Højtideligt møde - Estland
Formanden
Mine damer og herrer! Dagen i dag er en dejlig dag for Europa-Parlamentet, for vi kan sige velkommen til et tidligere medlem, et medlem, som i dag er præsident for Republikken Estland, vores tidligere kollega Hendrik Ilves! Hjertelig velkommen til Europa-Parlamentet!
(Kraftigt og vedvarende bifald)
Når vi oplever en sådan stund, er det godt ikke kun at se på nutiden, men også at mindes, hvor lang en proces det var, før vi fik medlemmer fra Estland - og fra Letland og Litauen, hvis vi begrænser os til de baltiske stater - som var valgte medlemmer og her repræsenterede deres lande - frie lande - som i årtier havde været behersket af den totalitære kommunisme, efter at man havde vundet friheden i Estland.
Dette medlem er ved en demokratisk beslutning blevet valgt af det estiske folk som præsident for landet. Han er en personlighed fra Estland, der som få andre er knyttet til Europas fremtid, og naturligvis også nutid. Som udenrigsminister for sit land førte han forhandlingerne om EU-medlemskab, derefter var han observatør i Europa-Parlamentet fra 2003 til det direkte valg i 2004, og endelig medlem af Europa-Parlamentet, indtil han blev valgt til præsident for Republikken Estland i september 2006. Præsident Hendrik Ilves tiltrådte som Estlands præsident den 9. oktober 2006.
Hr. præsident! Det er en meget stor glæde at byde Den velkommen i Europa-Parlamentet, som i morgen fejrer sin 50-års-fødselsdag. Deres besøg er så at sige starten på festlighederne, og jeg vil nu bede Dem tale til Europa-Parlamentet. Endnu en gang rigtig hjertelig velkommen!
(Bifald)
Toomas Hendrik Ilves
præsident for Republikken Estland. - (ET) Hr. formand, kære venner! Lad mig starte med at ønske tillykke med fødselsdagen. Mine kære venner og kolleger, kolleger i ordets rette forstand, venner, som jeg har savnet i det sidste halvandet år! Når jeg ser op og ser på Dem alle her - hernedefra, synes der at være så mange flere af jer, end når man ser fra plads 131, hvor jeg plejede at sidde.
De kan ikke forestille Dem, hvor formidabelt Europa-Parlamentet er. Jeg ved, jeg var nødt til at tage af sted, før det gik op for mig. Men tillad mig at fortsætte nu i min nuværende rolle som præsident for mit land.
I dag hvor Estland lige skal til at gå ind i sit femte år som medlem af EU, er vi ikke længere "nye medlemmer", der skal lære forretningsgangene at kende. Jeg tror virkelig, tiden nu er inde til at kassere udtrykket "nye medlemsstater" som en anakronisme uden mening.
(Bifald)
Der er ingen nye eller gamle medlemmer i dag. Der er kun medlemmer. Udtrykket "ny medlemsstat" betyder ikke engang "fattigere medlemsstat" nu til dags, da flere af os har indhentet de "gamle medlemmer".
I EU har vi i dag interessekoalitioner, partikoalitioner, og disse dannes ud fra alle slags dimensioner - små eller store medlemmer, industrinationer eller handelsnationer osv. Men grundlaget er ikke, hvor længe man har været medlem.
Jeg vil gerne her i dag se 10 år frem, når vi alle er gamle eller ældre medlemmer, til en tid 100 år efter den første forfærdelige borgerkrig i Europa i det 20. århundrede. Vi taler om vores Union som et svar på den anden europæiske borgerkrig, en måde at organisere vores kontinent på, således at der ikke kommer nogen gentagelse af rædslerne fra Anden Verdenskrig.
Men vi må heller ikke glemme, at en tredjedel og muligvis endnu flere af medlemmerne af EU i dag opstod som uafhængige politiske enheder af ruinerne af Første Verdenskrig. Vi ved i dag, at Finland, Estland, Letland, Litauen, Polen (efter 140 års ikkeeksistens), det tidligere Tjekkoslovakiet sammen med Ungarn og Østrig alle opstod i det 20. århundrede, da imperierne kollapsede, de internationale supermagter, og nye stater opstod baseret på selvbestemmelse.
Jeg bringer dette punkt på bane, fordi mit land som så mange af vores medlemmer i dag startede med at kaste åget af sig fra tvunget medlemskab af store despotiske eller udemokratiske overnationale enheder - også kendt som imperier.
Det lykkedes endog for Estland som for så mange andre at opstå ikke mindre end to gange. I dag er vi alle kommet her for at bygge vores egen nye overnationale enhed - og en ny identitet, vores EU.
Det har vi ikke gjort, fordi vi er blevet erobret eller besat, men snarere fordi vi kan gøre det af egen fri vilje. Og fordi vi tror, det er det rigtige at gøre. Dette viser også vores ret til selvbestemmelse.
Jeg tager dette punkt op, fordi Estland om 10 år for første gang får det privilegium og ansvar at have formandskabet, og jeg håber meget, at vi til den tid ikke længere vil kæmpe med de problemer, vi bakser med i dag. Det er netop derfor, at jeg i dag ønsker at tale om ting, der vil være vigtige i mindst 10 år fra nu.
Endelig tager jeg disse punkter op, fordi vores valgcyklusser og den cyklus af udfordringer, som vi står over for, er ude af trit: Vi tager os af problemer, som passer ind i cyklusser på fire eller fem år.
Men de udfordringer og det pres, EU står over for i dag, fra energi til miljø, fra konkurrenceevne til udvidelse, fra fælles udenrigspolitik til migration er alle strategiske spørgsmål, der kræver mod og dristighed til at handle over en meget længere tidsperiode end to eller tre valgperioder.
Selv om vi ikke kan spå om fremtiden, kan vi normalt opdage visse tendenser og farer. Det har ikke skortet på drøftelse af to af dem, dobbelttrusler, som vi står over for: global opvarmning og reduktion i beholdningerne af fossile brændstoffer. Alligevel er disse to spørgsmål et globalt anliggende, og løsningen heraf påhviler hele jordkloden, selv om det bestemt er umuligt uden EU.
Og samtidig står EU alligevel over for forskellige slags alvorlige udfordringer. Hvis vi ikke kan møde dem, mister vi måske om 10 år, men i hvert fald om et kvart århundrede, noget af den relative rigdom og succes, vi har i dag. Disse udfordringer og pres hænger alle sammen med EU's konkurrenceevne.
Hvor er vores konkurrenter? Er de inden for EU eller ude i den vide verden? Svaret er tydeligvis "både og": Vi konkurrerer på markedet både inden for EU og i hele verden.
Men hvis vi ser på langtidstendenserne ved globaliseringen, skal vi være taknemmelige for Jean Monnet og Jacques Delors for at have skabt det indre marked i en tid, hvor globaliseringen endnu ikke var et synligt fænomen.
For det er det indre marked, der tillader de enkelte europæiske lande at opretholde deres konkurrenceevne på den globale arena. Åbenhed i Europa, at åbne op for konkurrencepres i Europa har været drivkraften for vores konkurrenceevne på verdensplan.
Den nuværende tankegang i EU giver ikke altid grund til at være optimistisk, og det af to grunde: for det første den kedelige gennemførelse af Lissabondagsordenen, vores eget velmente program til udvikling af innovation og konkurrenceevne.
(Bifald)
Og for det andet EU's voksende protektionisme, ikke kun over for den ydre verden, men også inden for vores egne grænser.
Tillad mig skiftevis at tage fat på disse to spørgsmål. I den periode, hvor mit eget land lige var kommet ud af 50 års sovjetisk påtvunget tilbageståenhed, bekymrede det mig, at det ville tage lang tid at bygge den infrastruktur op, der er brug for i hele Estland.
Alligevel kunne Estland inden for nogle områder, såsom informationsteknologi, starte på lige vilkår. Investering fra både den offentlige og den private sektor inden for it gjorde det muligt for landet at nå et niveau over EU-gennemsnittet, og inden slutningen af 1990'erne var situationen med hensyn til elektroniske offentlige tjenester og tjenester inden for nogle sektorer, som f.eks. bankvæsnet, oppe på et niveau, som kun få lande i Europa havde.
Den vægt, som mit land lagde på udviklingen af it, gav gevinst og gjorde det muligt for os at være mere konkurrencedygtige. Men det alene er ikke nok. Mere generelt overlader Estland ligesom resten af Europa innovation inden for videnskab og udvikling til andre.
Innovationer kommer først og fremmest, lad os være ærlige, fra USA, som selv er afhængig af at dræne hjerner, de klogeste og bedste fra Europa såvel som fra Indien og Kina, for at opretholde sit høje niveau af konkurrenceevne. Vi har brug for langt om længe at begynde at tage alvorligt fat på dette problem.
Vi bryder os ikke om indvandringen, vores børn vælger i stigende grad ikke at studere matematik, naturvidenskab og ingeniørvidenskab, og vi vælger at afskære os selv fra konkurrence inden for EU i en af de mest konkurrencedygtige sektorer i verdensøkonomien: tjenester.
Konkurrence eller mangel på samme i EU har også sikkerhedskonsekvenser. I betragtning af energiens betydning er det forståeligt, at mange lande i EU ønsker at beskytte deres virksomheder mod konkurrence og er modstandere af liberaliseringen af energimarkedet.
Dette er en forståelig reaktion. Men i dag er Europas største fælles energikilde et land, der har udråbt sig selv til at være en "energisupermagt" og på sit udenrigsministeriums hjemmeside erklærer, at energi er et udenrigspolitisk værktøj.
Det er klart, at hvis vi i fremtiden skal undgå at underkaste Europas medlemmer del og hersk-politikker eller at manøvrere for at opnå bedre gashandeler, som vi allerede ser inden for EU, kan vi ikke undgå behovet for en fælles energipolitik.
(Bifald)
Med en energikommissær med handelskommissærens forhandlingsmæssige indflydelse.
Men hvis vi skal udvikle en fælles energipolitik, som vi har en fælles handelsordning, kræves der også sine qua non for udenrigspolitikken, nemlig et liberaliseret indre marked.
Så hvor er vi, når vi ser på fremtiden? Koreanerne og japanerne kan glæde sig over større internetudbredelse end de fleste europæere med langt billigere priser for bredbånd. Asien og USA producerer (eller i USA's tilfælde også uddanner og låner andre steder fra) langt flere ingeniører og videnskabsfolk.
Dette tegner ikke godt. Det vil føre til en gradvis nedgang for Europa og europæisk konkurrenceevne i en globaliseret økonomi. Medmindre selvfølgelig vi gør noget ved det.
Det første skridt for Estland er reformtraktaten, og jeg vil gerne takke det portugisiske formandskab for dets fremragende arbejde med at løse dette problem. Uden at udvide anvendelsen af kvalificeret flertal bliver vi paralyseret, uden en præsident og en udenrigsminister har vi simpelthen ikke nok gennemslagskraft.
Et eksempel på, at Europa ikke har nok gennemslagskraft, kan ses af vores naboskabspolitik. Et dokument fra Det Europæiske Råd om eksterne forbindelser konkluderer, at Ruslands naboskabspolitik i modsætning til, hvad mange europæere tænker, er bedre udviklet, bedre koordineret og bedre implementeret end EU's. Rusland ofrer flere politiske, økonomiske og endog militære ressourcer på at øve indflydelse på sit naboskab, end EU gør.
Det taler ikke til fordel for vores opreklamerede "bløde magt". Alligevel er vores naboskabspolitik forbundet med et grundlæggende langsigtet spørgsmål: Hvad vil vi være om 10 år? Der er to aspekter i dette spørgsmål: Hvor store vil vi være om 10 år, og hvordan vil vores omgivende miljø være?
Hvor stort vil EU være i 2018? Det ved vi ikke, men det er os, der skal beslutte det. Vi bliver tydeligvis ikke så store, som nogle af os kunne ønske det, men vi bliver helt sikkert større, end vi er i dag. Mod øst og mod syd er der lande, der helt sikkert aldrig bliver medlemmer.
Efter min mening bør en af vores grundlæggende bekymringer være, at forskellene mellem EU og dets naboer med hensyn til økonomisk velfærd og politisk frihed ikke må være så store, at vi bliver udsat for en større strøm af illegale indvandrere eller politiske flygtninge.
Det ser derfor ud til, at vi end ikke har lært af vores egne udmærkede erfaringer fra tidligere udvidelser. Vi planlægger at øge hjælpen til verden udenfor uden at stille betingelser om reformer. Gennem vores udviklingsbanker støtter vi udviklingen af lande, der i bund og grund udviser fjendtlige handelspolitikker mod EU.
Vi har også brug for at erkende, at vores model ikke er den eneste i dag. Selveste Francis Fukuyama indrømmer nu, at den hegelske drøm om den ubønhørlige historiske march mod liberalt demokrati ikke holder vand. Hvad godt er der ved krav om antikorruption ved optagelse af lån fra Verdensbanken til udviklingslande, når suveræne formuefonde tilbyder bedre handler uden betingelser?
Vi tog fejl, da vi troede, at vi levede i en afideologiseret verden. I stedet er stigningen i autoritær kapitalisme som alternativ til demokratiske markedsøkonomier muligvis den sidste ideologiske, intellektuelle og moralske kamp, som vi står over for.
(Bifald)
Det er helt tydeligt, at vi må revurdere vores politikker, men det er ikke nok. Vi mangler mere mod, vi mangler en vision og en forståelse for, hvor vi og verden vil være om 20 eller 25 år, i en tid, hvor selv den økonomiske drivkraft, som i dag er Tyskland, vil være lille sammenlignet med Indien og Kina.
For at forberede os selv på et kvart århundrede fra nu af, er det nødvendigt at begynde at planlægge nu. Jeg håber meget, at partierne i de kommende valg til Europa-Parlamentet ikke vil konkurrere på basis af en opretholdelse af den nuværende status quo, men på deres visioner for fremtiden.
Demokratiet er til for borgernes skyld baseret på borgernes vilje og underlagt deres godkendelse. Til det formål har vi skabt institutioner, institutioner, som den nye traktat skulle udvikle yderligere, når den træder i kraft.
Men vi bør ikke uddelegere vores ansvar til institutioner. At skabe en udenrigstjeneste eller udvide anvendelsesområdet for kvalificeret flertal betyder ikke meget, hvis vi ikke udvikler en mere grundlæggende forståelse for europæiske interesser.
At have fælles konsulære repræsentationer er strømlinende bureaukratisk reform. At gøre det vanskeligere at anvende et veto er i sig selv et kærkomment skridt for Europa, men forbliver et lille skridt, hvis medlemsstaterne ender med at tro, at der ikke bliver taget hensyn til deres interesser.
Vi har brug for at vende tilbage til den mest grundlæggende forståelse, som har været årsag til EU's succes. Nemlig at nationale interesser er bedst tjent, når vi alle opgiver en lille smule, således at Unionen som helhed har succes. Jeg mener ikke overdragelse af penge eller bestikkelse til genstridige medlemmer, der tøver med at følge en politik. Jeg mener vores plads i verden særskilt som nationale stater og sammen som EU.
Når vi taler om et stærkt Europa, er der behov for, at vi alle forstår den samme velkendte sandhed af politikkerne i vores hjemlande: Vores land er stærkt på verdensarenaen, eller i hvert fald i Europa, når vi er stærke hjemme. Regeringer, der oplever stærk støtte, kan tillade sig at være resolutte på den internationale arena.
Jeg er sikker på, at dette er et problem i hele EU. For at skabe en stærkere følelse af at være europæisk blandt vores vælgere er der behov for, at vi endog går ud over kommissionsforslagene, der forudser, at universitetsstuderende tilbringer et år på et universitet i en anden medlemsstat. Vi har behov for aktivt at fremme dette i vores hjemlande, således at vores borgere, ikke blot vores embedsmænd, kan lære hinanden at kende.
Det betyder selvfølgelig, at vi har behov for at forbedre niveauet for kendskab til sprog. Om ca. 10 år burde vi kunne se et EU, hvor alle universitetsstuderende kan et andet medlemsstats sprog, og hermed mener jeg ikke engelsk, fordi engelsk har så stor en global dominans inden for videnskab og handel, underholdning og via internettet, at det ikke længere regnes for et fremmed sprog. Jeg mener f.eks. polakker, der taler portugisisk, spaniere, der taler estisk, og slovener, der taler svensk.
Vi skal også tænke mere regionalt. Her har Parlamentet vist, at det kan spille en større rolle, end man nogensinde havde forestillet sig. Jeg er stolt af, at et initiativ, som jeg var tilknyttet, Østersøstrategien, er en af de første EU-politikker, der faktisk blev født her, lige her i Parlamentet, ikke i Rådet eller Kommissionen, og i dag bliver det initiativ et EU-program.
(Bifald)
Parlamentet er netop det bindeled mellem EU's institutioner og dets borgere, som får Unionen til at arbejde. For det er kun her, at De kan finde den fine balance mellem Deres vælgeres interesser og Unionens interesser. Det kan ingen andre institutioner gøre, og ingen kan gøre det så godt som Dem.
Ikke mindre vigtigt er det for borgerne i Europa, for et Europa af europæiske borgere, at vide, hvem vi er, hvor vi kom fra, og hvordan vi kom hertil.
Det var i Europa-Parlamentet, en kollega engang henvendte sig til mig under et medlems tale om massedeportationerne i dette medlems land og spurgte: "Hvorfor kan I folk ikke glemme fortiden og tænke på fremtiden?".
Vi tror alle, at vi kender Europas historie, og derfor er det måske ubehageligt at høre, at det Europa, vi kender, faktisk kun er en del af Europa, som Norman Davies - Europas store historiker - har vist på en så effektiv måde.
Alligevel er EU's historie i dag hele Europas historie med alle dets glæder og sorger. Vi er i dag arvtagere af Bismarcks sociale reformer såvel som af Salazars regime. Af verdens første forfatningsmæssige demokrati såvel som af undertrykkelse af brutale indre sikkerhedstjenester. Det er vores Europa.
Men den kendsgerning, at det første forfatningsmæssige demokrati var i Polen, og at undertrykkelsen af sikkerhedspolitiet bogstavelig talt fandt sted lige over muren fra Wirtschaftswunder, er ting, vi ved meget mindre om, end vi burde.
Vores opgave er at kende vores Europa. En af de største europæere i det 20. århundrede Salvador de Madariaga, som boede i eksil under Francoregimet, sagde det sådan: "Dette Europa skal fødes. Og hun vil være født, når spanierne siger: "vores Chartres", når englænderne siger "vores Kraków", når italienerne taler om "vores København", og tyskerne taler om "vores Brugge" ... Så lever Europa. For så er det, at den ånd, der leder Europa, har udtalt skabelsesordene: "Fiat Europa". Således sagde Salazar de Madariaga.
Men for at komme til Madariagas fremtid, skal vi lære hinanden at kende, hinandens fortid, for kun da kan vi opbygge en fremtid sammen. Dette er også vores opgave de næste 10 år.
Jeg har nu forsøgt at skitsere nogle af de udfordringer, vi står over for i fremtiden. Europa er langtfra fuldkommen, vi har stadig meget at gøre. Når vi i mit hjemland Estland har en stor opgave at løse, en betydelig forpligtelse at udføre, siger vi: Gid vi må have styrken til at gøre det.
Gid vi alle må have styrken!
(Stående bifald)
Formanden
Mine damer og herrer! Ved at rejse Dem og give så kraftigt et bifald har De takket Estlands præsident for hans tale, som var sympatisk og venlig for Europa-Parlamentet, men frem for alt fremtidsorienteret.
Hr. præsident, De talte om et emne, som er kernen i Europa, nemlig forståelsen for hinanden, at vi ved, hvordan vi tænker. Og når vi ved, hvordan vi tænker, så ved vi, at vi i sidste ende også kan handle i fællesskab.
Da De talte om udveksling af netop unge mennesker, mindedes jeg - og det synes jeg godt, vi kan være stolte af - at da de finansielle overslag skulle vedtages, og man ville skære drastisk i midlerne til ungdomsudveksling, til Erasmus, livslang læring, da sagde vi, at der kommer kun et resultat for de finansielle overslag, hvis vi ikke skærer i midlerne til mødet mellem netop unge mennesker, men tværtimod forhøjer dem for på den måde at skabe forståelse og fællesskabsfølelse i EU.
(Bifald)
Lad mig slutte med at sige - og det gør jeg ikke uden en vis bevægelse - at når Estlands præsident minder os om historien, må vi sige, at Europas historie, vores kontinents historie, i mange epoker har været en god historie, men den har også i mange epoker været præget af tragedier. Det, vi gør i dag, også i Europa-Parlamentet, er svaret på erfaringen fra historien.
At De formidler dette til os, gør denne dag til en stor dag for Europa-Parlamentet. Vi kan kun gå ind i fremtiden, hvis vi husker historien, drager konsekvenserne af historien og i fællesskab handler på grundlag af gensidig forståelse og fællesskabsfølelse, som De sagde, hr. præsident, for vores fælles Europa.
Hjertelig tak, hr. præsident Hendrik Ilves!
(Bifald)
