Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt torsdag den 18. januar 2001, for genoptaget.

Meddelelser fra formanden
Formanden
Kære kolleger, den 26. januar krævede ETA endnu et offer i forbindelse med et bombeattentat i San Sebastián, som kostede Ramón Diez García, kok i hæren, livet og sårede to andre. Jeg vil gerne på Europa-Parlamentets vegne oprigtigt kondolere ofrets familie og udtrykke ønsket om, at de, som blev såret i dette attentat, må komme sig hurtigt.
Detr eneste, vi kan gøre, er desværre på ny at udtrykke vores følelse af afsky for og totale fordømmelse af denne blinde vold.
Tillad mig ved samme lejlighed at byde hr. Luis de Grandes og Jesús Caldera velkommen i tilhørerlogen. De to er gruppeformænd for henholdsvis Partido popular og det socialistiske parti i det spanske parlament. De er kommet for at præsentere den aftale om frihedsrettigheder og mod terrorisme for de europæiske institutioner, som deres politiske partier underskrev den 8. december i fjor, og som bl.a. adskillige fagforbund, arbejdsgiversammenslutninger og baskiske, pacifistiske sammenslutninger har tilsluttet sig.
Deres holdning, mine herrer, er så meget mere modig, som ETA for nylig har erklæret, at alle nuværende og fremtidige underskrivere af denne aftale vil blive mål for deres aktioner. De skal vide, at De kan regne med dette Parlaments solidaritet.
Jeg opfordrer Dem, kære kolleger, til at iagttage et minuts stilhed.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)   

Formanden
Kære kolleger, jeg må nu give Dem en oplysning.
Formanden for De Europæiske Fællesskabers Domstol i første instans har den 26. januar afsagt en kendelse, hvori han suspenderer Europa-Parlamentets beslutning af 23. oktober 2000, som tog den meddelelse til efterretning, som den franske regering havde ladet os tilgå angående fratagelsen af hr. Jean-Marie Le Pens mandat.
Denne kendelse præciserer, at hr. Le Pen skal genindtræde i Parlamentet, og det er naturligvis min pligt straks at føre en retskendelse ud i livet.
Jeg har herudover anmodet Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om en udtalelse om, hvordan Europa-Parlamentet efterfølgende bør håndtere denne sag. Jeg kan allerede på nuværende tidspunkt se et nyt element. Formanden for Domstolen i første instans tildeler de facto Europa-Parlamentet magt til at udøve et skøn, når der foreligger et krav om, at et medlem af Europa-Parlamentet skal fratages sit mandat. Hvis denne afgørelse i sidste ende bliver bekræftet, vil sagen Le Pen således have medvirket til, at de europæiske institutioners beføjelser går forud for de nationale regeringers.

Le Pen
Fru formand, da jeg, efter udtrykkeligt påbud fra Dem, forlod Parlamentets mødesal i Strasbourg, parafraserede jeg general MacArthurs berømte sætning, da han af fjenden blev tvunget til at forlade Filippinerne: "I will come back."
Ligesom han siger jeg, nu hvor jeg i dag er tilbage: "I am back!"
Domstolen har rent faktisk genindsat mig i mine rettigheder som medlem af Europa-Parlamentet og har dermed anerkendt alvoren i mine realitetsindsigelser. Parlamentet skal vide, at den socialistisk-kommunistiske regering, som blev valgt nogle få dage senere, med udgangspunkt i en banal hændelse under valgkampen, igennem tre år og under tilsidesættelse af alle retsprincipper, har ført en veritabel heksejagt på mig med det formål i alle valgte forsamlinger at skaffe sig af med en politisk modstander, uanset at han havde millioner af vælgere bag sig. Jeg tror, det er denne fumus persecutionis, som, sammen med retskrænkelser og først og fremmest krænkelser af den parlamentariske immunitet, har fået Domstolen til at dømme, som den gjorde. Jeg er sikker på, at alle demokrater vil glædes over denne principielle og retfærdige afgørelse.
  
  

Dupuis
Fru formand, jeg skrev til Dem i går, fordi verdens største demokrati, Indien, gennemlever nogle helt særligt tragiske øjeblikke, og jeg mener, det vil være på sin plads, hvis Parlamentet demonstrerer sit ønske om at stå ved de indiske myndigheders og det indiske folks side i dette øjeblik, og jeg vil bede Dem om at tilslutte Dem, at vi iagttager et minuts stilhed.

Formanden
Tak, hr. Dupuis.
Jeg har naturligvis straks sendt denne besked til de indiske myndigheder. Jeg takker Dem for Deres forslag, som jeg mener knytter an til det forslag, som fru Gill ligeledes ønskede at fremsætte, og jeg skal meget gerne opfordre Dem til at iagttage et minuts stilhed for ofrene for denne forfærdelige katastrofe.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Deva
Fru formand, jeg takker Dem mange gange for kondolencebudskabet, som var det, jeg ønskede at tale om vedrørende Indien.
  

Heaton-Harris
Fru formand, jeg tager ordet under henvisning til forretningsordenens artikel 7, stk. 1 og 2, og artikel 8, stk. 4, for at spørge, om De eller Deres tjenestegrene har modtaget en meddelelse fra den britiske regering om, at det konservative parti har ønsket at ændre et af tre navne på dets liste og samtidig fjerne navnet på en person valgt i East Midlands-regionen ved valget til Europa-Parlamentet i juni sidste år.
Ændringen går ud på at fjerne hr. William Newton Dunns navn og erstatte det med hr. Javed Arain, der er nr. 4 på den konservative liste, og som i dag befinder sig her i tilhørerlogen.
De er uden tvivl godt klar over, at forholdstalsvalgssystemet blev anvendt for første gang i Det Forenede Kongerige ved det sidste valg til Europa-Parlamentet, og de folk, der stemte ved dette valg, stemte på et parti, hvis meninger de kunne gå ind for, og ikke på en bestemt person. Måske kunne De, hvis der ikke er kommet nogen sådan meddelelse, rette henvendelse til den britiske regering for at høre, hvad dens officielle juridiske holdning er til dette spørgsmål.
Endelig vil jeg under henvisning til artikel 7, stk. 3, anmode om, at det ansvarlige udvalg, der er nævnt i denne artikel, ser nærmere på hr. Newton Dunns akkreditiver for at se, om han rent faktisk har handlet i overensstemmelse med akten af 20. september 1976, således som denne bestemmelse fastsatte.

Newton Dunn
Fru formand, artikel 2 i Parlamentets forretningsorden fastslår, at vi alle sidder her som enkeltpersoner og ikke som repræsentanter for politiske partier, og vi er ikke bundet af pålæg udefra.
(Bifald fra midten og venstre) Det væsentlige ved demokrati er, at enkeltpersoner har garanterede rettigheder over for staten. Jeg er bange for, at det konservative parti nu ønsker at indføre en ny doktrin om, at politiske partier har magt over enkeltpersoner. Det er begyndelsen til totalitarisme, og det er grunden til, at jeg forlod dem.
(Bifald fra midten og venstre)

Helmer
Fru formand, hr. Newton Dunn har helt ret, når han peger på artikel 2, men han glemmer en ting, og det er, at valget i 1999 fandt sted som et forholdstalsvalg. Ingen vælger stemte på hr. Newton Dunn eller for den sags skyld på mig eller på hr. Heaton-Harris. De stemte på en partiliste, og hr. Newton Dunn repræsenterede sig selv som en fuld støtte for det konservative parti, dets leder og dets europapolitik. Han er nu gået helt bort fra den holdning, og han fornægter derfor vælgerne i East Midlands, hvoraf over 40% stemte på de konservative, deres demokratiske rettigheder.
Jeg opfordrer indtrængende hr. Newton Dunn til at nedlægge sit mandat.

Formanden
Hr. Helmer, denne britiske debat er sikkert meget underholdende, men vi har en særdeles vigtig meddelelse fra Kommissionen om økonomisk og social samhørighed.

Cunha
Fru formand, jeg skal fatte mig i korthed, men jeg vil også gerne sige et par ord om hændelserne i Portugal. De har været ganske tragiske, og det alvorligste har været de seks personer, der er omkommet. Ud over de døde, der ulykkeligvis ikke kan bringes til live igen, kan der allerede nu konstateres umådelige materielle skader, hvis udbedring vil gøre EU's solidaritet nødvendig. Som fru Ilda Figueiredo har sagt, håber vi i Strasbourg at opnå Parlementets støtte hertil.

MacCormick
Fru formand, det er sådan, at selv om det britiske valgsystem er et listesystem, så er navnene på listen opført i den orden, som vælgerne opfordres til at stemme på dem i. Derfor er det sådan, at vi er her både som enkeltpersoner og som repræsentanter for en politisk holdning. Det er meget vigtigt, og det bør slås fast, at det britiske konservative parti var blandt de partier, der stemte for bestemmelsen om, at navnene skulle med på stemmesedlen og altså ikke udelades fra den.
  

Frahm
Jeg vil gerne henlede Deres og Parlamentets opmærksomhed på en menneskeskabt katastrofe, som vi vil blive konfronteret med i løbet af få dage. I sidste uge var jeg og to af mine kollegaer, Feleknas Uca og Konstantinos Alyssandrakis, på besøg i Istanbul og traf der forhenværende fanger, deres familier og sagførere samt menneskerettighedsforkæmpere i Tyrkiet. En lang række fanger i de tyrkiske fængsler er i sultestrejke, nogle af dem sultestrejker til døden på grund af den tyrkiske regerings politik over for de fængslede. Jeg vil gerne opfordre Dem, fru formand, til at tage kontakt til de tyrkiske myndigheder og presse på for, at der bliver indledt en ny dialog mellem den Tyrkiske regering og fangernes organisationer og menneskerettighedsorganisationerne. Ellers vil vi i næste uge se striber af dødsfald, for sultestrejken har stået på i månedsvis.

Formanden
Tak, fru Frahm. Jeg har forstået, hvad De vil sige.

Swoboda
Fru formand, jeg vil gerne i en aktuel anledning støtte denne sag varmt. I forgårs havde jeg lejlighed til at tale med Tyrkiets justitsminister, og jeg gjorde ham opmærksom på, at denne situation hastede. Jeg vil derfor gerne bede om, at De handler i denne sag.

Torres Marques
Fru formand, jeg vil gerne tilslutte mig dem, der har omtalt den seneste weekends tragiske hændelser i Portugal. For at man kan få en idé om, hvad der er sket, behøver man blot mærke sig, at vinteren sidste år var den tørreste i mere end 100 år, og at det i december og januar har regnet mere end i mands minde. Derfor har det ikke kunnet lade sig gøre at dæmme op for vandet. Desuden gik alting så hurtigt, at mennesker mistede livet, og der forekom ufattelige oversvømmelser. Der skal derfor en indsats til, der er langt større, end man har kunnet forestille sig, fordi situationen virkelig har været helt exceptionel.
  

Alyssandrakis
Fru formand, jeg vil også gerne give mit besyv med vedrørende det emne, som fru Frahm fremsatte. Jeg deltog ligeledes i delegationen, sådan som hun fortalte, og ligesom alle de andre befandt jeg mig også i en meget vanskelig situation over for de politiske fangers forældre, for selv om de indtrængende bad os om at gøre noget for deres børn, havde vi ikke mulighed for at give dem noget svar. Jeg er overrasket over det faktum, at der til trods for gentagne opfordringer fra såvel min kollega hr. Korakas som fra mig selv ikke er taget nogle skridt over for de tyrkiske myndigheder. Jeg vil altså gerne bede Dem om, at der så hurtigt som muligt bliver taget et sådant skridt, inden vi skal begræde nye ofre ud over dem, som vi allerede har begrædt under de tyrkiske myndigheders angreb på fængslerne i december 2000.
  

Figueiredo
Fru formand, kære kolleger, i de seneste dage har flere områder i Portugal, især i den nordlige og centrale del af landet, været ramt af meget alvorlige vejrforhold, med voldsomme regnskyl, der har ført til tab af menneskeliv, boliger, der er skyllet bort, hjemløse familier, ødelagte huse, enorme skader for landbrug, fiskeri, industri og handel, ødelagte veje og jernbaner og lukkede havne. Selvfølgelig er alle skader endnu ikke opgjort, men de synes at løbe op i millionbeløb, hvilket indebærer, at der må mobiliseres ekstraordinær hjælp fra Fællesskabet til at afhjælpe de økonomiske og sociale følger af denne ødelæggelse. Ud over at udtrykke vores dybe medfølelse med familierne til de omkomne og vores solidaritet med de hjemløse og dem, der har mistet alt (en medfølelse og solidaritet, som Parlamentet og alle dets medlemmer givetvis vil tilslutte sig), beder vi Dem, fru formand, om at rette henvendelse til Kommissionen, så den i samarbejde med den portugisiske regering og de lokale myndigheder kan sørge for akut katastrofehjælp til dem, der er hårdest ramt, og så det økonomiske liv kan bringes på fode igen. Jeg beder også, fru formand, om, at parlamentsgruppernes næste Formandskonference får dette punkt opført på dagsordenen for den næste aktuelle og uopsættelige debat.

Ortuondo Larrea
Fru formand, som baskisk medlem af Europa-Parlamentet vil jeg udtrykke min afvisning og min fordømmelse af ETA's terrorisme og vold. Jeg vil også kondolere Ramón Garcías familie og familierne til alle ofrene for terrorisme og vold. På vegne af det baskiske nationalistparti PNV vil jeg også sige, at menneskerettighedernes etiske principper og især retten til livet går forud for alt andet.
De har forelagt antiterroristaftalen mellem det spanske konservative parti og det spanske socialdemokrati for os. Jeg må sige til Dem, at den aftale ikke bidrager med noget nyt, at den blot omhandler repressive foranstaltninger, politiforanstaltninger og påbud. Den indeholder ikke noget ordentligt forslag til løsning af den politiske konflikt, som Baskerlandet befinder sig i.
Det er nu 10 år siden, det baskiske parlament vedtog retten til selvbestemmelse, men ikke desto mindre har den statslige regering ignoreret den frie demokratiske beslutning vedtaget i Baskerlandet. I Baskerlandet har vi brug for mindre fascisme fra ETA's side og mindre centralisme og færre påbud fra statens side. Vi har brug for mere dialog, mere demokrati og mere respekt for det baskiske parlaments demokratiske beslutninger.

Gorostiaga Atxalandabaso
Fru formand, for to dage siden efter budskabet om benådning af 14 torturbødler og en medalje til den tidligere chef for det politiske politi i San Sebastián, konkluderede Amnesty International, at tildelingen af benådning og æresbevisninger til torturbødler udsender et klart budskab. Krænkelsen af menneskerettighederne vil ikke blive effektivt straffet i Spanien.
Det er ikke første gang, de spanske myndigheder har tildelt turturbødler benådning og æresbevisninger. I sin rapport fra juni 1999 udtalte Amnesty International sin overbevisning om, at der hersker et klima af straffrihed i Spanien. Artikel 6 i Amsterdam-traktaten ...
(Formanden fratog taleren ordet)

Galeote Quecedo
Fru formand, i det papir, som hr. Ortuondo har læst højt for os, taler han om centralisme. Jeg ved ikke, om han mener Spaniens centralisme over for Baskerlandet. Det gør han nok ikke, for som han ved, er Baskerlandet den region i Europa, der har mest selvstyre. Men jeg vil spørge ham, om der i det papir også står noget om hans partileders erklæringer, da han sagde til ETA: "Lad være med at dræbe kokke, dræb magten". Med magten mener han det spanske konservative parti, og jeg er sikker på, hr. Ortuondo, at magten i denne forbindelse er det spanske konservative parti og det spanske socialdemokrati, og at den magt repræsenteres af hele dette Parlament. Hele dette Parlament er i en situation, hvor det kan anses for at være offer for ETA.

Díez González
Fru formand, Parlamentet ved, for vi har sagt det mange gange, og i dag har vi forklaret det for nogle af Dem, at når vi fremlægger og forsvarer en aftale for frihed og mod terrorisme i Baskerlandet, forsvarer og fremlægger vi en aftale, som rækker ud over det rent politiske, for det er en aftale til forsvar for frihedsrettighederne, til forsvar for livet, til forsvar for pluraliteten. Der kan være mennesker, som ikke går ind for denne aftale, der kan være mennesker, som kritiserer den, der er endda en organisation - naturligvis terroristorganisationen ETA - som har truet underskriverne og dem, der kan underskrive den senere, med at dræbe os, fordi vi forsvarer den.
Men, mine damer og herrer, til trods for det vil vi blive ved med at forsvare frihedsrettighederne. Vi vil blive ved med at forsvare enhver baskers ret til, uanset om han går ind for selvstyre eller uafhængighed, at kunne færdes i vores land uden beskyttelse. Jeg vil ikke være hverken mere eller mindre end hr. Gorostiaga: Jeg vil kunne færdes i mit land med mine børn, som de gør det, uden beskyttelse.

Marset Campos
Fru formand, efter de sidste indlæg fra repræsentanterne for PNV og Euskal Herritarrok vil jeg kort sige, at jeg er enig i og kan tilslutte mig Deres erklæring på vegne af Europa-Parlamentet for demokrati og fred i Spanien.
Vores største problem i Spanien er terrorismen, og fascistiske holdninger, som Euskal Herritarroks, er en trussel imod freden i Spanien og Europa. At der er interne problemer i Spanien på grund af politiske uoverensstemmelser mellem den centrale regering og det baskiske parlament, forhindrer ikke, at vi i Europa-Parlamentet går ind for fred og demokrati og modsætter os fascisme.

Økonomisk og social samhørighed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er meddelelse fra Kommissionen om økonomisk og social samhørighed.
Jeg giver straks ordet til hr. kommissær Michel Barnier.

Barnier
Fru formand, mine damer og herrer, før jeg kommer til hovedpunktet, som jeg i formiddag på Kommissionens vegne skal præsentere Dem for, vil jeg gerne med Deres tilladelse sige et par ord.
Fru formand, jeg kan kun gentage de bekymringer, som fru Figueiredo, fru viceminister Torres Marques og hr. minister Cunha for lidt siden gav udtryk for i forbindelse med de meget alvorlige naturkatastrofer, som har ramt den nordlige del af Portugal. Da jeg har ansvar for disse anliggender, vil jeg sige til dem, at vi naturligvis vil benytte alle muligheder for at anvende bevillinger, som vi har gjort det under andre omstændigheder og i forbindelse med andre naturkatastrofer i Europa, for sammen med de portugisiske myndigheder at imødekomme de exceptionelle udgifter til genopbygning, reparation og forebyggelse, som disse katastrofer har nødvendiggjort.
Fru formand, mine damer og herrer, Europa-Kommissionen har her til formiddag brugt hovedparten af sine drøftelser på at godkende rapporten, den anden samhørighedsrapport om den økonomiske og sociale samhørighed i Unionen, som jeg har haft æren af at forelægge sammen med mine kolleger fru Diamantopoulo og hr. Fischler.
Jeg har fremlagt denne rapport i medfør af traktatens artikel 159, som De jo kender, ligesom Monica Wulf-Mathies gjorde det i 1996, og det var efter fremlæggelsen af denne rapport fra 1996, at de første elementer blev iværksat til forberedelsen af Agenda 2000. Den rapport, jeg fremlægger for Dem, og som er tilgængelig i et fuldstændigt resumé på tre sprog ved indgangen her til salen, affotograferer, for første gang i sin første del, situationen i Unionen ud fra en samhørighedssynsvinkel for de 27 lande i en udvidet Union.
I anden del beskæftiger den sig med virkningen af de øvrige fællesskabspolitikker for Unionens målsætning. Den gør status over strukturfondene og samhørighedsfonden. Endelig skitserer den et antal veje eller anbefalinger for fremtiden i et syntesedokument, som - hvilket jeg gentager - netop nu er blevet omdelt til Dem alle. Den samlede rapport, mine damer og herrer, vil være tilgængelig i aften på Internettet sammen med samtlige kort og tal, som indgår som bilag.
Jeg vil gerne fremhæve to punkter i dette indledende indlæg, før jeg lytter til, hvad De har at sige: Hvad er udfordringerne for samhørigheden i denne udvidede Union, og hvordan kan vi tackle disse udfordringer?
Den første udfordring, jeg vil nævne, består i en global kontekst, der udvikler sig med høj fart og virkelig dybtgående i alle vores lande og dermed i Unionen, nemlig globaliseringen, de nye aktiviteter, som bygger på intelligens og viden, den nye økonomi, informationssamfundet, den demografiske struktur. Hertil kommer, som De ved, en stadig stærkere forventning fra vores landsmænd om en større synlighed i vores politikker, et voksende krav om at blive inddraget, et voksende krav om partnerskab.
Den anden udfordring er udvidelsen. En Union med 27, måske 28 lande eller flere bliver vores nye horisont, og det, der står klart, nu hvor De læser denne rapport, er, at der i denne udvidede Union vil være flere forskelligheder, flere uligheder, og det i et omfang, som aldrig er set ved nogen af de tidligere udvidelser. I denne forbindelse blot tre tal, som De bør skrive Dem bag øret: Med den udvidelse, der er under forberedelse, vil Unionens befolkning blive forøget med 30%, Unionens areal vil blive forøget med 30%, og alligevel vil Unionens bruttonationalprodukt kun blive forøget med 5%. Derfor har vi i denne rapport identificeret en tredje gruppe af lande, som vil omfatte otte af ansøgerlandene, otte, som, fordi de er de fattigste, vil udgøre 16% af befolkningen i den udvidede Union, og hvis indkomst pr. indbygger kun vil ligge på 40% af gennemsnittet for Unionen. Det er dette, der udgør den største udfordring og den virkelige forandring. Og af denne grund vil tyngdepunktet i samhørighedspolitikken efter udvidelsen blive flyttet mod øst. Af de 105 millioner indbyggere, som findes i ansøgerlandene, kommer 98 millioner til at leve i disse regioner, hvor bruttonationalproduktets niveau pr. indbygger ligger under 75% af gennemsnittet i den udvidede Union.
Men, mine damer og herrer, fordi man vil udvide Unionen med de meget fattige regioner i øst, bliver de nuværende fattige regioner i syd, i nord og i centrum - jeg tænker her også på de perifere og ultraperifere regioner - jo ikke med ét, som ved et trylleslag, velstående og rige. Disse regioner, som for øjeblikket er under mål 1, har stadigvæk problemer, selv om vi har konstateret fremskridt.
Der er sket fremskridt. Indkomsten pr. indbygger i disse regioner har nærmet sig gennemsnittet i EU. Det er gået frem fra 63% i 1988 til 69% i 1997. Til dels takket være strukturfondene og samhørighedsfonden har samhørighedslandene oplevet en økonomisk vækst, der er stærkere end gennemsnittet i EU. Alligevel går tendensen internt i et stigende antal medlemsstater ikke i retning af at mindske forskellene. Der er stadig uligheder, og de uddybes sågar. Arbejdsløshed, som i visse regioner er på over 20%, visse regioner, som i lang tid har været afskåret fra fremskridtet på grund af deres perifere beliggenhed og ørkendannelsen, kvindernes beskæftigelse, som ligger 19 procentpoint under mændenes. Dette er de tørre tal, som De, mine damer og herrer, kan læse om i denne rapport, hvor vi samtidig beskriver territoriale uligheder og områderne med fattigdom, undertiden med meget alvorlig fattigdom, i byerne og i visse landområder.
Hvordan skal vi tackle disse udfordringer? Mine damer og herrer, samhørighedspolitikken bør efter vores opfattelse forblive det centrale element i Den Europæiske Unions samfundsmodel. Vi befinder os i en Europæisk Union, som ønsker at organisere de forskellige former for solidaritet. Det indebærer, at vi stiller tre spørgsmål til samhørighedspolitikken: hvorfor, for hvem, hvordan?
Hvorfor? Jeg hører sommetider folk sige "Man kan ikke ordne alting fra Bruxelles, der skal være mere subsidiaritet. Jeg går ind for mere subsidiaritet. Men jeg går ikke ind for, og jeg vil aldrig gå ind for, at samhørighedspolitikken alene bliver en politik for overførsel af penge. Vi kan ikke stille os tilfreds med at sende checks, vi kan ikke acceptere nogen form for renationalisering af samhørighedspolitikken. For vi har stadig nogle fælles prioriteter, nogle virkelige fællesskabsprioriteter, og det er i vores fælles interesse at udvikle en referenceramme for samhørighedspolitikken på en varig og afbalanceret måde. På nuværende tidspunkt er debatten først lige begyndt. Jeg kan ikke præsentere Dem for nogen afgørelse, Måske blot nogle overvejelser. En af disse overvejelser bygger på den erfaring, jeg har erhvervet gennem mere end 10 års beskæftigelse med samhørighedspolitik, som får mig til at tro, at der er spørgsmål, som er mere afgørende og mere alvorlige end andre for udviklingen af vores territorier. Jeg har eksempelvis været inde på spørgsmålet om byerne og deres indbyrdes netværk eller særlige spørgsmål, som vedrører områder, der har geografiske handicap, afsides beliggenhed, højde, foruden naturlige handicap.
Vi må ligeledes tænke på de menneskelige ressourcer, for det har betydning for beskæftigelsen. Vores rapport overvejer især retningslinjer for flere job af bedre kvalitet, for bedre social integration og for lige muligheder.
Endelig, mine damer og herrer, kunne Kommissionen under hensyntagen til denne debat være parat til, på et givet tidspunkt, at foreslå de øvrige fællesskabsinstitutioner en mere strategisk og mere kohærent tilgang til udviklingen af Unionens territorier. På denne måde ville den målsætning om økonomisk og social samhørighed, som vi stadig har, finde en mere lokal dimension og forankring. En samhørighedspolitik for hvem? I den forbindelse er jeg overbevist om to ting, som hele Kommissionen har bakket op om.
Den første er, at vi skal holde fast i førsteprioriteten for de regioner, som er bagud med udviklingen i de kommende medlemsstater, men også hvad angår Unionens nuværende lande. Denne problematik med støtte til først og fremmest de mest tilbagestående regioner rejser selvfølgelig spørgsmålet om, på hvilket niveau vi skal fastlægge valgbarhedskriterierne for disse regioner, som er bagud i udvikling.
Den anden ting, jeg er overbevist om, er, at de tilbagestående regioner ikke er de eneste, der er konfronteret med de vanskeligheder, vi bliver nødt til at finde et svar på for de øvrige regioner i den udvidede Union. Eftersom vi har EU-prioriteter, er vi nødt til at tænke i tiltag for Unionens samlede territorium, for tit er der i én og samme stat regioner, der er rigere end de andre, og undertiden er det endog tilfældet inden for samme region, at der findes områder med udstødelse side om side med dynamiske områder - det var det, som blev demonstreret med den rapport om kontrolbesøg i byer, som jeg offentliggjorde for nogle måneder siden.
Mine damer og herrer, hvad angår selve iværksættelsen, mener jeg, der i dag er bedre mulighed end tidligere for at anvende subsidiaritetsprincippet og uddelegere den til medlemsstaterne, på betingelse af at vi kan være sikre på, at de vil respektere Fællesskabets prioriteter, og forudsat man bliver ved med at koncentrere den europæiske indsats om dem, der har mest brug for den. Hvordan skal vi fortsætte denne samhørighedspolitik? Blot to bemærkninger: større effektivitet, bedre ledelse - jeg har redegjort for dette i Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme, og jeg vil redegøre yderligere for det i Budgetkontroludvalget - men stadigvæk en troværdig politik, med ambitioner - jeg har lige omtalt dem - og med midler. Vi har ikke villet foretage evalueringer eller budgetforudsigelser. Det ville være for tidligt, og det ville være at spænde ploven for okserne. Lad os først tale om målsætningerne, lad os tale om indholdet og om de europæiske prioriteter. Derefter må vi finde de midler, som kan tjene disse prioriteter. Det eneste, jeg konstaterer, og som jeg vil sige her i salen, er, at der i 1999 blev besluttet er række ting i Berlin. Hvad der især blev besluttet, var, at man i 2006, ved udløbet af denne programperiode, når man lægger de midler, som er bevilget til strukturfondene og til samhøringhedsfonden, til de bevillinger forud for optagelsen (f.eks. Ispa) og til de bevillinger, der er afsat som reserver for at tackle de første optagelser før år 2006, kommer frem til en samlet indsats, når man altså lægger alt det sammen, som jeg netop har nævnt, på 0,45% af Fællesskabernes BNP. Det tal er et referencepunkt for mig. Det er et vigtigt tal for de finansielle drøftelser, vi skal have med hinanden og med medlemsstaterne, når den tid kommer.
Mine damer og herrer, uanset hvor højt udgiftsniveauet er i forhold til stigningen i ulighederne, så tror jeg, jeg kan sige, at en samhørighedspolitik kun kan være troværdig, i det omfang den disponerer over tilstrækkeligt med midler. Uanset hvor høje de strukturelle udgifter bliver, så er det også vigtigt, at indholdet i de øvrige fællesskabspolitikker fremmer samhørigheden, sådan som traktaten henstiller. Når man analyserer, i hvilken udstrækning de andre fællesskabspolitikker bidrager hertil, så mangler der virkelig at blive gjort meget, i særdeleshed når det drejer sig om at finde bedre synergier. Jeg tænker her på den fælles landbrugspolitik.
Mine damer og herrer, idet jeg takker Dem for Deres opmærksomhed, og før jeg går over til at besvare Deres spørgsmål, vil jeg gerne sige, at denne rapport ikke kommer med faste og definitive retningslinjer. Den stiller ikke forslag om beslutninger. Den åbner debatten. Den er et redskab til information og evaluering, et fotografi af Unionen med 27 medlemmer for første gang, og til sidst stiller vi nogle spørgsmål og kommer med nogle anbefalinger. Vi bliver meget mere præcise i den tredje rapport, i 2004, som vil foreligge meget kort tid før, tiden er inde til at træffe afgørelser om den nye agenda. Jeg mener ganske enkelt, at denne drøftelse af samhørighedspolitikken og denne rapport beviser, at samhørighedspolitikken har været effektiv og nyttig og dermed i overensstemmelse med traktatens målsætninger. Mere europæisk enhed, større solidaritet mellem de europæiske folk, respekt for forskellighederne inden for det europæiske territorium. Det er stadig vores målsætning. Denne drøftelse af samhørigheden indgår i den store drøftelse af Den Europæiske Unions fremtid, som blev påbegyndt i Nice, og som vi vil tage del i. De kan regne med os i de tre år, der kommer, før den nye regeringskonference i 2004, når det gælder denne store debat, og når det gælder den særlige debat om den idé, vi har om Den Europæiske Union, en idé om en bestemt grad af solidaritet mellem folkeslag og territorier.
Jeg takker Dem med en forsikring om, at Europa-Kommissionen ser frem til den rolle, Parlamentet vil spille i disse drøftelser.

Hatzidakis
Hr. kommissær, som formand for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme vil jeg gerne fortælle Dem, at rapporten om samhørighed faktisk er et rigtigt godt diskussionsgrundlag, og den diskussion vil vi tage i Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme meget snart og i sin helhed, vil jeg tro.
Som medlem af Europa-Parlamentet vil jeg gerne fortælle Dem, at det fremgår af rapporten om samhørighed, at der har været en relativ forbedring i arbejdet på at opnå økonomisk og social samhørighed i EU. Vi har opnået bedre resultater i de økonomiske indekser og lidt mindre gode i de sociale indekser, sådan som De selv fortalte os. Nogle lande har udnyttet de muligheder, som de fik, godt, som f. eks. Irland, mens andre lande har udnyttet mulighederne i mindre grad. Så det budskab, vi skal sende herfra i dag, må være, at alle skal forvalte det mere effektivt, især medlemsstaterne og regionerne, og at der skal være tilskyndelser, ligesom vi i øvrigt har et helt lager af måder, som vi kan effektivisere anvendelsen af de europæiske skatteyderes penge på.
Jeg er tydeligvis enig i, at der skal lægges mere vægt på de fattigste regioner og lande i EU fra nu af og fremover og igen fra 2006 og frem. Men vi må ikke glemme noget meget vigtigt. De lande, som i dag er ret fattige, kommer ikke til at blive rigere, simpelthen fordi det gennemsnitlige BNP pr. indbygger i EU falder kunstigt på grund af udvidelsen. Det er et punkt, som vi må huske på, så vi ikke ender i fejlagtige politikker.
Følgelig mener jeg, at det er rigtigt at koncentrere midlerne, at det er rigtigt at anvende midlerne bedre, at det er vigtigt, at Kommissionen, medlemsstaterne og regionerne forvalter dem bedre, men derudover må vi ikke glemme et grundlæggende punkt, nemlig at vi skal dele kagen i flere stykker efter udvidelsen, og for mig, hr. kommissær, er det af afgørende betydning, at der bliver en større kage, flere midler, som stilles til rådighed for strukturfondene fra 2006 og frem. Disse punkter vil jeg gerne høre Deres mening om.

Barnier
Hr. formand Hatzidakis, naturligvis deler jeg Deres diagnose. Jeg har skitseret den i samme ånd og med samme udgangspunkt som De. Det, jeg siger til Parlamentet, er, at hvis de 12 lande, som for øjeblikket ansøger om optagelse, kom ind i Unionen nu, så ville gennemsnittet i Fællesskaberne falde med 18 procentpoint. Hvilket som en matematisk mekanisk effekt ville få nogle regioner, som altid har vanskeligheder, til med ét slag at ligge over. Det ville altså ikke være retfærdigt. Vi bliver nødt til at finde et svar for disse regioner, som således mekanisk ville blive anbragt over EU's gennemsnit.
De siger til mig, hr. formand Hatzidakis, at der er brug for flere penge. På dette tidspunkt kan jeg kun udtale mig helt for egen regning. Vi er endnu ikke kommet så langt, at vi diskuterer de fremtidige finansperspektiver. Jeg har bare givet Dem en antydning. Og selv den stod helt for egen regning. Jeg mener, at tallet 0,45% af Fælleskabernes BNP, som vil blive nået i 2006 i medfør af beslutningerne fra Berlin, hvis man sammenlægger strukturfondene, samhørighedsfonden, bevillingerne forud for optagelsen, Sapard, Phare, Ispa, plus de bevillinger, som er blevet sat til side til at klare de første optagelser i f.eks. 2004 med, alt dette udgør tilsammen 0,45% af BNP. For mig er det et referencepunkt. Og hvis jeg skal gå længere i min besvarelse, så mener jeg ligeud, at hvis vi har et dusin lande mere i den tilstand, som de befinder sig i i dag, så kan man ikke føre en troværdig politik, hvis man ligger under denne procentdel. Det er, hvad jeg kan sige i dag.

McCarthy
Fru formand, jeg vil gerne takke kommissæren for den åbenhed, hvormed han valgte at præsentere sin rapport i plenum. Det er begyndelsen til en debat - en ærlig debat - som vi ønsker at tage del i som parlamentsmedlemmer. Kommissæren og hr. Hatzidakis sagde, at ulighederne regionerne imellem vil blive dobbelt så store. Udfordringen med at opnå samhørighed vil blive større. Vi står over for en udvidelse af Unionen uden fortilfælde, og vi har stadig fattige regioner.
Det meget store spørgsmål er for at citere en tidligere fransk kommissionsformand: Har vi de midler, der skal til for at nå vores ambitioner? Det er ikke det samme som at sige, at midlerne skal være finansielle, men vi må også se på andre politikker. Det er klart, at der vil være et loft over budgetbidragene. Jeg vil derfor opfordre Dem, kommissær Barnier og Deres kolleger, til at se på de muligheder, der ligger i andre politikker, og navnlig de reelle og konkrete fordele, der er ved at inddrage den private sektor, når det gælder om at genrejse vores regioner.
Kan De være sikker, hr. kommissær, på, at hr. Monti, kommissæren med ansvar for konkurrence, vil antage en oplyst holdning for at sikre, at vi gør brug af den private sektors nyskabende tilgange til at reducere ulighederne mellem regionerne over hele Unionen?

Barnier
Jeg takker Dem for Deres vurdering, fru McCarthy, og jeg kan forsikre Dem om, at det er Kommissionens indstilling, og min i særdeleshed, at deltage ikke bare her, men i de nationale parlamenter og i regionerne og sammen med regionerne, på en så decentral måde som muligt, i en stor debat, og hele mit personale i generaldirektoratet vil forpligte sig på præsentationen af det endelige resultat af evalueringen af dette fotografi og åbne op for debatten i de to næste år, på den mest gennemsigtige og åbne måde. Det, der på nuværende tidspunkt satses, er i omegnen af 30 milliarder om året. Jeg har endnu en gang sagt til hr. Hatzidakis, hvad jeg mente var den grænse, som det ville være vanskeligt at gå under, hvis man ville undgå at miste troværdighed i denne politik. Jeg mener også som De, fru McCarthy, at denne europæiske politik må tjene som løftestang for andre tiltag og andre synergier. Det er derfor, jeg anser det for vigtigt med partnerskab, med modernisering af de private fonde og med en intervention fra Den Europæiske Investeringsbank, som er vores partner. Jeg forstår også godt Deres iver efter at få en bedre sammenhæng med konkurrencepolitikken, som Mario Monti har ansvar for. Her bliver vi nødt til at finde en vej mellem overholdelse af traktaten, især hvad angår konkurrencereglerne, og regionalpolitikken.
Det er ganske enkelt min overbevisning, fru McCarthy, at man ikke skaber solidaritet i Europa og kohærens ved udelukkende at sætte sin lid til markedets love, til udbud og efterspørgsel, eller til en politik, der slet og ret går ud på at overføre penge. Jeg tror ikke, liberalismen alene kan få de fattigste regioner til at høre op med at være fattige og formindske afstanden mellem dem og de rigeste regioner. Derfor vil jeg slås for, at vi bliver ved med at have offentlig intervention på europæisk niveau.

Jarzembowski
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil på min gruppes vegne også gerne sige hjertelig tak for den udmærkede redegørelse. Den vil sikkert føre til en solid, men også modsætningsfyldt diskussion, og derfor vil jeg allerede nu gerne fyre lidt op under denne diskussion med et dobbelt spørgsmål. Det nuværende system gælder egentlig til 2006. Hvis vi forhandler med ansøgerlandene med den målsætning, at de skal optages i 2004/2005, hvordan kan vi så gøre det klart over for dem, at de, selv om de bliver optaget på de nuværende betingelser, ikke kan regne med, at systemet kan fortsættes, at de altså må tilpasse sig til en ændret samhørighedspolitik, uanset hvilke omstændigheder de bliver optaget under. For det andet kan De måske mildne de bekymringer, som hersker i nogle regioner, hvis De fortæller os, hvordan de regioner - uanset hvilke lofter vi beslutter - som kan få mindre støtte efter 2007, hvordan disse regioner ikke mister støtten og solidariteten med ét slag. Hvordan kan man give dem mulighed for, som det jo allerede sker i phasing out, lidt efter lidt at skabe opsvinget uden straks at falde ud af systemet? Måske kan De fjerne en del af angsten med Deres svar.

Barnier
Tak, hr. Jarzembowski, fordi De stiller mig dette spørgsmål, som, når man snakker om penge, nok er det spørgsmål, som vil skabe mest debat. Jeg vil alligevel præcisere, at når talen er om de nyoptagelser, der, som det er sandsynligt, kunne finde sted inden år 2006, så var man i Berlin i finansperspektiverne så forudseende at sætte ca. 39,5 milliarder til side for at gøre det muligt for dem at komme med i den nuværende samhørighedspolitik, men efter 2006 vil de naturligvis, i lighed med de nuværende lande, have krav på en politik, der sandsynligvis vil være en anden.
Når det drejer sig om de lande, der risikerer med ét slag automatisk at befinde sig over tærskelen, ganske enkelt fordi man giver meget fattige lande adgang til Unionen, så har jeg i rapporten åbnet for fire muligheder, og jeg kan ikke gå længere end til at nævne dem her. Den første er brutalt at fastholde den tærskel på 75% af Fællesskabernes BNP, som er den nuværende tærskel, under hvilken regionerne har ret til at være under mål 1, altså dér hvor den største koncentration af bevillinger er. Den anden idé er til denne tærskel på 75% at knytte en udfasningspolitik af en vis varighed og udstyret med en betydelig sum penge for at lette overgangen for de regioner, der pludselig måtte befinde sig over tærskelen. En tredje mulighed er at hæve tærskelen til over de 75%, så der ikke længere er nogen berørte regioner. I dette tilfælde ville man nok blive nødt til at stille sig selv spørgsmålet om penge. Den fjerde idé er muligheden af at have to tærskler, én for Unionens nuværende regioner og én for regioner i de lande, der måtte komme ind i Unionen. Jeg kan ikke, og jeg vil ikke, afgøre dette. Jeg er her for at lytte til Dem. Jeg vil lytte til, hvad medlemsstaterne, parlamentsmedlemmerne og de folkevalgte fra disse regioner har at sige. Men der er under alle omstændigheder blandt disse fire muligheder én, som vi bliver nødt til at vælge.

Schroedter
Hr. formand, hr. kommissær, De talte om, at tyngdepunktet for samhørigheden fremover kommer til at ligge i øst, og at en sådan samhørighedspolitik kun er mulig, hvis der er penge nok. Er De enig med mig i, at det også kræver tid nok, for vi har jo gjort den erfaring, at det også kræver tid at udvikle regioner. Hvordan kan vi stole på Kommissionens engagement, at den udnytter begge dele - tid og penge - til at forberede samhørigheden på en præventiv måde? For 2002 er der 4 milliarder euro til rådighed i kategori VIII. Ville det ikke være fornuftigt at anvende dem allerede før tiltrædelsen med henblik på samhørigheden i øst? Hvad er Deres holdning til dette spørgsmål?

Barnier
Jo, fru Schroedter, der er brug for tid. Jeg har endog i rapporten været inde på, at der for de lande i Unionen, som for øjeblikket har de største vanskeligheder, de regioner, der er mest tilbagestående, skal endnu en generation til for at formindske denne tilbageståenhed. Jeg har påpeget, ganske vist på en nødvendigvis noget overordnet måde, at der skal to generationer til for de landes vedkommende, som slutter sig til os omkring 2004-2005. Jeg er enig med Dem i, at jo bedre man forbereder denne optagelse nu, jo bedre vil udvidelsen og optagelse lykkes til sin tid. Derfor lægger jeg, sammen med mine kolleger, hr. Verheugen og hr. Fischler, som er ansvarlige, den ene for Phare-programmet, den anden for Sapard-programmet, mens jeg selv er ansvarlig for Ispa-programmet for miljø og transport ... derfor er jeg særdeles påpasselig med, at man bruger disse penge rigtigt, at man bruger en del af den faglige bistand, der er indbygget i disse fonde, til at uddanne de ledende funktionærer på lokalt plan. Det er den virkelige svaghed for de ansøgerlande, der har meget nye regioner. Voïvodies i Polen er kun to år gammel. Vi bliver derfor nødt til at hjælpe disse lokale højtstående funktionærer ved hjælp af strukturfondene, og jeg vil heller ikke lade en lejlighed gå fra mig til at opfordre amter og kommuner i den nuværende Union til at skaffe sig venskabsbyer og indlede decentraliseret samarbejde med regioner i ansøgerlandene, så der kan opstå et menneskeligt samarbejde, som kan følges op inden for de enkelte lokale enheder. Vi gør os derfor umage for at bruge disse penge bedst muligt forud for optagelsen. Jeg kan ikke her forpligte mig på, hvad vi vil gøre, frue, med de penge, der er blevet sat til side som reserve fra 2002 - jeg talte om ca. 40 milliarder - hvis disse lande ikke bliver optaget i 2002, for øjeblikket er pengene der til at dække de faktiske optagelser. Men allerede ud fra Deres spørgsmål vil jeg gerne minde om, at vi har visse instrumenter at benytte forud for optagelsen, og at de skal bruges som forebyggelse, så vi, når tiden er inde, kan få optagelserne til at forløbe godt.

Izquierdo Collado
Hr. kommissær, jeg er enig i, at der ikke er union, hvis der ikke er økonomisk og social samhørighed, og at der ikke er samhørighed, hvis der ikke er midler. Jeg er også enig i, at de anvendte strukturfonde har været effektive og fordelagtige. Derfor er mit konkrete spørgsmål: Er udvidelsen mulig uden en yderligere indsats fra Den Europæiske Unions side - fra tidspunktet for de første tiltrædelser - der går ud over den budgetreserve?
For det andet skal jeg sige, hr. kommissær, at der er uro i nogle europæiske områder, og nogle af Deres svar er ikke beroligende, selv om det er rigtigt, at vi er i gang med en dialog, der skrider meget hurtigt frem. Men netop derfor mener jeg, at det er nødvendigt at præcisere yderligere. De siger, at der skal findes en løsning for de områder, som i øjeblikket modtager midler, særligt mål 1-områder. Jeg vil gerne have, at De udtrykker Dem klarere, hr. kommissær. Hvad vil der efter Deres mening ske med Castilien-La Mancha, Extremadura, Andalusien, Galicien, områder i Portugal og Grækenland og delstater, som netop er begyndt at henhøre under mål 1? Lad os være konkrete, for uroen i de områder kan kun undgås ved hjælp af gennemsigtighed.

Barnier
Hr. Izquierdo Collado, jeg har ikke i dag alle svarene, og hvis jeg havde dem, ville De for resten også kunne bebrejde mig det. Vi åbner op for en debat. Rammebevillingerne er klare. Reglerne er fastlagt. Der er afgivet forsikringer til alle disse regioner i Unionen indtil år 2006. Jeg har villet sige sandheden, for man kan ikke holde taler om udvidelsen, den store Europæiske Union, modtagelsen af broderfolkene fra øst, uden samtidig at se på tallene, sådan som de er. Denne rapport siger sandheden. Og jeg har ikke villet vente til 2005 med at sige sandheden og med at stille de spørgsmål, som det bliver nødvendigt for stats- og regeringscheferne og for Parlamentet her at træffe beslutning om, når den tid kommer, efter forslag fra Kommissionen. Der er altså et problem. Der er ikke tale om at sprede panik. Jeg vil også sige, når talen er om det præcise spørgsmål, De stiller, om de nuværende regioner, Extremadura, det sydlige Italien, denne eller hin delstat i det østlige Tyskland, at så vil det afhænge af, hvilket indkomstniveau den pågældende region har nået omkring 2005-2006. Men det, jeg ved, er, at hvis vi beholder kriteriet om indkomst pr. indbygger, sådan som jeg håber det, fordi det er et objektivt kriterium, så vil det gennemsnitlige BNP i Unionen falde som følge af udvidelsen. Det vil falde mere eller mindre, hr. Izquierdo Collado, afhængigt af om de 12 lande indtræder samtidig eller ikke samtidig. Derfor skal man heller ikke gå i panik. Måske bliver faldet mere moderat end de 18 procentpoint, jeg nævnte for lidt siden. Hvad der ligger fast, er, at visse regioner, som for øjeblikket befinder sig under mål 1, og som nu har et godt udviklingsniveau, men som stadig ligger under under gennemsnittet, risikerer at komme til at ligge over det nye gennemsnit. Vi bliver derfor nødt til at finde et svar. Jeg har selv sagt, at disse regioner ikke bliver rige med ét slag, fordi østlandene kommer med. Vi må finde på en ordentlig løsning for disse regioner, blive ved med at følge dem på vej, og jeg har anført flere veje at gå. En af dem kunne f.eks. være, som vi gjorde det for Irland og for andre regioner, at oprette en rammebevilling for udfasning, så man muliggjorde overgange, især for de regioner, som måtte befinde sig så tæt som muligt på dette gennemsnit. Og alligevel vil der under alle omstændigheder, selv når man ser på rapportens kort - se nu godt på disse kort - i Spanien, i Portugal, i Grækenland og selv i Italien, og selv med det nye gennemsnit, fortsat være regioner i den nuværende Union, som er meget fattige. Det er for de regioner, der befinder sig i midtergruppen, at der skal findes et svar, som langt hen ad vejen vil blive finansielt, og jeg vil stille spørgsmålene, så man til sin tid kan hjælpe mig med at finde svarene.

Costa, Paolo
Hr. formand, denne forhandling giver os mulighed for at gøre os nogle alvorlige overvejelser om de problemer, vi står over for. Mit spørgsmål er meget enkelt. Det er klart, at udvidelsen ikke udelukkende skaber problemer for de vanskeligt stillede regioner, vi nu skal til at optage i Unionen. Når vi får et indre marked, er der nemlig andre regioner, som samtidig vil nyde godt af fordelene ved dette. Jeg må dog ærligt talt sige, at jeg er lidt bekymret over disse overvejelser om gennemsnittet, for spørgsmålet om indkomstniveauets fordeling kunne måske få os til at pege på nogle regioner, som vi på en eller anden måde - jeg ved ikke, hvordan - kunne få til at bidrage lidt mere til den samlede finansiering af systemet med henblik på udvidelsesprocessen. Jeg er derfor af den opfattelse, at det måske er nødvendigt at fastlægge nogle lidt mere avancerede referencekriterier for samhørighedspolitikken. Jeg opgiver således ikke håbet om, at arbejdet med Europas regionaludvikling kan give os nogle mere detaljerede målsætninger, og at vi ikke nødvendigvis skal være bundet af idéen om en helt automatisk opdeling af regionerne i den ene eller den anden gruppe, men at vi derimod skal udarbejde en mere detaljeret skala.

Barnier
Hr. Paolo Costa, jeg sagde for lidt siden med eftertryk, og tilgiv mig, at jeg gentager det her, at jeg ønskede at åbne op for denne debat nu, på et tidligt tidspunkt, for at man kan tale om indholdet i tingene, om den forestilling, vi gør os om Europa, som ikke bare er et supermarked, men et fællesskab. Jeg vil have, at man taler om solidaritet, og at man enes om de politiske målsætninger. Herefter, hvis man er enig om målsætningerne og prioriteterne og om hovedlinjerne, må man så skaffe sig midlerne. Det ville derfor være en dårlig måde at påbegynde denne debat på, hvis vi udelukkende talte om penge nu. Jeg ved godt, at man vil tale om penge, når den tid kommer. Det var punkt et. Punkt to er solidariteten. Jeg mener, at den er nødt til at fortsætte via staterne. De ved udmærket, at der er stater, som er nettobidragere, og andre, som ikke er det. Og den fordeling forekommer mig faktisk at være ganske retfærdig og ganske effektiv. For det tredje vil jeg takke Dem, fordi det første, De sagde, var, at udvidelsen, som jeg også mener, indebærer problemer og risici, men at den også indebærer muligheder og hensigtsmæssigheder. Hvis man ser på, hvad der på 20 år er sket med Spanien, Portugal eller Grækenland, så er det min overbevisning, og det lader jeg ikke en eneste lejlighed gå fra mig til at sige i de offentlige debatter, jeg deltager i, at der i al denne udvidelse, i den sidste ende, på mellemlangt og langt sigt, er flere muligheder og hensigtsmæssigheder, end der er risici og problemer. Rent bortset fra moralen og politikken har vi absolut ingen interesse i at lade folk leve i elendighed lige uden for vores dør. Når elendigheden holder til lige op og ned ad os, som tilfældet er i østlandene eller i Albanien eller på Balkan, frembringer den altid de samme resultater. Når folk ikke kan spise sig mætte, udvandrer de. Når de lever i elendighed, er de et nemt bytte for nationalistiske konflikter, krige, ulovlig handel og mafia. Hinsides al moral og politik har vi interesse i at foretage denne udvidelse og betale prisen for at dele fremskridtet med andre. Og jeg takker Dem, fordi De har givet mig lejlighed til at sige, at denne debat ligeledes skal bevise, at der i denne store udfordring, som udvidelsen er, findes flere muligheder end risici.

Cunha
Hr. formand, hr. kommissær, jeg har endnu ikke haft lejlighed til at læse rapporten, men af den første rapport om samhørighed fremgik det tydeligt, at den fælles landbrugspolitik ikke bidrager til samhørigheden i EU. Agenda 2000-reformen bevarede status quo i den fælles landbrugspolitik, og jeg vil derfor gerne spørge kommissæren, om han kan sige os noget om, hvilke konklusioner denne beretning drager med hensyn til den fælles landbrugspolitik.

Darras
Hr. formand, mit bidrag til kommissæren bliver noget enklere. Jeg vil således på nogle sekunder foreslå ham at overveje andre tildelingskriterier end dem, der strengt følger BNP-tallet eller arbejdsløshedsprocenten. Burde man ikke tage hensyn til befolkningskoncentrationen, befolkningens fordeling, dens potentiale eller mangel på samme i forhold til nye teknologier og forskning, dens geografiske tilgængelighed? Og så mit sidste spørgsmål: Tvinger den nuværende situation os ikke til at overveje en omdefinition af finansperspektiverne før år 2006?

Nogueira Román
Hr. kommissær, i starten af Deres indlæg sagde De, at de udfordringer, vi står over for, er globaliseringen og udvidelsen. Jeg har netop sammen med andre medlemmer af Parlamentet deltaget i World Social Forum i Porto Alegre, hvor det var tydeligt at se, at globaliseringsproblematikken betyder, at vi træder ind i en ny æra, hvor Den Europæiske Union skal spille en afgørende rolle i verden. Spørgsmålet om den globale sociale ligevægt skal være en del af vores økonomiske politik, og da De nævnte det, vil jeg spørge Dem, hvad Den Europæiske Union vil gøre i denne forbindelse, for det vil helt klart få indflydelse på vores interne økonomiske forhold og også på vores budgetmæssige forhold.
For det andet, hr. kommissær, vil jeg spørge Dem, i hvilket omfang De finder det rimeligt, at stater som den spanske, der stadig modtager midler fra samhørighedsfonden, fører en økonomisk politik, der tager sigte på at fjerne underskuddet med risiko for ...
(Formanden afbrød taleren)

Rack
Hr. formand, mange tak, hr. kommissær. De talte om, at vi til udvidelsen også får brug for nye regler, og sandsynligvis også for flere penge. Jeg har et spørgsmål til det med nye regler og dermed også til det med nye idéer. Er det virkelig muligt, og vil det fremover også være fornuftigt, at vi fortsat i det store og hele binder støtten til et områdescenarie og til et område? Ville det ikke være mere fornuftigt at prioritere bestemte projektidéer eller bestemte centrale punkter højere, end det hidtil har været tilfældet? Så kunne vi også bruge pengene mere målrettet.

Torres Marques
Hr. formand, hr. kommissær, det glæder mig at kunne sige, at jeg synes om det, De har sagt. Jeg har endnu ikke haft mulighed for at læse rapporten, men jeg kunne lide det, De sagde, og jeg vil derfor gerne spørge Dem, om Kommissionen er parat til at slås for, at Fællesskabets budget øges fra de 1,04%, som vi har nu, til de 1,27%, der er vedtaget. Sagen er jo den, at hvis budgettet bliver det, som er vedtaget, har vi penge nok. Det andet spørgsmål er følgende, hr. kommissær: Hvad skal der ske med de fjerntliggende regioner? Det har De ikke sagt noget om, og jeg er bekymret for disse regioner.

Hedkvist Petersen
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for, at han i forbindelse med denne rapport anvender ordet solidaritet. Det er jo præcis det, som samhørighedspolitikken og regionalpolitikken handler om.
Jeg vil også ganske kort spørge, om de fremtidige drøftelser også kommer til at indeholde andre politiske områder i Unionen, som er vigtige for regional udvikling - uddannelse, forskning og socialpolitik - for at varetage alle menneskers evne til at deltage i og til at bidrage til regionernes udvikling.

Barnier
Hr. formand, det er mig, der er beskæmmet over at have talt for længe, men jeg er især ked af det for de medlemmer af Parlamentet, som ikke har fået mulighed for at stille deres spørgsmål. Men som De ved, står jeg fortsat til rådighed i de kommende uger og måneder for at fortsætte denne dialog.
Hr. Cunha, hvis De læser rapporten, vil De se, at vi rent faktisk siger, at den fælles landbrugspolitik, der som mål har produktion, eksportkapacitet, tilstrækkelighed, i virkeligheden ikke, som man kunne håbe, har været en del af denne politik for territorial samhørighed, ikke mindst fordi landbrugsbedrifternes størrelse er langt mere beskeden i de regioner, der behøver denne samhørighed. Jeg har derfor selv - som jeg sagde for lidt siden - sat fokus på, at man burde have bedre synergier via den fælles landbrugspolitik. Måske kunne en af måderne være for fremtiden at sætte skub i det, der allerede blev påbegyndt i Berlin, det vil sige den fælles landbrugspolitiks anden søjle om udvikling af landdistrikterne.
Fru Darras, jeg tror ikke, vi får brug for at genforhandle finansperspektiverne for samhørighedspolitikken. Det, man fastsatte i Berlin, synes jeg er korrekt. For at klare optagelserne, som man allerede forudså i 2002 - vi ved nu, at der ikke vil blive optaget nye lande hverken i 2002 eller 2003 - blev der afsat tilstrækkeligt med penge til at klare disse optagelser, så jeg tror ikke, der vil blive brug for nye finansperspektiver. De kommer ind på muligheden for ændrede kriterier. Man kunne fortsætte dialogen, fru Darras, men det, jeg vil påpege, er, at når man arbejder ud fra levefoden, BNP pr. indbygger, så er man ikke langt fra sandheden, for man kan konstatere, at sammen med den laveste levefod har man den højeste arbejdsløshed, de mest nedslidte miljøforhold og den laveste procent af adgang til Internettet. Så, et eller andet sted, når man affotograferer levestandarden pr. indbygger, så tror jeg, man har et godt billede af, hvordan virkeligheden ser ud i regionerne - og i øvrigt er det jo ikke noget tilfælde, at fru Wulf-Mathies og alle de andre parlamentsmedlemmer, der har grundet over disse spørgsmål, har kunnet enes om dette kriterium. Som De ved, er vi i dag i stand til at parre dette kriterium med andre elementer, især arbejdsløsheden, men jeg vil meget håbe, at man beholder dette kriterium, for det forekommer mig at være objektivt.
Hr. Nogueira, jeg har ikke tid nok til at deltage i en drøftelse af globaliseringen og al dens væsen. Alligevel har jeg, som De hørte for lidt siden, været inde på den nye kontekst, som samhørighedspolitikken befinder sig i som følge af samme globalisering, som udgør den fare, som Jacques Delors og andre så rigtigt diagnosticerede for omkring 15 år siden, og som fik dem til at foreslå denne samhørighedspolitik. Inden for et og samme indre marked er der risiko for, at rigdommene, handlen og menneskene altid koncentreres de samme steder, og at de fattigste regioner bliver mere og mere fattige og perifere. Denne risiko på det indre marked bliver så meget større i et Europa i globaliseringens tidsalder. Det er grunden til, at vi efter min mening har mere brug for samhørighed og for midler til samhørighed i fremtiden.
Hr. Rack, ja, jeg er parat til sammen med Dem at tænke over nye metoder, specielt hvad angår en ny politik under mål 2. Jeg har f.eks. mine tvivl, hvad angår det nyttige eller intelligente i denne zoneinddeling for mål 2, udarbejdet i Bruxelles, hvor jeg er nødt til, i forståelse med medlemsstaterne, at indestå for, at dette eller hint kvarter, denne eller hin kommune, denne eller hin landsby skal eller ikke skal være under mål 2. Jeg tror ikke, dette bureaukrati kan være nyttigt, og det er grunden til, at politikken for mål 2, som er af interesse for de regioner, der ikke hører til blandt de mest tilbagestående, kunne være mere enkel, mere decentral, med instrumenter, som tjener Fællesskabets politikker, eller som tjener den territoriale dimension, byerne, bjergene, øerne, grænseregionerne eller de tværgående målsætninger som den sociale samhørighed, bekæmpelsen af den værste fattigdom. Jeg vil gerne være med til at overveje den slags instrumenter, decentraliseret til det niveau, de forvaltes på i staterne, så de ikke giver borgerne anledning til den følelse af bureaukrati, som de sommetider har.
Fru Torres-Marques, jeg kan ikke gå længere i min besvarelse, hvad angår finansperspektiverne. Jeg har ikke glemt at nævne de ultraperifere regioner. Jeg har endog taget dem med i min indledning. Der er et særskilt afsnit om disse regioner. Jeg arbejder meget for disse syv ultraperifere regioner, som hr. Prodi har bedt mig om. Derfor har Kommissionen for nogle uger siden udgivet en vigtig rapport om tilpasninger i eller afvigelser fra strukturstøtten, landbrugsstøtten og støtten til fiskeriet, som i det store hele har stillet de ansvarlige i disse ultraperifere regioner tilfreds, og jeg er af den opfattelse, at man i medfør af traktatens artikel 299 skal forbeholde disse ultraperifere regioner - fordi de er ultraperifere, fordi de er vores fjerneste aktive grænser i Det indiske Ocean, i Atlanterhavet eller tæt på Amerika - at man skal give dem særbehandling.
Fru Hedkvist Petersen, jeg takker Dem, fordi De har bemærket, hvor stor betydning også jeg lægger i ordet "solidaritet". Titlen på denne rapport er, mine damer og herrer, "Europas enhed, folkenes solidaritet, territoriernes mangfoldighed". Det var den titel, vi valgte at give denne rapport, og når De læser den i detaljer, vil De se, at jeg - fordi det ligger mig på hjerte - taler for, at Fællesskabernes politikker skal bringes i overensstemmelse med den regionale udvikling og samhørigheden, i særdeleshed når der er tale om forskning eller om den sociale agenda, idet jeg samtidig pointerer, at, når det gælder socialpolitikken, så bevarer medlemsstaterne, regeringerne naturligvis deres beføjelser. Jeg arbejder inden for rammerne af Fællesskabernes nuværende beføjelser.

Formanden
Tak, kommissær.
Debatten af dette punkt er nu afsluttet.

Middelhavsområdet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0081/2001 af Muscardini for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Den Europæiske Unions fælles strategi for Middelhavsområdet, som blev fastlagt på Det Europæiske Råds møde i Feira den 19. juni 2000 (C5-0510/2000 - 2000/2247(COS));
A5-0009/2001 af Naïr for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om meddelelse fra Kommissionen om forbindelserne mellem EU og Middelhavsområdet: Styrkelse af Barcelona-processen (KOM(2000) 497 - C5 -0630/2000 - 2000/2294(COS)).

Muscardini
Hr. formand, jeg vil gerne takke de kolleger, som gennem vores møder, dialoger og drøftelser har bidraget til det, vi betragter som et fremskridt for Europas rolle i Middelhavsområdet. Middelhavsområdet er ikke alene en dør til Mellemøsten, men også til Atlanterhavet, og det har ikke blot økonomisk betydning, men også kulturel betydning, når det gælder om at styrke syd-syd-dialogen, nord-syd-dialogen og øst-syd-dialogen på et tidspunkt, hvor den nært forestående udvidelse giver os alle et nøje fastlagt ansvar. Udviklingen skal ske med respekt for den menneskelige værdighed samt miljø- og sundhedsbeskyttelsen. I den økonomiske udvikling må vi ikke se bort fra menneskerettighederne og respekten for hinandens særpræg.
Vi har alle forstået, at det er nødvendigt med en ny filosofi for Europa, nemlig at de fælles strategier kun er effektive, hvis de er realistiske og gennemførlige. Derfor skal vi sætte os nogle sikre og opnåelige målsætninger, så man gradvist får skabt udvikling, sikkerhed og stabilitet.
På den ene side ville en digter sige "stakkels den mand, der ikke har store drømme!", men på den anden side ville en statsmand svare "stakkels den politiker, der har alt for uopnåelige drømme, og som derfor ikke kan se eller løse de spørgsmål, der er lige foran ham!" Vi har forsøgt at gøre vores målsætninger konkrete og gennemførlige på kort og mellemlangt sigt. Derfor har vi kort sagt stillet nogle forslag, som gør alle Middelhavslandene ligeværdige og giver dem de samme udviklingsmuligheder i et nyt og detaljeret forhold til et Europa, som hele tiden bliver større og mere komplekst, og hvis troværdighed på internationalt plan er resultatet af en sammenligning på alle områder med resten af den industrialiserede verden.
Vi skal sikre miljø- og sundhedsbeskyttelsen, arbejdstagernes værdighed, bevarelsen af produkternes kvalitet for at beskytte forbrugerne og et frit og velfungerende marked, opmærksomheden på de enkelte landes kulturelle særpræg og traditioner - herunder arkitekturen - samt produkterne med kontrolleret oprindelsesbetegnelse, forbuddet mod, at vi europæere udnytter partnerskabsforbindelserne groft ved at eksportere nogle produkter, som er farlige og derfor forbudte hos os, til disse lande, og vi skal fremme udviklingen af alle vores middelhavspartneres muligheder, også ved at støtte integrationen på arbejdsmarkedet af de tusindvis af unge, der har læst og specialiseret sig i Europa. Beskyttelsen af børnene, bekæmpelsen af mindreåriges udnyttelse og af de nye former for slaveri samt opmærksomheden på kvinders arbejdsforhold og på den menneskelige værdighed i det hele taget er vigtige skridt, ligesom det er yderst vigtigt, at Europa gør den størst mulige indsats for at skabe fred og gensidig respekt i Mellemøsten.
Selv om de topmøder, der har efterfulgt hinanden, har været en milepæl for identifikationen af mange spørgsmål, kan vi ikke benægte, at man trods alt ikke er nået videre, når det gælder løsningen på disse spørgsmål. Til vores beklagelse må vi nemlig konstatere, at regeringerne ikke har fulgt op på de forslag, der blev stillet i Barcelona, og som tog sigte på demokrati, en retsstat, gennemsigtighed, sociale rettigheder og en intern udviklingspolitik for at hjælpe befolkningerne til at kunne blive i deres eget land. Nogle af de mange punkter, vi kom ind på, var en ny politik for "trepartshandel", en beskyttelse af produktspecialiteterne - herunder de europæiske - ved at fordømme og forhindre efterligninger og svig, miljø- og fødevaresikkerhed, udviklingen af særlige håndværksfag, nogle sikre programmer for at bekæmpe ørkendannelse og gøre vandet drikkeligt samt en udvikling af turismen. Her vil jeg gerne takke tjenestemændene i udvalget og i de politiske grupper for deres arbejde, som har været særligt krævende i betragtning af de korte frister.
I dag er tiden inde til at iværksætte nogle gennemførlige projekter, nemlig projekter, der ikke opstår som følge af forskellige parters forudfattede holdninger eller skjulte interesser, men som opstår, fordi vi i vores politik er i stand til at forene borgernes behov med de økonomiske og sociale betingelser. Derfor kan hele Europa - og ikke bare Sydeuropa, som jeg har den ære at tilhøre, eftersom jeg er italiener - i dag ikke se bort fra sin rolle og sin indsats over for de sydlige og østlige lande, og vi skal slå fast, at for at opnå et harmonisk og varigt fremskridt skal de økonomiske behov og den menneskelige værdighed gå hånd i hånd. Denne tekst er ikke blevet skrevet for at blive offentliggjort og blot forblive en hensigtserklæring, men for at blive gennemført, og derfor sætter vi vores lid til, at Kommissionens og Rådets samarbejde med Europa-Parlamentet vil bære frugt.

Naïr
Hr. formand, i november måned blev jeg af Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik udnævnt til ordfører for redegørelse fra Kommissionen "Styrkelse af Barcelona-processen". Sigtet med denne redegørelse er dobbelt. Det drejer sig først og fremmest om at gøre status over Barcelona-processen, og dernæst om at formulere krav i lyset af en ministerkonference, der blev afholdt i Marseille i november. Før jeg tager hul på de indholdsmæssige spørgsmål, vil jeg først gerne takke mine kolleger fra Udenrigsudvalget, med hvem jeg har haft mange og meget konstruktive meningsudvekslinger med henblik på udarbejdelsen af min betænkning. Jeg vil også gerne sige, at jeg under udarbejdelsen af denne betænkning har taget højde for, hvad der allerede er gjort her i Parlamentet, og for Parlamentets erfaringer med middelhavsspørgsmålet, og jeg vil gerne her rette en hyldest til især det arbejde, som hr. Yannis Sakellariou har udført.
I sin redegørelse opregner Kommissionen på ny de tre hovedmålsætninger for Den Europæiske Unions Middelhavspolitik, nemlig oprettelse af en zone med fred og stabilitet, dannelse af en region med velstand, hvor der gradvis skal indføres frihandel, og endelig en bedre gensidig forståelse mellem folkene og fremvæksten af et civilt samfund. Hr. formand, af disse tre målsætninger kan man i dag være af den opfattelse, at kun virkeliggørelsen af en frihandelszone har været genstand for en egentlig praktisk iværksættelse. Men - og det glædede mig for lidt siden at høre hr. kommissær Barnier sige noget lignende - en isoleret liberalisering i en kontekst, hvor der eksisterer dybe uligheder, kan ikke sikre hverken økonomisk udvikling eller integration af samfund, som i dén grad er præget af manglende struktur. Desuden er der tale om en frihandelszone på Europas betingelser. Et enkelt tal er nok til i dag at lade sig overbevise herom. De samlede budgetoverførsler fra Den Europæiske Union til Middelhavslandene udgør 1 milliard euro om året, mens de overførsler, der er resultatet af Middelhavslandenes handelsunderskud i forhold til Unionen, udgør 34 milliarder om året. Den Europæiske Unions budgetbidrag til Middelhavslandene udgør med andre ord mindre end en tredivtedel af de fordele, som Europa høster af frihandelszonen.
Hvad angår dannelsen af en zone med fred og stabilitet, fylder Unionen ikke meget rent politisk til trods for de sydlige landes stærke efterspørgsel efter Europa. Konfliktområderne er talrige, og de risikerer at kompromittere Barcelona-processen i dens helhed. Hvad angår fremvæksten af et aktivt civilt samfund, kan man iagttage, at Meda-programmerne hovedsagelig er nået ud til personer med forbindelser og kontakter i Europa eller personer, som stod regeringerne meget nær. Det civile samfund er reelt blevet meget lidt berørt. Endelig har de decentrale samarbejdsprogrammer, som skulle gøre det muligt for aktører fra det civile samfund på begge sider af Middelhavet at mødes for at udarbejde projekter, været fastfrosset siden 1995. Status er således yderst beskeden, frustrationerne er stærke, og konferencen i Marseille har mange oplevet som en halv fiasko. Den overordnede vision om et partnerskab mellem Europa og Middelhavslandene, som blev formuleret i Barcelona i 1995, har i dag veget pladsen for en forhandling, som jeg mener er uden egentlig politisk vilje.
I min betænkning forsøger jeg at fremsætte en række forslag med det sigte at komme ud af denne situation. Jeg vil her præsentere de seks centrale omdrejningspunkter for Dem. For det første tror jeg, man skal gøre frihandelszonen til en del af et egentligt strategisk perspektiv. Vi skal sammen med vores middelhavspartnere lægge fundamentet til et associeret fælles marked, som er i stand til på en positiv måde at finde en plads i den europæiske økonomiske kontekst, idet vi samtidig tager hensyn til de iboende parametre for udviklingen i syd. Vi skal forsvare idéen om at orientere frihandelsprojektet i en retning, hvor der på sigt grundlægges et virkeligt fælles marked omfattende samtlige goder. For det andet skal man anbringe migrationerne i centrum for udviklingen i dag. Der bliver ikke noget virkeligt partnerskab mellem de to sider af Middelhavet, så længe en organiseret bevægelighed for personer ikke er på dagsordenen. Dette er efter min opfattelse grunden til, at migration i de kommende år vil komme til at udgøre et væsentligt element i vores relationer med disse lande. Vi har brug for en fælles styring af menneskestrømmene, herunder hvad der vedrører bekæmpelsen af den illegale indvandring og af mafiaerne. Vi bliver også nødt til at orientere os i retning af midlertidig migration, i lighed med hvad Den Internationale Arbejdsorganisation i dag foreslår, uden at det åbner op for retten til permanent ophold. Jeg mener også, der burde bevilges et særligt bevægelsesvisum til partnerskabets aktører. Man skal tillige få indvandringen til at være til gavn for udviklingen i oprindelseslandene. Indvandrerne bidrager til udviklingen i oprindelseslandene. Jeg ved, at Den Europæiske Union, at Kommissionen gør en stor indsats i så henseende. Jeg opfordrer den til at gå meget længere og finansiere indvandrernes mikroprojekter. Og i samme ånd foreslår jeg, at der oprettes et observationsorgan for migrationsstrømme, hvis opgave skal være at studere migrationsstrømmene med det formål at fremsætte forslag til Unionen. Man skal også favorisere en særlig tæt associering mellem de stater i Middelhavsområdet, som ønsker det. Jeg tager her et forslag op, som jeg finder yderst interessant, og som er fremsat af hr. kommissær Patten. Kommissæren har udtalt, at han ønsker, at et antal regionale projekter skulle være tilgængelige for et variabelt antal direkte interesserede medlemsstater og middelhavspartnere i konstellationer, der kan variere fra projekt til projekt. Jeg støtter et sådant skridt, fordi jeg tror, at det medfører reelle og virkelig stærke relationer mellem de lande nord og syd for Middelhavet, som nærer ønske om sammen at gå videre. Og naturligvis skal man også - punkt fire - reformere forvaltningen af Meda-programmet. Kommissionen har tendens til at være kritisk over for middelhavspartnerne. Man er imidlertid nødt til at konstatere, at selv om det passer, at nogle partnerlande har stødt på vanskeligheder, især på grund af manglende infrastrukturer, så er underforbruget af Meda-midlerne i første række et resultat af Kommissionens manglende evne til at forvalte disse midler og støtte sig til aktører, der er i stand til at føre dem ud i livet. Man skal også gøre forsvaret for menneskerettigheder til andet og mere end en blot og bar principiel tilkendegivelse. Målet er simpelthen at hjælpe til med at opbygge retsstater i landene syd for Middelhavet og ikke kun at skabe økonomiske systemer, som passer ind i de strukturtilpasningsprogrammer, man foreslår. For det sjette skal man tilføre betydelige finansielle midler. Blokeringen af fredsprocessen i Mellemøsten vanskeliggør enhver subregional, økonomisk, social og/eller kulturel dynamik. Jeg mener, at Kommissionen bør gøre sig denne situation klar.
Sammenfattende vil jeg sige, at en organiseret bevægelighed for personer, fælles udvikling og decentralt samarbejde er de store omdrejningspunkter, som strukturerer min betænkning i dag, og de burde efter min mening også være Kommissionens.

Gutiérrez-Cortines
Hr. formand, som ordfører for Kulturudvalgets udtalelse om Barcelona-processen vil jeg viderebringe nogle af de bekymringer og forslag, som er blevet vedtaget enstemmigt i udvalget.
For det første vil jeg henlede opmærksomheden på behovet for at fremme de kulturelle programmer, og det er ikke den sædvanlige snak. Vi ved, at Euromed Heritage-programmet har været det mest succesfulde af alt samarbejde med Middelhavsområdet. Desuden mener vi, at kultur skaber rigdom. Hvor ville f.eks. Egypten være uden sin kulturelle turisme, som har været en af landets vigtigste forbindelser til omverdenen og en af dets største indtægtskilder? Kultur er en af de ting, der er lettest adgang til, der er mest udviklet, og der er flest erfaringer med i udviklingen af Middelhavsområdet, hvilket kan knytte den tæt sammen med kommunikation mellem mennesker og bane vejen for den i fremtiden.
Samtidig vil vi henlede opmærksomheden på uddannelse. Vi mener, at et middelhavshandelsområde vil være et middelhavskolonialiseringsområde, hvis der ikke sørges for uddannelse. Derfor er uddannelse den eneste mulighed for at skabe en social struktur, der kan tilpasses til erhvervslivet og den vestlige verden. Samtidig mener vi, at det også er på det punkt, der er en urgammel og autentisk struktur, som skal være grundlaget for den fremtidige udvikling. Desuden er der kun mulighed for at udbrede vores idéer om menneskerettigheder, hvis vi har en bedre uddannet befolkning. Derfor taler vi ikke om trivialiteter, men om realiteter.
Et andet punkt, der bekymrer os, er Kommissionens tilpasning til filosofien og betingelserne i de lande, som indkaldelserne af tilbud henvender sig til. Jeg mener, at en stor del af Meda-programmets fiasko skyldes, at vi anvender en strategi baseret på europæiske forhold, som er bekvem for Kommissionens projekter. Det er nødvendigt med mange små projekter. Det er nødvendigt at henvende sig til den interne sociale struktur i de involverede lande, til universiteterne, uddannelsesinstitutionerne, museerne, det kulturelle område og samfundet selv for at støtte sig til den i den fremtidige udvikling.

Piétrasanta
Hr. formand, Industriudvalget har ved flere lejligheder grebet afgørende ind i debatten om Unionens politik for Middelhavsområdet og for nyt liv i Barcelona-processen, der blev igangsat i 1995. Vi gjorde det på en måde, der blev udslagsgivende, med betænkningen om Meda-aktiviteterne, som jeg fremlagde den 5. september 2000, og som blev vedtaget med noget nær ensstemmighed af Parlamentet, i øvrigt i lighed med ændringen af forordningen gennem Meda II. Man kunne have ønsket sig, at topmødet i Feira havde henvist til Meda, som er det vigtigste redskab til implementering af denne politik, og som i tidsrummet 2000-2006 vil blive udstyret med en bevillingsramme på 5,37 milliarder euro, uden at medregne kreditterne fra Den Europæiske Investeringsbank. Vi ønsker for øvrigt, at denne bevillingsramme bliver forøget, for Den Europæiske Unions Middelhavspolitik skal ikke være smålig med de bevillinger, den på legitim vis stiller til rådighed for Balkan. Alle forhandlinger, uanset hvilket udvalg de foregår i (Udenrigsudvalget, Industriudvalget, Landbrugsudvalget, Kulturudvalget) og i Parlamentet, er ensstemmige, når det gælder de samme anbefalinger, som uophørligt gentages. Vi for vores vedkommende insisterer for det første på nødvendigheden af at fastlægge Middelhavsstrategien i samråd med tredjelandene. For det andet på nødvendigheden af at udvikle et decentralt samarbejde, som er opmærksomt på at indgå kontrakter med de lokale instanser og med det civile samfund, især ngo'erne, både for de grænseoverskridende regioners vedkommende og i en syd-syd-kontekst, og når det gælder regional integration. For det tredje insisterer vi på, at Parlamentet og Kommissionen skal træffe en beslutning gående ud på at gennemføre en årlig evaluering af menneskerettighederne i de kontraherende lande, og for det fjerde på, at det haster med at vedtage chartret om sikkerhed og stabilitet for at kunne spille en mere aktiv rolle, ikke mindst i forbindelse med en genetablering af freden i Mellemøsten. Vi lægger ganske særlig vægt på udviklingen af endogene aktioner og på bæredygtig udvikling, som topmødet i Feira ikke gør noget ud af i sine konklusioner, ligesom vi lægger vægt på en gradvis evaluering på dette område, på gennemførelse af konsekvente programmer for miljø og for vand, på en revitalisering af Start-programmet og på, at tredjelande i Middelhavsområdet deltager i det sjette rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling. Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi har afgivet en ensstemmig udtalelse i disse forskellige spørgsmål.

Fiori
Hr. formand, hvis EU skal spille en hovedrolle, skal der gennemføres nogle retningslinjer, som hidtil i højere grad har været skrevet på papiret, end de har været en del af de daglige handlinger. Vi har allerede påtaget os det ansvar at udvikle et bæredygtigt partnerskab med Nordafrika, Lilleasien og Balkanlandene, men det går alt for langsomt. Dette er Europas pligt, og det er Europas opgave at være drivkraften bag et harmonisk system for handlen, markedet, udviklingen, væksten og den økonomiske fremgang. Et af formålene med dette er også at dæmme op for de bekymrende indvandringsstrømme, som vi har set i de sidste årtier, og som er et tydeligt tegn på den fejlslagne bilaterale samarbejdspolitik. Vi skal netop tage udgangspunkt i de to sidstnævnte instrumenter, hvis vi virkelig ønsker at bringe Middelhavsområdet tilbage til fordums storhed, og vi skal ikke mindst begynde at spille denne hovedrolle med politisk værdighed.
I denne geopolitiske situation er det nødvendigt, at Europa spiller en fremtrædende rolle ved at fremme associeringsaftalerne via de finansielle instrumenter, der bevilges af EIB og ikke mindst gennem Meda-programmet. Vi kan heller ikke længere udskyde vedtagelsen af Euro-Middelhavspagten for fred og stabilitet, som man samarbejder om og gør en aktiv indsats for på begge sider af Middelhavet, og hvis grundlag er de personlige rettigheder, familiens rettigheder, retten til kulturel forskellighed og religiøs dialog. Indvandringsspørgsmålet, som er den vanskeligste udfordring, skal nemlig løses med respekt for de kulturelle og historiske forskelle, så det selv bliver et udviklingsinstrument. Det kan ikke benægtes, at Europas behov for arbejdskraft hele tiden er stigende, men det er samtidig nødvendigt at standse den illegale indvandring og den omfattende ulovlige trafik, der finder sted i øjeblikket. Hvis man ikke skaber nogle solide barrierer og reelt dæmmer op for alt det, der er ulovligt eller i strid med demokratiet, vil man udelukkende fremme splittelser, irritation og vold, og så vil den indsats og den dialog, der hidtil har været, være forgæves.

Danielsson
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer og kommissærer, det svenske formandskab ser EU's Middelhavssamarbejde som et presserende og vigtigt anliggende. Derfor har jeg med stor interesse lyttet til de ærede parlamentsmedlemmers, Muscardinis og Naïrs, redegørelser.
Det er en glæde at kunne konstatere, at dele af kritikken i begge betænkninger behandles i det svenske formandskabs højtprioriterede spørgsmål. På det politiske niveau vil formandskabet fremme demokrati og menneskerettigheder, økonomiske, sociale og miljømæssige fremskridt samt ligestilling og bekæmpelse af forskelllige former for diskriminering.
På de økonomiske og finansielle områder vil vi arbejde for både et dynamisk og "menneskeligt" økonomisk og finansielt partnerskab. I begrebet velstand er både den økonomiske udvikling og den finansielle udvikling jævnbyrdige. Hidtil har der ikke været holdt en erhvervsministerkonference som led i Barcelona-processen, på trods af at økonomi og handel er en af de tre søjler i Barcelona-samarbejdet. Formandskabet vil derfor arrangere et møde med de 27 landes erhvervsministre. Formålet er at skabe dynamik i de vigtigste handelsaspekter i processen og at blive enige om retningslinjerne for det fortsatte arbejde. Behovet for regional integration er et andet vigtigt anliggende, som bør behandles. Oprindelsesregler, kumulation og harmoniseringstiltag og endog standarder og immateriel retsbeskyttelse er andre centrale spørgsmål.
I denne sammenhæng vil jeg også fremhæve, at formandskabet deler opfattelsen, at landbrugsprodukter ikke bør udelukkes fra frihandelsdiskussionerne. Det er også vigtigt at opmuntre og støtte den indbyrdes handel og samarbejdet mellem partnerlandene. Det er et forsømt område, hvor meget skal og kan gøres.
Der er gået mere end fem år, siden Barcelona-processen blev påbegyndt. Meget er blevet opnået, men mange af forsætterne har ikke kunnet føres ud i livet. Situationen i fredsprocessen har delvis standset mulighederne for resultater, men også andre faktorer har spillet ind. Det er vores overbevisning, at meget kan og bør gøres, for at Middelhavssamarbejdet bliver mere operativt, og for at alle parter i processen føler et større engagement i processen. Jeg vil derfor lytte med stor interesse til dagens drøftelse, som jeg er overbevist om, vil komme med værdifulde bidrag til at styrke EU's Middelhavssamarbejde.

Gemelli
Hr. formand, først vil jeg gerne takke de to ordførere, fru Muscardini og hr. Naïr, som har gjort disse betænkninger til stærke og kvalificerede betænkninger om Middelhavspolitikkens perspektiver.
Man bør efter min mening puste nyt liv i Middelhavspolitikken, når det gælder de politiske, kulturelle og økonomiske aspekter. Det er nemlig i stadig større grad nødvendigt at styrke demokratiet og parlamentarismen, at udvide retsstatens grænser og at blive bevidst om det værdifulde i at forsvare menneskerettighederne. Vi har brug for en kulturudveksling for at få kendskab til hinandens samfund - og især til de islamiske samfund - og det er nødvendigt at skabe multietniske, -raciale, -religiøse og -kulturelle samfund og således bekræfte princippet om respekt for minoriteterne som en stadfæstelse af demokratiet. Vi skal fremhæve fredens værdi som et kendetegn for borgernes dagligdag i den sydlige del af Middelhavsområdet og således udelukke enhver yderliggående holdning, fundamentalisme og had fra kulturprocessen, da det er årsag til drab, massakrer og krige.
Samhandlen er ligeledes vigtig for Europa, og det er også vigtigt at kunne tilbyde og sikre erhvervsuddannelse og teknisk uddannelse samt en passende finansiering, ligesom det er nødvendigt med en styrkelse af disse landes valutaer og en rådgivning i den forbindelse, også fordi frihandelsområdet senere bliver et euroområde.
Det er, hvad vi forventer. Jeg er dog af den opfattelse, at EU bør foretage en holdningsændring, for efter min mening er politikken i dag en politik, hvor vi ikke lever op til perspektiverne og den ønskede indsats. Reduktionen af Meda-instrumentet - med nogle begrundelser, jeg anser for at være politisk manipulation - og forsinkelserne i partnerskabsprocesserne er alarmerende. Principerklæringerne er ikke blevet fulgt op af handlinger og kendsgerninger, men af forsinkede handlinger og kendsgerninger. Vi skal afvise den påstand, at udvidelsen mindsker interessen for Middelhavsområdet. Vi anmoder om en stærk holdningsændring, og vi anmoder også om en kraftig indsats i Middelhavsområdets fredsproces mellem israelere og palæstinensere. Den skal ikke blot finde sted mellem de to folkeslag, men i hele området, idet vi tager Libanons, Syriens, Iraks og Irans problemer op, så alt dette kan skabe fred og ro i denne del af verden. Lad os derfor gøre Mare nostrum til et fredens hav - eftersom det allerede har været et kulturens hav - så kvinder, børn og borgere kan handle og bevæge sig frit i dette område.

Napoletano
Hr. formand, jeg vil også gerne takke ordførerne og konstatere, at hvis man skal dømme efter indholdet i den forhandling, vi er i gang med nu, er der sket en udvikling i Parlamentets holdning til Middelhavspolitikken. Denne udvikling er meget vigtig, også fordi jeg - bortset fra forskellene mellem de politiske grupper - kan konstatere, at der er en enighed om dette emne, som gør os stærkere, og som gør EU-institutionerne stærkere. EU's Euro-Middelhavsstrategi er lige så vigtig som strategien for udvidelsen med de øst- og centraleuropæiske lande. Vi har fastlagt nogle retningslinjer for udvidelsen, men når det gælder Middelhavspolitikken, forsøger vi stadig at fastlægge en strategi, selv om vi har det partnerskab bag os, som Barcelona-processen udmundede i, og selv om der er mange problemer i området, ikke mindst at visse konflikter varer ved. Det skal vi dog tale om senere, når hr. Solana er til stede, og derfor vil jeg ikke komme nærmere ind på det nu.
Jeg vil blot sige, at det er vores ønske, at de europæiske regeringer kommer til at spille en mere aktiv og mere overbevisende rolle, så den højtstående repræsentant får mulighed for at føre en politik, der hverken skal være i modstrid med eller anderledes end USA's politik, men som skal være meget mere effektiv end den, Europa er i stand til at føre i dag over for dialogpartnerne, som vi desværre ikke kan træde i stedet for. Derfor skal vi hele tiden tage højde for, at muligheden for at nå frem til en aftale først og fremmest er afhængig af den forståelse og den dialog, som det lykkes palæstinenserne og israelerne at opnå.
På den anden side må vi heller ikke glemme de andre konflikter, og her vil jeg gerne minde om den i Vestsahara. Vi skal hele tiden huske, at selv om FN eksisterer, er der plads til et europæisk initiativ på dette område, og når det gælder Vestsahara, tror jeg, at der for tiden er plads til det europæiske initiativ, vi kan tage for at afslutte den sidste konflikt fra kolonitiden.
Hvad partnerskabsspørgsmålet angår, vil jeg gerne komme ind på de nyeste emner i den forbindelse, som vi vil foreslå Kommissionen og Rådet at være mere opmærksomme på, end de er i dag. Jeg vil gerne sige noget om menneskerettighederne og retsstaten. Vi har gjort et betydeligt fremskridt med EU's charter om grundlæggende rettigheder, idet vi anerkender, at de sociale rettigheder og de personlige rettigheder gælder for alle inden for EU's område. Dette gør os således i stand til at føre en dialog med disse lande, hvor vi tager spørgsmålet om et Euro-Middelhavsborgerskab op, og hvor spørgsmålene om menneskerettighedernes overholdelse ikke er en indblanding fra vores side i deres situation, men derimod et fælles behov for at skabe nogle værdier, der skal udgøre grundlaget for den sameksistens, vi ønsker at have. Det samme gælder for indvandringsspørgsmålet. Jeg tror, at det både er i deres og vores interesse at bekæmpe den illegale indvandring og således føre en politik med europæiske dimensioner.
Med hensyn til landbruget vil jeg gerne minde det svenske formandskab om, at det er meget let at sige, at der også skal være frihandel inden for landbruget. Jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på, mine damer og herrer, at selv om der skal betales told for vores produkter, kan de allerede i dag konkurrere med de lokale produkter på disse markeder. Derfor skal vi passe på, for med en liberalisering risikerer vi at ødelægge en sektor, der er fundamental for nogle lande. Vores marokkanske venner minder os om, at landbruget er ensbetydende med at holde folk bekæftigede på landet, at fastholde beskæftigelsen og at bevare miljøet. Vi skal derfor passe på, at vi ikke omtaler sådanne sektorer på en lidt forhastet og overfladisk måde, da det er sektorer, hvor vi tværtimod bør fremme et partnerskab, der ikke lader disse lande betale en høj pris.

Esteve
Hr. formand, jeg vil indlede med at takke for det arbejde, som fru Muscardini og hr. Naïr har udført, og for deres modtagelighed over for vores forslag, og sige, at vores gruppe støtter de to betænkninger.
Jeg vil konkret fremhæve nogle positive ting, som er blevet indført, særligt på menneskerettighedsområdet, og især et ændringsforslag fra vores gruppe, som anmoder om fordømmelse af dødsstraf og et moratorium for afventende dødsstraffe. Det ville vække forhåbninger, hvis moratoriet trådte i kraft øjeblikkeligt.
Der er også et andet område, hvorpå jeg vil give udtryk for vores tiltro til tilskyndelsen i ændringsforslagene til det regionale og lokale område, til det civile samfund og i særdeleshed til den private investering som en ægte motor for udvikling ud over statsstøtte eller europæisk støtte på højeste plan.
Jeg vil ikke gå i detaljer, for jeg mener, at fru Muscardini og hr. Naïr i deres indlæg har gjort hovedtankerne klart. Men jeg vil gerne fremkomme med to betragtninger i tråd med de diskussioner, som vi har haft i udvalget og i min egen gruppe. En om politiske prioriteringer og en om sammenhængen i vores handlinger.
Ikke alle mener, at vi skal stille prioriteringen af udvidelsen mod øst op mod prioriteringen af Middelhavsområdet. Jeg mener i øvrigt, at rådsformanden, fru Lindh, gjorde det klart forleden dag i udvalget. Det er to fuldgyldige, men forskellige prioriteringer. Udvidelsen er en operationel prioritering, hvor vi har fastsatte mål. Vi ved, i hvilken retning vi går, vi ved, hvad vi vil, og der er faktisk ikke nogen andre strategiske muligheder.
Middelhavspolitikken er derimod en strategisk prioritering, hvor vi ikke ved, i hvilken retning vi går, eller rettere sagt, vi går med usvigelig sikkerhed i den gale retning. I betragtning af befolkningsudviklingen og den nuværende økonomiske vækst kan det forventes, at vores gennemsnitlige indkomst pr. indbygger vil stige, og at den gennemsnitlige indkomst pr. indbygger i Nordafrika vil falde, og hvis der ikke gøres noget ved det, vil de problemer, som vi alle sammen er bevidste om, og som jeg ikke tror, at det er nødvendigt at nævne, vokse. Vi ved, hvad der vil ske, men vi ved ikke, hvordan det kan undgås, selv om vi vil undgå det for enhver pris. Lad os derfor ikke stille politiske prioriteringer op mod hinanden.
Min anden overvejelse vedrører sammenhængen i vores handlinger. For hvis vi vil opnå resultater, skal vi sørge for sammenhæng. Det er klart, at der skal vilje og ressourcer til, men det viser sig, at ressourcerne ikke anvendes, og det er et tegn på, at vi ikke er i stand til at forvalte ordentligt, og at modtagerlandene ikke er i stand til at absorbere ordentligt. Man anmoder om mere uden at udnytte det. Man kunne derfor fristes til at spørge, hvorfor vi ikke efterregulerer beløbene. Men der er ingen tvivl om, at budgettet er nødvendigt, og at det skal bruges. Derfor mener jeg, at der kræves overbevisning såvel som evne til at absorbere.
Jeg håber, at disse betænkninger bidrager til at finde den korrekte metode, men jeg er oprigtigt talt ikke overbevist om det.

Bautista Ojeda
Hr. formand, jeg vil fokusere på et aspekt af den fælles strategi for Middelhavsområdet, som ikke fuldt ud tages i betragtning: syd-syd-dialogen, som er en vigtig motor i strategien for forbindelsen mellem Den Europæiske Union og Maghreblandene. Det er bydende nødvendigt, at der skabes centraliserede organer og mekanismer, som går i dybden med de mest påtrængende problemer. Forvaltningen af projekter på konkrete punkter og vedrørende fælles aspekter er et behov, der er blevet virkelighed i tilfælde, hvor borgere og byer på begge sider af Gibraltarstrædet på eget initiativ samarbejder med strålende resultater og uden Fællesskabets beskyttelse.
Den lokale forvaltning vil kræve, at der oprettes et nyt organ, der, som decentraliseret og permanent mekanisme, samler de institutionelt, politisk og socialt ansvarlige i disse områder, der på en gang er så tæt på og så langt væk. De 14 km, der adskiller Den Europæiske Union fra Maghreb, er reelle, men lad os sørge for, at de ikke er en uovervindelig afstand, der forhindrer et tættere samarbejde. Indvandringen, dens årsager og følger - som nogle gange er frygtelige og ubodelige - de erhvervsmæssige udvekslinger, udvekslinger inden for landbrug og fiskeri, de sociale, tekniske, uddannelsesmæssige, universitsmæssige udvekslinger, spørgsmålene om fælles udvikling, som i energisektoren, og de grundlæggende demokratiserende politiske aspekter, som Den Europæiske Union bør fremme i disse lande, kræver, at der skabes nye mekanismer og instrumenter, der decentralt opfylder de lokale behov, men som har generelle følger.

Boudjenah
Hr. formand, uanset at Barcelona fremkaldte håb og forventninger, må man i dag konstatere en udbredt skuffelse. Fordringen om en zone med delt velstand, tanken om en nyetableret ligevægt mellem nord og syd og viljen til mere fred og stabilitet er alt sammen ambitioner, der var rosværdige i går, og som er bydende nødvendige i dag. Men selv om alle påberåber sig nødvendigheden af at revitalisere partnerskabet, så er der stor uenighed om, hvad man skal gøre. En fremtid for selve idéen om et partnerskab ligger ikke så meget i en tilpasning af disse folkeslags behov til markedslovene på de nordlige markeder og til vores egne ambitioner, men snarere i en udvikling af dem, i tilfredsstillelsen af de mest påtrængende af dem. Den vej, Europa bør gå, er efter min mening derfor en helt anden end blot at følge en frihandelszone på vej. Etablering af samarbejde, især via offentlige tjenestegrene, en bestræbelse på at finde andre finansielle ressourcer som f.eks. en skat af typen Tobin og nedbringelse eller total afskaffelse af gælden ville give reelt indhold til et retfærdigt og nyttigt samarbejde. Et sådant skridt ville være et aktivt bidrag til nord-syd-relationer, befriet for dominans. Det samme gælder menneskerettighederne. Vores forbindelser i Middelhavsområdet kan kun bero på tillid, og det er netop, fordi de underskrevne aftaler forpligter de to parter til at overholde dem, at vi er stærkt foruroligede over de overgreb, der har fundet sted f. eks i Tunesien. Det samme gælder Europas respekt for alles rettigheder. Jeg tænker her på nødvendigheden af et mere solidarisk og generøst koncept om migration. Fri bevægelighed for varer og kapital, men ikke for mennesker, er inhuman og ineffektiv. Erfaringen viser faktisk, at lukning af grænser ikke gør andet end at kaste mænd og kvinder uden papirer og uden rettigheder i armene på menneskesmuglere og andre bosser uden skrupler.
Hvordan kan man tale om en mere human styring af indvandringen, hvordan kan man anråbe om mere integration uden at sætte spørgsmålstegn ved dens fundament? Der må skaffes garanti for fri bevægelighed for mennesker og for lige sociale, økonomiske, kulturelle og politiske rettigheder.
Endelig kræver oprettelsen af en fredszone, at Den Europæiske Union optræder langt mere ligefremt og handlekraftigt i Mellemøsten. Der er i dag ingen vej uden om fuld og hel efterlevelse af FN's resolutioner, Israels overholdelse af dets forpligtelser og anerkendelsen af palæstinensernes legitime ret til at have en stat. Det samme spørgsmål - og så skal jeg nok gøre mig færdig - stiller sig i Vestsahara, hvor den væbnede konflikt truer med at blive genoptaget.
For at nå alt dette har Europa alt at vinde ved at inddrage alle dem, der allerede nu opbygger en anden form for partnerskab såsom foreninger, amter og kommuner og fagforeninger.

Coûteaux
Hr. formand, fru Muscardinis betænkning om Middelhavspolitikken, eller det der går for at være Middelhavspolitikken, er først og fremmest bemærkelsesværdig af en grund, som er simpel, men den dag i dag ukendt her i salen. Denne betænkning lader langt om længe problematikken om den fælles udenrigspolitik hvile på det, der er dens naturlige sokkel, nemlig geografien, det vil sige rummene, dialektikken mellem land og hav, fordelingen af nationerne efter deres egne sfærer, deres egne bånd, deres egne solidariteter, uanset de måske er centrifugale i forhold til det mytiske Europa, dette kontinent, der er så vagt, så vagt, at det egentlig ingen grænser har.
Denne betænkning bringer således udenrigspolitikken tilbage på dens fundament. Geografien er - som jeg sagde - opsamlingssted for udenrigspolitikken, man kunne næsten sige dens helligdom, det vil sige historien, der gør det muligt at læse, forstå og dermed respektere de politiske invariabler, som geografien dikterer. Samtidig forklares for resten alle vanskelighederne ved, eller rettere, mere korrekt: umuligheden i en fælles udenrigspolitik bag elendige marionetter af Solanas slags. Den måde, det politiske Europa for tiden fungerer på, forbyder automatisk en geopolitisk tilgang, eftersom det som følge af fraværet af enhver definition af et fælles europæisk gode - jeg mener hermed en europæisk res publica - altid, efter den sædvanlige alles kamp mod alle, privilegerer den for øjeblikket stærkeste, som får de øvrige 15 til at godkende, eller ligefrem sluge, sine strategiske valg. På denne måde ender man med i Middelhavspolitikken - som i øvrigt på en række andre områder - at se det nordlige Europas styrkeposition - jeg mener hermed Storbritannien plus Tyskland, hjulpet af sine håndgangne allierede gennem hundrede år - og på den måde gives der klar prioritet til udvidelse mod nord, mod øst, herunder på Balkan, hvor vi betaler regningen for den tyske politik, mens vores venner i Middelhavsområdet betaler gildet for alle mæglingerne.
Derfor ser ordføreren rigtigt, i øvrigt i lighed med min udmærkede ven Sami Naïr, når de begge to fordømmer Europas demobilisering i såvel middelhavssfæren som i Nærorienten. Jeg skal blot tilføje, at de latinske nationer tilsammen før eller senere kan afvise, og måske endda brutalt afvise, et perspektiv, som efterhånden ikke gør dem til andet end perifere områder i et hele, som de ikke længere har hånd i hanke med. Vi er af den opfattelse, at nationerne i Sydeuropa, eller mere præcist nationerne nord for Middelhavet, allerede på nuværende tidspunkt bør organisere sig sammen med nationerne syd for Middelhavet, først og fremmest de tre Maghreb-lande Marokko, Algeriet og Tunesien, og skabe dette solidaritetens rum, som er indskrevet i historien, i geografien og i vores alle sammens interesse i løbet af det gryende århundrede.

Belder
Hr. formand, de to betænkninger, som vi behandler, har i hvert fald én ting tilfælles, nemlig at de indeholder en lang liste over uopfyldelige ønsker og krav med hensyn til Middelhavsområdet. Finansielt set har vi ganske enkelt ikke mulighed for at gøre så meget, og desuden har Unionens eksterne optræden indtil nu ikke været af sådan en art, at vi kan tillade os at have stor selvtillid. Det er på høje tid, at der stilles prioriteringer for at kunne gøre de ting, som vi foretager os uden for Unionen, godt.
Hr. Solanas nylige udtalelser bekræfter nødvendigheden af prioritetsfastsættelse. Han kaldte Unionens strategidokumenter, også dem med hensyn til Middelhavslandene, for rene bureaukratiske øvelser. Det, der står på papir, gennemføres sjældent i praksis. De uendelige betragtninger og punkter i de foreliggende dokumenter skaber imidlertid forventninger hos vores partnere, og det er forventninger, som vi umuligt kan indfri, fordi vi også har andre ansvarsområder.
I begge betænkninger kritiseres de andre ansvarsområder. Især vores forhold til tiltrædelseslandene har ifølge ordførerne ført til forsømmelse af de sydlige lande, og det skal der rettes op på nu. Det er jeg imidlertid ikke enig i. Udvidelsen kræver i den kommende tid al vores opmærksomhed. Hvis vi vil gøre det ordentligt, har vi hænderne fulde med det. Det er derfor ikke muligt at anvende lige så mange midler på vores sydlige naboer. Slet ikke, hvis vi i den forbindelse tager i betragtning, hvor lidt medlemsstaterne er villige til at bidrage med flere penge til Unionen.
Unionens indflydelse på det politiske område behandles desuden meget optimistisk i betænkningerne. Især med hensyn til Unionens rolle i fredsprocessen i Mellemøsten skal vi ikke gøre os for store tanker. Desværre er der risiko for, at begge betænkninger ikke tages alvorligt på grund af deres alt for store ambitioner. EU kan være vigtig, især i økonomisk henseende, men også når det drejer sig om flygtningeproblematikken. Vi skal kun beskæftige os med områder, hvor EU har en merværdi og kan have stor betydning. Beskedenhed med hensyn til vores muligheder kommer kvaliteten af Unionens eksterne indsats til gode.

Sichrovsky
Hr. formand, som repræsentant for et land, som engang havde direkte adgang til Middelhavet, vil jeg gerne udtrykke min støtte til en forbedring af EU's relationer til Middelhavsområdet og dermed også til denne betænkning. For os er det ikke kun en politisk, men også en historisk forpligtelse. EU's aktiviteter for at sikre freden i Middelhavsområdet og især i Mellemøsten som arnested for konflikter er et særligt ansvar, som EU's repræsentanter og medlemmer og især deres udenrigspolitiske repræsentanter desværre hidtil ikke har levet op til. En selvstændig aktiv europæisk fredspolitik må imidlertid fortsat være et mål for EU.
Der er imidlertid andre områder ud over sikkerhedshensynet, som gør, at EU's engagement i Middelhavsområdet er vigtigt. På det sociale og kulturelle område, inden for støtte til demokratisk udvikling, intervention ved overtrædelse af menneskerettigheder, støtte til økonomisk udvikling og forbedring af dialogen og samarbejdet på så mange områder som muligt kan og må EU ikke sky nogen omkostninger for at kunne dokumentere et mærkbart fremskridt. For at alle de projekter, som remses op i betænkningen, ikke blot skal være hensigtserklæringer, vil det være nødvendigt at udarbejde den prioriteringsliste, som også kræves her, og som nøje definerer rækkefølge og finansiering af hensigterne. Da jeg nævnte den tabte adgang til Middelhavet, var det i øvrigt ikke ment som en beklagelse!

Galeote Quecedo
Hr. formand, det fremgår af ordførernes indlæg, og på dette tidspunkt er det næsten overflødigt at gentage det, at Middelhavsområdet bør have højeste prioritet for Den Europæiske Union, for problemerne i den sydlige del af Middelhavsområdet - de politiske omvæltninger, den økonomiske stagnation, befolkningsudviklingen - berører os direkte eller indirekte som europæere. Det er tilfældet med de indvandrerstrømme, som vi modtager, ødelæggelsen af vores miljø og de farer, som den radikale fundamentalisme udgør for vores samfund. Kort sagt, ligevægt ved den sydlige grænse er afgørende for vores stabilitet.
Derfor er det vigtigt, at vi er enige om, at Unionens logiske interesse i en udvidelse mod Central- og Østeuropa ikke må medføre en forværring af dens Middelhavspolitik. I 1995 støttede og tilskyndede min gruppe på det kraftigste til den åbne proces i Barcelona, der endelig og efter næsten 40 år skitserede en samlet strategi for Fællesskabets landes forhold til Middelhavslandene, og nu støtter den målet i de to betænkninger, vi diskuterer i dag, om at uddybe Barcelona-processen.
Vi har især forsøgt at forbedre hr. Naïrs betænkning under udvalgsarbejdet med forskellige bidrag, og jeg vil nu takke ordføreren for hans modtagelighed over for dem. Vi har lagt vægt på betydningen af at styrke den interparlamentariske dialog, der bør konsolideres som en af nøglerne til styrkelse af Barcelona-processen. Vi mener, at det er hensigtsmæssigt, at der sættes skub i liberaliseringen af middelhavspartnernes økonomiske systemer og i gennemførelsen af de strukturreformer, der skal til for at kunne konkurrere på mere åbne markeder. Vi har foreslået, at der oprettes et observationsorgan for migrationsstrømme, som bl.a. skal have til opgave at skabe mekanismer til koordineret bekæmpelse af de mafiabevægelser, der drager fordel af ulovlig indvandring. Vi husker på, at Den Europæiske Unions forbindelser med Middelhavslandene er baseret på en samlet strategi, og et af elementerne i den er for os uden tvivl fiskeriet, og derfor har vi tiltro til, at den marokkanske regering vil indtage en holdning, der modsvarer den afgørende fase, som de igangværende forhandlinger befinder sig i.
Og til sidst vil vi gøre Kommissionen opmærksom på behovet for som led i de reformer, der er ved at blive gennemført i delegationstjenesten, at styrke de menneskelige ressourcer til middelhavsassociering, at etablere en specifik struktur i Kommissionen og at arbejde videre med dekoncentrationen og decentraliseringen af bistanden. Alt i alt går min gruppe ind for, at Unionen spiller en større rolle i middelhavsspørgsmålet, og vi håber, at der til sidst stilles nogle menneskelige og materielle ressourcer til rådighed, som svarer til de udfordringer, vi står over for.

Obiols i Germà
Hr. formand, idéen om, at Middelhavsområdet har højeste prioritet i Den Europæiske Unions eksterne politik, skyldes en overbevisning om, at alle de store modsætninger og udfordringer i det 21. århundrede er koncentreret i Middelhavsområdet - som ikke længere er verdens navle. Spørgsmålet om krig og fred er højaktuelt i Middelhavsområdet. Spørgsmålet om nord-syd-forbindelserne er meget iøjnefaldende i Middelhavsområdet. Middelhavsområdet er et eksempel på det meget moderne spørgsmål om sammenstød mellem civilisationer eller dialog mellem kulturer. Eksistensen af fremmedhad og racisme, eller tolerance og raceblanding, er mest udtalt i Middelhavsområdet. Spørgsmålet om demokrati og menneskerettigheder eller autoritarisme eksisterer i Middelhavsområdet, og det vil det vedblive med at gøre i de kommende år. Spørgsmålet om et regionalt svar på globaliseringens udfordringer er nærværende i Middelhavsområdet. Spørgsmålet om frigørelse eller underkastelse af kvinden er også mest udtalt i Middelhavsområdet.
Der er derfor ingen grund til at understrege, at dette er vores grundlæggende prioritering, for fremtidsudsigterne er helt åbne her, hvorimod udvidelsen vil gå sin gang, have sin omkostninger, sine hændelser, men der er ingen fornuftige mennesker, der kan forestille sig andet end, at den bliver gennemført.
I det 21. århundrede kan man i Middelhavsområdet få et sandbelt eller et slumbelt, og der er voldsom udsigt til begge dele. De to bidrag, der forelægges i Europa-Parlamentet i dag, er bidrag til en fornyet iværksættelse af Euro-Middelhavspolitikken. Jeg mener, at hr. Patten og hr. Solana ville gøre klogt i at læse disse betænkninger og især betænkningen af min ven og læremester, Sami Naïr, for den er en meget sammenhængende, meget godt sammenfattet oversigt, som inspirerer til et politisk forslag.
Dette er en politik, som blev skitseret fint i Barcelona for fem år siden, men i dag kræver den ikke blot en fornyet vilje, men også en konkretisering af initiativer. Vi skal - især i Middelhavsområdet, det ved vi, der kommer derfra - opnå noget meget vigtigt: at tingene forklares. Hvis der imidlertid er en mangel i dag, er det mangelen på en symbolsk konkretisering, på et tydeligt signal om, at Unionen, Rådet, Kommissionen og Parlamentet virkelig er interesseret i denne fornyede iværksættelse, der går ud over ord og talegaver.
I den forbindelse vil jeg tillade mig at henlede opmærksomheden på et aspekt af Sami Naïrs betænkning, nemlig behovet for at udvikle stærke initiativer, hvad angår syd-syd-handlen og subregional integration eller integration i den sydlige del af Middelhavsområdet. Vi har brug for noget stærkt. Jeg ved ikke præcis, hvad det kan være, men det skal virkelig gribe offentligheden i syd, så den kan se, at Den Europæiske Union ud over at have en fint skitseret politik helt klart har viljen til at skabe bankinstrumenter og finansielle instrumenter, jernbaner, der subregionalt integrerer syden, eller net af motortrafikveje eller motorveje. Og et budskab, der virkelig bidrager til denne fornyede integrationsvilje, som især Maghreblandene stiller store forventninger til i denne tid, og som bør være ledsaget af et omfattende og generøst bidrag fra Unionens side.

Procacci
Hr. formand, kære kolleger, man kan kun være enig i holdningen og indholdet i fru Muscardinis og hr. Naïrs betænkninger, men det er nødvendigt at komme ind på nogle aspekter, der ikke er taget højde for. Det er vigtigt at gå ud fra den betragtning, at der i EU's Middelhavsstrategi, som blev fastlagt i Feira, ikke blot mangler nogle konkrete og praktiske retningslinjer, men at der heller ikke tages højde for nogle aspekter, som i de senere år er opstået i Middelhavsområdet, der igen er blevet centrum for verdenshandlen efter flere århundreder med vanskeligheder og udstødelse, idet Atlanterhavslandene var stærkt dominerende efter Amerikas opdagelse. Europa har i dag - også takket være det nye produktionsboom i Asien - en kvantitativ større handel med det asiatiske kontinent end med Amerika. I samhandlen mellem Amerika og Asien fungerer Middelhavsområdet som et værdifuldt system, hvor varerne videresendes til Nordeuropa, og dette gør det muligt at forkorte transporttiden. Der er således tale om en ny situation, som Den Europæiske Union ikke må ignorere, og som allerede har givet de første forbløffende resultater. Vi bør forsøge at anvende vores midler til dette systematiske og integrerede system, som også er et intermodalt transportsystem via lufthavnene, jernbanerne og vejene. Uden dette konkrete tiltag vil fondene ofte ikke blive udnyttet, sådan som det nogle gange er tilfældet.

Flautre
Hr. formand, jeg tror, at disse betænkningers store fortjeneste er, at de modererer den optimisme, der bæres til skue i Kommissionens dokument, når talen er om det, der dér hedder de fremskridt, der er opnået siden Barcelona, og at de åbner veje for disse betænkninger, som er ambitiøse og mere rimelige for partnerskabet.
Hvad var de målsætninger, som man dengang opstillede for partnerskabet? Det er blevet nævnt her: dannelsen af en zone med fred, en bedre gensidig forståelse mellem befolkningerne, oprettelse af et område, hvor man delte velstanden. De to første mål blev, som hr. Naïr sagde, ikke nået. Det er desværre sandt. Man har heller ikke oprettet et område med delt velstand, men kun begyndelsen til en frihandelszone med nogle lande, på betingelser, som vi selv har fastsat, eftersom det i første række er de industriprodukter, som vi har en konkurrencefordel af, som nyder godt af den.
Det forbavser mig for resten altid, at de, som er hurtigst til at kræve en udvidet frihandelszone efter gennemtvingelsen af en liberal model på vilkår, som er meget ufordelagtige for landene i syd, altid er de første til at tale om uvedkommende indblanding eller ligefrem om en ny kolonialisme, når det er menneskerettigheder, det drejer sig om.
I Barcelona var det første gang, man i en tekst, som forpligtede både Den Europæiske Union og de 15 lande fra den sydlige del af Middelhavsområdet, anerkendte det væsentlige bidrag, som det civile samfund kan bibringe udviklingen af partnerskabet. På dette punkt er fiaskoen larmende, må man sige. Vi er ikke i stand til - men vil vi det i virkeligheden? - at støtte dynamikken blandt borgerne og de demokratiske projekter ansigt til ansigt med de fleste regimers hårdhed. Hvordan kan vi udnytte associationsaftalerne og Meda-programmet til at støtte dem? Hvilken effektiv strategi og hvilket sæt af egnede foranstaltninger er vi i stand til at opstille for at komme ud af denne skizofrene situation mellem det, der siges, og det, der gøres? Vil vi virkelig puste nyt liv i Barcelona eller dømme os selv til på De 15's vegne at reproducere de relationer, som historisk er skabt af visse stater, som hævder at være realistiske?

Alyssandrakis
Hr. formand, EU's politik over for Middelhavslandene ligger langt væk fra Barcelona-processen og endnu længere væk fra de virkelige behov hos disse landes befolkninger. Som hr. Naïr så rigtigt konkluderede, ser EU ud til kun at interessere sig for Middelhavsområdet af sikkerhedsgrunde, og det griber kun økonomisk ind for at få åbnet de sydlige landes markeder. Den nye fælles strategi går endnu længere i den retning, og desuden vil den inddrage Middelhavslandene i den aggressive fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Samarbejdet mellem Europa og Middelhavsområdet foregår først og fremmest, for at man kan gribe ind i Middelhavslandenes interne anliggender. Det sker alt sammen i den såkaldte fælles velstands navn, i demokratiets, retsstatens og menneskerettighedernes navn.
Samtidig forholder EU sig isnende indifferent over for det palæstinensiske folks drama og staten Israels daglige mord på palæstinensere. Grækenlands Kommunistparti er fortaler for et samarbejde mellem folk på lige betingelser og uden et lands indgriben i et andet lands indre anliggender. Det betoner i særdeleshed de udviklede kapitalistiske landes ansvar for de underudviklede landes nuværende situation. Det er endnu en grund til, at de udviklede lande har pligt til at bidrage til, at disse lande kan udvikle deres produktionsgrundlag og højne deres indbyggeres levestandard.

Turchi
Hr. formand, kære kolleger, jeg satte naturligvis stor pris på vores kollega Naïrs betænkning - han fortæller os ingen løgnehistorier, men gør på en objektiv måde rede for et spørgsmål, som det er nødvendigt at løse, først og fremmest på politisk plan - og på fru Muscardinis betænkning, som er grundig og yderst sandfærdig. Det er selvfølgelig ikke nødvendigt at minde Parlamentet om Middelhavsområdets rolle, funktion og betydning for selve den europæiske kulturs opståen eller om, at Middelhavsområdet på samme tid har været drivkraft og vugge for den civilisation, vi kommer fra.
Vi kan dog ikke lægge skjul på, at vores fælles indsats i dette vigtige geografiske område hidtil ikke har været effektiv, og at den bestemt heller ikke har været fyldestgørende. Dårligt administrerede programmer, funktionsforstyrrelser i forvaltningen og en vis mangel på klarsyn og politisk hurtighed forhindrede det, som jeg er sikker på er vores institutioners ønske, i at gå i opfyldelse, nemlig opnåelsen af de tre målsætninger, der blev opstillet i Barcelona, og som er et område med fred og stabilitet, et område med fælles fremgang ved hjælp af frihandlen og en bedre forståelse mellem folkeslagene.
Som medlem af Budgetudvalget kan jeg kun håbe, at Kommissionen er villig til at foretage nogle grundlæggende ændringer af Meda-programmets administration og opbygning, så man går i den retning, som hr. Bourlanges angav. Procedureforløbet skal således reduceres drastisk, og man skal i højere grad gøre brug af makrofinansiel bistand og af en enklere komitologi. Det ville ligeledes være nødvendigt, at Kommissionen allerede ved præsentationen af det foreløbige budgetudkast gjorde en indsats for at skabe gennemsigtighed ved at udarbejde et årligt dokument, hvor der fokuseres på de udgiftsforpligtelser, man kan påtage sig for de enkelte landes vedkommende. Dette er et spørgsmål, vi skal tage op, hvis vi virkelig ønsker at gøre noget ved vores politik.

Kronberger
Hr. formand, idéen med Barcelona-processen er storartet, men i virkeligheden har der været behov for den i 2000 år. Et kolonialt og postkolonialt system skal blive til et partnerskabssystem med lige rettigheder og pligter. Historisk set har magtstrukturerne altid været opbygget, så der var store forskelle mellem nord og syd, og nu er det kun retfærdigt, at Europa, hvis lande - det vil sige specielt nogle europæiske stater - altid har været dem, der drog nytte at dette system, nu også er ansvarlig for tilnærmelsen og ligeberettigelsen og også støtter den.
Der er enighed om målet med Barcelona-processen. Successen afhænger ikke kun af formelle forhandlingsresultater, men også af, om det lykkes at fjerne fordommene over for Middelhavslandene i vores hoveder. Det må stå klart, at realiseringen af målene fra Barcelona vil være afgørende for en fredsstrategi i det 21. århundrede.
Lige så vigtigt er det, at der ikke er noget middelhavsland, som bliver udelukket. Libyen er ikke nævnt i Barcelona-papiret, det land, som temmelig nøjagtigt ligger midt i Middelhavslandene. Tilnærmelsesprocessen vil ikke fungere, hvis EU ikke forsøger at invitere Libyen til at deltage i denne tilnærmelse.

Naranjo Escobar
Hr. formand, hr. kommissær, vi kender de problemer, der berører Middelhavsområdet, og årsagerne til dem. Det er nærmest de samme som i 1995, da Barcelona-processen blev iværksat. De er allerede blevet nævnt under forhandlingen: fra ulovlig indvandring til tørke, fra udlandsgæld til overtrædelsen af menneskerettighederne og terrorismen, der ubarmhjertigt ødelægger uskyldige menneskers og familiers liv, som det sker i Spanien, Algeriet og Mellemøsten.
I dag må vi mere end nogensinde erklære, at kun samarbejde, dialog, økonomisk og kulturel udveksling, solidaritet og gensidig forståelse kan gøre Middelhavets to bredder til et område med velstand og fred. Hverken Den Europæiske Union, Maghreblandene eller Machraklandene kan tillade sig den luksus ikke at benytte sig af de menneskelige og kulturelle ressourcer, der beriger området. Problemet er, at vi ikke følger den linje. Associeringsaftalerne opfyldes ikke på mange områder. De finansielle instrumenter udnyttes ikke, som de burde, og den politiske, økonomiske og sociale udvikling i de lande tilpasser sig hverken til rytmen i et meget nødvendigt horisontalt samarbejde eller til den fornyelse, som kræves i en verden, der gør kæmpemæssige teknologiske fremskridt.
Det er på tide at omsætte teorien til praksis, at kræve udbytte og effektivitet af bestræbelserne i den udformede strategi, og her vil jeg fremhæve anmodningen om styrkelse af de menneskelige ressourcer, som vores kollega, hr. Gerardo Galeote, har fremkommet med.

Souladakis
Hr. formand, vi drøfter i dag to særdeles politiske betænkninger, som jeg er absolut enig i. I stedet for at udbrede mig om de to betænkninger vil jeg hellere sige et par ord til fordel for argumentationen i dem.
For nogle måneder siden havde vi en længere diskussion, fordi kommissionsformanden hr. Prodi havde udtalt, at den europæiske historie starter på Karl den Stores tid. Jeg vil gerne nævne, at selve navnet Europa, som vi som europæere alle er fælles om, er navnet på Libyens og havets gud Poseidons datter. Europa blev gift med Zeus og blev moder til Minos, Sarpidon og Radamanthys. Hvorfor siger jeg nu det? Fordi mytologien, som beskriver den historiske udvikling på en sagnagtig måde, viser forholdet mellem Europa og det nordlige Afrika. Middelhavet er faktisk det eneste europæiske hav. Så længe vi i vores planlægninger og politikker behandler den anden side af Middelhavet nedladende, vil det ikke føre noget resultat med sig. Vi bliver nødt til at afklare visse ting. Hvis vi i det 21. århundrede efterlyser politikker på basis af visse europæiske landes forsøg på at søge efter spor af det nylige kolonivælde, som de støtter sig på, vil Europa ikke opnå noget politisk resultat. Vi må altså indse, at udgangspunktet for forhandlingen i dag på basis af de to betænkninger, der bygger på barcelonabeslutningerne, er, at vi anser den anden side som en del af Europa.
EU skal selv tage udviklings- og kulturinitiativer og frem for alt fredsinitiativer, så de to sider af Europa kan stå lige over for hinanden, og vi må ikke igen retrospektivt opleve udråb som "Hannibal ante portas" eller "Delenda est Carthago" eller en ny Scipio africanus med moderne opfattelser. På den anden side er de også europæere, og det må vi indse til fulde.

Van den Bos
Hr. formand, Barcelona-processen manglende hverken gode hensigter eller finansielle midler. Alligevel resulterede den ikke i meget, hvilket er skuffende. Der blev ført for meget symbolpolitik, og der var for lidt kapacitet til at gennemføre planerne. Tre fjerdedele af de afsatte midler kunne ikke anvendes. I stedet for en reduktion af midlerne fører det nu til en stigning, og det er lidt bizart. Det er nyttesløst at afsætte endnu større beløb, når absorptionskapaciteten fortsat er begrænset, og Kommissionens delegationer ikke har tilstrækkelig professionelt personale.
Det ville være meget bedre, hvis Unionen viser sin solidaritet med Middelhavslandene ved i højere grad at åbne sine markeder, ikke kun for industriprodukter, men også for land- og havebrugsprodukter. Der er meget lang vej endnu, før der opnås en frihandelszone.
Partnerlandenes økonomier er stadigvæk meget sårbare. Deres indbyrdes handel er stadigvæk begrænset og hindres i høj grad af protektionisme. Den politiske mistillid mellem partnerne skal også først ophæves.
Barcelona-processen kan kun få succes, hvis Middelhavspartnerne fortsætter demokratiseringen. Menneskerettighedsklausulerne i associeringsaftalerne må ikke forblive teori. Den finansielle støtte burde nedsættes i takt med krænkelserne. Hvis vi nedsætter de midler, som allerede nu ikke kan anvendes, vil det ikke gøre det mindste indtryk. Vores ambitioner skal bringes i overensstemmelse med gennemførligheden.
Spørgsmålet er, om de mange gode hensigter i betænkningen kan realiseres samtidig. Det er bedre med noget, som er mindre godt, end noget, som er meget dårligt. Flotte ord og et flot budget er ikke tilstrækkeligt med hensyn til stabilitet og velfærd. Det drejer sig om viljen til rigtige politiske reformer, og det mangler stadigvæk i Barcelona-processen.

Beazley
Hr. formand, Middelhavsområdet er den europæiske civilisations vugge. Arven fra Oldtidens Egypten, Grækenland og Rom formede vores kultur, vores litteratur og netop vores forståelse for den fælles europæiske kulturarv. Rundt om Middelhavet blev de tre monoteistiske religioner - jødedommen, kristendommen og islam - grundlagt og næret, og herfra spredte de sig til hele den kendte verden. Vores gæld til Middelhavsområdet er ikke blot historisk og kulturel. Den præger i dag vores fælles interesse i udvidelsen. Den omfatter godt nok hovedsagelig central- og østeuropæiske lande, men ansøgerlandene omfatter også de to berømte øfolk i Middelhavet, malteserne og cyprioterne.
Jeg håber inderligt, at Middelhavsprogrammet og udvidelsesprocessen vil blive set som komplementære og ikke som modstridende. Det er relevant, at formandskabet i dag er bemandet med hr. Danielsson fra det nordlige Europa. Det var et eksempel på nord-syd-solidaritet, da premierminister Aznar deltog i festligholdelsen af årsdagen for grundlæggelsen af den polske Solidaritetsbevægelse i Gdansk. Jeg håber, at Middelhavsprogrammet vil føre til forbedrede relationer mellem EU og Nordafrika. I dag afventer vi resultatet af Lockerbie-sagen fra en skotsk domstol nedsat i Nederlandene, men jeg forstår, at det er briternes hensigt i fremtiden at nære bedre diplomatiske og andre relationer til f.eks. Libyen.
Jeg har et spørgsmål til Rådet. Kan hr. Danielsson bekræfte, at EU's Middelhavsprogram bliver samordnet med den udvidelsesproces, som formandskabet tillægger så stor betydning? Jeg gad vide, om det var muligt for kommissæren i sit svar at komme lidt nærmere ind på kritikken af den manglende brug af de bevilgede midler, der undertiden er rejst over for Middelhavsprogrammet. Er det sådan, at Kommissionen om fornødent står parat til at give administrativ støtte med formuleringen af relevante programmer, som den tidligere har gjort, da jeg skrev en betænkning om Alfama- og Mouraria-områderne i Lissabon? Er det sådan, at der kunne omrokeres i budgettet, hvis ikke alle de bevilgede midler bliver anvendt?
Kan kommissæren endelig, hvad angår punkt 54 i Naïr-betænkningen, ligeledes bekræfte, at de to ansøgerlande fra Middelhavsområdet vil kunne deltage i Euro-Med Heritage-programmet?

Carlotti
Hr. kommissær, De erklærede selv i fransk presse i november måned, at målsætningen for Barcelona på en og samme tid var enkel og ambitiøs, nemlig en region i fred, som nyder godt af en delt velstand, som favoriserer vitaliteten i det civile samfund i respekt for menneskerettighederne og i gensidig forståelse mellem civilisationerne. Det er de tre retningslinjer, der skal være styrende for vores relationer med vores middelhavspartnere. I den samme ånd har Den Socialdemokratiske Gruppe samarbejdet med ordførerne fru Morgantini og vores ven Sami Naïr. For i dag skal vi fastlægge prioriteterne med virkelige og verificerbare mål og afsætte tilstrækkelige midler til at nå dem. Disse prioriteter kender vi godt. Det er først og fremmest at gå videre ad den vanskelige vej, som hedder et charter om fred og stabilitet. Det er, hvad det franske formandskab søgte at gøre i en meget kompliceret kontekst, og jeg er sikker på, at det svenske formandskab vil fortsætte ad samme vej. Det håber vi, og vi vil sammen holde et vågent øje med det.
Barcelona-processen må ikke blive et gidsel for fredsprocessen i Mellemøsten. Tværtimod understreger spændingerne og den krigstilstand, der fortsat eksisterer mellem israelere og palæstinensere, blot nødvendigheden af en bedre dialog mellem de lande, som ligger ud til Middelhavet.
Vi bør ligeledes sætte fart i forhandlingerne om samt ratificeringen og gennemførelsen af associeringsaftalerne, for det er netop den kontrakt, der formaliserer de to parters forpligtelser og garanterer et effektivt partnerskab, og vi har med stor glæde hørt om den helt friske indgåelse af en aftale med Egypten.
I øvrigt kan vi ikke blive ved med kun at investere en euro i syd, når vi investerer 10 i øst. Denne mangel på ligevægt bliver for hver dag mere og mere eksplosiv. Men først haster det naturligvis med at fuldende reformen af finansinstrumentet Meda for at forbedre både kvaliteten og hurtigheden i iværksættelsen.
Endelig anmoder vi om, at det decentrale samarbejde igangsættes igen på et nyt grundlag, så det kan imødekomme det civile samfunds forhåbninger og væld af initiativer, både i Europa og i Middelhavslandene, for partnerskabet ville være uden værdi, hvis det ikke er et folkenes partnerskab.
Endvidere har jeg med interesse noteret mig, at det svenske formandskab har i sinde at lægge hovedvægten på det kulturelle, sociale og humane aspekt af middelhavspartnerskabet.
Hr. kommissær, vores forbindelse sydpå bør næres af andet end ord og symbolske politikker. Det, vores partnere forventer, er konkrete handlinger, som hr. Naïr understregede det i sin betænkning, som jeg satte overordentlig stor pris på.

Costa, Paolo
Hr. formand, for blot et år siden tror jeg, at politikken for EU's udvidelse mod øst blev betragtet som en mulig retningslinje for Europas udvikling, men i dag er der formodentlig ikke længere nogen diskussion om, at den er en af hjørnestenene i Europas politik. Jeg håber, at det samme forløb fra i dag vil komme til at gælde for Middelhavspolitikken, og det er ikke bare, fordi Mellemøsten er et af de mest usikre områder, der ligger tæt på Europa, og fordi det kraftigste indvandringspres på Europa kommer fra Middelhavsområdets sydlige del, men også fordi man heldigvis - sådan som kommissionsformand Prodi skrev for nylig - efter at have opdaget Amerika nu også har opdaget Asien. Middelhavsområdet er blevet et centralt sted for international handel og internationale aktiviteter, og det skal udnyttes for både den nordlige og den sydlige del af Middelhavsområdets vedkommende.
Selv om det forholder sig således, bør udgangspunktet efter min mening ikke være Meda-programmets resultater - selv om jeg er overbevist om, at man efter en omhyggelig vurdering af dets resultater ville gøre nogle andre iagttagelser end dem, man hidtil har gjort - men tre retningslinjer. For det første skal vi øge den gensidige forståelse ved hjælp af et decentraliseret samarbejde, som vi skal fremme kraftigt. For det andet skal vi have et uddannelsesprogram for de mennesker, som er toneangivende på det politiske og økonomiske område i Middelhavslandene, og som Europa bør sikre sig for at få nogle perspektiver, der uden tvivl er bedre. Og for det tredje skal der fastlægges nogle bæredygtige politikker for søtransport i Middelhavet, som bliver et afgørende punkt - der enten er risikofyldt eller får store udviklingsmuligheder - både for den nordlige og den sydlige del af Middelhavsområdet.

Martin, Hugues
Hr. formand, alle har vi, både i går og i dag, gjort opmærksom på, hvor vigtig Middelhavsolitikken efter vores mening er, og hvor nødvendigt det er i en fart at få sat nyt skub i Barcelona-processen, som alt for tit glemmes. Det forløbne år har ikke indfriet disse forventninger. Nok er der blevet afholdt en ny konference i anledning af det franske formandskab, men dette møde har affødt meget få beslutninger og frem for alt ingen egentlig strategi. Jeg synes også, det er på tide at forankre vores Middelhavsolitik solidt og løsrive den fra den israelsk-palæstinensiske konflikts kvaler.
Jeg sætter min lid til, at det lykkes Unionen at nå sit mål med at styrke de økonomiske, politiske og kulturelle bånd med landene i Middelhavsbækkenet.
Vi skal snart til at drøfte partnerskabsaftalen mellem Unionen og Egypten, og jeg glæder mig over, at denne aftale omsider i sidste uge er blevet undertegnet. Som ordfører for dette spørgsmål håber jeg meget, at vi i den forbindelse vil kunne tilskynde de andre partnere, som endnu ikke har underskrevet aftaler, til at gøre det, og gøre det så hurtigt som muligt.
Der er også grund til at tænke over Parlamentets rolle i denne proces, som stadig er for begrænset, og måske kunne vi nærme os det parlamentariske forum mellem Europa og middelhavslandene efter samme model som den Paritetiske Forsamling EU/AVS, som mødes to gange om året, og som kan nedsætte arbejdsgrupper og udsende undersøgelsesmissioner. Måske kunne vi også lave en bedre organisering af Parlamentets regelmæssige deltagelse i ministermøderne mellem deltagerne i Barcelona-processen.
Til sidst vil jeg gerne, hr. formand, anmode Rådet og Kommissionen om udtrykkeligt at anerkende byernes og bysamfundenes rolle, og jeg takker ordføreren, hr. Naïr, fordi han accepterede det ændringsforslag, som jeg stillede til hans udmærkede betænkning. Middelhavsmetropolerne bør tilskyndes til at udvikle deres relationer og dele deres erfaringer omkring specifikke byproblemer. Det er nemlig i byerne og bysamfundene, vor tids problemer viser sig mest akut.

Bodrato
Hr. formand, under denne forhandling under ét drøfter vi nogle spørgsmål, som man vil tage op på Euro-Middelhavsforummet om nogle få dage. Vi er alle af den opfattelse, at fremtiden for EU's Middelhavsstrategi navnlig afhænger af fredspolitikkens succes i Mellemøsten, og vi skal gøre en større indsats for at støtte denne politik, selv om det er USA, der står i spidsen for dette politiske initiativ. Euro-Middelhavsprojektets succes og de konkrete resultater af det økonomiske samarbejde mellem Den Europæiske Union og Middelhavslandene kan få en gavnlig indvirkning på fredspolitikken.
Desuden skal Unionens udvidelse med østlandene - en proces, man pustede nyt liv i på topmødet i Nice - ledsages af en lige så kraftig indsats for at iværksætte Middelhavsstrategien, der ikke er et afsluttet punkt.
Derfor er det nødvendigt, at man også rent finansielt puster nyt liv i Barcelona-processen og Meda-programmerne, navnlig i de programmer, der tager sigte på erhvervsuddannelse, udveksling mellem universiteterne og projekter, som fremmer samarbejdet med forskningscentre og EU's teknologiske højborge, især når det gælder Sydeuropas byer og regioner.
Den økonomiske og sociale fremgang skal også styrke demokratiet, men efter min mening er det nødvendigt - sådan som nogle af kollegerne allerede har understreget - med fuld respekt for menneskerettighederne, hvis partnerskabet skal gennemføres på en overbevisende måde.

Valdivielso de Cué
Hr. formand, jeg vil indlede med at lykønske de to ordførere, fru Muscardini og hr. Naïr, med det fremragende arbejde, de har udført, om et område så følsomt, som dette område af jorden er.
Jeg vil også indlede dette indlæg med at oplyse Parlamentet - og det er efter min mening en god nyhed - om Meda-programmet, som nogle måske allerede kender. Rådet vedtog den 12. december sidste år en bevilling, som er en stigning på 10% i Meda-programmets årlige investeringer. Det betyder, at den årlige bevilling bliver 764 millioner euro om året mod 684 millioner euro i den foregående periode. Jeg mener, at det er et bevis på det gode samarbejde, der har været mellem Parlamentet, Kommissionen og Rådet på dette område.
Men samtidig - og desværre - må vi konstatere, at der ikke bevilges midler nok til, at denne bistand anvendes ordentligt, da næsten 30% af den budgetterede bistand ikke blev anvendt i perioden 1995-1999. Det er en skuffende forvaltning. Jeg ved ikke, hvad der går galt, men noget går der galt.
På den anden side vil jeg også gerne nævne den sociale, kulturelle og menneskelige dimension i disse 15 lande i Nordafrika, som vi bør tilnærme vores forskellige samfund til, ligesom vi bør fremme tolerancen og forbedre den gensidige forståelse. Der skal også gøres en særlig indsats for undervisning og uddannelse af de unge baseret på tolerance, for det er disse landes fremtid. Vi må heller ikke glemme dialogen, og vi skal fremme de grundlæggende rettigheder.
Til sidst vil jeg sige en ting: Vi har pligt til at gøre det godt, for hvis vi ikke gør det af kærlighed, må vi gøre det af frygt, for det er beskyttelsen af Sydeuropa, der er på spil.

Dover
Hr. formand, det er meget relevant, at vi drøfter disse to meget gode betænkninger blot et par dage inden Euro-Middelhavsforummet, der finder sted i næste uge. Forskellige talere har nævnt betydningen af dette forum, som må øges i de kommende år, hvis vi skal have Barcelona-processen tilbage på sporet og udvidet.
Jeg vil gerne navnlig komme ind på finansieringen af Euro-Middelhavsprogrammet, Meda, og sige, at jeg er skuffet over den meget begrænsede anvendelse af midlerne. Det nævnes i betænkningen, at det skyldes ringe administration og procedurer inden for Kommissionen. En af mine tidligere kolleger, hr. Patten, gør sit bedste for at sikre, at midlerne reelt og effektivt bliver anvendt inden for de rette områder - og for at opfylde de forskellige landes behov.
Jeg er stedfortræder for formanden for Delegationen til Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Malta. De har ikke lov til at give bud på så meget arbejde, som de gerne ville. Vi har brug for mere gennemsigtighed i de bevillinger, som bliver vedtaget. Vi er nødt til at vide, hvor pengene går hen, og - hvad der er meget vigtigt - vi har brug for bedre sporingsmuligheder for revisionen af, hvor pengene er gået hen, for der er en masse snak i medierne om uretmæssig anvendelse og om penge, der falder i hænderne på de forkerte af forkerte grunde. Det er et misbrug af den stilling, vi indtager her i Parlamentet.
Jeg forventer at se et bedre forhold mellem Parlamentet og Kommissionen i bedste interesse for alle landene i den sydlige del af Middelhavsområdet. Der er en hel del arbejde at gøre, det kan gøres, og det må helt bestemt gøres.

Danielsson
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, Middelhavssamarbejdet er blevet udsat for en kritisk og konstruktiv undersøgelse i dagens forhandling samt i de to foreliggende betænkninger. Jeg bifalder denne drøftelse. Jeg har lyttet opmærksomt til de synspunkter, der er blevet fremført, og jeg har noteret, at den kritik, der er fremkommet, på flere punkter er berettiget. Dialogen med partnerlandene er, mener jeg, særdeles vigtig. Det virkelige potentiale i Barcelona-processen kan kun realiseres ved, at alle deltagere føler et virkeligt engagement og dermed et ansvar for processens forskellige dele.
Lad mig kort kommentere nogle af de interessante indlæg, der har været under forhandlingen.
Hr. Beazley rejser spørgsmålet om, hvorvidt udvidelsesprocessen og Middelhavssamarbejdet er koordinerede processer. Det indlysende svar fra formandskabet er "ja". Det skal være koordinerede processer. Præcis som hr. Esteve ser vi fra formandskabets side heller ikke nogen modsætning mellem udvidelsen på den ene side og Middelhavssamarbejdet på den anden side. Vi må og skal kunne arbejde med fuld kraft på begge disse områder.
Det glæder mig, at flere medlemmer, især fru Carlotti og hr. Martin, påpeger vigtigheden af associeringsaftaler mellem EU og partnerlandene. Vi ser disse aftaler som nødvendige byggesten i oprettelsen af et frihandelsområde i regionen. Målet for aftalerne er, at de skal være klar i år 2010. Det er derfor, som Rådet ser det, vigtigt, at denne proces fremskyndes.
Jeg konstaterer med tilfredshed, at associeringsaftalen med Egypten kunne paraferes for nogle dage siden. Vi håber, at vi under det svenske formandskab kan holde et første associeringsråd med Jordan. Det er også lovende, at associeringsforhandlingerne med Algeriet, Syrien og Libanon går fremad i god fart. Vi mener altså, at disse associeringsaftaler ikke bare har stor betydning, når det gælder handel og økonomisk integration, de er også en vigtig politisk platform. De er grundlaget for en regelmæssig, indgående og udvidet politisk dialog.
Under forhandlingerne i dag har der været rettet relativt meget kritik mod EU's Middelhavsbistand. Rådet håber, at det reviderede Meda-program, der blev godkendt i efteråret, kan give mulighed for en mere effektiv og strategisk arbejdsgang. Hr. Martin talte om betydningen af byernes rolle i Middelhavssamarbejdet. Jeg kan kun istemme det, som hr. Martin siger. Det er vigtigt at være opmærksom på betydningen af de bymæssige områder og deres muligheder i Middelhavssamarbejdet. Rådet ser således på dette som et aspekt, som vi gerne vil forsøge at give yderligere bevågenhed.
Hr. Gemelli kom i sit indlæg ind på et efter min mening meget vigtigt spørgsmål, nemlig spørgsmålet om dialogen med det islamiske samfund. Fra formandskabets side ser vi på det sociale og kulturelle plan netop dialogen mellem kulturer og civilisationer som en af vores vigtigste prioriteringer. Det er et område, hvor vi fra svensk side, heldigvis, allerede længe har kunnet spille en ganske fremtrædende rolle. F.eks. kan jeg nævne det såkaldte Euro-Islam-projekt og de såkaldte Stockholmskonklusioner fra 1998, som giver retningslinjer for det fortsatte arbejde på en lang række områder inden for denne dialog.
Fru Napoletano bragte det uhyre vigtige samarbejde på retsområdet på bane. Fra det svenske formandskabs side vil vi fremme samarbejdet på dette område. Vi vil arrangere et møde på højt niveau og et seminar. Begge skal bidrage til Kommissionens nye regionale program på det retlige område og på indenrigsområdet. En vigtig del af dette spørgsmålskompleks er spørgsmålene vedrørende migration, som flere medlemmer har berørt under dagens forhandling. Jeg tror, at det er vigtigt at se migrationsspørgsmålene i et helhedsperspektiv. Vi må tage hensyn til sociale, økonomiske og kulturelle aspekter.
Hr. formand, den fase, som vi nu går ind i, skal koncentreres om at gennemføre det, der allerede er skabt enighed om i Barcelona-processen. Jeg tror, at det var hr. Obiols, der talte om mangelen på symbolsk konkretion. Fru Carlotti var inde på det samme emne. Jeg tror nu, at EU sammen med partnerlandene rundt om Middelhavet skal sørge for, at intentionerne og forpligtelserne i Barcelona-deklarationen realiseres, for ligesom alt andet vil Barcelona-processen ikke blive bedømt på, hvad den lover, men på de resultater, der opnås via den.

Patten
Hr. formand, jeg er overordentlig glad for at deltage i denne debat om Middelhavsområdet her i dag. Jeg er særlig taknemmelig over for de to ordførere, fru Muscardini og hr. Naïr, for det fremragende arbejde, de har udført i forbindelse med udarbejdelsen af deres to betænkninger. Det har været en yderst god debat. Det er personligt noget af en skuffelse, at mange af dem, som var i stand til at finde tid i deres travle kalender til at deltage i debatten, ikke var i stand til at finde tid til at høre særlig meget af debatten eller endda at vente til slut for at høre svarene. Det er, forekommer det mig, en smule uhøfligt af mig at svare folk, der stiller seriøse spørgsmål, men som ikke er i stand til at blive for at høre svaret. Så det vil jeg undlade at gøre. Jeg vil blot svare de folk, der har været i stand til at blive til den bitre ende, hvilket rent faktisk giver debatten nogen betydning.
Middelhavsområdet er vores nære udland, på vores sydlige flanke, så det bør indtage en helt særlig plads i vores relationer udadtil. De mål, der blev vedtaget i Barcelona, gælder i alt væsentligt stadig, og de bliver stadig mere relevante: samarbejde for fred og stabilitet, skabelse af fælles velstand gennem etablering af frihandel, tilvejebringelse af økonomisk og finansiel bistand til at imødegå de udfordringer, der ligger heri, og hjælp til at forbedre den gensidige forståelse og tolerance mellem folk af forskellig kulturel baggrund og med forskellige traditioner.
Som Parlamentet vil vide, har jeg længe været af den opfattelse, at tiden var inde til at se på, hvordan vi kunne forbedre opfyldelsen af de mål, der blev fastsat i Barcelona. Vi har derfor arbejdet meget ihærdigt på en meddelelse fra Kommissionen om at styrke Barcelona-processen, der igen udgjorde hovedinputtet til Euro-Middelhavsområdets udenrigsministres møde i Marseille i november sidste år, hvor der var overvældende støtte til vores idéer. Det dokument lå på bordet foran ministrene, og det var hoveddagsordenen for dette møde.
Jeg vil nu gerne give min vurdering af, hvor vi står, og hvor vi bør bevæge os hen herfra. Med Parlamentets tilladelse vil jeg her komme ind på punkter, der fremgår af begge betænkninger, frem for at behandle hver enkelt betænkning for sig.
Lad mig først se på den politiske situation i den region, som vi skal drøfte om et lille øjeblik. Begge betænkninger peger på den store betydning, som fredsprocessen i Mellemøsten har for Den Europæiske Unions politik i Middelhavsområdet. Jeg bemærker mig opfordringerne i begge betænkninger til, at Den Europæiske Union spiller en mere aktiv rolle i fredsprocessen.
Lad os ikke undervurdere vores bidrag. Vi er f.eks., og det er ikke et urimeligt argument at fremføre, den største donor, når det gælder Den Palæstinensiske Myndighed. Sidste år blev der afsat 155,6 millioner euro fra fællesskabsbudgettet, som bestod af 90 millioner euro til en særlig kontantordning, som jeg ved årets udgang stillede til rådighed for at hjælpe med til at bevare Den Palæstinensiske Myndigheds institutionelle rammer, som vi har hjulpet med til at skabe og finansiere.
Jeg vil gerne uden nogen forbehold takke Parlamentet - takke denne del af budgetmyndigheden - og også takke Rådet for deres hjælp med at sikre, at vi kunne få denne kontantordning klar inden jul. Som begivenhederne med beklagelse har vist, vil den blive mere end nødvendig.
Ved mødet i Marseille besluttede ministrene, efter min mening med rette, ikke at søge at nå til enighed om den foreslåede freds- og stabilitetspagt. Det var helt klart ikke det rette tidspunkt. Der er imidlertid ikke desto mindre reelt gjort store fremskridt hen imod at nå til enighed om dette instrument. Vi bør sørge for, at vi kan udnytte disse fremskridt, når tiden er inde, således at det bliver et rigtigt meningsfuldt dokument, der afspejler Den Europæiske Unions aktive engagement, når det gælder om at opretholde fred og stabilitet i regionen.
I mellemtiden - og her gentager jeg de kommentarer, der er fremført i begge de betænkninger, vi drøfter - bør vi ikke vente på, at pagten skal træde i kraft, før vi gør flere bestræbelser på at tilskynde til respekt for menneskerettighederne og de demokratiske frihedsrettigheder i regionen. Vores meddelelse er meget klar, hvad dette angår. Den Europæiske Union bør anvende alle relevante fora til at presse på for at nå fremskridt med hensyn til disse spørgsmål. Meda-demokratiprogrammet bør fortsat anvendes til at finansiere positive aktioner, og Meda-bevillingerne selv bør være mere afhængige af relevante fremskridt. Jeg bifalder i høj grad Parlamentets opbakning her og håber, at Rådet også vil reagere positivt.
Økonomiske og finansielle spørgsmål er naturligvis centrale punkter for partnerskabet, selv om de ikke, som flere talere har påpeget, er noget i retning af alt, hvad partnerskabet går ud på. I Marseille var der stor opbakning til vores forslag om at styrke det, og jeg vil gerne påpege følgende: Vi må sætte yderligere fart i forhandlingen, undertegnelsen og ratificeringen af associeringsaftalerne. Det er mig en glæde at kunne bekræfte, at vi gør store fremskridt med dette. I fredags lykkedes det os endelig at sætte vores initialer under aftalen med Egypten, og vi føler os opmuntret over de fremskridt, vi gør med Algeriet, Libanon og Syrien. Jeg ønsker at få virkelig gang i forhandlingerne med Algeriet, Libanon og Syrien i år. Ratificeringsprocessen i medlemsstaterne går imidlertid beklageligt langsomt. Aftalen med Jordan blev undertegnet for tre år siden, men den er stadig ikke trådt i kraft. Hjælp fra Europa-Parlamentet i denne henseende ville i høj grad være velkommen. Jeg håber, at de ærede medlemmer ud over at holde taler i salen her vil gå til deres egne parlamenter og regeringer for at sikre, at vi, når vi når til enighed om en af disse associeringsaftaler, kan få dem ratificeret hurtigt.
Der er to stater, som stadig ikke har ratificeret aftalen med Jordan - jeg skal ikke nævne navne, som man siger - men jeg håber meget inderligt, at de belgiske og franske medlemmer af Europa-Parlamentet - jeg håber ikke, at jeg har røbet mig - vil gå til deres parlamenter for at presse på for at få en ratificering igennem så hurtigt som muligt.
Når tiden er inde, må vi også se på spørgsmålet om handlen med landbrugsprodukter. Troværdigheden ved vores partnerskab ligger i, at vi er i stand til at beskæftige os med følsomme spørgsmål som dette, og vi må have en ordentlig drøftelse af det. Vi må udvikle en syd-syd-samhandel og et syd-syd-samarbejde, herunder på et subregionalt grundlag. Vi ønsker, at alle lande, der undertegner en associeringsaftale med os, indgår frihandelsaftaler med hinanden inden fem år. Det er den eneste måde, hvorpå vi kan forberede vores allerede vedtagne mål om et samlet EU-Middelhavsfrihandelsområde inden 2010.
Udviklingen af samhandel på subregionalt plan bør ledsages af et større subregionalt samarbejde. Handelsmulighederne vil ikke blive udnyttet, medmindre infrastrukturen er til stede. Vi må fremme indførelsen af identiske oprindelsesbestemmelser for alle partnere, der etablerer frihandel indbyrdes, og som vedtager den harmoniserede protokol om oprindelsesregler. Vi må harmonisere de foranstaltninger, der relaterer til det indre marked. Vi ønsker at få en tidsplan på plads inden næste år for prioriterede sektorer - såsom oprindelsesbestemmelser, told, normer og standarder og beskyttelse af intellektuel ejendomsret - til gennemførelse fra 2004 både mellem partnerne og Unionen og mellem partnerne indbyrdes.
Alt dette vil sammen med den støtte, vi yder vores partnere i forbindelse med Meda, øge regionens tiltrækningskraft for investorer. Et åbent marked uden sektoropdeling og med et sundt og forudsigeligt juridisk og administrativt miljø er den bedste måde, hvorpå vi kan sikre, at de meget lave niveauer af lokal, europæisk og global investering vil blive større.
Begge betænkninger tillægger med rette stor betydning af behovet for at forbedre Meda, hvilket et par af de talere, der stadig er tilbage i salen, nævnte i deres bemærkninger. For Meda har ganske vist en fremragende rekord, når det gælder forpligtelser, men er langt mindre fremragende, når det gælder betalinger. Sidste år opretholdt det rekorden, hvad forpligtelserne angår. De foreløbige tal viser, at 879 millioner euro eller 98% af de udestående forpligtelser blev opfyldt, og rekorden, hvad betalinger angår, blev forbedret til 335 millioner euro eller 95% af de tilrådighedværende bevillinger. Jeg er glad for at kunne sige, at kontrollen med de overskydende betalinger, der skal til for at opfylde forpligtelserne, er begyndt at blive bedre. I gennemsnit over de sidste fem år har vi nu opfyldt 30% af de eksisterende forpligtelser imod 26% for et år siden, men der er stadig lang vej tilbage. Vi er i færd med at iværksætte to reformer, den reviderede Meda-forordning og den interne reform af Kommissionen. Jeg har tillid til, at de samlet vil føre til store forbedringer i de kommende år.
Min ærede ven, hr. Beazley, som jeg er meget glad for stadig er på sin plads, talte om dette og stillede et konkret spørgsmål om Cypern og Malta og deres deltagelse i regionale programmer. Jeg er glad for at kunne svare med et bekræftende "ja". Det er et positivt "ja" og ikke et negativt eller tvetydigt "ja".
Jeg noterer mig opfattelsen af, at det beløb, der er stillet til rådighed for perioden 2000-2006, er utilstrækkeligt. Jeg blev ikke overrasket, da jeg så dette nævnt i betænkningen. Det er helt rigtigt, at de 5,35 milliarder euro, som Rådet enedes om - her afslører jeg vist ingen hemmeligheder - er mindre end det beløb, Kommissionen foreslog. Men sammen med lån fra EIB betyder dette ikke desto mindre, at der vil være næsten 13 milliarder euro til rådighed i den pågældende periode, hvilket ikke er nogen helt ubetydelig sum. Det, der er vigtigt nu, er, at disse penge bliver anvendt effektivt, både hvad angår kvaliteten af vores foranstaltninger i relation til de politiske mål og de egentlige betalinger ude i marken.
Kommissionen har foreslået, at Meda-bevillingen i fremtiden bør være tættere forbundet med associeringsprocessen og iværksættelsen af økonomiske reformer. Jeg kommer ikke med nogen undskyldninger for dette, og jeg er glad for at notere mig støtte til denne linje i en af betænkningerne.
Jeg har noteret mig opfordringerne til at sætte mere kommissionspersonale ind til at arbejde med denne sektor. Jeg erkender, at det berørte personale er yderst hårdt presset, men eventuelle beslutninger vil skulle træffes inden for rammerne af udviklingen af Kommissionens personaleniveauer generelt, og også her ville jeg være glad for konkret hjælp fra Parlamentet.
Vi vil også i år arbejde på et program, der skal tage hensyn til de sociale indvirkninger af økonomisk omstilling. Det vil tilskynde til almen uddannelse og erhvervsuddannelse, fremme af kvinders rolle og socialsikringssystemer såvel som aktioner på sundhedsområdet.
Det overraskede mig ikke, at man i begge betænkninger opfordrede til øget støtte til det civile samfund. Det kan jeg fuldt ud gå ind for. Spørgsmålet er, hvordan man bedst tackler dette. Jeg er bange for, at finansiering af mikroprojekter ikke er svaret. De er ikke omkostningssparende, og de er uøkonomiske med hensyn til personaleressourcer. Et decentraliseret samarbejdet bør hilses velkomment, men ikke i den forstand, at man sætter fornyet gang i de gamle decentraliserede samarbejdsprogrammer for Middelhavsområdet. Hvor værdige deres mål end måtte være, blev de gjort til genstand for alvorlig kritik fra Revisionsrettens side, og de blev da også kritiseret alvorligt af Europa-Parlamentet. Vi må hellere give civilsamfundet - det være sig ngo'er, lokale myndigheder eller andre grupper - et klarere budskab om, at vores programmer er åbne for deres deltagelse, og de skal blot organisere sig for at reagere på vores indkaldelser af forslag.
Gode eksempler på dette findes allerede i vores sektorbestemte regionale samarbejdsprogrammer, f.eks. hvad angår miljøet, kulturarven og Meda-demokrati. Jeg foreslår, at vi gør en samordnet indsats i denne retning og forsøger at udbrede denne tilgang. På længere sigt kunne vi se på andre måder at støtte det civile samfund på, og jeg vil helt bestemt være rede til at overveje alle konkrete forslag, som Parlamentet måtte stille.
Endelig har jeg med glæde bemærket den generelle enighed, når det gælder om at øge partnerskabets synlighed. Jeg bifalder varmt Parlamentets aktiviteter i denne henseende gennem internationale kontakter på alle niveauer. Jeg er blot ked af, at jeg ikke vil være i stand til at deltage i forummet den 8. og 9. februar, men jeg er på et trojkabesøg disse to dage. Jeg håber, at Parlamentet vil være forstående. Vi vil supplere vores eksisterende aktiviteter med indførelsen af et dedikeret program, hvor vi gør brug af alle de moderne teknikker, vi har til vores rådighed, for at sikre, at værdien af det, vi gør, bliver værdsat i videst muligt omfang både i Den Europæiske Union og blandt vores partnere i Middelhavsområdet.
En taler, hr. Obiols i Germà, som jeg var glad at se på sin plads, sagde, at vi bør gøre mere end blot lade, som om vi ønsker at nå vores mål i Barcelona-processen. En anden, som jeg er bange for ikke er til stede, sagde, at vi bør give udtryk for en handlekraft, der er til at tage og føle på. Det er det, vi forsøger at gøre. Det er det, det dokument, som vi forelagde i Marseille, forsøger at gøre, nemlig en seriøs indsats for at styrke Barcelona-processen med konkrete forslag til foranstaltninger.
Hvad os i Kommissionen angår, ønsker vi ikke at komme med de samme gamle taler, vi ønsker ikke mere de samme endeløse møder og topmøder og konferencer og bilaterale aftaler. Vi ønsker at afslutte alle associeringsaftalerne og få dem ratificeret, og vi har en god chance for at afslutte mindst endnu to associeringsaftaler i år. Jeg kunne ønske mig dem alle. Vi må beskæftige os med spørgsmål såsom syd-syd-samhandel og kumulering af oprindelsesbestemmelser, vi må beskæftige os med regionalt samarbejde, vi må sætte gang i opfyldelsen under Meda-programmet. Dette er ikke en virtuel politik. Det er en reel politik, som vi ønsker at få til at fungere i god tid. Jeg håber, at vi ved fremtidige debatter i Parlamentet, der har lige så mange medlemmer til stede fra den ene ende til den anden, som denne i det mindste delvis har haft - kan aftegne vores fremskridt i noget, som bør være en af prioriteterne for Den Europæiske Unions foranstaltninger udadtil.

Situationen i Mellemøsten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om situationen i Mellemøsten.
Jeg byder hr. Danielsson, som er rådsformand, velkommen, og jeg giver ham straks ordet på vegne af Rådet.

Danielsson
. (SV) Fru formand, kære medlemmer, fredsprocessen i Mellemøsten befinder sig, med tanke på det israelske premierministervalg den 6. februar, i en usikker situation. Parterne kom under forhandlingerne i Taba nærmere en forhandlingsløsning, end de nogensinde har været. Samtidig har volden i de palæstinensiske områder og det store antal dræbte og sårede medført, at tilliden mellem forhandlingsparterne er alvorligt reduceret.
Den israelske regering står over for forandringer, uanset udfaldet af premierministervalget den 6. februar, men fredsviljen vil forhåbentlig samtidig være stærk hos både israelerne og palæstinenserne. Premierministervalget i Israel og den kommende regeringsdannelse bliver vigtige faktorer i bestemmelsen af fredsprocessens fremtidige retning.
På trods af vanskelighederne har parterne ønsket at holde fast i de fremskridt, som de trods alt har opnået. I Taba forhandlede parterne direkte med hinanden, uden at der var en tredjepart til stede. Atmosfæren var seriøs og resultatorienteret, og begge parter udtalte sig denne gang optimistisk om mulighederne for at nå frem til en aftale. Der var imidlertid ikke tid nok til, at man kunne nå frem til en sådan aftale i Taba, men parterne blev den 28. januar enige om et joint concluding statement. Denne udtalelse kan være en platform, når de videre forhandlinger om en fredsaftale genoptages. Jeg vil henlede medlemmernes og Parlamentets opmærksomhed på, at især Den Europæiske Unions rolle i det fortsatte fredsarbejde betones i udtalelsen.
Såvel formandskabet som andre adressater har fra mange sider fået ønske om en styrkelse af Unionens allerede store engagement i hele Mellemøst-spørgsmålet. EU har en vigtig rolle at spille, idet vi er den vigtigste handelspartner for praktisk taget alle lande i området og desuden den største giver af offentlig støtte til de palæstinensiske områder. EU har jo, via vores særlige udsending, Moratinos, som har været til stede hele tiden, haft mulighed for at følge forhandlingerne i Taba. For Unionen har det været af stor værdi, at netop hr. Moratinos har kunnet deltage og vise Unionens støtte til forhandlingerne og Unionens vilje til at bistå parterne.
Endvidere vil jeg understrege, at formandskabet i de seneste uger har haft regelmæssig kontakt på højeste niveau til lederne i både Israel og Palæstina. Et gennemgående tema ved disse kontakter har fra formandskabets side været Unionens vilje til at bistå parterne, hvor de måtte ønske det. Kontakterne har hele tiden fundet sted i nært samarbejde med den højtstående repræsentant og med FN's generalsekretær.
Jeg vil også understrege betydningen af, at den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hr. Solana, indgår i den internationale kommission under ledelse af senator Mitchell, der undersøger den aktuelle vold i de palæstinensiske områder, og som forhåbentlig efterhånden vil fremlægge forslag, der forhindrer en opblussen af volden.
Den meget langvarige krise har givet den palæstinensiske befolkning store økonomiske og humanitære problemer. De palæstinensiske myndigheder kæmper desuden med store budgetproblemer, efter at den israelske regering har stoppet overførslerne af de skattemidler, som den er forpligtet til at betale i henhold til den såkaldte Pariserkonvention. Rådet (almindelige anliggender) har i en udtalelse af den 22. januar opfordret Israel til at genoptage disse overførsler. Unionen har desuden, på initiativ af kommissær Patten, gennem ekstra bevillinger midlertidigt stillet midler til rådighed for de palæstinensiske myndigheder.
Menneskerettighedssituationen er fortsat bekymrende. Unionen har foretaget en diplomatisk henvendelse til de palæstinensiske myndigheder i anledning af de dødsdomme, der for nyligt blev eksekveret. Unionen har også rettet en diplomatisk henvendelse til Israel mod de udenretslige henrettelser af palæstinensere, som er blevet bekræftet fra militært hold. Vi må fortsat forfølge disse spørgsmål fremover.
Desværre er der ingen nye oplysninger om initiativer eller fremskridt med hensyn til fredsforhandlinger mellem Israel-Syrien og Israel-Libanon.
Fru formand, Unionen skal, i dialog med parterne og også i nært samarbejde med den nye amerikanske regering, fortsætte med at gøre, hvad der er muligt for at føre fredsprocessen frem til en lykkelig afslutning i alle henseender.

Solana
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil meget kort forsøge at tilføje nogle, set ud fra et politisk synspunkt, mere specifikke elementer til det indlæg, som rådsformanden netop har fremkommet med.
Jeg mener, at forhandlingen i dag er en grundlæggende forhandling på nuværende tidspunkt. Jeg mener, at vi skal stille mindst tre spørgsmål for at målrette forhandlingen. Det første er: Hvordan vil de politiske udsigter være i Israel efter valget den 6. februar? Det andet, som også indgik i rådsformandens indlæg, er: Hvordan kan denne voldscyklus, som vi har været vidner til i de seneste måneder, brydes? Og det tredje og måske vigtigste er: Hvilken betydning skal vi lægge i fredsprocessen i 2001?
2000 var et håbets år. Det blev indledt med troen på, at der måske kunne nås frem til en endelig aftale. Der blev truffet nogle vigtige foranstaltninger i den syriske del. Men 2000 endte desværre, uden at vi havde opnået fred. Vi vil gøre vores yderste for, at 2001 virkelig bliver året, hvor vi er i stand til at opnå den.
Situationen er i øjeblikket stadig meget usikker. Jeg kan fortælle Dem, at jeg har tilbragt formiddagen i Stockholm sammen med den svenske statsminister og rådsformand og FN's generalsekretær. Vi diskuterede næsten til frokosttid, hvorefter jeg tog flyet for at komme herned og være sammen med Dem i eftermiddag.
Der bliver taget mange initiativer i øjeblikket, initiativer, som vi håber og ønsker får et positivt udfald, så der bliver mulighed for et sidste og endeligt topmøde før valget den 6. februar. Jeg tror, at der stadig er mulighed for, at dette topmøde finder sted, og også for, at det finder sted i Europa.
Som rådsformanden så rigtigt har sagt, har vi siden 23. december sidste år været travlt beskæftiget, og vi har alle sammen været meget engagerede. I en sådan grad, at jeg, hvis De tillader det, fru formand, kan fortælle Dem, at jeg tilbragte årets første dag i Israel sammen med Barak og Arafat, og vi har haft en virkelig betydningsfuld dialog.
De møder, der fandt sted i Taba, har, som rådsformanden sagde, uden tvivl været de mest omfattende forhandlinger, der nogensinde har fundet sted - det siger alle, der har deltaget i dem. Jeg kan fortælle Dem, at der er gjort fremskridt på alle områder.
På det territoriale område er vi meget tæt på at opnå en aftale - hvis der var tid til det - i et forhold, der er meget tæt på 100% af territoriet, med nogle ombytninger af det.
Set ud fra et sikkerhedsmæssigt synspunkt mener jeg, at der kan opnås en god aftale, hvis det accepteres, at der skal være tre stationer til hurtig varsling, og hvis der langs hele Jordandalen kan opnås en deployering af internationale styrker, som kan sikre stabiliteten.
I spørgsmålet om Jerusalem fortsætter forhandlingerne, Som De ved, om problemet med Grædemuren og Vestmuren, og der sker nogle fremskridt. Der er endnu ikke truffet nogen fast afgørelse. Men der er et ønske om at gøre fremskridt og finde en endelig løsning på spørgsmålet om Jerusalem.
Hvad angår spørgsmålet om flygtningene, er der også gjort fremskridt på møderne i Taba, og der er gjort fremskridt på specifikke og konkrete områder. Det underudvalg, der behandler problemet, har gjort store fremskridt i hele flygtningespørgsmålet, selv om det har været nødt til i øjeblikket at udsætte det grundlæggende spørgsmål om retten til tilbagevenden. De har udsat dette spørgsmål for at finde specifikke og konkrete løsninger på specifikke og konkrete problemer: internationale kommissioner, hvordan der kan findes ressourcer i de forskellige lande til at hjælpe på det område osv.
Derfor er der stadig, mine damer og herrer, håb om, at vi enten kan opnå en endelig aftale - et spinkelt håb, når sandheden skal frem, for der er meget lidt sandsynlighed for, at der kan opnås en endelig aftale inden søndag - eller et udtrykkeligt tilsagn fra de to parters side om en række parametre, således at der, uanset situationen i Israel og territorierne efter den 6. februar, altid er en række tilsagn, accepteret af de to parter, så den næste forhandling ikke skal starte næsten helt fra bunden.
Jeg kan fortælle Dem, at alle de fremtidige formandskaber i Den Europæiske Union uden nogen som helst tvivl vil bevare et ikke bare politisk, men også personligt engagement. Statsminister Göran Persson er meget personligt engageret - det kan jeg bevidne ud fra alle de timer, vi har tilbragt sammen ved telefonen for at føre alle de forhandlinger, der var nødvendige for at forsøge at opnå en løsning - og for vores del skal De ikke være det mindste i tvivl om, at vi vil fortsætte med at være fysisk, psykisk og politisk engageret i det, for løsningen af konflikten i Mellemøsten interesserer os, som De ved, og den interesserer os meget.
Det er også vigtigt at understrege regionens landes konstruktive optræden. Både Jordan og Egypten fortsætter deres beslutsomme og faste bestræbelser på at opnå en forhandlet og endelig løsning. Vi kommer givetvis til at opleve meget vanskelige øjeblikke, efter at valgresultatet er kendt. Der vil være punkter, hvorom der hersker usikkerhed, og det vil være nødvendigt at være fast besluttet på - som vi europæere altid har været det - fortsat at støtte denne fredsproces.
Set ud fra andre synspunkter - det økonomiske synspunkt - har rådsformanden allerede sagt, hvad vi gør. Jeg er sikker på, at Kommissionen vil gøre det samme. Vi vil fortsætte med den generøse holdning, som Den Europæiske Union altid har vist.
Jeg vil også sige nogle få ord til Dem om undersøgelsesudvalget, et udvalg, der opstod som følge af Sharm el Sheikh-mødet. Udvalget har arbejdet godt i et stykke tid, men for en uge siden besluttede den israelske regering at bryde forbindelsen med det til efter valget. Selv om der stadig er hold fra udvalget på stedet, tager medlemmerne af udvalget ikke til områderne før den 16. februar. Det er, hvad jeg kan fortælle Dem for øjeblikket.
Endelig vil jeg gentage, at vi fortsætter arbejdet energisk og beslutsomt i de dage, der er tilbage, og hvis det ender med et topmøde, vil den europæiske repræsentation deltage i det og gøre alt, hvad der er muligt for at skubbe denne proces i den rigtige retning.

Patten
Fru formand, jeg er meget taknemmelig for denne lejlighed til at få ordet for en kort bemærkning i denne forhandling. Jeg har ikke til hensigt at gentage noget af det, jeg sagde i den tidligere forhandling, og jeg har heller ikke til hensigt at gentage det, formanden og den højtstående repræsentant lige har sagt, ikke fordi det ikke er vigtigt, men fordi en gentagelse af det ville være at nedgøre parlamentsmedlemmernes intelligens.
Vi nærer naturligvis alle håb om fremskridt ved fredsforhandlingerne. Vi finder naturligvis alle, at det ville være fjollet at spekulere på, hvordan der ser ud i Israel efter valget. Det er op til Israels folk at foretage deres demokratiske valg og os andre at beskæftige os med konsekvenserne. Vi er naturligvis alle alvorligt bekymrede over tabet af liv på begge sider. Der har allerede været et stort antal ofre på grund af en overdreven magtanvendelse, og vi er dybt foruroligede over de henrettelser uden rettergang, der er foretaget af israelske sikkerhedsstyrker. Ikke blot underminerer dette udsigterne til at nå frem til en forhandlingsløsning, det er også uacceptabelt for en demokratisk nation at ty til den slags midler, der udgør en grov krænkelse af menneskerettigheder og retsprincipper.
Lad mig være lige så klar her. Vi er også dybt bekymrede over palæstinensernes drab på israelske civile og de nylige henrettelser af palæstinensere. Også dette er uacceptabelt, og navnlig i betragtning af de palæstinensiske myndigheders tidligere forpligtelse til et moratorium for dødsstraffen.
Vi er også stadig bekymrede over den humanitære situation på Vestbredden og i Gaza. Israels sidste indskrænkninger har ødelæggende virkninger på den palæstinensiske økonomi og derfor ikke overraskende også på den politiske stabilitet. De berører endda indførelsen af humanitær bistand i de palæstinensiske territorier. Den Palæstinensiske Myndighed har f.eks. informeret Kommissionens repræsentant i Jerusalem om, at man indtil videre har måttet udsætte den officielle indvielse af hospitalet i Gaza - et hospital, som Europa-Parlamentet måske er endog særlig bekendt med - den skulle oprindelig have fundet sted midt i januar måned. Situationen er yderligere forværret, og personale og patienter forhindres endda i at nå frem til hospitalet. På samme måde kan udstyr og forsyninger såsom ilt, lægemidler og brændstof ikke nå frem til hospitalet, og man har været nødt til at indstille yderligere byggeri.
I sin foreløbige rapport om gennemførelsen efter appellen om nødhjælp i december giver UNRWA udtryk for bekymring over de alvorlige problemer, der er med at levere fødevarer, byggematerialer, medicinsk udstyr og andre væsentlige forsyninger. Sikkerheden er blevet bragt alvorligt i fare for det personale, der er beskæftiget med at yde humanitær bistand.
Jeg beklager meget stærkt, at situationen fortsat forværres. Men vi er fortsat med at gøre vores stilling krystalklar. Vi har krævet, at de resterende beskæringer i den palæstinensiske økonomi skulle ophøre. Vi har anmodet Israel om øjeblikkelig at ophøre med at tilbageholde udbetalingen af indtægter, som Den Palæstinensiske Myndigheder har til gode, og vi har reageret prompte på krisen både ved at tackle den humanitære situation og Den Palæstinensiske Myndigheds usikre budgetsituation.
I december leverede Kommissionen 15 millioner euro i nødhjælp, 14,5 millioner euro alene til UNWRA som svar på dens appel om nødhjælp. Vi har desuden ydet en særlig kontantordning på 27,5 millioner euro i troen på, at det var i begge parters interesse ikke at underminere Den Palæstinensiske Myndigheds evne til at udbetale lønninger. I samme ånd etablerede Kommissionen den nye kontantordning på 90 millioner euro, som formandskabet nævnte. Jeg er Parlamentet og Rådet taknemmelig for at gøre denne kloge overførsel mulig inden jul. I første uge uddelte jeg en første rate på 30 millioner euro til Den Palæstinensiske Myndighed.
Vi bør se på den sandsynlige situation i resten af året. Eftersom vores ressourcer er begrænsede, bør vi nøje undersøge, hvad vi videre skal gøre. Hvis vi fortsat trækker månedlige udbetalinger ud af den særlige kontantordning for at opfylde Den Palæstinensiske myndigheds løbende administrative behov, herunder betaling af embedsmændenes lønninger, uddannelse, sundhed og andre offentlige tjenesteydelser, vil der meget snart ikke være flere penge tilbage.
Den Palæstinensiske Myndighed står nu over for et fortsat indkomstfald og et voksende underskud. De vil være nødt til at justere deres politikker. I stedet for at hjælpe dem ud af deres vanskeligheder måned for måned bør vi se på, hvordan vi kan hjælpe dem på længere sigt. For Den Europæiske Union og det bredere internationale samfund har en interesse i at opretholde Den Palæstinensiske Myndigheds økonomiske og institutionelle rammer, som vi har været med til at skabe, og som vi har været med til at finansiere mere generøst end nogen andre.
Hvis Den Palæstinensiske Myndighed brød sammen, ville det være et meget hårdt slag for udsigterne til fred i regionen, den israelske sikkerhed ville være truet, og vores bestræbelser på at fremme samarbejde og stabilitet i Mellemøsten ville blive undermineret. Derfor må både Den Palæstinensiske Myndighed og det internationale samfund som sådan se længere frem end til den umiddelbare krise og overveje, hvordan vi kan gøre noget ved det stadig større svælg i de palæstinensiske finanser.
Der er endnu et punkt, jeg gerne vil komme ind på, og jeg gør det med al behørig takt, men jeg tror ikke, at det er i modstrid med de erfaringer, der er gjort af de medlemmer af Europa-Parlamentet, som for nylig har været i regionen. Uanset de forfærdelige problemer, som Den Palæstinensiske Myndighed, som jeg sympatiserer stærkt med, står over for, så er der ingenting, der berettiger en praksis, som i den grad ikke lever op til den redelighed, vi har ret til at forvente fra enhver modtager af vores midler, og som borgere i ethvert samfund har enhver ret til at forvente fra deres styrende organer. Jeg mener, at jeg har ret, når jeg, som jeg nævnte for lidt siden, siger, at en række medlemmer, der for nylig var i området, har stærke synspunkter herom.
Vi ønsker at spille vores rolle, når det gælder om at støtte Den Palæstinensiske Myndighed, men hvis vi skal gøre dette, må vi være i stand til at forsikre Den Europæiske Unions budgetmyndighed, der står til ansvar over for Europas skatteydere, om, at de penge, vi stiller til rådighed, bliver brugt rigtigt og ordentligt.
Jeg vil gentage, hvad jeg lige har sagt, nemlig at vi vil gøre, hvad vi kan for at hjælpe Den Palæstinensiske Myndighed. Jeg håber meget inderligt, at myndighederne i Israel vil sætte en stopper for den økonomiske og finansielle blokade af de palæstinensiske områder, for dette vil på kort, mellemlangt og langt sigt øge ustabiliteten og understøtte volden.

Galeote Quecedo
Hr. formand, jeg vil indlede med at takke for både Rådets og Kommissionens oplysninger og kommentarer og sige, at min gruppe deler den moderat optimistiske tone - lad os i øvrigt håbe, at de oplysninger, som den højtstående repræsentant har givet os, bliver bekræftet - i en meget følsom tid, nogle få dage før valget i Israel og med den amerikanske regering midt i en overgangsfase, hvor den skal genetablere sin politik for området.
Men vi må ikke glemme, at vi i dag kan tælle mere end 400 dræbte på grund af Intifadaen, som har ført os tilbage til et scenarium, som vi troede, at vi ikke ville få at se igen. Min gruppe anser det også for meget positivt, at der i de seneste måneder har været en større europæisk tilstedeværelse i området. Som rådsformanden nævnte, er det rigtigt, at hr. Solanas deltagelse i Sharm el Sheikh og i undersøgelsesudvalget og Den Europæiske Unions tilstedeværelse i Taba gennem dens faste repræsentant, ambassadør Moratinos, har givet os mulighed for at bidrage effektivt til fredsprocessen.
Vi mener, at denne indsats i form af Den Europæiske Unions politiske tilstedeværelse i området skal styrkes, og vi mener, at den er forenelig med den afgørende rolle, som den amerikanske regering fortsat skal spille i hele denne proces. I Taba har parterne erkendt, at de aldrig før har været så tæt på en endelig aftale, men jeg mener, at vi skal være bevidste om, at den tilsyneladende eufori ikke må svække vores realitetssans. Ordentlige israelere og palæstinensere må gøre sig klart, at de har en fælles fjende, nemlig den ekstremisme, som fundamentalisme af den ene eller den anden art medfører, for den er den største trussel mod fredsprocessen, stabiliteten og velstanden i området, og den er dermed unægtelig en risiko for hele Middelhavsområdet.
Desuden mener jeg, at vi skal være bevidste om, at vi står over for en national, historisk nedarvet konflikt, som har gennemsyret visse landes uddannelsessystemer og skabt had i de yngste generationer. Derfor kan vi naturligvis ikke forvente en magisk løsning på den, og vi skal håndtere den med vedholdenhed. Jeg mener, at det er meget passende at knytte diskussionerne om fredsprocessen i Mellemøsten sammen med det nye skub, som vi fra Den Europæiske Unions side forsøger at give Barcelona-processen, som vi gør i eftermiddag, og som kommissær Patten har gjort det, for der er ingen tvivl om, at det største bidrag, som Europa i øjeblikket kan yde til fredsprocessen, er at holde liv i ånden omkring Euro-Middelhavssamarbejdet ved at styrke dets levedygtighed og holde dets udvikling fri af politisk pres.
Israelere og palæstinensere har i de seneste dage været enige om, at det er nødvendigt at standse volden og genetablere sikkerheden i området, men desuden har de samarbejdet om udviklingen af kreative løsninger på de problemer, der adskiller dem: Jerusalem, den endelige grænsetrækning, flygtningene og bosættelserne, som hr. Solana har talt om. Den Europæiske Union har et særligt ansvar for at konsolidere dette grundlag til trods for de interne politiske omskiftelser i de seneste dage. Vi skal støtte, at parterne slår ind på en vej til løsning af konflikten, der er baseret på en fredelig afklaring af uoverensstemmelser, tolerance, respekt for menneskerettighederne og konsolidering af freden.

Sakellariou
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, hr. højtstående repræsentant for FUSP, med Deres indlæg for nogle minutter siden synes jeg, at De har gjort Dem fortjent endnu en titel: højtstående repræsentant for håb. Gid De har ret. Jeg deler desværre ikke Deres, endog forsigtige, optimisme, men jeg skal indrømme, at Deres ord har lagt en dæmper på mine bekymringer.
Mine damer og herrer, det kan godt være, fredsprocessen er helt banaliseret, men dens principper er stadig gyldige og nødvendige. For det første eksisterer de grundlæggende aftaler fra Oslo forsat og er fortsat gældende. Intet menneske, heller ikke hr. Sharon, kan drage deres moralske og folkeretlige gyldighed i tvivl. Jeg henviser bl.a. udtrykkeligt til princippet "land for fred", som siden Madrid har været grundlaget for tilnærmelsen og forhandlingerne.
For det andet skal Sikkerhedsrådets resolutioner 242, 338 og naturligvis også 194 om flygtningene opfyldes for at skabe grundlag for en retfærdig og varig fred.
For det tredje vil jeg nævne de centrale problemer, som skal løses, hvis der skal kunne skabes fred, som De jo sagde, hr. repræsentant for FUSP, nemlig tilbagelevering af alle besatte områder, indstilling af bosættelserne på disse områder, palæstinensernes ret til dele af Jerusalem og mulighed for, at de palæstinensiske flygtninge kan vende hjem, hvilket måske er det allerstørste problem.
Jeg vil slutte med at gentage, hvad der ofte er blevet sagt og understreget her i Parlamentet, nemlig at Den Europæiske Union har en stor moralsk forpligtelse og en vital egeninteresse i at spille en politisk rolle i denne fredsproces, som svarer til dens politiske engagement. Den gamle arbejdsdeling, hvor USA laver politikken, og Den Europæiske Union betaler den, er ikke længere acceptabel. Den har hidtil heller ikke ført til noget anvendeligt resultat. Det drejer sig ikke om at skifte USA ud med EU i fredsprocessen, men om at Den Europæiske Union sammen med USA forener anstrengelserne for at finde en retfærdig løsning. Det skal nu være det, som jeg ville kalde en ny fredsproces.
Sharm el Sheikh var med Deres tilstedeværelse, hr. repræsentant for FUSP, og med tilstedeværelsen af FN's generalsekretær en ny ramme for fredsforhandlinger. Vi håber, at denne nye model vil blive bevaret og give os bedre resultater end hidtil.
(Bifald)

Formanden
Mange tak, hr. Sakellariou. Til Parlamentets store forundring surfer De elegant frem og tilbage mellem sprogene, så man bliver helt svimmel!

Van der Laan
Hr. formand, EU er den vigtigste donor til de palæstinensiske områder. Ifølge FN lever der siden lukningerne mere end 1 million palæstinensere under fattigdomsgrænsen på 2 dollars om dagen. Lukningernes menneskelige virkning er om muligt endnu mere alvorlig. Hr. Patten har allerede sagt, at syge mennesker ikke kan komme til det europæiske hospital i Gaza, fordi selv ikke ambulancer kommer igennem afspærringerne. Det er derfor meget vigtigt, at vores støtte fortsætter. Jeg er glad for, at Rådet og Kommissionen er af samme mening.
Sidste søndag vendte jeg sammen med en delegation fra Parlamentet tilbage fra de palæstinensiske områder. Vi er alle enige om én ting, nemlig at det er vigtigt at give penge, men det er ikke nok. Unionen skal også tage sit politiske ansvar. Indtil nu er det kun med meget små skridt lykkedes at spille en væsentlig rolle i fredsprocessen. Det skyldes ikke mindst de forskellige holdninger inden for Unionen. Jeg vil gerne vide, hvad hr. Solana gør for at få Unionen på én linje indholdsmæssigt.
Når der foreligger detaljerede kort over Jerusalem, planer for bosættelserne, en ordning om tilbagevendelsen samt kompensation til flygtningene, har Unionen så ekspertise nok til at indtage en fornuftig holdning, eller overlader vi det til amerikanerne?
Vi skal passe på, at denne diskussion ikke bliver sort/hvid. Europa kan netop have en ekstra værdi ved at bevare en vis neutralitet. Begge parter i denne konflikt bryder aftaler, og det skal vi konfrontere dem med. Det er altid uacceptabelt at slå mennesker ihjel. Det er lige meget, om det vedrører Den Palæstinensiske Myndigheds henrettelser eller den israelske hærs mordpolitik. Men, hr. Danielsson, Europa kan bebrejdes, at det ikke er neutralt, når det tager fire og en halv måned at kræve israelerne til ansvar, mens det sker øjeblikkeligt, når det drejer sig om palæstinenserne.
Parlamentet risikerer endvidere med sine to delegationer, én for Israel og én for de palæstinensiske områder, at sende et forkert signal. Vi skal arbejde på at opnå enstemmighed og forståelse for begge parters legitime bekymringer.

Lagendijk
Hr. formand, hvis Parlamentets delegations besøg i de palæstinensiske områder i sidste uge understreger én ting, så er det, at situationen er blevet dramatisk dårligere de sidste fire måneder. Da jeg var der sidste gang i starten af Intifadaen, var det klart, at der var en økonomisk fremtid for en uafhængig palæstinensisk stat. Når man nu går rundt i Betlehem eller Jerusalem, gør det ondt at se, at økonomien er gået helt i stå, hvilket skyldes, at turisterne holder sig væk, og den israelske regerings lukningspolitik, hvorved titusinde arbejdere ikke kan komme på arbejde.
Den dramatiske forringelse af den politiske situation skyldes endvidere retorikken om ikke at indgå kompromiser, og den dominerer nu på palæstinensisk side, hvilket er meget forståeligt på grund af den israelske regerings henrettelser, en politik, som EU ganske rigtigt, men lidt sent, har fordømt. Kort sagt er mit indtryk meget negativt efter besøget i sidste uge.
Mine forventninger er ærligt talt heller ikke særligt store. I den henseende tilslutter jeg mig hr. Sakellariou. Jeg forventer, at fredsprocessen går i stå på grund af Bush-regeringens afventende holdning, og fordi Sharon-regeringen, som sikkert kommer, i starten vil forholde sig forholdsvis roligt under internationalt pres.
Men stilstanden kan være held i uheld, hvis EU bruger tiden godt. Det kan, det kunne lade sig gøre, hvis den udnytter sin stilling som største donor til palæstinenserne og som Israels største handelspartner på en god måde.
Med hensyn til palæstinenserne skal det efter min mening dreje sig om følgende: EU skal udnytte sin stilling som største donor til at gøre palæstinenserne klart, at den korruption, som er vidt udbredt, og som mange folk på lokalt plan modsætter sig og ærgrer sig over, skal stoppe. Det betyder endvidere, at Den Palæstinensiske Myndighed i langt højere grad skal respektere menneskerettighederne. Ikke kun med hensyn til henrettelserne, men også med hensyn til behandlingen af fanger. Det kan ikke være rigtigt, at EU finansierer uddannelsen af politifolk i forbindelse med menneskerettigheder, når det i praksis ikke forbedrer noget.
Endelig punktet om palæstinenserne. Der skal afholdes lokale valg for at forbedre Den Palæstinensiske Myndigheds legitimitet. Når det drejer sig om Israel, mener jeg, at Unionen skal gøre Israel helt klart, at hvis der efter det næste valg finder mere undertrykkelse sted, hvis bosættelsespolitikken ikke ændres, og hvis der med hensyn til viljen til at opnå en aftale ikke sker forbedringer, at der så ikke er tale om business as usual. Det kan ikke være rigtigt, at vi fortsat handler med en partner, som ikke gør, hvad vi har anmodet om i årevis. Så bør vi også tage konsekvenserne, påberåbe os reglerne i associeringsaftalen og træffe foranstaltninger. Hvis Unionen anvender denne økonomiske stilling godt, kan den også i fremtiden spille en politisk rolle, som varetager regionens ønsker og Unionens egne interesser.

Morgantini
Hr. formand, i Davos slog præsident Arafat fast i sin tale, at det er nødvendigt med fred, og han sagde sandheden om den palæstinensiske befolknings ydmygende og tragiske levevilkår i dagligdagen, hvor den israelske hær krænker palæstinensernes menneskerettigheder. Medierne betragtede dette spørgsmål som en skærpelse af Arafats holdning til fredsprocessen, og de kritiserede Peres for, at han ikke sagde ham imod. Peres er dog godt klar over, hvor sande Arafats ord er. Som Europa-Parlamentets delegation på stedet har vi også selv haft lejlighed til at konstatere disse udtalelsers rigtighed.
Den palæstinensiske befolkning er tvunget til at leve i et fængsel under åben himmel. Landsbyernes ind- og udkørselsveje er lukkede og besat af militæret. Utallige check points på hovedvejene standser palæstinenserne, så de ikke kan komme på arbejde, og der foretages kollektive afstraffelser. Jeg vil blot fortælle om en enkelt episode. Sabrine blev født den 24. januar ved et check point, og først ved det næste check point skar man navlestrengen over. Moderen, der var taget af sted fra landsbyen Antis kl. 17.00, nåede frem til hospitalet i Ramallah kl. 20.30 om aftenen, og da havde hun kun kørt et stykke vej, der tager ca. 40 minutter. Hendes historie er fortalt i den israelske avis Ha'aretz. Alvorligt syge bliver sendt tilbage, og læger og sygeplejersker overfaldes.
I Gaza så vi, at flere hundrede kvadrameter jord var lagt øde, da meget store palmer, oliventræer og appelsintræer var blevet rykket op og destrueret, og husene var ødelagt. Var det træernes skyld? Ja, for de kunne dække over eventuelle palæstinensiske angreb mod de tilflyttere, der opfører sig som herremænd og erobrere ved at ødelægge palæstinensernes huse og afgrøder. I mellemtiden bliver der hele tiden flere bosættelser og bosættere i det, der skulle være den palæstinensiske stat, nemlig de områder, der har været besat siden 1967.
Det lovgivende palæstinensiske råd kan ikke udføre sin opgave, og medlemmerne i de forskellige distrikter har ingen bevægelsesfrihed og kan ikke mødes. Selv Arafat fortalte os, at han mangler bevægelsesfrihed. Andre har talt om den dramatiske kvælning af økonomien. Importen og eksporten er blokeret, hvilket EU er vidne til, eftersom Kommissionen hver dag får nyheder fra Jerusalem om forskellige krænkelser, og der har ligeledes været bombeangreb på civile bygninger og skoler, som EU har betalt. Konsekvenserne af disse økonomiske katastrofer vil kunne mærkes i årevis.
Alt dette er en kendt sag, og ingen af os - slet ikke politikerne - kan sige, at "det vidste vi ikke". Vores diplomater giver os nogle klare rapporter om Israels kolonipolitik og også nogle klare rapporter - hvilket vi har sagt til alle de palæstinensiske ledere, vi har mødt - om de krænkelser, Den Palæstinensiske Myndighed foretager. De spurgte os alle sammen - lige fra Arafat til de mænd og kvinder, der befandt sig i flygtningelejrene - hvorfor Europa ikke gør en aktiv politisk indsats. De fortalte os, at de tror på Europa, og at det er i Europas interesse at være en politisk partner i Nærorienten og Mellemøsten. Vi spørger os selv om det samme, og vi mener det samme, nemlig at Europa skal være i stand til at føre en effektiv udenrigspolitik, der er i tråd med de grundlæggende værdier, vi altid siger, at vi har, det vil sige respekt for den internationale lovgivning og for menneskerettighederne. For Palæstinas vedkommende betyder dette, at FN-resolutionerne skal stadfæstes.
Vi har set, at palæstinenserne er pragmatiske, og det kunne man også se i Taba. De er pragmatiske med hensyn til gennemførelsen, men de står fast, når det gælder principper og rettigheder, hvilket vi også burde være, eftersom vi taler om det hver eneste gang. Hr. Solana har ret i, at Europa har spillet en mere fremtrædende rolle denne gang, men det skal Europa gøre i endnu højere grad. USA har spillet fallit, men i stedet for at træde i USA's sted, skal vi være ligeværdige partnere i forhandlingerne. Vores økonomiske støtte er ikke nok, for det, man beder os om - og som er vores ansvar ...
(Formanden afbrød taleren)

Pannella
Hr. formand, kære repræsentanter for Kommissionen og Rådets formandskab, hr. højststående repræsentant Solana, kære kolleger, jeg lyttede naturligvis til alle talerne, og jeg har også læst betænkningerne. Jeg er personligt af den opfattelse, at problemets kendsgerninger - sådan som de er beskrevet og fastlagt i selve traktaterne om oprettelse af Den Europæiske Union, både i Rom-traktaten og i de efterfølgende traktater, og sådan som Europas historie og lovgivning kræver - er blevet slettet fuldstændigt fra Deres hukommelse, undtagen når det gælder et par henvisninger, der gentages som en anden klagesang, nemlig menneskerettighederne og lign.
De kendsgerninger, vi står over for, bringer os ligeledes i den situation, at vi bliver medskyldige til det ondes, mordernes og bødlernes angreb på retten til livet og eksistensen af de rettigheder, som vi klart har stået over for siden 1985 i det, som nu hedder det tidligere Jugoslavien. I en adfærd som den, vi udviser i dag, er der ingen strategi og ingen bevidsthed om Unionens institutionelle målsætninger, i hvert fald ikke de teoretiske målsætninger, som er medtaget i chartrene om menneskerettigheder og i chartrene om de europæiske borgeres og andres rettigheder. Intet af alt dette er til stede i det, som den højtstående repræsentant Solana med stor glæde, stort mod og ikke mindst stor ærlighed betegnede som EU's udenrigspolitik, der er en bureaukratisk og ineffektiv politik, som ikke har nogen som helst merværdi, når det gælder om at være konkret og forudseende.
Dette problem er vores problem. Fru Morgantini & co., De er så ivrige efter at fortælle os om Mellemøstens, de palæstinensiske mænd og kvinders og de arabiske mænd og kvinders smerte og tragedier. De er så veltalende, så ihærdige og så insisterende, og med deres klarsynethed og fordringsfulde bevidsthed kendes De kun ved de arabiske og palæstinensiske mænd og kvinder, hvis de får en israelsk kugle for panden, for så giver De dem i det mindste den ære at blive begravet og få anerkendelse. Når det gælder de palæstinensiske, arabiske og mellemøstlige borgere, som dagligt dør, fordi de bliver slået ihjel af deres styrer - hvad enten det er saudiarabiske styrer, højreorienterede partioprøreres eller venstreorienterede partioprøreres styrer - og af den historiske alliance, som er stærk i kraft af sheikerne og den mellemøstlige magt, der har allieret sig med de store multinationale olieselskaber og med Dem fra den mere eller mindre kommunistiske venstrefløj; når det gælder kurdernes situation, som ikke kun berører Tyrkiet, men også Irak og andre lande, og når det gælder de saudiarabiske og palæstinensiske mænd og kvinders konkrete tilværelse, beskæftiger De dem kun med det, når israelerne kommer i konflikt med dem og undertiden gør dem alvorlig uret. De bliver kun klar over den palæstinensiske befolknings eksistens, når De har brug for den for at kunne kritisere Deres evige fjender i dag, hvad enten det er USA, Israel eller Den Europæiske Union, som gør en indsats for at forsvare visse værdier, f.eks. da det gjaldt Milosevics Beograd eller hele situationen i Jugoslavien.
Derfor må vi konstatere, hr. formand, at den alvorligste fare for freden er Israels objektive svaghed. Israel løber måske en risiko - og det er derfor, at den israelske befolkning overraskende nok lader til at foretrække den gamle ræv Sharon frem for den kloge, fornuftige og modige Barak - men Israel kan mærke, at enhver indrømmelse risikerer at være alt for stor i forhold til den fred, der opnås. Det er heri, problemet ligger, for når et område dækker 100 eller 150 km2, kan en indrømmelse på en ekstra km2 faktisk repræsentere en mere avanceret skyttegrav, hvor der kan føres krig på grund af en mislykket fred. Det frygter de. Men hvem er det, der frygter? Det er det israelske demokrati, men det skider De højt og flot på! Gudfader bevare os, hvad er det dog for et Europa?! Det er måske retten til national uafhængighed, og uafhængighed betyder, at man ikke bruger 60% af pengene på diktatorernes hære i disse lande, til korruption og bureaukratisk, militær og højreekstremistisk klassekontrol med mænd og kvinder alle steder fra! Men hvor står det henne, at EU skal være garant for nationalstaterne, for deres uafhængighed og deres erobringer? I dag eksisterer der ikke - hverken i folks hjerter eller i kulturen - nogen ret til det 19. århundredes nationalstat, men derimod til den nationalstat, der bygger på de borgerlige og politiske rettigheder og på menneskerettighederne over for en hvilken som helst central eller centraliseret statslig myndighed, og det har De ikke noget begreb om!
Israel bør være en del af EU's område. Det forstår Israel heller ikke selv, at det ikke er, for det kan ikke blive ved med at forsvare sig som nationalstat og som demokratiets lille forkæmper, der de sidste 50 år - og mere og mere hver eneste dag - sætter sin egen eksistens og sin egen og andres fred på spil. Dette er således vores ønske, hr. formand. Vi er ved at udarbejde en skriftlig erklæring, der allerede er blevet underskrevet af 30 parlamentsmedlemmer, og hvor vi anmoder om Israels fulde deltagelse i EU. Det er en kamp, der både skal kæmpes i Bruxelles og Tel Aviv, og som haster. Det er noget, som vi radikale vil forsøge at opnå, og som er ensbetydende med en moden overvejelse og en opnåelse af frihed.

Belder
Hr. formand, jeg har med interesse hørt Rådets (almindelige anliggender) konklusioner i starten af sidste uge om fredsprocessen i Mellemøsten. Hensigten om at arbejde tæt sammen med USA's Bush-regering i dette diplomatiske minefelt fortjener Parlamentets støtte. Denne holdning vidner om forståelse for Unionens politiske begrænsninger i Mellemøsten. Denne realisme gav den høje repræsentant for FUSP, hr. Solana, meget klart udtryk for i et nyligt interview med Süddeutsche Zeitung: "Vi kan overbevise, udøve pres, give finansiel støtte, men vi ved også, hvad vi ikke kan. Det eneste land, som kan give troværdige sikkerhedsgarantier til begge sider, er USA."
Rådet (almindelige anliggender) opfordrer i sine konklusioner også især israelerne og palæstinenserne til at gøre alt for at få de igangværende forhandlinger i Taba til at lykkes. I mellemtiden er de, i hvert fald ifølge begge lejres talsmænd, afsluttet med håbet i behold.
Hvilken holdning har Rådet og Kommissionen inden for denne specifikke ramme til de hårde beskyldninger, som præsidenten for Den Palæstinensiske Myndighed, hr. Arafat, rettede imod staten Israel og dets hær i begyndelsen af denne uge i Davos? På baggrund af det israelske premierministervalg den 6. februar ødelagde dette verbale angreb definitivt planen om et møde mellem den israelske ministerpræsident Barak og Arafat i dag i Stokholm.
Hr. formand, jeg vil gerne høre Rådets og Kommissionens mening om denne meget lidt konstruktive internationale optræden fra Arafats side.
I slutningen af sine konklusioner fordømmer Rådet (almindelige anliggender) staten Israels økonomiske og finansielle politik imod Den Palæstinensiske Myndighed. Der mangler derimod en lige så kritisk holdning til den offentlige henrettelse af to såkaldte kollaboratører af samme Palæstinensiske Myndighed i dette dokument. Hvorfor denne udeladelsesfejl? Trods alt vovede palæstinensiske menneskerettighedsorganisationer at protestere imod en, med rette forkastet, meget ufuldstændig rettergang. Jeg går ud fra, at Rådet og Kommissionen ikke håndhæver deres egen norm om en demokratisk retsstat fra tilfælde til tilfælde.
Hr. formand, det svenske formandskabs og hr. Pattens klare holdning i denne forhandling skuffer ikke min tillid.

Morillon
Hr. formand, Europa kan ikke blive ved med at stille sig tilfreds med fra sin altan at se på, hvad der foregår på den anden side af Middelhavet, og føle god samvittighed over mere eller mindre generøst at stille midler til rådighed, som det ikke altid har været i stand til at kontrollere brugen af, som kommissær Patten meget apropos lige har gjort opmærksom på.
Europa må påtage sig det ansvar, der forventes af det, side om side med dets amerikanske partnere. Det er det, De bestræber Dem på, hr. højtstående repræsentant, og vi er mange, der glæder os over, hvad De udretter i den henseende i snævert samarbejde med hr. Moratinos. Mens vi venter på resultaterne af de ændringer, der er indtruffet i Washington, og dem, der uvægerligt vil fremgå af det forestående valg i Israel, forstår vi udmærket, at De alle er nødt til at være forsigtige, og at det er vanskeligt for Dem i dag at kaste Dem ud i forudsigelser af nogen art, selv om vi i Deres udtalelser, hr. Solana, har kunnet ane en vis optimisme, som vi kun alt for gerne vil dele. I PPE-Gruppen er det vores overbevisning, som jeg er sikker på deles af mange af vores kolleger fra de andre grupper, at Europa igennem Dem bør involvere sig i fuld upartiskhed i den igangværende forligsproces, så den kan munde ud i den ventede bilæggelse af stridigheder, som præludium til den forsoning, alle håber på. Europa kan kun gøre krav på denne mæglerrolle på én betingelse, som ikke er neutralitet, som om Europa ikke selv var direkte interesseret, men upartiskhed. Men det er desværre ikke det ansigt, det har vist frem, når det så sent som i går optræder delt, ligesom det var tilfældet under afstemningen den 20. oktober i fjor på De Forenede Nationers Generalforsamling.
Hr. højtstående repræsentant, for at De kan være i stand til at tale på Den Europæiske Unions vegne, er det en forudsætning, at Unionen taler med én stemme. Jeg spørger Dem, og jeg stiller spørgsmålet til repræsentanter for Rådet: Hvordan står dette spørgsmål i dag? Har De i Deres kontakter med medlemsstaternes regeringer kunnet fornemme en vilje til at harmonisere synspunkterne? Det skal være mit første spørgsmål.
Mit andet spørgsmål henvender sig i lige grad til Rådet og til Kommissionen og er en gentagelse af det spørgsmål, jeg stillede til Dem, hr. højtstående repræsentant, under den foregående forhandling, og som De dengang ikke havde tid til at give mig et svar på. Mener De ikke, at tiden er inde til, at Den Europæiske Union tager et intelligent initiativ angående Jerusalems status? Jeg har ikke glemt, at vi i Strasbourg har hørt Knessets formand og hans palæstinensiske kollega fremkomme med nogle modige forslag. Kan vi regne med, at De, hr. Solana, vil erindre Deres forhandlingspartnere om, at Jerusalem ikke blot er jødedommens og islams hellige by, men også hele kristendommens?

Fava
Hr. formand, denne debat har endnu en gang lært os, at fred er et ord, man ikke kan regne med, hvis ikke det bliver fulgt op af en politisk handling, og hvis ikke det ledsages af risikoen for et valg. Fred er et farligt ord, hvis det er EU, der skal udtale det, og hvis vi ikke er i stand til at følge dette ord op af handling. Det, der kræves af os, er en politisk handling, nemlig at vi på en fuldstændig og direkte måde påtager os det politiske ansvar i Mellemøstens fredsproces. Enten skal EU være helt med i fredsprocessen, hr. formand - ikke bare som handelspartner eller som den største bidragyder - eller også skal det slet ikke være med. Jeg vil gerne minde om den situation, som mange andre af vores kolleger allerede har skildret så udmærket. På den ene side ignorerer Israel tre FN-resolutioner om territorier og flygtninge, selv når det kun gælder en stadfæstelse af principperne i disse resolutioner, og på den anden side er der en konstant belejringstilstand i de palæstinensiske områder. 120.000 arbejdstagere er nemlig tvunget til ikke at arbejde, der er allerede sket skader for 3 milliarder dollars, embedsmændenenes og de offentligt ansattes løn er udelukkende blevet betalt takket være EU's hurtige og kontante indgreb, og halvdelen af de civile, som er blevet dræbt, er under 18 år. Hr. formand, jeg er ikke interesseret i kuglernes oprindelse. Jeg er ligeglad med, om de er israelske, irakiske eller tyrkiske, men jeg mener, at det er EU's pligt at fordømme den kugle, der slår et barn ihjel.
Endelig er det apartheid, der bekymrer mig mest, hr. formand. Det er et ord, som ikke burde eksistere, når vi taler om Mellemøsten og om de palæstinensiske spørgsmål, men som desværre er en del af det klima, vi er nødt til at rette vores opmærksomhed mod. Der er nemlig en mistanke om, at arabere og israelere ikke har samme levevilkår og leveomkostninger. Det er navnlig tilfældet, når det gælder evnen til at blive vred eller finde sig i forholdene.
Når vi står over for alt dette, kan vi ikke bare lade som ingenting. Det er nødvendigt at slå reglerne og principperne fast, især hvis det viser sig, at Bushs regering ikke kan eller vil sikre stadfæstelsen af disse regler og principper. Sådan som hr. Solana sagde, er det rigtigt, at det går fremad med forhandlingerne, men samtidig med forhandlingerne går det også fremad med den israelske regerings nye bosættelser.
Derfor kan vi ikke helt tilslutte os hr. Solanas optimisme. Kommissær Patten siger, at vi skal se længere fremad. Det er vi enige i! I dag er det vores politiske ansvar, at man når frem til en fredsaftale, og senere bliver det vores ansvar at sikre overholdelsen af denne aftale og de internationale bestemmelser. I Mellemøsten venter de på Europa, hr. formand, for de tror på Europa. Hvis vi ikke selv tror på Europa, vil den tillid, de viser os, være helt forgæves.

Ries
Hr. formand, som så mange andre allerede har sagt, finder denne forhandling sted på et tidspunkt, som er afgørende for de implicerede parter, men også for Europa.
Afgørende først og fremmest på grund af det nært forestående valg til premierministerposten i Israel. I denne uge står tiden stille, indtil resultatet af stemmeoptællingen foreligger. Det samme gør, i hvert fald officielt, drøftelserne i Taba, hvor man ellers var enedes om at fremskynde nedsættelsen af udvalg, især vedrørende grænsespørgsmålene og spørgsmålene om Jerusalem og de palæstinensiske flygtninge. Hvad der desuden er gået i stå - skønt jeg har noteret mig hr. Solanas optimisme - er muligheden for i denne uge at se et topmøde afholdt i Stockholm, efter de agressive, eller i det mindste lidet konstruktive, udtalelser, for nu at bruge et diplomatisk sprog, som Yassir Arafat i søndags fremsatte i Davos.
Dette øjeblik er, som jeg sagde, også afgørende på grund af overgangsperioden i USA: Bill Clinton er der ikke længere. Præsidenten havde gjort fredsprocessen til den højeste prioritet på sin dagsorden. Nu må fremtiden vise, hvordan George Bush og Colin Powell forestiller sig, de kan være til stede. For første gang, i hvert fald i mange år, som hr. Danielsson gjorde opmærksom på, har der netop fundet forhandlinger på højt niveau sted i Taba uden officiel amerikansk deltagelse, men med hr. Moratinos, vores udsending til fredsprocessen. Det er måske Europas chance, dets mulighed for at bevæge sig fremad, fylde mere på den politiske arena, lade sin stemme høre og sin kunnen komme til sin ret, for vi har ambitioner om at være langt mere end bare regionens bankier. Vi ved, at vores hjælp er nødvendig og vital for palæstinenserne, hvis økonomiske situation er desperat, men vi ønsker at eksportere meget andet end euro. Vi vil eksportere vores værdier, forstået som demokrati, respekt for menneskerettighederne, uddannelse og tolerance. Jeg hilser herfra hr. Pattens engagement til fordel for gennemsigtighed omkring anvendelsen af den europæiske hjælp velkomment. Albert Einstein sagde "Peace cannot be kept by force but can be achieved by understanding" (fred kan ikke opretholdes med magt, men kan opnås med forståelse). Lad os sørge for, at Europa fra nu af bliver formidler af denne forståelse.

Sumberg
Hr. formand, jeg vil om forlov gerne råde hr. Solana og min meget gode ven, kommissær Patten, til at udvise forsigtighed, når det gælder Mellemøsten her og nu. Når jeg siger dette, er det ikke, fordi jeg næppe er en entusiast, når det gælder en europæisk udenrigspolitik, men fordi jeg mener, at vi lige nu befinder os i en meget vanskelig situation i Israel.
Vi har et valg, og jeg må minde Parlamentet om, at staten Israel er det eneste demokrati i regionen, og det er noget, der er værd at bemærke. Vi har et valg af en premierminister, som vil være yderst vigtigt for fredsprocessens fremtid, så vi må passe på ikke at blive anset for at blande os eller lægge os imellem. Jeg minder Parlamentet om dette, for jeg går ud fra, at der hersker stor frygt for, at Sharon kan blive valgt til premierminister, at fredsprocessen i Mellemøsten fra det israelske synspunkt altid er skredet frem efter israelernes ret, og det var Menachem Begin, der indledte tilnærmelsen til Egypten.
Jeg beder Parlamentet, og jeg beder Kommissionen og Rådet om at fare frem med lempe. Jeg beder Den Europæiske Union om at gøre det, den gør bedst. Den har en indflydelse på palæstinenserne, og den bør gøre brug af denne indflydelse. Den bør f.eks. spørge Yassir Arafat, hvorfor palæstinenserne i deres skolebøger tillader en form for antisemitisme, som jeg håbede, vi havde lagt bag os for længe siden i denne verden. Vi bør bede Yassir Arafat om at sikre, at den bistand, der ydes til palæstinenserne, går til dem, der virkelig har brug for den.
Så Den Europæiske Union kan på sæt og vis, for USA må gå i spidsen i disse spørgsmål - spille en rolle, men den bør ikke overvurdere sin betydning. Rollen ligger hos parterne selv bistået af den store republik på den anden side af Atlanten.

Martínez Martínez
Hr. formand, under denne lange fredsproces i Mellemøsten føler vi det, som om vi er i en slags rutschebane. Gang på gang stiger vi langsomt og møjsommeligt op ad en bakke, og når det er, som om vi er lige ved at nå himmelen, falder vi i rasende fart til nulpunktet. Det er - og det er også lidt som Sisyfos-myten - en infernalsk og endeløs op- og nedtur, som truer med at opbruge næsten alles kræfter og endda håb.
På nuværende tidspunkt - og til trods for at have lyttet til optimistiske ord - har man en følelse af igen at befinde sig på et af de laveste punkter på kurven med en Oslo-proces, som mange har protesteret imod, med konfrontationen i området inde i en blindgyde og med et valg i Israel, der ikke giver meget håb om fred.
Alligevel er det nu, vi skal styrke håbet og forstærke vores indsats. I øjeblikket skal alt det give sig udslag i to forhold: For det første må vi ikke tabe vores uopgivelige mål af syne, som er fred i området, en fred, der skal etableres og konsolideres på grundlag af alle den internationale rets bestemmelser og FN's Sikkerhedsråds resolutioner, og for det andet skal Europa straks påtage sig et ansvar i overensstemmelse med vores politiske vægt, vores værdier og vores interesser i forbindelse med løsningen af denne konflikt.
Det er hverken værdigt eller sammenhængende fortsat at give afkald på en hovedrolle, som vi burde have, og begrænse os til at være ikke forhandlingspartnere, men simple vidner til det, USA gør eller ikke gør. Desværre forbliver vi for meget i det gamle mønster med paying but not playing. Ambassadør Moratinos gør en fremragende indsats, men for at være effektiv har han brug for en politisk opbakning, som desværre ikke eksisterer.
Jeg mener, at det ikke kan udsættes længere, at Unionen indtager en hovedrolle, og desuden mener jeg, at det ikke er nok at erklære det, men at den skal defineres præcist og indholdsrigt med faste politiske og økonomiske tilsagn.

De Clercq
Hr. formand, vi befinder os endnu en gang på et meget vigtigt sted i fredsprocessen. Meget vil afhænge af det forestående valg i Israel. Vi skal insistere på, at ligegyldigt hvem der vinder, skal den nye regering uden tøven fortsætte fredsforhandlingerne med ny energi og om muligt intensivere dem.
Det er et enestående tidspunkt for EU til at vinde indflydelse og betydning under disse forhandlinger i betragtning af den nuværende situation i USA, hvor den nye regering endnu ikke er kørt helt ind. Det er Unionens pligt at styrke sin stilling i fredsforhandlingerne under henvisning til de særlige interesser, især humanitære, som står på spil i betragtning af vores geografisk strategiske position i forhold til denne region og vores vigtige indbyrdes handelsforbindelser.
Den sidste bølge af vold og terror skal i hvert fald fordømmes. Kravet om de 3,7 millioner migranters tilbagevenden vil bestemt ikke gøre fredsforhandlingerne nemmere, lige så lidt som Den Palæstinensiske Myndigheds uddeling af skolebøger, hvori der prædikes om had og fjendskab i stedet for forsoning, samt hr. Arafats hårde holdning i Davos.
Ikke desto mindre er der håb om, at fred og stabilitet i denne region stadigvæk kan opnås på relativt kort sigt, men jeg tilføjer med det samme, at det ville være meget ærgerligt, hvis EU ikke yder et væsentligt bidrag hertil. Det er en prøve på vores troværdighed på internationalt plan.

Koch
Hr. formand, sidste uge tilbragte jeg sammen med en delegation fra Europa-Parlamentet i brændpunkterne på Vestbredden og i Gazastriben, altså i Jerusalem, Betlehem, Hebron, Ramallah, Gaza og i flygtningelejre. Jeg er stadig rystet og chokeret. Jeg troede, at jeg var velforberedt på rejsen gennem radio, fjernsyn, presse og dokumenter fra Kommissionen samt personlige forberedende samtaler. Virkeligheden var en anden. Levevilkårene var modbydelige og rystende. Situationen var eksplosiv i en grad, som jeg ikke havde kunnet forestille mig. Begrebet krigstilstand er vel det, som bedst kan beskrive situationen. Situationen for menneskene i de besatte områder, især i flygtningelejrene, hvoraf nogle nu har eksisteret i over 30 år, kan kun beskrives som menneskeuværdig. Hverken menneskerettigheder eller grundlæggende rettigheder som værdighed, frihed og demokrati bliver garanteret og respekteret, ikke engang retten til ukrænkelighed og hygiejne.
I det land, jeg kommer fra, er man overordentligt forsigtig med at kritisere Israel. Så er det lettere at beskrive terrorisme og henrettelser på palæstinensernes side, og at palæstinensiske børn angiveligt bliver sendt i kamp. Men tænk på, at når man har levet i over 35 år i en flygtningelejr med blikhytter, sække for vinduer og døre og uden nogen form for infrastruktur, så har man ikke meget tillid til forhandlinger, især ikke når de har stået på i syv år uden resultater, og ikke engang FN-resolutioner anerkendes.
I øvrigt bliver forsamlinger af mennesker ofte spredt af israelske soldater. Det mærkede vi på egen krop, for vores gruppe blev beskudt. Heldigvis blev ingen såret. Vi fandt en fanatisk atmosfære forårsaget af fanatiske mennesker, som ikke er i stand til at indgå kompromiser, som sætter principper over alt, og som vel findes på begge sider, men måske især hos fundamentalistiske bosættere, som ofte ikke har boet i landet ret længe.

Menéndez del Valle
Hr. formand, der tales ofte om tragedie, som om det drejede sig om en naturkatastrofe, om et jordskælv f.eks. At bruge ordet tragedie til situationer som udbredelsen af kogalskab - der virkelig ser ud til at nå katastrofale proportioner - eller til den situation, som Palæstina befinder sig i, er efter min mening upassende, for i begge situationer er der konkrete ansvarlige.
Den forfærdelige jordskælvsskæbne, der har ramt El Salvador og Indien, kan ikke sammenlignes med den frustrerende og ydmygende situation, som det palæstinensiske folk lever i i dag. En situation, der absurd er blevet forværret af konkrete mennesker med for- og efternavne den 29. september sidste år i området omkring Jerusalems moskéer. Jeg er Palæstinas ven, og jeg er ikke Israels fjende. Jeg mener, at Ariel Sharons provokation i september, billiget af dem, der kunne have forhindret den, og de hundreder af palæstinensere, der er blevet slået ihjel siden da, har skabt et klima i det palæstinensiske samfund, som forhindrer præsident Arafat i at acceptere sene - om end måske fornuftige - fredsforslag, der, hvis de var blevet forelagt tidligere, efter min mening kunne have ført til en aftale.
På den måde kunne et vanskeligt spørgsmål som de palæstinensiske flygtninges ret til tilbagevenden være blevet forelagt af Den Palæstinensiske Myndighed for dens eget område som en sag med fine nuancer, der skulle forhandles om med den israelske regering, naturligvis forudsat at denne regering i tide havde godtaget de palæstinensiske krav, der var lettest at acceptere.
Vi ved endnu ikke, om den nye amerikanske regering vil være mere internationalt isolationistisk end sin forgænger. Jeg mener imidlertid, at Clintons tilbagetræden har betydet, at USA's diplomati i området i øjeblikket er mindre aktivt. Med al respekt for vores amerikanske venner mener jeg, at det er en yderligere grund til, at Den Europæiske Union nu skal bestræbe sig endnu mere på virkelig at forstærke sin rolle i området.
Til sidst vil jeg sige et par ting. For det første, gid den højtstående repræsentant, hr. Solana, har ret, når han spår, at der muligvis kan opnås en aftale før 6. februar - in-sha-Allah - men vi må ikke glemme, at Sharons skygge stadig er til stede. For det andet er jeg lige kommet tilbage fra en rejse med Europa-Parlamentets delegation for Palæstina, og jeg vil opfordre alle dem, der har mulighed for det, til at rejse til Palæstina, til Gaza og til Vestbredden, til at rejse, til at mødes, til at se i øjnene, til at lytte. Så forstår de måske bedre.

Khanbhai
Hr. formand, medlemmer, der er valgt til Europa-Parlamentet, er valgt af Europas folk for at tale for Europa og bestemme, hvilken rolle Europa kan spille på den internationale arena.
Jeg føler mig opmuntret over hr. Danielssons udtalelse, hr. Solanas tillid og kommissær Pattens fremragende analyse af situationen på stedet. Jeg blev forfærdet, da jeg deltog i delegationen i sidste uge, over at se det omfang, hvori Palæstina er en militær okkupation. Europas folk har ingen idé om dette. Det er utroligt, at der hersker en situation, hvor det palæstinensiske lovgivende råd end ikke kan mødes.
Borgmestre i byer som Hebron kunne ikke eskortere os til steder, som vores ambassadør havde arrangeret, at vi skulle se. Der er fejl på begge sider, naturligvis er der det. Det, jeg er imod, er de 33 år med forhandlinger, som ikke har ført nogen steder hen, uden løsning, uden fred.
Derfor mener jeg, at vi i Den Europæiske Union bør indtage en mere aktiv rolle, en støttende rolle - vi skal ikke træde i stedet for amerikanerne i fredsprocessen - men støtte og indgyde tillid til begge sider om, at vi er en fair, retfærdig og upartisk mægler. Vi bør også støtte FN og resolutionerne, for hvis FN's resolutioner skal respekteres af lande som Irak og Cuba, så skal de også respekteres af Israel og palæstinenserne. Det er noget, som jeg håber, at hr. Solana og Rådet vil insistere på over for begge parter. Hvis der er internationale aftaler, hvor der er international ret, bør begge parter overholde dem.

Swoboda
Hr. formand, hr. formand for Rådet, højtstående repræsentant, hr. kommissær, kære kolleger, en af vores kolleger - han er her ikke længere - mente i dag, at the role is with the parties themselves. Hvis det var tilfældet, at det kun kom an på de stridende parter, så spørger jeg mig selv, hvor freden er henne. Hvor har de været i stand til at slutte fred og også opretholde freden? Nej, jeg tror, der er brug for en mægling - jeg giver alle dem ret, som har sagt det - især med stærk europæisk deltagelse. For had, tvang og forsøget på at lægge pres på modparten og det direkte møde har desværre fået overtaget igen. Jeg deler ikke den opfattelse, som er blevet fremført her, at vi kan forvente, at alt kan blive bedre i Israel efter valget, især under Sharon, med henvisning til Menachem Begin. For hr. Sharon har ikke gjort noget i den seneste tid, som tyder på, at han er parat til at slutte fred. Tværtimod er hans vej til magten brolagt med forskellige initiativer, som beviser præcis det modsatte.
Jeg vil give kommissær Patten fuldstændig ret. I alle forsøg på at komme i dialog, naturligvis med begge sider, det er også den eneste måde, en mæglingsfunktion kan lade sig gøre på, må vi klart og tydeligt sige, at vi ikke kan acceptere, at de midler, som vi bruger i Mellemøsten, ikke kan anvendes produktivt, fordi især Israel i den grad lægger pres på Palæstina og afskærer det. Det har jeg oplevet flere gange her i Parlamentet - jo mere Israel lukker for hanen over for Palæstina, jo mere lukker Europa op for hanen, og Israel sparer så i en vis forstand sit økonomiske bidrag til fredsprocessen, som Europa så må bære alene. Det kan ikke være rigtigt!
Hvis vi skal bære denne økonomiske del, og det går jeg ind for, så må det også være klart, at der er et stærkt politisk engagement. Trods al pessimisme, som jeg desværre deler, ønsker jeg for den høje repræsentant, at han i sidste ende vil få ret med sin optimisme og kan styrke Europas rolle. Situationen, hvor USA trækker sig tilbage eller er tilbageholdende, er også en stor chance for Europa for at spille en passende politisk rolle i Mellemøsten.

Poos
Hr. formand, i Mellemøsten står vi for øjeblikket over for en paradoksal situation. På den ene side mener nogle deltagere i forhandlingsprocessen, at de to parter aldrig har været tættere på en aftale. Dette optimistiske syn deler den højtstående repræsentant tilsyneladende. På den anden side erklærer den ene af de to kandidater til valget i Israel, at den fredsproces, der blev sat i gang i Oslo, er død. Kendsgerningen er, at vi endnu en gang befinder os ved en korsvej, hvor Den Europæiske Union bør udsende et budskab og en formaning. Jeg henvender mig på samme tid til Rådet og Kommissionen. Budskabet er, at ingen retfærdig og varig løsning på den israelsk-palæstinensiske konflikt kan se bort fra international ret, som den er knæsat med FN's Sikkerhedsråds resolutioner. Det betyder, at Israels rømning af de besatte områder, herunder Østjerusalem, de palæstinensiske flygtninges ret til at vende tilbage, Israels ret til at leve bag sikre og anerkendte grænser og palæstinensernes ret til en egen stat, som er suveræn, levedygtig, nabo til Israel, uden militær og med åbne, internationale grænser, er rettigheder, som hænger uløseligt sammen, og som skal indfries samtidig. Den historiske by Jerusalem, som i en vis forstand er en del af menneskehedens arvegods, bør på ny blive en åben by, med fri adgang for alle. Verdenssamfundet, og i særdeleshed Den Europæiske Union, kan ikke tillade, at en således oprettet, retfærdig ligevægt omstødes til fordel for eller til skade for en af parterne. I denne situation kunne formaningen være som følger: Unionen udsender en højtidelig appel om at standse volden og genoptage forhandlingerne, men samtidig vil den, i sin egenskab af handelspartner og bidragyder, drage de nødvendige konklusioner i forhold til en hvilken som helst part, der måtte mene sig i sin gode ret til at afvise dialogen og den fælles søgen efter et altomfattende og endegyldigt kompromis, som alle kan acceptere.

Danielsson
. (SV) Hr. formand, kære medlemmer, efter denne meget interessante debat om det vigtige og svære spørgsmål om situationen i Mellemøsten har jeg en ganske kort bemærkning.
Det gennemgående tema i indlæggene fra de fleste af medlemmerne er, at Den Europæiske Union skal spille en større rolle på det politiske område. Den store rolle, som vi allerede spiller med hensyn til økonomisk samarbejde med denne konfliktramte region, må kompletteres med en større politisk rolle.
I al ydmyghed vil jeg hævde, at Unionen lige nu spiller en større politisk rolle, end den nogensinde tidligere har gjort. Hvorfor fremkommer jeg med denne påstand? Det gør jeg bl.a. som et svar til hr. Morillon. Jeg tror, at der i dag er en større vilje end tidligere til, hvad hr. Morillon kalder for en harmonisering af politikken over for Mellemøsten. Der kan stadig være gradsforskelle - ja. Men der er dog en meget stærk fælles vilje, som formandskabet mærker i kontakten med alle de øvrige medlemslande, til i fællesskab at arbejde for en fredelig løsning.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at der i de første 30 dage af det svenske formandskab i Den Europæiske Unions Råd ikke er noget spørgsmål, der har beskæftiget formanden, den svenske statsminister, mere end spørgsmålet om situationen i Mellemøsten. Der er heller ikke noget spørgsmål, der har beskæftiget formanden i Rådet (almindelige anliggender), den svenske udenrigsminister, mere end situationen i Mellemøsten. Jeg tror, at det samme gælder for den højtstående repræsentant, som sikkert selv kan bekræfte dette. Unionen er altså meget engageret også i den politiske proces, men vi venter stadig på de konkrete resultater.
Jeg deler den højtstående repræsentant hr. Solanas forsigtige optimisme, men vi må givetvis huske, at det er en i bund og grund meget svær politisk konflikt, som vi har at gøre med i Mellemøsten. Hvis vi skal opnå nogen form for resultater, er det helt nødvendigt, at vi i Unionen koordinerer vores arbejde internt og samarbejder tæt med USA, som har vist en utrolig drivkraft i forsøget på at løse denne konflikt. Hvis vi gør det, ja, så tror jeg, at vores optimisme også kan krones med konkrete resultater.

Solana
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil blot forsøge at afklare nogle spørgsmål, men uden at gå ind i en større historisk diskussion, for jeg mener ikke, at det er tidspunktet hverken for at gøre det eller for at kaste hinanden ud i andres lidelser. Mine damer og herrer, nogle af Dem har besøgt området for kort tid siden. Og jeg skal sige til Dem, at jeg har besøgt det siden 1991 næsten ustandseligt. Vi har set masser af lidelse. Vi, der har set så mange lidelser, ønsker at forsøge at skabe en fredelig og varig situation. Det er den situation, vi, der er involveret i forsøget på at finde en løsning nu, ønsker at opnå.
Jeg vil sige til Dem, at der ikke i øjeblikket er noget, der taler for en voldsom opfordring til optimisme. Det ville være ufornuftigt at gøre det, men jeg mener - og det mener jeg virkelig - at dette er tidspunktet, hvor problemets bibetydninger er blevet defineret bedst, og derfor kan vi bedre nærme os en løsning. Hvorfor siger jeg det? Vi ved alle sammen, at for at finde en løsning på dette alvorlige problem er det nødvendigt at fastlægge området og være rede til at tale om det, det er nødvendigt at fastlægge sikkerhedsvilkårene og være rede til at tale om dem, det er nødvendigt at fastlægge Jerusalems fremtid og være rede til at forhandle om den, og det er nødvendigt at forhandle om flygtningene og være rede til det.
Det er første gang, at de fire eller fem store parametre er blevet fastlagt. De to parter har accepteret dem som de store parametre, der skal fastlægges og accepteres, og de er for alvor begyndt at forhandle indgående om dem. Dette er et historisk skridt. Det kedelige, det, der får mig til at føle fortvivlelse og ikke håb, er, at tiden desværre er blevet forvaltet dårligt. Hvis vi havde haft lidt længere tid med politisk ro, mener jeg virkelig, at man kunne være optimistisk nu. Men jeg er ikke så optimistisk nu, for tiden er desværre betinget af en valgkalender og en politisk kalender, og det kan vi ikke gøre meget ved.
Men alle, der ønsker at forhandle, i dette tilfælde med Den Europæiske Union, skal være klar til den udfordring, det er at opnå nogle aftaler på grundlag af, at der skal accepteres to stater i området, som er i stand til at fastlægge de fire parametre, jeg talte om: territorier, sikkerhed, hovedstad og flygtninge.
Den Europæiske Union har foreslået mulige løsninger på de fire nævnte spørgsmål. De må ikke tro, at de mennesker, der er inddraget i de forskellige formandskaber, i dette tilfælde det svenske formandskab, ikke har fremkommet med forslag og idéer til, hvordan der kan gøres fremskridt. Men sagen er, at der ikke altid sker det mirakel, at den rigtige løsning findes på et givet tidspunkt. Men hvad angår Jerusalem, hr. Morillon, kan jeg sige, at De kan være forvisset om, at der er blevet stillet mange forslag. Forslag, der ikke kan være mirakuløse, der ikke kan gå ud over en vis ramme, som vi alle kender, og De har klart givet udtryk for, hvilken det bør være.
Jeg vil også sige til Dem, at Den Europæiske Union har haft en glimrende og generøs holdning til bosættelserne. En holdning, der udtrykker, at vi ikke kan acceptere en bosættelsespolitik som den eksisterende. Det har vi sagt, det vil vi blive ved med at sige, og jeg kan forsikre Dem om, at De altid vil høre den samme fordømmelse fra min mund. Der vil ikke være en endelig løsning, før der er en løsning på bosættelsesproblemet. Det ved vi, og det ved enhver, der har været involveret i denne forfærdelige konflikt.
Min bekymring - som jeg føler - og årsagen til min dybe bedrøvelse - som jeg også føler - er, som nogle af Dem har sagt, at Oslo-processen begynder ikke længere at have den politiske støtte, som den havde fra begge parters side for nogle år siden. Det er rigtigt, at Oslo-processen - ikke freden - i dag ikke accepteres af alle parter med den samme intensitet og på samme måde som for nogle år siden. For nogle har den ikke givet den sikkerhed, som de ønskede, og for andre har den ikke givet dem den ændring i deres dagligliv, som de forventede og ønskede. Derfor er der skuffelse for nogle og manglende sikkerhed for andre. Og det er en stor del af årsagen til vanskelighederne i denne forhandling.
Jeg vil sige til Dem, at Den Europæiske Union med Deres støtte, med regeringernes og parlamenternes støtte, vil gøre alt for fortsat at gøre fremskridt, men det er rigtigt, at det, de forskellige kan gøre for at fremme processen, ikke er ubegrænset. Det er de direkte involverede parter, der skal opnå en aftale, og vi andre kan kun forsøge at skabe de økonomiske, sociale og politiske rammer for, at den aftale kan opnås.
Min egen erfaring gennem de seneste måneder siger mig, at parterne aldrig før har talt så engageret og generøst og været så tæt på at finde en løsning på problemerne. Og det var mit håb. Desværre har De måske ret, og dette håb har været forgæves. Det ville jeg være meget ked af.

Patten
Hr. formand, jeg håber ikke, at dette vil være et antiklimaks efter det fremragende indlæg, vi lige har hørt som svar på forhandlingen, men der er ét punkt, der er blevet rejst i en foregående forhandling og i to indlæg her til aften, som jeg gerne vil behandle én gang for alle.
Mindst et af de ærede medlemmer, der rejste punktet i dag, befinder sig i salen, og måske kan jeg komme ind på det nu og få det optaget i protokollen, og vi kan betragte det som afsluttet. Det er spørgsmålet om skolebøger, som jeg ved har bekymret en række parlamentsmedlemmer.
Jeg vil gerne gøre det klart, at Kommissionen er imod ethvert forsøg på at bruge uddannelsessystemet til at fremme intolerance eller had. Det er værd at bemærke, at hovedvægten for Kommissionens bistand altid har ligget på at fremme en kultur af fred, tolerance og menneskerettigheder i Mellemøsten. I de senere år har vi f.eks. finansieret flere projekter, til en værdi af omkring 4,5 milliarder euro, for at tilskynde til en dialog mellem israelske og palæstinensiske unge.
Jeg vil gerne gøre dette punkt absolut klart. Kommissionen har aldrig tildelt midler til udvikling af en ny læseplan for skolerne eller til trykning og uddeling af skolebøger. Ansvaret for udvikling af læseplaner og fremstilling af skolebøger ligger hos det palæstinensiske center for læseplansudvikling. Det blev oprettet i 1995 med bistand fra medlemsstaterne gennem UNESCO. Siden da har centret påtaget sig opgaven at harmonisere hidtil adskilte uddannelsessystemer - det egyptiske for Gazastriben og det jordanske for Vestbredden - og udarbejde en ny læseplan, der opfylder de behov, der er opstået i den nye situation.
Først sidste år udsendte Den Palæstinensiske Myndighed sine egne skolebøger til 1.-6. klasse. Der er ikke fundet nogen tegn på antisemitisk indhold i disse nye bøger. Jeg har fået at vide, at de bøger, der blev anvendt før disse, var de officielle skolebøger i Jordan og Egypten, og de var godkendt af Israel for Vestbredden og Gaza indtil i hvert fald 1994 - efter at de havde været underkastet nogen redaktionel kontrol.
Jeg håber, at dette har gjort Kommissionens stilling klar med hensyn til dette spørgsmål. Kommissionen har intet at gøre med skolebøger, og vi beklager enhver promovering af intolerance, og navnlig blandt de unge og via uddannelsessystemet. Det var værd at komme ind på dette punkt på nuværende stadium, for det er tidligere blevet bragt op.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Chris Patten.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Colombia-planen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om følgende mundtlige forespørgsler:
B5­0002/2001 af Miranda for Udvalget om Udvikling og Samarbejde til Rådet om plan for fred, fremgang og styrkelse af staten, den såkaldte "Colombia-plan";
B5­0003/2001 af Miranda for Udvalget om Udvikling og Samarbejde til Kommissionen om plan for fred, fremgang og styrkelse af staten, den såkaldte "Colombia-plan".

Miranda
Hr. formand, jeg vil gerne først takke Rådet og Kommissionen for deres imødekommenhed over for, at vi i dag behandler denne vigtige, aktuelle og alvorlige sag, som situationen i Colombia udgør, og som Udvalget om Udvikling og Samarbejde vedblivende følger med største opmærksomhed og bekymring.
Det er indlysende, at EU ikke kan forholde sig ligegyldig over for den situation, der hersker i landet, ligesom vi heller ikke hverken kan eller bør indtage tvetydige holdninger i så henseende. Situationen kender alle, og det skorter jo heller ikke på dokumentation af den mest forskellige slags til at bevidne, hvilket drama Colombia befinder sig i, og hvilken risiko der er for, at konflikten kan forværres og sprede sig til hele regionen. Jeg vil i denne sammenhæng også gerne erindre om de bekymringer, der kom til udtryk på det møde for højtstående repræsentanter fra flere latinamerikanske lande, som blev afholdt i Rio de Janeiro om dette spørgsmål i midten af sidste år.
Et afgørende element i den aktuelle situation er utvivlsomt "Colombia-planen", som blev aftalt i september 1999 mellem præsidenterne Clinton og Pastrana, og som det er særdeles vigtigt, at Rådet og Kommissionen forholder sig til og distancerer sig tydeligt fra. For det første på grund af dens ensidigt militære karakter, men også fordi den ikke er udtryk for nogen forudgående samdrægtighed, men derimod støder på almindelig modstand både inden for og uden for landet, fordi den ser ganske bort fra det alvorlige fænomen, som de paramilitære grupper udgør, og fordi den også bringer den påbegyndte forhandlingsproces i fare. Endvidere fordi denne plan, der især koncentrerer sig om at fjerne fremstilling og handel med narkotika (gennem kamp mod producenterne, især med kemiske og biologiske midler), ikke blot udsætter den rige colombianske biodiversitet for risiko, men også forværrer forholdene for de fordrevne, der kan blive til flygtninge i nabolandene.
Vi er bekendt med erklæringen fra Rådet (almindelige anliggender) af den 9. oktober sidste år, og vi deler selvfølgelig i al væsentlighed dens synspunkter, som vi læser som en afstandtagen til "Colombia-planen", hvilket vi i øvrigt mener også er holdningen hos det store flertal af medlemslandene. Der findes imidlertid dem, der tolker Rådets erklæring som en tilslutning til "Colombia-planen", og EU må derfor tydeliggøre sin holdning, så der ikke opstår mulighed for tolkninger, som vi gerne vil tro er forkerte, også selv om det måtte gå imod opfattelsen hos regeringen i en eller flere medlemsstater, mere præcist den eneste, der offentligt har bakket planen op politisk og finansielt. Vi mener ikke, at EU - herunder Europa-Parlamentet - bør støtte et initiativ, der i den grad er resultatet af et bilateralt arrangement mellem den colombianske og den amerikanske regering, også fordi vi ikke synes, at det bør være EU's opgave at udbedre de skader, som tredjelande har forårsaget.
Det er vores grundlæggende opfattelse, og vi har givet udtryk for i det beslutningsforslag, som Udvalget om Udvikling og Samarbejde har vedtaget, ligesom Europa-Parlamentet allerede tidligere har gjort det i et beslutningsforslag, at EU's indsats skal være baseret på en egen ikke-militaristisk strategi. Det er den ånd, som forhåbentlig kommer til at præge de europæiske regeringers holdning i de samtaler, som skal finde sted med den colombianske regering den 30. april i Bruxelles. Vi mener endvidere, at EU's strategi må tage udgangspunkt i en forståelse af, at den væbnede konflikt i Colombia langtfra er begrænset til narkotikaspørgsmålet. Den går betydeligt længere tilbage og hænger først og fremmest sammen med landets dybtgående, negative politiske, økonomiske og sociale forhold. Det er grunden til, at vi mener, at det absolut vigtigste er en reform, der sikrer en anden fordeling af rigdommen, ikke mindst en omfordeling af jorden i form af en landbrugsreform. Vi mener således også, at problemet med fremstilling og handel med narkotika forudsætter en global tilgang på grundlag af ansvarsfordeling og internationalt samarbejde mellem producent- og forbrugerlande, hvilket som en begyndelse indebærer en indsats mod hvidvaskning af profit fra narkotikahandel.
Vi mener endelig, at EU's strategi også må indebære, at der sættes en stopper for de paramilitære gruppers straffrie aktiviteter, der ikke sjældent foregår i forbindelse med de colombianske væbnede styrker, og at der sker retsforfølgning af de ansvarlige for de omfattende massakrer mod befolkningen og for drab på europæiske bistandsarbejdere.
Der bør heller ikke ses bort fra det traume, der præger Colombia efter forfølgelsen og massakren af et stort antal ledere og medlemmer af Den Patriotiske Union umiddelbart efter deres deltagelse i valget. Sammenfattende vil jeg sige, at EU må sætte hele sin indsats ind til fordel for en ægte fredsproces, der ikke skal blandes sammen med - men som tværtimod går imod - "Colombia-planen". Eftersom samarbejdet med Colombia skal fortsættes og styrkes, må dette først og fremmest forudsætte, at den colombianske regering virkelig forpligter sig til strukturelle reformer, der inddrager befolkningen og dennes organisationer i løsningen af de enorme problemer, som den lider under, og som truer med at kvæle landet. Jeg håber, at Kommissionen og Rådet deler denne opfattelse.

Danielsson
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, lad mig begynde med at takke min kollega hr. Miranda for med sit spørgsmål til Rådet at give os mulighed for at diskutere denne vigtige sag om, hvordan Den Europæiske Union bedst kan bidrage til fred og forståelse i Colombia. Lad mig også indledningsvis sige, at det svenske formandskab i forrige uge havde mulighed for at drøfte netop situationen i Colombia, og hvad Unionen kan gøre i denne forbindelse, direkte med præsident Pastrana under dennes besøg i Stockholm.
Unionen er bevidst om de alvorlige samt forskelligartede og indbyrdes afhængige problemer, som Colombia står over for. Vi mener, at en integreret strategi er absolut nødvendig for at kunne løse disse problemer.
Unionen har ved flere lejligheder bekræftet sine intentioner om så vidt muligt og så hensigtsmæssigt som muligt at støtte bestræbelserne på at indlede en fredsproces i Colombia, der er baseret på respekten for menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder. I sin udtalelse af den 19. januar i år gav Unionen udtryk for din dybe bekymring over, at den væbnede konflikt i Colombia er forværret, og at civilbefolkningens lidelser er taget til. Unionen er overbevist om, at konflikten kun kan løses gennem en aftale, man har forhandlet sig frem til, og opfordrer derfor til, at fredsforhandlingerne genoptages.
Efter at præsident Pastrana i oktober 1999 her i Europa-Parlamentet anmodede om EU's hjælp til sin "plan for fred, fremgang og styrkelse af statsmagten", har Rådet, som svar på flere spørgsmål fra parlamentsmedlemmerne, haft lejlighed til at gentage hovedlinjerne i Unionens holdning i forbindelse med Colombia og informere Europa-Parlamentet om udviklingen i arbejdet i denne vigtige sag.
På sit møde den 9. oktober sidste år bekræftede Rådet sin politiske støtte til de bestræbelser på at skabe fred, som er udgået fra de demokratisk valgte colombiske organer, og sit ønske om aktivt og sammen med det internationale samfund at følge forhandlingsprocessen - en proces, som inden for rammerne for samråd med det civile samfund og med samtykke fra alle implicerede parter bør føre til fred baseret på menneskerettigheder, humanitære rettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder.
Rådet gav også udtryk for sin hensigt om inden for rammerne af en fortsættelse af de nuværende bestræbelser at indlede et konkret og selvstændigt europæisk program for socioøkonomisk og institutionel støtte til fredsprocessen i Colombia - et program, som skal fremme og værne om respekten for menneskerettigheder, humanitære rettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, forbedre levevilkårene for den lokale befolkning, opmuntre til alternative afgrøder og beskyttelse af den biologiske mangfoldighed samt støtte programmet for strukturreformer på samtlige områder, som giver næring til den væbnede konflikt.
På det andet møde med støttegruppen for fredsprocessen i Colombia, som blev afholdt i Bogotá den 24. oktober sidste år, meddelte Kommissionen, at Fællesskabets støtte til præsident Pastranas bestræbelser på at skabe fred kommer til at beløbe sig til 105 millioner euro i perioden 2000-2006. Midlerne fordeles med ca. 40 millioner euro til den økonomiske og sociale udvikling samt bekæmpelsen af fattigdom, ca. 30 millioner euro til såkaldt alternativ udvikling og 25 millioner euro til støtte til en reform af retsvæsenet og støtte til fremme af menneskerettigheder.
Kommissionen har også meddelt, at den vil forhøje den tillægsstøtte, som bevilges til projekter for nødhjælpsbistand gennem ECHO. Medlemsstaterne undersøger stadig, hvor meget man skal anvende til en europæisk støttepakke for Colombia, men flertallet har allerede meddelt sine hensigter i denne henseende. Kommissionen har påtaget sig at koordinere bestræbelserne på at etablere denne støttepakke.
Når det handler om bekæmpelsen af narkotika - hvilket indgår i punkt 8 i Parlamentets beslutning af 7. september sidste år, som parlamentsmedlemmet henviser til - har Unionen også understreget, hvor afgørende det er at bekæmpe dette problem, som berører alle europæiske stater og deres borgere direkte. Unionen har etableret en samarbejdsmekanisme inden for narkotikaanliggender mellem Unionen og landene i Latinamerika og Caribien - en mekanisme, hvis handlingsplan blev godkendt i april 1999, og som fik vigtig politisk støtte fra stats- og regeringscheferne på topmødet i 1999 i Rio de Janeiro mellem Den Europæiske Union og landene i Latinamerika og Caribien.
For at lette omstillingen til andre eksportprodukter er Colombia også omfattet af det generelle præferencesystem, GSP, og siden 1990 desuden af det supplerende præferencesystem. En aftale om kemiske prækursorer blev underskrevet i 1995 mellem Unionen og de andinske lande og er nu trådt i kraft.
Rådet har ikke udtalt sig om USA's bidrag til Colombia-planen, hvoraf en betydelig del skal anvendes til bekæmpelse af narkotikahandlen, eftersom dette er et anliggende, som vedrører de bilaterale forbindelser mellem Colombia og USA.
Afslutningsvis vil jeg gerne minde parlamentsmedlemmet om de retningslinjer for en styrket operativ samordning mellem Fællesskabet, ledet af Kommissionen, og medlemsstaterne på området for ekstern støtte, som blev vedtaget som led i orienteringsdrøftelsen på mødet i Rådet (almindelige anliggender) den 22. og 23. januar i år. Det vil forhåbentlig give os bedre muligheder for fremover at møde situationer som f.eks. den i Colombia i fællesskab.

Nielson
EU har tilbudt både politisk og finansiel støtte til Colombias præsident Pastranas fredsinitiativ. Vi er udmærket klar over de bekymringer, som den militære komponent af Colombia-planen har givet anledning til, navnlig blandt repræsentanter for det civile samfund både i Colombia og i Europa.
EU's forbehold, hvad angår en række aspekter i Colombia-planen, er velkendte af præsident Pastrana og hans regering. Kommissionen ønsker ikke at tage del i et initiativ, der har en militær dimension.
Hvad narkotikabekæmpelsen angår, vil vi fortsat holde fast ved den globale og afbalancerede tilgang, som blev vedtaget ved FN's Generalforsamlings særlige møde om narkotika i juni 1998. Således understregede EU i oktober sidste år i Bogotá behovet for ikke at bringe alternative udviklingsprojekter i fare ved en ikke-selektiv operation til udryddelse af ulovlige afgrøder. I denne sammenhæng fokuserer vi fortsat på positive foranstaltninger såsom forespørgselsreduktion, fremme af nye afgrøder, tilbud om afsætningsmuligheder i Europa og styrkelse af retsprincipperne.
Som medlemmerne måske ved, besluttede EU i oktober sidste år at skabe en europæisk støttepakke til fredsprocessen i Colombia, hvis overordnede beløb skulle vedtages ved det næste møde blandt donorerne. Denne europæiske støttepakke omfatter bidrag fra både EU-medlemsstater og fra EU selv. Alle EU-medlemsstater gav udtryk for deres vilje til at yde finansielle bidrag til denne pakke, og flertallet har allerede givet deres tilsagn.
Som det svenske formandskab lige bebudede, vil Kommissionen for perioden 2000-2006 stille 105 millioner euro i programspecifik støtte til rådighed. Disse midler vil blive dedikeret til at modernisere administrationen, styrke demokratiet og retsprincipperne samt respekten for menneskerettighederne, beskytte miljøet og udvikle alternative afgrøder. Der vil også blive lagt vægt på at tackle en række strukturproblemer i landet og navnlig politiske, sociale og økonomiske reformer.
Kommissionen vil også fortsat levere humanitær bistand for at hjælpe de alt for mange hjemstavnsfordrevne folk, der er i Colombia. Denne ikke-programspecifikke støtte har siden 1997 beløbet sig til 24 millioner euro. I år er der planer om at stille omkring 10 millioner euro til rådighed for denne form for interventioner.
Disse samarbejdsområder er også prioriterede områder for regeringen. EU har til hensigt at gøre sit bidrag så effektivt som muligt. Derfor befinder der sig for nærværende en delegation bestående af eksperter udsendt af Kommissionen og medlemsstaterne i Colombia for at identificere et projekt i et området kaldet Magdalena Medio, hvortil Kommissionen kan øremærke omkring 20 millioner euro. I denne region befinder volden sig på sit højeste niveau, og EU-initiativet vil være rettet mod at fremme dialogen mellem konfliktens parter. Dette ville udgøre en effektiv gennemførelse af konceptet om et fredslaboratorium. Konklusionerne af disse eksperters besøg vil foreligge ved udgangen af februar måned.
Ud over vores finansielle forpligtelse øger Europa også sin politiske rolle i konflikten. Jeg vil nævne tilstedeværelsen af flere medlemsstater i gruppen af venner, som sikrede mødeområdet med Den Nationale Befrielseshær som besluttet den 26. januar såvel som det møde, der blev promoveret af formandskabet sammen med de revolutionære væbnede styrker i Colombia i Paris den 15. december.
Et sidste ord om risikoen for en udvidelse af den colombianske konflikt til nabolandene. Mange har givet udtryk for deres bekymring, og navnlig Ecuador og Brasilien. Der har da også været en øget strøm af flygtninge, der har krydset grænsen i de berørte områder. Derfor understregede EU behovet for en regional tilgang til narkotikaproblemet og mere konkret til konflikten i Colombia. Det vil være et af det væsentligste emner ved det næste møde mellem EU og Det Andinske Fællesskab om narkotika, der efter planen skal finde sted i andet kvartal i år. Målet vil være at lægge mere vægt på en overordnet strategi for at kunne imødegå fænomenet med overførsel af ulovlige afgrøder fra et land til et andet.
Kort sagt hilser vi denne debat meget velkommen, og vi støtter i meget høj grad den linje, der er udtrykt af hr. Miranda.

Ferrer
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at den mere end 30 år lange konflikt i Colombia ikke kan løses med militære midler. Vi er enige i, hr. kommissær, at vold kun vil avle mere vold. Derfor bifalder PPE-Gruppen, ud over det, der i snæver forstand udgør Colombia-planen om bekæmpelse af fremstilling af og handel med narkotika, præsident Pastranas bestræbelser på dialog med guerillaen og strategien om at finde årsagen til problemet og tage fat på de ting, der forårsager det. For målene med denne strategi er at skabe alternativer, som kan sikre Colombias økonomiske og sociale genoprettelse, løse den væbnede konflikt med guerillaen, styrke de demokratiske institutioner, skabe social udvikling og i den sidste ende bekæmpe narkotikahandlen.
Hvis volden ikke erstattes med dialog, hvis bønderne ikke får alternativer, som gør det muligt for dem at leve et værdigt liv, hvis det alvorlige problem med de fordrevne ikke løses, hvis menneskerettighederne ikke respekteres, hvis grundlaget for retsstaten ikke styrkes, og straffriheden ikke bekæmpes, hvis handlen med narkotika ikke hører op, vil freden for Colombia ikke være andet end en enteleki.
Derfor mener vi, at det er afgørende - og vi glæder os over det - at Den Europæiske Union støtter præsident Pastranas fredsbestræbelser på den måde, som rådsformanden netop har meddelt og også på den måde, som Kommissionen, gennem kommissær Nielson og kommissær Patten, i sin tid meddelte og nu har gentaget for os. Denne bistand bidrager til at finde løsninger på situationer med social uretfærdighed, forbedre den lokale befolknings levevilkår og styrke de demokratiske institutioner.
Vi mener også, at det er afgørende, at FARC genoptager dialogen, og at afspændingszonen forlænges ud over den weekend, som præsident Pastrana netop har foreslået, så de kan fortsætte fredsforhandlingerne og nå frem til en løsning.
Men ud fra vores ønske om fred og velfærd for det colombianske folk anmoder vi derfor også præsident Pastrana om at intensivere sin kamp imod de paramilitære og væbnede grupper, som krænker menneskerettighederne og spreder lidelser og død i den civile befolkning, og om at gennemføre FN's resolutioner om menneskerettigheder, for kun på den måde, ved en fælles indsats, med en virkelig stærk og beslutsom kamp for freden, vil det være muligt at genoplive håbet i den colombianske befolkning.

Sauquillo Pérez del Arco
Hr. formand, volden i Colombia vækker stor bekymring i Parlamentet, som i de seneste år har vedtaget en række beslutninger til støtte for fredsprocessen. En reel fredsproces, det vil sige en fredsproces baseret på enighed mellem de forskellige parter i konflikten og det civile samfund, såvel ikke-statslige organisationer som landbrugsorganisationer og lokalsamfund, og ikke en plan, der består i finansiering af sprøjtninger, som kan udelukke dialogen med aktører, der er afgørende for freden.
Europa har haft succes med sin indsats udadtil i Latinamerika, når den har gennemført en selvstændig politik ved at fremme interne løsninger og gennemsyre sine samarbejdsprogrammer med sine politiske værdier med hensyn til menneskerettigheder, demokrati og social samhørighed. Lad os huske på tilfældet med Mellemamerika, som mundede ud i San José-dialogen, hvor det daværende Europæiske Fællesskab støttede en regional løsning i stedet for at gå ind i øst-vest-konflikten. Det er den differentierede linje, som Den Europæiske Union bør følge og fremme internationalt.
I denne forbindelse har jeg fået en opfattelse af, at Rådet og Kommissionen er rede til at støtte en uafhængig, selvstændig linje til narkotikabekæmpelse. Men narkotikabekæmpelse er et problem, der rækker ud over sprøjtning af afgrøder, og det er naturligvis helt udelukket for os, at det sker, mens man lukker øjnene for USA's militære planer. Substitutionen af afgrøderne kræver en forudgående dialog med bønderne og andre udviklingsmuligheder for dem. Der kræves et engagement i bæredygtig udvikling. Vi ved allerede, at sprøjtning med Fusarium oxysporum er skadelig for miljøet. Og der kræves desuden en dialog med regeringen, så den sørger for en omfordeling af jorden, der sikrer bøndernes overlevelse, og ophører med de massive fordrivelser. Altså en anderledes plan og en forhandlet plan.
Hvad angår Fællesskabets samarbejde, er vi noget bekymrede over, at de 105 millioner euro afsat til bistand ikke er rettet mod konkrete projekter til fattigdomsbekæmpelse og beskyttelse af menneskerettighederne. Vi ser gerne, at anvendelsen af de forskellige midler konkretiseres, og især ser vi gerne en garanti for, at ikke-statslige organisationer kommer til at deltage gennem samfinansiering i forvaltningen af de projekter, som midlerne er afsat til. Det ville også være en garanti for Colombias skæbne i forbindelse med denne Colombia-plan.
Ifølge de oplysninger, jeg har, er der ikke i øjeblikket ngo-samarbejdsprojekter medfinansieret af Kommissionen i Colombia. Hvis der er det, synes jeg, at de skulle konkretiseres yderligere. Hvilken type programmer er det? I den sidste ende mener vi, at Den Europæiske Union bør føre sin egen politik i Colombia baseret på reel fred, dialog, fattigdomsbekæmpelse og bæredygtig udvikling. Alle mulige andre alternativer, særligt de militære luner fra USA's side, er ikke hensigtsmæssige for opnåelse af fred og er naturligvis ikke acceptable for Parlamentet og forhåbentlig heller ikke for Rådet og for Kommissionen efter det, jeg har hørt i dag. Jeg mener, at det er vigtigt, og dagen i dag er en god dag, hvis vi opnår, at der laves en virkelig fredsplan for Colombia, som er selvstændig set ud fra Den Europæiske Unions synspunkt.

Van den Bos
Hr. formand, Colombias befolkning lider under fattigdom, vold og narkotika. De tre problemer kan kun løses i en indbyrdes sammenhæng. Mange colombianere lever i en udsigtsløs situation. Mere end halvdelen af befolkningen tjener mindre end 2 dollars om dagen. Uligheden er skræmmende. 3% af colombianerne ejer 70% af jorden.
For mange små landmænd er dyrkningen af koka og valmuer det eneste eksistensmiddel. Social ulighed, voldelige traditioner og den manglende statsmagt giver guerillaer og paramilitære enheder frit spil til at fortsætte deres altomfattende rædselspraksis. Deres kamp om magten er faktisk en kamp om narkotika. Der hersker fuldstændig retsløshed, og menneskerettighedskrænkelser er legio.
Det globale narkotikaproblem skal naturligvis især bekæmpes ved roden, altså også i de producerende lande. Derfor er det vigtigt, at landmændene i Colombia tilbydes et rimeligt alternativ til narkotikaproduktionen. Det skal det europæiske bidrag derfor især tage sigte på. Derudover skal Europa og USA naturligvis åbne deres markeder for de alternative produkter fra Colombia.
En ensidig militær indsats er ikke en løsning, så længe de dybere liggende årsager ikke bekæmpes. Indtil nu har forgiftningen af plantager ført til alvorlige miljøskader og frygtelige lidelser for mennesker, og endvidere flyttes produktionen. Men samtidig må vi ikke være naive. Vi skal indse, at der af og til skal gribes kraftigt ind over for narkotikamafiaen. Store skurke kan ikke altid overtales gennem forhandlinger. Det skal for Europa især dreje sig om resultatet. Verden skal forløses for narkotika og den colombianske befolkning for fattigdom og vold.

Rod
Hr. formand, kære kolleger, præcis hvilken Colombia-plan er det, vi snakker om i dag? Den første version, som vi har modtaget på engelsk direkte fra USA, uden at den først er blevet forelagt det colombianske parlament, eller den version, der er udarbejdet med henblik på Europa, og som fremhæver det sociale aspekt, men som på ingen måde kan skjule, at denne plan helt overvejende er militær? Dette bistandsprogram til den colombianske regering sigter på at bekæmpe produktionen af og handlen med narko. Hvordan? Ved at levere regeringen våben. Dette militære udstyr skal selvsagt bruges til at ødelægge de marker, hvor der dyrkes kokain. Tillad mig at stille mig en smule tvivlende med hensyn til anvendelsen af disse våben i et land, der siden 1948 har været hærget af en krig iværksat ud fra sociale og økonomiske motiver, der fortsat har gyldighed, men som i stigende grad er ved at blive en krig mellem den militære og paramilitære alliance imod befolkningen. Hvem er egentlig modstandere i Colombia-planen? Officielt er det den colombianske stat mod narkohandlerne. I virkeligheden er narkospidserne beskyttet af paramilitære grupper, som på deres side trænes af den colombianske hær. Det er de samme grupper, der dræber de små bønder, kokadyrkerne, og fordriver befolkningen fra de steder, de multinationale olieselskaber udser sig. For ikke at tale om det pres, eksponenterne for projektet Nunca Mas udsættes for, som slås for at fastholde erindringen om disse grusomheder. Under påskud af krig mod narkotika er det en krig mod civilbefolkningen, der føres. Denne plan er en direkte støtte til de mordere, der allerede har dræbt mere end 150 personer siden begyndelsen af dette år, nemlig de paramilitære grupper, hvis meget snævre bånd til hæren ikke længere behøver beviser. Desuden kan Den Europæiske Union under ingen omstændigheder blåstemple det fravær af demokrati og legitimitet, der præger undertegnelsen af denne aftale mellem den amerikanske og den colombianske regering. Unionen og dens medlemsstater bør ikke samarbejde om, men modsætte sig denne plan, som allerede er blevet mødt med modstand af ngo'erne og de lokale sociale bevægelser. Ikke tale om at dele ansvaret med amerikanerne! Ansvaret for hvad? For millioner af døde? Er Colombia-planen acceptabel? Jeg støtter Udviklingsudvalgets initiativ. Vi vil derfor stemme for dette beslutningsforslag, som i stedet for at forherlige brugen af våben foreslår, at man går den modsatte vej og arbejder for at fremme en nedtrapning af den væbnede konflikt, bekæmpe forbindelsen mellem militære og paramilitære, respektere dem, der forsvarer menneskerettighederne, forbedre leveforholdene for befolkningen sammen med de sociale bevægelser, ikke imod dem. Det er dialog, ikke krig, der fører til fred.

Marset Campos
Hr. formand, hvis Latinamerika har uligheder, der ender med at skabe vold, er det i Colombia, den tragiske dynamik kommer til udtryk i hele sin rå og dramatiske styrke i en sådan grad, at jeg, der er læge og underviser i medicin, må konstatere, at der i Colombia er opstået en gren af epidemiologien, der hedder "voldsepidemiologi".
Den Europæiske Union har gjort forebyggelse af konflikter og fredelig og forhandlet løsning af dem til et grundprincip i sin internationale politik. Colombia-planen, som er udarbejdet af USA og præsident Pastrana, uden at hans lands parlament har deltaget, går i den præcis modsatte retning. I går kom jeg tilbage fra World Social Forum i Porto Alegre med en konkret erklæring, som jeg vil tale for her, vedtaget af en række parlamentsmedlemmer fra Latinamerika, Europa og andre dele af verden, der gør det klart, at vi må sige nej til Colombia-planen og ja til en forhandlet og fredelig løsning af konflikten.
Det er på dette område, at Den Europæiske Union kan adskille sig klart fra andre former for indblanding. Man kan sige, at den bedste måde at bekæmpe narkotikahandlen på er ved at opløse de internationale distributionsnet og sætte en stopper for hvidvaskning af penge. Den bedste måde at standse volden på er ved at intensivere den fredelige overgang til demokrati ved at forhandle med og opløse de net af paramilitære grupper, som er knyttet til hæren og statsapparatet. Den bedste måde at bekæmpe fattigdommen og uligheden på er ved at fremme en social reform, så alle kan få rettigheder. Det er der efter vores mening lejlighed til nu.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, der er uklarhed om den dramatiske situation i Colombia, og måske er det på sin plads at minde om, at præsident Pastrana nogle få dage efter sin valgsejr - der var den største og betydeligste for en colombiansk præsident i de senere år - mødtes med ledelsen i FARC, som er den største og ældste guerillagruppe på det amerikanske kontinent. Det var første gang i den 30 år lange konflikt, at en valgt præsident mødtes på colombiansk jord med lederne af en guerillabevægelse. Tre uger efter præsidentens indsættelse indgik lederne af landets anden guerillagruppe, ELN, og repræsentanter for det civile samfund en aftale i den tyske by Mainz. Der blev indledt forhandlinger, og der blev oprettet en demilitariseret zone med et areal på størrelse med Schweiz kontrolleret af guerillaen.
Desværre har hele denne periode imidlertid været karakteriseret af, at freden tydeligvis er udeblevet. Vold, mord, afpresning, bortførelser og sabotage fra venstre- og højreorienterede væbnede gruppers side er endda blevet mere udbredt end nogensinde før.
Denne situation og dette udbredte voldsklima, som landet befinder sig i, gør, at der er stor skepsis med hensyn til løsning af konflikten. Hvad kan Den Europæiske Union gøre i denne situation? Som Kommissionen og Rådet har givet udtryk for, er der ingen anden mulighed end at støtte et specifikt svar fra Den Europæiske Unions side med henblik på at styrke institutionerne, respekten for menneskerettighederne, alternativ udvikling, humanitær bistand og social udvikling.
Jeg vil spørge Dem, hr. kommissær, hr. repræsentant for Rådet, om De mener, at Colombia i den alvorlige situation, som landet befinder sig i, kan tillade sig den luksus at undvære den bistand, de ressourcer, som den internationale solidaritetsbevægelse er ved at iværksætte. Det er klart, at der skal gøres en indsats, og det er også klart, hr. formand, at mådehold bliver en last, når man afviser at forpligte sig. Den Europæiske Union hverken kan eller skal have nogen anden forpligtelse end forpligtelsen til at støtte freden uforbeholdent.
Og freden er betinget af tre ting, nemlig den kriminelle volds ophør, guerillaens tilbagevenden til forhandlingsbordet - i den forbindelse har præsident Pastrana givet en opfordring, som vi håber bliver efterkommet - og regeringens uforbeholdne tilsagn om at inddrage aktørerne - alle aktørerne - i fredsprocessen og det civile samfund i det udbytte, som freden kan føre med sig. Og jeg mener, at det er på den måde, hr. formand, med generøsitet, med realisme, med fantasifulde og dristige forslag og især med god vilje, at Colombias problem kan finde sin løsning, og den skal Den Europæiske Union reagere solidarisk på, som repræsentanterne for Rådet og Kommissionen har sagt.

Howitt
Hr. formand, Den Europæiske Union bør bekæmpe den ulovlige narkotikahandel og støtte en ægte fredsproces i Colombia, men den hverken kan, må eller bør gøre det ved at samarbejde med Colombia-planen. Det er en knap nok tilsløret militær strategi, der sponsoreres af USA, og hvis virkning blot vil være at optrappe konflikten, øge krænkelserne af menneskerettighederne og i bedste fald flytte narkotikaproduktionen.
Tre fjerdedele af USA's bidrag til pakken er militær bistand. Kun 6% af den fokuserer på menneskerettighederne, og kun 4% vil blive afsat til at hjælpe hjemstavnsfordrevne folk. Hvordan nogen kan hævde, at dette er en plan, der vil støtte fredsprocessen, er forbløffende, når kun 1% af USA's bidrag er øremærket til dette konkrete formål.
Colombia-planen var ikke et resultat af en konsultation af det civile samfund på lokalt, nationalt eller internationalt plan. Den blev aldrig godkendt af den colombianske kongres. Der har været modstand mod den i alle sektorer af samfundet, i lokalsamfund og blandt demokratisk valgte guvernører, i den katolske kirke og blandt ngo'er. At støtte den ville derfor skade den tillid og troværdighed, som EU har gjort sig fortjent til via dets projekter og dets relationer til lokalsamfund.
Hvad angår sprøjtningen fra fly, så er det foreslåede intet mindre end brug af biologiske våben. Det giftige svampesprøjtemiddel, der anvendes til at dræbe kokaplanten, er blevet fundet at have forårsaget feber hos lokalbefolkningen, at have slået kvæg og fisk ihjel, og det har vist sig at angribe immunsystemet hos mennesker med virkninger, der endog har ført til dødsfald. Dr. Mondragon, der udtalte sig her i Parlamentet tidligere i denne måned, viste, at forgasningen af 22.000 ha ulovlige afgrøder sidste år i Colombia ikke forhindrede, at der blev dyrket på 38.000 ha, for problemet er, at der ikke findes nogen alternativer for bønderne.
Jeg bifalder hr. Danielssons udtalelse her i aften om, at den europæiske støtte vil være uafhængig. Europa-Parlamentet må støtte hans bestræbelser med svenske ngo'er i kulisserne til fremme af den fredsproces for alle involverede parter, som blev startet i Costa Rica. Jeg er meget glad for, at han repræsenterede Rådet, og at det ikke var hr. Solana, som trak sig hastigt tilbage, inden debatten blev indledt, og som gav et så forkert billede af EU, da han ved mødet i Madrid i juli sidste år kom med en forhåndsudtalelse til støtte for Colombia-planen.
Jeg bifalder meget stærkt kommissær Nielsons tilsagn her i aften om ikke at ville have noget at gøre med den militære strategi. Det er det, Europa-Parlamentet opfordrer til. Men han bør tage afstand fra Kommissionens pressemeddelelse fra september sidste år, hvori man udtrykte støtte for planen.
Hr. Salafranca siger, at der hersker forvirring. Der hersker ingen forvirring. Det er ikke et udtryk for mistillid til præsident Pastrana og hans forsøg på at forfølge fredsprocessen samtidig at påpege, at det indtil nu ikke er lykkedes ham at opløse de paramilitære grupper, sætte en stopper for den colombianske hærs uterligheder eller tilbyde ordentlig beskyttelse til forsvarerne af menneskerettighederne, hvoraf 25 har mistet livet i de sidste tre år. Hr. Salafranca fordømmer uterligheder fra venstreorienterede og højreorienterede grupper. Han har ret, når han gør det, men vi giver ikke nogen hjælp til guerillagrupperne, hvis krænkelser af menneskerettighederne vi fordømmer, når vi siger, at over 75% af krænkelserne af menneskerettighederne udøves af de paramilitære grupper og hæren.
Denne Colombia-plan er en krigsplan og ikke en fredsplan, og i aften forkaster Europa den fuldt og helt.

McKenna
Hr. formand, jeg vil blot slutte op om alt det, hr. Howitt har sagt. Colombia-planen promoveres som et middel til at bekæmpe narkotikaproduktionen og -handlen, men siden narkotikaudryddelseskampagnen og afgrødesprøjtningen startede for seks år siden, er der blevet næsten tre gange så mange egentlige kokainplantager, og det viser, at dette ikke er en effektiv metode. Det fungerer ikke, og det er også en økologisk katastrofe.
Siden narkotikakrigene startede i 80'erne, er volden øget forfærdeligt i Colombia. 75-80% af drabene begås af de paramilitære styrker for at beskytte storbønder og olieselskaber. Den colombianske regering foregiver, at den forsøger at bekæmpe de paramilitære, men rent faktisk vender den det blinde øje til det, de foretager sig. Den ved meget vel, at der er klare forbindelser mellem de paramilitære og de væbnede styrker. Hvis det militære udstyr øges, som det foreslås i Colombia-planen, vil det helt klart nå ud til de paramilitære. Det vil øge antallet af massakrer. Det vil øge antallet af forsvundne. Det vil øge antallet af forgribelser, der begås mod almindelige uskyldige mennesker. Enhver plan, der omfatter et militært element, udgør ikke nogen løsning for Colombia. Den vil blot forværre situationen. Mange medlemsstater har et større problem med den militære komponent, og det er meget kynisk at sige, at vi ønsker at hjælpe på det sociale område, når denne plan helt klart er en militær plan.

Di Lello Finuoli
Hr. formand, EU er endelig ved at blive klar over, at der ligger nogle alvorlige sociale problemer til grund for den dramatiske situation i Colombia, og det gælder navnlig problemet med en retfærdig omfordeling af rigdommene og jorden mellem de få, der har det hele, og de mange, der ikke har noget.
Med sin styrkelse af militæret for at bekæmpe narkotikahandlen bevarer Clintons og Pastranas Colombia-plan denne sociale skævhed, og den forsvares også af de paramilitære styrker, som er Pastrana-hærens og narkotikahandlernes trofaste allierede. Det er ikke tilfældigt, at Carlos Castaño er en ven af regeringen, og at han er narkotikahandlernes og de paramilitære styrkers leder. Det er ikke tilfældigt, at mens de paramilitære styrker slår bønderne og de politiske og demokratiske repræsentanter ihjel, ødelægger de amerikanske fly høsten med deres gasninger - under påskud af, at de skal bekæmpe narkotikahandlen - og tvinger bønderne til at forlade deres landsbyer. Hvis Den Europæiske Union virkelig tror på det, den har skrevet i sine traktater og i sit nye charter om retfærdighed og menneskerettigheder, skal den støtte det colombianske folks sociale krav og sige nej til Colombia-planen, der er en krigsplan og ikke en fredsplan.
Til EU's repræsentanter vil jeg gerne sige, at hvis der ikke kommer til at ske en egentlig omfordeling af jorden i Colombia, vil EU-støtten ende i lommerne på narkotikahandlerne, godsejerne og de multinationale selskaber. Denne dramatiske situation drejer sig om en omfordeling af jorden og om social retfærdighed.

Ghilardotti
Hr. formand, sådan som der allerede var mange af vores kolleger, der sagde, da de talte om Colombia-planen - som er USA's militære plan - skal Den Europæiske Unions indsats være selvstændig og uafhængig, den skal følge sin egen ikke-militære strategi, den skal fremme og beskytte respekten for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, og den skal ikke mindst bidrage til at forbedre lokalbefolkningernes leveforhold.
Vi har flere gange - også i de forgangne måneder - udarbejdet en række beslutningsforslag om menneskerettighederne i Colombia, og disse beslutningsforslag er blevet vedtaget her i Parlamentet. Jeg vil dog gerne benytte mig af denne forhandling til at fremsætte endnu en kritik. Siden 15. september 2000 har tre italienske borgere, der arbejder som teknikere for en virksomhed, som laver industrimaskiner til sukkervarefremstilling, nemlig været i kløerne på den nationale befrielseshær. Foruden disse tre italienere er der tale om tre andre europæere og tusinder af colombianere. Ikke alene har de været bortført i fire måneder, det har heller ikke været muligt at få nogen som helst kontakt med dem. De italienske myndigheder gør, hvad de kan, men der er - også fra den colombianske regerings side - en vis tøven med at tage seriøst fat på forhandlingerne med befrielseshæren, så man kan nå frem til en løsning.
Jeg mener dog, at vi bør lade menneskerettighederne gå forud for alt andet, og derfor vil jeg gerne benytte lejligheden til at anmode parlamentsformanden om at sende et brev til de colombianske myndigheder, så menneskerettighederne bliver overholdt, og så regeringen - eftersom den hævder, at den ligger i forhandlinger med befrielseshæren og med de andre kræfter - gør en aktiv indsats for, at man når frem til en aftale, hvor der absolut tages højde for den hurtigst mulige frigivelse af alle europæiske og colombianske borgere - europæere og ikke-europæere - som man har berøvet deres frihed, og som er i kløerne på de militære styrker.

Formanden
Fru Ghilardotti, Præsidiet tager Deres forslag om et brev fra Europa-Parlamentets formand til efterretning og vil meddele formanden Deres ønske.

Knörr Borràs
Hr. formand, som medlem af Europa-Parlamentet og som generalsekretær for mit parti, Eusko Alkartasuna, og det, som det repræsenterer i Baskerlandet, ønsker jeg at støtte en fredsproces i Colombia. Ikke en hvilken som helst fredsproces, men en fredsproces, der, som de europæiske ngo'er, der er mest involveret i hjælpen til Colombia, siger, tager udgangspunkt i respekt for menneskerettighederne og søgen efter en virkelig bæredygtig udvikling med social retfærdighed for landet og for hele regionen. At støtte misfostre som Colombia-planen løser ikke konflikterne, for den beskæftiger sig ikke med årsagerne, og desuden skaber den det paradoks, at vi må bruge midler til at dæmme op for virkningerne af planen selv.
Uafhængigt af min dybe uenighed i planer som Colombia-planen vil jeg sige, at det er helt hen i vejret, at partier som det spanske konservative parti og det spanske socialdemokrati, som i dag er kommet for at præsentere os for en antiterroristfront, der er i diametral modsætning til de forhandlede løsninger på konflikterne, giver udtryk for modsatte holdninger, når det drejer sig om den anden side af Atlanten.
Vores spanske naboer - eller i det mindste de, der ønsker løsninger i Colombia, men afviser dem på europæisk område - kan afgjort betegnes som nogle, der gerne giver råd, men ikke selv følger dem.

Scheele
Hr. formand, diskussionen her i aften i plenarforsamlingen viser samme billede, som vi så allerede i september under høringen i Udvalget om Udvikling og Samarbejde. Der er stor enighed om, at Colombia-planen og denne stærkt militaristiske komponent udgør en risiko for de fredsforhandlinger, der er indledt, og vil føre til en eskalering af konflikten i Colombia, en eskalering af konflikten efter mere end tre årtier med borgerkrig, efter over 300.000 døde og efter håbet om, at der med præsident Pastranas tiltrædelse kunne indledes en dialog og findes en løsning på landets problemer, på konflikten.
Det er blevet sagt flere gange i dag, at det verdensomspændende narkotikaproblem skal bearbejdes og tages ved roden. Det er jeg naturligvis enig i, men også problemet med konflikten i Colombia må tages ved roden, og Europa kan ikke tillade sig at begå samme fejl som USA, nemlig at tro, at handlen med narkotika er roden til den stigende vold og til konflikten og samtidig lukke øjnene for det uretfærdige og vanskelige sociale system i Colombia.
Hr. kommissær, hr. repræsentant for Rådet, Parlamentet opfordrede i september Unionen til at udarbejde en selvstændig strategi for narkotikabekæmpelsen. En måned senere, i oktober, erklærede Rådet, at Unionen støtter fredsbestræbelserne og også vil følge forhandlingerne. Det, vi i dag har hørt fra Dem, lyder meget lovende. Jeg tror, Unionen må arbejde videre i denne retning. At tro, at man kan løse konflikten i Colombia ved at bruge militære midler til at bekæmpe narkotikahandlen, samtidig med at man glemmer landets sociale og politiske problemer, er en farce og et bedrageri mod de mennesker, som allerede har ventet for længe på fred og stabilitet i deres land!

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, kære kolleger, hvor mange gange har vi her i Parlamentet fordømt myrderierne og krigen i Colombia? Hvor mange beslutninger har vi vedtaget? Derfor glæder det mig også meget i dag at høre Rådets og Kommissionens forklaringer i denne form og klarhed! Men den, som tror, at denne Colombia-plan - som er forhandlet af USA, hr. Salafranca Sánchez-Neyra, med Pastrana - er et skridt nærmere i retning mod fred, bør endnu en gang tænke over, at denne Colombia-plan vil intensivere krigen, at den vil overføre de krigeriske konfrontationer til naboregioner, til andre stater. Jeg mindes ikke, at Brasiliens præsident, Cardoso, skulle have godkendt denne plan eller modtaget den med begejstring.
Her må det være Den Europæiske Unions rolle fortsat at støtte fredsprocessen og drive den fremad, men også at få regeringen i Colombia til at indføre retsstaten, for den findes ikke! Der er ingen reel deling af magten, der er korruption, det er der alt sammen, det ved vi, og det er ikke Den Europæiske Unions opgave - og den udtalelse er jeg Dem meget taknemmelig for - at hælde benzin på bålet, men at spille en positiv og engageret rolle i denne fredsproces. Også det er vores opgave!

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, på grundlag af forretningsordenens artikel 122 og som en personlig bemærkning vil jeg gerne besvare hr. Kreissl-Dörflers og hr. Howitts udtalelser.
Jeg mener, at jeg har udtrykt mig helt klart, jeg bestræber mig altid på at forsvare mine idéer med største korrekthed og respekt for mine kolleger, og jeg sørger altid for ikke at fremkomme med personlige hentydninger. Jeg så gerne, at De fortalte mig, på hvilket tidspunkt i mit indlæg, og jeg opfordrer Dem til at gøre det, hr. Kreissl-Dörfler, jeg har støttet den militære del af Colombia-planen. Det har jeg på intet tidspunkt gjort, og jeg vil gerne sige meget klart, at jeg - og, som fru Ferrer har sagt, min politiske gruppe - fordømmer den militære del af denne plan.
Til hr. Howitt vil jeg sige, at jeg helt kan bekræfte min overbevisning og erklæring om, at præsident Pastrana har handlet i god tro. Hvis De mener, at han har handlet i ond tro, kunne De have sagt det højt og tydeligt i Deres indlæg her i Parlamentet.

Nielson
Jeg skal blot svare på nogle få af indlæggene. Til hr. Howitt vil jeg med henvisning til en pressemeddelelse udsendt for et halvt år siden sige, at Kommissionens holdning er den, jeg har givet udtryk for her i aften. Vi har vores egen plan. Vi har vores egen filosofi, og vi vil samarbejde med alle dele af samfundet i Colombia for at styrke fredens rolle. Vi behøver ikke at forholde os til Colombia-planen. Det, vi gør, udgør ikke nogen del af den.
Til fru Sauquillos indlæg vil jeg gerne redegøre for, hvordan vi håber at være i stand til at bruge de 105 millioner euro fra Kommissionen. 40 millioner euro vil gå til projekter inden for området social og økonomisk udvikling og fattigdomsbekæmpelse. Dette omfatter en række decentraliserede initiativer inden for sundheds- og uddannelsesområdet, udvikling af landbrugs- og traditionel produktion og kystfiskeri. 30 millioner euro vil blive tildelt til støtte for en alternativ udvikling, 25 millioner euro til støtte for en administrativ og retlig reform, og 10 millioner euro vil blive tildelt til foranstaltninger til støtte for fremme og forsvar af menneskerettigheder.
Herudover har vi planer om et niveau på omkring 10 millioner euro om året, hvoraf vi forventer, at dele vil være ECHO-aktiviteter. Jeg nævnte de hjemstavnsfordrevne, hvis antal er i stadig stigning, så vi har en klar forpligtelse til at fortsætte ECHO's tilstedeværelse på det område. Vi forventer at fortsætte på det niveau, vi har befundet os i de senere år, hvad angår ngo-samfinansiering. Den har befundet sig på et niveau af 2,4 millioner euro. Det kan være lidt mere eller lidt mindre. Vi har i de senere år haft aktiviteter til et beløb af 1,3 millioner euro til programmer til beskyttelse af miljøet og regnskovene.
Mange af disse aktiviteter vil blive gennemført i samarbejde med eller via forskellige ngo'er. Det er meget vigtigt for os at gøre dette sammen med colombianske ngo'er, hvis det er muligt, og jeg vil bede europæiske ngo'er om, at de, når de går ind i disse opgaver, som i andre tilfælde finder partnere i Colombia og skaber partnerskaber. Dette vil rent faktisk styrke det budskab, vi forsøger at få frem. Nogle andre aktiviteter tager sigte på at få regeringen til at gøre det, vi mener er rigtigt, nemlig at koncentrere sig mere om fattigdommen og tage de sociale aspekter af disse konflikter mere alvorligt. Her er Colombias regering den partner, vi har brug for i vores forsøg på at skabe en fredelig udvikling dér.
Det er ikke blot et spørgsmål, om vi skal bruge ngo'er eller ej. Det vil afhænge meget stærkt af emnet og aktiviteten fra sag til sag. Men omdannelsen og styrkelsen af et fredeligt civilt samfund, som tager del i løsningen og er en del af løsningen, kan kun blive til ved en stærkere inddragelse af ngo'er.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Poul Nielson.
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 40, stk. 5, modtaget følgende beslutningsforslag:
Miranda for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om "Colombia-planen" og støtte til fredsprocessen i Colombia (B5-0087/2001);
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra og Concepció Ferrer for PPE-DE om støtte til fredsprocessen i Colombia (B5-0088/2001).

Miranda
Hr. formand, jeg vil gerne have oplyst to ting. For det første, om det er i overenstemmelse med forretningsordenen og almindeligt at fremsætte et beslutningsforslag som alternativ til et beslutningsforslag, der er fremsat af et udvalg. Det er et punkt, som jeg gerne ser afklaret. For det andet vil jeg gerne spørge, om dette andet beslutningsforslag opretholdes eller er blevet trukket tilbage. Jeg vil godt have klar besked desangående.

Formanden
Hr. Miranda, ifølge Parlamentets retsorden - om jeg så må kalde det - kan der godt forekomme alternative forslag til udvalgenes forslag, intet i vores praksis eller sædvane forhindrer det, og de politiske gruppers initiativret er urørlig. Hvad angår Deres andet spørgsmål, bliver jeg Dem lige nu svar skyldig, men så vidt Præsidiet ved, er der ikke blevet trukket noget tilbage.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, som svar på hr. Mirandas spørgsmål vil jeg sige, at min politiske gruppe faktisk overvejer at tage forslaget tilbage for at kunne tilslutte sig Udviklingsudvalgets ændrede forslag.

Formanden
Mange tak for Deres oplysninger, hr. Salafranca.

Howitt
Hr. formand, for en ordens skyld vil jeg blot sige, at jeg har forstået, at PPE efter en indgående forhandling mellem PSE og PPE vil trække deres beslutningsforslag tilbage. Hvis der er nogen ændring her, bør Parlamentet orienteres herom meget hurtigt inden i morgen.
For det andet vil jeg for at være helt klar og ikke trække debatten i langdrag sige, at jeg på intet tidspunkt har påstået, at hr. Salafranca beskyldte præsident Pastrana for at handle i ond tro. Men i hans forsøg på at dæmpe kritikken af den colombianske regering tror jeg, at han tror, at vi tror, at præsident Pastrana handler i ond tro. Det siger vi ikke. Han handler i god tro, men hans regering har ikke leveret varen.

Formanden
Hr. Howitt, jeg agter ikke at genåbne forhandlingen om dette spørgsmål.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet udsat kl. 20.45 og genoptaget kl. 21.00)

Jernbanetransport
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0013/2001 af Jarzembowski om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 91/440/EØF om udvikling af Fællesskabets jernbaner - Europa-Parlamentets Delegation til Forligsudvalget (C5-0643/2000 - 1998/0265(COD));
A5-0014/2001 af Swoboda for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme
I. om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 95/18/EØF om udstedelse af licenser til jernbanevirksomheder (C5-0644/2000 - 1998/0266(COD));
II. om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur samt sikkerhedscertificering - Europa-Parlamentets Delegation til Forligsudvalget (C5-0645/2000 - 1998/0267(COD)).

Jarzembowski
Hr. formand, kære spredte kolleger, efter seje, men fair forhandlinger mellem det franske rådsformandskab og repræsentanter for Europa-Parlamentet lykkedes det os - Parlamentet - i aftentimerne den 22. november under forligsproceduren at opnå markante fremskridt om de tre grundlæggende direktiver om liberalisering af jernbanerne, nemlig videreudvikling af jernbanen, licenser til jernbanevirksomheder og tildeling af jernbaneinfrastrukturkapaciteter, nemlig fremskridt i den fortsatte åbning af jernbanesektoren.
Jeg vil sammenfatte dem i tre punkter, og jeg hilser Dem, hr. næstformand! Tre punkter var det, vi fik igennem over for Rådet.
For det første blev der for den grænseoverskridende godstransport besluttet en endelig åbning af alle nationale jernbanenet, senest fra 2008. Dermed har vi opnået, at alle medlemsstater fra dette tidspunkt ikke kun skal åbne skinnerne i det nye Transeuropæiske Jernbanegodstransportnet, men hele deres net for jernbaneselskaber fra de andre EU-stater.
For det andet er den undtagelsesklausul blevet slettet, som ville give medlemsstaterne mulighed for - oprindeligt planlagt for Østrig - at unddrage sig de strenge europæiske bestemmelser om de enkelte nationale reguleringsorganer. Dermed har man efter min mening opnået, at det i alle medlemsstaterne netop ikke er de nationale jernbaneselskaber eller organer, som er forbundet med dem, der skal træffe afgørelser om licenser til jernbanevirksomheder samt om tildeling af spor og afgifter, men virkelig uafhængige organer. Det er altså de to vigtigste komponenter, åbning af alle net for den grænseoverskridende trafik og oprettelse af en uafhængig reguleringsmyndighed i alle medlemsstater for at sikre en fair konkurrence.
Hvis jeg lige må komme med en bemærkning til min kollegas betænkning. Det tredje vigtige punkt, som efter min mening blev opnået, er, at vi med en ny bestemmelse har optaget det mål på langt sigt at lade brugerne bære omkostningerne til udnyttelse af jernbaneinfrastrukturen. Dermed har vi opnået, at afgifterne på langt sigt kan forhøjes hen mod at være omkostningsdækkende, så anlæg, vedligeholdelse og udvidelse af nettene kan bæres af brugerne og ikke varigt af skatteyderne. Vi har nemlig efter min opfattelse også på langt sigt brug for at adskille net og drift. Men i hvert fald har vi brug for, at nettet finansieres af brugerne. Derfor har vi brug for det langfristede mål med omkostningsdækning via afgifterne.
Efter min mening er det sådan, at vi med disse tre væsentlige skridt allerede er i gang med at bryde de nationale fasttømrede jernbanestrukturer op og skabe nye muligheder for konkurrence mellem jernbaneselskaberne. Europa-Parlamentet har kæmpet for det, i samarbejde med Kommissionen. I begyndelsen var Kommissionen ikke så begejstret, men til slut kæmpede den sammen med os, så vi kunne opnå denne liberalisering, og derfor vil jeg gerne udtale en særlig tak til næstformanden for hans samarbejde i forligsproceduren.
Jeg tror, at Europa-Parlamentet sammen med Rådet og Kommissionen hermed har skabt rammebetingelserne for en attraktiv jernbanesektor med større udbud af kundeorienterede, grænseoverskridende fragttjenester i fremtiden. Vi ønsker jo ved hjælp af konkurrencen at modernisere jernbanesektoren, så der i sidste ende flyttes mere gods fra landevejen til skinnerne, fordi det af hensyn til miljøet er utrolig vigtigt, at godset på de lange strækninger kommer væk fra landevejen og op på skinnerne.
Lad mig indskyde en sidebemærkning. Forløbet af forligsproceduren dokumenterede på ny betydningen af den fælles beslutningsprocedure, som for os i transportsektoren først er kommet til med Amsterdam-traktaten. Kun fordi vi havde den fælles beslutningsprocedure lykkedes det for os at bryde Rådets holdning op. De husker nok, at den franske rådsformand troede, at Rådets førstebehandling af den fælles holdning var afslutningen på alle forhandlinger, og at vi måtte acceptere det. Nej, det lykkedes os at komme videre gennem en fair forligsprocedure og gennemføre det indre marked i det mindste for den grænseoverskridende godstransport senest fra 2008.
Lad mig kort se lidt fremad. Det er jo ikke nok at lave love, direktiver og forordninger, og det er heller ikke nok kun at gennemføre implementering i den nationale lovgivning. Min gruppe opfordrer de eksisterende jernbaneselskaber til - og jeg ser, at de er repræsenteret på tilhørerpladserne, hvilket jeg er taknemmelig for - allerede nu at begynde på forberedelserne, så de er klar til at gøre brug af bestemmelserne i 2003, når den europæiske lovgivning, som vi beslutter nu, skal være gennemført. F.eks. bør Deutsche Bundesbahn sammen med f.eks. det hollandske jernbaneselskab eller andre jernbaneselskaber virkelig udnytte muligheden for at gennemføre grænseoverskridende godstransport. Jeg tror, at der her virkelig er bud efter de traditionelle jernbaner til at gennemføre den åbning af markedet, som vi har skabt.
Men hvis de traditionelle jernbaner ikke udnytter de nye chancer, som liberaliseringen giver, så vil der nok være en og anden industrivirksomhed, som vil overveje selv at lave forretningen med små jernbanevirksomheder og udnytte den europæiske lovgivning. Det vil de have ret til at gøre. I Tyskland findes der 180 godkendte jernbanevirksomheder, og de er godkendt, uanset hvor de vil drive aktiviteter, også selv om de hidtil kun har virket regionalt. Jeg tror altså, at vi bør opfordre alle involverede, jernbanevirksomhederne og erhvervslivet til allerede nu at forberede sig på at udnytte konkurrencen for at få mere gods væk fra landevejen og op på skinnerne!

Swoboda
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, ja, det var en vanskelig fødsel, men i sidste ende var det en vellykket fødsel. Som ved andre fødsler har der også været fødselshjælpere med her. Nogle gange findes der også folk, som hindrer fødslen, men i dette tilfælde vil jeg kun nævne fødselshjælperne, især fru kommissær de Palacio, der som trafikkommissær i meget stor udstrækning har hjulpet os med at nå frem til en god løsning. Det vil jeg udtrykkeligt understrege og anerkende, fordi hun har ydet et fremragende stykke arbejde!
Også den franske trafikminister, som måske forsøgte at skræmme os lidt i starten, hvilket dog ikke lykkedes ham, fik til slut et rigtig godt kompromis i stand med os. Jeg vil især også gerne takke næstformand Imbeni, som ledede vores parlamentsdelegation med stor kløgt og præcision, og også vores udvalgsformand, hr. Hatzidakis, som har støttet os med råd og dåd og tillid til ordførerne.
Jeg nævner også, at det var en vanskelig fødsel, fordi den varede længe, længere end det havde været nødvendigt. Men da der hele tiden svirrer rygter om, at Parlamentet er så langsomt og tøvende, og at vi har brug for fast track-procedurer og andre procedurer, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at vi havde førstebehandling den 10. marts 1999, men først den 13. april fik vi den fælles holdning, altså over et år senere, selv om hr. Jarzembowski og jeg selv pressede på i udvalgene. Også den fælles holdning behandlede vi hurtigt den 5. juli og besluttede allerede den 5. juli den tilsvarende ændring. Derefter brugte Rådet også relativ lang tid på at nå frem til sin udtalelse.
Jeg vil gerne fastholde, at Parlamentet arbejder hurtigt, når det er nødvendigt, især også på grund af det gode samarbejde, som jeg har haft med hr. Jarzembowski. Det er Rådet, som altid har store vanskeligheder med at nå frem til en fælles holdning.
Hvad indeholder så denne jernbanepakke? Jeg tror, det er meget vigtige skridt, nemlig selve de skridt, der er vedtaget, men også de fremtidsperspektiver, der er forbundet med det. For det første noget, som jeg ville kalde en skræddersyet liberalisering, som ikke bare skærer igennem, som ikke ignorerer det, som fornuftige og kyndige eksperter mener, men som er målrettet. Jeg kunne også godt have ønsket mig noget mere, hr. Jarzembowski og andre. Man kunne godt have været mere modig. Men lad det nu være, der er taget nogle indledende skridt, og de bør også opfyldes, for jeg mener også, at det, som står her i teksten, kan og bør, ja, sågar må gennemføres tidligere, end vi har aftalt, hvilket for mig er et minimum.
For det andet, hvad angår omkostningsstrukturen, er det rigtigt, at vi på den ene side har sagt, at på kort sigt - her har vi fulgt Kommissionens eksempel - kan man kun forlange grænseomkostningerne, altså det, som et ekstra tog på en vis strækning koster. Men på langt sigt må målet være, at vi får fuld omkostningsdækning på dette område. Det betyder imidlertid, at denne omkostningsdækning ikke kun kan opnås på skinnerne, men også på landevejen. Derfor må der også tages højde for miljøudgifterne, som nok er markant højere på vejen end på skinnerne, selv om hr. Jarzembowski ikke tror helt på det endnu, men halvvejs overbevist er han dog allerede.
For det tredje har vi ikke afskaffet undtagelsen for enkelte medlemsstater. Det gør ondt, men det er en smerte, vi kan leve med. Jeg tror, at det vil ordne sig med tiden. Det lykkedes mig også, og jeg takker for støtten, at indføre eller genindføre et bestemt princip, nemlig at offentlige tjenesteydelser i begrænset omfang og med god begrundelse kan have forrang, naturligvis ikke for at hindre den vigtigste del at trafikken, nemlig den kommercielle trafik, godstransporten, som er den vigtigste del i den forstand, at det især er den, vi vil have væk fra landevejen og op på skinnerne. Vi har også opnået, at løbetiden for de rammeaftaler, som jernbanerne får for benyttelse af infrastruktur, bliver udformet således, at de investeringer, som jernbaneselskaberne foretager, betaler sig og bliver gennemført.
Alt i alt tror jeg, der er tale om en afrundet pakke med gode bestemmelser. Man kunne sige, at så går vi tilfredse hjem efter afstemningen i morgen. Alle har gjort deres del. Men sådan er det bestemt ikke. Der er to ting, som er meget vigtige, for det første, at fru kommissæren har hjulpet os ved klart at annoncere, at Kommissionen vil foreslå yderligere skridt. Som sagt håber jeg også, at de er skræddersyede og målrettede, men det er vigtigt.
Det andet punkt, som også er meget vigtigt, er, som jeg allerede har nævnt, at vi gradvist må nå frem til et system, som internaliserer de eksterne omkostninger, der skal altså tages parallelt højde for dem for vejenes og for skinnernes vedkommende. Så vil vi også komme ud over en del af den skævvridning, der fortsat eksisterer, nemlig den unfair behandling af skinnerne i forhold til vejene. Der kommer ikke til at ske graverende ændringer fra den ene dag til den anden. Fragtbranchen behøver altså ikke være bange. Men skinnerne vil skridt for skridt skulle behandles retfærdigt og dermed indirekte have en støtte, som egentlig kun er at indføre et retfærdigt forhold.
En anden vigtig ting er spørgsmålet om arbejdsret og arbejdstid. Også her er behandlingen uretfærdig. Også her har kommissæren lovet og Rådet allerede principielt besluttet at hjælpe os, så den unfair underbydning af tariffer og priser i Den Europæiske Unions medlemslande kan høre op - det praktiseres særligt ofte af firmaet Willi Betz - så vi kan få et mere retfærdigt system også med hensyn til arbejdsret og arbejdstid, for også her er jernbanen forfordelt i forhold til de lovgivningsmæssige, men især i forhold til de faktiske forhold på vejene.
Naturligvis skal der investeres i jernbanerne. Det er ikke nok at sige, o.k., nu har vi et fint system, men der er ingen, der investerer. Disse investeringer er nødvendige. Det siger jeg især, fordi vi står over for udvidelsen. Hvis en konsekvens af udvidelsen er, at vi får ekstra massiv lastvognstrafik på vores veje, vil den møde modstand. Hvis det er en konsekvens af udvidelsen, at vi får en lidt mere retfærdig og dermed også mere miljøvenlig trafik, så vil den også møde større accept. Sådan opfatter jeg vores jernbanepakke, som vi foreslår i dag - at vi får en mere miljøvenlig trafik og dermed også mere retfærdighed i transportsystemet!

Hatzidakis
Hr. formand, hr. næstformand i Kommissionen, siden 1994, hvor jeg blev valgt til Europa-Parlamentet, kan jeg huske, at der har været ført forhandlinger om de europæiske jernbaners forfærdelige problemer, og jeg kan forestille mig, at disse forhandlinger også har fundet sted, inden jeg blev valgt.
Selv om vi har været opmærksomme på problemet i årevis, tror jeg, at det forlig, vi forhandler i dag, og som er et resultat af en forsoning mellem Parlamentet og Rådet, måske er det første, afgørende skridt mod at skabe et virkeligt forenet net til jernbanetransport, der går i retning af den så nødvendige liberalisering. Jeg anser liberaliseringen for nødvendig, hr. formand, for kun på den måde kan vi styrke konkurrenceevnen hos de europæiske jernbaner, som i årevis har ført en hensygnende tilværelse, uden at vi har kunnet gøre noget væsentligt.
Jeg er desuden sikker på, at alle, som beskæftiger sig med dette spørgsmål, kun kan give Europa-Parlamentet de anerkendelser, som det fortjener, og naturligvis også Kommissionen, fordi den nu i årevis har presset Rådet til at gå i den retning, som det efter min mening har været nødt til at gå, men som sikkert og vist også vil være en positiv retning for Europas borgere, for forbrugerne, for togpassagererne og for alle dem, som transporterer varer med jernbane. Jeg vil gerne erindre om, at Rådet anså udviklingen mod en liberalisering af jernbanerne og den nye institutionelle ramme for færdiggjort, da der i Helsinki blev indgået et forlig af de 15 ministre. Det er efter min mening vigtigt, at Parlamentet med Kommissionens hjælp har haft held med at overtale Rådet, så vi i dag foran os har et forlig, som er endnu bedre end det i Helsinki.
Jeg vil ikke gå i detaljer, for begge ordførerne har allerede omtalt dem. De kender spørgsmålet godt, og jeg vil gerne lykønske dem med resultatet af forliget. Jeg skal blot erindre om den betydning, som klausulen om yderligere liberalisering af jernbanerne har, ligesom jeg også gerne vil bemærke, at der generelt ikke findes nogle undtagelser eller derogations for medlemsstaterne, undtagen for dem, som virkelig har behov herfor på grund af deres natur og placering på det geografiske kort.
Til sidst, hr. formand, vil jeg gerne give udtryk for mit ønske om, at Rådet for fremtiden arbejder med større åbenhed, at det taler med ordførerne på et tidligere tidspunkt, og at det deltager i Europa-Parlamentets udvalg ikke blot for at styrke Europa-Parlamentets rolle, men for at beslutningsprocesserne kan gå hurtigere, og hastigheden skal i hvert fald være hurtigere end de 16 km i timen, som er gennemsnitshastigheden for jernbanerne i dag.

Izquierdo Collado
Hr. formand, jeg vil indlede med at lykønske alle dem, der har muliggjort den aftale, som vi behandler i eftermiddag, først og fremmest ordførerne, hr. Jarzembowski og hr. Swoboda, dernæst det franske formandskab og til sidst Kommissionen, nærmere betegnet kommissæren, som er til stede her i dag. Bl.a. fordi hendes holdning i Forligsudvalget gjorde, at Parlamentet bagefter havde en følelse af at have opnået en konkret sejr, som er det dokument, vi forhandler om i dag, og af ikke at have tabt slaget om international passagerbefordring og national godstransport, men at have udsat denne beslutning af strategiske årsager. Derfor mener jeg, at der er en meget positiv og konstruktiv stemning omkring den opgave, som vi er i gang med. For der er ingen tvivl om, at aftalen er et historisk skridt i lighed med andre begivenheder, som vi oplever i øjeblikket, eller som vi er på nippet til at opleve, og som behandles i Parlamentet, f.eks. udvidelsen, den endelige indførelse af den fælles valuta osv.
Og med denne beslutning, hr. formand, åbnes nettet naturligvis. Og når nettet åbnes, mener jeg, at forvaltningen og rationaliseringen af det er inden for rækkevidde. Der er ingen grund til bekymre sig om, hvorvidt begivenhederne er nært forestående eller ude i fremtiden, for begivenhedernes logik vil sikre fremskridtet. Den uafhængige myndighed er vigtig for aftalen, og vi taler naturligvis om jernbanen og forsøger at styrke den. Hr. Jarzembowski sagde, at det er målet, at brugeren betaler omkostningerne. Det er rigtigt, at det er det strategiske mål, men for øjeblikket gælder det om at fremme toget, og derfor er der ingen grund til at have travlt. Først skal jernbanegodstransporten fremmes, for i øjeblikket er toget praktisk talt uforeneligt med godstransport. Vores godstog kører halvt så stærkt som togene i USA, og vi har endnu ikke kunnet give et konkurrencedygtigt tilbud. Vi skal forbedre godstransportnettet, og virksomhederne selv skal være konkurrencedygtige i den forstand, at de skal finde løsninger på ulemperne ved jernbanetransport. Det skal sikres, at virksomhederne kan finde en løsning, så de kan sende deres gods fra virksomheden til jernbanen og ved destinationen fra jernbanen til virksomheden.
Hvis det ikke sker, vil skridtet virkelig ikke være det rigtige, og vi er naturligvis alle sammen bevidste om, at miljøfordelen i forslaget er en nettofordel. Derfor er det på sin plads at lykønske alle dem, der har opnået denne aftale, og Parlamentet selv for dets enighed.

Pohjamo
Hr. formand, hr. kommissær, det kompromis om udvikling af jernbanetransporten, som blev til ved et forlig mellem Parlamentet og Rådet, er et af de mest betydningsfulde resultater, der blev opnået inden for transportsektoren under det finske og det franske formandskab. På vegne af min gruppe vil jeg gerne takke ordførerne for betænkningerne om jernbanepakken, Jazembowski og Swoboda, og også Forligsudvalget for et godt arbejde, som man ganske enkelt kan kalde et gennembrud i denne vigtige sag.
Vores gruppe går ind for en forbedring af jernbanernes konkurrenceevne og en liberalisering af konkurrencen. I forliget mellem Parlamentet og Rådet har man fået tilvejebragt en tilfredsstillende helhed, som kan sætte skub i udviklingen af jernbanetransporten. Udviklingen af jernbanetransporten forbliver også fremover på dagsordenen, da Kommissionen har givet løfte om en anden jernbanepakke, som skal indeholde en yderligere liberalisering af konkurrencen og et sikkerhedselement. For jernbanetransportens, ligesom også for andre transportformers vedkommende, anser jeg sikkerhedsaspekterne for yderst væsentlige. Anvendelsen af de bedste sikkerhedsfremmende teknikker og en udbredelse af disse bør gøres til et område af høj prioritet.
En udvikling af jernbanetrafikken er nødvendig for at afhjælpe transportproblemerne inden for de hårdt belastede områder. Det vil afhjælpe trafikpropper både på landevejene og i lufttrafikken. Samtidig må man imidlertid drage omsorg for, at det transeuropæiske transportnet også udbredes til de mere spredt befolkede og afsidesliggende områder. Som det her er blevet konstateret, taler også miljøaspekterne kraftigt for en udvikling af jernbanetransporten. Fremover bør man følge gennemførelsen af jernbanepakken i praksis, og i lyset af erfaringerne med denne bør man liberalisere konkurrencen fremover. Særlig opmærksomhed må rettes mod en koordinering af de forskellige transportformer og et transportnet, der fungerer som en helhed.

Bouwman
Hr. formand, fru kommissær, kære ordførere, tillykke. Der er gjort et stort stykke arbejde, og som De ved, er udviklingen af jernbanetransport meget vigtig for Gruppen De Grønne. Det gælder både for offentlig transport og godstransport. Vi har til sidst været nødt til at træffe foranstaltninger for at fremme udviklingen af jernbaner, jernbanetilladelser og jernbaneinfrastruktur bl.a. ved i dette tilfælde at gå over til liberalisering.
Jeg gør opmærksom på, at vi har pligt til, tænk på andre former for liberalisering andre steder, fortsat i fællesskab at kontrollere især sikkerheden og de sociale aspekter, som kan hænge sammen med liberaliseringen. Vi går ind for, på sin vis, effektiv transport, men vi støtter især miljøtransport. Jeg har én kritisk bemærkning, og det er, at jernbanens miljøfordele i forhold til vejtransportens i høj grad er ved at skrumpe ind. Det er der en enkel grund til. Parlamentet har truffet beslutninger om euroen, 1-5, normer og grænseværdier i en hurtigt fornyet lastbilpark, og vi har nu pligt til at forbedre emissionsgrænseværdien og energieffektiviteten af jernbanetransporten meget hurtigt. Ellers er den fordel, som vi taler om, ikke længere til stede. Det har undersøgelser i mellemtiden vist i tilstrækkelig grad.
På den baggrund mener jeg, at vi kan konkludere, og det har vi stillet spørgsmål om, som vi har fået svar på, at det skal vi virkelig gøre noget ved, og jeg vil nu gerne se en politisk gestus fra branchen. Vi har truffet den politiske beslutning, men nu ønsker vi en gestus fra branchen, der viser, at man nu helhjertet går i gang med den videre udvikling af denne sektor.

Meijer
Hr. formand, min gruppe støtter fjernelsen af unødvendige grænsehindringer i jernbanetrafikken. Af hensyn til miljøet, presset på de offentlige arealer, sikkerhed og arbejdsforhold slår vi desuden til lyd for, at en stor del af den godstransport, som i øjeblikket finder sted på vejene, flyttes til jernbanen. Fjernelsen opnås bedst gennem gode aftaler mellem EU-medlemsstaterne.
Derfor støttede vi de aftaler, som Rådet indgik i december 1999 ved udløbet af det finske formandskab. Disse aftaler skabte plads til gennemgående transnationale korridorer og gode undtagelses- og overgangsbestemmelser for at fjerne eventuelle hindringer i tide. Desværre mente et flertal i Parlamentet, at den aftale ikke var tilstrækkelig, og at der skulle lægges mere vægt på liberalisering og privatisering.
Den holdning passer til en modetendens, som har ført til et neoliberalt stormløb imod de offentlige tjenesteydelser, samfundsvirksomheder og de organiserede arbejdstagere, især i post-, jernbane- og energiforsyningssektorerne. Det var virksomheder, som havde mulighed for at vise, at vi kan organisere vores økonomi mere demokratisk, miljøvenligt og mindre udbytteorienteret, men nu tvinges de til at tilpasse sig udbyttefiksering og konkurrence.
Tilhængerne af liberalisering betragter jernbanen som et hindrende statsmonopol med besværlige og meget krævende fagforbund, men deres alternativ kan føre til kaos og interessekonflikter og til nye monopoler uden nogen form for demokratisk kontrol. Liberalisering kan naturligvis være en fordel for en række private virksomheder, som får mere frihed og flere muligheder for nye indtægter, men det garanterer ikke mere miljøvenlig transport. Tværtimod kan der opstå store ulemper for de bestående jernbanevirksomheder, for deres personale og den demokratiske beslutningstagning om deres fremtidige trafikpolitik.
Min gruppe var i dette tilfælde derfor mere enig med Rådet end med flertallet i Parlamentet. Hvis det stod til min gruppe, var denne forligsprocedure ikke nødvendig. Ikke desto mindre har jeg deltaget, fordi de uforsonlige holdninger stod i vejen for alle positive resultater, og det er heller ikke klogt, hvis det finske kompromis trækkes tilbage.
Selv om jeg stemte imod Parlamentets tidligere holdning, slog jeg den 22. november i parlamentsdelegationen til lyd for at indgå et kompromis. Da det blev opnået, afholdt jeg mig af respekt for denne procedure fra at stemme, hvilket flertallet i min gruppe også gør i morgen ved den endelige afstemning. Med resultatet af denne forligsprocedure finder der stadigvæk mere liberalisering sted, end vi anser for nødvendigt, men mindre end der var udsigt til i første omgang. Jeg er i øvrigt bange for, at denne forligspakke inden længe overhales af mere videregående liberaliseringsplaner fra Kommissionen side, som min gruppe ikke kan støtte.

Esclopé
Hr. formand, hr. næstformand, kære kolleger, en radikal reform af jernbanerne var uundgåelig. Det var den især for at vende den nuværende tendens, som desværre går i retning af, at alt transporteres ad landevejen, til skade for transporten af varer med banen. Men bag ved denne realitet, som givetvis fastholdes som et påskud, er de afsluttende forslag i denne betænkning langt mindre vidtgående, end vi kunne ønske os. Så tre, fem eller syv år for at komme til dette resultat forekommer ikke at være det eneste større problem. Faktisk er den største bekymring fortsat visse personers ønske om en total liberalisering, en liberalisering, som vi ikke kan acceptere.
Vi er virkelig nødt til at være på vagt, for denne liberalisering af varetransporten vil have ødelæggende virkninger for såvel den fysiske planlægning som den sociale samhørighed, især hvis den ydede service ikke længere respekterer princippet om en udtømmende dækning af territoriet eller om servicering af befolkningen.
Endvidere vil den åbning af passagerservicen, som nogle regner med i forlængelse heraf, ligeledes blive en vigtig, for ikke at sige altafgørende test for, om begrebet offentlig service skal have en fremtid. Kort sagt: Vil en total liberalisering af jernbanetransporten finde sig i, lidt ligesom i postsektoren, at skulle respektere denne offentlige service? Det er jeg bange for, den ikke vil, og vi vil i så fald se, at der igen viser sig nogle rentabiliseringstendenser og en rentabiliseringsgrad, som principielt er i modsætning til begrebet offentlig service.
Det går på samme måde, kære kolleger, med begrebet sikkerhed. Infrastrukturen bør naturligvis være sikker og henhøre under den offentlige instans, men måden at fungere på kan ikke være anarkistisk og vildt konkurrencebetonet uden risiko for blokering eller en alvorlig ulykke, som ville belaste alle de anstrengelser, der er gjort.
Jeg vil slutte med at sige, at vi anerkender forpligtelsen til at investere på europæisk niveau for at tilføre jernbanesektoren ny dynamik, og vi vil derfor fortsat være særdeles opmærksomme på liberaliseringens første faser. Det er vores ønske, at der foretages en statusopgørelse, før de følgende faser igangsættes, da vi ved, at der er andre veje, som bør og kan udforskes.

Rack
Hr. formand, vi kan takke jernbanefolkenes sprog for talrige talemåder. Toget er kørt, siger vi f.eks., når vi er sent på den. For vores tog passer det desværre. Pakken med de tre direktivforslag om baneinfrastrukturen, som vi vil stemme for i morgen, er længe ventet. Det, som man har opnået gennem langvarige forhandlinger senest i Forligsudvalget, kommer egentlig 10 år for sent. Beviset fremgår af statistikken. I de seneste år er der sket en voldsom nedgang i godstransporten på bane, og meget taler for, at det vil være meget vanskeligt at vende denne trend inden for en overskuelig fremtid.
Hvis vi husker på, at vi gennemførte det fælles marked for varer i 1970 og det indre marked i 1992/1993, så er vi i dag, i 2001, meget forsinkede. Vores tog kører på en lavhastighedsstrækning. 2003 for åbningen af den transeuropæiske jernbanetrafik lyder stadig nogenlunde engageret, 2008 også for den nationale godstransport er imidlertid helt sikkert et forkert signal at sende. Når man ser, at der ikke engang er taget rigtig fat på at tilknytte østgodstransporten på jernbanen, så ser vi her konturerne af endnu en forsinkelse.
Der er imidlertid også bedre signaler, grønt lys så at sige. Man skal ikke overse de positive resultater, der er opnået. Således er der f.eks. med oprettelsen af uafhængige reguleringsorganer i det mindste givet signal om fri bane for større konkurrence, og man kan håbe, at de nødvendige reformer ikke bliver kørt ud på et sidespor. Undtagelsesbestemmelserne for bestemte medlemsstater gives efter længere tids tovtrækkeri - og hvis man overser det lille Luxembourg - nu kun til de virkelig perifere unionslande, og projektet bedre jernbane/godstransport er i det mindste sat på skinner. Interoperabilitet er næste punkt på dagsordenen, og vi er i øjeblikket i færd med at indstille sporene til mere intermodalitet. På et eller andet tidspunkt vil der også være fri bane for Europas jernbaneborgere og ikke kun fri bane på Europas veje. Man må ikke opgive håbet, og derfor takker jeg hjerteligt de to ordførere og kommissæren, hvis samarbejde allerede er blevet nævnt og med rette rost her.

Hedkvist Petersen
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, der tales her om, hvem der er vinderne i dette forlig. Efter min mening er det Europas borgere, som er vinderne. Når det er lykkedes os at gennemføre dette forlig, har vi også mulighed for at skabe et bedre miljø i Europa, og det kommer os alle som borgere til gavn.
Jeg ser miljøet som en vigtig grund til, at vi skal tage fat på jernbanespørgsmålene. Vi ved jo, at vejtransporten tiltager på bekostning af jernbanetransporten, og at dette har fundet sted igennem lang tid. Den udvikling må vi vende. Endvidere er det vigtigt, at det lykkes os at skabe mulighed for kombineret trafik, så der f.eks. på lange strækninger kan anvendes både vej og jernbane. Et af problemerne har jo også været de høje baneafgifter, som har været en hindring for en mere effektiv jernbanetrafik. Desuden handler det om jernbanens organisatoriske struktur. Det forligsresultat, som vi nu har opnået, og som vi må ønske tillykke med, er efter min mening godt - selv om man undertiden kan synes, at det kunne være gået bedre.
Hvad angår de marginale omkostningsafgifter, synes jeg, det er et godt forlig. Det bliver dermed også muligt selv for operatører på lange afstande at konkurrere. Dette er vigtigt i Europa, hvor afstandene er store. Det er også vigtigt med den reguleringsmekanisme, der indgår i forligsresultatet, og som skal overvåge systemet, eftersom det er afgørende at få tillid til jernbanen og til den løsning, vi nu har fundet frem til.
Jeg synes altså, at resultatet er godt, og vil gerne takke alle, som har været inddraget. Afslutningsvis håber jeg, at vi alle vil sørge for, at dette bliver realiseret.

Isler Béguin
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jernbanens Europa er på skinner. Det var på tide. Det var endda mere end på tide konkret at opbygge jernbanens Europa og især at bevilge, hvad der skal til for at virkeliggøre det. Omsider kan vi trække vejret lettet, vi kan imødekomme borgernes forventninger og tro på, at der er taget hul på omlægningen fra vej til skinner. Forligsproceduren om det, vi kalder "jernbanepakken", har gjort det muligt at lægge denne grundsten. Lige nu drejer det sig om at investere for alvor og helt konkret at give jernbanen mulighed for at leve op til forventningerne og finde sin sande plads som det transportmiddel, der forurener mindst, og som bidrager til at mindske udslippet af drivhusgasser.
Jeg vil ikke undlade at erindre om videnskabsmændenes alarmerende forudsigelser om klimaændringerne, som for en stor dels vedkommende skyldes vejtransporten. En gletscher smelter hurtigere, end stålet til skinner størkner i støbeformen. Selv om man kan glædes over beslutningen på det fransk-italienske topmøde om at anlægge en ny jernbanestrækning mellem Lyon og Torino, så bør Den Europæiske Union fremover udvise stor dristighed i sine infrastrukturprojekter. Faktisk vakler man i visse tilfælde stadig mellem at foretrække en ny motorvej eller at tænke i skinner. Jeg tænker specielt på godstrafiken i Moseldalen, på det man kalder A32-projektet. Den Europæiske Union bør gå foran, så skinner kan blive borgernes foretrukne transportmiddel og det naturlige, ja, obligatoriske transportmiddel for varer.

Markov
Hr. formand, fru kommissær, en positiv ting ved det foreliggende kompromis er, at man inden for en overskuelig fremtid vil få afskaffet forhindringer inden for den grænseoverskridende godstransport, hvilket betyder, at chancerne for at få flyttet gods fra landevejen til jernbanen absolut bliver større. Credoet må være virkelig at skabe lige chancer i konkurrencen ved at harmonisere og tage højde for sammenlignelige omkostningsbestanddele. Så må konkurrence imidlertid også defineres anderledes end blot som en strid om laveste omkostninger og højeste profit, nemlig også som stræben efter bæredygtighed, social kompetence, brugervenlighed, kvalitet og service. Hvorfor skulle en privat udbyder a priori være bedre til det end et offentligt ejet selskab? Vi må svare på, hvad vi mener med grundlæggende offentlige ydelser, og om dette kan udføres bedre eller dårligere af offentlige aktører end af private.
Jeg tror ikke, at det i alle tilfælde kan lade sig gøre at skabe lige adgangsbetingelser for alle på en profitabel måde. Private skal indtjene overskud med risiko for at gå ned. Offentlige kan på grund af deres omfordelingsmuligheder også tillade sig at have underskud på delområder, som er samfundsmæssigt nødvendige. Det går ikke, at overskuddene privatiseres, mens underskuddene socialiseres. Det er nødvendigt, at offentlige og private udbydere af tjenesteydelser på et europæisk indre marked er forpligtet over for samfundets interesser. Til dette formål er der behov for fælles rammebetingelser. Praksis må vise, om den begyndende liberalisering i den europæiske jernbanetrafik vil give forbrugerne bedre tjenesteydelser.
Erfaringen fra enkelte medlemsstater, som allerede har gennemført en vidtgående liberalisering, taler et meget tydeligt sprog. Tyskland - jeg beklager, mine herrer fra Deutsche Bundesbahn - er et mønstereksempel på, hvordan man ikke skal gøre det. Nedlæggelse af lokale linjer en masse, lukninger af banegårde, stadig længere intervaller mellem togene, lukning af reparationsværksteder, drastisk nedskæring af personalet. Det har ikke noget med konkurrence om tjenesteydelser til borgerne at gøre!

Jeggle
Fru kommissær, hr. formand, kære kolleger, som det store flertal her i Parlamentet mener også jeg, at det med forligsresultatet om betænkningerne i jernbanepakken er lykkedes os at tage et stort skridt hen mod åbning af markedet inden for den internationale godstransport. Hr. Swobodas og hr. Jarzembowskis betænkninger er de rigtige retningslinjer. Adskillelsen af nettet og driften er en forudsætning for liberaliseringen af den europæiske jernbanetrafik. Min hjertelige tak til alle involverede for det vanskelige arbejde i Forligsudvalget, som i sidste ende gav resultater.
Konkurrence har - og mange andre områder, som allerede er liberaliseret, har vist det - en positiv indvirkning på det pågældende område. Inden for godstransporten ligger fordelene lige for. Hvis de europæiske baneselskaber kan øge deres konkurrenceevne i forhold til andre transportformer, særligt landevejstransporten, har det en positiv indvirkning på miljøet, og det vil også bidrage til at løse de alvorlige problemer inden for vejtrafikken.
For at disse mål kan opnås, og det er egentlig logisk, må konkurrencen ikke standse ved de nationale grænser. Den skal gælde hele Fællesskabet. Kun på den måde bliver jernbanen til et ægte alternativ. Det er en stor succes for Parlamentet, at man har kunnet nå dette mål, selv om det er med overgangsfrister. Det, som gælder inden for godstransporten, må også gælde for personbefordringen. De problemer, som de øvrige trafikformer forårsager - f.eks. vejene - skyldes ikke kun lastbilerne, men naturligvis også persontrafikken.
Banen kan kun tilbageerobre andele af transportmarkedet, hvis den er et ægte alternativ, og det vil i dag sige international, servicestærk og forbrugerorienteret. Hvis banen lever op til denne store udfordring, kan den kun vinde, og vi alle vil vinde med den!

Ortuondo Larrea
Hr. formand, fru kommissær, hvis vi virkelig ønsker, at der skal ske en forbedring af miljøet, og at jernbanen skal aflaste de overbelastede europæiske landeveje, mener jeg, at vi bør forfølge tre mål: For det første en fuldstændig adskillelse og uafhængighed mellem forvalterne af infrastrukturerne, som skal sørge for, at de udnyttes ordentligt, og brugere og operatører af ydelser. For det andet supplering af jernbanen med andre transportmidler for at opnå en virkelig dør til dør-service. Og for det tredje bør der, ligesom der er betalingsfrie motorveje, være afgiftsfrie jernbaner. Udgifterne pr. ton transporteret gods må ikke være afskrækkende og skal under alle omstændigheder være til fordel for jernbanen, hvis vi virkelig ønsker at ændre den aktuelle situation, at aflaste vores veje og at opnå en forbedring af miljøet.

Vachetta
Hr. formand, vi kender alle her jernbanetransportens betydning for en ordentlig udvikling af den menneskelige virksomhed, for respekten for miljøet og for en bæredygtig fysisk planlægning. Derfor mener jeg heller ikke, vi kan stille os tilfredse med resultaterne af forligsproceduren mellem Europa-Parlamentet og Rådet. Dette kompromis fortsætter tendensen med at åbne op for markedskræfterne og for konkurrence i jernbanetransporten, med gods såvel som med passagerer, for at tilfredsstille en økonomisk rentabilitetslogik, i stedet for at imødekomme behovene hos brugerne og hos de ansatte i sektoren. Betænkningen bifalder projektet om liberalisering af jernbanetransporten og i særdeleshed projektet om, at de, som forvalter insfrastrukturerne, skal være uafhængige af staten. Vedtager vi den, risikerer vi at øge usikkerheden omkring jernbanerne. Det ville ellers have været muligt at træffe andre valg. Selv om der findes forskellige historiske og nationale virkeligheder, findes der ikke nogen uoverstigelig hindring for på europæisk niveau at koordinere de offentlige jernbanetjenester. Det er for øvrigt det, jernbanearbejderne ønsker. Man skal tage fat på at oprette offentlige, europæiske servicevæsener inden for rammerne af en fælles politik ...
(Formanden fratog taleren ordet)

Beazley
Hr. formand, hr. Jarzembowski bemærker i sin begrundelse, at vi må styrke jernbanetransporten og øge jernbanernes effektivitet og konkurrenceevne, således at vi kan få vendt den nedadgående tendens i deres andel af markedet, der har været i de seneste 15 år. Han bemærker, at medlemsstaterne kun har gjort få fremskridt, hvad angår gennemførelsen af adskillelsen mellem godstransport og/eller passagerbefordring via jernbane og infrastrukturforvaltning, og at der i de fleste lande ikke er sket en reel åbning af jernbanemarkedet.
I Det Forenede Kongerige kunne man rose den tidligere konservative regering for at have gjort netop det, og det er en politik, som er blevet fortsat af den nuværende Labour-regering. Men i oktober sidste år fandt der en togkatastrofe sted i Hatfield i Hertfordshire, der er en del af den østlige region, som jeg repræsenterer her i Parlamentet. Fire mennesker mistede livet, og mange blev alvorligt sårede. Ulykken fandt sted i en kurve, hvor toget havde en hastighed på 115 mil/t. Det ser ud til, at infrastrukturmyndighederne allerede i november 1999 var klar over, at der var et brud på skinnerne, og en yderligere rapport blev udarbejdet i januar sidste år. Men der blev ikke gjort noget for at udbedre skaden.
Den britiske transportminister, lord McDonald, har bebudet, at der ikke vil blive afholdt nogen offentlig høring. Men navngivne medlemmer af infrastrukturvirksomheden Railtrack og af Balfour Beatty vil muligvis blive anklaget for manddrab som følge af denne ulykke.
Jeg vender mig nu til kommissæren, som jeg er sikker på er klar over de nærmere enkeltheder i forbindelse med denne særlige ulykke, som jeg gerne vil påpege ikke er unik inden for Den Europæiske Union, og jeg håber, at hun måske vil være i stand til at se nærmere på konsekvenserne af katastrofen. I Det Forenede Kongerige har der været kaos på vores jernbaner, der har været stærkt faldende kundetillid til jernbanesystemet, reparationer har ført til kæmpemæssige finansielle investeringer, og Railtrack har truet med en forsinkelse i arbejdet med fase II-programmet af Kanaltunnellen, som i høj grad er en del af det integrerede europæiske jernbanesystem, som vi alle støtter.
Jeg håber inderligt, at kommissæren vil være i stand til at give lidt støtte til de relevante myndigheder i Det Forenede Kongerige. Det er ikke blot et internt spørgsmål. Det har europæiske udløbere, hvad angår arbejdet på Kanaltunnellen. Det kan meget vel være, at yderligere støtte kan ydes via TEN-programmet, og jeg ser frem til mine drøftelser med kommissæren om denne yderst alvorlige udvikling.

De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil indlede med at give udtryk for min tilfredshed - som alle eller næsten alle talerne har gjort det - med det endelige resultat af forligsforhandlingerne. Lad os gøre det helt klart, at vi med dette initiativ forsøger at redde jernbanen, modernisere jernbanen, tilpasse den til de nye omstændigheder og ved begyndelsen af det 21. århundrede igen gøre den til det, den var ved begyndelsen af det 20. århundrede: et - for den tid - pålideligt, effektivt, hurtigt og sikkert transportsystem, motor for udvikling og garanti for netop rigdom og territorial ligevægt.
Den 22. november sidste år tog vi efter min mening et vigtigt skridt i den retning. Med de beslutninger, vi vedtager i dag, forsøger vi at forbedre ydelsens kvalitet. For i modsætning til det, som nogle af Dem har sagt, må jeg sige, at problemet med jernbanen i dag ikke er, hvorvidt den er offentlig eller privat, selv om den normalt altid er offentlig. Problemet er, at den ikke fungerer. Lad os blive enige om en ting. Hvis vi talte om en jernbane, der fungerede, kunne vi diskutere nogle af de foranstaltninger, der er blevet foreslået her. Men problemet er, at den nuværende situation med en offentlig service garanteret af nogle offentlige virksomheder, der har monopol i Unionens medlemsstater, ikke fungerer. I den aktuelle situation med nationale jernbanenet, der er inddelt og opdelt, fungerer det ikke. Og det, som det drejer sig om, er netop at gennemføre en - jeg tør næsten sige revolutionær - ændring på jernbaneområdet.
For, mine damer og herrer, det, vi har opnået i dag med denne forhandling, eller det, vi forhåbentlig opnår i morgen - jeg er slet ikke i tvivl om, at De vil stemme for den aftalte tekst - er ikke blot at åbne nettet, men at skabe noget nyt og anderledes. Vi er ved at skabe en europæisk jernbane, som endnu ikke eksisterer, i stedet for 15 nationale jernbaner ved siden af hinanden. Det er en revolutionær ændring. Og vi skal være klar over, at det er det, vi er i gang med.
Mine damer og herrer, der er nogle, der har beklaget sig over, at vi har været meget eller lidt længe om det. Jeg vil sige til Dem, at det er rigtigt. Vi ville måske alle sammen gerne have gået hurtigere frem, men jeg mener, at resultatet i det lidt over et år, hvor jeg har haft - lidt af - ansvaret, er blevet efterstræbt med stor beslutsomhed, og hele processen har taget fart. Desuden har denne fælles beslutningsprocedure fungeret fint, og jeg vil særligt takke for det arbejde, som Parlamentet som helhed har udført, herunder hr. Imbeni og ordførerne hr. Swoboda og hr. Jarzembowski.
Men jeg vil også takke det finske formandskab for dets indsats i sin tid og i særdeleshed det franske formandskab. Hvad angår sidstnævnte, mener jeg, at den franske transportministers kendskab og kærlighed til jernbanen - og der var nogle, der sagde, at det forhindrede, at man nåede frem til et resultat - tværtimod har gjort det muligt for os at opnå det, vi har opnået.
Mine damer og herrer, der er nogle, der er bekymrede for udvidelsen, for den vil naturligvis betyde, at det europæiske jernbanenet, som vi skaber i dag, skal gå ud over Unionens nuværende grænser, efterhånden som de udvides.
De væsentlige elementer er åbning af hele nettet, adskillelse af funktioner, som hr. Jarzembowski så rigtigt har nævnt det, men også - det er vigtigt og afgørende - spørgsmålet om afgifter. Der er mange af Dem, der har nævnt det spørgsmål. I hvidbogen behandles spørgsmålet om infrastrukturafgifter på en ikke-diskriminerende måde. På dette område vil vi indarbejde Costa-betænkningens konklusioner i hvidbogen - og det vil jeg takke Parlamentet for. Jeg vil også sige til Dem, at vi ud over at tale om det, der allerede er gjort, og det, vi får gjort i løbet af dagen i dag og i morgen, også vil tale om landevejstransport og om vores aktiviteter i fremtiden. Jeg vil forsikre hr. Swoboda om, at de foranstaltninger, som han har omtalt, for at opnå loyal konkurrence inden for landevejstransport og mellem landevejstransport og andre former for transport enten allerede er blevet eller vil blive forelagt.
Men jeg vil også sige, at vi har planer om i løbet af året at forelægge det direktiv om jernbanetransport, som bekymrede nogle af Dem. Jeg håber at kunne regne med Deres støtte til at få vedtaget direktivet om interoperabilitet, og vi vil udarbejde en meddelelse, som vi også forelægger inden årets udgang, om åbning af markedet for national godstransport og international personbefordring, som jeg sagde ved behandlingen af disse to direktiver. Vi vil dog ikke nøjes med at forelægge denne meddelelse, men også et nyt direktiv om ændring af direktiv 91/440/EØF for at åbne for adgangen til det nationale godstransportnet og det internationale passagerbefordringsnet. Og tillige en ændring af direktiv 96/48/EF om interoperabilitet i det transeuropæiske jernbanesystem for højhastighedstog.
Som sagt, mine damer og herrer, vil vi forelægge en anden jernbanepakke inden årets udgang, og jeg håber, at vi kan behandle den hurtigere. Spørgsmålet om sikkerhed er vigtigt, og det er spørgsmålet om miljøforbedring også - det er problemer, der har direkte indvirkning på borgerne - men jeg har nogle få bemærkninger til nogle af de spørgsmål, som er blevet stillet her.
Der er blevet talt om privatisering, fordi man vil liberalisere, og der er blevet talt om, at den offentlige service ikke vil blive garanteret. Mine damer og herrer, lad os ikke blande tingene sammen. Det, vi gør i dag, er at åbne et transeuropæisk net og en transeuropæisk jernbane for konkurrence, sørge for, at de europæiske operatører med den behørige licens er offentlige eller private.
For det andet er der ingen, der taler om privatisering. Af nogen art. Hverken af operatørerne eller af infrastrukturerne. Der skal derimod investeres i infrastrukturerne. Sagen er, at der i mange lande ikke er blevet investeret i infrastrukturerne i de sidste 30 år. Ikke en eneste euro. Med sikkerhedskravene forlanges det netop, at man er i stand til at garantere sikkerheden, ikke bare hvad angår det kørende materiel, men også den faste infrastruktur. Desuden garanteres den offentlige service i dag desværre ikke ordentligt - som jeg sagde før - og det er netop vores ønske, at det bliver gjort bedre.
For et øjeblik siden sagde hr. Ortuondo Larrea, at det var nødvendigt at være opmærksom på to ting til: den intermodale transport og ligevægten mellem de forskellige transportformer og landevejstransport. Her til morgen læste jeg en notits i et blad udgivet af en af arbejdsgiverne inden for landevejstransport, hvori der blev klaget over, at hvidbogen var for jernbaneorienteret. Sådan er det altid. Mine damer og herrer, det, vi står over for, er meget enkelt: en stigning på 40% i efterspørgslen på godstransport i de næste 10 år. Det er nødvendigt, at de 40% ikke alle sammen transporteres ad landevej. Det er nødvendigt, at de transporteres på anden måde end ad landevej. Og det er nødvendigt, at vi fortsat garanterer netop vækst, livskvalitet, beskæftigelse og velfærd for Den Europæiske Unions borgere gennem konkrete foranstaltninger som denne, der naturligvis skal suppleres med en samlet undersøgelse af de forskellige transportmidler, konkurrencen mellem de forskellige transportmidler, intermodalitet, sammenkobling og interoperabilitet for til sidst at få et system, der er meget mere effektivt for vores økonomi og for vores borgere.

Handelsmæssige forbindelser mellem EU og industrialiserede lande i Nordamerika, Fjernøsten og Australien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0004/2001) af Mann for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Rådets forordning om "gennemførelse af projekter til fremme af samarbejde og handelsmæssige forbindelser mellem EU og de industrialiserede lande i Nordamerika, Fjernøsten og Australasien" (KOM(2000) 381 - C5-0455/2000 - 2000/0165(CNS)).

Mann, Erika
Hr. formand, kære kolleger, kære tilstedeværende, hr. kommissær og kolleger fra Kommissionen, i denne sene time vil jeg gerne benytte min taletid til kort at præsentere Kommissionens forslag om Rådets forordning om gennemførelse af projekter til fremme af samarbejde og handelsmæssige forbindelser mellem EU og de industrialiserede lande i Nordamerika, Fjernøsten og Australasien samt min betænkning om det.
Bortset fra den noget vildledende indpakning i titlen, som taler om industrilandene og naturligvis ikke omfatter alle industrilande i denne verden, men kun de industrilande, som vi ikke har frihandelszoner eller samarbejds- og partnerskabsaftaler med, vil jeg gerne udtrykkeligt takke Kommissionen for dens forslag til forordning. Efter min mening har den ikke kun ydet et storartet stykke arbejde på dette område, når man tænker på alle de vanskelige politiske debatter, der har været om det i Rådet, og også det måske ikke altid lette samarbejde med Europa-Parlamentet, den har også ydet en stor præstation ved at samle alle de mange forskellige små eksisterende projekter og programmer, som findes i de omtalte landes områder, i én budgetpost og dermed skabt et retsgrundlag. Derfor en stor tak til Kommissionen og til det fremragende samarbejde med Dem!
Målet med Kommissionens forslag til forordning er at skabe en solid retlig og budgetmæssig ramme for de initiativer, som er truffet inden for rammerne af de forskellige eksisterende bilaterale aftaler mellem EU og de seks nævnte industrilande. Disse initiativer finansieres i dag fra en række forskellige budgetposter. Nogle må køres som pilotprojekter eller som forberedende initiativer, fordi der i dag ikke findes noget retsgrundlag for de pågældende budgetposter.
Kommissionen har nu i dette forslag til en forordning skabt et retsgrundlag. I forbindelse med udarbejdelsen af forslaget var Kommissionen opmærksom på at sikre, at hovedansvaret for støtte til eksporten fortsat skal ligge hos medlemsstaterne. Fællesskabsaktionen er derfor begrænset til initiativer, som supplerer initiativer fra medlemsstaterne og andre offentlige institutioner under Den Europæiske Union og - som vi altid så smukt siger - dermed skaber en europæisk merværdi.
Ifølge forslaget skal der fremover regelmæssigt aflægges rapport til Europa-Parlamentet og Rådet. Det har vi korrigeret nogle steder, og vi har også korrigeret og tilføjet, at forordningen skal udløbe i december 2005. Desuden har jeg stillet et ændringsforslag, som jeg håber, Kommissionen og Rådet vil støtte, nemlig at Kommissionen allerede i 2003 skal stille et nyt forslag, hvor den så skal skitsere rammerne for en ny handelspolitik og -filosofi. Det ville også løse det dilemma, som vi stadig har, nemlig at vi slet ikke har nogen positiv bestemmelse om handelspolitik i vores traktat, men kun definerer den negativt ved at udelukke det, som ikke hører med. Kommissionen bedes foretage denne positive bestemmelse i fremtiden.
Jeg tror, at post Nice-processen vil være meget velegnet til at gøre dette, og inden for den ramme vil jeg også bede Kommissionen om altid at have med i baggrunden, at vi som Parlament ikke er tilfredse med den nuværende formulering af artikel 133. Det er næppe nogen overraskelse for Dem, hr. kommissær Patten, jeg går ud fra, at De naturligvis kender Parlamentets holdning på dette punkt. Jeg vil i øvrigt også gerne bede Dem om, at De tager Deres holdning, som De nu har præsenteret med hensyn til et af landene, nemlig USA, med ind i denne nye formulering - De kom jo med et meget omfattende overblik over vores relationer til USA. Desuden ville jeg også ønske, at de overvejelser, der i øjeblikket finder sted i Kommissionen, især under kommissær Lamy, som fremover ønsker et policy statement inden for handelspolitikken, at også disse overvejelser kan komme med i en revision i 2003.
De projekter, som i dag konkret bliver finansieret via denne budgetpost, omfatter samarbejdsprojekter, de omfatter virksomhedsrelaterede uddannelsesprogrammer, og de omfatter programmer til fremme af handelsforbindelserne. Hertil hører de allerede nævnte programmer i USA, og især programmer med Japan hører med til dem.
Til slut siger jeg endnu en gang hjertelig tak for alle disse eksperimentelle projekter, som De har afprøvet i forbindelse med de forskellige lande. Det ville være dejligt, hvis De ville drage konklusioner af det og sammenfatte, hvad der skal overføres til programmer med andre stater, hvad der efter Deres mening måske har været mindre vellykket, og hvad der efter Deres mining ikke har nogen chance fremover for at overleve tiden efter 2005. Hvis De gennemfører denne revision, har vi efter min opfattelse en fremragende basis for at begrunde en virkelig handelspolitik og -filosofi. Inden for rammerne af globaliseringen, inden for rammerne af den næste verdenshandelsrunde, tror jeg, vil De så have skabt en fremragende basis. Endnu en gang hjertelig tak!

Ferrer
Hr. formand, de fællesskabsforanstaltninger vedrørende samarbejde og handelsmæssige forbindelser, der iværksættes inden for rammerne af diverse bilaterale aftaler mellem Den Europæiske Union og industrialiserede tredjelande, finansieres for øjeblikket over forskellige budgetposter, som har bevist deres anvendelighed. Men de større og større udfordringer, som de europæiske virksomheder står over for, kræver, at vi råder over et veldefineret retsgrundlag og en enkelt budgetpost, for at disse aktiviteter kan iværksættes på en kohærent og samordnet måde, hvorved effektiviteten af de aktiviteter, som medlemsstaterne gennemfører, øges.
Derfor er den forordning, som Kommissionen har forelagt, hensigtsmæssig, men det gælder i endnu højere grad for den fremragende betænkning af fru Mann, som jeg lykønsker på vegne af min gruppe, og som gennem sit arbejde har opnået at forbedre Kommissionens forslag og gøre det meget mere effektivt og sammenhængende. Et forslag, som min gruppe også har stillet flere ændringsforslag til, især for at tilføre beslutningsprocedurerne større gennemsigtighed ved Europa-Parlamentets deltagelse i planlægningen og fastlæggelsen af de forskellige underprogrammer, der skal gennemføres i de forskellige associerede lande, og også for at skabe større gennemsigtighed i de aktiviteter, som deltagerne fra såvel Den Europæiske Union som de associerede lande udfører i forbindelse med programmerne for samarbejde og handelsmæssige forbindelser. Min gruppe har særligt anmodet Kommissionen om at forelægge den nødvendige dokumentation efter beslutningstagningen om fastlæggelse af målene med de forskellige programmer og af tidsplanen for åbning for kandidaturer, for det er sådan, at vi mener, at vi skal forbedre effektiviteten og de europæiske borgeres og virksomheders adgang til disse programmer.
Endelig vil jeg fremhæve og beklage, at Parlamentet ikke kunne vedtage denne betænkning - Mann-betænkningen - under mødeperioden i december sidste år, for så havde programmet kunnet træde i kraft hurtigt og efter planen. Vi håber imidlertid, at det trods alt kan tjene sit formål.

Martin, Hans-Peter
Hr. formand, så sent på aftenen falder lykønskningerne nogle gange lidt lettere, men når man holder betænkningen i hånden, kunne man lykønske på et hvilket som helst tidspunkt på dagen. Jeg synes, det er et helt fremragende stykke arbejde, der her er lykkedes for fru Mann. Jeg vil imidlertid gerne koncentrere mig om to punkter. Det ene er spørgsmålet om gennemsigtighed, det andet er problemet med den manglende handelsfilosofi.
Med hensyn til gennemsigtigheden vil jeg især gerne indtrængende anmode Kommissionen om at tilslutte sig ændringsforslag 9-11. Jeg tror, det er den helt rigtige vej, som vi bør gå, så ikke kun Parlamentet bliver informeret, men så man også som en del af den højt besungne gennemsigtighed inden for rammerne af et europæisk gennemsigtighedsinitiativ stiller omfattende bilag til rådighed på Internettet, så de kan hentes døgnet rundt og dermed også vil bidrage til troværdigheden af det, vi står for i fællesskab, nemlig skabelsen af et nyt Europa.
Yderst interessant, og det kan man jo ikke sige om alle betænkninger, er den begrundelsesdel, der er tilføjet her. Det bringer mig til det andet spørgsmål om den principielle handelspolitiske orientering. Det er jo ikke blevet lettere at præcisere, at handel for os, når den er rigtigt organiseret, er ensbetydende med velstandsvækst, på verdensplan. Efter Seattle og efter Davos ser vi i stigende grad, at vi har at gøre med irrationelle globaliseringsmodstandere. Det kommer an på de rigtige regler. Det kommer an på finjusteringen, det kommer til dels også an på informationer. Hvis man kunne forlange det, så ville man ønske, at mange, som kun beskæftiger sig kritisk med globaliseringen, ville indse, hvor stærkt Europa allerede er blevet inden for de direkte udenlandske investeringer, hvilket vi kan læse her, eller på diverse andre områder. Der er behov for overvejelser. Man kunne ønske, at netop Kommissionen hurtigt ville gå ind i disse principielle spørgsmål, så vi allerede før 2005 kan fremlægge sådanne principprogrammer og dermed kan overbevise borgerne.

Ahern
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Mann for hendes arbejde, men det er lykkedes for hende at udarbejde en fuldstændig teknisk betænkning af noget, som er et ret så politisk spørgsmål. For spørgsmålet om handel og handelsmæssige forbindelser mellem EU og de industrialiserede lande, og navnlig USA, er en meget varm kartoffel. Så det er en skam, at hun har forsømt lejligheden til at behandle det på en mere politisk måde. Men forslaget om at oprette en enkelt budgetpost kunne forenkle Europa-Parlamentets arbejde som helhed og øge gennemsigtigheden. Jeg har derfor ingen problemer med hendes tekniske forslag og ej heller med Kommissionens forslag.
Det er imidlertid en skam, at vi ikke fik drøftet, om vi havde brug for mere eksportfremme, og i givet fald til hvilket formål, og i det hele taget ikke kom nærmere ind på spørgsmålet. I stedet benyttede hun sig af lejligheden til at udlægge nogle ret så teoretiske rammer for handlen, som er hendes egne mere end nogen andens.
Hun har også undladt at beskæftige sig med spørgsmål som sammenhæng med udviklingsspørgsmål og det meget stærke handelskompleks, vi havde. Men jeg vil gentage, at en forenkling af Parlamentets og Kommissionens arbejde må hilses velkommen, og derfor vil vi ikke modsætte os denne betænkning.

Jarzembowski
Hr. formand, hr. kommissær, som næstformand for Japan-delegationen beder jeg om ordet og hilser det nye forordningsforslag velkomment, som endelig skaber et grundlæggende retsgrundlag for projekterne til fremme af samarbejdet og handelsforbindelserne, også selv om det i første omgang er begrænset til 2005. For det første deler jeg min kollega Manns ros til kommissæren for det gode samarbejde, men især tilslutter jeg mig gruppen af tilstedeværende medlemmers ros til Deres arbejde, fru Mann, for det har ikke været noget let opgave, og jeg ved, at det er en trekantshandel mellem Kommissionen, medlemsstaterne og Parlamentet. Man må forsøge at finde en fornuftig basis, fordi vi kun kan komme videre i denne sag i fællesskab.
Jeg tror, at vi med dette nye forordningsforslag har en solid basis for en politisk og økonomisk debat med industristaterne. Derfor vil jeg ikke kun begrænse det til handlen. Jeg mener, det er vigtigt, at vi beskæftiger os mere med industristaterne i Nordamerika, Fjernøsten og Australasien og skaber en større udveksling. Det er nødvendigt for atter at fremhæve Asiens betydning også i folks hoveder - og også i medlemmernes hoveder. Jeg tror, der stadig er store forskelle på dette område. Der findes, hvad angår de japanske erfaringer, vældig gode programmer. Jeg tror, at Executive Training Programme for Japan er et godt eksempel, og det kunne også overføres, som det vel også nu er påbegyndt i Korea. Også projektet Gateway To Japan som handelsfremmeprojekt er udmærket. Det kunne andre industrilande overtage. Omvendt tror jeg, at vi medlemmer bør overveje, om vi ikke skulle tage ved lære af lovgivningsorganernes, f.eks. den amerikanske Kongres', relationer til det asiatiske område, for vores kontakter fra Europa-Parlamentet til Asien er ikke dybe nok.
Jeg tror altså, at vi her skal tage ved lære og opbygge en tættere dialog mellem det japanske parlament og Europa-Parlamentet, og på samme måde, som det gøres i USA på basis af retsgrundlaget, bør vi med hensyn til Asien udnytte de samme muligheder.
Lad mig komme med en lille bemærkning til slut. Selv om vi har foretaget denne inddeling, til dels på grundlag af erfaringer, på grundlag af de forskellige retsgrundlag, så bør vi sørge for, at vi arbejder meget differentieret. Lad mig tage mit område Asien, som jeg beskæftiger mig meget med. Jeg tror, at vi politisk og parlamentarisk bør styrke ASEM-processen meget mere. Før den næste ASEM-konference bør vi ubetinget afholde en parlamentarikerkonference. Altså, uanset hvordan den retlige relation er, bør Europa og Asien vokse tættere sammen.

Read
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske fru Mann med hendes omhyggeligt udførte arbejde, og det er mig en stor glæde at støtte det. Som fru Mann har understreget og Kommissionen foreslået, ligger betydningen ikke blot i at forenkle Parlamentets arbejde. Den ligger i, at vi kan foretage en ordentlig evaluering og stemme om, hvilke penge vi bruger på hvilke projekter, således at Kommissionen og Parlamentet sammen kan se på, hvordan pengene bliver bedst anvendt, og hvordan vi skal bruge pengene i fremtiden.
Den vægt, fru Mann har lagt på betydningen af klarhed med hensyn til ansvarsdelingen mellem Fællesskabet og medlemsstaterne inden for eksportfremmeområdet er også meget vigtig. Der hersker nogen følsomhed omkring dette, og klarhed med hensyn til budgetposten og retsgrundlaget vil ikke blot hjælpe os med at gøre vores arbejde på en mere logisk måde, det vil også forsikre medlemsstaterne om, at der er en ordentlig ansvarsdeling.
Jeg vil gerne komme med nogle meget korte kommentarer til to andre spørgsmål. Det glædede mig meget som formand for delegationen for forbindelserne mellem Parlamentet og den amerikanske Kongres, at de transatlantiske lovgiveres dialog fortjente at blive nævnt i budgetbetænkningen. De ved, kære kolleger, hvor stor vægt Europa-Parlamentet har lagt på denne dialog. Og fru Manns betænkning nævnte blandt mange andre fremragende projekter Det Europæiske Institut i Washington, der støttes af Kommissionen. Det er blot et, om end fremragende, eksempel på, hvordan samarbejde, og ikke blot finansielt, men også politisk, industrielt og handelsmæssigt samarbejde kan føre til et meget betydeligt udbytte.
Det er mig en fornøjelse at støtte fru Mann, og da jeg afslutter mit indlæg med et sekund i overskud, håber jeg, at jeg vil få et lille bifald for det.

Kauppi
Hr. formand, ærede kommissær Patten, denne gang må også jeg fravige min sædvane og give fru Mann oprigtig ros. I løbet af de halvandet år, hvor jeg har fået lov at fungere som medlem af Europa-Parlamentet, har jeg erfaret, at fru Mann har en dyb fortrolighed med i særdeleshed de transatlantiske forbindelser, og også denne betænkning er et bevis på dette. Jeg er da også uenig med fru Ahern, som tilsyneladende allerede har forladt salen, om, at betænkningen ikke er tilstrækkelig politisk. Navnlig indeholder f.eks. begrundelsesdelen nogle meget politiske elementer, som i hvert fald jeg syntes, det var interessant at stifte bekendtskab med. Partipolitisk er den dog ikke
Jeg støtter varmt det handlingsprogram, man har vedtaget for at styrke EU's og dens medlemslandes fælles handelspolitik. En intensivering af samarbejdet kan endog anses for en tvingende nødvendighed, når man tager hensyn til de ændringer til artikel 133, som blev foretaget i Nice, og de utallige indlæg, som blev fremført i Nice-natten, også til fordel for langt mere videregående løsninger. Jeg tilslutter mig også ordførerens synspunkt om, at søgningen efter en ny måde at gribe tingene an på i forhold til EU's handelspolitik burde skrives på dagsordenen efter Nice. Ordførerens tanke om globaliseringsprocesser bør ligeledes støttes, specielt tanken om en intensivering af den fælles konkurrencepolitik, som berører mit eget udvalg, det vil sige Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål. Man bør også støtte opstillingen af en tidsfrist for Kommissionen til at stille forslag til Parlamentet, ligesom man bør gå ind for anvendelsen af udtrykket sunset i denne forordning. Fastsættelsen af disse datoer må dog ikke betyde, at Kommissionen ikke har forpligtelse til løbende at holde Parlamentet ajour med handlingsprogrammets fremskridt.
Af aktiviteter, der er indeholdt i forslaget, vil jeg gerne specielt betone de transatlantiske samarbejdsinitiativer med USA. F.eks. har den transatlantiske forretningsdialog, TABD, så vidt jeg kan se, fungeret godt og haft held til at forebygge handelstvister og til at koordinere synspunkter på områder, der kræver hurtige reaktioner. Et godt eksempel er Istanbuls World Radio Conference sidste forår. Handlen over Atlanten er fortsat den globale økonomis livsnerve, og man bør ikke undervurdere betydningen af samarbejde inden for denne. Man må huske på, at dette samarbejde i høj grad også indeholder et politisk element, som man skabte grundlaget for med den nye transatlantiske dagsorden, der blev underskrevet i 1995. Også Parlamentet ønsker at deltage i dette arbejde og har derfor bestræbt sig på at intensivere sit forhold til USA's Kongres gennem den transatlantiske dialog, som også fru Read nævnte tidligere.

 Patten
Hr. formand, jeg har tidligere i dag deltaget i to forhandlinger om Mellemøsten og Middelhavsområdet, og nu bevæger vi os måske nok ind på et noget lettere område, men det er alligevel et meget vigtigt emne.
Lad mig begynde med at takke Parlamentet for den støtte, det har givet dette forslag fra Kommissionen, først ved at tildele et budget til gennemførelsen af denne forordning i overensstemmelse med Kommissionens anmodning for 2001 i størrelsesordenen 15,6 millioner euro. Vi er Parlamentet yderst taknemmelige for dette.
For det andet vil jeg gerne takke Parlamentet for, som jeg håber, at det vil, enstemmigt at vedtage den favorable betænkning fra ordføreren, fru Mann. Jeg tager dette som en stærk tilkendegivelse af Parlamentets brede opbakning til Kommissionens forslag vedrørende de industrialiserede lande. Må jeg på dette stadium udtrykke min varme taknemmelighed til fru Mann, ja, og også til hendes kollega fru Read, for deres konsekvente og konstruktive støtte til udviklingen af vores transatlantiske forbindelser. Eftersom jeg skal på besøg i USA, Canada, Japan og Australien i løbet af de næste tre måneder, glæder det mig meget, at vi har gjort dette fremskridt her i aften.
Vores forbindelser med de industrialiserede lande er blevet betydeligt dybere, ja og bredere, i de senere år. Vi bevæger os væk fra et snævert fokus på handel og henimod mere omfattende forbindelser, der omfatter alt fra fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, justits- og indenrigsanliggender, uddannelse og kultur, miljøspørgsmål, videnskab og forskning, og noget, som jeg finder særlig vigtigt, udvekslinger fra folk til folk.
Hvad USA og Canada angår, er disse omfattende forbindelser allerede en realitet, mens andre partnere såsom Japan, Republikken Korea, New Zealand og Australien er ivrige efter at udvikle lignende forbindelser. Hjørnestenene i disse forbindelser er de fælles værdier og de lignende interesser, vi deler.
Så mens vi på den ene side ser en øget efterspørgsel efter et tættere samarbejde med nogle af vores vigtigste partnere, har vi på den anden side manglet de retlige rammer for at kunne følge op på tingene. Ja, for nærværende har vi kun et retsgrundlag for aktioner med Canada og Japan. Sidstnævnte er begrænset til markedsadgangsaktiviteter, og det udløber ved udgangen af dette år. For USA's vedkommende har vi overhovedet ikke noget retsgrundlag, hvilket tvinger os til at gennemføre projekter i henhold til den nye transatlantiske dagsorden som pilotprojekter eller forberedende aktioner, der ikke kræver et retsgrundlag, men som er begrænsede i tid til enten to eller tre år.
Det kommissionsforslag, der er under drøftelse, tager sigte på at rette op på denne situation ved at etablere et solidt og fælles retsgrundlag, som kan understøtte vores forbindelser med de industrialiserede lande. Et fælles retsgrundlag er på sin plads, eftersom vores forbindelser med alle disse lande er baseret på fælles værdier og delte interesser. Det er også på sin plads, fordi det ville gøre det muligt for Kommissionen i det nødvendige omfang at udvikle lignende programmer med alle eller nogle af disse lande. Desuden vil vi, hvis det, som vi har foreslået, forbindes med en eneste budgetpost, have klare administrative fordele. Vi vil i høj grad øge effektiviteten ved at sigte på stordriftsfordele og skabe optimal fleksibilitet. En øget budgetgennemsigtighed både for Parlamentet, og må jeg sige også for Rådet, vil også kunne nås.
Endelig er et fælles retsgrundlag forbundet med en eneste budgetpost i overensstemmelse med Kommissionens politik om at begrænse antallet af små retsgrundlag og budgetposter. Jeg vil gerne understrege den betydning, Kommissionen tillægger dette forslag. Fordelene ved et fælles rets- og budgetmæssigt grundlag til støtte for vores forbindelser med de industrialiserede lande er klare. Jeg har tillid til, at vores første rapport til Parlamentet om resultaterne af gennemførelsen af denne forordning, som vi vil fremlægge om et par år, vil være et vidnesbyrd for dette til Parlamentets fulde tilfredshed.
Lad mig nu vende mig mod de 14 ændringsforslag, der er vedtaget af Parlamentet. Jeg er glad for at kunne sige, at Kommissionen kan acceptere 11 af dem. Fru Mann og hr. Ferrer nævnte navnlig ændringsforslag 5. Ændringsforslag 4 og 5 omhandler ansvarsdelingen mellem Fællesskabet og medlemsstaterne, hvad angår markedsadgang og eksportfremme. Fru Read pegede på, at medlemsstaterne er meget følsomme over for dette spørgsmål. At acceptere disse to ændringsforslag ville føre til et betydeligt skift væk fra medlemsstaterne og langt videre end, hvad vi blev enige om i forbindelse med reguleringen af Japans markedsadgang for nogle år siden. Selv om jeg ikke er bange for lejlighedsvist at være uenig med Rådet, vil jeg fraråde vedtagelsen af disse to ændringsforslag.
Budgetudvalgets ændringsforslag 14 ville være en fravigelse fra komitologibeslutningen fra 1999 og er derfor heller ikke acceptabel. Under alle omstændigheder mener jeg, hvad det ændringsforslag angår, ikke, at det er antallet af deltagere ved udvalgsmøder, der virkelig bør betyde noget for os eller for Parlamentet. Det er, hvor mange af disse der får deres udgifter refunderet af fællesskabsmidler. Dette er et horisontalt spørgsmål, som der bør findes en generel løsning på i stedet for at behandle det i hver enkelt forordning, og jeg håber, at vi kan gå videre på det grundlag.
Jeg vil igen gerne takke ordføreren meget varmt for hendes konstruktive og intelligente hjælp med at udvikle vores forbindelser til nogle af vores næreste venner rundt omkring i verden. I dette særlige tilfælde korrigerer vi en anomali og udjævner en væsentlig kløft, som hr. Jarzembowski påpegede for lidt siden. Så jeg takker Parlamentet for dets forståelse, og jeg har tillid til, at det ikke vil tage mig det alt for ilde op, at der er tre af de 14 ændringsforslag, som jeg må fraråde.

Formanden
Mange tak, hr. Patten.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Energieffektivitetsmærkning
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0006/2001) af McNally for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om et fællesskabsprogram for energieffektivitetsmærkning af kontor- og kommunikationsudstyr (KOM(2000) 18 - C5-0061/2000 - 2000/0033(COD)).

McNally
Hr. formand, denne betænkning vedrører forslaget til Den Europæiske Unions vedtagelse af det amerikanske Energy Star-program, som det finder anvendelse på kontor- og kommunikationsudstyr. Dette, kolleger, er måske nok ikke den mest sexede titel på denne uges dagsorden, men den er direkte forbundet med vores planets fremtid og muligheden for endnu mere katastrofale vejrfænomener, massebevægelser af mennesker og dårlig høst.
Der bør sættes en stopper for vores uansvarlige og ødsle energianvendelse med de deraf følgende emissioner af CO2 og andre miljørisici. Ironisk nok er det i USA, hvor Energy Star-ordningen har sin oprindelse, at vi for nylig har oplevet det absurde syn med strømafbrydelser i Californien, i alt væsentligt som følge af den utrolige forøgelse i anvendelsen af computere og andet kontorudstyr med det ledsagende behov for klimaanlæg inden for nogle rammer bestående af ret så bizar og uklog liberalisering. Det ville have set endnu værre ud uden Energy Star-programmet.
Denne ordning, som er frivillig, blev indført i 1992 og er nu meget udbredt. Den er blevet officielt indført i f.eks. Australien og Japan. Medlemmerne har måske set Energy Star-logoet på computere købt i EU, selv om det endnu ikke betyder noget, eftersom teknologien skal aktiveres særskilt, hvilket kun gøres i USA.
Her i aften drøfter vi forslaget til en forordning, som vil gennemføre den aftale mellem USA og EU, som vi skal stemme om i næste mødeperiode. Det er en frivillig ordning, og man håber, at man fra nu af og indtil 2015 vil kunne nå op på besparelser på 10 terawatt-timer og 5 millioner t CO2-emissioner i EU gennem denne ordning.
Jeg vil nu bevæge mig ind i science fiction-verdenen og forklare, at computere for at være energieffektive må gå i dvale, men de skal vågne op øjeblikkeligt, når dette kræves. Når de er i dvale, nedskæres deres elektricitetsforbrug i gennemsnit fra 100 watt til 5 watt. Hvis man ser på antallet af computere i hjem, skoler, på arbejdspladser osv. vil man kunne forstå, hvordan besparelserne løber op ved disse maskiners gode søvnvaner. Hidtil har Den Europæiske Union fremstillet sine egne energieffektivitetsstandarder, der ofte var obligatoriske, og Europa-Parlamentet har taget sit ansvar som medansvarlig for lovgivningen alvorligt her med at se til, at sådanne standarder er tilstrækkeligt strenge. Derfor vil Parlamentet have meget alvorlige forbehold, når det gælder om at vedtaget denne amerikanske Energy Star-ordning, hvis det skulle være vores eneste foranstaltning, og navnlig hvis der ikke var nogen bestemmelser i aftalen om en regelmæssig gennemgang af resultaterne med det formål naturligvis altid at være på forkant med de relevante teknologier.
Det er imidlertid heldigvis ikke tilfældet, og Kommissionen skal gives beføjelser til at forhandle forbedringer af de tekniske specifikationer. Og vi har gjort det ret så klart for de amerikanske myndigheder i en tillægsskrivelse til aftalen, at Europa-Parlamentet, som ville have været medansvarlig for lovgivningen sammen med Rådet i tilfælde af lignende foranstaltninger på europæisk plan, vil blive hørt af Kommissionen i spørgsmål vedrørende de tekniske specifikationer.
I ændringsforslagene til min betænkning gør vi det klart, at yderligere foranstaltninger helt bestemt er nødvendige, herunder den soleklare foranstaltning, der går ud på at slukke for maskinerne nogle gange og udtage særlige ineffektive maskiner fra markedet, enten frivilligt eller om fornødent ved hjælp af lovgivning.
Jeg er ret sikker på, at Rådet vil se det kloge i disse ændringsforslag og i den regelmæssige og tidligere overvågning af Energy Star-ordningen som én, men kun én, komponent i vores handlingsplan for energieffektivitet. Vi mener, at det gældende retsgrundlag er det rette, og vi slutter op om Kommissionen og dens forslag.
Som ordfører vil jeg gerne takke Kommissionen for dens samarbejde og hjælp, og jeg vil naturligvis takke mine kolleger, og navnlig fru Müller, som udarbejdede en meget nyttig udtalelse fra Miljøudvalget. Vi håber alle, at Energy Star-ordningen vil blive en succes, og vi glæder os til at se computere over hele Europa gå i dvale på det rette tidspunkt.

Müller, Emilia Franziska
Hr. formand, kære kolleger, generelt må man støtte Kommissionens forslag om en forordning om det frivillige mærkningsprogram, og fru McNally har fremlagt en meget god betænkning om det. Energieffektivitetsmærkningen er efter min mening et vigtigt markedsøkonomisk instrument til at fremme sparsommelige kontormaskiner. Strømbesparende standbyudstyr skal støttes ved hjælp af Energy Star-mærket. Man skal ikke undervurdere energibesparelsespotentialet i dette udstyr, og med mærket sender vi i Den Europæiske Union et rigtigt signal om mere sparsommelig omgang med energi.
At spare energi er også ensbetydende med at reducere udledningen af CO2, som det er aftalt i klimaaftalen. Jeg betragter det også som en stor fordel, at dette system nu anvendes praktisk talt i hele verden inden for kontorudstyr. Den Europæiske Union har dermed et fælles mærkningssystem ikke bare med USA, men indirekte også med Japan og flere andre stater. På den måde tager vi højde for det globale marked. Det hjælper med til at nedbryde handelshindringer. Især telekommunikations- og edb-området synes at være vigtigt i denne forbindelse.
I forbindelse med oprettelsen af et Energy Star-kontor i Den Europæiske Union anser jeg det for helt nødvendigt, at det ikke kun er interesserede aktører, der bliver aktive her, men også nationale eksperter i energipolitik, som således også helt klart kan repræsentere de nationale interesser. Energy Star-kontoret skal hvert år udarbejde en rapport om markedsgennemtrængningen for produkter, som bærer Energy Star-mærket. På grund af den tekniske udvikling inden for edb- og telekommunikationsudstyr betragter jeg årlige afsætningstal som passende. Kun på den måde kan det sikres, at kun udstyr, hvis energieffektivitet er markant højere end markedsgennemsnittet, får mærket. På denne baggrund beder jeg Dem støtte min udtalelse, som er vedlagt denne betænkning, og som blev vedtaget som helhed i Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi.

Liese
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne tilslutte mig takken til ordføreren, fru McNally, men også til ordføreren for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, fru Emilia Müller. Energibesparelser og reduktion af drivhusgasser som CO2 er vigtige mål for Den Europæiske Union. Det er ikke altid, man kan nå disse mål uden anstrengelse og uden at renoncere på komforten, men nogle gange er det helt enkelt. Nogle gange skal man bare bruge de tekniske muligheder, som allerede findes, og nogle gange mangler den politiske vilje til at gøre det helhjertet.
11% af strømforbruget i mit land, Tyskland, i de private husholdninger skyldes standbytab. Hvis man tager private og offentlige områder med, er det i alt 20 terawatt-timer om året, det svarer til produktionen fra to store kraftværker, som vi simpelthen bruger til ingenting! Apparatet skal altså ikke yde noget, og alligevel bruger det strøm. Det nemmeste ville naturligvis være at slukke for apparatet, når man ikke bruger det, som fru McNally også allerede har nævnt. Det er en løsning på mange områder. F.eks. for fjernsynets vedkommende burde man offentligt reklamere mere for det. Men på nogle områder kan apparaterne slet ikke slukkes mere, og netop inden for edb-området er det nødvendigt, at de netop, som fru McNally siger, falder hurtigt i søvn og vågner hurtigt op igen, da man mange gange har brug for computeren hurtigt og ikke vil vente på, at den starter langsomt op.
Her er der tekniske problemer, men disse problemer kan man også løse teknisk, uden at der forbruges energi. Der findes nye innovative løsninger, som kan reducere stand-by-tabene til næsten nul, man skal bare installere dem. Teknisk er det ikke noget problem længere. Derfor er det godt, at vi her diskuterer Energy Star og udmærker udstyr, som udnytter disse nye tekniske muligheder og er meget effektive. Det er rigtigt, og derfor støtter PPE-DE-Gruppen Kommissionens forslag og McNally-betænkningen.
Jeg tror imidlertid ikke, at det er nok i sig selv. Da jeg som skyggeordfører for PPE-DE-Gruppen overtog ansvaret, stillede jeg spørgsmål til eksperterne i de forskellige organisationer, ngo'erne, ministerierne, Kommissionen, men jeg spurgte også folk, som har med emnet at gøre til daglig, f.eks. en computerforhandler, som jeg kender. Jeg spurgte ham: "Hvad mener du om Energy Star?" Han svarede: "Det er en god ting. I starten var der tekniske problemer, computerne faldt ganske vist i søvn, men de vågnede ikke hurtigt nok op igen. Nu har vi løst alle de tekniske problemer, men der er ikke en sjæl, der interesserer sig for, om en computer har en Energy Star eller ej. Det er ikke noget salgsargument!" Derfor bør vi overveje, om vi kun skal anvende det princip, som vi foreslår her, nemlig at udmærke meget effektivt udstyr positivt, eller om man ikke også skulle lade det meget dårlige udstyr, som er meget ineffektivt, forsvinde fra markedet, ganske enkelt ikke tillade det længere efter en overgangstid. Det tror jeg også, vi må overveje - det er også med i McNally-betænkningen - og så ville vi have et dækkende koncept for energieffektivitet på dette område. Derfor beder jeg Dem stemme for disse ændringsforslag.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, jeg takker varmt fru McNally for et godt arbejde, da sagen er meget væsentlig. Det er vi alle enige om. Tidens trend inden for spørgsmålet om energieffektivitet er imidlertid ikke altid den bedst mulige. F.eks. for husholdningsapparaters vedkommende burde målet være, at man skulle kunne slukke fuldstændigt for alle strømforbrugende kredsløb. Men dette er ikke muligt i alle tilfælde. On/off-knappen mangler ofte på de moderne apparater, som det også tidligere er blevet påpeget, hvorfor det er ganske umuligt at slukke fuldstændigt for apparatet, selv om forbrugeren skulle ønske det. Mange apparater har en lille rød lampe, som brænder hele tiden for at vise, at der fortsat er en strømkreds tændt, og at apparatet også forbruger en vis mængde energi. Hvis man tænker sig, at et sådant apparat i husholdningen forbruger en unødvendig watt-time, løber dette forbrug meget hurtigt op. Med 1000 apparater når man allerede op på en kilowatt-time og med 1.000.000 op på en megawatt-time, hvorved man allerede taler om en betragtelig stor mængde. På den ene side er standbyfunktionen dog en positiv ting, når f.eks. rumluft skal varmes op. I Unionens nordlige områder varmer man værelser og huse op, og den varme, apparater og glødelamper frembringer, sparer således en for udgifter til opvarmning. Men på den anden side fordobles de udgifter, standbyfunktionen medfører under varmere forhold, specielt i Unionens sydligere lande, hvor rumluften skal køles ned maskinelt.
Det fælles mål bør være at fremme anvendelsen af mere energieffektiv teknologi, f.eks. burde man altid undgå brugen af glødelamper, hvis de i et apparat kunne erstattes af f.eks. lysdioder. Man må også koncentrere sig mere om at informere forbrugerne. En forbruger har svært ved at forstå, at et apparat, som er billigt at købe, men som er en "energisluger", kan blive dyrt med tiden. Energieffektivitetsmærkerne skal standardiseres således, at alle forbrugere fra børn til ældre kan forstå, hvor meget energi et apparat bruger. Informationen skal være i populær form. Kun at tale om watt siger ikke en stor del at menneskene noget. Producenterne af apparater skal bl.a. i brugsanvisningerne forklare, hvorledes man kan spare energi med apparatet.

De Palacio
Hr. formand, jeg vil indlede med at takke fru McNally for hendes glimrende betænkning, og jeg vil også gerne takke Parlamentet for dets brede støtte til dette forslag, der efter Kommissionens mening vil bidrage meget til forbedring af energieffektiviteten og dermed kontrol af efterspørgslen, der er et af de aspekter, som ifølge grønbogen er et nøglespørgsmål i forbindelse med forsyningssikkerhed. En af faktorerne er spørgsmålet om at forbruge mindre, at bruge mindre ved at udnytte det, vi har, bedre. Jeg vil også takke fru Müller for hendes udtalelse på vegne af Miljøudvalget.
Det er nødvendigt med en væsentlig forbedring i effektiviteten af slutbrugen af elektricitet for at opfylde Den Europæiske Unions forpligtelse til at nedbringe CO2-emissionerne inden 2010. Kontorudstyr står for en stor procentdel af energiforbruget i servicesektoren og giver store muligheder for energibesparelse. Kommissionen har foreslået Energy Star-programmet netop som en grundlæggende foranstaltning til nedbringelse af kontorudstyrs energiforbrug, hvilket supplerer de foranstaltninger, der er truffet i andre slutbrugssektorer såsom sektoren for elektriske husholdningsmaskiner og belysningssektorerne.
Kommissionen har arbejdet med indførelsen af dette program siden 1994 med fuld støtte fra Fællesskabets erhvervsliv og uafhængige eksperter. Energy Star-programmet er frivilligt og benytter et markedsinstrument i form af et kvalitetsmærke, der giver mulighed for at finde frem til de produkter, der markedsføres, og som er de mest effektive med hensyn til energiforbrug.
Med programmet indfører Kommissionen desuden ikke blot et program for mærkning af kontorudstyr - som har været en stor succes de steder, hvor det er blevet indført - og en effektiv foranstaltning til nedbringelse af CO2-emissionerne, den får også mulighed for at være med til at indføre en standard, der de facto er ved at få international udbredelse. Det, vi gør, er vigtigt, ikke bare for os, men for dets udbredelse andre steder i verden. Derfor er det efter min mening nødvendigt, at vi bidrager til og sammen med USA også deltager i det ledende arbejde på internationalt plan.
Hr. formand, jeg ved godt, at Parlamentet ikke var særlig tilfreds med de procedurer, der er blev fulgt ved denne aftales underskrivelse og indgåelse. Vi har imidlertid været nødt til at følge procedurerne i traktatens artikel 300, og det glæder mig at se, at Parlamentet mener, at fordelene ved aftalen er vigtigere end den form for uoverensstemmelser. Desuden har vi, som Parlamentet har anmodet om gennem en tillægsskrivelse til aftalen, informeret den anden part, det vil sige USA. Vi vil holde Parlamentet orienteret om revisionen af de tekniske specifikationer, et spørgsmål, som fru McNally har gjort opmærksom på, og som vi er helt enige i.
Mine damer og herrer, jeg kan fortælle Dem, at vi kan acceptere alle de ændringsforslag, som Parlamentet har stillet, undtagen ændringsforslag 9. Kommissionen er enig i, at det er nødvendigt at følge udviklingen i kontorudstyrs energieffektivitet, men vi mener ikke, at det er nødvendigt at forlange, at der oprettes en speciel enhed, som det foreslås i ændringsforslaget, bl.a. fordi vi ikke får flere ressourcer af den grund. Derfor anmoder jeg Dem om at tage dette punkt op til fornyet overvejelse, for jeg tror, at vi, hvis det ændringsforslag ikke medtages - hvilket er helt op til Parlamentet - kunne vedtage forslaget under førstebehandlingen og dermed gå hurtigere frem. Tænk på det. Jeg forsikrer Dem for, at vi ikke kan få flere ressourcer, og det får til syvende og sidst ingen praktisk betydning.
Vi accepterer derimod i princippet ændringsforslag 5, 11 og 15. Hvad angår ændringsforslag 11 og 15, accepterer vi, at Kommissionen skal forelægge en rapport for Rådet og Parlamentet, selv om Kommissionen mener, at det er mere passende efter tre år i lighed med vores første evaluering af Energy Star-programmet.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg har gjort rede for vores holdning. Jeg vil igen takke alle de medlemmer, der har fremkommet med indlæg, og især fru McNally for hendes fremragende arbejde, og jeg har tiltro til, at vi alle sammen bliver enige hurtigst muligt og gerne under førstebehandlingen.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Anerkendelse af erhvervsuddannelser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0012/2001) af Wieland for Udvalget om Retlige Anliggender og det indre marked om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF om den generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 77/452/EØF, 77/453/EØF, 78/686/EØF, 78/687/EØF, 78/1026/EØF, 78/1027/EØF, 80/154/EØF, 80/155/EØF, 85/384/EØF, 85/432/EØF, 85/433/EØF og 93/16/EØF om følgende erhverv: sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, dyrlæger, jordemødre, arkitekter, farmaceuter og læger (C5-0680/2000 - 1997/0345(COD)).

Wieland
Hr. formand, mine damer og herrer, kolleger, fru McNally sagde før, at hendes betænkning handlede om et emne, som ikke var særlig sexet. Jeg tror, at betænkningerne bliver mindre og mindre sexede, jo senere det bliver, uden at jeg dermed til træde hr. Ferri for nær, som er på programmet bagefter.
Med det foreliggende direktivforslag ændres og suppleres i alt 10 direktiver, som for nogles vedkommende går helt tilbage til 1977. Formanden har foræret mig lidt taletid ved på forhånd at remse de omtalte erhverv op. Hvorfor har vi behandlet denne betænkning så omhyggeligt, endda i en forligsprocedure, som har krævet tid og kræfter, selv om nogle måske vil sige, at medlemmerne opfører sig, som om de skulle vælte verden, men i grunden er det ikke andet end detaljer? Hvorfor har vi med stort og bredt flertal insisteret på denne forligsprocedure? Det er der især tre grunde til.
For det første drejer det sig i bred forstand om sundhedserhverv, bortset fra arkitekten og dyrlægen. I det normale liv kan man, hvis der opstår en skade, forlange skadeserstatning, men et menneske er ikke nogen Golf, Skoda eller Citroën, som man bare kan køre hen til mekanikeren eller måske til en hobbymekaniker, som fusker lidt. I disse tilfælde findes der skadeserstatning, så skaden kan blive erstattet. På sundhedsområdet er det som regel ikke muligt at erstatte en skade. Derfor findes der erstatning for svie og smerte. Fra min advokatpraksis kender jeg ikke en eneste, som ikke gerne ville have givet den erstatning tilbage igen, hvis han til gengæld kunne have gjort sin helbredsskade ugjort.
Lad mig komme med en lille sidebemærkning. Jeg tror, at hele denne proces også er et smukt eksempel på, at Rådet fremover burde holde offentlige møder, for mange af de ting, der er blevet drøftet her, ville have interesseret borgerne fra Grækenland til Irland og fra Italien til Finland meget, og de ville have tænkt, hvad er det dog, min regering fremfører, vi vil have en bedre beskyttelse! Derfor er der så stor en interesse for disse ting.
For det andet, og det er overgangen til det andet punkt, har vi det indre marked. Vi har en interesse i, at en eksamen i kraft af den frie bevægelighed for personer og tjenesteydelser kan anvendes, uanset hvor denne eksamen er taget. Så har medlemsstaterne og borgerne naturligvis på den anden side en interesse i for det første at spørge den, som umiddelbart efter eksamen pakker sin rygsæk og vil rejse til en anden medlemsstat, hvad det egentlig var for en uddannelse. I det andet tilfælde, hvis nogen 10 eller sågar 30 år efter sin eksamen siger, nu vil jeg rejse til en anden medlemsstat, har borgerne og de modtagende medlemsstater en interesse i at vide, hvad dette menneske egentlig har foretaget sig i årene efter sin eksamen. Har han videreuddannet sig? Er han på omgangshøjde med udviklingen?
Så kommer jeg til det tredje motivationspunkt. Parlamentet har en stærk interesse i, at vi producerer læselige tekster. Jeg har allerede antydet, at jeg er jurist. Da jeg læste mig ind i hele denne historie, må jeg sige, at jeg gik fra den ene katastrofe til den anden. Det, vi producerer her, er i grunden dataaffald til den interesserede offentlighed. Fremover må vi være hurtigere til at producere konsoliderede tekster. Ud fra denne buket af motivationer har Parlamentet med bredt flertal vedtaget 11 ændringer, og det eneste, jeg fortrød, da vi startede på forligsproceduren, var, at jeg ikke havde bedt om en undersøgelse af flertallet, for den ville have vist, at vi var over 400 kolleger, som stemte for.
Min tak gælder derfor også fru Gebhardt, som jeg har arbejdet tæt sammen med, som har været med til at sammentømre dette brede flertal, og som havde tillid, selv om vi i forligsdelegationen var tre kolleger fra PPE-DE, fordi det nu engang blev sådan på grund af Parlamentets regler. Jeg vil ikke trætte Dem med detaljer - gennemførelsesfrister, krav om uddannelser, som er erhvervet i tredjelande, ændring af ordet "lignende" til "ligeværdig" og den afsluttende eksamen for den italienske apotekeruddannelse.
Jeg vil ganske kort nævne tre grundlag. For det første har Kommissionen erklæret, at den fremover vil producere konsoliderede tekster. Jeg kan kun opfordre alle ordførere til for deres områder at kræve, at dette sker hurtigt. For det andet er der emnet livslang uddannelse. Det er ikke nok, at vi taler om det, vi må også kræve det. Jeg tror, det er et godt kompromis, vi har lavet. Af subsidiaritetsgrunde har vi ikke produceret nogen lovgivning, men det lykkedes os at komme igennem med vores meninger i begrundelserne. Og endelig har vi for det tredje forlænget uddannelsestiden for alment praktiserende læger til tre år. Her har Frankrig givet sig og forlænget fra to og et halvt til tre år, mens vi har givet medlemsstaterne Belgien og Finland den indrømmelse, at denne specielle type med en længere grunduddannelse også kan accepteres.
Derfor kan jeg sige Dem, at vi har opnået et godt forligsresultat, og jeg beder Dem stemme for. Jeg vil imidlertid også med en enkelt sætning fortælle Dem, at vi dybt beklager, at Kommissionen desværre ikke var på vores side fra starten på de punkter, som vi havde krævet, og hvor Rådet gav sig til sidst.

Gebhardt
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger på aftenholdet, hvis man vil yde et godt stykke arbejde inden for politik, må man have vilje og tålmodighed til ikke kun at springe over, hvor gærdet er lavest. Hr. Wieland har begge dele i stort mål. Derfor var det med ham som ordfører og med de øvrige kolleger næsten en fornøjelse at arbejde hen mod det forligsresultat, som nu foreligger. Vi kan godt tillade os at være lidt stolte af det. For første gang er det nemlig lykkedes at forankre noget i europæisk lovgivning, som man i reglen kun prædiker om. Jeg tænker på nødvendigheden af livslang uddannelse.
På det medicinske område har vi fremover ikke kun regler og kriterier for anerkendelse af diplomer, eksamensbeviser og andre kvalifikationsbeviser. Nu siger vi for første gang, at det ikke er nok med en bestået eksamen, det skal fortsættes derefter, særligt af hensyn til patienterne, men også i lægernes og plejepersonalets egen interesse.
Livslang uddanelse sideløbende med udøvelsen af erhvervet er særlig vigtig inden for det medicinske område, set i lyset af den meget hurtige tekniske og videnskabelige udvikling. Men vi må ikke stille os tilfreds med, at det nu står i dette anerkendelsesdirektiv. Vi bør tværtom med vores lovgivning bidrage til, at denne første succes og dermed den livslange uddannelse bliver en bærende søjle i arbejdslivet for alle mennesker i Europa.
Lad mig komme ind på endnu et punkt, som altid har optaget mig i forbindelse med anerkendelse af erhvervsuddannelser. Jeg vil formulere det som et spørgsmål, som heller ikke er blevet besvaret med dette direktiv. Hvorfor har vi så svært ved at anerkende uddannelser, hvis de er taget uden for Den Europæiske Union? Dette spørgsmål plager mig, når jeg ser, hvordan vi globaliserer markederne og lader kapitalen vagabondere. Varer og penge kan vores borgere tage med hjem fra hver en afkrog i verden. Men den helt personlige formue i form af erhvervsmæssig viden og evner kan ikke overføres frit. Her er der noget galt. Det må ændres hurtigt!
Derfor beder jeg Kommissionen stryge to argumenter i forbindelse med forberedelsen af kommende anerkendelsesdirektiver. For det første at det kun vedrører et lille antal EU-borgere. For det andet at traktaten kun giver et begrænset retsgrundlag. De skal se, så går det meget bedre.

Crowley
Hr. formand, jeg vil gerne slutte mig til mine kolleger og takke ordføreren for hans vedvarende og flittige arbejde med dette spørgsmål, som måske ikke kommer til at præge avisernes forsider, men som er yderst vigtigt for alle de mennesker, som vi repræsenterer her i Parlamentet. Navnlig de områder, som vi taler om i nærværende vifte om anerkendelse af uddannelser, er områder, hvor vi har oplevet store mangler i EU i den seneste tid. Der er også blevet peget på tilfælde, hvor der blev opstillet barrierer, og hvor folk, som ønskede at bevæge sig fra en medlemsstat til en anden, ikke kunne få deres uddannelse anerkendt.
Et af de vigtigste spørgsmål, der er rejst i drøftelserne i forbindelse med forligsproceduren og også inden for betænkningen selv, er at afklare noget af den anvendte ordlyd. Der er bl.a. tale om er erstatte ordet "lignende" med ordet "ækvivalent". Jeg beskæftiger mig for nærværende med en sag i Irland, hvor en person, der er uddannet fysioterapeut i en medlemsstat, ikke kan få sin uddannelse anerkendt i Irland på grund af det formelle akademiske aspekt, selv om arbejdserfaring i alle andre lande i Den Europæiske Union anerkendes som ækvivalent med den akademiske uddannelse.
Herudover er det også nødvendigt, når lovgivningen først er vedtaget på europæisk plan, at sikre, at medlemsstaterne strengt håndhæver den og åbner op for de muligheder, der findes. Alt for ofte har vi set skjulte barrierer blive etableret for at forhindre folk fra et eller andet erhverv i at flytte til et andet land for at udøve dette. Hvis vi virkelig skal have held til at få ført idéen om det indre marked ud i livet, og hvis vi virkelig skal leve op til principperne om den frie bevægelighed for personer, må vi nedbryde disse barrierer, som vi kan se ikke så meget befinder sig på EU-institutionsplan, men rent faktisk på medlemsstatsplan, ja, og i nogle medlemsstater er det visse enkelterhverv, der skaber dem. Vi har brug for en streng håndhævelse af al lovgivning, således at mange klager kan behandles hurtigt.
Jeg vil anbefale denne betænkning for Parlamentet og bede det om at støtte den.

Bolkestein
Hr. formand, på vegne af Kommissionen vil jeg gerne takke de ærede parlamentsmedlemmer, som har deltaget i forhandlingen i aften, for alt det gode arbejde, de har udført. Jeg vil især nævne hr. Wieland som den, der har udarbejdet betænkningen, og som har ført hele processen til en god afslutning. Kommissionen er meget glad for, at Rådet og Parlamentet er blevet enige.
Kommissionen kan leve med resultatet, som har til formål at gøre anerkendelsen af eksamensbeviser nemmere og at forbedre retssikkerheden. Hermed har Parlamentet sammen med Rådet opnået et resultat, som har betydning for alle, som søger arbejde et andet sted i Europa med eksamensbeviserne i hånden. Det er væsentligt for arbejdstagernes mobilitet, og det er meget vigtigt.
Som sagt vil jeg især gerne takke hr. Wieland, men også de andre medlemmer, som har samarbejdet med ham, for alt det gode arbejde, som de har udført for at opnå denne aftale. Generelt, hr. formand, takker jeg Parlamentet for det frugtbare samarbejde med både Rådet og Kommissionen.

Formanden
Mange tak for venligheden, hr. Bolkestein.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Tværfaglig gruppe vedrørende organiseret kriminalitet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0398/2000) af Ferri for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om rapport fra Den Tværfaglige Gruppe vedrørende Organiseret Kriminalitet - Fælles aktion vedrørende gensidig evaluering af, hvordan de internationale forpligtelser med hensyn til bekæmpelse af organiseret kriminalitet udmøntes og efterleves i de enkelte medlemsstater (10972/2/99 - C5-0039/2000 - 1999/0916(COS)).

Ferri
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, kære hr. Wieland, denne betænkning kunne godt være mere sexet, for retssystemet er som regel nøgent, og ellers prøver man i det mindste på at klæde det af til skindet, så det ikke fungerer. Jeg tror faktisk, at dette forslag til beslutning kan være det første skridt, som er ret operativt og betydningsfuldt, eftersom det tager sigte på noget konkret. Jeg vil dog gerne starte med en bemærkning om medlemsstaterne, nemlig at de - ofte på grund af en misforstået opfattelse af deres beføjelser - forsøger at hindre det, der kan se ud som en afgivelse af suverænitet på navnlig det strafferetlige område. Det er således ikke let at forene EU's suverænitet og medlemsstaternes suverænitet på dette område.
Medlemsstaternes indførelse af det gensidige evalueringssystem, der var taget højde for i den fælles handlingsplan fra Amsterdam af 1997, er - ganske vist med en lille forsinkelse - trådt i kraft, og det giver os et foreløbigt billede. Man har udvalgt de fem første lande, nemlig Danmark, Irland, Grækenland, Luxembourg og Nederlandene, og der er blevet oprettet et udvalg bestående af tre eksperter. Det land, der undersøges, repræsenteres ikke i udvalget af en ekspert, og derfor kan man sige, at der er ret stor handlefrihed.
Med denne første vurderingsrapport kunne man først og fremmest konstatere, at der ofte er en stærk politisk indblanding i retssystemet, navnlig når det gælder anmodningerne om gensidig retshjælp ved hasteforanstaltninger, beslaglæggelse af ejendom og ransagninger, og dette sker på forskellige måder, enten ved justitsministerens mellemkomst eller ved andre retsmyndigheders mellemkomst end den, anmodningen er rettet til, osv.
Man bemærkede selvfølgelig også nogle positive aspekter, f.eks. Nederlandenes edb-system, det såkaldte KRIS, der blev anvendt som model. I dag står vi naturligvis over for en organiseret kriminalitet, som er meget mere avanceret, og som benytter sig af højteknologiske metoder. Teknikkerne har ændret sig, og derfor er det også nødvendigt at finde andre måder at bekæmpe kriminaliteten på.
Rapporterne om Italien, Belgien, Spanien og Finland er allerede klar, men kun uofficielt og ikke officielt. Forhåbentlig bliver der dog en kontrol med dette vurderingssystem, som i fremtiden bør overlades til Domstolen. Det er et ønske, som også Parlamentet har givet udtryk for ved forskellige lejligheder.
I virkeligheden tager dette forslag især sigte på at understrege, at det er nødvendigt med nogle harmoniseringsbestemmelser. Tænk f.eks. på den dobbelte strafbarhed, der ofte forsinker rettens almindelige og hurtigere forløb, eller tænk på en forbrydelse, der er forældet i en af medlemsstaterne, men ikke i de andre. Det forholdt sig f.eks. sådan, at Luxembourg nægtede at efterkomme de anmodninger, der blev fremsat af retsmyndigheden i et andet land, fordi forbrydelsen var forældet ifølge Luxembourgs nationale lov. Der er således forskellige vanskeligheder, som vi skal overvinde, ellers ender det nemlig med, at retssamarbejdet kun kommer til at foregå på papiret.
For at gennemføre det i praksis foreligger der allerede et andet beslutningsforslag om gensidig anerkendelse af endelige domme og kendelser. Det mindede jeg også om i dette forslag til beslutning for at få en samlet oversigt og en komplet pakke af aktioner, der netop tager sigte på at gøre dette retssamarbejde mere funktionelt. Vi er alle klar over, at det er nødvendigt med et elektronisk register og et dokumentationscenter, i det mindste over endelige domme og kendelser og i det mindste på fællesskabsplan. Det er klart, at det ville være meget hensigtsmæssigt, hvis vi snart kunne få en oversigt over endelige domme og kendelser over tiltalte eller dømte på mere end europæisk plan, men dette elektroniske register ville allerede være et godt udgangspunkt, og det burde ikke være helt umuligt, eftersom man med IT-systemerne i dag burde kunne nå frem til nogle forholdsvis hurtige og væsentlige resultater.
I forslaget til beslutning giver vi også udtryk for ønsket om en ret hurtig indsats fra Eurojusts side - hvilket vi allerede har konstateret ved forskellige lejligheder - og ikke mindst fra den såkaldte offentlige europæiske anklagemyndigheds side. Det er denne europæiske offentlige anklagemyndighed, der - i det mindste når det gælder alvorlige forbrydelser som organiseret kriminalitet, elektronisk kriminalitet, korruption og mafia - reelt skal være toneangivende for hele EU. Man ønsker således også et samarbejde med retsmyndighederne, de offentlige anklagere og dommerne i de forskellige medlemsstater, som herefter bliver en del af den europæiske offentlige anklagemyndighed som en støtte for de forskellige lande.
Der er kort sagt tale om et forslag, der tager sigte på at støtte det europæiske retlige netværk og den såkaldte "gode praksis". Jeg vil gerne understrege dette, for når det kommer til stykket, består sund fornuft og god praksis navnlig i, at anmodningerne går direkte videre fra den ene dommer til anden.

Coelho
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, den målsætning, som vi har sat os, er at skabe et stort europæisk rum for frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor de europæiske borgeres sikkerhed og bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet skal styrkes. Som opfølgning på det, der blev besluttet i Tampere, må der hurtigst muligt ske en tilnærmelse mellem landenes lovgivning, hvad angår de strafferetlige overtrædelser og sanktioner i relation til organiseret kriminalitet, hvilket betyder, at vi skal koncentrere vores indsats om at få vedtaget fælles definitioner, anklager og sanktioner, der kan skabe en tilnærmelse af lovgivningen i straffesager.
Denne ordning for gensidig evaluering, som hr. Ferri har behandlet, og som udgør kernen i den fremragende betænkning, som han har udarbejdet for Udvalget om Borgernes Friheder, blev indført på grundlag af handlingsplanen mod organiseret kriminalitet vedtaget i juni 1997 i Amsterdam. Den kan i sig selv betragtes som et væsentligt fremskridt, som er blevet styrket ved oprettelsen af et europæisk retligt netværk og andre initiativer, der er gennemført for at modernisere og effektivisere systemerne til forebyggelse og bekæmpelse af den organiserede kriminalitet.
I forbindelse med denne evalueringsordning kan man, selv om Rådet ved afslutningen af en fuld evalueringsrunde - det vil sige tre år, med fem lande pr. år - skal vedtage passende foranstaltninger, kun bifalde, at nogle medlemsstater har truffet beslutning om at fremskynde de mest påkrævede reformer og forbedringer i deres retsorden på grundlag af disse vurderinger. Vi venter alle spændt på, at resultaterne fra evalueringerne af de resterende lande fremsendes snarest, herunder vedrørende mit eget land, Portugal.
Jeg glæder mig over, at det emne, der er valgt for den første evalueringsrunde, er forsinkelser i forbindelse med gennemførelsen af ordningen for gensidig retshjælp og behandlingen af hasteanmodninger om beslaglæggelse af formuegoder med særligt henblik på tilfælde, hvor der er tale om organiseret kriminalitet. Det er særlig godt, at problemet med forsinkelserne er taget med. Vi ser nemlig med bekymring, hvorledes forsinkelser i retsvæsenet bliver stadig længere og stadig hyppigere, og vi ved jo, hvor belastende det er. Retfærdighed, der trækker ud eller først sker fyldest sent, ender altid med at blive en uretfærdighed.

Keßler
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, på min gruppes vegne støtter jeg ordførerens analyse, konklusioner og overvejelser, men jeg deler også hans bekymring over de problemer, som den tværfaglige gruppe har peget på. Jeg takker hr. Ferri for hans arbejde. I EU findes der 15 forskellige straffelove, en mangfoldighed af politiapparater, som til dels konkurrerer indbyrdes, og 15 retssystemer, som alle er dybt præget af deres egen mentalitet, tradition og kultur. Indtil vi når frem til den ønskværdige standardisering af strafferetssystemerne i EU, fungerer det retslige samarbejde ved hjælp af et kompliceret og antikveret system med retsanmodninger, et ord, der virker som en rød klud på næsten alle statsadvokater og dommere.
Det europæiske samarbejde er imidlertid mere nødvendigt end nogensinde før. F.eks. havde 77% af alle tilfælde af organiseret kriminalitet i Tyskland i 1998 en international forbindelse. Der er stort behov for handling fra Rådets side. I Luxembourg skal justitsministeren f.eks. give en personlig tilladelse, hvis der er tale om sager inden for bankområdet. Nederlandene anvender deres egen klassifikation af, hvor hastende sagen er, i stedet for at overtage den anmodende stats vurdering. I fem af landene er der ikke nok personale, ikke nok tekniske og økonomiske midler i det system, som skal tage sig af retsanmodningerne. Positive ting, som skal nævnes, er det nederlandske KRIS-program, det irske system og også Danmarks erfaringer med de nordiske lande. Der, hvor der findes kontaktsteder inden for det retlige netværk, har man gode erfaringer og resultater, men dette netværk har ingen som helst indflydelse på de formelle retsanmodninger. Etableringen af kontaktsteder er ikke i sig selv en garanti for det kvalitative spring i det europæiske samarbejde. Desuden lod viljen til regelmæssig udveksling meget tilbage at ønske for nogle kontaktsteders vedkommende.
Hvis Rådet mener det alvorligt med bekæmpelsen af den grænseoverskridende kriminalitet, som ganske enkelt ignorerer demokratiet og den legale økonomis regler, må ordførerens og udvalgets anbefalinger omsættes til handling. Jeg vil ikke her gentage, hvad hr. Ferri allerede har sagt, men det betyder, at det også er nødvendigt tidligt at involvere ansøgerlandene fuldstændigt i strategien til bekæmpelse af den organiserede kriminalitet. Det retlige netværk skal udbygges yderligere, f.eks. med internetsider til de enkelte retssystemer, med videokonferenceteknik, og endelig skal Eurojust blive et fornuftigt supplement til Europol og OLAF.

Crowley
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for det arbejde, han har gjort med et meget vanskeligt og komplekst spørgsmål. Han har tilføjet det lidt logik og fornuft, men samtidig med at jeg giver ros, har jeg også noget ris og nogle punkter, som jeg ikke er enig i. Hvad denne slags spørgsmål angår, må vi være meget forsigtige med ikke at storme frem med kristen ildhu, fordi vi tror, at vi kan løse alle kriminalitetsproblemerne i Den Europæiske Union ved blot at etablere endnu en institution eller endnu et kontor med mere personale og ved at samordne og harmonisere mere magt til den centrale myndighed.
Der er allerede eksempler på steder, hvor samarbejde og samordning fungerer. Vi har Europol og andre institutioner som denne, hvor forskellige agenturer i forskellige medlemsstater, der samarbejder, kan nå frem til resultater. Vi har også lejlighed til at vurdere andre medlemsstater og tage bedste praksis fra dem og bruge den som en fælles mindstestandard for alle medlemsstater. Men vi har stadig forskellig lovgivning i de forskellige medlemsstater. Vi har f.eks. stadig forskellige retssystemer. I Irland og Storbritannien arbejder vi stadig under det gamle sædvaneretssystem. Det er meget vanskeligt og måske umuligt at forene disse to, så vi bør altid arbejde på basis af tre principper for, hvordan tingene bør fungere.
Nummer et er effektivitet, nummer to hurtighed og nummer tre retfærdighed. Og vi må ikke glemme ordet "retfærdighed". Folk bør have ret til at forsvare sig, når de anklages, eller når der fremsættes påstande imod dem. Måske er det kun et fortolkningsproblem, men nogle af forslagene om en hurtig tilgang synes at sige, at vi har skåret igennem nogle af de nuværende retlige hindringer, f.eks. med hensyn til appelretten.
Jeg er særlig glad for, at Irland bliver særlig positivt nævnt på grund af dets Criminal Assets Bureau. Jeg vil tilskynde alle medlemmer her i Parlamentet og alle medlemsstater til at se på, hvordan Criminal Assets Bureau i Irland opererer, og hvor stor succes det har haft siden sin etablering.
Et forslag, som jeg er imod - og vi har anmodet om særskilt afstemning - er spørgsmålet om en europæisk offentlig anklagemyndighed. Jeg er helt og fuldt imod en europæisk offentlig anklagemyndighed med kompetence overalt i EU.
Endelig er udstedelse af sanktioner mod medlemsstater et meget farligt område. Vi har allerede erfaringer med, hvordan det kan gå galt, og hvor vanskeligt det er at bakke ud. Det er bedre at bygge på samarbejde, guleroden virker langt bedre end stokken.

Vitorino
Hr. formand, medlemmer af Europa-Parlamentet, Kommissionen vil gerne lykønske hr. Ferri med det fremragende arbejde, som han lægger frem, og som indeholder en meget skarpsindig og fremsynet analyse af de vanskeligheder, som vi står over for, hvad angår det retlige samarbejde, og som opstiller en ambitiøs og krævende vision for den indsats, der skal ydes for at overvinde disse vanskeligheder. I al væsentlighed er Kommissionen enig i den analyse og den vision, som ordføreren præsenterer, og vi identificerer os særlig med den tilgang, der hævder, at en styrkelse af det retlige samarbejde - eller sågar, med hans ord, "en radikalt anderledes fælles indsats" - aldrig kan betyde en svækkelse af medlemsstaternes suverænitet, men tværtom udgør et redskab, det måske vigtigste redskab, til at gøre denne suverænitet effektiv i forhold til den organiserede kriminalitets styrke og forfinede metoder, der i dag udgør en overordentlig stor trussel imod demokratiet, den lovlige økonomi og respekten for menneskerettighederne.
Vi er selvfølgelig kommet et stykke ad vejen, men det er vigtigt at understrege, at vi har bevæget os ad denne vej ikke så meget takket være lovgivningsinstrumenter - for mange af disse instrumenter er ikke i kraft endnu, fordi eksempelvis konventionerne ikke er blevet underskrevet af alle medlemsstater - men først og fremmest fordi der i mellemtiden er blevet skabt praktiske ordninger som f.eks. ordningen for gensidig evaluering, der konkret har vist, at der er behov for et paradigmeskrift, og som i visse tilfælde allerede har fået medlemsstaterne til at indføre de nødvendige ændringer i deres lovgivning.
Denne udveksling af retsaktører, hvad enten den foregår i forbindelse med den gensidige evaluering i form af kontakter retsvæsnerne imellem, eller den i en fremtid, som jeg håber bliver snart, foregår inden for Eurojust-samarbejdet, er meget væsentlig og bør fortsætte. Parlamentet høres lige nu angående fornyelsen af Grotius-programmet, der er et vigtigt instrument til styrkelse af det retlige samarbejde mellem aktører inden for retsvæsenet, og ligeledes vedrørende projektet om at oprette et europæisk retsuddannelsesnetværk, der skal befordre et tættere samarbejde mellem medlemsstaternes uddannelsesinstitutioner på dette område.
Blandt de forslag og ønsker, som ordføreren fremfører, vil jeg gerne trække blot tre aspekter frem. Det første drejer sig om, at De nævner, at artikel 35 i traktaten om Den Europæiske Union bør ændres, så Domstolen får beføjelse til at træffe afgørelse om medlemsstaternes iagttagelse af deres forpligtelser. Den eksisterende lakune i retskontrollen hænger efter min opfattelse sammen med afsnit VI's hele karakter, der er stærkt præget af mellemstatslig tankegang. Jeg tillader mig at fremhæve, at det måske ville være mere produktivt ved passende lejlighed at søge gennemført en mere kategorisk og fuldstændig ordning af såvel arbejdsmetoden som den såkaldte tredje søjles institutionelle ramme, gennem fælleskabsmetoden, hvilket ikke blot ville give Domstolen bedre kontrolmuligheder, men også beslutningsprocesser med større deltagelse fra Europa-Parlamentets side. Jeg stiller mig dog lidt tvivlende over for idéen om at indføre sanktionsmekanismer over for stater, der ikke iagttager deres forpligtelser.
Blandt de foranstaltninger, som forslaget til lovgivningsmæssig beslutning går ind for, er, at der skal udnævnes en offentlig anklagemyndighed med kompetence overalt i EU. Som det er Parlamentet bekendt, foreslog Kommissionen på den sidste regeringskonference, at traktaten kom til at indeholde bestemmelser om en uafhængig europæisk anklagemyndighed med den ene opgave at beskytte Fællesskabernes finansielle interesser. Dette forslag blev ikke vedtaget i Nice. Kommissionen tager denne beslutning fra Rådet ad notam og har allerede sørget for at styrke de metoder og midler, som OLAF behøver for at opfylde sine funktioner. Tilsvarende håber vi, at der med oprettelsen af Eurojust også er skabt et instrument, der kan bidrage til den målsætning, der ikke blev nået i Nice.
Hvad angår spørgsmålet om udlevering, vil jeg gerne sige, at Kommissionen deler de bestræbelser, som ordføreren giver udtryk for i sin betænkning om forenklede og hurtigere udleveringsprocedurer, hvilket jo også udgør emnet for den gensidige evaluerings tredje fase. Derfor har Kommissionen i sit program for 2001 medtaget et særligt initiativ til fordel for hurtige udleveringsmetoder.
Til slut, hr. formand, vil jeg gerne erklære mig enig i ordførerens påpegning af, at alle lovgivningsinitiativer på dette område skal gennemføres under iagttagelse af de personlige rettigheder og de grundlæggende frihedsrettigheder, og at denne respekt for borgernes rettigheder og friheder hænger sammen med bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet. På et tidspunkt, hvor EU har fremlagt charteret om de grundlæggende rettigheder, er det vores pligt at sørge for, at de fremskridt, der sker inden for det retlige samarbejde, den gensidige anerkendelse af retsafgørelser, samordningen inden for rets- og politisamarbejdet og forenklingen af udleveringsprocedurerne kommer til at foregå i overensstemmelse med de principper, som vi står for, og at de ikke opnås på bekostning af beskyttelsen af individets rettigheder. Oprettelsen af et rum for frihed, sikkerhed og retfærdighed må ikke ske efter den mindste fællesnævner, hvad angår respekt for borgernes rettigheder og friheder.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet hævet kl. 23.35)

