Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt fredag den 16. januar 1998, for genoptaget.

Bernard-Reymond
Hr. formand, jeg vil gerne takke for Deres smukke ord i forbindelse med den forfærdelige tragedie, der har hensat de franske bjerge i sorg efter et sneskred, hvor elever fra skolen SaintFrançois d'Assise i Montigny-le Bretonneux, deres lærer og en ledsagerske mistede livet. Jeg er overbevist om, at der er fuld enighed i Parlamentet om at bede Dem viderebringe vores kondolencer til ofrenes famile og udtrykke vores dybeste medfølelse og sympati over for de overlevende, deres familier og det samlede lærerkorps.

Formanden
Tak, hr. Bernard-Reymond. Jeg tror, at bifaldet taler for sig selv.

Mezzaroma
Hr. formand, jeg vil gerne bede om, at Parlamentet takker paven for hans rejse til Cuba og udtrykker sin tak til denne mand, der har ønsket at samle alle verdens folk og sikre dem alle deres værdighed.
Desuden, hr. formand, vil jeg gerne have, at man holder op med at tale om Italien som en »pizza«. Det er trods alt Italien, der har lært resten af verden at spise godt og sætte pris på det!

Formanden
Hr. Mezzaroma, som De forstår, kan Parlamentet ikke udtale sig om alle Den Hellige Faders rejser. Det er ikke vores funktion.

Caccavale
Hr. formand, jeg vil gerne henlede Deres og Parlamentets opmærksomhed på en episode, der har fundet sted for nylig, og som efter min mening er meget alvorlig. Texas' guvernør og fængselsmyndigheder har nægtet at give en delegation af parlamentsmedlemmer, herunder undertegnede, fra forskellige politiske grupper - en ganske vist uofficiel delegation fra Parlamentet, som er blevet samlet efter den beslutning, som vi vedtog enstemmigt sidste torsdag i Strasbourg om en dødsdømt fange i Texas, Karla Tucker - adgang til den del af Gatesville-fængslet i Austin, hvor de dødsdømte opholder sig. Dette forhindrede de altså en delegation, der ankom med et rent humanitært formål. Jeg vil gerne protestere mod dette, fordi det, hr. formand, vidner om foragt og ringeagt over for ikke alene de enkelte medlemmer af delegationen, men også over for dette Parlament, der har besluttet at sende denne humanitære delegation derover.

Formanden
Hr. Caccavale, jeg tager det til efterretning og vil undersøge, hvad der er sket, så de nødvendige forholdsregler kan blive truffet.

Formanden
Mine damer og herrer, på ministeren for Nordirlands opfordring besøgte jeg Nordirland den 19. og 20. januar. Jeg havde lejlighed til med egne øjne at se, hvordan Den Europæiske Union bidrager til at give forfaldne områder i Belfast nyt liv og via Den Internationale Fond for Irland at skabe arbejdspladser i nogle af byens mest udsatte områder. Jeg fik også mulighed for at møde nogle af familierne til ofrene for urolighederne, der modtager en meget nødvendig støtte i henhold til Den Europæiske Unions særlige partnerskabsprogram.
Mit besøg fandt sted på et tidspunkt, der var meget kritisk for fredsprocessen, og gav Europa-Parlamentet mulighed for på Europas befolknings vegne at vise sin solidaritet med alle de mennesker i Nordirland, som arbejder for fred og forsoning. Jeg vil gerne benytte denne anledning til at fortælle Parlamentet, at Nordirland sætter stor pris på Den Europæiske Unions støtte, og på Deres vegne udtrykke vores støtte til den britiske og irske regering i deres fortsatte bestræbelser på at opnå fred.

Perry
Hr. formand, jeg vil gerne fremsætte en bemærkning til forretningsordenens artikel 127 og 52. Jeg erindrer om, at Parlamentet i september sidste år besluttede at henvise hele spørgsmålet om pressens krænkelser af og beskyttelsen af privatlivets fred til behandling i udvalg. På det pågældende tidspunkt var man af den opfattelse, at spørgsmålet var for omtåleligt til at blive behandlet af plenarforsamlingen. Dette er et alvorligt europæisk problem. Der er nu gået ca. 5 måneder siden prinsesse Dianas død og næsten 5 måneder, siden sagen blev henvist til behandling i udvalg. Så vidt jeg ved, er sagen endnu ikke blevet forelagt Parlamentet af noget udvalg. Kan De give mig tilsagn om, at dette vigtige spørgsmål i største hast vil blive behandlet af udvalgene?

Formanden
Hr. Perry, jeg kan ikke give Dem tilsagn på udvalgenes vegne. Hvad jeg kan og straks vil gøre er at minde de relevante udvalgsformænd om det spørgsmål, der blev henvist til dem, og anmode dem indtrængende om at træffe de nødvendige foranstaltninger og om nødvendigt fremlægge forslag for Formandskonferencen.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, De kan skrive et brev til den pågældende udvalgsformand, men betyder det også, at den pågældende udvalgsformand eller det pågældende udvalg også får Formandskonferencens godkendelse til at fremsætte forslag?

Formanden
Fru Oomen-Ruijten, da De var meget hurtig med at fremføre denne relevante bemærkning, hørte De ikke mine sidste ord til hr. Perry, som netop var, at man om nødvendigt ville anmode om Formandskonferencens autorisation. Jeg bekræfter derfor det, som De netop har sagt.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet fredag den 16. januar 1998 er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, jeg vil meddele, at i protokollen for møderne på fredag i Strasbourg mangler mit navn, så jeg ønsker, at dette forhold bliver rettet, da jeg har skrevet mit navn på listen og også deltaget ved afstemningen ved navneopråb, hvorved deltagelsen kan kontrolleres. Dette forhold har spillet en stor rolle, fordi pressen har fået denne protokol, som ikke er bekræftet, og som mangler mit navn. Der har været en del polemik om dette i Finland. Jeg vil gerne spørge, hvorledes protokollen kodes med hensyn til navnelisten, og hvem der er ansvarlig for dette, og hvorledes sikres det, at alle navne, som er skrevet på listen, også bliver noteret i protokollen, som uddeles til offentligheden og til pressen.

Formanden
Fru Matikainen-Kallström, Deres bemærkning vil blive taget til efterretning og indført i protokollen.

Rehder
Hr. formand, jeg har også en bemærkning til protokollen, desværre en kritisk. Sidste mødedag, fredag i Strasbourg, henviste jeg igen til diskussionsbidragene i forbindelse med alpetrafikken, og dér sagde jeg noget, som desværre ikke er kommet med. Jeg vil gerne gentage det, ikke fordi min bemærkning er specielt historisk vigtig, men fordi den er i overensstemmelse med sandheden: Jeg blev desværre tvunget til at sige efter bidragene fra to tyske PPE-medlemmer, at der blev konkurreret om at levere de dummeste stambordsparoler. Jeg gentog også denne bemærkning om fredagen, fordi jeg ved, at et stort antal, måske endda flertallet af PPEmedlemmerne og de tyske medlemmer, udmærket er i stand til at se længere end til deres egen næsetip, når det drejer sig om trafikpolitiske spørgsmål, og går ind for en fælles trafikpolitik. Det glæder mig meget at kunne sige i dag, at også den europæiske karavane har sat sig ud over denne indholdsløshed med de seneste aftaler med Schweiz. Jeg vil gerne anmode om, at det bliver noteret i protokollen.

Formanden
Hr. Rehder, for det første må jeg sige til Dem, at De ikke henviser til en aftale. Af protokollen fremgår alle de aftaler eller hændelser, som bør fremgå af protokollen, og ikke parlamentsmedlemmernes erklæringer. Parlamentsmedlemmernes erklæringer findes i det fuldstændige forhandlingsreferat, hvor De kan finde Deres indlæg. For det andet minder jeg Dem om, at parlamentsmedlemmerne, når de udtaler sig i dette Parlament, bør udvise den nødvendige respekt og høflighed over for de øvrige medlemmer. De kan fremkomme med de kritiske bemærkninger, som de finder hensigtsmæssige, men under overholdelse af almindelig høflighed. Derfor er nogle af de ord, som De anvendte, eller i hvert fald som de blev oversat, naturligvis ikke ord, som under nogen omstændigheder kan tillades. Og dette ønsker jeg at fremhæve helt tydeligt.

Jarzembowski
Hr. formand, det gør mig ondt, men hvis vores kollega har forsøgt at latterliggøre to agtværdige kolleger fra PPE-Gruppen her og i Neue Züricher Zeitung med begrebet »stambordsparoler«, kan jeg kun sige: For det første, det praller af, når vores kollega siger det, og for det andet handler det ikke om spørgsmålet om stambordsparoler, men derimod om de europæiske lønmodtageres og virksomheders interesser, og her repræsenterer han den forkerte holdning. Hvis han repræsenterer Schweiz' holdning, overser han, at også det nuværende kompromis sætter mange lønmodtagere, mange virksomheder i Den Europæiske Union i en yderst vanskelig situation, og det skal også siges!
(Tilråb: Men uden stambordsparoler, hvis det kan lade sig gøre!)

Formanden
Dette er ikke noget, som bør indføres i protokollen. Det kommer til at stå i det fuldstændige forhandlingsreferat.
(Protokollen godkendtes)

Finanskrisen i Sydøstasien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens meddelelse om finanskrisen i Sydøstasien og dens eventuelle følger for Den Økonomiske og Monetære Union efterfulgt af spørgsmål.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, De har opfordret mig til, at jeg i dag udtaler mig om finanskrisen i Asien, og det takker jeg Dem for. Jeg vil i den forbindelse gerne fremsætte tre bemærkninger. Den første har at gøre med krisens konsekvenser, den anden drejer sig om, at vi skal være på vagt over for denne situation, og endelig vedrører den tredje bemærkning Europas rolle.
Min første bemærkning er, at Europa er forblevet et centrum for samhørighed og stabilitet. Krisen vil ikke få nogen indflydelse på tidsplanen for indførelsen af Den Monetære Union. Euroen vil se dagens lys den 1. januar 1999, og beslutningen om listen over de lande, der skal deltage i den første bølge, vil blive truffet den 2. maj i år. Kapitalmarkederne har foregrebet euroens komme fuldstændigt, og resten af verden har som følge af den asiatiske krise fået øjnene op for euroen. Det europæiske system er forblevet stabilt, i modsætning til det, der skete som følge af den mexikanske krise i foråret 1995. Dette beviser, at euroen, endda før sin indførelse, til fulde har spillet sin rolle som beskyttelsesskjold for Europa. På samme måde burde krisen kun få en marginal indflydelse på væksten i Europa. Jeg begrunder min antagelse med det, jeg har til min rådighed, nemlig de objektive oplysninger. Ifølge disse objektive oplysninger burde krisens indflydelse være marginal af tre årsager.
Den første årsag er, at den uvilkårlige indvirkning på væksten burde være begrænset, eftersom Europas eksport til Asien kun bidrager med 2, 2 % til Europas BNI i 1998. Denne årsag, nemlig den helt uvilkårlige indvirkning af den asiatiske krise på Europa via handelen, vil kun være meget begrænset. Desuden afløser den interne efterspørgsel i Europa gradvist eksporten som vækstfaktor, takket være opgangen i investeringerne. Det viser tallene: Ud af en samlet vækst på 2, 6 % i 1997 udgjorde den interne efterspørgsel 2, 1 % mod den eksterne efterspørgsels 0, 5 %; og i 1998, hvor væksten skønnes at ligge på 3 %, er tallene 2, 7 % for den interne efterspørgsel og 0, 3 % for den eksterne efterspørgsel.
Den anden årsag er, at konsekvenserne af en krise aldrig nøjes med at gå i én retning. Den asiatiske krise har faktisk medført en jagt på kvalitet, hvilket vil sige, at kapitalen overflyttes til mindre risikofyldte aktiver i USA og Europa. Dette har forårsaget et bemærkelsesværdigt fald i de lange renter: I USA har der siden juli måned sidste år været et fald på 120 basispoints i de tiårige renter, og i samme periode faldt de tyske og franske tiårige renter med 80 basispoints. Dette rentefald fremmer investeringerne og således væksten samt jobskabelsen. Derfor mener Kommissionen ikke, at den i dag har grund til at ændre sine vækstberegninger for 1998, som jeg minder Dem om ligger på 3 % for de femten medlemsstater. Det sidste bevis herpå er de positive oplysninger, der stammer fra vores seneste konjunkturundersøgelser, og som for eksempel forudser en nominel stigning i investeringerne inden for industrien på 6 % i 1998.
Endelig er den tredje og sidste årsag, at støtten fra det internationale finansieringsfællesskab begynder at bære frugt: De første resultater af iværksættelsen af de programmer, som IMF fik i stand med disse lande, er positive. Udviklingen på de asiatiske børser og i valutakurserne siden begyndelsen af 1998 vidner om en stabilisering af kurserne på det niveau, de lå på i slutningen af 1997, undtagen i ét tilfælde, nemlig i Indonesien, hvor tilliden endnu ikke har nået et tilstrækkeligt niveau. Endelig er der i Japan og Kina ingen tegn på en større ustabilitet, og de har indtil nu modstået krisen. Min anden bemærkning er, at vi skal være på vagt over for denne situation - det er vores pligt. Jeg ved, at nogle kommentatorer har givet udtryk for forskellige bekymringer. Vil vi for det første kunne få en deflation? Der er nogle, som nævner risikoen for deflation, det vil sige for et fald i det generelle prisniveau, men som krisen ser ud på nuværende tidspunkt, så er der ingen deflation i ordets egentlige betydning, for væksten forbliver positiv, og der sker heller ikke noget fald i det generelle prisniveau. Det ville således være mere korrekt at tale om et muligt deflationspres. Men det forekommer mig, at der er ringe mulighed for et sådant i Asien, for selvom visse priser er faldet - for eksempel aktierne - så er der andre priser, som stiger, såsom på de importerede varer, og desuden forbliver væksten positiv i størstedelen af de asiatiske lande. I Europa kan man ikke tale om et deflationspres, eftersom priserne bliver ved med at stige - de steg med 1, 8 % i 1997 - og det samme gælder for lønningerne, som steg med 3 % i 1997. Desuden ligger størstedelen af aktiemarkederne på et niveau, der er 25 % højere end deres niveau for et år siden, men Kommissionen følger naturligvis til stadighed alle disse oplysninger.
En anden bekymring, der undertiden gives udtryk for, er om krisen kan påvirke det europæiske banksystem. De europæiske banker er naturligvis meget udsatte i Asien, eftersom det samlede beløb på deres fordringer, USD 365 milliarder, er højere end de amerikanske og japanske bankers beløb tilsammen. Lad os derfor være forsigtige, for det er svært at analysere alle modydelserne for de fordringer, som det europæiske banksystem ligger inde med, og det er således meget vanskeligt at finde ud af, hvorvidt eventuelle tvivlsomme fordringer fra de asiatiske banker kunne blive ført over imod de europæiske banker. Også her har Kommissionen indført et overvågnings- og vurderingssystem.
Endelig er der en tredje bekymring, nemlig om der på grund af priserne vil finde en øget konkurrence sted, som kunne svække visse sektorer i Europa. Også her er det for tidligt allerede nu at drage nogle endelige konklusioner med hensyn til konsekvenserne af denne krise. Faktisk er konkurrencens og prisniveauets udvikling inden for de industrielle sektorer i Europa dog afhængig af to faktorer: For det første de asiatiske landes evne til at anvende den produktionskapacitet, som er blevet i overskud på det nationale marked, til eksport; og for det andet det spillerum, som disse lande råder over til at fastholde eller forøge deres produktionskapacitet - hvor stort vil dette være i en situation med lavere vækst og knaphed på kreditter?
Jeg vil således afholde mig fra at drage nogen endelige konklusioner. Jeg kan fortælle Dem, at vi opretholder en regelmæssig kontakt med alle de europæiske industrier, som er mest udsatte, samt at der i øjeblikket bliver foretaget en undersøgelse i den forbindelse, og hvis De ønsker det, vil vi naturligvis meddele Dem resultaterne af denne undersøgelse, når den er færdig.
Endelig kommer jeg til den tredje og sidste bemærkning, som er et spørgsmål. Hvad gør Europa?
Den Europæiske Union griber ind på tre planer. For det første arbejder den tæt sammen med de internationale finansieringsorganisationer. Jeg minder alligevel om, at de europæiske lande besidder 30 % af IMF-kvoterne, mens amerikanerne kun har 18 %. Jeg fik endnu et eksempel på denne vedvarende fælles planlægning med de internationale finansieringsinstitutter, da jeg mødte hr. Camdessus i sidste uge. Jeg glæder mig i øvrigt over, at det britiske formandskab har inviteret hr. Camdessus, som er generaldirektør for IMF, til at deltage i Det Økonomiske Råds uformelle møde i York den 20. og 21. marts i år. For det andet har Unionen en regelmæssig kontakt med vores asiatiske partnere; dette var tilfældet den 12. januar i år på topmødet mellem Den Europæiske Union og Japan. Det vil ikke skorte på lejligheder i fremtiden, navnlig ASEM (Asia Europe Meeting ), topmødet mellem Europa og Asien i London i begyndelsen af april, samt alle de møder mellem ministre og embedsmænd, som vil gå forud for dette topmøde.
Endelig kommer jeg til det tredje og sidste indgrebsområde, nemlig at Den Europæiske Union er rede til at dele ud af sin egen erfaring med hensyn til en samordning af de økonomiske politikker. Europa er med til at lede kampen mod denne krise, men man må dog konstatere, at Europa mangler overskuelighed på dette område, i øvrigt ligesom på alle andre udenrigspolitiske områder, desværre.
Når euroen er blevet til virkelighed, vil Den Europæiske Union skulle tale med kun én stemme på den internationale scene. Dette vil gøre det muligt for Unionen at spille en mere aktiv rolle. Vi har ganske vist meget at lære af de asiatiske lande med hensyn til innovation, men vi har også en erfaring med hensyn til det indre marked og med hensyn til samordningen af vores politikker. Og det er den erfaring, som vi kan stille til rådighed for de asiatiske lande. Vi skal ikke blot give dem en finansiel støtte, men også opmuntre dem til at gøre deres økonomier tilgængelige for verden, for løsningen på krisen skal ikke blot findes i den finansielle støtte fra det internationale fællesskab, men også i disse landes engagement i at genopbygge deres økonomi, idet de overholder principperne for en fornuftig administration. Det indebærer, at det ved hjælp af deregulering og gennemsigtighed skal være lettere at få adgang til deres marked; og det indebærer ligeledes en gennemgribende reform af deres finans- og banksystemer.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne sige, at Kommissionen, kort sagt, opmærksomt følger denne krises udvikling dag for dag. På grundlag af de aktuelle oplysninger kan jeg konkludere, at euroen til fulde har spillet sin rolle som beskyttelsesskjold, men at Europa fortsat skal have en fremtrædende rolle i jagten på løsninger på en sådan krise. Det vil euroen hjælpe os med, idet den gør det muligt for os endelig at blive hørt og at få en plads på den internationale scene.

Ribeiro
Hr. kommissær, jeg takker Dem for Deres meddelelse, skønt jeg ikke ved, om jeg skal takke Dem eller krisen for, at den er fremkommet og har været så positiv. En af de bekymringer, der nemlig bliver stadig stærkere i takt med, at man forbereder indførelsen af euroen, er de asymmetriske sammenstød og landenes og sektorernes evne til at imødegå sådanne. Den såkaldte asiatiske krise har i en vis forstand foregrebet og bestyrket relevansen af denne bekymring. På landeniveau er og vil virkningerne selvfølgelig være meget forskellige. Og de vil illustrere de vanskeligheder, der vil følge af at gennemtvinge en kunstig finansiel stabilitet i en sammenhæng af potentiel og reel ustabilitet. På sektorniveau vil jeg meget konkret spørge kommissæren: hvilke kommentarer har han til den reaktion, der er kommet offentligt til udtryk i Portugal med hensyn til de følger, som den asiatiske krise allerede har og endnu mere vil få for en afgørende sektor i landets økonomi, tekstilsektoren, og de forholdsregler, der er undervejs og er blevet sat i værk?

de Silguy
Hr. formand, eftersom jeg for lidt siden kun kom meget kort ind på aspekterne vedrørende sektorerne, vil jeg gerne som svar på hr. Ribeiros spørgsmål forklare, at der både er positive og negative konsekvenser. Der er for det første negative konsekvenser med hensyn til forholdet mellem pris og konkurrenceevne, og med hensyn til faldet i efterspørgslen i disse asiatiske lande. Vi vil på vores egne og på tredjelandenes markeder stå over for en eksport fra disse lande til en lavere pris. Vi vil derfor blive berørt heraf.
For det andet vil vi ligeledes blive berørt af, at disse asiatiske lande vender sig mod visse eksportmarkeder; markeder, hvor vi sædvanligvis var til stede. Også dér står vi over for en øget konkurrence.
Jeg tror også, at vi vil kunne mærke disse konsekvenser, idet de direkte udenlandske investeringer i Europa vil blive mindre, selvom jeg ikke tror, at dette vil berøre tekstilsektoren. Efter min mening vil det i højere grad berøre sektorerne for elektronik og elektroniske komponenter.
Hvis man ser på de positive konsekvenser, må man til gengæld konstatere, at eftersom disse lande eksporterer til en lavere pris, så vil vores import være billigere. Med andre ord vil de af vores virksomheder, som forarbejder en række produkter, herunder produkter importeret fra disse lande, få en større konkurrenceevne. For det andet - og det er vigtigt for tekstilsektoren - så vil vi skulle betale mindre for arbejdskraften. Og endelig for det tredje, så skal man ikke glemme, at denne krise giver os lejlighed til at opleve disse markeder åbne sig og til at kunne foretage en række investeringer på disse. Disse landes økonomier vil således blive genopbygget, og på langt sigt vil de sandsynligvis også blive mere konkurrencedygtige, men de vil dog uden tvivl miste noget af deres overkapacitet, og dette kan især få betydning i tekstilsektoren.

Giansily
Hr. kommissær, som De sagde for lidt siden, så bliver alle europæiske lande ikke berørt på samme måde af den asiatiske krise, det vil sige hverken inden for de samme sektorer eller i det samme omfang. Det asiatiske chok stiller de ansvarlige for Unionens økonomiske politik over for et valg med hensyn til de to mulige konsekvenser af den indbyrdes afhængighed mellem fleksibilitet og vækst: En negativ konsekvens, der forbinder eurosclerosen med en ringe vækst, og en positiv konsekvens, der forbinder liberaliseringen af økonomien med en stabil vækst. Under disse omstændigheder mener De så ikke, at tiden er inde til at overveje muligheden af at se nærmere på de kriterier, der blev fastlagt i Maastricht, og som var genstand for konsolideringen i Amsterdam, gennem et overordnet indeks, der ville give hver national politik en hurtigere tilpasningsevne i tilfælde af en ny krise efter den 1. januar 1999?

de Silguy
Man skal holde problemerne adskilt fra hinanden. For det første er det ikke den asiatiske krise, der vil give anledning til at ændre kriterierne, sådan som disse er fastlagt i Maastrichttraktaten; og eftersom jeg fortalte Dem, at den asiatiske krise havde løftet sløret for euroens betydning, så mener jeg tværtimod, at vores kriterier er gode, da vi i dag er en stabil zone på verdensplan. Budgetsaneringen og den kontrollerede inflation eksisterer skam ikke for ingenting, tværtimod. For det andet tror jeg ikke, at man kan sige, at de europæiske lande globalt set vil blive berørt på særlig forskellig vis. Inden for den ene eller den anden sektor har nogle lande uden tvivl mere at gøre med Asien end andre. På telekommunikationsområdet tænker jeg navnlig på den store tyske operatør, som har investeret meget i de asiatiske lande. Denne operatør vil måske rent faktisk i højere grad blive berørt end en italiensk eller spansk operatør, som måske ikke har investeret i den samme sektor i Asien. Inddragelsen i krisen vil således afhænge af de forskellige sektorer, men den kan ikke være global. Man skal faktisk overbevise sig selvom, at denne krise bør være en chance for at fortsætte den igangværende indsats i vores lande, men også for at se, i hvilket omfang vi har nogle nye muligheder for en åbning af disse markeder. I alle igangværende forhandlinger med disse lande lægger vi nemlig på alle planer - Den Internationale Valutafond, kontakterne med Kommissionen og de bilaterale kontakter - vægt på nødvendigheden af mere gennemsigtighed, mere åbenhed og mindre regulering - og dette er meget vigtigt - så det bliver muligt for vores operatører og for vores virksomheder at interessere sig for og få adgang til disse markeder, hvad enten det drejer sig om kapitalmarkeder eller markeder for varer og tjenesteydelser.

Velkomstord
Formanden
Mine damer og herrer, som De ved styrkes forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Rusland hastigt. Den Russiske Føderation er en særdeles vigtig partner for Den Europæiske Union og endnu mere nu, hvor associerings- og samarbejdsaftalen er trådt i kraft. I dag har vi den glæde at kunne byde velkommen her i Parlamentet til Gennadi Sjuganov, formand for Den Russiske Føderations Kommunistiske Parti, som for første gang besøger Europa-Parlamentet og Den Europæiske Unions øvrige institutioner, og som nu har taget plads i den officielle loge.

Finanskrisen i Sydøstasien (fortsættelse)
Harrison
Hr. formand, jeg taler som medlem af Parlamentets ASEAN- og Korea-delegation, der vendte hjem fra Malaysia og Singapore i sidste uge. Er vi her i Europa klar over, at vi er nødt til at vågne op og forstå, at det kaos, som man taler om i Sydøstasien, og som hurtigt spreder sig, nemt kan brede sig til Europa og andre steder i verden? Jeg mener, at Kommissionen er for efterladende på dette område. For det andet mener jeg ikke, at vores handlinger har den vægt, som Den Europæiske Unions handlinger burde have. Lad mig meget hurtigt give to eksempler: Jacques Santers besøg i Singapore efterlod ingen spor i sammenligning med de amerikanske besøg i den del af verden i anledning af finanskrisen. Som hr. de Silguy har påpeget, er det ikke særlig kendt, at 30 % af IMF-støtten kommer fra Den Europæiske Union og kun 18 % fra USA. Når man er i USA, får man indtryk af, at det er USA, som hjælper den pågældende del af verden med at løse denne globale krise, og ikke Europa. Hvornår kommer vi ud af starthullerne og gør noget ved det?

de Silguy
Hr. formand, jeg er enig i halvdelen af hr. Harrisons udsagn. Jeg er enig, når han siger, at Den Europæiske Union ikke har en så fremtrædende rolle, som den burde have. Derimod er jeg ikke enig, når han siger, at Kommissionen tager for let på det. Jeg kunne selvfølgelig godt more mig med at præsentere Dem for alle mulige og tænkelige katastrofeforløb. Da jeg var ung, sagde man til mig: Med hvis'er og men'en kan man komme Paris på en flaske. Hvis nu Paris var mindre, men flasken var større, så kunne man komme Paris på en flaske. Jeg nægter derfor at give mig af med den slags katastrofeforløb. Jeg foretrækker at reagere, handle og analysere på grundlag af nogle facts. På handelsområdet vil krisen få konsekvenser for nogle sektorer, men som tingene ser ud nu, kan dette ikke betragtes som havende en større indflydelse på den europæiske økonomi med hensyn til alle industriens følsomme sektorer. Når man lægger disse sektorers eksport til Asien sammen, så udgør den mindre end 1 % af Fællesskabets BNI. Den anden forplantningskilde er den finansielle sektor. For lidt siden omtalte jeg faktisk de europæiske bankers engagement i Asien. Det er klart, at disse banker i dag er gået i gang med en genforhandling om disse landes gæld og om et ratesystem for indfrielsen af denne; og det er i hvert fald de fleste af bankerne, eller endda langt størstedelen af disse, hvis finansielle situation gør det muligt for dem at tåle nogle chok. Når jeg tænker på, at størsteparten af vores bankforpligtelser er i Hong Kong, i Singapore og i Kina, det vil sige i de lande, der er mindst ramt af krisen, og som administreres bedst og har den bedste økonomi, og at de andre lande, nemlig Thailand, Indonesien og Sydkorea netop er de lande, der har modtaget betinget støtte fra Den Internationale Valutafond, så mener jeg derfor i dag, at krisen er til at "manage«, som De ville udtrykke det på Deres modersmål, men jeg vil ikke bygge nogen luftkasteller.

Christodoulou
Hr. formand, også jeg er helt enig med kommissærens bemærkninger om omfanget af krisens konsekvenser for Den Europæiske Union. Der er ingen grund til at overdrive med hensyn til disse forhold, og hans fremlæggelse og analyse er fuldstændig korrekt. Jeg vil gerne spørge ham om noget andet: her taler vi om den sydøstasiatiske krise. Hvordan er situationen med hensyn til Japan? For på dette område er der nogle udviklingsmuligheder, der kan komme til at berede os overraskelser. Jeg vil gerne spørge kommissæren: er man begyndt at undersøge - hvad samordningen mellem de europæiske og amerikanske finansieringsinstitutter og centralbanker angår - muligheden for en koordineret holdning til faren for, at Japan ønsker at frigøre de investeringsmidler, som det har bundet i statslige eller andre gældsbeviser, især på det amerikanske marked? Er dette noget, som Kommissionen drøfter i øjeblikket? Er der taget initiativer på dette område for det tilfælde, at udviklingen forløber således, at der opstår problemer?

de Silguy
Jeg vil gerne takke Dem, hr. Christodoulou, for at have stillet mig et spørgsmål om Japan, for det er, som situationen ser ud i dag, det land, der skal følges med den største opmærksomhed. Jeg kan konstatere, at Japan beslutsomt fortsætter med at spille sin rolle i den asiatiske krise, eftersom Japan bevarer sin eksisterende kredit i det land, hvor den er åbnet, og eftersom Japan fastholder kreditlinjen over for sine vigtigste handelspartnere og ligeledes sikrer en bilateral støtte samt deltager i den multilaterale støtteindsats. Japan er derfor ikke tilbagetrukket eller har trukket sig ind i sig selv, hvilket er et positivt element.
For det andet, og det lægger vi stor vægt på i vores kontakt med dem omkring dette punkt, så har japanerne påbegyndt en række foranstaltninger; foranstaltninger til deregulering af deres markeder, foranstaltninger med henblik på omstrukturering og skattelettelser samt foranstaltninger, der ved hjælp af forskellige midler skal give sikkerhed til banksystemet, så dette ikke går fallit. I slutningen af sidste år forkyndte man endda en nedsættelse af indkomstskatten, der skulle være gyldig indtil marts 1998. Jeg tror, at vi i dag forventer af japanerne, at de beslutsomt iværksætter de foranstaltninger, som de lovede. Jeg mener, at dette for det første forudsætter, at de på det strukturelle plan giver sig i kast med at løse deres finans- og banksystemers problemer; i øvrigt med vores hjælp, hvis de skulle have brug for denne. Og for det andet skal de om nødvendigt ikke tøve med at træffe de foranstaltninger, der kunne være nødvendige for at genskabe væksten ved hjælp af den interne efterspørgsel - og jeg lægger vægt på dette punkt. Vi skal stadig være meget opmærksomme på, at de ikke forsøger at gøre de amerikanske og europæiske lande til deres redningsplanke, det vil sige, at de lader deres manglende evne til at løse deres egne problemer gå ud over Europa. Vi må være opmærksomme med de midler, vi har til rådighed, ellers vil vi ikke kunne eksistere eller blive hørt på den internationale scene.

Cox
Hr. formand, jeg vil gerne kommentere kommissærens sidste bemærkning på baggrund af hans indledende analyse. Han analyserede virkningerne af krisen i Asien på den europæiske økonomi ved at sætte den europæiske eksport til Asien i forhold til vores BNI. Jeg vil gerne bede ham rette sin opmærksomhed mod importsiden. Der er spørgsmålet om Asiens eksport til Europa og Asiens konkurrence med Europa i tredjelande med devaluerede valutakurser. Hans makroøkonomiske analyse er for ensidig, hvis han kun holder sig til eksporten eller visse dele af importen. Dette er et væsentligt spørgsmål med hensyn til indvirkningen på den europæiske økonomi. Jeg deler desværre ikke optimismen i kommissærens svar på det sidste spørgsmål. Han sagde, at han håber, at de asiatiske økonomier ikke vil forsøge at handle sig ud af denne krise på vores markeder, men at de i stedet vil skabe en intern efterspørgsmål. Den hurtigste løsning er at udnytte de lave valutakurser til at oversvømme vores markeder. Det har han ikke med i regnestykket, men det bør han have. Hr. Harrison fremførte, at vores handlinger ikke har den vægt, som de burde have. Hr. formand, vi har 30 % af IMF, men 0 % profil.

de Silguy
Hr. formand, med hensyn til tallene, så nævnte jeg kun dem, der vedrører eksporten, eftersom jeg fortalte Dem, at den europæiske eksport til Asien udgør 2, 2 % af Fællesskabets BNP og 21 % af eksporten til lande uden for Den Europæiske Union. Hvad importen angår, så ligger det nøjagtige tal for importen fra lande uden for Den Europæiske Union på 26, 2 %. De kan således se at med hensyn til tallene, så er de af næsten samme størrelsesorden. Jeg vil ikke beskyldes for optimisme. Jeg vil blot afvise at blive trukket ind i en debat, som efter min mening er meningsløs, da den går ud på at opstille nogle katastrofeteorier for teoriernes egen skyld, i stedet for at ræsonnere ud fra de konkrete oplysninger, vi råder over.
Siden vi taler om handel, så vil jeg dog gerne - inden for den taletid, jeg har fået tildelt - minde Dem om, at i de lande, som er ramt af krisen, udgør Hong Kong og Taiwan 25 %, det vil sige størstedelen, af vores tredjelandehandel med disse asiatiske lande, og at Thailand, Indonesien og Korea, som er de tre lande, der er hårdest ramt, kun udgør 5 % af vores udenrigshandel. Hvis De lægger Japan til disse 5 %, udgør dette i alt 15 %, og disse 15 % ud af vores samlede handel, de udgør kun 1, 5 % af BNI. Men der vil ganske rigtigt være nogle følgevirkninger for nogle sektorer, det har jeg ikke lagt skjul på. Hvilke følgevirkninger og i hvilket omfang? Det er der ingen, der i dag kan vide nøjagtigt, da det afhænger af krisens varighed og af det tidspunkt, hvor disse valutaer igen vil stige, for jeg er overbevist om, at de kommer til at stige igen. Men jeg tror, at vi skal være på vagt, så vi undgår at komme ind i det forløb, som De beskrev. I dag kan jeg dog hverken se årsagerne eller symptomerne herpå.

Wolf
Hr. formand, hr. kommissær. På misvisende vis er tigerøkonomierne jo altid blevet fremstillet som neoliberalismens hellige ko. Nu viser de sig at være spekulative casinoøkonomier, der heller ikke har kunnet overvinde deflationsspøgelset definitivt. Det leder os videre til problemet med banktilsynet som et offentligt ansvar. Hidtil har man jo kun talt om det offentliges gæld. Denne krise handler imidlertid om den private gældsætning. Skal det ikke bekymre os, at kompetenceområderne mellem pengepolitik og banktilsynspolitik vil være opsplittet i det kommende enhedsvalutaområde? Den Europæiske Centralbank er ansvarlig for pengepolitikken. De nationale centralbanker er, om overhovedet, stadig ansvarlige for banktilsynet. Er det ikke et svagt led i konstruktionen, som vi bør begynde at udbedre frem for alt? Bør vi ikke koordinere banktilsynet og i det hele taget koordinere vores økonomipolitik bedre, så den opgave, enhedsvalutaen stiller os over for, overhovedet kan blive løst?

de Silguy
Hr. formand, jeg er ked af at måtte svare på hr. Wolfs spørgsmål. Man vil igen fortælle mig, at jeg bruger min kræfter på andet end mit arbejde. Det drejer sig nemlig om et spørgsmål for Den Europæiske Centralbank og Det Europæiske Monetære Institut. Jeg vil helst ikke gøre andet end det, man beder mig om i min egenskab af kommissær for euroens indførelse. Deres spørgsmål rejser faktisk et meget mere omfattende problem. For hvad enten kontrollen og overvågningen i Europa udøves af Centralbanken eller af de nationale banker, så sker den ifølge nogle kriterier, standarder og normer, som er tilfredsstillende og meget beskyttende. Problemet er at finde ud af, hvordan vi kan få disse normer og standarder til også at gælde for de sydøstasiatiske lande, og hvordan organer som Den Internationale Betalingsbank eller andre mekanismer kan tages i brug for at få sikkerhed for, at den aktuelle krise vil blive afviklet ved at disse lande indfører nogle overvågnings- og reguleringsregler, der er tilstrækkelige til at garantere alles sikkerhed.

Randzio-Plath
Hr. formand, hr. kommissær. Krisen i Asien vedrører os i Europa, og når vi betragter udviklingen i valutakursturbulenserne og spekulationerne som følge af liberalisering af kapitalbevægelserne, må vi så ikke netop som Europæisk Union foreslå i denne situation, at Den Internationale Valutafond snart begynder at overveje, hvordan der kan skabes en øget kreditgennemsigtighed i verden, og om det ikke er nødvendigt at danne et internationalt kreditforsikringssystem, så makroøkonomisk sunde nationaløkonomier som f.eks. tigerstaternes ikke kommer til at opleve den slags udviklinger, som nu har fundet sted? Er virkelig hver eneste del af verden beskyttet mod den slags udviklinger? Det er da et spørgsmål, som vi forventer, at Kommissionen svarer på. Her forventer jeg egentlig også af Kommissionen, at den tager et større initiativ for at tage denne del af verden alvorligt. Hvorfor har vi ikke nogen EU-delegation i Singapore og Malaysia? Det ville sikkert også medvirke til at styrke Den Europæiske Unions dårlige profil i denne region. Ville det ikke også medvirke til at styrke troværdigheden, hvis denne Europæiske Union sendte en repræsentant til Sydøstasien på samme måde, som USA's præsident har gjort det?

de Silguy
Fru Randzio-Plath, jeg noterer mig Deres forslag angående Singapore og Malaysia. Jeg skal lade det gå videre til mine kommissærkolleger, der tager sig direkte af dette spørgsmål. Jeg vil gerne svare på Deres spørgsmål om IMF: Skal man indføre et internationalt sikringssystem? Jeg mener dog, at dette må være Den Internationale Valutafonds rolle. De kan være af den opfattelse, at det ikke går hurtigt nok, at det er gået for hurtigt, at der ikke er lånebetingelser nok, eller at der er for mange lånebetingelser. Det er et helt andet spørgsmål. Og denne rolle, som IMF i øvrigt opfylder, svarer til hjælperens rolle, jeg havde nær sagt brandmandens rolle, i tilfælde af ulykke og brand. Jeg tror, at den rigtige løsning i disse lande for det første består i at bryde det alt for snævre bånd, der eksisterer mellem regeringerne og bankerne. Og for det andet, at løsningen er baseret på en fastlæggelse af standarder for finansiel og institutionel ad hoc-overvågning, som i disse lande bør være de samme som hos os. For det tredje, at løsningen ligger i en genkapitalisering af disse banker; en operation, der samtidig skal suppleres med en udrensning i deres aktiver. For det fjerde, at det for at løse spørgsmålet, uafhængigt af sikringerne, er nødvendigt at gøre systemet og disse bankers regnskab mere gennemsigtigt. Og endelig er det en god idé - det er i øvrigt det, man begynder på, for godt nok taler man meget om krisen, men man taler ikke så tit om de planer, der iværksættes i øjeblikket - endelig er det en god idé at liberalisere finanssektorerne i disse lande, så man giver de udenlandske institutter mulighed for at operere der.

Ilaskivi
Fru formand, Kommissionens redegørelse om finanskrisen i Sydøstasien var meget interessant, og det har tilbagemeldingerne også været, men den er efter min mening for optimistisk i den del, som handler om afspejlingspåvirkninger. Hvorfor? For det første vokser den internationale konkurrenceevne i de sårede tigerstater kraftigt, hvis deres valuta devalueres eller føres til devaluering. Dette gælder også for andre lande i Østen. For det andet har Østen allerede afbestilt sine ordrer i europæiske lande, blandt andet i Finland, hvilket kan påvirke landenes økonomier kraftigt. For det tredje siksakker børskurserne op og ned og afslører dermed nervøsitet. Alle disse påvirkninger kan føles ganske anderledes og usymmetriske i de forskellige lande i Den Europæiske Union. Derfor spørger jeg, agter Kommissionen, if the worst comes to the worst , at planlægge en større finanspolitisk bevægelsesfrihed for de lande, som eventuelt bliver ualmindelig hårdt ramt af krisen.

de Silguy
Jeg vil gerne udtrykke mig helt tydeligt med hensyn til dette punkt, hr. Ilaskivi. Jeg vil endnu en gang sige, at jeg ikke negligerer de konsekvenser, som den billige import fra disse lande - forenklet sagt - vil få for vores økonomi. Men i modsætning til, hvad man tror, så er nedskrivningen af deres valuta ikke kun en fordel for dem, tværtimod. For det første vil de skulle betale mere for de varer, de importerer, og for eksempel koreanerne har, indtil andet er bevist, behov for gammelt jern eller jernmalm til deres stålfremstilling. Det bliver de nødt til at importere. Og hvis man har devalueret, kommer man til at betale mere for det. Man vil således miste noget af sin konkurrenceevne. For det andet vil det være en ulempe med hensyn til inflationen, idet deres inflationsrate vil stige. For det tredje vil de måske blive nødt til at producere mindre. I dag har vi nemlig ingen garanti for, at de vil kunne fortsætte med at eksportere lige så meget, hvis de finansielle forbindelser og den kredit, som de har hos deres egne banker, forsvinder af nogle årsager, der er forbundet med situationen for deres finansielle system, og hvis kreditmulighederne forsvinder og tørrer ud. Jeg kunne nævne mange flere eksempler. Derfor skal man ikke dramatisere, men være forhåbningsfuld. Vi er i færd med at foretage en undersøgelse sektor for sektor. Jeg kan ikke inden for min taletid opremse de otte eller ti sektorer i detaljer, men når denne undersøgelse er færdig, er jeg naturligvis rede til at anmode om, at den bliver videresendt til Dem. De vil så i detaljer kunne se, sektor for sektor, at der faktisk er nogle områder, som vil blive mere berørt end andre. Jeg kan dog allerede nu konstatere, navnlig med hensyn til det finansielle område og med hensyn til etableringen af visse store europæiske virksomheder, at de allerede har hensat et beløb svarende til det, de regner med at tabe. Måske vil dette således gå en smule ud over deres rentabilitet, men det vil ikke bringe deres eksistens i Europa i fare.

De Clercq
Fru formand, vi konstaterer med tilfredshed, at Kommissionen på nært hold følger udviklingen, men vi kan ikke frigøre os fra det indtryk, at den store fraværende i Asien er Europa, mere specifikt Den Europæiske Union. Dette er i stærk kontrast til USAs engagement i denne del af verden. Vi holder os påfaldende på sidelinjen, men jeg har også indtryk af, at de enkelte medlemsstater, nogle af dem, selvfølgelig de største, forsøger at beskytte deres egne interesser i den asiatiske krise. Ikke desto mindre står der for Europa som sådan store finansielle og økonomiske interesser på spil uden at glemme de politiske aspekter, for ingen vil bestride, at de europæiske landes individuelle optræden og Den Europæiske Unions fravær som sådan bestemt ikke styrker Asiens indtryk af, at Europa er en stærk enhed, at Europa er en homogen entitet. Den fornemmelse findes bestemt ikke, og det beklager vi.

de Silguy
Fru formand, jeg er helt enig med hr. De Clercq. Jeg deler helt og holdent hans analyse, og jeg vil endda gå i samme retning som ham ved at give Dem et andet eksempel, som jeg mener er meget karakteristisk for den situation, De beskrev. Julenat i december sidste år, i timerne før Kristi fødsel, da Korea skulle have en nødhjælpspakke, tog fire af Unionens medlemsstater, fire af G7-gruppens medlemmer, affære for at yde en bilateral støtte til Korea, der var nødvendig for at dette land kunne afslutte året. Dette bidrag så ud til at være lige så stort som amerikanernes bidrag. Alligevel fik man det indtryk, at det var amerikanerne, der løste krisen. Det var derfor, fru formand, at jeg sagde til hr. De Clercq for lidt siden, at lige så vel som euroen endda før sin eksistens havde givet os beskyttelse, så skal vi også, når euroen kommer til at eksistere, være tilstrækkeligt stærke og i stand til at tale med kun én stemme, så vi ikke blot kommer til at spille en konstruktiv rolle - og ikke kun er pengeudlånere - men også en rolle med reel indflydelse; en rolle, der for det første er på højde med vores økonomiske indsats, som er betydelig, og som vil fortsætte; og en rolle, der for det andet er på højde med vores økonomiske, finansielle og handelsmæssige betydning på verdensplan. Jeg tror, at dette fra næste år vil være den største udfordring ved euroen for Europa og europæerne.

Dury
Fru formand, jeg vil gerne stille to spørgsmål. Hr. kommissær, De sagde lige, at det vil være absolut nødvendigt kun at tale med én stemme, når euroen bliver indført. Vil det sige, at de medlemsstater, der bliver knyttet til euroen, vil skulle opgive deres repræsentation i IMF til fordel for en repræsentation for Den Europæiske Union eller en repræsentation for euro-landene? Mit andet spørgsmål er som følger: I Udvalget om Udvikling og Samarbejde hørte vi i sidste uge udtalelserne fra generaldirektøren for IMF og præsidenten for Verdensbanken. Generaldirektøren for IMF talte om sin terapi, der set ud fra et makroøkonomisk synspunkt sandsynligvis vil føre til nogle mærkbare resultater. Men præsidenten for Verdensbanken fortalte os, at set ud fra et menneskeligt synspunkt og med hensyn til arbejdsløsheden og den tiltagende fattigdom, vil der også opstå nogle katastrofale situationer. Jeg vil gerne spørge, om Kommissionen vil undersøge dette problem, og om vi er rede til at deltage i Verdensbankens sociale og menneskelige programmer.

de Silguy
Jeg vil ikke på dette sted gå i detaljer med hensyn til Den Europæiske Unions repræsentation i de forskellige internationale instanser. Der er ingen grund til at ændre Den Internationale Valutafonds bestemmelser for at bortjage alle medlemsstaterne, om jeg så må sige, og forlange, at der gives plads til Den Europæiske Union. Jeg tror, at vi kan gøre det på en anden måde uden at gå så vidt, og alligevel sikre os, at Den Europæiske Union taler med kun én stemme. Problemet eksisterer i øvrigt ikke så meget i Den Internationale Valutafond som i andre kredse, som måske er mere uformelle, men hvor jeg faktisk efter tre års erfaring kan konstatere, at det er dér, de virkelige beslutninger bliver taget. Jeg ønsker ikke, at disse virkelige beslutninger monopoliseres af et begrænset antal medlemsstater, der så skulle træffe beslutninger ikke blot for Den Europæiske Union, men for alle de femten medlemsstater. Jeg mener personligt, at det er uacceptabelt.
Med hensyn til Deres analyse af situationen, så er det klart, at Kommissionen er rede til at deltage i alle opgaver. Jeg kan navnlig fortælle Dem, at der i marts måned vil blive afholdt en konference i Verdensbanken med henblik på at undersøge alle programmerne for teknisk bistand for netop at forbedre og følge de igangværende saneringsopgaver i de lande, man betegner som nødstedte. Vi skal nemlig yde den indsats, der er nødvendig, og vi skal sørge for, at man med hensyn til fastlæggelsen af IMF's programmer tager mest muligt højde for denne menneskelige dimension. Jeg mener, at dette var tilfældet med Korea, hvor programmet blev revideret for at integrere denne yderligere. Dette skal i endnu højere grad være tilfældet i fremtiden, og de andre internationale institutioner skal naturligvis i lighed med Fællesskabet integrere denne dimension i forbindelse med disse programmer.

Caudron
Hr. kommissær, jeg har lyttet til den relative optimisme, som De giver udtryk for med hensyn til Asien-krisens konsekvenser for den europæiske økonomi. Dem har De allerede gjort rede for flere gange. Jeg mærker derfor nogle variationer, som gør mig en lille smule opmærksom på den del, der ligger mellem selvsuggestion og dyb overbevisning. Mit spørgsmål er dog af mere industriel karakter og har mere at gøre med den internationale konkurrence. Vi nævnte for lidt siden konkurrencen inden for tekstilsektoren. Jeg vil gerne rejse spørgsmålet om skibsværfterne. Som De ved, er vi i øjeblikket inde i en forlængelsesperiode af et europæisk direktiv om støtte til skibsværfter, eftersom en international aftale ikke blev ratificeret. Mener De ikke, at den aktuelle krise også vil få nogle betydelige konsekvenser for dette problem med de ratificerede eller ikke-ratificerede aftaler, og at man burde beskytte sig mod disse med hensyn til vores egne tekster og vores egne beslutninger om støtte til vores europæiske industrier?

de Silguy
Jeg vil gerne sige endnu en gang, at det ville være helt uacceptabelt at handle således, at situationen i Korea ikke blot ville blive forværret, men at vores skibsværfter også ville blive udsat for de direkte konsekvenser heraf. Når det er sagt, så er det i dag sandsynligt, særligt med hensyn til skibsværfterne, at den koreanske industri vil blive nødt til at skære ned på sin kapacitet, om ikke andet så fordi visse skibsværfter kan komme i en vanskelig finansiel situation, hvis de ikke længere har den ønskede finansiering. I aftalen med IMF eksisterer der nemlig nogle forudgående betingelser, der ganske vist er mere eller mindre vage, men ifølge hvilke der ikke er mulighed for nogen aftale mellem regeringerne og sektorerne om en pengeoverførsel til den ene eller den anden industrielle sektor. Aftalen foreskriver desuden tydeligt, at der navnlig for Chaebol er nogle minimumskrav for dette selskabs standarder, regnskab, normer og regnskabsår. Der er således taget højde for en række forudgående betingelser, der måske ikke er tilstrækkelige i Deres øjne, men som både går i retning af en større liberalisering af det finansielle marked i disse lande og en afskaffelse af de særlige fordele, som de koreanske skibsværfter har i forhold til andre skibsværfter. Det er nemlig sådan, at en af konsekvenserne ved krisen i Korea netop vil være, at de personlige, finansielle, strukturelle og endog politiske forbindelser, der eksisterer mellem banken og den industrielle sektor, vil blive taget op til revidering. Det vil være enden på disse store konglomerater, som faktisk må være gået i gang med en nedrivningsproces, der vil komme os til gavn. Jeg vil i øvrigt tilføje, at der i dag er mange skibsejere og skibsredere, som af naturlige årsager synes at være ret tilbageholdende med at afgive nye ordrer til Korea. Men også her følger vi situationen på tæt hold, og det er særligt en af de følsomme sektorer, som vi koncentrerer vores undersøgelser om i øjeblikket.

Donnelly A.
Fru formand, det, der fremgår tydeligst her i eftermiddag, er, at Kommissionen i det store og hele er en uengageret observatør. Kommissær de Silguys bidrag har været meget overfladisk. Jeg vil gerne stille ham en række spørgsmål. Er der risiko for dumping i den europæiske økonomi som følge af devalueringen af disse valutaer i Det Fjerne Østen? Er bestemte industrier, f.eks. mikroelektronikindustrien eller mikrochipindustrien, truet? Har bestemte industrier henvendt sig til Kommissionen angående devalueringen? Har Europa-Kommissionen henvendt sig til kineserne angående devalueringen af deres valuta, som startede denne krise? Er der risiko for yderligere devaluering? Nøjagtigt hvilke særlige forholdsregler træffer Europa-Kommissionen og Den Europæiske Union med henblik på at kunne reagere hurtigt, hvis der skulle opstå en dominoeffekt på de amerikanske markeder og især på de europæiske markeder?

de Silguy
Først vil jeg gerne sige til hr. Donnelly, at for det første har jeg ikke indtrykket af at være en observatør, og for det andet kan man heller ikke forlange at få indflydelse på tingenes gang, når man ikke har de institutionelle instrumenter, der er nødvendige til dette formål. For at svare præcist på Deres spørgsmål, så lader det dog ved første øjekast til, at der er otte sektorer, som bliver mere berørt end de andre, eftersom de har forelagt dette for os. Det er de sektorer, som vores analyser har identificeret, og som vi følger med særlig opmærksomhed. Det drejer sig om beklædning, lædervarer, sko, radio og tv, kommunikationsudstyr, såsom GSM, ure, møbler, værkstøjsmaskiner, edb-udstyr og elektrisk udstyr. Hertil kunne man lægge teknisk udstyr, som for eksempel skibsværfterne, stålindustrien, den kemiske industri og bilindustrien. Det bliver alligevel til mange sektorer, som kunne blive berørt på det ene eller det andet plan.
Kina befinder sig i en særlig situation. Jeg minder om, at Kina har en yderst streng valutakontrol og en kontrol af sin valutas paritet. For det andet har de kinesiske myndigheder altid sagt, at de ikke ville devaluere. Og når man kigger nærmere efter, har de faktisk ikke interesse heri. En devaluering er ingen fordel for Kina, idet hovedparten af den kinesiske vækst skyldes investeringerne og ikke den interne efterspørgsel. Det er således i den kinesiske regerings interesse at styrke både sine egne investorers tillid, det vil sige sine egne borgeres tillid, og de udenlandske investorers tillid. Og det er ikke ved at devaluere, at man vinder deres tillid. Dernæst er der det politiske problem med Kinas placering i forhold til Japan i en geopolitisk sammenhæng, der tager sig sådan ud, at jeg ikke kan se, hvilken interesse Japan på kort eller mellemlangt sigt skulle have i at devaluere. Der er ikke nogen særlig risiko for dette, men også her følger vi situationen på nært hold. Med hensyn til en dominoeffekt, så vil jeg ikke fremsætte nogen katastrofeteorier, da dette er meningsløst. Det, som forekommer mig meget vigtigere i dag, det er at se, hvordan krisen udvikler sig, og at se, hvordan programmerne bliver iværksat. IMF-programmerne bliver grundigt iværksat. Forhandlingerne med bankerne om en ratevis indfrielse af den private gæld er i gang. Jeg fortalte Dem i mit indledende indlæg, at det forekom mig, at der var et land, som endnu ikke havde fået tilliden igen, nemlig Indonesien. Hvad resten angår, så kiggede jeg på markederne igen her til morgen, og en stor del af sidste års fald er nu aftaget eller har stabiliseret sig. De oplysninger, som vi har om de sidste 48 timer med hensyn til børserne og valutamarkedet, er ret opmuntrende, og de peger nærmest i samme retning som dem, der mener, at vi i dag til en vis grad er i stand til at styre krisen. Jeg vil dog ikke af den grund bygge luftkasteller.

Formanden
Hr. kommissær, vi takker Dem for de svar, som De har givet på kollegernes spørgsmål. Forhandlingen om dette punkt er afsluttet.

Forenelighed mellem et politisk mandat og hvervet som kommissær
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelsen fra Kommissionen om forenelighed mellem udøvelse af et politisk mandat og hvervet som medlem at Kommissionen.

Santer
Fru formand, de damer og herrer parlamentsmedlemmer, jeg havde lovet at give Dem en redegørelse for Kommissionens synspunkt med hensyn til foreneligheden af hvervet som kommissær og et lokalpolitisk eller regionalpolitisk mandat i en af vores medlemsstater. Dette spørgsmål blev rejst i anledning af en kommissærs interesse for at blive opstillet ved det næste regionalvalg i Bretagne. Det drejer sig om hr. Yves Thibault de Silguy, som De kender, og som lige har forladt Dem.
Hr. Yves Thibault de Silguy har derefter offentliggjort sin beslutning om ikke at stille op til dette valg. Denne beslutning tjener ham til ære. Han vil nemlig således kunne hellige al sin energi og alle sine kræfter de sidste etaper af euroens indførelse.
Vi kan så undersøge problemet uden at skulle tage hensyn til nogen individuelle spørgsmål. Det var i øvrigt, hvad Deres Formandskonference ønskede, og jeg vil således tale om problematikken i sin helhed. Er der uforenelighed mellem hvervet som medlem af Kommissionen og udøvelsen af et politisk mandat i en medlemsstat? Jeg vil gerne fjerne al uklarhed med det samme: Kommissærerne har fået et politisk mandat, og i den forbindelse forekommer det mig at være vigtigt, at de ikke afskærer sig fra den politiske virkelighed, hvad enten denne er europæisk, national eller lokal. Det er således helt naturligt, at kommissærerne bevarer ikke blot deres tilknytning til de politiske partier, men ligeledes tilknytningen til deres lokale rødder. Jeg mener, at der er en dobbelt fordel ved dette, både for Kommissionen - som på denne måde bliver mere opmærksom på den ene eller den anden udvikling i den offentlige mening med hensyn til de politikker, Kommissionen fører - og for den europæiske idé, som kommissæren kan bidrage til at forklare og forsvare dér, hvor han har en naturlig tilhørerkreds. Spørgsmålet er så, om denne politiske tilknytning kan tage form af et valgmandat. Situationen er klar med hensyn til nationalt ansvar og nationale mandater. Det ville være i modstrid med traktaten både at være medlem af Kommissionen og medlem af en national regering eller et nationalt parlament. I artikel 157 i traktaten står der, at medlemmerne af Kommissionen udøver deres hverv i fuldkommen uafhængighed og i Fællesskabets almene interesse, og udøvelsen af et politisk hverv på nationalt plan ville helt klart gå ud over denne uafhængighed og give anledning til situationer med interessekonflikter. Med hensyn til de lokale mandater har Kommissionen traditionelt været mere nuanceret. I mit svar af 1. februar 1995 på et spørgsmål, der blev stillet af det ærede parlamentsmedlem hr. Fernand Herman, mindede jeg om Kommissionens sædvanlige holdning, ifølge hvilken der i princippet ikke er uforenelighed mellem hvervet som medlem af Kommissionen og hvervet som byrådsmedlem. Når det er sagt, så mener vi, at der er to parametre, som man skal tage hensyn til for at kunne afgøre en sådan situation in concreto. Først er der uafhængigheden, som har hjemmel i artikel 157, og hvortil jeg ville tilføje parameteret om at stå til rådighed. Med hensyn til uafhængigheden, så er Kommissionens aktivitetsområder så varierede, at risikoen for en interessekonflikt før eller senere i tilfælde af flere mandater på samme tid næsten forekommer mig at være uløseligt forbundet med opgaven - det er svært at forestille sig en fiskerikommissær, der samtidig er borgmester for en større eller mindre havneby. Realiteterne med hensyn til Kollegiets funktion kræver således, at man fortolker denne risiko for en konflikt bredere, for Kommissionen er et kollegialt organ, og i den forbindelse deltager alle kommissærerne i forhandlingerne og i beslutningstagningen, og det på alle områder. Med hensyn til deres ståen til rådighed, så er min opfattelse af kommissærhvervet, at der er tale om et hverv på fuld tid. Jeg har tilstrækkeligt med ambitioner på institutionens vegne til at ønske, at dens medlemmer udnytter deres mandat fuldt ud, såvel i forbindelserne med Parlamentet og Rådet som i deres kontakter med vores medlemsstater, herunder naturligvis også med ansøgerlandene, og ikke kun med det medlemsland, som de kommer fra. Man kunne i øvrigt forestille sig, at kommissærernes arbejdsbyrde ville være endnu større i et Fællesskab, der er udvidet til at omfatte 21 medlemmer eller endda flere, uafhængigt af Kollegiets størrelse. Desuden er der i alle medlemsstaterne ved at blive en overvejende tendens til, at man ikke har flere mandater samtidig. Som konklusion herpå, fru formand, er jeg af den opfattelse, at udøvelsen af et valgmandat, selv på lokalt plan, risikerer at gå ud over kommissærernes uafhængighed og mulighed for at stå til rådighed.

Green
Fru formand, på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne vil jeg gerne komme med en meget konkret politisk erklæring, nemlig at det efter vores mening er komplet uforeneligt at være medlem af Kommissionen og samtidig beklæde en partipolitisk post, uanset hvilken del af det politiske spektrum den pågældende kommissær kommer fra. Det er vores holdning. Hr. Santer fremførte i sin redegørelse, at kommissærerne har en politisk funktion, og heri er vi enige med ham. Vi benægter ikke og forstår fuldt ud, at Kommissionen spiller en yderst politisk rolle. Vi mener imidlertid, at det vil være fuldstændig uforeneligt med den upartiskhed, hvormed vi forventer, at kommissærerne udfører deres hverv, hvis de deltager i personlige, partipolitiske valgkampagner. Siden vi anmodede om denne redegørelse, er det specifikke problem, der gav anledning til stor bekymring for alle her i Parlamentet, blevet løst. Vi glæder os over, at kommissær de Silguy har trukket sig som mulig kandidat i det franske regionalvalg. Vi mener, at det var den helt rigtige beslutning, og vi håber, at han med denne beslutning har givet Kommissionen mulighed for én gang for alle at behandle dette meget omtålelige og vigtige spørgsmål. I den forbindelse glæder jeg mig meget over kommissionsformand Santers redegørelse på vegne af Kommissionen i dag. Han udtrykker med hensyn til den uafhængighed, som vi alle forventer af Kommissionen, i det mindste en vis tvivl om, hvorvidt en kommissær burde have anset det for muligt at opstille til et valg på denne måde. Jeg håber, at De, hr. Santer, vil benytte denne anledning til at opnå fuld enighed i Kommissærkollegiet. Vi efterlyser en adfærdskodeks i tråd med Deres fortolkning. Den fortolkning, som De har fremført her i dag, er helt sikkert i fuld overensstemmelse med flertallets holdning her i Parlamentet. Jeg må sige, at vi her i Parlamentet har gjort en vigtig erfaring, som vi måske kunne have brugt under den offentlige høring, før vi godkendte denne Kommission. Vi har bestemt gjort vigtige erfaringer, som vi kan bruge i forbindelse med den offentlige høring før godkendelsen af den næste Kommission. Vi vil alle stille meget vigtige spørgsmål til alle kommissærerne, når de møder for os i forbindelse med næste godkendelse. Vi må være helt sikre på, at de forpligter sig til uafhængighed og upartiskhed i udførelsen af deres hverv på vegne af Europas borgere. I lyset af, at hr. de Silguy har trukket sig som mulig kandidat i det franske regionalvalg, og af hr. Santers redegørelse her i eftermiddag var min gruppe af den opfattelse, at det var vigtigt klart at give udtryk for, at vi har trukket vores beslutningsforslag tilbage, og vi meddeler hermed, at vi ikke vil støtte nogen af de beslutningsforslag, der forelægges i morgen. Vi sætter stor pris på Deres redegørelse, hr. Santer, og vi håber, at hele Kommissærkollegiet vil tilslutte sig den fortolkning, som De har præsenteret her i dag.

Méndez de Vigo
Hr. formand for Kommissionen, i den traktatartikel, som De henviser til, tales der om »fuldkommen uafhængighed og i Fællesskabets almene interesse«, og dette finder jeg centralt. I Det Europæiske Folkepartis Gruppe, som jeg tilhører, er ingen i tvivl om hr. de Silguys professionelle og politiske kompetence eller hans hæderlighed, ligesom vi heller ikke er tvivl om fru Cressons politiske og professionelle kompetence eller hæderlighed, da hun indtil videre har bestridt et valgmandat. Men man må kunne sige om en kommissær, som man sagde om Cæsars kone, nemlig at hun ikke kun bør være ærlig, men også give udseende af at være det. Og derfor er uafhængighed og frihed for interessekonflikter absolut altafgørende, når Kommissionens uafhængighed skal sikres. Og vi finder det yderst skadeligt, hvis nogen kunne drage en kommissionsbeslutning i tvivl, fordi en bestemt kommissær havde særlige interesser. Lad mig give Dem et eksempel fra mit eget land: I denne tid har et påstået udkast fra landbrugskommissær Fischler om den fælles markedsordning for olivenolie skabt virkelig social alarm, bl.a. fordi den ikke på nogen måde følger Parlamentets teser. Kan De forestille Dem, hvad der ville ske, hvis hr. Fischler ud over at være kommissær også var præsident for en olieproducerende region? Revolution! Men det er altså det, som bør undgås. Derfor glæder Det Europæiske Folkepartis Gruppe sig over Deres erklæring, hr. Santer, fordi den går i den rigtige retning. Den går i den rigtige retning for Den Europæiske Union, fordi Kommissionen fortsat vil være traktaternes vogter og definere Fællesskabets interesser. For os, der tror og ønsker, at Kommissionen bliver stadigt stærkere, er den beslutning, som De i dag har meddelt os, også i Kommissionens egen interesse, for i kraft af princippet om Kommissionens kollektive ansvar kan tvivl om en enkelt kommissærs handlinger smitte af på hele Kommissionen. Med denne afståelse og Deres så præcise og afgørende erklæring eksisterer disse tvivlsspørgsmål ikke længere. Fru formand, hvis jeg blev spurgt om, hvad der er det vigtigste element, det oprindelige element, Fællesskabet hjerte, ville jeg ikke være i tvivl om svaret: Kommissionen. For mange af os og i hvert fald for Det Europæiske Folkepartis Gruppe er Kommissionen ikke et hold af højtstående embedsmænd, Kommissionen er et politisk organ, som fører og bør føre politik , men ikke partipolitik. Og derfor er Deres erklæring i dag, hr. Santer, om, at kommissær de Silguy har givet afkald på at stille op til de regionale franske valg, en god nyhed for alle os, som ønsker, at Kommissionen konsolideres som Europas fremtidige regering.

Pasty
Fru formand, kære kolleger, jeg er helt enig i ordene i den redegørelse, som formanden for Kommissionen lige har aflagt. Jeg vil derfor begrænse mig til tre korte bemærkninger og kommentarer. Min første bemærkning er, at jeg gerne vil lykønske hr. de Silguy for hans fornuftige beslutning om ikke at opstille ved regionalvalgene, selvom der faktisk, som hr. Santer mindede om, ikke formelt eksisterer nogen tekst, der tvinger ham til at give afkald på dette valg. Hr. de Silguy satte sit europæiske ansvar, og navnlig den væsentlige rolle, som han i øjeblikket spiller med hensyn til euroens indførelse, højere end sine politiske ambitioner. Jeg synes, at vi skal rette en særlig tak til ham for denne optræden.
Og det så meget mere af den grund, at visse andre før ham, der stod foran de samme valg, hverken havde den samme holdning eller den samme elegante måde at gøre det på. Vi talte for lidt siden om situationen for den anden franske kommissær, som er forblevet borgmester i Châtellerault og departementsrådsmedlem i Vienne, hvilket er en situation, der helt kan sammenlignes med et mandat som regionalrådsmedlem; et mandat, som denne kommisær først har nedlagt for kort tid siden. Der er et andet tilfælde, som måske er mindre kendt, men som er endnu mere bekymrende, nemlig Deres forgængers tilfælde, hr. formand for Kommissionen. Da han udøvede det højtstående hverv, som i dag er Deres, tøvede han ikke med at stille op til kommunalvalget i Clichy, der er en ikke ubetydelig by nær Paris, og med at lade sig vælge til borgmester, for derefter naturligvis at fratræde. Men han havde været kandidat, og han havde kastet sig ud i valgkampen med al den vægt, som hans hverv som formand for Kommissionen gav ham. Jeg vil bemærke, at jeg på dette punkt er enig med fru Green, der mener, at selvom kommissærerne har ret til at fortsætte med en politisk aktivitet, og selvom de havde en sådan, før de blev kommissærer, så bør de ikke gå alt for åbent ind i de nationale kampagner og valgkampagnerne. Jeg kan faktisk konstatere, at denne adfærd, som jeg lige har omtalt, ikke var i overensstemmelse med det, som vi kunne forvente. Min tredje bemærkning er, at jeg virkeligt glæder mig over, at vi som følge af hr. de Silguys handling og af denne debat kan opstille en klar regel - men jeg havde gerne set, at denne debat fandt sted om de tidligere tilfælde. De har formuleret en sådan regel, hr. formand, og jeg vil ønske, at denne klare regel fra nu af vil gælde for alle og ikke kun for den kommissær, der er årsag til denne nye deontologiske regel, men at det vil være en regel, der er ens for alle, og som herefter vil blive fulgt af alle kommissærerne.

Brinkhorst
Fru formand, ved denne forhandling skabes et vigtigt forfatningsmæssigt præcedens. Som kommissionsformand Santer mindede om, opfylder kommissærerne en politisk funktion og er ikke teknokrater, da de er politisk ansvarlige over for vores folkevalgte Parlament. Derfor er det også vigtigt, at der i stigende grad indstilles politikere og ikke teknokrater. Denne Kommission indeholder kun to kommissærer, der aldrig har beklædt et politisk embede, og en af dem var hr. de Silguy. I traktatens artikel 157 hedder det - og det anerkender vi nu alle - at vi skal være helt uafhængige, og at kommissærer ikke må modtage og medlemsstater eller deres statschefer ikke give instruktioner til denne institution. Alt dette er yderst vigtigt, for det er den eneste garanti for, at de i deres embedsperiode er uafhængige. For min gruppe er traktatens tekst tydelig nok. Et politisk hverv, der udøves i den almene interesse, er uforeneligt med nogen form for partipolitisk hverv på både nationalt, regionalt eller lokalt plan, og jeg er meget glad for, at formanden har bekræftet dette med så stor tydelighed. Det eneste spørgsmål, man kunne stille, er: Kunne Kommissionen ikke have gjort dette tidligere? Det er meget tydeligt, at det var Parlamentet, og presset fra Parlamentet, der var hovedårsagen til, at kommissær de Silguy måtte trække sig og afstå fra at gå videre med sagen, og ikke så meget debatten i Kommissionen. Men lad os ikke komme ind på det. Jeg vil nu kaste et blik på fremtiden, og som kommissionsformand Santer sagde, er det vigtigt, at også de fremtidige Kommissioner indtager denne holdning. Man må sige, at fru Cresson tilsluttede sig dette princip temmelig sent, og det kan vi beklage. Men nu er det vigtigere, at vi her i Parlamentet etablerer det som en fast regel for fremtiden, med kommissionsformandens samtykke.
Hr. Santer, kunne De ikke med henblik på den næste Kommission udarbejde den foreslåede adfærdskodeks, så der i fremtiden ikke hersker nogen tvivl om institutionens sammensætning? Så ville der være skabt klarhed, og dette ville igen styrke Kommissionen. Til slut en enkelt bemærkning: Det ville være en god idé, hvis Parlamentet på et tidspunkt undersøgte sine egne forhold. Vi bør også undersøge de forskellige aspekter af dobbeltmandater her i Parlamentet med henblik på fremtiden. Efterhånden som Den Europæiske Union bliver stærkere, efterhånden som Fællesskabets repræsentative funktion bliver stærkere, skal ikke blot Kommissionen, men også Parlamentet, på visse områder afklare sin stilling med henblik på fremtiden. Vi bør således ikke være alt for hykleriske med hensyn til denne Kommissions fortid, og jeg håber, at denne forhandling har skabt et vigtigt præcedens også for os.

Aelvoet
Fru formand, kolleger, for os drejer det sig her klart om et principielt spørgsmål, absolut ikke om personer. I den ånd er vi også tilfredse med den forklaring, kommissær Santer har afgivet, og som vi i store træk er enige i. Det er ret klart, at man ikke kan forbinde mandatet som EU-kommissær med nationale, regionale og med lokale mandater, fordi man så skaber typer af loyaliteter, der kan støde sammen med den europæiske opgave, som man har fået tildelt. Dog må jeg helt i tråd med det, som hr. Brinkhorst lige har sagt, sige, at vi også er spørgende part, så Kommissionen kan give sig selv en adfærdskodeks, der er tilstrækkelig specifik. Fordi hr. Santer var meget eksplicit med hensyn til de nationale og regionale mandater, meget mindre med de lokale. Imidlertid, eksemplet er givet. Også et mandat som borgmester for en vigtig by er efter vores mening uforeneligt med stillingen som EUkommissær. Hvad det angår, er vi spørgende part. Til sidst, kolleger. Jeg beklager meget, at alle grupper, undtagen vores, har besluttet at trække deres beslutninger tilbage. Det er da ikke fordi, at personspørgsmålet er taget af dagsordenen, at en principiel udtalelse af Parlamentet ikke er vigtig. Alle de krav, der er blevet fremsat af de forskellige talere, som jeg har hørt, er perfekt gengivet i vores forslag til beslutning. Vi anmoder derfor indtrængende om støtte, og vi står åbne for mundtlige ændringsforslag, hvis en eller anden detalje ikke skulle stemme. For det er vigtigt, at Parlamentet ikke altid taler, men også træffer beslutning på grundlag af en tekst.

Dell'Alba
Fru formand, kære kolleger, jeg vil udtrykke min personlige mening. Efter denne handling, der, når alt kommer til alt, er gavnlig for os, eftersom hr. de Silguy har trukket sin kandidatur tilbage, var det faktisk en meget god idé at indlede denne debat, men det forekommer mig ikke retfærdigt, at vi afslutter den på én time, eller ved at vi i morgen vedtager en hurtig tekst.
Problemet er rejst, og spørgsmålet eksisterer. Det mere overordnede spørgsmål om de valgtes og de europæiske politiske mandaters status er ligeledes blevet rejst. Vores Udvalg om Institutionelle Spørgsmål arbejder med parlamentarikernes status og med en ens valgprocedure, men jeg vil for mit vedkommende ønske, at dette vigtige emne, som traktaten dog er tavs omkring, bliver indbragt for vores Udvalg om Institutionelle Spørgsmål, så det kan undersøge det. Hvis Kommissionen for sin del vil overveje det og spekulere over en adfærdskodeks, så er det en god ting, men jeg vil sige, at det i vores egen interesse er godt at skaffe klarhed. Jeg ønsker heller ikke at falde i den fælde at betragte kommissærerne, ud over ethvert politisk engagement, som nogle teknokrater, der er låst fast i deres Breydel-palads eller andre steder, og som på en måde absolut ikke skal tage hensyn til deres ønsker, deres politiske overbevisning eller deres engagement, som i øvrigt har givet dem posten som kommissær. Man skal naturligvis fastlægge, hvad der er uforeneligt, men man skal heller ikke forfalde til denne mulige dogmatisme, der næsten kunne få én til at glemme, at hvad vi har brug for i spidsen af Kommissionen, det er mandlige og kvindelige politikere og ikke et organ bestående af teknokrater og bureaukrater.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, spørgsmålet er rejst som følge af en kommissærs udøvelse af et politisk mandat, eller rettere som følge af en af kommissærernes ønske om at opnå et politisk mandat. Hr. de Silguy gav afkald på at stræbe efter det pågældende mandat, af nogle grunde, som han loyalt og ærligt har gjort rede for. Man kunne så tro, at spørgsmålet ikke længere er aktuelt. Men i virkeligheden drejer det stillede spørgsmål sig om kommissærernes udøvelse af andre hverv end dem, som de er blevet udnævnt til, hvad enten der er tale om politiske mandater eller erhvervsaktivitet. I den forbindelse rejser de tidligere eller nuværende aktiviteter for de andre kommissærer end hr. de Silguy dog efter min mening et alvorligt problem. Kommissærerne er nemlig embedsmænd, der har til opgave at sørge for traktatens anvendelse, og som vælges under hensyn til deres almindelige duelighed, og hvis uafhængighed er uomtvistelig. Det er, hvad der står i artikel 157, stk. 1, i traktaten. Stk. 2 fastlægger, at Kommissionens medlemmer udfører deres hverv i fuldkommen uafhængighed og i Fællesskabets almene interesse, og at de ved udførelsen af deres pligter hverken må søge eller modtage instruktioner fra nogen regering eller noget andet organ, samt at de skal afholde sig fra enhver handling, som er uforenelig med karakteren af deres hverv. Mener De, hr. formand, at disse bestemmelser virkelig bliver overholdt? Deres forgænger, hr. Delors, var byrådsmedlem. Det talte hr. Pasty om. Under sit mandat som formand for Kommissionen deltog han aktivt i det politiske liv i Frankrig, og det i en sådan grad, at det var spørgsmålet, om han stræbte efter at blive præsident for Republikken i 1995. Fru Cresson var i 1995 kandidat til en tredje borgmesterpost. Hun er stadig meget aktiv inden for Det Socialistiske Parti. Det siges, at en af Deres kommissærer deltager i visse af sin regerings møder, og at mange kommissærer deltager i Det Europæiske Folkepartis møder og De Europæiske Socialdemokraters møder, foruden de møder, som finder sted i Europa-Parlamentet, samt at en anden kommissær står i spidsen for et universitet i sit hjemland, hvilket medfører, at han flere gange om måneden må tage tilbage til sit hjemland. For nylig blev jeg forarget over, at fru Bonino kunne deltage i et Forum for Stillehavsområdet, hvor det drejede sig om Ny Caledoniens uafhængighed; Ny Caledonien, der er en integreret del af en af medlemsstaterne, nemlig Frankrig. Jeg beder Dem derfor, hr. formand, om at foretage en grundig undersøgelse af hver af kommissærernes personlige situation, så de overholder traktaten til fulde. Da de betales ud af Fællesskabets budget, og således af skatteyderne i alle medlemsstaterne, bør kommissærerne udøve deres hverv på fuld tid, som De også sagde, uden at have andre politiske aktiviteter end dem, som almindelige borgere har, og uden at være erhvervsaktive.

Corbett
Fru formand, jeg glæder mig også over hr. Santers redegørelse. Han har klarlagt sagen på den rette måde, og ikke på den måde, som hr. Fabre-Aubrespy lige har hævdet. Han tager fejl, når han siger, at kommissionsmedlemmerne blot er embedsmænd. Hr. Fabre-Aubrespy bør læse traktaten og statutterne. Heri skelnes der klart mellem institutionernes embedsmænd og deres medlemmer. De 20 kommissionsmedlemmer udgør et politisk udøvende organ. De er politikere, og titlen på forhandlingerne og redegørelsen om dette emne i dag er yderst misvisende. Der står, at det er en redegørelse om foreneligheden mellem udøvelse af et politisk mandat og hvervet som medlem af Kommissionen. Men som medlem af Kommissionen udøver man et politisk mandat. Ligesom ministre udpeges de af regeringschefer. For at de kan tiltræde deres embede, kræves Parlamentets tillid i form af et tillidsvotum. Når de udøver deres hverv, skal de besvare spørgsmål fra Parlamentet, og de kan afsættes ved et mistillidsvotum fra Parlamentet - og alene ved et mistillidsvotum fra Europa-Parlamentet. Kommissionen udgør således et politisk udøvende organ, der står til ansvar over for Parlamentet, og det er vigtigt for Parlamentet, at dette anerkendes. De er ikke embedsmænd, der arbejder for Rådet, som visse euroskeptikere gerne vil have os til at tro. De har deres eget politiske ansvar. Spørgsmålet er således ikke, hvorvidt de er politikere, men hvilke andre politiske hverv de må bestride. Det er et spørgsmål om dobbeltmandater. Det er et spørgsmål om kumulation af mandater. Det er det, som vi skal se nøje på, som vi også har gjort under forhandlingen. Ingen hænger sig i, at kommissærer er medlemmer af politiske partier. De deltager i partipolitisk arbejde og kommer til vores gruppemøder. Det er der ingen, der har noget imod. Der er en vis diskussion om, hvorvidt de må være borgmestre i mindre byer. Det er der præcedens for. Det kan diskuteres, og jeg tror, at holdningen til dette spørgsmål efterhånden er ved at vende. Men der er sandelig stor tvivl, når det drejer sig om beklædningen af den øverste post i en vigtig europæisk region, der modtager støtte fra Den Europæiske Union. Og jeg er overrasket over, at hr. de Silguy så meget som overvejede dette. Jeg lykønsker hr. Santer for at have bragt orden i sine rækker i Kommissionen og for hans meget klare redegørelse i dag.

Macartney
Fru formand, jeg vil også gerne give udtryk for mit personlige synspunkt. Så vidt jeg kan se, skyldes problemet til dels, at hvert enkelt kommissionsmedlem har sin egen personlige holdning, og nu behøver vi et regelsæt. Man kan stille kommissionsformand Santers glæde over hr. de Silguys beslutning om at trække sig som kandidat til Bretagnes regionalråd - en beslutning, som han sagde »tjente ham til ære« - over for f.eks. sir Leon Brittans holdning; sir Leon Brittan henvendte sig pr. brev til alle britiske statsborgere i Bruxelles før det sidste valg og bad dem stemme konservativt og yde bidrag til Det Konservative Parti. Man bør måske tage hatten af for, at han forsøger det umulige, men ikke desto mindre skaber det tvivl om hans dømmekraft. Vi kan ikke lade det være op til kommissionsmedlemmerne selv at tage stilling til, hvad de gør, og hvad der er acceptabelt. Vi har hørt udtalelser fra en række politiske grupper. Socialdemokraterne siger, at det er uforeneligt med hvervet som kommissær at beklæde nogen form for partipolitisk post eller deltage i partipolitiske kampagner, men det er tilsyneladende - ifølge hr. Corbett - i orden at deltage i gruppemøder. Hr. Méndez de Vigo sagde, at Kommissionen er politisk, men at kommissærerne ikke er partipolitiske. Hr. Brinkhorst sagde på vegne af De Liberale, at ingen form for partipolitisk funktion er tilladt. Vi har således en hel række muligheder, og det er på tide, at Kommissionen får bragt orden i sagen. Den Kommission, som vi indvælger, skal have Parlamentets tillid, men det er endnu vigtigere, at Europa har tillid til, at der ikke er tale om deltidspolitikere, som er kommissærer i nogle få år, men om folk, der sætter Europa i højsædet og er villige til at tilsidesætte alt andet i den periode.

Formanden
Fru Macartney var vores sidste taler under denne forhandling, og jeg giver nu ordet til formanden hr. Santer, så han kan afslutte forhandlingen.

Santer
Fru formand, de damer og herrer parlamentsmedlemmer, jeg vil blot gerne takke parlamentsmedlemmerne og glæde mig over den ro, med hvilken denne redegørelse er blevet drøftet. Man kan faktisk stille sig selv en række spørgsmål, men jeg mener, at medlemmerne af Kommissionen bør være uafhængige. Dér, hvor jeg er uenig, det er med hensyn til den opfattelse, at medlemmerne af Kommissionen skal være højtstående embedsmænd. Nej, det er politikere, som har et politisk mandat, som står til ansvar over for Europa-Parlamentet, ...
... og som netop derved påtager sig et politisk ansvar. Dernæst vil jeg sige, at jeg aldrig ville have fundet på at acceptere selve hvervet som formand for Kommissionen, hvis man efter at jeg havde været regeringsmedlem i 25 år og premierminister i 11 år havde fortalt mig, at jeg derefter ville blive en højtstående embedsmand. Nej, det ville jeg aldrig have accepteret. Det er derfor, at jeg efter Det Europæiske Råds enstemmige ønske, idet det udnævnte mig til formand for Kommissionen, udøver mit hverv som politisk befuldmægtiget over for et ansvarligt parlament, nemlig Europa-Parlamentet. Jeg tror, at dette er vigtigt. Jeg er i øvrigt også klart uenig i de tendenser, der sågar vil nægte medlemmerne af Kommissionen de elementære rettigheder, som borgerne har. Borgerne har selv ret til at have en politisk overbevisning, til at tilhøre et politisk parti og til at stille op ved valg. Hvorfor skulle embedsmænd, politikere eller medlemmerne af Kommissionen så ikke kunne have disse rettigheder på samme måde som borgerne? Vi befinder os ikke i et elfenbenstårn. Jeg har aldrig betragtet Breydel som et palads, sådan som nogle kaldte det. Jeg har altid snarere betragtet det som et hospital. På den anden side ønsker jeg heller ikke, at det bliver til et elfenbenstårn, hvor kommissærerne isolerer sig, fjernt fra enhver kontakt med den politiske virkelighed. Jeg mener, at vi har et politisk mandat, og vi bør udøve dette politiske mandat i overensstemmelse med vores overbevisning og med udøvelsen af de grundlæggende rettigheder, som vores borgere har. Jeg tror, at det er i den ånd, man skal se min redegørelse. På den ene side er der kommissærens og formanden for Kommissionens uafhængighedspligt, som stadfæstes i artikel 157 i traktaten, men på den anden side er der også såvel kommissærens som formanden for Kommissionens mulighed for at give udtryk for deres politiske holdninger og for at stå inde for deres politiske holdninger over for Dem.

Formanden
Mange tak, hr. Santer. Jeg har modtaget fem beslutningsforslag , der er indgivet i henhold til forretningsordenens artikel 37, stk. 2.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Racisme
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er den mundtlige forespørgsel af Mohamed Alí for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender til Rådet, B4-1010/97-0-0112/97, og Kommissionen, B41011/97-0-0113/97, om racisme (årlig drøftelse).

Mohamed Alí
Fru formand, Europa er rigt på tragedier, og man behøver blot at kaste et blik på historien for at bekræfte denne udtalelse. I dag føler Europa sig på ny som verdens navle. Filosofien om Europa som verdens centrum genfødes på en måde som et ærestegn. Den europæiske racisme er et sygeligt og latent fænomen i mange hjerter. At tilhøre en anden religion, at have en anden hudfarve og at have en anden kulturel baggrund, som forkastes, fordi den ikke kendes eller ikke forstås, er motiver til at forankre sig i den mest absolutte intolerance. Og historien viser os også, at af alle fortidens spøgelser er antisemitismen det mest foruroligende og grufulde. At mennesker måtte lide og blev udslettet, udelukkende fordi de var jøder, hverken må eller skal glemmes nogensinde, og ethvert lovligt middel til forebyggelse og bekæmpelse af denne særlige racistiske egenskab forekommer utilstrækkeligt i lyset af kendsgerningerne. Europa har i mange år fornægtet sin næste, både jøder og arabere. Den islamiske antisemitisme er også rodfæstet i den europæiske underbevidsthed. At være tyrker er også en skæbne, som medfører fornægtelse i Den Europæiske Union. Antisemitismen kommer til udtryk ved forfølgelse af ikke-europæere med tydeligt afvigende træk. Det, der er blevet kaldt »islams genfødsel«, har ført til konsolidering af en variant af antisemitismen, som har rod i vores dybeste indre. Men det er dobbeltmoralsk, for selvom det at være araber eller maurer betyder, at man er farlig, ekstremist, fanatisk, er de på den anden side gode pakdyr, som udfører de job, der anses for uværdige, ud over at de er billig arbejdskraft. Faktisk er det ikke nemt at anerkende sin næste, især når selverkendelsen er en følge af fornægtelsen. Mine damer og herrer, man plejer at sige som undskyldning, at arbejdsløshed og økonomisk krise er den bedste grobund for racisme og fremmedhad. Og selvom dette til en vis grad er sandt, er sandheden også, at den sociale udstødelse har et kraftigt kulturelt element. Den ansete spanske antropolog Josep Llovera bekræfter i sin bog La identidad de la antropología (Antropologiens identitet), at den vestlige verden er programmeret til at reagere racistisk under bestemte omstændigheder. Llovera bekræfter endeligt i en velformuleret overvejelse, at det er nødvendigt at styrke uddannelsen i tolerance, fordi de racistiske fordomme er så rodfæstede, og fordi de mentalitetsændringer, der er på vej, er relativt nye. Folk skal stadig lære ikke at være racistiske, mener forfatteren. Racismen og fremmedhadet udgør ikke kun en del af holdningen i det ekstreme højre og de ultrakonservative kredse. Desværre er både højres og venstres programmer i visse tilfælde ens, når det drejer sig om at være imod en bestemt etnisk oprindelse, kultur eller religion. Derfor er det mest afskrækkende, at selv de, som kæmper mod racisme, fremmedhad og antisemitisme, når det kommer til stykket internt følger racisternes politik. Man tror, at den bedste måde at undgå racistiske holdninger og fremmedhad på er at fjerne årsagerne hertil. Hvis der ikke er udlændinge til stede eller deres antal minimeres, er der ingen problemer, ingen protester. De løsninger, vi ser, går derfor hovedsagelig ud på at reducere, begrænse og endog forhindre adgangen for nye indvandrerstrømme, hvad enten de har økonomisk eller politisk årsag. Dette er desværre den filosofi, der som bekendt for øjeblikket inspirerer de lovgivningsreformer, som gennemføres i vores politiske omgivelser i forbindelse med asyl- og flygtningespørgsmål. Fru formand, det er vigtigt og nødvendigt, at der indføres flere europæiske år mod racisme, mod ethvert tegn på uforsonlighed, som henleder opmærksomheden på dette fænomen, at der gennemføres kampagner om dette emne. Men det er efterhånden på tide, at alle linjerne i vores handlinger objektivt målrettes på en passende og sammenhængende måde, således at vi kan gøre fremskridt i denne kamp, der efter sigende optager os alle. Et år med kampagner, aktiviteter af enhver art og propaganda hjælper kun lidt, hvis vores politikker bagefter indtager modstridende holdninger. Gid det alt sammen ikke blot er retorik, at det ikke kun går ud på at gøre noget, for at det kan se ud, som om vi gør noget ved noget, som vi i virkeligheden slet ikke er interesseret i at gøre noget ved, for at bruge Javier de Lucas ord, en ekspert, som har udført enkelte arbejder for Europa-Kommissionen. Man må gå til problemets kerne, mine damer og herrer. Det er den eneste måde, hvorpå man kan opnå objektivt positive resultater. Man må nedbryde, hvad nogen kalder »det institutionelle fremmedhad«. Skærpelsen af lovgivningerne inden for asyl- og flygtningespørgsmål er ikke just den mest egnede vej, snarere tværtimod. Sagens kerne er at vide, hvor langt man vil gå i anerkendelsen af sin næste, af de etniske, kulturelle og religiøse mindretal. Med andre ord om retten til rettigheder er en forudsætning for vores mål om bekæmpelse af intolerance, udstødelse, diskrimination. For at tolerancen ikke blot skal blive et semantisk middel, må den naturligvis medføre effektiv anerkendelse af ligeret på alle fronter. Hvilket formål tjener propaganda, kampagner og andre midler, hvis vi ikke ændrer lovene? Hvis vi vil bekæmpe racismen, må vi begynde med at bekæmpe fornægtelsen af de udstødtes grundlæggende behov. Integration og tolerance kræver en virkelig social og økonomisk integration samt anerkendelse af den kulturelle, etniske og religiøse rigdom og forskellighed. Fru formand, at målrette vores politikker og gennemføre dem aktivt inden for uddannelsen, i skolerne, på gaderne og i institutionerne vil ud over at forebygge også hjælpe os til at lære at leve sammen med eksponenter for en anden kulturel baggrund, hvilket i øvrigt er uundgåeligt. Endnu en gang at gøre opmærksom på nødvendigheden af, at Den Europæiske Union bidrager til, at det bliver muligt at uddanne åndelige ledere for de forskellige minoriteter i Europa, som f.eks. muslimerne, ville i høj grad være med til at øge forståelsen. Uddannelse af imamer i Europa ville være et positivt signal til, at de islamiske samfund i Unionen ville føle, at der blev taget hensyn til dem, også hvad angår deres åndelige behov ...
(Formanden afbrød taleren)

Quin
Fru formand, tak for den venlige præsentation. Det er mig en stor fornøjelse at have lejlighed til at tale til Parlamentet i dag om netop dette emne. Jeg har selv været medlem af Parlamentet i ti år og støtter kraftigt Parlamentets arbejde, og jeg er i særdeleshed klar over Parlamentets langvarige interesse i at bekæmpe problemerne racisme, fremmedhad og antisemitisme. Ja, jeg vil gerne benytte lejligheden til at komplimentere medlemmerne for alt, hvad de har gjort få at få dette spørgsmål slået fast på den europæiske dagsorden. Foruden den væsentlige rolle, som de nationale regeringer spiller i forbindelse med bekæmpelsen af racisme, fremmedhad og antisemitisme inden for deres egne grænser, tvivler jeg ikke på, at også handling på europæisk plan spiller en afgørende rolle. Rådet - og sandelig også formandskabet - vil fortsat samarbejde energisk og entusiastisk med Dem for at opnå en positiv politik på europæisk plan inden for dette område. En af de første opgaver er at vurdere virkningen af den fælles aktion af 15. juli 1996 vedrørende bekæmpelse af racisme og fremmedhad. Ved udgangen af juni i år skal Rådet vurdere medlemsstaternes opfyldelse af deres forpligtelser i henhold til den fælles aktion. Som De vil huske, har medlemsstaterne forpligtet sig til at sikre et effektivt retligt samarbejde vedrørende lovovertrædelser, der bygger på racistisk adfærd. Rådet vil således på sin samling den 28.29. maj behandle en rapport om de foranstaltninger, som medlemsstaterne har truffet eller planlagt i kampen mod racisme. Som De ved, benyttede vores to institutioner lejligheden til at bekræfte vores fælles bekymring over racismen på konferencerne ved åbningen og afslutningen af Det Europæiske År mod Racisme i henholdsvis Haag og Luxembourg. Vi mener, at Det Europæiske År betød et stort skridt fremad. Det bidrog væsentligt til at øge opmærksomheden om problemerne i forbindelse med racisme i hele Unionen, til at fremme arbejdet for at bekæmpe disse problemer og til at fremhæve fortrinene ved vores forskelligartede samfund. Jeg ved, at der i mit eget land, Det Forenede Kongerige, næsten dagligt blev afholdt foranstaltninger arrangeret af en lang række organisationer over hele landet. Da vi tilbød statsstøtte til projekter, der markerede Det Europæiske År, modtog vi et stort antal ansøgninger. Den britiske Commission for Racial Equalitys enhed for offentlig oplysning var ved at drukne i forespørgsler. Dette var et tydeligt bevis på interessen, entusiasmen og engagementet på græsrodsniveau. Jeg ved, at det samme var tilfældet i andre medlemsstater. Regeringerne må tage de stærke følelser, som Det Europæiske År fremkaldte, til efterretning. Året må ikke ses som en enkeltstående begivenhed. Vi må ikke miste handlekraften. Jeg er enig i, hvad hr. Mohamed Alí lige har sagt om, at vi ikke blot ønsker tom retorik. Vi må sikre, at handlekraften bevares i de kommende måneder og år. Rådet og Det Europæiske Råd har omhyggeligt skabt grundlaget for kontinuitet i løbet af 1997. Rådet har fremsat to erklæringer om bekæmpelse af racisme på de områder, der vedrører de unge og uddannelse. Ved Rådets forordning af 2. juni oprettedes et europæisk observatorium for racisme og fremmedhad, og Amsterdam-traktaten indeholder foranstaltninger, der er vigtige i denne henseende. Det er alt sammen vigtige skridt, som skaber grundlag for yderligere initiativer til bekæmpelse af de forskellige former for forskelsbehandling. De to erklæringer, som blev vedtaget af Rådet og repræsentanter for medlemsstaternes regeringer, omhandlede betydningen af foranstaltninger på områder, der vedrører de unge og uddannelse. I erklæringerne blev også behovet for at bygge videre på Det Europæiske Års resultater fremhævet. Vi er alle enige om, at et af Det Europæiske Års væsentligste resultater var beslutningen om at oprette Det Europæiske Observatorium for Racisme og Fremmedhad i Wien. Jeg ved, at Parlamentet længe har gået ind for idéen om et sådant observatorium, og at Deres repræsentant Glyn Ford var en nøgleperson i Den Rådgivende Kommission for Bekæmpelse af Racisme og Fremmedhad, som gjorde så stor en del af forarbejdet. Jeg ved også, og glæder mig over, at Parlamentet fortsat vil være involveret i observatoriets arbejde. Observatoriet kan få reel praktisk betydning. Det kommer til at samarbejde tæt med Europarådet og vil bidrage til den nødvendige udveksling af oplysninger og erfaringer. Jeg er sikker på, at det vil vise sig at være af uvurderlig betydning for medlemsstaterne og Fællesskabets institutioner. Observatoriet har nu påbegyndt sit arbejde. Bestyrelsen mødtes i sidste uge og valgte Jean Kahn til formand. Det er meget passende i betragtning af Jean Kahns kolossale indsats for at få observatoriet op at stå, og jeg er sikker på, at medlemmerne af dette Parlament ligesom jeg lykønsker Jean Kahn med hans udnævnelse og ønsker ham god og hurtig bedring. Når vi kaster et blik på fremtiden, må vi tænke på Amsterdam-traktatens virkning. Traktaten indeholder to hovedelementer, der er særlig væsentlige i denne debat. Ved traktatens nye artikel 29 indføjes forebyggelse og bekæmpelse af racisme og fremmedhad i traktaten om Den Europæiske Union. Den nye artikel 13 skaber et lovgrundlag for Fællesskabets foranstaltninger til bekæmpelse af forskelsbehandling på grundlag af race. Disse nye bestemmelser vil lette vores indsats for at optrappe kampen mod forskelsbehandling på grundlag af race eller etnisk oprindelse. Når ratifikationen af Amsterdam-traktaten er afsluttet, vil Rådet prioritere hurtig gennemførelse af traktaten. Jeg ved, at kommissær Flynn allerede har meddelt, at Kommissionen er ved at udarbejde en handlingsplan for bekæmpelse af racisme og fremmedhad. Rådet ser frem til Kommissionens forslag til videreførelse af de fremskridt, som Det Europæiske År har bragt, og vi ser frem til at samarbejde med Kommissionen om dem. Det britiske formandskab ønsker i særdeleshed at bevare handlekraften på dette område. Vi må bygge videre på de hidtidige resultater og rette blikket fremad mod potentialet i traktatens nye bestemmelser. Vi må i den forbindelse overveje både lovgivningsmæssige og ikkelovgivningsmæssige muligheder. Hen imod slutningen af det britiske formandskab vil Det Forenede Kongerige afholde et seminar, som vil give mulighed for at fokusere på disse vigtige spørgsmål og se på, hvordan vi kommer videre. Vi er nået et godt stykke vej allerede, men der er stadig meget, som skal gøres. Rådet er fast besluttet på ikke at løbe fra sit ansvar og ser frem til at samarbejde med Dem og med Kommissionen, ikke blot om at bekæmpe de onder, der stadig plager vores lande, men også om at finde måder, hvorpå vi kan hylde de forskelle mellem mennesker, som er så berigende for os alle.

Flynn
Hr. formand, det ærede medlem henviser til Kommissionens bestræbelser på at bekæmpe racismen i 1997 og til det, som er blevet gjort for at efterkomme henstillingerne i EuropaParlamentets beslutning af 30. januar 1997. Kommissionen arbejdede i 1997 intensivt på at gennemføre Det Europæiske År mod Racisme og for at fremme ikke-forskelsbehandling. På den officielle konference i forbindelse med afslutningen af Det Europæiske År i Luxembourg i december fremhævede man Det Europæiske Års succes i form af dets politiske virkning, den måde, hvorpå det fik sat skub i tingene, og dets resultater med hensyn til oplysningsarbejde og oprettelse af nye partnerskaber og net over hele Unionen. Et af de væsentligste politiske resultater i 1997 var indføjelsen af Amsterdam-traktatens overordnede bestemmelse om ikke-forskelsbehandling i artikel 13. Efter ratifikationen af Amsterdam-traktaten, og på grundlag af de resultater, der blev opnået i Det Europæiske År og derefter, kan jeg i dag sige Dem, at det er mit faste forsæt at fremsætte forslag til retsakter om ikke-forskelsbehandling inden udgangen af denne Kommissions embedsperiode. Et andet varigt resultat af 1997 var vedtagelsen af forordningen om oprettelse af Det Europæiske Observatorium for Racisme og Fremmedhad, som fr. Quin omtalte. Bestyrelsen holdt sit første møde i Wien den 20.-21. januar, og det forventes, at observatoriet vil være helt driftsklart til efteråret. Endelig blev et af de vigtigste resultater af Det Europæiske År fremhævet på afslutningskonferencen, nemlig de europæiske institutioners fælles indsats og samarbejde. Dette blev understreget af, at Rådets formand, Kommissionens formand og Europa-Parlamentets næstformand alle var til stede og talte på konferencen. I den forbindelse glæder Kommissionen sig over, at Europa-Parlamentet fortsat anerkender betydningen af kampen mod racisme, herunder den årlige drøftelse som led i denne minisession. Det Europæiske År mod Racisme fokuserede på to hovedområder: For det første information og kommunikation og for det andet udveksling af erfaringer. På denne måde fremmede man en omfattende række aktiviteter som anbefalet af EuropaParlamentet, lige fra primært lokale og regionale projekter til højt profilerede arrangementer med TV-dækning over hele verden. I alt modtog ca. 177 projekter støtte. Alle forholdsregler blev taget for at sikre, at de projekter, som nåede ud til borgerne på græsrodsniveau og inddrog etniske mindretal og indvandrergrupper i definition af behov og udvikling af hensigtsmæssige foranstaltninger, modtog støtte. Efter Det Europæiske År mod Racisme vil Kommissionen bygge videre på de partnerskaber, der blev oprettet eller styrket i Årets løb, f.eks. partnerskaber med ikke-statslige organisationer til bekæmpelse af racisme, arbejdsmarkedets parter, medierne, sportsorganisationer og politiske partier. I 1997 opstod der et europæisk forum af ikke-statslige organisationer til bekæmpelse af racisme. Jeg vil gerne tro på, at vi kan samarbejde om denne vigtige udvikling i de kommende år. Det Europæiske År var kun en begyndelse - en god begyndelse, men dog kun en begyndelse. Det har ikke blot vist, hvad der skal gøres, men også, hvad der kan gøres. Det er mit faste forsæt at videreføre den europæiske kamp mod racisme. Jeg agter om ganske kort tid at forelægge en handlingsplan mod racisme, som bygger på resultaterne og erfaringerne fra Det Europæiske År 1997 og baner vejen for forslag til retsakter efter Amsterdam-traktatens ratifikation. Jeg ser frem til Deres fortsatte støtte i forbindelse med dette spørgsmål, som er af så stor betydning for alle Europas borgere.

Ford
Hr. formand, for det første vil jeg gerne lykønske ordføreren, hr. Mohamed Alí, med hans arbejde. For det andet vil jeg lykønske Kommissionen med Det Europæiske År mod Racisme, som efter vores mening var en enestående succes. Fra Madrid til Manchester og fra Barcelona til Berlin var der tusindvis af forskellige arrangementer, hvoraf nogle modtog støtte fra Kommissionen, andre fra medlemsstaterne, og atter andre slet ikke fra nogen. Nogle var så ivrige efter at deltage, at de selv fandt pengene og arrangerede foranstaltninger. Jeg vil også gerne især takke kommissær Flynn for hans engagement og indsats for at bringe dette emne i fokus. Jeg glæder mig meget over det løfte, som han første gang gav i Marseilles og nu i dag har gentaget, om at fremsætte forslag til retsakter om ikke-forskelsbehandling inden udgangen af 1999. For det tredje vil jeg lykønske Rådet, fordi det i Amsterdam godkendte de ændringsforslag, som uden nogen form for tvivl slår fast, at Den Europæiske Union har en rolle at spille i kampen mod racisme. Jeg vil også lykønske Rådet med beslutningen om at oprette Det Europæiske Observatorium, der, som kommissær Flynn sagde, blev oprettet i Wien for otte dage siden og vil være helt driftsklart i august i år. Jeg glæder mig meget over udnævnelsen af Jean Kahn til formand for bestyrelsen på grund af hans indsats i Den Rådgivende Kommission for Bekæmpelse af Racisme og Fremmedhad. Jeg håber, at Europa-Parlamentet vil sende de bedste ønsker til Jean Kahn om, at han hurtigt må komme sig efter sit slagtilfælde. Den Socialdemokratiske Gruppe har udvist et stort engagement i forbindelse med Året mod Racisme. Vi fører rent faktisk Året lidt videre - i vores tilfælde kan man kalde det Det Europæiske År og Lidt Mere mod Racisme. På fredag holder vi en europæisk konference om fodbold og racisme på Old Traffordstadionet i Manchester. Konferencen sponsoreres bl.a. af fodboldholdet. Den Socialdemokratiske Gruppe holder afslutningskonference den 2.-3. marts her i Bruxelles. Vores År mod Racisme fortsætter altså. Vi vil støtte hr. Mohamed Alís forslag. Vi støtter idéen om, at der bør være en adfærdskodeks. Vi mener, at de demokratiske partier her i Parlamentet bør underskrive den. Vi beder om, at Kommissionen, som kommissæren selv udtrykte det, ser Året mod Racisme som et handlingsgrundlag og ikke et monument. Vi ser derfor frem til årets budget for kampen mod racisme og den foreslåede handlingsplan. Vi mener dog, at det er endnu vigtigere at undgå en afbrydelse mellem det allerede udførte arbejde og det, som følger. Som fr. Quin siger, må vi ikke miste handlekraften, især ikke i betragtning af, at problemet bliver værre og værre, og Front National ribber bibliotekerne, diskriminerer mindretallene og udøver økonomisk eugenik i det sydlige Frankrig, mens vi taler. Vi ved, at det vil vare lidt tid, inden Amsterdam-traktaten bliver ratificeret. Vi håber imidlertid, at Kommissionen vil benytte ventetiden til at ruste sig til hurtig handling. Dagens udtalelser tyder på, at det vil være tilfældet. Rådets formandskab kan gøre Europas folk en tjeneste ved at støtte og hjælpe Kommissionen med denne opgave. Jeg takker dem for alt det, vi har fået, men - med en lettere omskrivning af Oliver Twist - jeg må desværre sige, at vi vil have mere!

Oostlander
Hr. formand, jeg vil begynde med at ønske den, der har taget initiativet til den årlige debat, hr. Alí, hjerteligt tillykke med den måde, hvorpå han har arbejdet for denne sag. Jeg vil også gerne lykønske kommissæren og hele hans stab, der i den forløbne tid har gjort en stor indsats for virkelig at opnå resultater på området antiracisme og bekæmpelsen af xenofobi og antisemitisme. Jeg er meget glad for tilstedeværelsen af Rådets repræsentant, fordi der her naturligvis særligt er tale om en politik, der stadig i første instans sorterer under Rådet. Den beslutning, som vi har udarbejdet i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, har været genstand for voldsomme diskussioner. Jeg tror, at vi nu er kommet meget langt i retning af et fælles standpunkt. Der er dog stadig nogle få punkter tilbage. Hr. Ford har nævnt ét af dem vedrørende adfærdskodeksen for partierne. Jeg er faktisk allerede glad for den måde, han har formuleret sit eget ændringsforslag på. Ændringsforslaget drejer sig ikke om jeg så må sige om en skærpelse af Parlamentets forretningsorden, fordi enhver må kunne sige sin politiske mening, uanset hvor afskyelig den er, men det drejer sig helt klart om partierne. Vi får i fremtiden partier, der underskriver denne adfærdskodeks og partier, der ikke gør det. Vi får politikere, som er ansvarlige, og så ved man det også, og så kan man også holde dem fast på det. Det er derfor også min opfattelse, at dette netop er ét af de vigtigste resultater for os i dette år mod racisme. Det har haft en udmærket virkning på politikerne. Politikere, særligt i Nederlandene, har for eksempel udtalt, at de ved, de kommende valg ikke vil spille xenofobe spil med emner som flygtningepolitik og lignende. Det er en vigtig ting, fordi det forekom før i tiden. Jeg mener, det er meget godt, at politikken på denne måde bliver lutret. Jeg har selv to påtrængende ønsker. Særligt det punkt, der oprindeligt også var med i hr. Ali's beslutningsforslag, henvisningen til betænkningen om de etniske udrensninger. Det er, mener jeg, af stor betydning. Det er et stykke selvkritik med hensyn til den politik, der udarbejdes i vores egne indenrigsministerier. Jeg har i den forbindelse også for nylig læst, at en højtstående politikker ifølge den franske presse har udtalt sig om folkemordet i Rwanda som værende mindre vigtigt i Afrika, end hvis det var foregået i Europa. Det er faktisk typisk racistiske bemærkninger, selvom man ikke er sig dette bevidst. Derfor er det meget vigtigt, at dette punkt på ny medtages i beslutningen, sådan som det oprindeligt var hr. Ali's hensigt. Med hensyn til spørgsmålet "sans papiers«. Det vil jeg gerne knytte en bemærkning til. Der er en tekst i beslutningen, sådan som den nu foreligger, som jeg må sige er sjusket. Heri roses NGO'er for deres indsats for immigranter uden papirer. Det nævnes generelt. Nu er det sådan i Nederlandene, at særligt de, der viser sig at være illegale, eller som ikke har en god flugtberetning, at mange af dem har smidt deres papirer væk. Jeg kender ingen NGO'er, der virkelig gør en indsats for dem. Jeg kender imidlertid NGO'er, der gør noget for den særlige kategori, der kaldes "sans papiers«. Jeg har også selv mødt delegationer af "sans papiers«. Det er en særlig situation i det land, de opholder sig i. Jeg er rigtignok glad for, at NGO'erne har gjort en indsats for denne gruppe. For det er ofte et hul i lovgivningen, som skal påpeges. I almindelighed kan vi naturligvis ikke sige, at et lovgivende organ skal være glad for at blive "overruled« af en NGO. Det kan man ikke sige generelt. Men for gruppen "sans papiers« har jeg derfor også indgivet et ændringsforslag, som jeg finder mere klart end det andet fremsatte ændringsforslag. Jeg mener, at det er rigtigt specifikt at udtale sig om denne gruppe, og jeg håber derfor, det vedtages. I øvrigt håber jeg, at særligt også Rådet i fremtiden vil vises sig villigt til underkaste emnet racisme-, xenofobi- og antisemitismebekæmpelse en demokratisk kontrol, så det ikke kun er i hænderne på et enigt Råd, for det er faktisk en svag basis for politik.

Andrews
Fru formand, jeg vil gerne hilse kommissærens forslag om en opfølgningsaktion på Det Europæiske År mod Racisme velkomment. Må jeg foreslå ham, at han ser på racisme- og fremmedhadssituationen i mit eget land. Især i min egen by, Dublin, hersker der en usædvanlig stor, udtalt frygt for sigøjnere og andre mennesker fra Østeuropa og andre steder, f.eks. Nordafrika. Vi har et meget lille antal flygtninge sammenlignet med Tyskland eller Storbritannien og andre lande. Helt ærligt har det irske folk ikke grund til at være stolt af den måde, hvorpå vi behandler disse flygtninge. Det vil jeg gerne gøre helt klart. Jeg takker kommissæren for hans glimrende indsats på dette område. Han har gjort et vældig stort stykke usædvanlig godt arbejde. Han har i stigende grad gjort folk opmærksomme på behovet for kulturelle forskelle og på de store kulturelle forskelle i vores land. Efter min mening er hr. Mohamed Alí en af de mest bemærkelsesværdige personer her i Parlamentet. Han har været med helt fremme i bestræbelserne på at skabe større respekt og forståelse for Islam i Den Europæiske Union. Det er af afgørende betydning, at vi ikke sidestiller Islam med Taliban og andre fundamentalister. Når det kommer til stykket, har alle religiøse sekter og alle officielle religioner deres fundamentalister. Tolerance over for forskellene mellem mennesker beriger de enkelte samfund. Hr. Mohamed Alí fortjener at blive lykønsket med sit forslag, som jeg støtter i sin helhed. Amsterdam-traktaten er den første traktat på EU-plan, som udtrykkeligt definerer forebyggelse og bekæmpelse af racisme og fremmedhad som et mål for Den Europæiske Union. Dette er ikke et underordnet mål, men et væsentligt ét. Det markerer helt klart et betydeligt fremskridt. Det er ikke kun vigtigt, at Den Europæiske Union og medlemsstaterne er forpligtet til at give Europas borgere et højt tryghedsniveau i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det er vigtigt, at denne forpligtelse nøje knyttes sammen med målet om at forebygge og bekæmpe racisme og fremmedhad. Det er et mål, der skal bakkes op af landenes handlinger. Historien er fyldt med skrækeksempler på racismens sande natur. Hvis vi har lært noget af dem, må det være, at vi skal sætte al vores magt og styrke ind på at standse racistiske angreb og overgreb. Amsterdamtraktaten har mange andre gode kvaliteter, men indførelsen af dette mål må være den, som alle borgere kan slutte op om. Jeg kunne godt tænke mig, at hr. Mohamed Alís arbejde blev sendt til alle skoler og læreanstalter i Den Europæiske Union, for det er her, vi gennem uddannelse skal bekæmpe fremmedfjendske og racistiske holdninger i Den Europæiske Union.

Goerens
Hr. formand, hr. Mohamed Alí opfordrer os i sin betænkning til at tage stilling til en række konstateringer, forslag og foranstaltninger i kampen mod racisme, fremmedhad og antisemitisme.
Min gruppe støtter hans beslutningsforslag, der opfordrer os til at være på vagt, vedholdende og aktive på dette område. Vi skal være på vagt, fordi der i vores samfund bliver ved med at være et stort antal barrierer, der medfører forskellige vanskeligheder, krænkelser af menneskerettighederne, udnyttelse af forskellen til tvivlsomme formål eller endog udstødelse. Vi skal være vedholdende, fordi vi må sørge for, at kampen mod racisme, fremmedhad og antisemitisme varer ved, det vil sige, at den ledsages af en strategi, der bygger på en systematisk overvågning, forebyggelse, lovgivning og politiske aktioner i ordets brede betydning, og som på nyttig vis bliver suppleret heri af det bemærkelsesværdige arbejde, som NGO'erne udfører.
Man kan være på vagt, vedholdende og utroligt årvågen i analysen af de racistiske, fremmedfjendske og antisemitiske fænomener, men man skal også være aktiv, for der er stadig mange initiativer, der skal tages på dette område, navnlig på uddannelses- og undervisningsområdet. Der er stadig mange foranstaltninger, der skal træffes med henblik på at modvirke, at de mest modtagelige og således mest sårbare individer i vores samfund bliver forgiftet af henholdsvis den politiske propaganda og medierne.
Afslutningsvis vil jeg gerne spørge Rådet og Kommissionen, hvilken opfølgning de agter at give det gentagne spørgsmål fra vores Parlament om at indføre en mindedag for holocaustens ofre. Dette ville gøre det muligt for os at gå et skridt fremad i den retning, jeg lige har talt om.

Ribeiro
Hr. formand, ærede medlemmer, den årlige racismedebat bør være en anledning til at gøre konkrete fremskridt i kampen mod racismen, fremmedhadet, mod enhver slags diskrimination, således som hr. Mohamed Alí, som jeg takker for hans arbejde, ønsker, at hans betænkning skal være. Når denne betænkning også omtaler resultaterne af Det Europæiske År mod Racisme, som var 1997, er det vigtigt at fremhæve den plads, som den nye traktat om Den Europæiske Union, der blev forhandlet og vedtaget samme år, skal indtage i denne kamp. Ligesom ordføreren gør det i punkt 4, beklager vi også, at forbud mod forskelsbehandling, trods udtryk for gode hensigter, ikke er blevet optaget som et grundlæggende princip blandt de umiddelbare virkninger af den såkaldte fællesskabsret. Som det fremgår af artikel 13, er de nødvendige foranstaltninger til bekæmpelse af forskelsbehandling på grundlag af køn, race og etnisk oprindelse, religion eller overbevisning, handicap, alder eller seksuel orientering, som Rådet med enstemmighed på forslag af Kommissionen og efter høring af Parlamentet kan træffe, smukke ord og kan udgøre et skridt fremad. Men dette skridt kan også ses som et skridt ind i et minefelt, for det skorter ikke på dem, der har lagt miner ud, og den sociale situation er et veritabelt væksthus for racisme. Og det vil ikke være med smukke ord og frygtsomme skridt, at der vil blive skabt det rum af frihed, sikkerhed og retfærdighed, som kampen mod racisme er en uundværlig del af, således som det fremgår af artikel 29. Der er ikke mere tid, men jeg vil alligevel ikke undlade at fremhæve forslaget om at udarbejde en europæisk pagt om indvandreres rettigheder i forbindelse med en integrationspolitik, der sigter mod at fremme gensidig interetnisk anerkendelse. Alene titlen er tiltrækkende. Og særlig opmuntrende for den, der stammer fra og lever i et land af udvandrere og indvandrere. Det er et af de gode forslag i denne betænkning, som vi fuldt ud kan gå ind få.

Roth
Hr. formand, kære kolleger, højtærede Patrick Flynn. Racisme betyder isolation. Kampen mod racisme er altså kampen mod og overvindelsen af isolation. Det har kommissær Flynn understreget gang på gang, og det får han vores udelte bifald for. Det betyder integration i stedet for tvangsassimilation, lige rettigheder i stedet for retlige uligheder, lige rettigheder i stedet for at holde fast i en forkert juridisk opdeling af vores samfund i indlandsborgere, unionsborgere og udlændinge. Når vi skaber dette hierarki af mennesker i første, anden og tredje klasse, så skaber vi også grundlaget for racistisk vold i Den Europæiske Union, der mere og mere bliver det normale, og som har manifesteret sig i afskrækkende grad i Eurostats rundspørger i dette år mod racisme, ifølge hvilke 30 % af unionsborgerne anser sig selv for at være racister og antisemitter. Demokrati er baseret på deltagelse, på alles ligeberettigede deltagelse. Demokratiske rettigheder kan ikke gøres betinget af etnisk oprindelse, hudfarve, religion eller alder. Det står skidt til med demokratiet i Den Europæiske Union, når jeg betragter omfanget af hverdagsracisme, hverdagsisolation. Behandlingen af minoriteter og nægtelsen af integration er en skændsel! Her hjælper det ikke meget med alle de højtidelige erklæringer i året mod racisme, de nytter ikke noget, når man politisk set gør nøjagtig det modsatte! Det må handle om at eliminere fremmedgørelsen i lovgivningen og f.eks. at bringe nationalitetslovgivningen overalt i Den Europæiske Union op på et niveau, der hører til et demokratisk samfund. Til sådan et samfund hører de nye minoriteter, de, der er hentet hertil som arbejdskraft, og som imidlertid er mennesker. Menneskerettighederne er umistelige rettigheder for disse mennesker! Det hjælper ikke noget, når lovgivning og politik ikke vil tage højde for disse minoriteter. De er her, de bliver her, og de skal venligst blive her! Lad mig citere noget fra en fin sang her til sidst. Måske kan den være vores ledetråd. »Min mor er sort, min far er hvid, min søster er gul, mine brødre er røde, og jeg, jeg er over ti tusind år gammel, og mit navn er menneske.«

Van Lancker
Hr. formand, at Det europæiske år mod Racisme næsten er forbi må efter min mening ikke betyde, at kampen mod racisme er slut. Jeg har for nylig set den europæiske meningsmåling, der blev præsenteret ved afslutningen af Det europæiske år mod Racisme, hr. kommissær, og jeg må sige, at jeg finder resultaterne uhyggelige. Ikke mindre end en tredjedel af de interviewede erklærer sig selv for meget eller temmelig racistiske. I Belgien var det endog mere end halvdelen af de adspurgte. Denne meningsmåling har også meget tydeligt vist, at xenofobi gror bedst på en personlig fornemmelse af usikkerhed, men først og fremmest, og det er vigtigt, på angst for fremtiden og mangel på tillid til de demokratiske institutioner. Jeg vil allerede nu drage én konklusion heraf, kolleger, og det er, at denne nye undersøgelse må anspore alle demokratiske partier i Europa til gøre en dobbelt indsats for en troværdig og ærlig politik, om tillid til institutionerne, der også giver menneskene tillid til fremtiden. Men der er også politiske partier, der har gjort skabelsen af angst, af xenofobi, af racisme til en rigtig rugemaskine, der misbruger deres mandat til på alle fronter samtidigt frit at udspy deres hadefulde tanker om »fremmed pak og eget folk først«, og hvis det er muligt på alle sprog samtidigt. I Bruxelles stikkes der racistiske pamfletter i alle indbyggernes døre, også i italienernes og tyrkernes, men også Parlamentets medarbejderes og kollegernes. Hr. Oostlander ville jeg have givet et budskab med hjem. En ting må stå os klart. Alibiet om den politiske frihed, ytringsfriheden må aldrig bruges eller misbruges til at føde racistiske mål eller diskriminering på basis af hudfarve og herkomst, hverken i eller uden for Parlamentet. For det er klart i strid med menneskerettighederne. Der er lige henvist til det charter, der er udarbejdet i forbindelse med de politiske partier, hvori de engagerer sig i bekæmpelsen af racisme i og uden for egne rækker, hvori de erklærer ikke at ville samarbejde med grupper, der anstifter racistiske handlinger. Jeg håber, at alle demokratiske partier meget hurtigt vil underskrive dette charter, og at de også gennemfører det. Men det er fortsat min opfattelse kollega Oostlander, at Europa-Parlamentet skal optage dette charter som ét af dets funktionsprincipper som demokratisk institution for borgerne i EU. Det må ikke være sådan, at man under dække af ytringsfriheden kan anvende racistisk sprogbrug her i salen. Det er upassende, at Europa-Parlamentet giver subsidier til dem, der sår had til udlændinge. Det som har kunnet lade sig gøre i det belgiske parlament, og som viser sig ikke at være i strid med de grundlæggende frihedsrettigheder, mener jeg også må kunne lade sig gøre i Europa-Parlamentet. Jeg anmoder Præsidiet om at fremsætte forslag til Parlamentet om forretningsordenen eller til funktionsmåden, så vi ikke længere bidrager til hadefyldte budskaber fra nogle af vores kolleger.

De Esteban Martín
Hr. formand, for det første vil jeg lykønske min landsmand, hr. Mohamed Alí, for det udførte arbejde. Jeg må begynde med at sige, at racisme og fremmedhad står i diametral modsætning til de principper, der danner udgangspunkt for den europæiske integration. Inden for Unionen må vi forsvare principperne om gensidig respekt og solidaritet, forhold, som ikke må være bestemt af race, tro, hudfarve eller oprindelse. Dette skal være Unionens grundlæggende mål, og vi må stå frem og sige det tydeligt til Europas borgere. Vi må lykønske os selv, som det allerede er blevet sagt her, med fremskridtene i Amsterdam-traktaten, som indfører muligheden for at gennemføre passende aktioner til bekæmpelse af forskelsbehandling motiveret med racemæssig eller etnisk baggrund, og som samtidig for første gang fastsætter det som Unionens formål at forebygge og bekæmpe racisme og fremmedhad med henblik på at give borgerne en høj grad af sikkerhed inden for et område med frihed og retfærdighed. Vi må dog ikke glemme, at det vigtigste redskab til beskyttelse af dem, der er truet af racisme, naturligvis er loven, og at denne beskyttelse primært falder ind under medlemsstaternes kompetence. Unionen bør dog bidrage til denne kamp ved hjælp af de midler, som dens kompetenceområder stiller til rådighed, og som er blevet konstateret i Det Europæiske År mod Racisme med finansiering af projekter, der havde til formål at informere og oplyse. Disse foranstaltninger mod racismen skal stadig gennemføres og endog udvides til også at omfatte de østeuropæiske ansøgerlande med henblik på positive virkninger med udgangspunkt i Det Europæiske År mod Racisme. Racismen er en trussel mod samfundet. Derfor kræver den al vores opmærksomhed. Som politikere og som repræsentanter for de europæiske borgere må vi tage os af dette problem med ansvarlighed. I kampen mod racismen er det grundlæggende at lægge vægt på undervisningen, hvilket indebærer, at de nye generationer skal oplyses godt om, hvad der sker, når man taler om racisme og diskrimination. Det er de nye generationer af unge, som skal opbygge morgendagens Europa, og det er mod dem, alle vores anstrengelser bør rettes. Det er grundlæggende nødvendigt og et ufravigeligt krav, at der gennemføres en passende uddannelses- og undervisningspolitik rettet mod tjenestemænd, politi, retsmyndigheder samt lærere for hele livet og for arbejdet i et multietnisk samfund, og undervisningen skal også omfatte løsning af vanskelige situationer. En passende uddannelse, som fremmer tolerance, ikke-forskelsbehandling og sameksistens mellem kulturer, som giver mulighed for at udnytte den berigelse, som dette medfører. Den fælles forståelse har udgangspunkt i udveksling og møde mellem kulturer. Viden fører os til positiv accept af den kulturelle forskellighed og mangfoldighed. Og dette er det mål, som vi bør forfølge i alle Unionens medlemsstater. Vi håber, at vi i de næste forhandlinger her i Parlamentet kan lykønske os med at have nået væsentlige fremskridt inden for dette emne, og at racismeproblemet forsvinder for altid fra vores dagsorden, fordi det samtidig er forsvundet fra vores samfund.

Thors
Hr. formand, sidste søndag, den 25. januar, stod der i Finlands største avis Helsingin Sanomat et langt indlæg af vores kollega Raimo Ilaskivi, en artikel, som efter min opfattelse afspejler racisme og fremmedhad, netop det, vi vil fordømme i beslutningen, specielt i punkt M og punkt 14. Lad mig nævne nogle eksempler på, hvad Ilaskivi siger. Han siger, at vi, det vil sige finnerne, selv skal kunne vælge, hvilken sammensætning af befolkningen vi vil have. En sådan udtalelse giver mig kuldegys og fører tankerne 50 år eller mere tilbage. Han siger videre, at sammenstød mellem kulturer forårsager problemer, at størstedelen af de somaliske flygtninge, som i begyndelsen af 1990'erne kom til vores land, Finland, ikke arbejdede, men derimod levede af socialhjælp. Dette trods bedre vidende, da de ikke kunne tage imod arbejde. Det tillader vores lovgivning nemlig ikke. Vi siger i beslutningsforslaget, at Parlamentet skal forpligte sig til kamp mod racisme og fremmedhad. Det er åbenbart ikke tilstrækkeligt, at Parlamentet forpligter sig. Vi som individuelle parlamentsmedlemmer må også forpligte os. Det første, vi kan gøre, er at stemme ved navneopråb i morgen, så vi kan se, hvem der stiller sig bag beslutningen, og hvem der ikke gør det. Eller er det sådan, at man taler med kløvet tunge, en her i Parlamentet og en anden i Helsingfors - en, der støtter fremmedfjendtlige strømninger?

Le Gallou
Hr. formand, vores tekniske og avancerede samfund har behov for ceremonier og ritualer, og meget ofte træder den rationelle tankegang i skyggen af den magiske tankegang. Den Europæiske Union undslipper ikke. Og her er vi så i dag, alle institutioner blandet sammen, Kommissionen, Bruxelles, Ministerrådet og Parlamentet, for i fællesskab at gå op i antiracismens ritual med dets store præster, dets ekskommunikatorer, dets eksorcister og, det må man indrømme, dets hyklere.
Tillad en agnostiker og skeptiker, som ikke tror på Deres dogmer, og som finder Deres ritualer morsomme, at fremsætte et par ikonoklastiske bemærkninger.
Min første bemærkning er, at hvordan kan man tale om racisme, når man hævder, at racerne ikke eksisterer - er der så ikke noget galt med sammenhængen? I øvrigt afskaffede Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder, der altid er politisk korrekt, på sit sidste møde ordene "race« og "race-« fra sine drøftelser, som om man ved at afskaffe ordet kunne afskaffe kendsgerningerne.
Min anden bemærkning er, at hvis antiracismen og kampen mod racisme var effektive, ville det helt sikkert ikke være nødvendigt at komme tilbage hertil år efter år, og efter et år med antiracisme sandsynligvis at planlægge et årtusinde med antiracisme.
Hvis De beklager Dem over situationens forværring, så er det måske fordi, Deres løsninger ikke er de rigtige. Og det vil så være min tredje bemærkning. Det er sandt, at situationen i forstæderne til vores byer, navnlig i Frankrig, Belgien og andre europæiske lande, bliver vanskeligere og vanskeligere, og at kriminaliteten og de etniske uroligheder tager til i disse forstæder. Dette gælder navnlig for Frankrig, hvor etniske bander, bander af unge indvandrere, angriber alt, hvad der repræsenterer Staten og nationen. Naturligvis politiet, men også borgmestrene, uanset disses politiske tilhørsforhold, endda når de er socialister eller kommunister, og også brandmændene, som der i stadig større grad bliver skudt på, når de kommer for at slukke brande eller redde menneskeliv ved ulykker.
Der er, og det vil være min fjerde bemærkning, mange forklaringer på dette: Naturligvis den alt for store indvandring, invandrernes ulykkelige rodløshed og at skolen har spillet fallit, men også, hvis jeg må have lov til at sige dette, den antiracistiske ideologi og de antiracistiske politikker. Jeg vil nu forklare, hvad jeg mener hermed. Når en ung statsborger udviser en aggressiv, voldelig eller endog kriminel adfærd, så bliver han straffet og forfulgt, og det er helt i orden. Når en ung udlænding udviser den samme aggressive, voldelige eller endog kriminelle adfærd, så anklager han læreren, politibetjenten og dommeren, som vil straffe ham, for racisme, og herefter er den kriminelle ikke længere anklaget, men anklager. Han føler sig ikke svagere, men tværtimod stærkere. Jo, det er antiracismen, som ansporer til de etniske banders vold, og som netop derved forårsager det, De kalder racisme. Man siger, at vejen til helvede er brolagt med gode intentioner. I dag er den påtvungne og obligatoriske antiracisme, som De ønsker at diktere, en af årsagerne til racismen.

Hager
Hr. formand, hele Den Europæiske Union står i øjeblikket over for fænomenet racisme og xenofobi, som vi vel alle ønsker at bekæmpe. De forbedrede muligheder for at beskytte mod diskriminering af racemæssige, etniske og religiøse grunde, som Amsterdam-traktaten har givet os, skal derfor hilses velkomne. Alligevel mener jeg, at det mest effektive arbejde stadig foregår hos den enkelte. Jeg tror, at det bliver forståeligt med det samme, hvis man ikke, som det dog desværre meget ofte er tilfældet, også i dag, oversætter begrebet xenofobi ukorrekt med ordene fremmedfjendtlighed og fremmedhad, men i stedet for korrekt med »angst for fremmede«. Denne angst hos især ældre mennesker kan kun blive nedbrudt personligt af hver af os i det daglige på stedet. Her er det også nødvendigt, at man giver borgerne sikkerhedsfølelsen af, at det er muligt at overvinde angsten. Resultaterne i året mod racisme - i udvalget betegnede ordføreren det selv som en alibiaktion - skulle ikke være tilstrækkelige til at opnå dette mål. Det vil kræve de videregående foranstaltninger, som kommissæren har bebudet.

Elliott
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at sige til de to sidste talere, at de bør være lidt forsigtige. Vi er alle potentielle ofre for andres racistiske holdninger. Hvis vi ikke er parat til at forsvare andres rettigheder, kan der komme en dag, hvor vores rettigheder trues, og der ikke er nogen, som vil forsvare dem. Så vær forsigtige. Jeg vil gerne lykønske hr. Mohamed Alí med hans fremragende arbejde og kommentere nogle enkelte punkter. Punkt 6 er meget vigtigt, og jeg er meget glad for at kunne sige, at Storbritanniens nye regering vil gennemføre retsakter, som giver mulighed for at idømme hårdere straffe for lovovertrædelser, som er begrundet i racisme. Dette er helt retfærdigt. Det er også vigtigt, at vi i punkt 14 fordømmer de ukloge og opildnende erklæringer, der undertiden fremsættes af visse politikere, som burde vide bedre, for at fremprovokere modvilje og racefjendskab. Vi har hørt bemærkninger om, at samfundet oversvømmes, og den slags bemærkninger gavner ingen steder. Folk med indflydelse i samfundet bør ikke anspore til racistiske holdninger. Vedrørende punkt 15 er det vigtigt, at vi under de igangværende tiltrædelsesforhandlinger med de central- og østeuropæiske lande gør det helt klart - og jeg fordømmer eller kritiserer ikke noget bestemt land - at respekten for menneskerettighederne og hele ikkeforskelsbehandlingsbegrebet i Amsterdam-traktatens artikel 13 er en væsentlig del af det, som de tiltræder, når de bliver medlem af Den Europæiske Union. Den måde, hvorpå visse mindretalsgrupper, især de omrejsende befolkningsgrupper, traditionelt er blevet behandlet i nogle af disse lande, er chokerende og skandaløs, og der må sættes en stopper for det. Jeg går meget stærkt ind for indførelsen af en adfærdskodeks. Jeg håber, at den vil være på plads inden det næste Europa-valg, så den - som det var tilfældet ved det seneste parlamentsvalg i Storbritannien - kan sikre, at ingen af de store politiske partier føler sig fristet til at udnytte racespørgsmålet til deres egen fordel, og at de partier, som ikke er parat til at underskrive en adfærdskodeks, der forbyder racistiske og fremmedfjendske synspunkter, mister enhver betydning. Endelig skal vi ikke alene fordømme racismen i alle dens former, vi skal også hylde de positive sider af et pluralistisk, multiracialt samfund. Jeg er stolt over at repræsentere et sådant samfund i Vestlondon, hvor en tredjedel af befolkningen eller deres forældre er af ikke-engelsk, etnisk oprindelse, og som i det store og hele lever fredeligt og harmonisk sammen og gavner samfundet. Disse multiraciale samfund er ikke kun kulturelt berigende, men også økonomisk stimulerende. Jeg afslutter med denne bemærkning. De 1, 5 millioner mennesker af asiatisk oprindelse i Storbritannien bidrog via asiatisk ejede virksomheder sidste år med GBP 5 milliarder til mit lands økonomiske levedygtighed. Det er et positivt aspekt, som alt for ofte ignoreres.

Féret
Hr. formand, for netop et år siden afholdt Europa-Parlamentets Udvalg om Kultur en offentlig høring over emnet "Konvergenspunkter mellem Europa og Islam«, i løbet af hvilken en af gæsterne, Jean YayaMichot, der er direktør for Centret for arabisk filosofi ved det katolske universitet i Louvain, morede sig med at tage monopol på debatten for at henvende sig til mig i fornærmende vendinger af racistisk karakter. Et par måneder senere udgav samme Jean Yaya-Michot i Beirut et lille skrift, der på grundlag af teologisk arbejde forsvarede mordet på syv munke fra Tibéhirine. Jeg tillader mig at turde håbe, at Europa-Parlamentet i forbindelse med et nyt år mod racismen vil sørge for at spare sine medlemmer for verbale angreb fra udenlandske repræsentanter, der slår til lyd for den mest barbariske udslettelse af de indfødte europæere, bare fordi de tilhører den hvide race og ofte er kristne. Med hensyn til professor Yaya-Michot, så vil vi ikke længere skulle finde os i hans fornærmelser, men jeg var nødt til at henvende mig til Vatikanet for at få denne belgier, der først for nylig har fået indfødsret, til at tie stille eller forlade mit land.

Zimmermann
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke hr. Flynn for sin støtte og sit arbejde og især også Kommissionens medarbejdere for det, man har opnået i 1997 i året mod racisme og fremmedhad. Jeg vil gerne lykønske hr. Mohamed Alí med hans udmærkede betænkning. Alligevel vil jeg gerne fremhæve tre punkter i slutningen af dette år mod racisme og fremmedhad, som vi fortsat skal arbejde på. For det første: De anstrengelser for bekæmpelse af racisme og fremmedhad, der blev indledt i 1997, skal fortsættes. Ud fra de udtalelser, vi netop har hørt fra tre af vores kolleger i højre side af salen, kan man konstatere, at vi stadig er langt fra at kunne behandle det på anden måde i dette Parlament. For det andet - her er jeg fremme ved denne persongruppe: Politikere, medier og uddannelsesinstitutioner skal i højere grad end hidtil bevidstgøres om deres funktion som forbillede og indtage en antiracistisk og -fremmedhadsk holdning. For det tredje: Den Europæiske Union er og bliver et område, som altid har været udsat for store migrationsbevægelser. De indvandrere, der er blevet tilbage i vores områder, har været med til at præge vores samfund og har som regel også været gode til at integrere sig. Når denne integration ikke har fungeret i de sidste år, så skyldes det ikke indvandrerne, men snarere manglende politisk strategi. Det må vi arbejde på, så disse mennesker får mulighed for at integrere sig bedre i Europa, for rent faktisk at opnå et fællesskab. I den forbindelse vil jeg gerne gøre opmærksom på, at de kvindelige indvandrere er særligt sårbare. Det er netop dem, der ofte udsættes for diskrimination, ikke kun på grund af deres anderledes nationalitet, deres anderledes udseende, men fordi de er kvinder. De Forenede Nationers Højkommissariat for Flygtninge har udviklet strategier til, hvordan kvindelige flygtninge kan blive beskyttet mod overgreb. Jeg opfordrer derfor medlemsstaterne til også at anvende dem. For mig at se er der et punkt, som vi også har diskuteret i udvalget, og som vi i grunden også er enige om, der er særligt vigtigt: Jeg mener, det er forkert, og det har vi også fået bekræftet igen og igen i mange diskussioner med organisationerne, når der tales om diskrimination på grundlag af race. Der findes, som fru Roth også har sagt, kun én race, den menneskelige race. Der er ikke nogen forskelle. For at fremhæve det bør vi selv undgå at tale om racediskrimination i positive sammenhænge. Jeg foreslår derfor, at vi fremover tænker over ordvalget og måske træffer et andet valg, f.eks. ved at afstemme sprogbrugen.

Howitt
Hr. formand, jeg vil gerne bruge mit eget område, Essex i Det Forenede Kongerige, som eksempel på Det Europæiske Års succes. I løbet af de sidste 12 måneder har jeg personligt deltaget i en 200mands forretningskonference om racelighed, et seminar for personalechefer om racediskrimination i ansættelsen, en særkonference for amtets syv raceurolighedspaneler og som dommer i en digtekonkurrence mod racisme med deltagelse af over 300 lokale skolebørn. Alligevel har antallet af racistisk begrundede lovovertrædelser i Essex været konstant på over 100 i år. Undersøgelser fra Essex politis afdeling for samfundssikkerhed bekræfter, at de racistiske holdninger, der hersker i Fællesskabet, generelt hjælper gerningsmændene med at legitimere deres racistiske lovovertrædelser. Jeg beder derfor kommissæren om at samarbejde med os for at sikre, at hvert år er et År mod Racisme. Af denne årsag vil Essex Race Equality Council i år starte et nyt projekt mod racisme for unge i Thurrock, arrangere en national udstilling om raceforskelle og i denne uge holde det første møde for lokale kvindegrupper om spørgsmål, som er relevante for kvinder fra etniske mindretal. Af denne årsag har Essex Returners' Unit sammen med Essex TEC iværksat en handlingsplan, der følger op på Året mod Racisme, og som omfatter nye ansættelsesprocedurer for det lokale politi, oplysningskampagner for lokale uddannelsesorganisationer og fornyet støtte til lokale foreninger for etniske mindretal. Jeg lykønsker dem alle. Lad dette ene lokale eksempel være et eksempel for os alle her i Europa-Parlamentet, og lad os huske, at Europas kamp mod racisme skal nå ud til de lokale samfund i Essex og alle egne af Europa. Hvis den ikke gør det, er den ikke noget værd.

Quin
Hr. formand, jeg har et par ganske korte bemærkninger i forbindelse med denne forhandling. Jeg er meget glad for den positive tone, der generelt har præget forhandlingen, og den modtagelse, som ordførerens indsats på dette område har fået. Jeg vil kort kommentere et par punkter. Et par af talerne nævnte uddannelse, og jeg vil gerne sige, at Rådet fuldt ud anerkender betydningen af uddannelse og arbejdet med de unge, når det drejer sig om at skabe et samfund med lige muligheder. Som Parlamentet ved, er den 21. marts blevet udnævnt til den dag, hvor de kulturelle forskelle vil blive hyldet og tolerancen fremmet blandt de unge og i uddannelsesinstitutionerne. Jeg ved, at hr. Goerens, som talte tidligere, har gjort et stort arbejde for at minde de unge af i dag om fortidens nazistiske og antisemitiske farer. Jeg er enig med ham i, at det fortsat er meget vigtigt at huske ofrene for Holocaust. Både hr. Mohamed Alí og hr. Andrews nævnte specielt farerne ved islamofobi. Jeg er helt enig i det, som de sagde. Det er vores alle sammens ansvar at bekæmpe disse tankeløse fordomme mod en enkelt gruppe. På Rådets vegne vil jeg derfor gerne sige, at jeg omhyggeligt har taget de forskellige bemærkninger under denne forhandling til efterretning. For mig at se er dette helt tydeligt et område, hvor de tre institutioner - Parlamentet, Kommissionen og Rådet - kan samarbejde tæt om at fremme konkrete og effektive foranstaltninger i fremtiden.

Formanden
Mange tak, fru minister Quin. Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 40, stk. 5 modtaget et beslutningsforslag. Forhandlingen af afsluttet. Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Asylpolitik og asylret
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler:
B4-1012/97 - O-0136/97, til Rådet, og B4-1013/97 - O-0137/97, til Kommissionen, af Lindeperg, for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, om asylret; -B4-1017/97 - O-0166/97 af Vinci med flere, for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre, til Kommissionen, om anerkendelsen af asylretten; -B4-1018/97 - O-0174/97, til Rådet, og B4-1019/97- O-0175/97, til Kommissionen, af Nassauer og Oomen-Ruijten, for Det Europæiske Folkepartis Gruppe, om Dublin-konventionen om asylprocedurer; -B4-1020/97 - O-0176/97, af Schaffner og Caccavale, for Gruppen Union for Europa, til Rådet, om asylpolitikken; -B4-1021/97 - O-0178/97, til Kommissionen, og B4-1104/97 - O-0179/97, til Rådet, af Wiebenga, for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Gruppe, om asylret; -B4-0002/98 - O-0162/97), til Rådet, og B4-0003/98 - O-0163/97, til Kommissionen, af Roth, for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet, om beskyttelse af personer, som forfølges af ikke-statslige agenter; -B4-0004/98 - O-0167/97, til Rådet, og B4-0005/98 - O-0168/97, til Kommissionen, af Pradier, for Gruppen Europæisk Radikal Alliance, om retlige og indre anliggender.
Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer. Jeg vil gerne takke for, at jeg har fået taletid med så kort frist. Jeg bad om ordet igen, fordi jeg mener, at der skal være mulighed for at svare på nogle udtalelser fra det ekstreme højre i denne sal. Når vi fører en debat om racisme i Europa og om det faktum, at denne racisme griber om sig i ekstrem grad i Europa, og vi så oplever, at der her i ekstrem grad....
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Hr. Schulz, De havde bedt mig om ordet til et indlæg til forretningsordenen. Den forhandling, som De ønsker genoptaget, er blevet afsluttet. Jeg kan ikke åbne den igen. Hvis De beder om ordet til et indlæg til forretningsordenen, kan De få det, men ikke til at fortsætte forhandlingen.

Schulz
Hr. formand, jeg vil gerne takke Dem for, at De har gennemskuet mine rævestreger! Alligevel vil jeg gribe chancen for at fuldende min sætning. Det er en skandale, at de, der påberåber sig en antiracismedebat, i virkeligheden er dem, der repræsenterer racismen i Europa! Hr. formand, under henvisning til artikel 131 i forretningsordenen vil jeg gerne anmode Dem om at udskyde den forestående debat om de mundtlige forespørgsler, der er fremsat af de forskelligste grupper, til det næste plenarmøde i Strasbourg, mandag kl. 17.00. Så sent som få minutter før denne debat forsøgte vi som socialdemokratisk gruppe sammen med en række andre grupper i dette Parlament at forhandle os frem til en kompromistekst, der så vidt muligt skulle omfatte de forskellige politiske holdninger. Den liberale gruppe trak sin underskrift på denne kompromistekst tilbage fem minutter før dette plenarmøde af grunde, som jeg ikke skal kommentere. Resultatet er, at der med sikkerhed ikke længere vil være flertal for vores kompromistekst i morgen. Der findes imidlertid heller ikke nogen alternativ kompromistekst, som vi tror vil finde flertal her. Resultatet ville være, at vi diskuterer her i dag uden at opnå et håndgribeligt resultat i morgen. Som socialdemokratisk gruppe ønsker vi dog, fordi asyl er sådan et vigtigt emne, at forsøge at udarbejde en bred beslutning, og derfor vil vi forsøge at indgå et kompromis med de andre grupper igen. Vi anmoder derfor om udskydelse til det anførte tidspunkt.

Formanden
Hr. Schulz fra Den Socialdemokratiske Gruppe har anmodet om, at forhandlingen om mundtlige forespørgsler angående asylret bliver udsat. Jeg skal derfor spørge medlemmerne, om der er nogen, der ønsker at udtale sig for eller imod. Er der nogen for?

Lindeperg
Hr. formand, jeg vil gerne udtale mig om betænkningen, ligesom hr. Schulz lige bad om. Asylproblemet er nemlig et meget vigtigt emne, og den fælles beslutning, sådan som den fremgik af gårsdagens debat, drejede sig om et så begrænset punkt, om et så nøjagtigt punkt - om et punkt, der i øvrigt indgik i Rådets program, og som der således ikke var noget revolutionerende i - at det ville være en skam at gøre dette til genstand for en ideologisk uenighed. Ligesom Martin Schulz sagde, ville jeg derfor foretrække, at man gav sig selv tid til at finde ud af, hvordan man kunne nå frem til en aftale om dette emne.

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer. Jeg er mod anmodningen om at udskyde denne debat. Der har fundet forhandlinger sted på grundlag af mange enkelte gruppeforslag. Såvidt jeg ved, er der ikke nogen gruppe, der har holdt fast ved, at deres egen tekst skulle være målestok for alle ting. Det Europæiske Folkepartis Gruppe anmodede f.eks. om, at de liberales beslutningsforslag skulle danne grundlag for forhandlingen. Det blev afvist. Forhandlingsresultatet har ført til, at vi, Det Europæiske Folkepartis Gruppe, ikke har underskrevet beslutningsforslaget på forhånd. Vi har altså som minimum beslutningsforslaget fra de liberale og også fra PPE-Gruppen, som vi også kan afholde afstemning om. Derfor ser vi ingen anledning til at fjerne et punkt på dagsordenen og henvise det til fornyet udvalgsbehandling, hver gang socialisterne mener, at de ikke har flertal. Vi ønsker, at dagsordenen bliver fulgt som fastlagt!

Formanden
Hr. Nassauer, anmodningen drejer sig om en udsættelse af denne forhandling, idet det overlades til gruppeformandskonferencen at fastsætte datoen.
(Parlamentet vedtog anmodningen om udsættelse af forhandlingen) Forhandlingen er således udsat indtil den dato, som gruppeformandskonferencen fastsætter.

Ephremidis
Hr. formand, jeg stemmer imod. Jeg er imod udsættelsen, fordi de grunde, som man anfører, under ingen omstændigheder holder. Det er forskellige manøvrer, der intet har at gøre med behovet for en uopsættelig behandling af dette spørgsmål og for, at Europa-Parlamentet endnu en gang vedtager en beslutning, der så vidt det overhovedet er muligt bør gøre betingelserne og forudsætningerne for tildeling af asyl fleksible.

Díez de Rivera Icaza
Hr. formand, bare af nysgerrighed: Hvor lang tid har vi, fra vi hører klokken, og til vi skal være i salen? For vi er styrtet ud af kontoret og har efterladt folk med afbrudte sætninger, og vi er ikke nået frem i tide. Kan vi venligst få oplyst, hvor lang tid der er til vores rådighed, og om vi skal bevæge os i galop, trav eller skridt?

Formanden
Fru Díez de Rivera, ifølge forretningsordenen kan jeg først bede om, at der ringes med klokken, når jeg bliver klar over, at nogen har påberåbt sig forretningsordenen for at fremlægge en anmodning. Før dette kan jeg ikke. Og den tid, der er til rådighed, er perioden mellem anmodningen og det tidspunktet, hvor den skal til afstemning, efter at jeg har hørt medlemmerne udtale sig for eller imod. Der kan når som helst foregå en procedureafstemning efter disse bestemmelser.

Gennemførelse af fællesskabsretten - CELEX
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0008/98) af Thors for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om den fjortende beretning om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten (1996) og arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene CELEX 1996 (Det interinstitutionelle automatiserede dokumentationssystem for fællesskabsret); årsberetning 1996 (KOM(97)0299 - C4-0312/97 - SEK(97)1082 - C4-0313/97).

Thors
, ordfører. (SV) Hr. formand, det er fjortende gang, at Parlamentet diskuterer en årsberetning om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten. Man kunne fristes til at gøre som i den berømte engelske film, vi i mange lande ser til nytår om den gamle dames fødselsdagsfest: same procedure as last year , men det vil jeg ikke gøre. Er det alligevel ikke tid til mere grundigt at evaluere betydningen af en sådan beretning? Det spørgsmål stiller vi os også i begrundelsen til betænkningen, det vil sige, at det store arbejde med beretningen burde udnyttes bedre, at borgerne burde få at vide, at en sådan beretning findes, og at de skal kunne bruge den til at udøve deres rettigheder. Det er blot et eksempel på den evaluering og måske omvurdering, der er behov for. Det er et stort arbejde at sammensætte årsberetningen og tabellerne. Så er det forbavsende, at det samme arbejde foregår i to enheder inden for Kommissionen, den ene for den generelle beretning om fællesskabsretten og den anden for direktiverne om det indre marked. Hvorfor dette dobbeltarbejde, som er forvirrende for medlemslandene, da oplysningerne af og til er modstridende? Fra beretningen vil jeg fremhæve tre ting: at Kommissionen tager sin opgave som traktaternes vogter alvorligt nu om dage, at man nu stræber mod en mere åben og hurtigere behandling af klager, men også at antallet klager er faldet. For det første: alvoren som traktaternes vogter. Den har Kommissionen vist i sine beslutninger i august 1996 om anvendelsen af bøde, astreinte , når medlemsstaterne ikke har fulgt de afsagte domme, og beslutningen fra februar 1997 om, hvordan bøderne skal beregnes. Også antallet af tilfælde, der har ført til begrundet stillingstagen og formel underrettelse, er steget. Kommissionen redegør for de kriterier, den bruger for at prioritere klagerne. Det har Parlamentet efterlyst, og det er godt, men desværre synes vi i Retsudvalget, at de kriterier, der fremføres, ikke er tilstrækkeligt tydelige. Vi foreslår alternativer, der indebærer, at man har mere kvantificerbare prioriteringsregler, såsom tab af Fællesskabets egne midler, Fællesskabets funktion samt skade på menneskers sundhed og miljø. Hvis vi derimod skulle følge Kommissionens vage prioriteter, ved vi ikke, om den også i dag ville tage xylitolsagerne mod Finland op. Det ved vi imidlertid, at den ikke ville gøre, hvis Parlamentets kriterier følges. For det andet: en hurtigere behandling ved hjælp af de nye interne retningslinjer i Kommissionen, som indebærer, at et mistænkt tilfælde af overtrædelse inden for et år enten skal føre til overtrædelsesprocedure eller bortfalde. Dette er særdeles velkomment, da det meste af den tid, der går med at behandle klager, ligger netop i kommissionsfasen. Hurtighed kan alligevel ikke opnås, hvis medlemsstaterne ikke pålægges strengere tidsfrister for gennemførelse, både når det gælder klager til Parlamentet og fremstillinger til os. For det tredje: antallet af klager er faldet. Det er en tendens, som man har kunne mærke i nogle år. Kommissionen peger på visse omstændigheder i årsberetningen. Det er muligt, at det, Kommissionen siger, er sandt, men jeg tror ikke, at det er hele sandheden. Er det sådan, at borgernes tillid til klageinstansen og måske også i en vis udstrækning for andragender til Parlamentet har forandret sig netop på grund af de lange behandlingstider, og fordi klagerne ikke har ført til noget resultat? Vi ser en faldende tillid, idet 36 % af de tilladte klager til Unionens ombudsmand netop drejer sig om, hvordan Kommissionen har behandlet disse sager. Dette førte til, at ombudsmanden foretog en undersøgelse på eget initiativ. I forbindelse med denne undersøgelse har Kommissionen stillet i udsigt at begrunde, hvorfor den mener, at der ikke er sket nogen overtrædelse. Ved at offentliggøre den slags begrundelser bliver det muligt for alle at følge med, hvis Kommissionen på en upartisk og ikke diskriminerende måde benytter sig af sin prøvelsesret. Vores forhåbning er, at Kommissionen realiserer sin hensigt om at give begrundelser, når den ikke fører klagerne videre. Kære venner! En bedre adgang til retskilder, en forenkling af lovgivningen er den bedste måde at styrke tilliden til Unionen på og sikre en mere ensartet anvendelse af retsreglerne. At skabe adgang til lovgivning på Internet er en vigtig måde at udbrede kendskabet om fællesskabsretten og at skabe et borgernes Europa på. Det er også lige så vigtigt endelig at komme fra ord til handling i arbejdet med en bedre lovgivning i overensstemmelse med deklarationen i Amsterdam. Jeg håber, institutionerne endelig vil etablere fælles retningslinjer for lovgivningsarbejdet, så vi ikke mangler dem eller har forskellige retningslinjer.

Verde i Aldea
Hr. formand, som ordføreren sagde, er vi ved det årlige møde, hvor vi skal drøfte, hvad Kommissionen har at sige i sin beretning om gennemførelse af fællesskabsretten. Frem for alt - og ikke som et ritual - vil jeg lykønske ordføreren, fordi hun har forstået at forny den indgangsvinkel, hvormed Parlamentet opfatter Kommissionens beretning. Ordføreren har anført nye veje, og jeg mener, at dette er vigtigt. Hun har som middel til kontrol med fællesskabsretten og dens gennemførelse indført klager til ombudsmanden. Jeg tror, at dette er vigtigt, for nok er Kommissionen traktaternes vogter, men det er ombudsmanden, som vogter over forvaltningens drift og gennemførelsen af fællesskabsretten. Jeg tror, vi står over for nogle problemer, som er af objektiv og vanskelig karakter, selvom de lidt efter lidt overvindes ved gennemførelsen af fællesskabsretten. Vi er alle enige - og selv Domstolen har sagt det - i, at selve essensen af Det Europæiske Fællesskab er, at det skal være et retssamfund. Og denne ret skal gennemføres direkte og over de nationale retssystemer. Men hvilke forhindringer er det så, der hele tiden opstår? For det første staternes langsommelighed, først med gennemførelsen af fællesskabsretten og derefter med dens korrekte anvendelse. For det andet borgernes manglende kendskab til denne fællesskabsret, og for det tredje at borgerne har vanskeligt ved at forstå fællesskabsretten. Hvad gøres der ved det? Staternes manglende opfyldelse af forpligtelserne sanktioneres af Kommissionen via en procedure, som er ret langsom. Med hensyn til kendskabet til fællesskabsretten har Kommissionen gjort en stor indsats, og jeg vil lykønske den dermed. Takket være Kommissionen kan fællesskabsretten ses på Internet, og dette gælder både de officielle tekster og Domstolens anvendelse heraf. Dette er et vigtigt fremskridt. Men vanskelighederne er der stadig, og jeg mener, at man bør gøre alt, hvad der er muligt for at overvinde dem, for hovedpersonerne i centrum for fællesskabsretten er i sidste ende borgerne selv, det er dem, som fællesskabsretten er rettet mod, og det er dem, der skal anvende den. Der er min opfattelse, at alt, hvad der gøres for at lette adgangen hertil, vil blive godt modtaget, og jeg håber, at denne betænkning, selvom den nok så meget ligner et ritual, vil opmuntre alle en smule og staterne i særdeleshed, så de får mere travlt med at opfylde fællesskabsretten og gennemføre den korrekt.

Anastassopoulos
Hr. formand, enhver ordfører om Kommissionens årsberetning om gennemførelsen af fællesskabsretten ønsker at fremhæve sin egen metode og interesseområder. Dette har også været tilfældet i år med Astrid Thors og hendes betænkning. Og jeg er såmænd slet ikke uenig med hende, for der er næppe noget værre, både for Europa-Parlamentets image og for selve emnets indhold, end en tung og for gud ved hvilken gang gentaget gennemgang af forhold, som er hørt utallige gange før i denne mødesal. Ordføreren har under disse vilkår valgt ikke at behandle de store, generelle problemer omkring fortolkningen og anvendelsen af fællesskabsretten, men har i stedet koncentreret sin indsats om mere praktiske spørgsmål, der måske mere direkte vedrører de europæiske borgere. Hun har således fremhævet to grundlæggende forhold: større inddragelse af borgerne i anvendelsen af fællesskabsretten og Den Europæiske Ombudsmands initiativer i selvsamme retning. Fru Thors har fremsat konkrete forslag til imødegåelse af en hel række problemer, som jeg naturligvis tror, at vi alle kan være enige om. Det Europæiske Folkepartis Gruppe vil derfor stemme for hendes betænkning, som i øvrigt indeholder tre ændringsforslag, som jeg havde den ære at stille, og som Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder var så fremsynet at vedtage. Måske skulle jeg også, til støtte for mine betragtninger her, nævne to eller tre forhold: det er betegnende, at af de 1076 nye sager, som Kommissionen iværksatte i 1996, indbragtes de 819 efter klager fra de europæiske borgere. Det er også karakteristisk, at 36 % af de klager om overtrædelser af fællesskabsretten, som blev indbragt for Ombudsmanden, ligeledes kom fra de europæiske borgere. Der er også, hr. formand, en række andre positive tal for den periode, vi her behandler. Som et eksempel skal jeg nævne, at Kommissionen startede langt flere sager, at der er adgang til fællesskabslovgivningen via Internet og i øvrigt også, at der indbragtes langt flere domstolssager, og endelig bør det vel også nævnes, at medlemsstaterne nu kan idømmes bøder, hvis de ikke gennemfører Domstolens afgørelser. På den anden side er det vores pligt at gøre opmærksom på, at de store problemer fortsat er der, og at der ikke er sket de store fremskridt. Det er stadig en langvarig, tidrøvende og finansielt afskrækkende at indbringe en sag. Der er stadig ikke krav om studier i fællesskabsret ved medlemsstaternes juridiske fakulteter. Der er også problemet med visse forfatningsdomstoles tendens til at sætte spørgsmålstegn ved De Europæiske Fællesskabers Domstols ret til at annullere fællesskabsretsakter, så længe de ikke selv har samme ret, en tendens, der begyndte med den tyske Forbundsforfatningsdomstol, og som vi endnu ikke ved, om andre vil følge, og den danske Højesteret, der skal træffe afgørelse om nogle uger. Der er altså både positive og negative sider. Der er brug for en meget større indsats, og jeg tror, at fru Thors' betænkning udgør et bidrag i denne retning.

Buffetaut
Fru ordfører, hr. formand, det lader til at være en hobby for visse af vores kolleger at sætte medlemsstaterne i gabestokken, da medlemsstaterne efter deres mening er skyld i al den dårligdom, der rammer Den Europæiske Union. Nu understreger fru Thors dog i sin betænkning, at den gennemsnitlige anmeldelsesprocent - jeg citerer - "for gennemførelsesbestemmelserne, der er vedtaget af medlemsstaterne, er på 92, 8 %«. Det er i virkeligheden et tal, der kan få mange lovgivere til at drømme, og i øvrigt navnlig den lovgivende magt i Frankrig, der alt for ofte vedtager nogle love og så venter måneder eller endda år med at iværksætte de forskrifter, der gør anvendelsen af disse love mulig. I stedet for hele tiden at beklage sig over medlemsstaterne, foretrækker jeg således at glæde mig over den iver, hvormed disse indfører fællesskabsretten. Ordføreren understreger også vanskelighederne med den konkrete og praktiske anvendelse af fællesskabsretten, og borgernes ringe kendskab til denne. Der er her tale om et problem med uddannelserne; uddannelserne til de juridiske erhverv og universitetsuddannelserne. Dette henhører naturligvis under medlemsstaternes kompetence og ikke under Den Europæiske Union, som på dette område ikke kan gøre andet end at begrænse sig til at give opfordringer. Endelig understregede ordføreren det vanskelige spørgsmål om den kontrol, som medlemsstaternes forfatningsdomstole udøver med hensyn til gyldigheden af Fællesskabets retsakter i forhold til forfatningerne. Der er her tale om et særligt alvorligt spørgsmål, idet de grundlæggende love på en måde udgør den pagt, der har indstiftet den sociale og politiske kontrakt mellem medlemsstaterne. Og det franske Forfatningsråd, der kræver en ændring af vores forfatning, når bestemmelserne i traktatforslagene ikke er i overensstemmelse med denne, anfører tværtimod, at Højesteret anerkender umuligheden af at anvende en europæisk norm, der er i modstrid med vores forfatning. Dette forekommer mig faktisk at være både naturligt og ønskeligt, eftersom vores forfatninger er det øverste dokument for vores suverænitet.

Rothley
 Hr. formand, det er ikke same procedure as last year. De har gjort et godt stykke arbejde, fru ordfører, mange tak. Helt i begyndelsen af beslutningsforslaget står der noget om de nationale forfatningsdomstole. Jeg vil gerne, og jeg håber, jeg handler i Deres ånd, henvende mig til den tyske forfatningsdomstol, hvor der kører en forfatningssag på grund af euroen. Den tyske forfatningsdomstol skal vide, hvad den gør. Den kan styrte Den Europæiske Union ud i en dyb politisk krise, som Den Europæiske Union muligvis ikke vil komme ud af igen. Den skal vide, hvad den gør! Lad mig gribe fat i et af de mange praktiske eksempler, ordføreren har fremført. Det vedrører kontrolproceduren og borgernes rolle. Jeg støtter absolut ombudsmandens og ordførerens initiativ om, at, hvis der udgår en afvisende afgørelse fra Kommissionen i denne kontrolprocedure, skal denne afgørelse være begrundet. Det har noget med demokrati at gøre. Jeg har med nogen morskab fulgt med i dagens diskussion her til middag om, hvorvidt kommissærerne eller tjenestemændene nu er politikere eller tjenestemænd eller hvad. Udefra ser det noget anderledes ud. Tillad mig at referere fra en udgave af Süddeutsche Zeitung fra en af dagene, hvor der stod, at det er sandt, at et hundredeårsprojekt som f.eks. euroen aldrig ville være blevet realiseret uden Bruxelles-tjenestemændenes sagkundskab og flid, fordi det for længst ville være blevet talt ihjel. Det er ikke sandt, at en af disse tjenestemænd kommer til at stå til regnskab, hvis eksperimentet mislykkes. De har forhåbentlig godt nok den ansvarsfølelse, som Max Weber forlanger af politikere, men de er ikke ansvarlige for deres arbejde, de yder kun deres arbejde. Det var avisens ord. Det var egentlig ikke sådan, demokratiet var udtænkt af dets vesterlandske opfindere. Derfor er det i orden, at vi skaber denne offentlighed mellem Kommission og borgere, og derfor er jeg særligt taknemmelig for denne del af betænkningen. I øvrigt, nu jeg taler om det principielle, vil jeg gerne referere fra en meget gammel tekst. Den er over 200 år gammel og uforanderligt aktuel, er skrevet af Imanuel Kant om den evige fred og udkom i 1795. Her hedder det, at alle handlinger, der er baseret på andre menneskers rettigheder, og hvis maksime ikke er forenelig med offentlighed, er en uret. En maksime, som man ikke kan fremsætte uden derved straks at forpurre sine egne hensigter, som absolut skal hemmeligholdes, hvis den skal lykkes, som man ikke kan bekende sig til offentligt, uden at det uundgåeligt fremkalder modstand hos alle mod ens forsæt, en sådan maksime kan kun have sit udspring i uretfærdighed, og den er derfor en trussel for os alle! Derfor lyder min appel til Kommissionen: De må tage det meget alvorligt! Det, som ikke er baseret på uretfærdighed, kan offentliggøres, kan gøres til genstand for offentlig diskussion, kan debatteres offentligt. Den slags skaber tillid, det gør hemmelighedskræmmeri ikke!

Skinner
Hr. formand, jeg er glad for, at fru Thors har forelagt denne fremragende betænkning. Konklusionerne fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender er udformet som et indblik i borgernes kontakt med institutionerne og de metoder, hvormed lovgivningen i Den Europæiske Union håndhæves, især på det sociale område. Vi har påvist mange fejl. Udvalgets konklusioner omhandlede f.eks. lige muligheder, strukturfondenes anvendelse og den utilstrækkelige behandling af dette spørgsmål; den frie bevægelighed for personer; kontrollen af direktiver baseret på overenskomstaftaler uafhængigt af og på anden måde end kontrollen af fællesskabsretten generelt; den juridiske skik og brug i Den Europæiske Unions medlemsstater. Vi bør ikke blot kontrollere lovgivningens ordlyd, men også dens virkning. Mistanken om, at så megen lovgivning kan gælde på en så uensartet måde, bør få Kommissionen to at reagere meget hurtigt på de punkter, som fru Thors tilslutter sig. Hun tilslutter sig desværre kun nogle af de punkter, som blev drøftet i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender. Især bør virkningen, og ikke kun ordlyden, af den tekniske/juridiske skik og brug i alle Den Europæiske Unions lande undersøges.

Gradin
Hr. formand, at overvåge fællesskabsrettens gennemførelse er en svær opgave, men det er af afgørende betydning for Den Europæiske Union. Jeg glæder mig over den støtte, Kommissionens arbejde modtager fra Parlamentet. Fru Thors' betænkning om Kommissionens fjortende årsberetning om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten er et bevis på dette. Jeg vil også takke fru Thors for de lykønskninger, som hun har fremført over for Kommissionen og dens enheder. Årsberetningen om kontrollen med fællesskabsrettens gennemførelse opstod i 1983 på netop Europa-Parlamentets initiativ. Den berører den vigtigste af de opgaver, som Kommissionen har fået ved artikel 155 i EF-traktaten, nemlig at »drage omsorg for gennemførelsen af de i denne traktat indeholdte bestemmelser og af de bestemmelser, som med hjemmel i denne træffes af institutionerne«. Kommissionens beretning er for en stor del et resultat af et frugtbart samarbejde mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen. Når beretningen udformes, gør Kommissionen naturligvis brug af de beslutninger og henstillinger, Parlamentet har vedtaget om foregående årsberetning. EuropaParlamentets interesse er af stor betydning for en beretning, som det altid er muligt at forbedre. Det primære formål med årsberetningen er, at Kommissionen kan redegøre for sin virksomhed. Den trettende beretning viste, at behandlingen af overtrædelseprocedurerne var blevet bedre. Man så et lille fald i behandlingstiderne. Denne tendens er fortsat i 1996. Faldet i behandlingstiderne og en forenkling af de interne rutiner har været Kommissionens vigtigste mål i det pågældende år. For at opnå dette mål iværksatte Kommissionen den 30. juli 1996 en række aktiviteter, som allerede er begyndt at give resultater. Man bestemte, at man fremover skulle holde strengt fast ved tidsfristen på et år mellem en klages registrering og Kommissionens beslutning om bortfald eller formel underretning til medlemsstaten. Kommissionen er i øjeblikket i gang med at foretage en første evaluering af disse aktiviteter for yderligere at forbedre effektiviteten. Denne evaluering vil om kort tid blive præsenteret i Europa-Kommissionens femtende årsberetning om kontrollen med fællesskabsrettens overholdelse. Jeg vil også benytte lejligheden til at fremhæve to meget vigtige indsatser fra Kommissionens side, som vedrører det indre marked. For det første vedtog Kommissionen den 4. juni 1997 en handlingsplan for det indre marked. Denne handlingsplan indeholder en række særlige aktiviteter, f.eks. administrativt samarbejde for en strengere opfyldelse af fællesskabsretten. Denne plan blev godkendt af Rådet i Amsterdam. For det andet vedtog Kommissionen i november 1997, efter anmodning fra samme Råd, et forslag til rådsforordning om at indføre et system for at fjerne visse handelshindringer. I henhold til dette nye forslag kan Kommissionen, hvis den opdager en særlig alvorlig hindring mod den frie bevægelighed for varer, træffe en juridisk bindende beslutning, hvor overtrædelsen konstateres, og siden rejse tiltale ved Domstolen med meget kort varsel. Kommissionen har også været meget aktiv i de tre anliggender, som særlig fremhæves i Thors' betænkning. For det første drejer det sig om en forbedring af overtrædelsesprocedurerne, specielt vedrørende åbenheden omkring dem. For det andet drejer det sig om problemerne med at få medlemsstaternes myndigheder og domstole til at efterleve Domstolens domme og for det tredje at udbrede kendskabet til fællesskabsretten. Kommissionen mener, at offentlig indsigt er et meget vigtigt indslag i arbejdet for at overvåge fællesskabsrettens overholdelse. Kommissionen har taget Parlamentets og ombudsmandens påpegelser ad notam og har nu indført som praksis regelmæssigt at meddele klagerne, at den har til hensigt at afskrive en sag. Endvidere mener Kommissionen, at det er vigtigt at informere klageren under sagens gang og gøre alt for at reducere behandlingstiden. Kommissionen råder nu over alle de redskaber, der behøves for en konkret anvendelse af artikel 171.2, andet stykke i traktaten og kan således foreslå, at en bøde eller et standardbeløb opkræves, når Domstolens domme ikke efterleves af medlemsstaten. Kommissionen glæder sig over Parlamentets uophørlige støtte i denne sag. Efter at have vedtaget en meddelelse med anvendelsesforskrifter for denne artikel, offentliggjort i august 1996, bestemte Kommissionen i februar 1997 en metode til beregning af bøden, hvilket gør, at artiklen nu kan komme til anvendelse. Disse nye redskaber er allerede blevet anvendt og har givet positive resultater. I otte tilfælde i 1997 har Kommissionen besluttet at rejse tiltale ved Domstolen med krav om bøde, som varierer mellem ECU 7.000 og 160.000 pr. dag. I flere tilfælde har den berørte medlemsstat rettet sig efter dommen, til og med før der er blevet rejst tiltale ved Domstolen, hvilket indebærer, at det til dags dato kun har været nødvendigt at indbringe to sager for Domstolen med krav om bøde. Af dette fremgår bestemmelsens afskrækkende virkning. Af det sagte fremgår, at Kommissionen som traktatens vogter ikke tøver med at benytte sig af bøder, når der foreligger behov for det. De gør opmærksom, fru Thors, på et anliggende, som efter min mening har stor betydning, nemlig hvordan man stiller medlemsstaterne til ansvar ved overtrædelse af fællesskabsretten. Jeg vil fremhæve, at det er min faste overbevisning, at ansvaret for praktisk at anvende Domstolens praksis ved traktatbrud ikke kun afhænger af medlemsstaternes myndigheder, men også af de nationale domstole. Dette gælder særligt medlemsstaternes ansvar ved overtrædelser af fællesskabsretten, sådan som de kommer til udtryk i Francovich-sagen. Kommissionen lægger særlig vægt på, at de principper, Domstolen opstiller, efterleves i medlemsstaterne, da dette giver en bedre beskyttelse for Unionens borgere. Endelig har Kommissionen i 1996 fortsat sit arbejde for at udbrede kendskabet til fællesskabsretten i medlemsstaterne. Dette er sket ved hjælp af flere programmer, blandt andet ad elektronisk vej. Jeg kan meddele, at EF-Tidende inden for de nærmeste dage vil være gratis tilgængelig via Internet, så godt som omgående, når den udkommer fra trykkeriet. Vi befinder os i et informationssamfund, og Kommissionen har til hensigt at spille en fremtrædende rolle ved at udbrede kendskabet om fællesskabsretten med de til rådighed stående midler. Det Europæiske Fællesskab er et retligt fællesskab. Kommissionen gør alt for at sørge for, at fællesskabsretten overholdes. Dette skal ske med den størst mulige indsigt fra offentlighedens side og med den størst mulige effektivitet. Som sagt: Kommissionen vil fortsætte med konstant at forbedre den måde, hvorpå den udfører denne opgave til fordel for Unionens borgere, og det er med glæde, jeg konstaterer, at Parlamentet står bag vores arbejde på dette område.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Betalings- og værdipapirafviklingssystemer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0005/98) for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om endelig afregning i betalingssystemer og værdipapirafviklingssystemer (C4-0534/97-96/0126(COD)) (Ordfører: Klaus-Heiner Lehne).

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer. Når man ser på teksten i dette direktiv, der handler om Rådets fælles holdning med hensyn til vedtagelsen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om endelig afregning i betalings- og værdipapirafviklingssystemer, så er denne titel lidt irriterende. Det handler primært om, at betalingssystemer, interbankbetalingssystemer i Den Europæiske Union skal beskyttes mod konkurser og konsekvenserne af konkurser. Det handler altså egentlig i bredeste forstand også om et indgreb i den nationale konkursret, den nationale insolvensret. Det hele begrundes med, at man siger: Vi skaber interbankbetalingssystemer, der har betydning for hele Europa, som f.eks. betalingssystemet Target, som jo også er en af forudsætningerne for indførelsen af euroen, og i forbindelse med disse interbankbetalingssystemer må vi netop sørge for, at det ikke får nogen indvirkning på betalingssystemerne, og da slet ikke på andre banker, hvis der forekommer enkelte bankkonkurser. Derfor blev der stillet forslag om dette direktiv, og derfor har vi nu den fælles holdning. Det står klart ud fra det, jeg har sagt, hvor spændingsforholdet ligger. Spændingsforholdet består på den ene side i, at man netop ønsker at beskytte disse interbankbetalingssystemer for at bevare finanssystemets funktionsdygtighed, og på den anden side selvfølgelig også i, at der er kreditorinteresser i en helt normal insolvenseller konkurssag, og der må finde en passende interesseudligning sted i dette spændingsfelt. Ved førstebehandlingen fremsatte Parlamentet sin kritik af mange punkter i Kommissionens forslag og fremlagde ændringsforslag. Resultatet af den fælles holdning er set fra Parlamentets side alt i alt bedre end det oprindelige forslag fra Kommissionen, sådan som det blev fremlagt for os ved førstebehandlingen. Som det før var tilfældet, berører den fælles holdning imidlertid tre problemer, som set fra Parlamentets synsvinkel ikke er blevet løst til vores fulde tilfredshed. Retsudvalget har fremsat tilsvarende ændringsforslag for plenarforsamlingen til morgendagens afstemning. På den ene side handler det om, at man ikke kun ønsker at beskytte mod konkursvirkninger frem til det tidspunkt, hvor overførselerne er indgået hos interbankbetalingssystemerne, men at man også ønsker at beskytte overførseler, der er gennemført samme dag, uanset hvornår de er indgået, altså også ordrer, der er indgået efter konkursdekretet. Her mente vi, at der lå en chance for banker, der er i ond tro, til at manipulere. Derfor har vi fremsat et ændringsforslag, hvor vi har skærpet bestemmelsen om at være i god tro med princippet om omvendt bevisbyrde, hvilket hidtil ikke har været indeholdt i den fælles holdning. Der er et punkt mere, der går ud på, at direktivet skal indeholde en bestemmelse om, at den enkelte nationale lovgivningsmagt får mulighed for at fastlægge strengere beskyttelseskrav, end direktivet foreskriver. Også det ønskede vi anderledes. Retsudvalget har foreslået, at det i stedet for bliver de nationale medlemsstaters tilsynsmuligheder, der skal forbedres. Et andet aspekt, som vi også har tilføjet, er systemernes forpligtelse til at informere kunderne. Vi har ført en række forhandlinger med Kommissionen - også ved andenbehandlingen - og jeg vil gerne takke Kommissionen, især hr. kommissær Monti, for dens meget kooperative holdning og også for de tætte kontakter, der er knyttet til Rådet. Målet er nemlig at udarbejde en rådsbeslutning efter andenbehandlingen, som indeholder vores beslutninger fra andenbehandlingen, så dette direktiv kan træde i kraft så hurtigt som muligt. Det hænger også sammen med indførelsen af euroen og haster derfor i høj grad. Jeg vil gerne komme med endnu en række bemærkninger til protokollen, der er opstået under de sidste dages debat. Det Europæiske Monetære Institut har gjort opmærksom på, at Det Europæiske Monetære Institut resp. efterfølgende Den Europæiske Centralbank skulle være ansvarlig for notifikationerne. Det siger sig selv, at dette direktiv som sekundær europæisk lovgivning selvfølgelig kun er gyldigt inden for rammerne af traktaterne, og at direktivets bestemmelser selvfølgelig ikke kan være i modstrid med trakterne, når de som højere rangerende europæisk lovgivning regulerer Den Europæiske Centralbanks kompetenceområder. Jeg vil gerne komme med endnu en bemærkning til protokollen: Også interbankbetalingssystemer, der opererer med kontokurantforhold, og som altså ikke udøver klassisk netting, men som i sidste ende udøver netting, der altså munder ud i en situation, der er sammenlignelig med netting, bør efter min overbevisning som ordfører selvfølgelig også kunne omfattes af dette direktivs anvendelsesområde, og dermed er det ikke nødvendigt at ændre de definitioner, der p.t. står i direktivet. Det var min holdning som ordfører. I morgen vil jeg altså foreslå, at der stemmes for den fælles holdning med de ændringsforslag, som Retsudvalget resp. PPEog PSE-Gruppen har fremsat efterfølgende. Plenarforsamlingen kan på ordførerens anbefaling godkende alle seks ændringsforslag således.

Rothley
Hr. formand, ordføreren har allerede antydet det. Vi - de kristlige demokrater og socialdemokraterne - har fundet sammen om en fælles holdning i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Vi støtter denne holdning. Ordføreren har ydet et fremragende stykke arbejde. Det blev især opnået, at det hele ikke begrænses til betalingssystemer, men også vedrører værdipapir- og afviklingssystemer. Det var temmelig vigtigt! Det næste, jeg mener er af særlig stor betydning, er princippet om lige behandling af alle kreditorer ved konkurser. Her har vi nu opnået et maksimum af solide lovgivningsrammer og af oplysningspligt, og det inden for rammerne af det, som p.t. er politisk opnåeligt. Det skal vi takke Dem for, hr. kollega Lehne, og mange tak for det! Vi vil støtte denne fælles holdning her i Parlamentet.

Cassidy
Hr. formand, jeg vil gerne føje mine lykønskninger til de lovord, som ordføreren er blevet overøset med for sin visdom, og jeg vil især gerne støtte hans ændringsforslag nr. 5, som hr. Rothley også har underskrevet på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne. Dette ændringsforslag går lige til kernen i et af dette forslags meget vigtige problemer. Dette forslag udgør for øvrigt en væsentlig del af programmet for det indre marked. Det omhandler farerne ved, hvad der kan ske, hvis f.eks. en bank bliver erklæret konkurs i begyndelsen af en betalingstransaktion, og denne konkurs ikke meddeles resten af Europa, før det er for sent. Ændringsforslag nr. 5 foregriber de vanskeligheder, der kan opstå i denne situation, skønt det som påpeget af andre talere rykker ved bevisbyrden. Jeg vil i denne forbindelse blot i parentes bemærke, at udkastet til det oprindelige direktiv måske ikke var så godt, som det kunne have været. Jeg er ikke sikker på, at Rådets fælles holdning nødvendigvis er perfekt, men jeg håber, at vi tager et skridt hen imod en bedre tekst, når vi holder afstemning i morgen. Jeg støtter ordførerens forslag om, at Parlamentet godkender alle de ændringsforslag, som min gruppe og PSE-Gruppen har foreslået, især det yderst vigtige ændringsforslag nr. 5, som vedrører artikel 3, stk. 1. Hele formålet er naturligvis at sikre, at afregningssystemerne fungerer korrekt på det indre marked. Men det er også at sikre, at der eksisterer et hensigtsmæssigt afregningssystem uden for stor risiko for, at folk unddrages deres retmæssige betalinger i henhold til Den Europæiske Økonomiske Unions afregningssystem. Dette er ud fra alle synspunkter en vigtig foranstaltning, og derfor bør vi måske lykønske både Kommissionen og ordføreren og forhåbentlig Rådet - desværre er det britiske formandskab ikke til stede i aften - da dette er et meget vigtigt spørgsmål for Europas førende finanscentrum, som naturligvis er London.

Florio
Hr. formand, direktivforslaget om den endelige afregning i betalings- og værdipapirafviklingssystemer er udarbejdet på grund af de ubestridelige problemer, som de nationale og internationale finanssystemer har være udsat for som følge af flere tilfælde, hvor store banker er gået konkurs. Kommissionens forslag går således ud på at fastslå privilegier for de institutter, der indgår multilaterale nettingaftaler - eller finansielle udligningsaftaler - eller kreditgarantisystemer, som sikrer, at alle de kreditter, der indgår i de nævnte multilaterale kredsløb, er sikret i tilfælde af, at der indgives konkursbegæring mod et af de deltagende finansinstitutter. Kort sagt ønsker man at sikre, at det finansielle system ikke er underlagt reglen om det såkaldte par condicio creditorum og stille dette system mere fordelagtigt i forhold til de øvrige kreditorer i tilfælde af konkurssager mod banker og andre finansinstitutter. Medens således en overførselsordre fra et kreditinstitut til en hvilken som helst tredjepart fortsat vil kunne erklæres ugyldig, hvis kreditinstituttet går fallit, i overensstemmelse med reglerne i de enkelte medlemsstater, vil en tilsvarende betaling ikke længere være ugyldig, hvis modtageren er et andet kreditinstitut, også selvom den finder sted, dagen før insolvensbehandlingen indledes og endda, hvis en række betingelser er opfyldt, hvis den indgives samme dag, som insolvensbehandlingen indledes. Grundene til en så positiv særbehandling siges at være nødvendigheden af at indføre sikkerhedssystemer i et system, hvor ganske få styrer enorme kapitalmidler for millioner af småsparere. Selvom disse betragtninger utvivlsomt er vigtige, må vi alligevel undersøge resultaterne af disse nye regler grundigt. Kan vi for eksempel være sikre på, at de ikke vil påvirke de små og middelstore virksomheder i negativ retning, når vi ved, at netop disse virksomheder er af afgørende betydning for den europæiske økonomi og det eneste jobskabende element i vores økonomi, også selvom de altså ikke omfattes af dette system for særligt privilegerede. Som sædvanlig fremkalder denne drøftelse ikke den store interesse i den europæiske offentlighed, som først underrettes, hvis overhovedet, når de sager, vi nu er ved at forhandle i denne mødesal, er afsluttet. Måske ville offentlighedens interesse få os til at lægge mere mærke til sådanne sager. Som slut på dette korte indlæg skal jeg blot understrege, og ikke uden forinden at have bemærket det seriøse arbejde, som såvel kommissær Monti som ordføreren, hr. Lehne, har gjort, at det at skabe et europæisk økonomisk og insolvenssikkert område også, efter min mening, kan vise sig at være et risikabelt forehavende, der kan øge den afgrund, der deler institutionernes Europa fra borgernes, især fordi Unionen hidtil ikke har udvist interesse for at harmonisere reglerne for virksomheders fallitbehandling som helhed, på trods af at Europa-Parlamentet ved talrige lejligheder har anmodet om dette i sine beslutninger.

Oddy
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for hans sædvanlige, meget omhyggelige arbejde. Formålet med dette forslag er at beskytte bankafregningssystemerne mod deltagernes insolvens. Tanken bag dette forslag er at forhindre kreditorer i at rejse krav om betalinger, der allerede er indgået i banksystemet på det tidspunkt, hvor der indledes insolvensbehandling mod en bank. Hvis dette ikke var tilfældet, ville banksystemet være præget af usikkerhed. Kreditorer vil stadig kunne rejse krav mod en insolvent bank, men uden at underminere bankbetalingssystemet. Det vigtigste spørgsmål er, hvornår insolvensbehandlingen anses for indledt. Efter min opfattelse bør betalinger, der foretages i god tro den dag, hvor insolvensbehandlingen indledes, stadig beskyttes. Selvom antallet af tidszoner inden for Den Europæiske Union er ret begrænset i sammenligning med f.eks. USA, er der alligevel en vis divergens, og sikkerhed er afgørende i forbindelse med insolvensbehandling. Jeg tager følgelig artikel 3 i forslaget til efterretning og støtter kompromisændringsforslag nr. 5, der ganske vist ikke er perfekt, men som giver et rimelig fair billede af situation. Selvom dette, som jeg har sagt mange gange før i dette forum, kan virke som et temmelig tørt og teoretisk emne, bidrager det til beskyttelse af forbrugerne og banklovgivningen og -systemerne generelt.

Monti
Hr. formand, jeg vil gerne først og fremmest takke ordføreren, hr. Lehne, og Retsudvalget for deres vigtige bidrag til behandlingen af dette forslag. Selvom jeg ikke som medlem af Kommissionen kan tilslutte mig det, jeg læser i Lehne-betænkningen til Retsudvalget, kan jeg forstå de helt legitime bekymringer, som motiverer ordføreren. Netop derfor vil jeg gerne takke hr. Lehne og hr. Rothley for at have stillet nye ændringsforslag her til plenarmødet, som erstatter andre ændringsforslag: Kommissionen kan fuldt ud tilslutte sig disse seneste ændringsforslag, fordi de medvirker til at gøre forslaget klarere og bedre. Dette direktivforslag udfylder et hul i lovgivningen om det indre marked, fordi det giver en juridisk klarhed på området grænseoverskridende og nationale betalings- og værdipapirafviklingssystemer. Hidtil har usikkerheden omkring den anvendelige juridiske ramme i insolvenssager været til hinder for en udvikling af systemerne. Dette har været beklageligt i betragtning af den forøgelse af de grænseoverskridende betalingers effektivitet, som disse systemer medfører. Der er ligeledes god grund til at forvente en begrænsning af omkostningerne ved de aktiviteter, som systemerne udfører. Kommissionens undersøgelser har vist, at omkostningerne ved mindre betalingsoverførsler - som netop er af størst interesse for borgerne - på grund af ineffektiviteten af det grænseoverskridende betalingssystem kan nå helt op på 25 % af det overførte beløb. Et andet vigtigt mål, vi forsøger at opfylde ved hjælp af dette direktiv, er at fastsætte de juridiske rammer for oprettelse af kollaterale garantier i andre medlemsstaters centralbanker, som er en praksis, der vil blive af endnu større betydning med indførelsen af den fælles mønt. Endelig er dette direktiv et afgørende støtteinstrument for hele målsætningen omkring den fælles monetære politik og en afgørende forudsætning for, at Den Europæiske Centralbank vil kunne iværksætte den. Det nye ændringsforslag 5 afvejer to interesser: på den side interessen i at beskytte betalings- og værdipapirafviklingssystemerne samt undgå større kriser på finansmarkederne, og i denne sammenhæng udgør den sydøstasiatiske krise et godt eksempel på virkningerne, ikke blot for de nationale økonomiske systemer, men også på verdensplan; på den anden side er der behovet for at respektere princippet om par condicio creditorum inden for insolvensretten. Dette ændringsforslag udgør et glimrende og ligevægtigt kompromis mellem disse to interesser. Ændringsforslag 6 præciserer i afsnit 2 det, der noget mere tvetydigt var anført i den fælles holdnings artikel 11. Kommissionen kan derfor tilslutte sig ophævelse af artikel 11, hvis den erstattes med denne tekst. Det forhold, at medlemsstaterne kan indføre kontrol med systemerne, kan på ingen måde få indflydelse på Den Europæiske Centralbanks beføjelser i medfør af artikel 22 i Bankens statut. Derfor vil jeg i betragtning af de indlæg, der har været, være indstillet på i artikel 10, stk. 3, at indføje en formulering som følgende: "Medlemsstaterne kan inden for rammerne af deres respektive jurisdiktioner foruden den i stk. 1 anførte underretning og uden at dette foregriber bestemmelserne i artikel 22 i statutten for det europæiske centralbanksystem og Den europæiske Centralbank, indføre overvågningsmekanismer eller kræve, at de systemer, der indgår i systemerne, ansøger om autorisation«. Endelig er Kommissionen villig til at overtage ønsket om en større åbenhed over for ordregiveren for en betaling eller værdipapiroverførsel, som indføjes i ændringsforslag 2, stk. 2a. Afslutningsvis, hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, glæder det mig, at Kommissionen takket være det frugtbare samarbejde mellem vores institutioner er i stand til at acceptere de to nye ændringsforslag.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Tilsluttet teleudstyr - Mobil og trådløs kommunikation
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0023/98 af Read for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om tilsluttet telekommunikationsudstyr samt gensidig anerkendelse af udstyrets overensstemmelse (KOM(97)0257 - C4-0275/97-97/0149(COD)); -A4-0027/98 af Camisón Asensio for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, til Europa-Parlamentet, til Det Økonomiske og Sociale Udvalg og til Regionsudvalget om den videre udvikling inden for mobil og trådløs kommunikation: Udfordringer og valg for Den Europæiske Union (KOM(97)0217 - C4-0271/97).
Read
, ordfører. (EN) Hr. formand, ærede kolleger, dette forslag om tilsluttet terminaludstyr blev første gang forelagt Parlamentet i 1990 og var baseret på et forslag fra Kommissionen om gensidig anerkendelse af typegodkendelse af terminaludstyr. Dette tiltag var baseret på et system med prøvningsorganer og gensidig anerkendelse i alle lande i Unionen af tilfredsstillende afprøvning. Af en række årsager, der er fastlagt klart og tydeligt i Kommissionens dokument, finder Kommissionen det relevant at forelægge et nyt forslag og en anden fremgangsmåde baseret på fabrikanternes egen afprøvning og ensidige overensstemmelseserklæring. Grundlæggende stemte jeg og Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik for denne fremgangsmåde. Forslaget indeholder foranstaltninger med henblik på definitionen af udstyr og væsentlige krav samt proceduren for sikring af overensstemmelse. Et spørgsmål, der har optaget mig, som ordfører, og andre kolleger i udvalget, er hele spørgsmålet om, hvorvidt terminaludstyr enten kan skade nettet eller brugerne. Jeg har lyttet opmærksomt til redegørelserne for, hvor stor sandsynligheden er, og hvor stor en fare, terminaludstyr udgør. Hvis det udgør en fare - og jeg er overbevist om, at der er en vis fare - bør det være muligt at trække disse produkter tilbage fra markedet eller afbryde dem midlertidigt. Jeg har forelagt nogle ændringsforslag, der indeholder kompromiser, som jeg håber vil blive godkendt af andre grupper i Parlamentet, der har rejst dette spørgsmål, men foreslået, at enhver løsning skulle stå i rimeligt forhold til risikoen for skader, enten for nettet eller brugerne. Jeg har brugt tid på at se på rettighederne for handicappede brugere, der traditionelt har fået beskæftigelse på dette område af telekommunikationsindustrien. Det var interessant, at Amsterdam-traktaten, der blev udarbejdet på det tidspunkt, hvor vi udarbejdede dette forslag, indeholder en artikel, som jeg mener er værd at citere. Det er en erklæring vedrørende handicappede, og den lyder således: «Konferencen er enig om, at Fællesskabets institutioner i forbindelse med udarbejdelsen af foranstaltninger i henhold til artikel 100 A i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab skal tage hensyn til handicappedes behov«. Derfor omhandler en del af min betænkning og mine forslag dette specifikke emne. Det er vigtigt at understrege, at vi støtter Kommissionens tiltag. Vi ved, at der har været en revideret tekst fra Formandskabet, der tager højde for mange af de konstruktive spørgsmål, som er rejst af de mange lobbyister, og jeg har forsøgt at tage højde for disse under udarbejdelsen af mine egne forslag, selvom vi rent proceduremæssigt arbejder med Kommissionens oprindelige tekst. Jeg anbefaler mine ændringsforslag til Dem, og jeg håber meget på, at vi kan få en konstruktiv og gennemtænkt førstebehandling.

Formanden
Før vi går videre, vil jeg gerne give en meddelelse, og jeg håber, at alle, som skal deltage i aftenens debat eller har tænkt sig at lytte til den, hører, hvad jeg nu siger. Som bekendt var det tanken, at der skulle holdes pause kl. 20.00, men eftersom vi kun har ca. 1 1/2 times debat tilbage, foreslår jeg, at vi fortsætter debatten til kl. 20.30 og derefter slutter for i dag. Jeg er glad for, at hr. Herman og andre ser tilfredse ud. Jeg betragter det således som vedtaget.

Camisón Asensio
Hr. formand, under udarbejdelsen af vores betænkning har vi bemærket, at UMTS-systemet både globalt og inden for Den Europæiske Union samt i de mest berørte industrielle sektorer allerede er modent, og at det snart bliver en bydende nødvendighed. Det er derfor, at dette Parlament må reagere og slutte sig til dette spring ind i fremtiden. Og dette er begrundelsen for vores hovedkonklusion, som går ind for en klar politisk forpligtelse over for det nye system i håbet om, at den europæiske industri gennem ETSI udarbejder en enkeltstående standard for at kunne råde over et frekvensspektrum, når det bliver nødvendigt. Sandheden er, at projektet fortjener en indsats fra alle sider og også fra dette Parlament. Vi står over for noget, som for nogle år siden ville have lignet science fiction i James Bond-stil. Men nu har alle mulighed for at råde over en bærbar terminal med lyd, billeder og data af høj kvalitet og med hurtig adgang til Internet, med nedbrydelse af barrieren mellem stationære og bærbare systemer, således at brugerne ved opkald til et enkelt nummer bliver betjent, uanset hvor de befinder sig i verden i forhold til den anvendte terminal eller det net, som de betjener sig af. I lyset af denne fremtidige så »lykkelige« verden må vi dog i hvert fald her i dag bemærke nogle foruroligende skyer i horisonten. Vi henviser her til de industrielle stridigheder inden for Den Europæiske Union, stridigheder om standardisering af denne tredje generation af mobile kommunikationsmidler. Det ville være en skam, hvis Europa på grund af manglende enighed mister sin førende position i verden til USA og Japan inden for den digitale kommunikation, som Europa så beundringsværdigt og sportsligt har vundet takket være GSM-systemets bragende succes inden for anden generation af mobile kommunikationsmidler. Vi bør her ikke glemme, at denne succes netop har været mulig, fordi der her var europæisk enighed gennem ETSI. Netop i dag på ETSI-specialgruppens møde i Paris ville være en vidunderlig lejlighed til at indgå en aftale om ætergrænsefladen. Denne lejlighed bør ikke gå tabt, for man må ikke se bort fra det forhold, at Japan og USA ved det afgørende møde, som afholdes af Den Internationale Telekommunikationsunion (ITU) i Geneve i juni, vil lægge kortene på bordet, og det ville ikke være godt, hvis Europa blev fanget uforberedt. Jeg er naturligvis klar over, hr. formand, hr. kommissær, at det ikke er min opgave som ordfører at forsøge at hælde vægtskålen til den ene eller den anden side, og derfor vil jeg ikke gøre det. For mig kræver begge flertalsholdninger samme respekt, både holdningen hos de industrier, som deltager i CDMAbredbåndssystemet, der er forbundet med sektorens kæmper i Østen, og den anden holdning, der ligger tættere på GSM-teknologien. Og derfor vil jeg heller ikke gå i dybden med, om nogle har 1.700 patenter og andre kun 170. Det, jeg vil gøre, er at tale for, at det nødvendige flertal på 71 % opnås på dette og fremtidige møder i ETSI, således at den ønskede enighed kan opnås. Vores uafhængige holdning er sammenfaldende med den linje, vi har fulgt under forhandlingen af betænkningen, forstået på den måde, at UMTS-systemernes ankomst udelukkende bør reguleres af markedskræfterne. Vi opfordrer dog Kommissionen - og i dag er det en glimrende lejlighed til dette, her foran kommissæren - til at gøre, hvad der rent fornuftigt set er nødvendigt for at løse striden og opnå enighed om standarden, således at de europæiske interesser styrkes ved det nævnte ITU-møde i juni. Der vil komme lejligheder før juni, eftersom ETSI også mødes i marts og afholder plenarforsamling i april. Rent afslutningsvis vil jeg blot bekræfte, at det ville være ønskværdigt, om denne enighed kunne opnås, før det ventede direktivudkast om licenser og spektrumfordeling for det nye system udarbejdes, og naturligvis før der forhandles om den anmeldte UMTS-beslutning om roaming, frekvenser og standardisering.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, Kommissionen har i sin meddelelse prisværdigt formået at fremhæve en del vigtige spørgsmål om udsigterne for den nyeste udvikling i den mobile og trådløse kommunikation. Hensigten er at udvikle endnu mere effektive mobile kommunikationssystemer for at dække forbrugernes nye behov. Den eksplosionsagtige udvikling inden for telekommunikation har hurtigt ændret vores verden. Udviklingen kører derudad i sin egen høje fart uden at vente på den langsomme europæiske beslutningsproces. Nu har Kommissionen brug for en klarere plan for tredje generations UMST-systemer og for at fremme europæiske synspunkter i internationale sammenhænge. Kommissionen skal fremhæve sin rolle først og fremmest med opmuntring og støtte til udviklingen. En fortsættelse af den europæiske GSM-succes og markedsvæksten kræver en stærk politisk opbakning. Den mobile kommunikations fremtidsudsigter ser lovende ud. Markedet vokser, og i samme takt vokser også industriens forventninger til salget af trådløse og faste multimedieapplikationer. Den internationale konkurrence om kunderne er alligevel hård. De asiatiske tigres markeder udvikler sig hurtigt til trods for finanskrisen. Forbrugernes forventninger er store. De vil forene mobilitet, telekommunikationen og multimedia. Det er nødvendigt at klarlægge, hvilke forskelle der eksisterer inden for forbrugerbehov og udviklingstræk på de europæiske og asiatiske markeder. Såfremt disse forskelle ikke forstås i tide, kan Europa miste sine chancer for at have indflydelse på og være ledende på dette centrale industriområde. Informationsteknologi og mobilindustri er vigtige for finansmarkederne i hele Europa, fordi de udgør en betydelig og voksende del af industriaktiviteterne, og fordi de skaffer stadig flere arbejdspladser. De stærke hjemmemarkeder har for GSM's vedkommende givet den europæiske industri de bedste forudsætninger for konkurrence på verdensmarkeder. Konkurrenceevnen for produkter og tjenester i produktionsprocessen skal bevares, for de udgør grundlaget for udviklingen i et informationssamfund. Den sociale dimension skal der tages højde for ved at sikre, at de tyndtbefolkede regioner også kan deltage i fremtidens udbud af tjenester. Der er dårlige erfaringer med de såkaldte frekvensauktioner fra USA. Ved frekvensauktioner kan prisen komme så højt op, at den har en klar påvirkning på operatørens evner til at opbygge et ordentligt dæknings- og serviceudbud. Dette vil virke konkurrenceforvrængende og vanskeliggøre deltagelsen af nye, innovative småvirksomheder.

Herman
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne fremsætte nogle bemærkninger om de to betænkninger, der skal drøftes. Først vil jeg om fru Reads betænkning sige, at de kompromis-ændringsforslag, hun har fremlagt, for størstedelens vedkommende kan accepteres af os. Jeg tror, at vi takket være indsatsen fra både den ene og den anden side kan fastholde det, som jeg kalder dette Parlaments "bi-partiske« politik, og som i det store og hele støtter Kommissionens politik mod det, man må kalde medlemsstaternes tilbageholdenhed. Hvis man ser bort fra det ene eller det andet stykke, som vi ikke har fået medhold i i udvalget, vil vi således stemme ja. Deres stemmeliste og vores vil således ligne hinanden meget, og Parlamentet vil være enstemmigt, sådan som det ofte har været på dette område. De vil i alt fald have et meget stort flertal bag Dem.
Jeg ønsker navnlig at komme ind på den anden betænkning, da dennes følgevirkninger er vigtigere på langt sigt. Vi har haft to interessante erfaringer med hensyn til normer inden for de nye telekommunikationsteknologier. En dårlig erfaring og en god erfaring. Den dårlige erfaring har at gøre med de normer, man forsøgte at indføre for fjernsyn med høj billedopløsning. I den forbindelse mistede både Kommissionen, Rådet, Parlamentet og alle andre tid, og i løbet af den tid overhalede markedet, og navnlig amerikanerne, os. Vi har således været alt for dårlige på dette punkt, selvom der blev brugt astronomiske summer på at fremme disse normer.
Med hensyn til GSM har vi derimod haft en god erfaring. Europæerne blev i tide enige om en kvalitetsnorm, der med lethed kom til at gælde for markedet, og som man har fortalt mig gjorde det muligt for flere end halvtreds lande at tilslutte sig den europæiske norm, hvilket gav den europæiske industri et betydeligt skub fremad. Nu står vi så over for nødvendigheden af at gå over til den tredje generation af mobile apparater. I den forbindelse gælder det om ikke at komme for sent til toget, sådan som hr. Camisón Asensio forklarede os, for vi har nogle betydelige perspektiver. Problemet er, at de vigtige industrikoncerner i Europa, der opstiller normerne, ikke forsvarer de samme normer.
Det er klart, at det, der skete med Horatierne og Curiatierne for 2000 år siden, risikerer at gentage sig i dag. Hvis europæerne, der står over for de enige amerikanerne, er uenige, så vil de blive slået. Vi må derfor lægge pres på disse to grupper, så de bliver enige, og så det lykkes for dem at gennemtrumfe én fælles europæisk norm. Og vi forventer os meget af Kommissionen, nemlig at den gør al sin indflydelse gældende for at lægge pres på disse grupper, så de forstår, at de har alt at tabe, hvis de er uenige. Det var den besked, som jeg gerne ville viderebringe.

Lindqvist
Hr. formand, er der noget område, hvor udviklingen går så hurtigt som på tele-, informations-, data-, tv- og kommunikationsområdet? Produkternes levetid er ofte omkring tre år eller endnu kortere. Det kan altså tage halvdelen af denne levetid at komme frem til godkendelsesregler. Så forstår man jo, hvilken udviklingshastighed dette marked har. Først noget om Read-betænkningen. Det er et godt forslag, da det bygger på producentansvar. Producenterne får ansvaret for produkterne, hvilket letter markedsføringen, sikkerheden og funktionen. Det er også godt, at medlemslandene kan overvåge bestemmelserne og kan gå ind og forbyde produkter, som ikke opfylder kravene. Den Liberale Gruppe støtter denne betænkning, Økonomiudvalgets forslag og hovedkravene. Handicapvenlighed kan forekomme at være en selvfølge. Der er imidlertid mange, der måske ikke går under begrebet handicappede, men som synes, at en del telefoner er for små. Knapperne skal være lette at trykke på, tallene skal være tydelige, telefonerne skal være lette at bruge, og sikkerheden skal være god. Det er nogle krav, som man bør stille til fremtidens telefoner og fremtidens datatekniske instrumenter. Så til Camisón-betænkningen: mobiltelefoner med en fantastisk hurtig udvikling, som ikke vil blive langsommere, men tværtimod vil stige. Vi har jo haft god mulighed for at følge dette fra et nordisk perspektiv med vellykkede virksomheder som Ericsson i Sverige og Nokia i Finland. Nu kommer altså næste generation, tredjegenerations mobiltelefoner, hvor det ikke blot drejer sig om telefoni, men også om data, tv og video. De kan tilsluttes til alle former for menneskelig kommunikation. Det, der sker, er naturligvis positivt. Det er også godt, at der udvikles en europæisk standard, så en udvikling som denne kan lettes. Dette er i højeste grad noget, der sker på tværs af landegrænserne. Derfor skal der udformes regler og standarder mellem landene. Vi fra ELDR-Gruppen støtter også dette forslag. Jeg savner imidlertid nogle ting. Blandt andet synes jeg, at man allerede nu skal stræbe efter at forsøge at harmonisere regler også på internationalt plan. Det er godt, at vi gør det på europæisk niveau - det er jo vores opgave. Samtidig bør vi dog også kunne se, at vi allerede nu har en mulighed for ikke bare at konkurrere med USA og Japan, men også samarbejde med resten af verden om regler, der vil gælde for os alle om nogle år, da udviklingen går så hurtigt. Endvidere savner jeg fuldstændig diskussionen om miljø og sundhed i forbindelse med anvendelsen, f.eks. strålingsskader og kredsløbstænkning. Hvad gør vi f.eks. med alle de telefoner? Antallet vil stige fra 87 millioner til 940 millioner på ti år. På disse områder mangler der forslag, og der skal komme nogle forbedringer. I øvrigt er det nogle positive betænkninger, og vi støtter dem begge.

Hautala
Hr. formand, først et par ord om fru Reads betænkning. Direktivet, som fru Reads betænkning handler om, har hensigten at lette adgangen af nyt telekommunikationsudstyr til markeder. Siden 1991 har princippet med en gensidig anerkendelse været i kraft, dermed behøver ikke alle medlemslandes myndigheder godkende udstyret, men efter godkendelse i et land kan det også godkendes på markeder i andre lande. Nu er der hensigten at lette denne proces yderligere. Efter de grønnes mening er der bestemte risici i denne situation. Vi støtter fru Reads tanke om, at der også i fremtiden skal gås ud fra de harmoniserede standarder for trygt at skabe sikre og forbrugervenlige produkter. Der bør sørges for, at arbejdsmiljøet ikke bliver så uoverskueligt og kompliceret med en enorm mængde forskelligt telekommunikationsudstyr, som efter forbrugerens mening slet ikke passer sammen. Specielt bakker vi op om fru Reads bekymring, som hun har givet udtryk for i flere af sine ændringsforslag. Det er dette, at der også i fremtiden skal kræves, at dette udstyr uden problemer er til rådighed for de handicappede. Her har vi en meget stor risiko for forskelligheder, hvis telekommunikationsudstyret er sådant, at det for eksempel hindrer de handicappede i at udføre deres arbejde. Jeg tror, at Kommissionen betydeligt mere alvorligt bør fordybe sig i denne sag. Til sidst vores vigtigste idé vedrørende hr. Camisóns rapport om trådløs kommunikation, bærbare telefoner: Vi synes, at Kommissionen meget alvorligt skal undersøge, hvad denne slags elektronisk smog kan betyde for sundheden. Dette er et vigtigt synspunkt, mens der deles flere og flere bølgefrekvenser ud.

Van Velzen
Hr. formand, jeg vil for det første også sige noget om de to betænkninger. For det første betænkningen af fru Read. I betragtning af, at Kommissionens oprindelige forslag ikke var særligt godt, og Rådets tekst var noget bedre, har EMAC naturligvis særligt taget Kommissionsteksten som udgangspunkt, men alligevel er grundlaget for diskussionen Rådets tekst. På trods af denne noget ulogiske procedure må jeg sige, at fru Read har vist sig i stand til at lave en meget klar betænkning, som jeg har stor respekt for, og som jeg takker for. Jeg vil også sige, at Kommissionen har været meget samarbejdsvillig over for Parlamentet og på den måde været med til at løse manglerne ved proceduren, og det vil jeg sige Kommissionen tak for. Jeg håber, at de inkonsistenser, der stadig måtte være tilbage, hurtigt vil blive fjernet. Det drejer sig her udtrykkeligt om at erstatte nationale godkendelsesprocedurer med selvcertificering og i den forbindelse om at lave en god procedure for industrien på EU-plan. Jeg anmoder kommissæren om særligt at støtte de ændringsforslag i fru Reads betænkning, hvor vi har formuleret dette meget kraftigere og efter min mening meget tydeligere. Industriens engagement var desværre for begrænset. Kommissionen har efter min mening på det punkt mistet en chance. Det desto mere iøjnefaldende i betragtning af de høje tekniske krav og forslagets indhold. Jeg håber derfor, at Kommissionen vil gøre brug af Parlamentets forslag om en slags permanent organ, hvori der er repræsentanter for industrien, forbrugerne og så videre. Med hensyn til hr. Camisóns forslag. UMTS kan selvfølgelige gentage GSM's succes. Men så drejer det sig om en god ordning af standardiseringen, frekvensfordelingen og licensbehandlingen. I morgen den 29. januar vil industrien forsøge at opnå enighed om en entydig standard for UMTS ved nemlig at anvende dele fra CDMA i WCDMA. Jeg håber, at det lykkes. Kommissær Bangemann har sagt, at han eventuelt er villig til at intervenere. Måske vil han også meddele os noget herom. Men jeg håber i det mindste, at kommissæren bakker vores standpunkt op om at komme frem til en entydig standard. Det er meget vigtigt, at der i tide er frekvenser til disposition. Også det punkt, tror jeg, er en sag, som EU også må i gang med, og jeg håber også, at der på det punkt sker et og andet fra EU's side. Til sidst, hr. formand, jeg tror, at det er meget vigtigt, at man er tilbageholdende med politik med hensyn til auktioner, når det drejer sig om tilladelser. Det lyder smukt. Staten får hurtigt mange penge, men det er i den sidste ende forbrugerne, der skal betale for høje priser på auktioner, og vi mister en mængde fornyende kraft fra industrien, som vi har set det i USA. Jeg hører gerne kommissærens standpunkt herom.

Read
, ordfører. (EN) Hr. formand, jeg er glad for at få lejlighed til at lykønske ordføreren, hr. Camisón, med hans betænkning. Min gruppe vil meget gerne støtte den. Jeg har et par korte bemærkninger. Den ene bemærkning er, at betænkningen omhandler fremtiden, ganske vist den nærmeste fremtid, som han ganske rigtigt understreger i sin begrundelse. I betænkningen siger han, at »Begrebet mobilkommunikation af tredje generation er ikke nået op på et tilstrækkeligt udviklingstrin, men det er kun et spørgsmål om tid, eftersom udviklingen ikke kan standses«. Senere i betænkningen understreger både han og hr. Lindqvist vigtigheden af denne sektors konkurrencedygtighed og vigtigheden af at sikre, at vi har en bæredygtig og konkurrencedygtig europæisk industri til at konkurrere mod Japan og USA. I betænkningen nævnes også vigtigheden af markedskræfter og balancen mellem disse og lovgivningen. Forbrugerne er mindre og mindre interesseret i måden, hvorpå en opringning foretages, eller anvendelse af andre telekommunikationstjenester. De ønsker at gøre det billigt og effektivt, og det er en vigtig del af dette regnestykke. Jeg vil gerne lykønske hr. Camisón.

Bangemann
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke de to ordførere mange gange. Vi har allerede i lang tid haft et meget produktivt samarbejde inden for telekommunikation, og Kommissionen er meget tilfreds med det. Formålet med det forslag, som fru Read kommenterede, er at erstatte de eksisterende nationale forskrifter med en fælles og forenklet godkendelsesprocedure, så der også kan skabes et ægte indre marked for telekommunikationsudstyr. Det centrale spørgsmål er her, og det spillede med rette også hovedrollen i diskussionen: Har vi brug for obligatoriske standarder eller ej? Kommissionen har i årevis fulgt vores politik med henblik på, at der udarbejdes sådanne standarder gennem den ansvarlige standardiseringsorganisation ETSI, og succesen hos GSM - som hr. Herman nævnte - skyldes, at vi ikke har begået den fejl, som vi begik med D2Mac, nemlig at vi så at sige selv fastsatte en standard, som muligvis slet ikke længere følger trop med den tekniske udvikling. D2Mac var en fejl, GSM blev en succes, fordi vi ikke bildte os selv ind, at Kommissionen selv ved bedre besked end markedsdeltagerne. Det at fastlægge en teknisk standard hindrer også innovation, fordi en ikkeobligatorisk standard giver producenten det nødvendige spillerum, forudsat selvfølgelig, at forbrugernes og brugernes interesser er sikret. Vi mener derfor egentlig, at standarder som hidtil ikke bør fastlægges med obligatorisk virkning. Hvis ændringsforslagene skal forfølge det mål at gøre sådanne standarder obligatoriske - men måske er det også kun en misforståelse - kan vi ikke godkende dem. Ændringsforslag 22 forlanger, at myndighederne yder erstatning - her må jeg tydeligvis forhøre mig igen - hvis standarderne er forkerte. Det er selvfølgelig ikke logisk, når ETSI, som det er tilfældet her, fastlægger standarderne, og industrien producerer derefter. Industrien er ansvarlig for sine produkter. Nu over til ibrugtagning af radioudstyr: Radiospektret i Unionen er endnu ikke harmoniseret tilstrækkeligt. Vi ønsker dog at regulere udstyr, der anvendes på harmoniserede frekvenser, og udstyr, der anvendes på ikke-harmoniserede frekvenser. Derefter skal det være op til de nationale tilsynsmyndigheder at træffe nationale foranstaltninger til forvaltning af frekvensspektret. Hvorvidt det kommer til at fungere, får vi at se. De kender diskussionen. Kommissionen og Parlamentet mener, og jeg tror, de gør det med rette, at vi har brug for europæiske beslutninger på dette område, men medlemslandene må først nærme sig denne erkendelse sammen. Så har spørgmålet om, hvad man kan gøre for at gøre det muligt for handicappede at bruge udstyret, med rette spillet en stor rolle. Vi mener, at det først og fremmest er op til markedsdeltagerne at udbyde den slags udstyr. Men hvis det ikke skulle føre til tilfredsstillende resultater, vil vi gribe ind og skabe muligheder for at foreskrive den slags udstyr i bestemte tilfælde. Men det er, om man vil, et tilbageskridt. I den gensidige anerkendelse har vi to hjørnesten i GATT og TBT-kodekset. Inden for f.eks. informationsteknologi og de tilhørende markeder er en fri handel det anerkendte princip. Vi ønsker dog desuden ingen bureaukratiske godkendelsesprocedurer - det anklager vi hele tiden vores handelspartnere for, og så bør vi ikke selv have dem. Det ville virkelig være en ægte væksthæmmer, og derfor kan vi desværre ikke tilslutte os Parlamentets holdning på dette punkt. Og til ansvarsspørgsmålet, som selvfølgelig er en af de vigtige grundpiller i direktivet. Det støtter os med rette i, at producenternes ansvar skal øges i form af en passende ansvarsforpligtelse. Producentansvar er tæt forbundet med princippet om ikke-obligatoriske standarder. Hvis standarder ikke er obligatoriske, skal ansvaret ligge klart og entydigt hos industrien. Ændringsforslag 23 går ud på at undtage producenterne for ansvaret for importerede produkter, der ikke er tiltænkt at skulle bruges på fællesskabsmarkedet, under visse betingelser. Det kan jeg til dels forstå, men det er et anerkendt princip, at både importøren og producenten er ansvarlige under den slags betingelser. Jeg kan altså konkludere: Vi overtager 9 ud af de 23 ændringsforslag, nemlig 1, 2, 3, 4, 5, 9, 12, 17 og 18. Vi overtager ti andre ændringsforslag til dels eller analogt, nemlig 8, 10, 13, 14, 15, 16, 20, 21, 22 og 23, og vi overtager ikke fire ændringsforslag, 6, 7, 11 og 19 af ovennævnte grunde. Nu til den meddelelse, som vi har vedtaget, og som er blevet diskuteret i dag efter betænkningen om UMTS. Det er, som ordføreren med rette sagde, et meget aktuelt spørgsmål. ETSI vil forhandle og træffe beslutning herom i dag og i morgen. Også her har vi hidtil - jeg mener som før med god grund - repræsenteret den holdning, at det først og fremmest bør besluttes af de involverede parter, også selvom vi ved, at der eksisterer to forskellige koncepter, to forskellige lejre. De to holdninger viser sig jo ikke kun som en revne igennem den europæiske industri, men også ved, at der i lejrene til dels optræder japanske eller - i den anden lejr - amerikanske firmaer. Indtil nu har man ikke kunnet finde flertal for nogen af de to løsninger på ETSI-konferencen. Forhandlingerne fortsætter. Vi regner foreløbig med, at parterne bliver enige i morgen. Vi havde i øvrigt inviteret de to lejre til et møde i Kommissionen om mulige kompromiser. Vi undgik at udøve pres, for det ville have været det modsatte af, hvad vi ønsker, men vi forklarede begge parter meget tydeligt, at en fælles europæisk standard er en forudsætning for, at GSM-succesen kan blive gentaget. Det anerkendte begge parter også. Hver part tænker selvfølgelig på sin standard, hver part ser gerne, at det er den pågældendes standard, der bliver europæisk standard. Nu må vi se, hvordan tingene udvikler sig. Kommissionen vil følge meget opmærksomt med i det. Vi gør alt, uden at krænke den påbudte neutralitet, for at opnå en europæisk standard. Der er stadig gode udsigter til, at det lykkes i morgen.

Formanden
Mange tak, hr. Bangemann.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

ONP-vilkår for taletelefoni
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0013/98) af Read for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ONP-vilkår for taletelefonitjenesten og om udbud af forsyningspligtsydelser på teleområdet under konkurrenceforhold (ændring af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/62/EF) (C4-0003/98-96/0226(COD)).

Read
Hr. formand, det er med glæde, at jeg henstiller til plenarforsamlingen at godkende det fælles udkast, der har været genstand for forligsproceduren. Jeg vil gerne minde om - og jeg er sikker på, at kommissær Bangemann og hans embedsmænd ikke behøver nogen påmindelse - at det er vores tredje fælles forsøg på at få dette forslag på plads. Det er ret ironisk, især i betragtning af hr. Camisons betænkning, at det næsten er i fare - som jeg er sikker på, at kommissæren vil sige - for at blive overtaget af teknologien. Det er rigtigt, at der foretages flere fjernopkald over Internet end via traditionelle telefonimetoder. Ikke desto mindre er en af grundene til, at Parlamentet med rette lagde stor vægt på forbrugerbeskyttelse i forbindelse med denne betænkning, at det er den grundlæggende taletelefonitjeneste, som de fleste af os anvender til vores daglige telefonopkald. Vi prøvede at tage højde for almindelige forbrugeres og mindre virksomheders behov i vores overvejelser. Jeg vil gerne selv takke Kommissionens embedsmænd, som har været uendelig tålmodige under alle vores møder, Parlamentets embedsmænd i mæglingstjenesten og naturligvis formandskabet. Vi nåede frem til en konklusion, ikke helt som vi ønskede, men tilstrækkelig god til at opnå Parlamentets støtte i forbindelse med overkommelige priser og spørgsmålet om omkostningerne ved forsyningspligten, vedrørende forbrugerbeskyttelse og tjenesteydelsernes kvalitet, vedrørende beskyttelse af handicappede brugere... jeg beklager min hoste. Whisky ville have været bedre end vand!... om beskyttelse af handicappede brugere - og igen benytter vi os af den nye bestemmelse i Amsterdam-traktaten - og om nummerportabilitet, selvom vi anerkendte, at det også er langt mere passende ud fra grønbogen og med hensyn til netadgang. Det er den bedste konklusion, som fortjener Parlamentets støtte.

Herman
Hr. formand, kære kolleger, efter det, som fru Read lige har sagt, har jeg ikke noget særligt at tilføje. Jeg vil også gerne lykønske Kommissionen og formandskabet for Rådet for at have haft tålmodighed til at forhandle med Parlamentet skridt for skridt med henblik på at nå frem til noget, der kan accepteres af både industrien, operatørerne og forbrugerne. Jeg tror, at det er et godt kompromis, vi har opnået. Det var på tide, at vi nåede frem til dette, for vi har overskredet den fastsatte dato. Det hele skulle have været klart den 1. januar i år. Vi er nogle uger forsinket, men jeg mener ikke, at dette vil være uopretteligt. Det vigtigste er, at vi fortsætter i dette spor eller i denne retning, og jeg glæder mig over, at Parlamentet - det mener jeg godt at kunne sige nu - vil støtte Forligsudvalgets konklusioner praktisk taget enstemmigt.

Van Velzen
Hr. formand, for det første håber jeg, at det går bedre med fru Reads helbred. En whisky er, tror jeg, ikke meningen i Parlamentet. Det bør vi heller ikke gøre, hr. formand, så kan vi holde nøgterne debatter sammen. For det første vil jeg også gerne lykønske fru Read med denne betænkning og hendes indsats for at komme frem til en fælles holdning vedrørende forsyningspligtydelser. Jeg finder også, at vi har haft en meget vigtig diskussion med hinanden om begreber som betalbare priser og priser på offentlige tjenesteydelser og lignende for sammen at formulere dem og sammen med Rådet og Kommissionen at komme frem til et fælles standpunkt. Det var det på enhver måde værd. Hvad jeg også finder meget vigtigt på vegne af min gruppe er, at vi har medtaget, at medlemsstaterne gerne må stille supplerende krav, men at de ikke må læsse dem over på operatørerne. Fordi jeg finder, at telekommunikationen derved får en god chance for at udvikle sig videre. Jeg tror, at de takstprincipper, som vi har vedtaget, også er gode. Det er derfor også beklageligt, at "Deutsche Telekom« i samme øjeblik, som nummerportabiltet kunne realiseres, og der blev mulighed for at skifte operatør, straks begyndte at pålægge kunderne bøder. Jeg er derfor også glad for, at Kommissionen reagerede meget hurtigt. Men det angiver, at når vi skal til at behandle nummerportabilitet og "carry preselection« ved andenbehandlingen her i Parlamentet, skal være opmærksomme på dette. Jeg vil endnu en gang slå på de offentlige hjælpetjenester. Jeg ved, at Kommissionen i øjeblikket ser på dette. Vi har alarmnummer 112, men i nogle medlemsstater som Spanien og Grækenland virker nummeret endnu ikke. I Belgien kører politiet stadig rundt og henviser til det gamle nummer, og i en række medlemsstater kan telefonisterne på 112-nummeret kun tale deres eget sprog til stor frustration for de udenlandske turister, der er strandet her. Jeg vil gerne anmode Kommissionen og kommissæren om specielt at puste nyt liv i 112-nummeret. Jeg er glad for, at vi med hensyn til emnet "handicappede« med fru Read er nået til enighed og har fundet et godt kompromis. Jeg mener også, at de europæiske borgere dermed har fået en god lovgivning. Naturligvis er det en evolutionær lovgivning. I de kommende år vil vi ved revisionerne igen vende tilbage til dette.

Bangemann
Hr. formand, jeg kan fatte mig i korthed. Fru Read fortjener vores bifald. Hun har opnået et meget fint resultat for Parlamentet og vel også for forbrugerne. Man kan ikke altid være tilfreds med resultatet efter et sådant samråd. Nogle gange accepterer man resultatet, fordi man ikke kan gøre andet, men i dette tilfælde var Parlamentets ændringsforslag en forbedring af forslaget, og endelig har de også for en stor dels vedkommende kunnet gennemføres. Vedrørende det spørgsmål, som hr. Herman har stillet igen, nemlig: Skal man være tilfreds med lovgivningen i denne situation, også med datoen? Det er selvfølgelig rigtigt, vi er en smule bagud i forhold til den 1. januar med Parlamentets endelige beslutning. Til gengæld fejrede vi begivenheden sidste uge. Det vil blive udlignet! Sidste uge roste vi fru Read sammen med nogle andre parlamentsmedlemmer i høje toner, og det kan måske afhjælpe denne forsømmelse noget. Det forværrer ikke noget i praksis, hr. van Velzen. Beslutningen hos Deutsche Telekom, som De anførte endnu en gang, skal jo også først accepteres af det nationale reguleringsudvalg. Udvalget undersøger tingene, og for så vidt kan kunderne stole på, at the operators ikke bare træffer den slags beslutninger hen over hovedet på dem, men at tingene rent faktisk bliver undersøgt. Hvad angår det andet spørgsmål om nødopkaldsnummeret, som De var inde på, så står vi ikke over for noget juridisk problem, fordi medlemslandene juridisk set har accepteret denne holdning. Der er praktiske gennemførelsesproblemer, men det vil vi tage op igen på det næste Telekområd, så vi også kan gøre fremskridt på det område. Alt i alt vil jeg altså gerne overbringe en tak til fru Read. Hvis det ikke var en smule farligt i dag, så ville jeg sige, at vi er tæt på en love affair, for samarbejdet er blevet så hjerteligt, at man egentlig slet ikke kan samarbejde bedre. Altså min hjertelige tak til ordføreren. Jeg håber, at min kollega, fru Bjerregaard, ikke bliver jaloux nu!
(Fru Bjerregaard: Det er jeg, Martin!)

Formanden
Vi har nu talt om både whisky og kærlighedsforhold. Det er godt, at mødet snart er slut.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Programmet SOCRATES
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0012/98) af Pack for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om ændring af afgørelse nr. 819/95/EF om iværksættelse af Fællesskabets handlingsprogram SOCRATES (C40002/98-97/0103(COD)).

Pack
Hr. formand, det ville være skønt, hvis vores bevillinger ville svare til længden på titlen, men sådan er det desværre ikke. Den 26. juni 1997 stemte Europa-Parlamentet for en forhøjelse af SOCRATESbevillingerne med overvældende flertal. De ECU 50 millioner, som Kommissionen oprindeligt forlangte, forhøjede Parlamentet til ECU 100 millioner og omskrev dermed programmets finansieringsramme med ECU 950 millioner. I betænkningens begrundelse for førstebehandlingen fremlagde vi på en anskuelig måde - det vil jeg ikke komme ind på i dag - at Kommissionens foreslåede forhøjelse reelt betyder en reduktion, især når man ønsker at garantere en udveksling mellem Den Europæiske Unions deltagerstater og de østeuropæiske lande. Budgetudvalget understregede især i sin udtalelse, og det er meget vigtigt, at SOCRATES spiller en vigtig rolle, idet det bringer Unionen tættere på borgerne, frembringer en multiplikatoreffekt, og at det derfor udgør en politisk prioritet. At budgetfolkene siger det, glæder og meget. At investere mere i SOCRATES betyder at bygge et sandt Europa for borgerne, som også har indflydelse på borgerne i dagligdagen, og det er jo egentlig det, vi alle ønsker med de mange aktioner for borgerne i Den Europæiske Union. Kort sagt, en forhøjelse til ECU 100 millioner ville ikke have været nogen luksus, men havde været nødvendig for at sikre troværdigheden for det program, som Kommissionen oprindeligt krævede ECU 1.005 millioner for i 1994 for 12 medlemsstater. Rådet (uddannelse) kunne imidlertid ikke komme igennem med sine holdninger. Der blev gennemført en forhøjelse med ECU 25 millioner under højlydt jammer ved frokosten. Paradokset er imidlertid, at samme Råd, som kun ville bevilge os 25 millioner, optog Parlamentets ændringsforslag i begrundelsen i denne latterlige beslutning i stort omfang. Rådet bekræftede f.eks., at programmet ikke ville få den ønskede effekt, hvis der blev beskåret i projekterne eller de årlige bevillinger, at ofrene for disse konsekvenser frem for alt ville blive socialt belastede ansøgere, at deltagelse af ansøgere fra Central- og Østeuropa samt fra Cypern ville berige programmet og kunne garantere en udveksling. Alligevel undlader Rådet at drage de finansielle konsekvenser af disse begrundelser. Man forholder sig som Pontius Pilatus. På den ene side støttede Rådet (uddannelse) med god samvittighed Parlamentets motiver og nedfældede dem også, og på den anden side afviste det en forhøjelse af finansieringsrammen til ECU 100 millioner og flytter på en måde ansvaret over på Ministerrådet (finans). Europapolitikken er ikke ubetinget succesombrust overalt, hvilket vi ulykkeligvis erfarer ude, men SOCRATES er en succes, og Rådets griskhed er et synonym for kortsynetheden hos mange EU-politikere, som Parlamentet Gud være lovet ikke er en del af. Kan det virkelig forsvares, at man ikke er parat til at sætte et kært program højt på den politiske dagsorden, et program, som den offentlige mening betegner som nyttigt og effekivt, et program, der med den rigtige håndtering, og det er henvendt til Kommissionen, vil få en større positiv indflydelse på unionsborgerne end nogen dyr reklamekampagne? I dag sætter vi det sidste punktum i forligsproceduren, som i sidste ende har ført til et forsvarligt resultat. Det er imidlertid desværre sådan, at Rådet som helhed ikke kom til fornuft og ikke ville lade sine stolte ord munde ud i handlinger, men at den lykkelige omstændighed, at der blev opnået absolut enighed i dette Parlament og Budgetudvalget, og at Budgetudvalget foretog nogle dygtige forhandlinger i proceduren med fælles beslutningstagning, tvang Rådet til at give efter. Det har aldrig før været sådan, at budgetfolkene har taget et uddannelsesprogram, et uddannelsestema som håndpant for at opnå noget for budgettet i den fælles beslutningstagning, og jeg vil gerne takke vores kolleger i Budgetudvalget. Men jeg vil også gerne sige, at regeringen i Luxembourg virkelig har sat alt ind på at overbevise de vantro Thomas'er. ECU 70 millioner til to år er 20 millioner mere, end Kommissionen krævede, 45 millioner mere end Rådet tilbød os til at begynde med. Det stiller vi os tilfreds med og håber, at der udrettes mærkbart mere med dette beløb, og at der opnås mærkbart mere for borgerne.

Elchlepp
Hr. formand, ærede kolleger. Det er helt sikkert fint, at det er lykkedes for Forligsudvalget at tilkæmpe sig en beskeden forhøjelse af finansieringsrammen for SOCRATES-programmet, der egentlig, som fru Pack sagde med rette, slet ikke er nogen ægte forhøjelse. Alligevel bør vi acceptere resultatet. Jeg frygter dog desværre, at denne beslutning ikke ledsages af nogen forhøjelse i den grundlæggende indsigt hos de europæiske finansministre, hvad angår den enorme europapolitiske, integrationspolitiske og også beskæftigelsespolitiske betydning af udveksling af unge i Europa. For hvis Det Europæiske Fællesskab ikke bevilger mere end 1/270 af summen af det, der gives ud til landbrugspolitik, til ungdomspolitiske foranstaltninger, så er det simpelthen pinligt! Netop nu, hvor vi forbereder os på at optage de central- og østeuropæiske lande, har vi brug for en øget udveksling af idéer og mennesker på uddannelsesområdet og en øget udveksling blandt unge i disse lande for at overvinde en historisk betinget fremmedgørelse blandt de europæiske folkeslag. Men jeg råder også alle beskæftigelsespolitikere, der med rette udtrykker deres beklagelse over den store arbejdsløshed blandt unge, til at se nøje på vekselvirkningerne mellem den øgede personlige erfaringsudveksling i udlandet og nye beskæftigelseschancer for unge på det europæiske arbejdsmarked. I flere og flere erhverv forudsættes erfaringer fra udlandet og sprogkundskaber som en uomgængelig nøglekvalifikation og ikke at forglemme betydningen af samarbejde mellem skoler og uddannelsesinstitutioner i Europa med hensyn til innovation og undervisnings- og uddannelsesindhold og dermed med hensyn til det samlede kvalifikationsniveau. Der er ingen tvivl om, at EUuddannelsesprogrammer såsom SOCRATES alt i alt har vist sig egnede. SOCRATES-programmet er førsteklasses integrationsfremmende foranstaltninger og har eksempelvis ganske givet været med til at styrke de unges accept af den europæiske idé sammen med ERASMUS-programmet. Det er imidlertid kun tilgængeligt for de få, fordi det er håbløst dårligt finansieret, og det med fatale konsekvenser. Stipendierne er lave og fører allerede på den måde til social udvælgelse. Et gennemsnitligt stipendium ligger på ECU 50 til 100. En sådan situation er ikke socialt forsvarlig og underminerer effekten af programmerne! Enhver af os kender klagerne fra vores valgkreds og kender til mange ansøgere, der ikke fik opfyldt deres ønsker. Den prekære pengesituation truer til dels også accepten af de hidtil yderst populære programmer. Det faktum, at der kun tildeles ERASMUS-stipendier i et ud af ti tilfælde, får endda mange uddannelsesinstitutioner og til dels også nationale rektorkonferencer til at stille sig selv det spørgsmål, om de skal se bort fra programmet. Vi ønsker jo alle, at den studietid, der er tilbragt i andre EU-lande, bliver anerkendt, når man vender tilbage. Vi har altså brug for flere penge til f.eks. at støtte European Course Credit Transfer-systemet. Vi ønsker dog også, at flere elever får tilskud i et bestemt omfang til rejser til andre lande, når der er tale om meningsfyldte projekter. Jeg mener, at vi skal kæmpe for en drastisk udvidelse af dette program!

Rack
Hr. formand, Unionens udvidelse er vigtig for hele Europa og for alle europæere. Endnu vigtigere er det, at denne proces forløber under ordnede forhold. Det er formålet med tiltrædelsesforhandlingerne, som snart begynder. Det er imidlertid også p.t. formålet med den såkaldte strategi til forberedelse af medlemskab. Som led i denne strategi er det af særlig stor betydning, at vi helt bevidst også ønsker at integrere de central- og østeuropæiske stater i et af de mest vellykkede fællesskabsprogrammer, vi har haft her i de seneste år. ERASMUS er et program, der helt bevidst skaber et netværk blandt unge i hele Europa som led i og som del af deres uddannelse i stedet for at komme med angstparoler og give næring til fremmedhad. Disse unge har interkulturel erfaring, sprogkundskaber, der forbedres, en øget viden og en udveksling af knowhow, som kommer os alle til gavn. Jeg ved det selv som forvalter af et ERASMUS-program, der fører jurister sammen - og det er jo normalt relativt svært at skabe et netværk af jurister, fordi vores lovgivninger efter sigende og i virkeligheden stadig er meget uens - i 15 medlemsstater og fremover forhåbentlig også med landene i Central- og Østeuropa. Vi har i år for første gang sat os for at udvide ERASMUS i forhold til de hidtidige rammer. Her har Rådet og Kommissionen brugt sparekniven. Det er allerede med rette blevet kritiseret, at man her ikke blot ville have bremset en god, men også nødvendig idé på vejen til et fælles større Europa på en ikke virkelig forståelig måde, hvis ikke dette Parlament havde vist styrke i sine beføjelser og i dialogen. Som lærer på en højere uddannelsesinstitution vil jeg gerne takke alle ansvarlige for, at de er gået ind for det. Alt skal åbenbart have sin tid, men denne tid bør ikke blive alt for lang!

Guinebertière
Hr. formand, SOCRATES er et program med succes, det har mine kolleger lige sagt, og det vil jeg gerne bekræfte. Alle universitetsstuderende og -undervisere kender denne finansielle støtte til virkeliggørelsen af deres udvekslingsprojekter. SOCRATES tilbyder mange muligheder: Det støtter tværnationale projekter, det muliggør udviklingen af studie- og udvekslingsprogrammer samt såvel elevernes som undervisernes bevægelighed. Det drejer sig om at styrke den europæiske dimension i studierne ved at lære sprog og ved at opnå tværnationale diplomer. Selvom det kan være vanskeligt at give en meddelelse videre til de europæiske borgere, så er informationen om SOCRATES blevet modtaget hundrede procent af alle dem, der kan benytte sig af dette program. Desværre har denne succes nogle ofre, og der går ikke en uge, uden at vi bliver alarmeret af en eller anden studerende, der ikke kan nyde godt af denne støtte, fordi vedkommende mangler midler. Formålet med det forligsmøde, der blev afholdt i Bruxelles den 10. december 1997, var faktisk at give disse unge mennesker i venteposition et svar. Der er naturligvis tale om de unge i medlemsstaterne, men også om dem i de lande, der påbegynder Europas føroptagelsesprocedure, idet uddannelsesprogrammerne faktisk skal være tilgængelige for disse. I øjeblikket er der et presserende spørgsmål fra Rådet om Cypern, Polen, Ungarn og Tjekkiet på forhandlingsbordet. Europa-Parlamentets Udvalg om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier har altid vist sin vilje til at støtte, at dette program skal gøres tilgængeligt for de øst- og centraleuropæiske lande, men har afvist at behandle dette spørgsmål, så længe Ministerrådet ikke bevilger de nødvendige finansielle midler til dette. Endelig tror jeg, at det var det hele, forhandlingerne drejede sig om. Ministrene skal naturligvis vise deres politiske vilje, men den skal ledsages af finansiel støtte: 70 millioner for 1998/1999, det er trods alt en succes. Det er en stor succes, men det er desværre ikke nok. Dette program spiller en vigtig rolle. Det er nemlig en ekstra hjælp til, at de unge kommer ind på det europæiske arbejdsmarked, og det er det, som er vi politikeres formål med aktionen. Jeg vil derfor gerne på vegne af min gruppe takke og lykønske vores kollega Doris Pack for den store succes, hun har haft i kampen for at få sat de midler op, der går til dette SOCRATES-program. Det er en succes, der først og fremmest skyldes den seriøsitet, med hvilken hun har arbejdet i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, men også i Budgetudvalget. I øvrigt har hun fået en enstemmig støtte fra sine kolleger. Det er også en succes, der ligeledes skyldes den fasthed, hun har udvist over for Rådet, og det er en succes, der også skyldes hendes diplomatiske evner over for det luxembourgske formandskab, og som har gjort det muligt for hende at opnå dette beløb på 70 millioner, hvilket vi takker hende for.

Evans
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske alle de personer, der har været involveret i forligsproceduren, og som var med til at gøre mere for handlingsprogrammet SOCRATES, end mange af os ville have troet var muligt. Det er et af de bedste, vigtigste og mest populære europæiske initiativer. En nylig artikel i et af de britiske tidsskrifter fastslog, at de fleste borgere i EU ikke en gang kan forklare formålet med EU, og at den britiske euroskepsis er ved at brede sig over hele Europa. Skepsis bekæmpes bedst med uddannelse. Uddannelse og mulighed for at lære om andre lande, andre kulturer og andre mennesker, at lære om Europas fælles historie og at bygge på vores fællesskab og ikke på vores forskelle. Fru Pack talte om et borgernes Europa, og det er præcis, hvad SOCRATES prøvede at opnå. Det kan være løsningen på denne euroskepsis. Med udvidelsen af Europa, som hr. Rack beskrev for lidt siden, er SOCRATES-programmet vigtigere end nogensinde. Når man taler om udvidelsen af Den Europæiske Union, er udveksling vigtig - udveksling af mennesker, ja, men også udveksling af synspunkter og information. Lande, der er ved at rejse sig efter undertrykkende regimer, skal have ekstra økonomisk støtte, og der er stor forskel på omfanget af støtte til uddannelse. Helt tilfældigt udgives i dag en undersøgelse af National Union of Teachers of England and Wales og Educational Institute of Scotland, der indeholder sammenligninger af uddannelsesniveauer over hele Europa. I Parlamentet kender vi alle vigtigheden af uddannelse og et realistisk niveau af støtte, så unge mennesker kan få en chance i livet og lige muligheder. Det siges, at problemet med uddannelsesstøtte er, at det er skruen uden ende. Det er rigtigt, at vi altid kunne øge støtten. Hr. Elchlepp talte om de beløb, som Den Europæiske Union bruger på landbruget, og de beløb, der spildes på den fælles landbrugspolitik og misbruget inden for det system. Millioner af pund går til spilde på grund af svindel. Der skyder nye parlamentsbygninger op over hele Europa. Om kort tid har vi fire mødesale. Vi har fine kontorer, som de fleste medlemmer ikke ønsker og ikke kan retfærdiggøre. I stedet for at give uddannelsesstøtte til unge mennesker prioriterer Europa på en uhensigtsmæssig måde. Uddannelse og lære om Europa skal prioriteres, og der er brug for støtte. Som før nævnt, er støtte til SOCRATES altid godt givet ud. Hr. Elchlepp har sagt, at at SOCRATES er meget overtegnet i Tyskland som i andre lande. Programmet er en succes, og pengene er godt givet ud. Vi må prioritere rigtigt, og denne betænkning er et stort skridt på vejen. Jeg og min gruppe støtter betænkningen.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, jeg vil takke min kollega hr. Pack for et værdifuldt arbejde, som han har udført for programmet, specielt i Samrådsudvalget, hvor han talte for Parlamentets standpunkt. En forhøjelse på ECU 70 millioner til finansiering af SOCRATES-programmet er en positiv ting. Vi skal dog huske på, at selv med dette forhøjede finansieringsniveau er de til programmet bevilgede midler ikke nok til at tilfredsstille behovet. I Unionens oprettelsestraktat, artikel 126, er fælleskabets formål defineret for området med uddannelser og ungdomspolitik. Artiklen udtrykker, at det er målene for Fælleskabets indsats at udvikle den europæiske dimension på uddannelsesområdet. Formålet er helt klart og vigtigt for opbygningen af et virkeligt borgernes Europa. Desværre har alle ikke sat sig ind i dette endnu. Hver eneste mark, franc eller krone fra fælleskabsniveauet med en konkret lettelse af borgernes bevægelighed gør Unionen mere virkelig og betydelig i borgernes øjne. En forbedring af de studerendes og forskernes bevægelighed er et centralt projekt, både hvad angår Unionens tæthed og den kommende udvidelse. Det er nødvendigt, at SOCRATES-programmets finansiering får lov at vokse betydeligt i den nærmeste fremtid. Det er gruelig galt, at en del af udvekslingspladserne forbliver ubrugt alene af den grund, at de unge på grund af ERASMUS-finansieringens beskedenhed ikke har mulighed for at studere i udlandet. Jeg har kendskab til nogle finske eksempler, hvor den studerendes ERASMUS-stipendium har været FIM 2.000 eller cirka BEF 15.000 for et helt semester. Beløbet er helt latterligt, og det tvinger flere af de studerende til at finansiere deres studier i udlandet med lån. Er det meningen med at udvikle den europæiske dimension på uddannelsesområdet? Unionen skal bestræbe sig på, at der for alle, som vil studere i udlandet, kan arrangeres en finansiering, som garanteret dækker de grundlæggende behov for selvforsørgelse. En status blot som ERASMUS-studerende er en spinkel trøst for en ung studerende eller forsker, som søger internationalisering.

Heinisch
Hr. formand, at gå fra 25 til 75 millioner er en stor succes. Det er en stor succes for Doris Pack, og det skal hun have min hjertelige tak for! Netop i diskussionen om udvidelsen mod øst må vi være opmærksomme på, at også disse lande får adgang til de europæiske uddannelsesprogrammer. Det er nu engang ikke muligt uden finansielle midler. Et af de vigtigste punkter er de associerede staters forberedelse, skabelsen af et solidt grundlag for den almene og erhvervsmæssige uddannelse. Jeg er sikker på, at deres deltagelse i fællesskabsprogrammerne vil få en positiv indflydelse på alle parter og være en god forberedelse af tiltrædelsen. Hvordan skal de unge ellers få en bedre viden om demokrati end gennem udveksling med andre unge i Europa? Jeg ønsker heller ikke på nogen måde at udelukke Tyrkiet fra denne tanke. Netop her kan deltagelse i programmerne bevirke betydelige forbedringer i demokratiforståelsen hos unge mennesker, og jeg vil gerne genoptage denne diskussion i løbet af de næste måneder med min betænkning i Kulturudvalget og håber også på støtte. Nu er jeg spændt på, hvordan det fortsætter med programerne. Vi må gøre status og bevare de vellykkede sider af programmet. Der er dog også noget, der kan kritiseres, f.eks. den lange ansøgningsprocedure. Jeg håber også, at vi kan regne med en styrkelse af voksenuddannelsesområdet. Livslang uddannelse er i dag vigtigere end nogensinde, og den tankegang skal styrkes yderligere hos befolkningen. Vi har allerede opnået gode resultater med det europæiske år for livslang uddannelse 1996. Det ville være hensigtsmæssigt at fremme det yderligere gennem projekter som led i SOCRATES og LEONARDO. Til sidst vil jeg gerne udtrykke min glæde over, at kvalitetssikringsaspektet i SOCRATES styrkes. Jeg håber, at Rådet giver Parlamentet sin støtte til at fremskynde dannelsen af et europæisk netværk.

Bjerregaard
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen konstaterer med glæde, at det har været muligt at opnå enighed om SOCRATES inden for samrådsproceduren. Resultatet skyldes bl.a., at Parlamentet har været indstillet på at prioritere programmet for 1998 og 1999. Jeg vil gerne på Kommissionens vegne rette en særlig tak til Kulturudvalget og især til udvalgets formand, hr. Pex, men selvfølgelig først og fremmest til ordføreren, fru Pack, for den udholdenhed, der har været udvist, samt også til de ansvarlige for budgetanliggender, særlig hr. Samland og fru Dührkop Dührkop, som har gjort et stort stykke arbejde, som vi også har hørt under debatten her i aften.
Medbestemmelsesproceduren har således i øvrigt på ret kort tid ført til et resultat, som alle institutioner kan tilslutte sig. Det viser, hvor stor succes programmet har, og at der er vilje til at sætte programmet bedre i stand til at opfylde de fastsatte mål. Der vil naturligvis langt fra blive tale om luksus, men det drejer sig dog om et betydeligt beløb, og det vil kunne mærkes i forbindelse med samtlige aktioner under programmet. SOCRATES-programmet udgør et solidt grundlag for fremtiden. Vi værdsætter derfor den indsats, De har gjort under samrådsproceduren, for at nå frem til et resultat, der tydeligt viser, at Unionen ønsker at skabe en endnu tættere forbindelse til sine borgere.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Vilde dyr i zoologiske haver
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0010/98) af White for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets henstilling om hold af vilde dyr i zoologiske haver (KOM(95)0619 - C4-0103/96-95/0333(SYN)).

White
, ordfører. (EN) Hr. formand, jeg vil gerne starte med at minde om, at Kommissionen for et stykke tid siden fremlagde et forslag til et direktiv. Det er så længe siden som i forbindelse med arbejdsprogammet for 1989, og forslaget blev forelagt Parlamentet i juli 1991. Jeg henviser hertil, fordi vi nu har Kommissionens forslag til en henstilling. Jeg er nødt til at spørge Parlamentet: Hvad er der sket i mellemtiden? Det, der er sket i mellemtiden, er, at det på topmødet i Edinburgh blev besluttet, at man var nødt til at vende tilbage til en række beslægtede lovgivningsmæssige spørgsmål, og at forslaget til direktivet skulle opgives og muligvis erstattes af noget andet. I dag har vi noget andet - og det er ikke særlig godt. Så alt taget i betragtning spørger jeg Kommissionen: Var det alligevel ikke rigtigt at fremsætte forslag om et direktiv? Hvad er der sket? Jeg tror, at der var tale om en fejlfortolkning af subsidiaritetsprincippet af den sidste britiske premierminister på topmødet i Edinburgh. Der har tilsyneladende været en diskussion om, at subsidiaritet skulle stå i rimeligt forhold til repatriering af lovgivningen. Subsidiaritetsprincippet går ud på, at man ser på det mål, man har sat, og vurderer, på hvilket niveau man bedst når det. I forbindelse med beskyttelse af vilde dyr i zoologiske haver er det min påstand - og det var også Kommissionens påstand, da den fremlagde forslaget - at beskyttelse af dyr i zoologiske haver ville være mest effektiv på Unionsplan ved etablering af minimumstandarder for disse dyr. Dette forstærkes af det faktum, at der handles med vilde dyr - måske ikke altid for penge, men undertiden, og måske oftere i forbindelse med byttehandler. I den zoologiske have, der ligger i byen, som jeg bor i og repræsenterer, er der ved at blive opført et gorillabur til en gorillafamilie. Hannen er der allerede, og han får selskab af et antal hunner, alle fra europæiske zoologiske haver. Jeg tror ikke, at de europæiske zoologiske haver vil være tilfredse, medmindre deres hungorillaer bliver sendt over til deres kommende mage i passende omgivelser. Det er, hvad dyreelskere altid siger, når de skal finde et hjem til deres hundehvalpe. »Jeg ønsker et godt hjem til min hundehvalp«. Derfor er vi, når der handles med vilde dyr i zoologiske haver, nødt til at have disse minimumstandarder. At Den Europæiske Union har undertegnet CITES-konventionen er vigtigt, fordi CITES omhandler handel med truede dyrearter. Derfor har fru van Putten og jeg fremlagt et ændringsforslag for at tage højde for, at handel med truede dyrearter faktisk finder sted. Det er andre tider. Vi har ikke blot en ny Kommission, men vi har også et nyt Parlament og et nyt Ministerråd. Fundamentet for dette forslag, som var diskussionen i Ministerrådet i Edinburgh, er måske ikke længere relevant. Jeg ved, at en række mennesker har skrevet til forskellige medlemmer af Kommissionen, og jeg ved, at kommissær Bjerregaard vil kommentere denne forhandling. Jeg benyttede lejligheden til at skrive til hende i 1995 om de punkter, jeg nu beskriver for Parlamentet. Jeg vil gerne minde fru Bjerregaard om hendes kommentarer. Hun konkluderede, at spørgsmålet om subsidiaritet havde været drøftet i mange fora, herunder Europa-Rådet. Resultatet af disse drøftelser var ifølge fru Bjerregaard, at spørgsmålet ikke længere skulle ligge inden for Fællesskabets kompetenceområde, men også, at en henstilling ikke desto mindre ville være relevant, når Parlamentet tillagde det så stor betydning. Jeg stillede spørgsmålstegn ved, om Fællesskabet er blevet mindre effektivt, men det forholder sig snarere sådan, at det nu generelt er opfattelsen, at medlemsstaterne kan håndtere spørgsmålet om dyrenes forhold gennem national lovgivning, og ikke på unionsplan. Hvad var baggrunden for denne bemærkning? Jeg ved det ikke, men jeg tror, at det var topmødet i Edinburgh, og jeg mener, at vi er nået længere siden da. Jeg vil imidlertid gerne sige til Det Europæiske Folkepartis Gruppe, der ikke er så pænt repræsenteret i Parlamentet - ud over fru Jackson og andre - som jeg havde forventet, at hyldesten skal gå til den tidligere ordfører, nemlig Sir James Scott-Hopkins. Han gik ind for, at der skulle være et direktiv. Jeg er enig i hans holdning.

Van Putten
Hr. formand, jeg har forstået, at dette vedrører et emne, der muligvis er interessant for medierne. Denne gang som foder til journalisterne. "From one zoo to the other one«. Men Parlamentet er også seriøst, når det drejer sig om denne lovgivning. Jeg støtter det tvingende ønske, som Europa-Parlamentet og i hvert fald Miljøudvalget udtaler, om at omsætte denne henstilling i et direktiv af følgende tre hovedgrunde. For det første er sektoren zoologiske haver en af de største, hvis man ser det som en sektor, der er involveret i gennemførelsen af "CITES Legislation«. For det andet er det klart, at de vigtigste involverede i denne sag, blandt andet EuropaParlamentet og direktørerne for EAZA, der er en international paraplyorganisation bestående af meget velfungerende zoologiske haver, der har strenge regler, det kommer jeg tilbage til, også går ind for et direktiv. For det tredje "last but not least« yder zoologiske haver på en vis måde samfundet en tjeneste, den Europæiske Union en tjeneste, og tjenester er også bundet af EU-regler i EU. Det er mine hovedargumenter for, at det er nærliggende, at en sådan henstilling gøres til direktiv. Men jeg kommer også gerne til EAZA, fordi jeg ved, hvorfor vi gør det. Vi ved, at der i Europa er ca. 1.000 institutioner, som vi kan betegne som zoologiske haver og alle tilsvarende parker og lignende. Men af de 1.000 er der ca. 200, der vil kunne opfylde strenge normer. Det er overvejende EAZAmedlemmer. De samme medlemmer har udarbejdet "World Zoo Conservation Strategy«. Jeg vil gerne nævne et par hovedaktiviteter herfra. En "strategy«, der blandt andet er opstillet af de zoologiske haver, af IUNC, "International Union of Conservation of Nature«, Verdensnaturfonden og forskellige dele heraf, vigtige organisationer, hvorunder "Species Survival Committee« fra IUCN. I denne strategi siger de: Det kan forklares, på hvilke områder zoologiske haver og akvarier kan bidrage til opretholdelse af naturen, og det kan angives, hvordan disse institutioner kan støtte denne proces, der skal føre til opretholdelse af naturen og varigt brug af naturlige hjælpekilder. Jeg skal selvfølgelig ikke nævne alt for Dem. Jeg tror, det er vigtigt, at vi har tilstrækkeligt med argumenter i denne sag til at slå til lyd for et direktiv.

Redondo Jiménez
Hr. formand, vores gruppe lykønsker Europa-Kommissionen med forslaget og lykønsker ligeledes ordføreren, hr. White, for hans indsats til beskyttelse af vilde dyr i zoologiske haver, en indsats, som er vigtig, og som virkelig bør roses. PPE-gruppen går ind for foranstaltninger, der har til formål at forbedre dyrenes beskyttelse. Den nye protokol i Amsterdam-traktaten om dyrebeskyttelse og -velfærd viser, at dette nu mere end nogensinde er et emne, som Den Europæiske Union og dens medlemsstater har pligt til at reagere på og tage i betragtning inden for rammerne af de øvrige fællesskabspolitikker. Hvad angår denne betænknings specifikke emne er vi overbevist om, at det er nødvendigt at sikre de bedste betingelser i alle zoologiske haver i Den Europæiske Union, og at dette endvidere er muligt. Ligeledes må der garanteres et stop for dyrs formålsløse lidelser forårsaget af menneskers handlinger eller forsømmelse. Men tilbage står spørgsmålet om, hvorvidt dette mål bedst nås ved hjælp af en henstilling eller et direktiv. De, der tager subsidiaritetsprincippet som begrundelse, vil sige, at selvom målets vigtighed erkendes, er det medlemsstaterne, der er kompetente, og som bør træffe de nødvendige og egnede forholdsregler alt efter deres individuelle situationer. Det var denne beslutning, der blev truffet efter drøftelserne på topmødet i Edinburgh i 1992 om subsidiaritetsprincippet, og det har også været årsagen til, at Europa-Kommissionen har trukket sit oprindelige direktivforslag tilbage og erstattet det er dette forslag til henstilling. De, som fortsat længes efter et direktiv, vil sige, at selv når man forstår de så stærke argumenter, der taler for, at et emne af denne type udelukkende bør behandles på nationalt niveau, er sandheden den, at tiden er gået, og man er ikke nået ret langt siden Edinburgh-topmødet, og dette viser rent faktisk, at det eneste instrument, som kan give virkelig fremgang og sætte en stopper for dyrenes lidelser i zoologiske haver, er et europæisk direktiv. Selvom vi alle er enige om det grundlæggende og målets vigtighed og værdi, er synspunkterne delte - dette er tilfældet i min gruppe - om den bedste måde at opnå det på. Personligt mener jeg, at subsidiaritetsprincippet ikke bør glemmes, men dyrenes beskyttelse skal garanteres og opnås på den bedst mulige måde. Når dette er sagt, erkender jeg, at erfaringen indtil videre kunne bringe os til den konklusion, at en europæisk lovgivning sandsynligvis er den mest effektive og hurtigste måde at sikre en virkelig forbedring af dyrenes velfærd i zoologiske haver i hele Den Europæiske Union. Dette er årsagen til, at min gruppe kan stemme frit om dette lovgivningsforslag, hvad angår om forslaget til henstilling skal ændres til et direktivforslag.

Lindqvist
Hr. formand, det er vel indlysende, at vi må gøre noget i denne sag. Det er helt krystalklart. Der er trangt i dyreparkerne, der er dårlig standard, mange dyr bliver skadet og bliver syge. Der er ingen frizoner for dyrene, så de kan holde sig væk fra publikum tilstrækkelig meget. Der er simpelt hen for dårlige dyreparker mange steder. Over halvdelen af dyreparkerne opfylder altså ikke de krav, dyreparksorganisationerne selv stiller. Jeg synes, man kan argumentere sådan her: Der er ingen forskel mellem dyr i bur og dyr i landbruget. De er alle dyr, der har ret til et godt liv og en god dyrebeskyttelse. Vi har stillet strenge krav vedrørende dyretransporter. Vi synes i dette Parlament og også nationalt, at det er vigtigt at sørge for, at dyretransporterne udføres i overensstemmelse med grundlæggende dyreværnskrav. Det samme bør gælde dyr i zoologiske haver. Det drejer sig altså på samme måde om sundhed, dyrebeskyttelse, sikkerhed og plads. Den eneste forskel er, at dyrene er et andet sted. Amsterdam-traktaten har også indført regler, som nu gør det muligt på retligt grundlag at regulere dette på EU-niveau. Jeg synes, det er vigtigt at sige, at det er klart, at det er medlemslandene, der skal have hovedansvaret for, at disse regler følges, hvilket de også har i det forslag, som nu foreligger. Det indebærer, at det er medlemslandenes myndigheder, der skal overvåge, godkende og med deres dyrlæger regulere zoologiske anlæg samt også lukke disse, hvis kravene ikke opfyldes. Det kan diskuteres, om vi skal have direktiver eller henstillinger. For mit eget vedkommende må jeg sige, at jeg måske kunne have accepteret en henstilling. Jeg synes dog, at det oprindelige spørgsmål, det vil sige, at der er behov for at gribe ind, er vigtigere, end om reguleringen sker via henstilling eller direktiv. Dyreværnsorganisationer og andre har også krævet kraftigere indgreb. Vi fra ELDRGruppen stiller os bag kravet om et direktiv - selvom der til en vis grad er delte meninger også hos os - for at offentlighedens og dyreværnsorganisationernes krav skal tilgodeses, men frem for alt gør vi det, fordi vi tror, at det trods alt er til dyrenes bedste.

McKenna
Hr. formand, vi har et klart behov for et EU-direktiv om beskyttelse af vilde dyr i zoologiske haver. En enkelt henstilling om, hvordan EU-stater skal holde deres zoologiske haver, er ikke bindende, kan ikke håndhæves og er ganske enkelt ikke nok. Visse zoologiske haver i Den Europæiske Union er næsten som koncentrationslejre for dyr. Besøgende, der er lidt opmærksomme, vil kunne se på dyrene, at de bliver stressede og vanvittige i deres aflukker. Der burde have været minimumsregler til beskyttelse af disse dyr for længe siden. Fra et uddannelsessynspunkt kan zoologiske haver være vildledende, fordi de giver børn det indtryk, at det er i orden at holde vilde dyr i begrænsede områder. Det er utrolig vigtigt at lære børn om alle de forskellige dyr i verden, men hvis vilde dyr udstilles under forhold, der afviger meget fra deres naturlige omgivelser, er det vildledende. Det ville være langt bedre at bruge fremskridtene inden for interaktiv teknologi til at give børn et indtryk af naturlige omgivelser og vigtigheden af at beskytte og bevare disse omgivelser. Erfaringen viser, at argumentet om, at zoologiske haver er vigtige for bevarelsen af truede dyrearter, ikke holder. I mange tilfælde har der været langt flere dødsfald blandt dyr i zoologiske haver end blandt deres artsfæller i naturen. I den zoologiske have i Dublin, f.eks., er næsten 50 % af alle flodheste født inden for de sidste 10 år døde som spæde. Denne dødelighed er langt højere end for flodheste i naturen. Derudover er den rolle, de zoologiske haver spiller i forbindelse med bevarelse af truede dyrearter, meget overdreven. Forskning udført af naturorganisationen Born Free har vist, at kun 3 % af dyr, der holdes i zoologiske haver, tilhører internationalt anerkendte programmer for avl i fangenskab. Der er ingen tvivl om, at bestemte dyrearter, som f.eks. store katte, fugle, elefanter og giraffer har tilbagevendende problemer i zoologiske haver. Disse dyr holdes i zoologiske haver udelukkende for at tiltrække mennesker, og det er forkert og uærligt, når andet påstås. Endelig vil jeg gerne sige, at eksemplet med den zoologiske have i Dublin sidste år var chokerende. Der var en række hændelser, som kræver forklaring. 11 pingviner døde uforklarligt. Kun én overlevede. Endvidere var der en flodhest, der prøvede at slippe fri, og som blev skudt uden anvendelse af beroligende midler til at mindske smerten - også uden forklaring. Der er ikke brug for zoologiske haver i den såkaldte civiliserede verden af i dag.

Elliott
Hr. formand, jeg vil gerne give min uforbeholdne støtte til denne betænkning, og jeg håber, at Kommissionen vil dele Parlamentets holdning om, at vi ønsker et direktiv om styring af zoologiske haver. Jeg taler i min kapacitet af formand for Parlamentets tværpolitiske gruppe om dyrs velfærd. Parlamentet har gennem lang tid presset på for at få udarbejdet et direktiv. Det ærgerlige er, at for 6-7 år siden var der næsten fuldstændig enighed om behovet for dette direktiv hos Parlamentet, Kommissionen og de mere ansvarlige af de personer, der leder de zoologiske haver. Det faldt til jorden i den ret tåbelige diskussion om subsidiaritet. Dette er et område, hvor det vil være fornuftigt at træffe en beslutning på europæisk plan. Vi vil gerne sikre, at der er tilstrækkelige standarder, og at disse overholdes over hele Den Europæiske Union. Vi har hørt en af to taler i aften af personer, der stiller spørgsmålstegn ved behovet for zoologiske haver. Jeg er ikke helt enig heri, men jeg har dog den holdning, at zoologiske haver, der ikke har den højeste standard og de mest naturlige omgivelser for deres dyr, ikke kan accepteres. Så vi vil have disse høje standarder. Som ordføreren sagde, er der stor udveksling af dyr mellem de forskellige zoologiske haver. Der er dog visse begrænsninger, fordi de ansvarsbevidste zoologiske haver, der behandler dyrene ordentligt, med rette er tilbageholdende med at overføre dem til zoologiske haver, der ikke lever op til denne standard. Lande, der ikke lever op til de højeste standarder for zoologiske haver, klarer sig på langt sigt dårligt og har færre besøgende. Zoologiske haver tiltrækker turister, men turister vil ikke besøge disse lande og deres zoologiske haver igen, hvis de ser dyr, der ikke behandles ordentligt. Det er i alles interesse, at vi opretholder de højeste standarder, og jeg håber, at det med denne betænkning lykkes at komme nærmere dette mål.

Provan
Hr. formand, der er efter min opfattelse kun ét spørgsmål af betydning for Parlamentet, og jeg takker hr. White for udarbejdelsen af denne betænkning. Der er stor enighed i Parlamentet vedrørende de fleste spørgsmål om dyrs velfærd. Vi har været den største institution på europæisk niveau, der har rejst spørgsmålet om dyrs velfærd. Jeg personligt er en trofast tilhænger af strengere love om dyrs velfærd, og at Parlamentet skal være toneangivende inden for beskyttelse af dyr, uanset om det er husdyr, dyr, der skal transporteres, eller dyr i laboratorier - de tilhører alle samme kategori. Zoologiske haver, som vi har drøftet her i aften, hører under samme kategori. Spørgsmålet om dyrs velfærd i zoologiske haver har som nævnt været drøftet i mindst 10 år. Det var en af vores forgængere, Sir James Scott-Hopkins, der første gang rejste spørgsmålet. Vi har brug for handling. Der eksisterer faktisk dyreslums i Europa i dag under navnet zoologisk have, og det er ikke godt nok. Hvis vi skal gøre noget ved det, skal vi gøre det ordentligt. En henstilling, som kan ignoreres, er bare ikke godt nok. Jeg håber, fru kommissær, at De her i aften kan fortælle os, hvad Deres holdning vil være, hvis Parlamentet går stærkt ind for et direktiv frem for den henstilling, som Kommissionen foreslår nu. Jeg kan forudse, at Kommissionen vil være voldsomt upopulær i Parlamentet, hvis den går imod befolkningens ønsker. Spørgsmålet om subsidiaritet har været nævnt, og det er naturligvis et vigtigt emne, men dyrs velfærd betragtes - især af Parlamentet - som et emne, der ligger klart uden for spørgsmålet om subsidiaritet. Jeg håber, fru. kommissær, at De vil give klart udtryk for Deres egen holdning, for vi må have lige betingelser på dette område, ellers tror jeg, at befolkningen i Europa vil være meget utilfreds med både Parlamentet og Kommissionen.

Jackson
Hr. formand, jeg var oprindeligt meget skeptisk over for tanken om et europæisk direktiv om zoologiske haver, men jeg har ændret holdning på grund af en række betragtninger, og jeg er taknemmelig over for hr. White for hans generøse henvisning til Sir James Scott-Hopkins, da han fremlagde sin betænkning. Vi må først og fremmest overveje, om Europa faktisk lovgiver via et direktiv om zoologiske haver som svar på et ønske fra befolkningen. Vi gør jo en masse, som folk ikke bryder sig om, f.eks. indførelsen af den fælles valuta. Befolkningen i Europa må undertiden stille sig selv det spørgsmål, om der overhovedet kommer noget ud af Bruxelles, som de ønsker. Vi har hørt nok i dag, i det mindste fra britiske medlemmer og også fra fru Redondo og hr. Lindqvist, til at overbevise os om, at det er befolkningens ønske, at Europa skal handle. Det andet spørgsmål, vi skal overveje, er, om det er rimeligt at betragte dette som et europæisk ansvar? Hr. White har henvist til topmødet i Edinburgh. Som jeg opfatter hændelsesforløbet ved topmødet, sagde kansler Kohl på et tidspunkt: «Europa har absolut ikke brug for at blive ved med at beskæftige sig med detaljeret lovgivning. Der er f.eks. et forslag til et direktiv om zoologiske haver, det kan vi da skrotte« og gjorde generelt sin indflydelse gældende. Og når kansler Kohl gør sin indflydelse gældende, plejer det at virke. Jeg er uenig i denne holdning. Jeg mener, at det er rimeligt at betragte dette som et europæisk initiativ, og jeg tager afstand fra subsidiaritetsspørgsmålet. Subsidiaritet betyder ikke nødvendigvis, som hr. White har erfaret, at man kan flytte lovgivningen til et lavere ansvarsniveau. Det betyder, at man lovgiver på det mest relevante niveau. Vi har tilsyneladende allerede den opfattelse, at dyrs velfærd er en del af Den Europæiske Unions ansvarsområde. Vi skal også huske fru McKennas bemærkning om, at zoologiske haver varetager en del af den generelle miljømæssige arv. Det er hensigtsmæssigt, at et overstatsligt organ varetager et sådant område. Det andet spørgsmål, jeg gerne vil rejse, er, om det vil være muligt at håndhæve - og det tror jeg. Det er faktisk et af de direktiver, der ville være rimelig let at håndhæve. Mit problem med hr. Whites betænkning er, at jeg ikke kan se, hvor let det vil være at omsætte det, der er foreslået som en henstilling, til et direktiv. Hvilken vægt vil adfærdskodeksen have? Kan man have en adfærdskodeks i et direktiv? Vil det kunne håndhæves rent juridisk? Jeg er også uenig med ordføreren i forbindelse med at søge at udvide den lovmæssige basis til at omfatte artikel 100 A af de grunde, der er givet i Retsudvalgets betænkning. For en gangs skyld håber jeg, at hr. Kohl ignoreres. Jeg håber, at hr. White kan overbevise sin regering, som har skrevet til mig og sagt, at de ikke var begejstrede for tanken om et europæisk direktiv om zoologiske haver, og jeg ser frem til et positivt svar fra kommissæren.

Bjerregaard
Hr. formand, som flere talere har været inde på, behandler vi et forslag, som har været på bordet i næsten 7 år. I al den tid er den elendige situation for mange dyr i visse europæiske zoologiske haver ikke blevet ret meget bedre, ja, i nogle er den måske oven i købet blevet værre. Jeg er helt enig med Parlamentet i, at dette er uacceptabelt. Desværre skyldes denne forsinkelse hovedsagelig diskussioner, der ikke så meget drejer sig om forslagets indhold som om, hvilken form Fællesskabets eventuelle involvering burde have. Parlamentet er konsekvent gået ind for et direktiv, og jeg er sikker på, at hr. Elliott, som jo også er i dyrevelfærdsgruppen, og andre kan huske, at jeg personligt både i den gruppe og på spørgsmål her i Parlamentet har udtalt mig til fordel for et direktiv. Derfor kan jeg sådan set give et meget enkelt svar på det spørgsmål, hr. White stillede, om, hvorfor jeg dengang gav ham dette skriftlige svar. Det var netop, fordi jeg anså det for rigtigt at afprøve den ny Kommission og se, om der var mulighed for at få en ændring af opfattelsen af, at det kun skulle være en henstilling, men det var ikke muligt, og derfor fik Ian White det pågældende svar.
Det er jo nemlig sådan, at Kommissionen og Rådet enstemmigt har besluttet, at de ikke ønsker et rådsdirektiv om dyrs velfærd i zoologiske haver, og at de synes, at dette stadig bør være et anliggende, der falder ind under de enkelte medlemsstaters kompetenceområde. Det er så der, vi står i dag. Derfor bør Parlamentet efter min mening overveje, om der ikke var mulighed for, at Fællesskabet kunne yde et meningsfuldt og positivt bidrag ved at komme med en henstilling fra Rådet, fordi det kunne tilskynde de enkelte medlemsstater til at vedtage passende bestemmelser. Det er måske ikke det optimale, men det er dog bedre end ingenting.
Det giver sig selv, at på den baggrund vil Kommissionen ikke kunne acceptere mange af de ændringsforslag, der er foreslået af Parlamentet. Jeg skal ikke gå i detaljer, men vi kan faktisk ikke acceptere noget ændringsforslag med undtagelse af et enkelt, som Parlamentet med garanti vil synes er ret ligegyldigt.
Jeg synes, man kan sige, at den henstilling, som ligger på bordet, indeholder de elementer, der skal til for at danne et grundlag, hvorpå medlemsstaterne hurtigt kan vedtage hensigtsmæssige forskrifter. Jeg er overbevist om, at dyrevelfærdsorganisationer i de enkelte medlemsstater vil bidrage til en rimelig opfølgning. Så på baggrund af den foreliggende situation må jeg anbefale, at vi prøver at komme videre med en henstilling.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet hævet kl. 20.45)

