Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från det förra sammanträdet har delats ut.
Finns det några synpunkter?
(Protokollet justerades)

Ansvarsfrihet 1997
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0397/2000) av Van der Laan för budgetkontrollutskottet om kommissionens rapport om åtgärder som vidtagits till följd av iakttagelserna i Europaparlamentets resolution om ansvarsfrihet för 1997 (KOM(2000) 224 - C5-0223/2000 - 2000/2113(DEC)).

Van der Laan
. (NL) Herr talman! Rapporten om ansvarsfrihet för 1997 har fått en fortsättning. Det är något nytt men det är egentligen inte så förvånande, det här var ju ett speciellt fall. Det var det första beviljandet av ansvarsfrihet efter Santerkommissionen och alltså en första möjlighet för parlamentet att påverka Europeiska kommissionens reformpolitik. Därefter har parlamentet naturligtvis regelbundet låtit sig höras, bl.a. genom de förträffliga betänkandena av kollegerna Van Hulten och Pomés Ruiz. Reformerna måste naturligtvis bidra till att det skadade förtroendet för Europa återupprättas. Frågan är i dag om de första steg som tidigare utlovades för att beviljas ansvarsfrihet verkligen också har vidtagits.
Allmänt kan det sägas att kommissionen gjort sitt bästa för att tillmötesgå kraven från parlamentet. Man har på allvar börjat med reformerna. Det är naturligtvis för tidigt att kunna fastställa om alla önskade resultat verkligen uppnåtts, för det ändamålet måste fortfarande många ord omsättas i handling. Även om många saker fortfarande kan bli riktigt fel även på kommissionärsnivå, och då tänker jag bl.a. på det hemskt dåliga kommissionsförslaget om tillgång till handlingar, står det dock klart att den här kommissionen är mycket angelägen att verkligen bryta med det förgångna.
Jag skall ge er några exempel. I sin resolution om ansvarsfrihet krävde parlamentet att det skulle bli ett slut på den oacceptabelt höga andelen fel i redovisningarna. Kommissionen lade därefter fram förslag om att effektivera budgetförordningen och lade fram en plan om att arbeta bort alla onormala underskott före slutet av år 2003 och rapportera till parlamentet om det varje halvår. Dessutom har parlamentet bett om att ändra reglerna för personer som rapporterar om oegentligheter och för disciplinförfaranden och det har kommissionen ombesörjt. Parlamentet bad om förbättringar med avseende på kontor för bistånd till tredje land och även det har infriats. Parlamentet ville ha en förteckning över pågående utredningar om bedrägeri och korruption, även det har blivit av. Parlamentet bad kommissionen klargöra sin strategi för utlandsbistånd, det har också skett. Herr talman, det är bara ett par exempel, men det visar dock tydligt att Europaparlamentet verkligen kan uppnå verkliga resultat om det slår ihop händerna.
En del av det här beviljandet av ansvarsfrihet som parlamentet kan vara stolt över är sjukhuset i Gaza. År 1996 var det här EU-stödda projektet färdigt till 97 procent. På grund av dålig ledning och brist på uppföljning stod det sedan tomt fram till slutet av förra året och det, vi känner ju till bilderna från Mellanöstern, medan det rådde allvarlig brist på medicinsk hjälp i ett område som verkligen behövde det.
Parlamentet fick i april 1999 reda på den här skandalösa situationen. Sedan dess har vi ständigt gjort det hett om öronen för kommissionen och resultatet är nu äntligen klart. Sedan sjukhuset öppnades för tre månader sedan har redan över 2 700 patienter behandlats och, och det är goda nyheter i ett område där döden blivit en del av vardagen, över 370 friska barn har redan kommit till världen i sjukhuset. Om parlamentet inte så tydligt hade klargjort att måttet var rågat så är jag övertygad om att sjukhuset fortfarande hade stått tomt. Tyvärr har sjukhuset nu andra problem att kämpa mot. Tillförseln har blivit omöjlig genom att Gaza stängts av och inte ens ambulanser kommer igenom de israeliska spärrarna, men det är en annan fråga än dagens debatt.
Jag vill dock ta det här tillfället i akt att helt kort gå in på kollega Rijk van Dams ändringsförslag. Jag tycker att det är ett utomordentligt sympatiskt ändringsförslag och det måste också göras en innehållsmässig uppföljning av det, men tyvärr tycker jag inte att jag som föredragande kan rekommendera att det stöds eftersom vi varit mycket konsekventa i att avvisa nya element i beviljandet av ansvarsfrihet och jag hoppas på förståelse för det.
Självklart, herr talman, finns det också orospunkter för ansvarsfriheten 1997. När det gäller personalpolitiken till exempel så måste det skapas mer klarhet kring rekryteringen och även angående den planerade friställningsordningen. Jag förväntar mig även att kommissionären skapar klarhet i hur kommissionen skall ordna det så att varje enskild kommissionär skall se till att rekommendationer från revisionsrätten inte hamnar i någon byrålåda utan verkligen genomförs. Parlamentet kommer att vaka över uppföljningen av alla kommissionens förslag. De omfattande löftena för de kommande åren måste omsättas i handling och jag hoppas att vi kan göra det tillsammans och därmed kan avsluta det här sorgliga kapitlet och tillsammans med tillit arbeta på framtiden.

Doorn
Herr talman! Betänkandet av Van der Laan ger en klar översikt över de åtgärder som Europeiska kommissionen vidtagit med anledning av parlamentets anmärkningar inom ramen för beviljandet av ansvarsfrihet för 1997. I det avseendet kommer min partigrupp att stödja betänkandet och jag ger en komplimang till Van der Laan för det.
Jag vill dock påpeka, och det står även i betänkandet, att det på fem områden visserligen gjorts vissa framsteg men att det fortfarande finns mycket att göra. Det gäller avslutning av räkenskaperna, förbättring av institutionella förvaltnings- och övervakningsproblem, kontoren för tekniskt bistånd och bekämpandet av bedrägerier och korruption. Jag skall inte gå in på alla punkter. Jag tar upp ett par av dem.
Jag tycker det är mycket viktigt att kommissionen i sina försök att minska den oacceptabelt höga felprocenten kommer att nämna vilka medlemsstater som inte förbättrar felen bland annat i samband med de största utgifterna. Naturligtvis kommer medlemsstaterna inte att tycka att det är trevligt. Varför skulle vi dock inte även på den här punkten upprätta en resultattavla, lika väl som vi gör det för medlemsstaternas prestationer vid införlivandet av europeiska lagar och regler. Ju bättre insyn och öppenhet, desto bättre är det. Ytterligare en fördel är då också att de nationella parlamenten kan ställa sina regeringar till svars för det här. Vid bekämpandet av bedrägerier, i samband med den slarviga hanteringen av EU-medel, måste vi i större omfattning samarbeta med de nationella parlamenten. Det handlar om medborgarnas förtroende för myndigheterna och särskilt medborgarnas förtroende för Europeiska unionen. Det kan inte vara så att vi här i EU får skulden för de nationella myndigheternas slarv och försummelser.
Kommissionen måste inom en snar framtid hissa alla segel för att inrätta ett tillräckligt förvaltnings- och kontrollsystem. Vi kommer inom kort att börja med diskussionen om den nya budgetförordning som, hoppas jag, skall ge ett bättre svar på de krav som ställs på en modern förvaltning. Kontinuitet, öppenhet och insyn samt tydliga och klara befogenheter är viktiga parametrar i det sammanhanget. Vi måste undvika att de olika organ som ansvarar för bekämpandet av bedrägerier och korruption, såsom OLAF och panelen för finansiella oegentligheter, går i vägen för varandra. Det finns inget värre än undersökningsorgan som framför allt slösar sin energi på inbördes behörighetstvister.
Avslutningsvis tycker vi det är av största vikt att revisionsrätten i sina årsrapporter skall undersöka vilka åtgärder som kommissionen vidtagit till följd av tidigare framförd kritik. Kontroll utan återkoppling till tidigare konstaterade fel är halvgjort arbete.

Morgan
Herr talman! Jag vill tacka fru Van der Laan för att hon ger budgetkontrollutskottet och Europaparlamentet en modell på vilken man kan grunda framtida betänkanden om ansvarsfrihet.
Hon var från början mycket tydlig om att hon ville rikta in sig på ett fåtal områden på vilka vi ville se en reell förbättring. De fastställdes tydligt förra året. Det rör sig nu om en uppföljning, för att kontrollera att dessa punkter har genomförts. Vi skall följa hennes exempel och inte stödja de ändringsförslag som har lagts fram, eftersom vi vill behålla den entydiga infallsvinkeln.
Kommissionen har på det hela taget svarat positivt, och detta måste nu placeras inom ramen för den mer allmänna reformen av kommissionen. Det gläder oss att kommissionen kommer att presentera årliga verksamhetsrapporter för varje generaldirektorat, men för att det skall fungera effektivt, måste vi få veta målen för dessa generaldirektorat mycket snart. Även arbetet med personalpolitiken har gått framåt, men saker och ting tycks röra sig mycket långsamt. Vi uppskattar den känslighet som har visats i förhandlingarna om personalfrågor, men vi och den europeiska allmänheten kommer snart att tappa tålamodet, om talet inte övergår i handling.
Den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) och strukturfonderna är de områden som uppvisar flest problem med misskötsel i EU, delvis beroende på omfattningen av den finansiering som går till dessa områden. Det är därför avgörande att vi, som det kontrollerande och ansvariga organet, har tillgång till information om ekonomiförvaltningen på dessa två områden. Vi ser fram emot att få regelbundna rapporter från de personliga representanternas grupp.
Biståndet till tredje land är dock ett område som fortfarande brottas med avsevärda problem. Föredraganden har tydligt hänvisat till det katastrofala sätt på vilket biståndet till Palestina sköttes, något som sänder en mycket dålig signal vid en tidpunkt då den största politiska finess och känslighet skulle ha behövts i regionen.
Revisionsrätten har helt nyligen offentliggjort en annan rapport om biståndet till tredje land, och vi skall granska den i framtiden. Jag vill återigen tacka föredraganden och gratulera henne till ett väl genomfört arbete.

Van Dam
Herr talman! Föredragande Van der Laan behandlar i sitt betänkande de framsteg som kommissionen gjort det senaste året i samband med uppföljningen av rekommendationerna i betänkandet om ansvarsfrihet 1997. Hon är ganska nöjd med den pappersstapel som kommissionen producerat. Jag väntar på mer substans, på resultat. Avsikterna är vackra, men vi kommer att veta effekten först när vi ser resultaten, när till exempel OLAF verkligen fungerar helt självständigt, när underskottet i betalningarna hämtats in, när det görs mindre fel vid betalningarna och när vi äntligen få tillgång till förtroliga handlingar.
Vidare är jag inte övertygad om kommissionens alla goda avsikter. Den av kollega Van der Laan så bejublade ordningen för rapportering av oegentligheter lämnar mycket i övrigt att önska. I stället för öppenhet och insyn andas ordningen en atmosfär av damage control. Enligt de nya reglerna måste de som rapporterar oegentligheter bevisa att de följt rätt förfarande. Vore det inte lämpligt med omvänd bevisbörda? Låt kommissionen bevisa att den använt förfarandet på rätt sätt.
Van der Laan ägnar mycket uppmärksamhet åt biståndet till de palestinska områdena och visar därmed ett förvånansvärt förtroende för handlingskraften hos Europeiska unionens delegation. Jag skulle gärna vilja se en rapport som förklarar vår palestinska counterparts roll. De nyligen genomförda avrättningarna tvingar oss för övrigt på nytt att granska villkoren för europeiskt bistånd. Jag skulle i det sammanhanget vilja fästa vars och ens uppmärksamhet på att läromedlen i palestinska skolor innehåller mängder av antisemitiska yttranden. Yttranden som i våra länder likställs med anmodande till rashat. Europeiskt bistånd måste främja freden. Det är anledningen till att jag lämnat in ett ändringsförslag i vilket jag uppmanar kommissionen att på inget vis stödja spridningen av antisemitismen i skolböcker. Det får inte vara möjligt att bekosta spridandet av rasistiska uppfattningar med europeiska medel. Jag rekommenderar därför också verkligen mitt ändringsförslag och hoppas att det får ett brett stöd. Ett förkastande av formella skäl tjänar inte saken.

Theato
, ordförande för budgetkontrollutskottet. (DE) Herr talman! Det är förvånande att följdrapporten om ansvarsfrihet den här gången tycks väcka mycket mer intresse än det egentliga beviljandet av ansvarsfrihet, som ju förbereddes av det gamla parlamentet. Det gläder mig. Men det är ju ingen nyhet att vi författar en sådan följdrapport och håller oss till det som vi på sin tid har ställt upp. Ändå tror jag att vi gör rättvisa åt vår uppgift att kontrollera om kommissionen efterkommer våra krav i samband med beviljandet av ansvarsfrihet.
Jag är särskilt glad åt och gratulerar föredraganden till att hon än en gång har tagit upp allt detta, men det gläder mig också att jag kan säga till kommissionen att den har efterkommit dessa krav på ett mycket bra sätt. Detta är villkor, inte bara påpekanden. Ändå återstår en del att bearbeta. Det sägs för övrigt också tydligt i betänkandet. Här vill jag särskilt nämna avslutningen av räkenskaperna. Det är verkligen oroande om vi skjuter mer än 70 miljarder euro framför oss i form av åtaganden, som blåser upp budgeten och inte kan användas till andra åtgärder som denna europeiska union har satt upp för sig. Här måste mer göras än att bara rapportera vartannat år, här måste man minska på detta. Fru kommissionär, ni kommer att bemöda er om det.
För det andra vill jag säga att jag inte tycker det är någon bra idé att inrätta en andra tjänst för interna undersökningar. Vi har skapat OLAF. Vi bör snarare ägna oss åt att se till att OLAF kan genomföra sitt arbete riktigt och på ett oberoende sätt, i synnerhet sina interna undersökningar. Jag anser att det är viktigt att vi ändå uppfyller det krav vi ställde när vi beviljade ansvarsfrihet, nämligen att skapa en avdelning för disciplinmål, som skulle kunna placeras hos revisionsrätten eller EG-domstolen. Jag vill erinra kommissionen om att den inte bara skall avge förklaringar om det, utan lägga fram en rättslig grund.
Till slut ett hjärtligt tack för ansträngningarna som gällde sjukhuset i Gaza. Jag har själv varit där. Det gläder mig att man nu äntligen, efter alla dessa år, har påbörjat sitt arbete och uppenbarligen med framgång arbetar för befolkningen.

Bösch
Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig genast ansluta mig till det som Theato sade. Vi kan, fru kommissionär, egentligen inte riktigt föreställa oss varför man skulle inrätta en rådgivande enhet för ekonomiska oriktigheter, så som ni föreställer er det. Det gäller den nya befattningen för interna administrativa undersökningar, som kommissionen planerar att inrätta. Vad är det för mening med denna tjänst och denna befattning, när OLAF ju enligt kommissionens beslut ansvarar för behandlingen av alla svåra tjänstefel gentemot gemenskapens intressen, alltså inte bara bedrägerier? Jag vill än en gång påminna er om att ni själva har beslutat det så och uppenbarligen håller på att låta en onödig överbyggnad uppstå i era föreställningar.
I kollegan Van der Laans betänkande konstateras med all rätt att parlamentet anser att kommissionens framsteg i fråga om personalpolitiken ännu inte är tillfredsställande. Det gäller i synnerhet den reform av det disciplinära förfarandet, som skulle ha genomförts för länge sedan. Det har naturligtvis mycket att göra med ansvarsfriheten för budgeten, ty för oss handlar det också om tjänstemännens och de anställdas ansvar för de skador som de har orsakat. Måste tjänstemän och anställda vid kommissionen själva ersätta de skador de har åstadkommit, åtminstone inom ramen för sina ekonomiska möjligheter? Den frågan har i princip länge besvarats med " ja" . Men - i praktiken har motsvarande föreskrifter i artikel 73 och 74 i budgetförordningen ännu inte tillämpats i något enda fall. Det har alltid ursäktats med att förfarandena för detta skulle vara oklara. Den som hoppas att det efter reformen nu skulle ändras, har hittills blivit besviken. I det samrådsdokument som vice ordförande Kinnock lade fram den 29 november om reformen av det disciplinära förfarandet har just denna verkligt avgörande fråga undantagits, och ett svar har uppskjutits till senare. Vem kan förstå något sådant? Jag kan inte begripa det. Denna kammare har däremot vid upprepade tillfällen klart tagit ställning och krävt en extern kammare för budgetdisciplin vid revisionsrätten eller vid EG-domstolen, som alltid skulle kopplas in när det handlar om tjänstemännens och de anställdas ansvar.
Detta krav i kollegan van Hultens betänkande om reformen av kommissionen har legat på bordet sedan januari förra året och har i Stauners betänkande om beviljandet av ansvarsfrihet för 1998 än en gång uttryckligen bekräftats. Jag tror att även detta ansvarsfrihetsförfarande och det mycket bra betänkandet av kollegan Van der Laan låter dessa frågor, som är centrala för trovärdigheten för Europeiska unionens administration, stå öppna. Vi har visat vägen. Vi kan bara uppmana er att följa denna väg, fru kommissionär!

Stauner
Herr talman, mina damer och herrar! När vi i dag i början på år 2001 diskuterar följdåtgärderna efter att ansvarsfrihet beviljats för budget 1997, så är enligt min åsikt förfarandet tämligen anakronistiskt med tanke på det faktum att ansvarsfrihetsförfarandet för 1998 avslutades för mer än ett halvt år sedan, och att det ansvariga parlamentsutskottet redan arbetar på ansvarsfriheten för år 1999. En modern, effektiv förvaltning bör omgående reagera på parlamentets kritik och förbättringsförslag, i synnerhet när missförhållanden måste klaras upp.
Nu till innehållet: Trots positiva framsteg kan man fastslå att viktiga krav från parlamentets sida inte har uppfyllts och därför hänger med till ansvarsfrihetsförfarandena för de kommande åren, så att vi fortfarande inte har någon önskvärd klar avgränsning.
Jag vill framför allt framhålla två punkter: Jag kan inte förstå att kommissionen fortfarande inte har gjort något för att inrätta en kammare för budgetdisciplin hos revisionsrätten eller EG-domstolen och på så vis garantera en effektiv tillämpning av bestämmelserna i budgetförordningen när det gäller tjänstemännens ekonomiska ansvar för de skador de förorsakar. Hur många gånger till måste vi be kommissionen, uppmana den, bönfalla den - jag vet inte vad allt - för att den äntligen skall göra något. Detta krav är ju ändå förnuftigt! Samma sak gäller vårt krav att parlamentet, som är den myndighet som beviljar ansvarsfrihet, måste få tillgång till kommissionens dokument åtminstone i samma omfattning som revisionsrätten. Informationsplikten framgår ju entydigt av ett fördrag, nämligen artikel 276 i EG-fördraget. Den rådgivande enhet, som redan har nämnts, anser för övrigt även jag vara överflödig, så jag går nu inte närmare in på det, eftersom de föregående talarna redan har gjort det. De båda kraven som återfinns i våra ändringsförslag anser jag dock vara oavvisliga. Jag ber om ert stöd.

Dell'Alba
Herr talman, kära kolleger, kära fru Van der Laan! När det gäller detta ärende vill jag ändå gratulera föredraganden och visa min beundran för hennes sätt att genomföra uppgiften och hennes skicklighet att behandla detta ärende utan att låta sig ryckas med av överdrifter som alltid är möjliga inom ramen för ansvarsfriheten, såsom vi redan har sett.
Jag tror att instrumentet för ansvarsfrihet är mycket viktigt. Det måste behandlas med försiktighet, som man säger. Och jag tror att det är normalt att parlamentet utreder de brister, ett stort antal under de senaste åren, som konstaterats i förvaltningen av offentliga medel och som i synnerhet kan tillföras medlemsstaterna, det måste sägas. Vi kommer att återkomma till det strax med andra rapporter från revisionsrätten. Jag tror att parlamentet framför allt måste betona den aspekten under denna mandatperiod.
Det finns också brister i kommissionen. Ansvarsfriheten 1997 är en aning speciell. Den sammanföll med en period av extrema svårigheter för kommissionen. Jag tror att på det sätt som betänkandet har avslutats och som jag önskar att det slutgiltigt avslutas utan att ge upphov till ett nytt oväsen runt instrumentet för ansvarsfrihet, kommer att göra det möjligt för oss att se framåt genom att på sätt och vis ta såsom förebild denna ansvarsfrihet som ingående övervägts av parlamentet och lett till reaktioner från kommissionen. Vi har behandlat dessa reaktioner och till större delen funnit dem tillfredsställande, vilket härmed bekräftas. En ny åtgärd har nu vidtagits för att ansvarsfriheten skall inskränkas till ett budgetår. Jag tror att vi går i rätt riktning. Och det är i det avseendet vi skall rösta för betänkandet av Van der Laan.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter, ärade fru Van der Laan! Kommissionen välkomnar ert betänkande. På de flesta områden som stod i centrum när ansvarsfriheten för budgeten 1997 skulle beviljas har ni fastslagit att kommissionens åtgärder kan rekommenderas, eftersom vi är på rätt väg. Jag tillåter mig alltså att i början av året glädja mig åt att parlamentet berömmer kommissionen. Men jag vill inte låta det räcka med att man klappar oss på axeln, utan jag vill gå in på de områden där ni fortsätter att kritisera oss, respektive kräver ytterligare åtgärder, nämligen när det gäller personalpolitiken och bistånd till tredje land.
Beträffande personalområdet har ni i ert betänkande särskilt tagit upp den rättsliga grunden för förtidspensionering. Jag vill än en gång påpeka att kommissionen före jul beslutade om ett förslag, som nu befinner sig i samrådsförfarandet mellan institutionerna och som parlamentet kommer att få i februari. Kontentan är följande: För 600 personer skall det bli möjligt med förtidspensionering. På grund av budgetneutraliteten skall dock endast 248 personer nyanställas.
Vem kommer ifråga för detta? Förutsättningen är att tjänstemannen är minst 50 år och har varit anställd i minst 10 år. Bestämmelserna föreskriver vidare att, beroende på ålder och tjänstetillhörighet, 60 - 70 procent av lönen skall betalas som förtidspension. Åtgärden är frivillig. Det finns inte heller något rättsanspråk, utan kommissionen kommer att enligt objektiva kriterier välja ut vem som kan förtidspensioneras, för att genom detta urvalsförfarande se till att målet, nämligen en generell effektivitetshöjning på personalområdet, också uppnås i praktiken.
Den andra punkten i personalpolitiken gäller det disciplinära förfarandet. Parlamentet har i sitt betänkande av januari föreslagit en extern kammare för budgetdisciplin vid EG-domstolen eller vid Europeiska revisionsrätten. Ni har också i dag nämnt detta förslag. Jag vill än en gång sammanfattningsvis nämna orsakerna, som min kollega Neil Kinnock mycket utförligt har klargjort, till att kommissionen tar avstånd från detta förslag. De europeiska fördragen tilldelar revisionsrätten respektive EG-domstolen specifika uppgifter: revisionsrätten ansvarar för den externa kontrollen av finanserna, och EG-domstolen har den funktionen att i förekommande fall kontrollera de disciplinära förfaranden som kommissionen genomför. Det skulle i kommissionens ögon leda till intressekonflikter om EG-domstolen och revisionsrätten vore direkt involverade i kommissionens interna förfaranden. Kommissionen påpekar för övrigt att institutionerna själva, i alla internationella organisationer, är ansvariga för disciplinära åtgärder för sin personal. Enligt kommissionens fasta åsikt bör detta också gälla för Europeiska kommissionen.
Naturligtvis finns det ett behov av att handla. Det har ju nu blivit objektivt märkbart. Redan före slutet av förra året beslutade vi om de förslag, som Bösch nämnde, och som nu behandlas i samrådsförfarandet. Här handlar det för det första om steg som kan tas direkt, utan ändring av föreskrifterna, och för det andra om steg som kräver en ändring av tjänsteföreskrifterna, och där det alltså kommer att dröja något längre innan de kan genomföras. För de första stegen är det särskilt viktigt att det inrättas en undersöknings- och disciplinbyrå vid generaldirektoratet för personal och administration.
Som svar på er fråga kan jag meddela att det alltid frågas om OLAF redan arbetar med förfarandet, eller avser att arbeta med förfarandet, innan verksamheten vid denna byrå påbörjas. Endast om OLAF svarar nej, kommer byrån att träda i funktion. Situationerna kan vara mycket olika. Jag vill nämna ett exempel: Sexuella trakasserier på arbetsplatsen. Eftersom OLAF i ett sådant fall väl kanske inte kommer att agera, är det naturligtvis nödvändigt med en förvaltningsundersökning eller ett disciplinärt förfarande. Man kan alltså tänka sig olika områden. Jag tror att det är mycket bra att agera komplementärt. Det handlar inte om att så att säga ta bort uppgifter för OLAF eller underminera OLAF:s uppgiftsområde, som beslutats av parlamentet och rådet, utan här är förturen för OLAF-undersökningen given.
För det andra är det mycket viktigt att ordförandeskapet i disciplinnämnden observeras av en extern expert. Detta tydliggör att kommissionen vill genomföra rättvisa och objektiva disciplinära förfaranden.
Ännu ett par ord om era kritiska påpekanden om utrikespolitiken. Theato nämnde minskningen av de utestående åtagandena. Vi har inom ramen för budgetförfarandet 2001 lagt fram en rapport om det och klargjort att i synnerhet naturligtvis dessa abnorma utestående åtaganden, som länge kallats latenta åtaganden - commitments - måste reduceras med det snaraste: beträffande det externa stödet har ju också redan de första ansatserna börjat märkas.
Vidare beträffande sjukhuset i Gaza-remsan, som spelar en stor roll i Van der Laans betänkande. I själva verket har det förekommit många förargliga förseningar. Parlamentet har ju hela tiden eftertryckligen krävt att det måste göras framsteg och att man måste ta itu med alla problem. Ja, det är mycket glädjande att sjukhuset nu är fullt funktionsdugligt och att patienter har behandlats där sedan i somras. Men den politiska utvecklingen, de våldsamma stridshandlingarna har på nytt byggt upp barriärer. Delvis är det rent av så att utrustning inte levereras på grund av blockaderna i Gaza-remsan och att patienter inte kan ta sig dit; en stor del av personalen kan för ögonblicket inte komma fram till sjukhuset. Man måste - även inom ramen för denna debatt - verkligen hela tiden fortsätta att uppmana till ett slut på våldsamheterna. Den europeiska skattebetalaren var beredd att hjälpa befolkningen i Gaza-remsan. Nu bör denna hjälp äntligen också kunna utnyttjas av befolkningen.

Talmannen
Hjärtligt tack, fru kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Revisionsrättens särskilda rapporter
Talmannen
Nästa fråga på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
(A5-0331/2000) av Garriga Polledo för budgetkontrollutskottet om revisionsrättens särskilda rapport nr 8/1999 om säkerheter och borgensförbindelser enligt gemenskapens tullkodex för att skydda uppbörden av traditionella egna medel, samt kommissionens svar(C5-0228/2000 - 2000/2132(COS));
(A5-0396/2000) av McCartin för budgetkontrollutskottet om revisionsrättens särskilda rapporter nr 1/1999 om stödet till skummjölk och skummjölkspulver avsett för djurfoder, nr 2/1999 om effekterna av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken inom spannmålssektorn, nr 1/2000 om klassisk svinpest och nr 8/2000 gemenskapens åtgärder för avyttring av smörfett, samt kommissionens svar (C5-0236/2000, C5-0237/2000, C5-0238/2000, C5-0239/2000 - 2000/2130(COS));
(A5-0389/2000) av Staes för budgetkontrollutskottet om revisionsrättens särskilda rapport nr 2/2000 om Europeiska unionens bistånd till Bosnien och Hercegovina i samband med återupprättandet av freden och rättsstaten, samt kommissionens svar (C5-0229/2000 - 2000/2131(COS));
(A5-0359/2000) av Dell'Alba för budgetkontrollutskottet om de särskilda rapporterna 6/1999, 7/1999, 3/2000, 7/2000 om strukturfonderna, budgetgenomförande, samt kommissionens svar (C5-0240/2000, C5-0241/2000, C5-0242/2000, C5-0243/2000 - 2000/2129(COS)).

Pomés Ruiz
(PPE-DE), medföredragande. (ES) Herr talman! Jag vill börja med att berömma det goda arbete som min kollega, Salvador Garriga Polledo, har utfört i sitt betänkande om traditionella egna medel, en fråga som han har följt på mycket nära håll sedan en lång tid tillbaka.
Gemenskapens budget härrör till en del från den uppbörd av traditionella egna medel som medlemsstaternas tullmyndigheter inkasserar, och därför är det huvudsakliga syftet med gemenskapens bestämmelser om systemet för säkerheter och borgensförbindelser att skydda gemenskapens ekonomiska intressen.
De brister som finns i de tillämpliga förfarandena för systemet med säkerheter och borgensförbindelser medför just att gemenskapen inte kan driva in tillbörliga intäkter, och dessa måste då täckas av extra BNI-bidrag från medlemsstaterna. Därför har jag förståelse för att ränta bör tas ut av de operatörer som faktiskt utnyttjat sina betalningsanstånd som en icke beviljad kredit i samband med att deras varor övergått till fri omsättning. Garriga Polledos betänkande handlar om fall där medlemsstaterna bär ansvaret för att gemenskapens intressen skadas genom att inte tillämpa gemenskapens regelverk för säkerheter och borgensförbindelser.
Beträffande obligatoriska borgensförbindelser, erinrar revisionsrätten om att grundprincipen är att tullmyndigheterna skall fastställa dessa till en nivå som motsvarar tullskuldens exakta belopp om detta belopp med säkerhet kan fastställas, och i de fall detta inte är möjligt, det högsta belopp som tullmyndigheterna uppskattar att tullskulderna som har uppstått eller kan komma att uppstå uppgår till. Det är i praktiken det företag som står för säkerheten eller borgensförbindelsen som bedömer risken för den deklaration åtagandet gäller. Vid riskberäkningen bör garantin fastställas till det belopp som ligger närmast den tullskuld som säkerheten eller borgensförbindelsen gäller. Om dessa regler respekterades, skulle skyddet för de ekonomiska intressena helt säkerställas.
Det finns svårigheter och jag vill betona sex stycken av dessa:
För det första finns det inte någon pålitlig statistik om omfattningen av ställda säkerheter. Uppgifterna om dessa säkerheter och borgensförbindelser, som är klart identifierade i bokföringsmässigt och juridiskt hänseende, finns uppförda i medlemsstaternas tullmyndigheters bokföring, men det saknas åtgärder som gör det möjligt att jämföra och överblicka dem på gemenskapsnivå.
För det andra är vissa tullmyndigheter inte förmögna att - jag föredrar att godta den hypotesen snarare än att tro att de inte samarbetar - effektivt övervaka att gemenskapslagstiftningens villkor för säkerheter följs, på grund av brister i systemen och förfarandena eller brister i datasystemen. Jag vill här understryka att det är nödvändigt att det nya datoriserade transiteringssystemet (NCTS) träder i kraft inom kort i alla medlemsstater och i de länder som är associerade till den gemensamma transiteringen. Det är står klart att uppfyllandet av gemenskapens borgensförbindelser till stor del beror på utvecklingen av alla funktioner i NCTS-systemet.
För att lösa problemet med det stora antalet transiteringsförfaranden som inte har betalats, måste vikten av de operativa åtgärderna, och än en gång, behovet av en snabb utveckling av det nya systemet betonas. Med förfarandet med flera säkerhetsintyg och NCTS kommer vi att uppnå centralisering och en tydligare förvaltning.
För det tredje måste de ofullständiga deklarationerna uppmärksammas. När den tidsfrist som fastställts enligt gemenskapens regelverk har löpt ut, skall medlemsstaterna överföra de tullskulder för vilka säkerhet ställts och som inte har bestridits till " A-bokföringen" .
För det fjärde är det nödvändigt att ändra gemenskapens tullagstiftning i syfte att försäkra att de borgensmän som ställer säkerhet även gör detta för de avgifter som tullmyndigheterna får erlägga efter att varorna frigjorts.
För det femte, de många fall som har påtalats av revisionsrätten där tullskulder till gemenskapsbudgeten inte har betalats, eller inkommer när tidsfristen för den tillbörliga räntebetalningen har löpt ut.
Till sist vill jag nämna de svårigheter som leder till att betydande tullbelopp och andra avgifter inte kan drivas in från TIR-förfarandena, vilket beror på att de befintliga förfarandena inte tillämpas på ett effektivt sätt, och på den bristfälliga övervakningen av transitering av varor.
Avslutningsvis, herr talman, vill jag betona vikten av att Europeiska kommissionen studerar de olika problem som lagts fram, och den bör särskilt se över datasystemet så att hänsyn tas till medlemsstaternas ränteskulder till gemenskapsbudgeten.

McCartin
. (EN) Herr talman! Jag vill erkänna den viktiga roll som revisionsrätten spelar genom att sammanställa dessa rapporter. Jag ägnar mig åt fyra rapporter, som behandlar mejerisektorn, spannmålssektorn och svinpest och som omfattar utgifter på totalt ungefär 16 miljarder euro, vilket är en ansenlig andel av budgeten. Revisionsrättens arbete är mycket detaljerat, och vi måste erkänna den viktiga roll som den spelar genom att den hjälper parlamentet i dess arbete, för utan detta samspel mellan revisionsrätten och parlamentet, skulle parlamentet uppenbarligen inte kunna utvärdera och bedöma hur effektivt kommissionens utgifter används. Vi kan också erkänna att revisionsrätten spelar en roll genom att den hjälper kommissionen att identifiera svagheter i sin administration och svårigheter som den kanske inte har uppmärksammat och som har samband med det sätt på vilket medlemsstaterna genomför våra olika projekt.
Revisionsrätten har i denna rapport fäst uppmärksamheten på de svagheter som finns i de grundläggande förordningarna, svagheter som gör det svårt för kommissionen, och förvisso även för medlemsstaterna, att kontrollera utgifterna effektivt. I den särskilda rapporten om reformen av spannmålssektorn har revisionsrätten fäst uppmärksamheten på frågan om huruvida denna politik uppnår de ekonomiska och sociala målen eller inte.
För att återgå till mejerisektorn - det finns här två rapporter, en om skummjölkspulver, en om smör - bör vi komma ihåg att vi, även om vi tillämpar ett system med kvoter som är utformat för att anpassa produktionen efter konsumtionen, fortfarande måste använda omkring 3000 miljoner euro per år för att göra oss av med överskottet och att det av det skummjölkspulver som vi producerar bara är i storleksordningen 37 procent som säljs till marknadsvärde. Med andra ord måste resten subventioneras för att användas i djurfoder och i andra produkter. På samma sätt, när det gäller smör, säljs bara 75 procent av det smör som vi producerar till marknadspris. Detta identifierar svagheterna i en politik där vi tillämpar ett kvotsystem och samtidigt måste använda väldiga gemenskapsresurser för att subventionera överskottet.
Revisionsrätten fäster i sin rapport - och parlamentet stöder detta - uppmärksamheten på det faktum att vi kanske skulle använda våra resurser bättre om vi använde dem på ett sätt som skulle uppmuntra en högre konsumtion av mejeriprodukter på våra europeiska marknader, i stället för att subventionera outnyttjade kvantiteter.
Beträffande spannmålssektorn var revisionsrättens största bekymmer överkompensationen, som är väldokumenterad och som vi erkänner, och den fäster också uppmärksamheten på det faktum att det vid utarbetandet av politik på alla nivåer - i kommissionen, i rådet och i parlamentet - är nödvändigt att ta hänsyn till marknadsförändringar. När vi utarbetade denna politik förutsåg vi inte höjningen av världsmarknadspriserna, som ledde till en kraftig överkompensation för sektorn. I rapporten fäster man även uppmärksamheten på det faktum, och parlamentet antecknar detta, att i storleksordningen 40 procent av de 14 miljarder euro som används i spannmålssektorn går till 3 procent av lantbrukarna, medan 54 procent av lantbrukarna får dela på ungefär 5 procent av stödet.
Detta fäster i sin tur uppmärksamheten på hela syftet med politiken och på frågan om huruvida vi bör se över den för att göra den mer förenlig med regional- och socialpolitiken eller inte. Det var huvudpunkterna. Vi bör också säga, när det gäller spannmålssektorn eller mejerisektorn, att vi har noterat att kommissionen har åtagit sig att genomföra en genomgripande översyn av politiken och att den redan har satt i gång med det arbetet. Vi ser fram emot att det skall slutföras.
Jag vill tacka kommissionen för dess samarbete och för det faktum att den redan har vidtagit åtgärder för några av de svagheter som har identifierats i de olika rapporterna.

Staes
. (NL) Herr talman! Från och med det ögonblick då fredsavtalen i Dayton slöts i slutet av december 1995, har Europeiska unionen i mycket hög grad bidragit till freden. Många resurser har anslagits för återuppbyggnad, för anordnandet av val, bidrag till de mänskliga rättigheterna och så vidare. Vi finansierade också den höge representantens kansli till 53 procent. Den särskilda rapport från revisionsrätten som vi behandlar här är den tredje i raden. Tidigare var det rapporter om situationen i Mostar och en annan rapport handlade om återuppbyggnaden i f.d. Jugoslavien. Jag tror att de här särskilda rapporterna tillsammans med den här rapporten alltid sett till att vi i Europaparlamentet blivit direkt konfronterade med fakta och att vi också har försökt att följa upp de rapporterna på ett bra sätt. Jag tror också att det här arbetssättet vid revisionsrätten tillsammans med parlamentets uppföljning, via budgetkontrollutskottet, gjort att vi kunnat göra framsteg på det här området.
Kolleger! Budgetkontroll kan inte bara ske från ett kontor i Bryssel eller ett kontor i Strasbourg. Jag tror att man ibland måste ge sig ut på fältet, besök på platsen är nödvändigt, man måste lära känna människorna, man måste veta hur de måste arbeta där borta, under vilka omständigheter. Andra kolleger har i samband med tidigare rapporter fått chansen att åka till Bosnien och Hercegovina. De lärde sig mycket av det och även jag har varit där, mellan den 16 och 19 oktober förra året. Det är mycket viktigt, det upprepar jag och betonar jag. Under de där fyra dagarna i Sarajevo lärde jag mig egentligen mer än jag skulle ha gjort av tusentals sidor lektyr. Jag skulle alltså vilja uppmana talmanskonferensen att ta hänsyn till det när de senare skall besluta om att låta föredragandena få den erfarenheten eller inte.
Vilken var kritiken, kolleger? Kritiken gällde för det första kommissionen. För litet medel, för litet personal, en för central styrning från Bryssel. Jag tror att den kritiken från revisionsrätten har följts upp av Europeiska kommissionen. Det måste jag ge kommissionen goda betyg för. Saker har förbättrats, mer personal har satts in. Personalen vid delegationen i Sarajevo är bättre organiserad, är högt kvalificerad, är starkt motiverad, det vill jag betona här. Kritiken från revisionsrätten, parlamentets uppföljning har inneburit att det har skett. Dessutom har kommissionen under påtryckningar från revisionsrätten fört en decentraliseringspolitik och det har gjort att personalen vid delegationen i Sarajevo, men även vid andra delegationer, får mer slagkraft, att chefen för delegationen på ett kraftigare sätt kan möta behoven på plats och bland annat kunnat se till att alla betalningsunderskott nu har inhämtats. Goda betyg för kommissionen i det avseendet alltså.
En annan kritik gällde den höge representantens kansli och hur Europeiska unionen arbetar med det kansliet. Man beskyller Europeiska kommissionen för att den inte haft tillräcklig tillsyn. Revisionsrättens rapport och parlamentets åtgärder har gjort att det nu råder en annan mentalitet i den höge representantens kansli. Det är mycket riktigt så att det sedan mars 1999 finns en ny finansdirektör som utarbetat ett helt bokverk med regler som skall följas. I början av den höge representantens period förekom det tydligen en hel del slöseri. Den mannens insatser, kommissionens insatser, insatserna från kansliet i sin helhet har gjort att budgeten för den höge representantens kansli på tre år har minskats med nästan fem miljoner euro. Det tycker jag ändå är ett mycket positivt resultat.
En av de viktigaste kritikpunkterna mot den höge representanten var också punkt 17 om den före detta finansdirektörens sammanblandning av intressen. Parlamentet begär, åtminstone i resolutionen som den ser ut nu, ingående förklaringar angående det. Jag måste meddela er att jag under tiden fått en skrivelse från den höge representanten och även från kommissionen och att de viktigaste kritikpunkterna därmed har besvarats. Därför föreslår jag att mitt ändringsförslag, i vilket hänsyn tas till det, godkänns.
Kritik framfördes också med avseende på de mänskliga rättigheterna. Jag måste säga att kommissionen för de mänskliga rättigheterna uträttar ett mycket förtjänstfullt arbete i Sarajevo och i Bosnien och Hercegovina i allmänhet. Jag tycker att vi måste ställa mer medel till dessa personers förfogande, men när det gäller mänskliga rättigheter väntar vi fortfarande på svar från kommissionen med avseende på punkterna 29 och 35.
En sista viktig punkt är fortfarande mediesektorn. När det gäller mediesektorn framförs mycket stark kritik mot kommissionen. Inom mediesektorn skall material som inte var bidragsberättigat ha subsidierats för två miljoner euro. Jag väntar fortfarande på en detaljerad rapport från kommissionen. Det står i resolutionen och jag hoppas därför också att jag snarast möjligt kan få ett svar på det.

Dell'Alba
. (FR) Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Mitt betänkande omfattar i själva verket fyra olika rapporter. Jag vill i det avseendet hedra kommissionär Schreyer för hans närvaro. Jag hoppas att de särskilt ansvariga för förvaltningen av strukturfonderna såväl i kommissionen som i medlemsstaterna genom honom kommer att få kännedom om budskapet i vårt betänkande och i våra slutsatser, eftersom som det i förekommande fall handlar om strukturfonder som allmänt och direkt, som vi vet, förvaltas av medlemsstaterna.
Det avser således följande fyra olika rapporter: en rapport om additionalitetsprincipen för stöden, en rapport om utvecklingen av industriområden, en tredje rapport från revisionsrätten om sysselsättningsfrämjande stödåtgärder riktade till ungdomar via Europeiska socialfonden och EUGFJ:s utvecklingssektion samt en rapport om Internationella fonden för Irland och Peace-programmet i Nordirland. När det gäller den sistnämnda rapporten, tackar jag särskilt utskottet för regionalpolitik, transport och turism för dess bidrag till mitt arbete. Vi omarbetade i budgetkontrollutskottet samtliga ändringsförslag som det ingivit.
Dessa fyra olika ämnen ger emellertid anledning till likartade kommentarer, som kan vara av tre typer. I första hand, avser den främsta kritik som kan ges till kommissionen de administrativa förfaranden som revisionsrätten, liksom vi, anser vara för långa och komplicerade och som ibland hindrar projektens genomförande. Man måste också säga att samma kritik gäller för medlemsstaterna. Kontrollerna under projektens gång ute på fältet eller från Bryssel är alltid otillräckliga. Man hävdar alltid en brist på medel och personal - andra har sagt det om andra frågor - trots revisionsrättens regelbundna påpekanden i det avseendet. Kommissionen håller på att djupgående reformera sin struktur och begär extra medel. Jag hoppas att parlamentet, som alltid har trott på myten om noll ökning av tjänstemän samtidigt som uppgifterna har ökat, kommer att godkänna kommissionens förslag och mål för att också stärka dess kontroller och roll. Detta orsakar naturligtvis en överlappning av finansieringarna, eftersom finansieringarna inte kontrolleras tillräckligt väl, och därmed ett dåligt utnyttjande av de europeiska anslagen. Den sista kritik som kan göras avser de sena betalningarna, en återkommande fråga som kommissionen inte verkar ha lyckats lösa eller stoppa.
I andra hand, är en viktig kritik, som jag skulle vilja att vi kunde betona i våra kontakter med medlemsländerna, det dåliga utnyttjandet av anslagen, ofta på grund av bristande samarbete mellan medlemsstaterna och kommissionen samt bristande vilja från medlemsstaternas sida att framhålla fondernas värde. De framträder ofta såsom donationer och såsom fonder som kan ersätta de nationella fonderna. Medlemsstaterna fäster under vissa förhållanden liten vikt vid additionalitetsprincipen, som innebär att det handlar om en samfinansiering som skall kompletteras med en nationell finansiering. De anser att fonderna omfattar nära 100 procent av finansieringen, vilket givetvis inte är förenligt med tanken bakom strukturfonderna och deras utnyttjande. Medlemsstaterna får inte glömma att dessa fonder är allmänna och rör samtliga europeiska medborgare. De borde därför utnyttja dem med ännu bättre urskillning än de nationella fonderna.
För att dämpa denna snedvridning antogs nya föreskrifter i juni 1999 och jag hoppas att de kommer att kunna bidra till ett framåtskridande. Vi ber kommissionen att utnyttja alla medel som står till dess förfogande när den upptäcker snedvridningar, såsom betalningsinställelser, och om motiven är befogade kommer vi, på vår sida, att stå bakom kommissionen för att stödja den i det avseendet.
Jag tycker slutligen att kommissionen själv borde hålla ett mer vaksamt öga på kriterierna för stödberättigande innan den låter medlen frigöras. Det skulle förhindra finansiering av orimliga och värdelösa projekt som man ofta ser i medlemsstaterna. Det var de kommentarer jag ville göra. Tack, herr talman, för de extra sekunder som ni gav mig.

Queiró
Herr talman, kära kolleger! Den omständigheten att Europeiska unionen ger betydande resurser till återuppbyggnaden och till stöd för genomförandet av demokrati i Bosnien och Hercegovina rättfärdigar helt den uppmärksamhet vi nu ägnar resolutionsförslaget om revisionsrättens särskilda rapport 2/2000.
Vår första iakttagelse bero på det faktum att revisionsrätten först i början av år 2000 kunde avsluta och godkänna sin rapport om gemenskapens bistånd mellan 1996 och 1998 alltså mellan två och fyra år tidigare. Den uppenbara konsekvensen av denna försening, som jag beklagar, är att många av våra anmärkningar förlorat i aktualitet, eftersom det under tiden har skett viktiga förändringar i Bosnien och Hercegovina på det rättsliga området och i den politiska verkligheten. Detta betyder inte att dessa anmärkningar inte skall beaktas i framtiden, särskilt i Kosovo, för att undvika sådana problem i liknande insatser från unionens sida.
Sanningen är att denna typ av kontroller är avgörande för inventeringen och för att lösa befintliga problem. Problemen ligger på två nivåer: dels den direkta finansieringen och dels samfinansieringen tillsammans med andra bidragsgivare. I det första fallet framträder det bristande stödet till åtgärder för försvaret av de mänskliga rättigheterna, stödet till det civila samhället och informationsmedel. Efter att man upptäckte de olämpliga centraliserade förfarandena, på grund av de brådskande insatserna där kommissionen ställdes inför fullbordat faktum som man var tvungen att finansiera, är det som tur är många situationer som har rättats till. När det gäller samfinansieringen, bör överförandet från första finansieringspelaren till den höge representantens kansli framhållas positivt. Detta innebar att man vid dess genomförande var tvungen att respektera budgetförordningens bestämmelser. Detsamma bör för övrigt ske, enligt vår mening, när det gäller finansieringen av övervakningen av valförfarandena och därigenom samarbetsramen med OSSE.
Detta var, herr talman, de iakttagelser vi och utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, anser bör tas upp i Staes betänkande - vilket jag gratulerar till -, med hänsyn till storleken på anslagsbeloppet för denna typ av stöd, de bristande resurserna och det uppenbara behovet av att de används på ett strängt och öppet sätt.

Collins
Herr talman! Jag vill börja med att välkomna Dell'Albas betänkande och erkännandet i detta att Internationella fonden för Irland och fonden för fred och försoning är nyskapande medel för att befästa fredsprocessen.
Den svåra miljö i vilken fonderna har varit tvungna att verka, deras roll som verktyg för att stimulera ekonomin och öka sysselsättningen, infallsvinkeln att prioritera missgynnade områden samt den unika rollen som banbrytare för gemensam förvaltning och leverans av gränsöverskridande program har alla fått det erkännande som de förtjänar.
Jag förstår att Internationella fonden för Irland har lämnat ett omfattande svar på de frågor som tas upp i revisionsrättens rapport, och ledamöterna kan få tillgång till detta. Svaret inbegriper ett antal särskilda åtgärder som fonden vidtar för att angripa saker som tas upp i rapporten.
Det är viktigt att betona en nyckelpunkt angående Internationella fonden för Irland: det är inte ett program inom ramen för Europeiska unionen. Fonden är faktiskt en internationell organisation med en egen direktion, egna regler, egna revisionsförfarande och så vidare. Dessutom är Europeiska unionen bara en av fem givare som är inblandade i dess finansiering. Europeiska unionens årliga bidrag utgör 35 procent av totalsumman.
Internationella fonden för Irland inrättades 1986 av den brittiska och den irländska regeringen med målet att främja ekonomiska och sociala framsteg och uppmuntra kontakt, dialog och försoning mellan unionisterna och nationalisterna runtom i Irland.
Bidragsgivare till fonden är Förenta staterna, Europeiska unionen, Kanada, Nya Zeeland och Australien. Sedan fonden instiftades har den bidragit med 597 miljoner euro till 4 600 projekt, vilket har bidragit till att skapa 38 000 arbetstillfällen, vilket i sin tur har lett till ytterligare investeringar på ungefär 1,193 miljarder euro, och detta innebär att de totala investeringarna i projekten uppgår till nästan 1,79 miljarder euro. Den har styrt nästan 90 procent av sina åtaganden till de mest eftersatta områdena, uppmuntrat över 9 000 deltagare i olika befolkningsgruppsöverskridande grupper och uppmuntrat 5 000 deltagare i gränsöverskridande strukturer.

Folias
Herr talman! Jag vill betona att med kollegan Staes betänkande har ett mycket gott arbete utförts och jag vill även fästa allas uppmärksamhet på det faktum att Balkan är ett säreget område i det europeiska landskapet, inte bara ur geografisk synvinkel utan också när det gäller mentalitet och förhållanden. Jag anser alltså att varje ärende bör utredas grundligt, så att både vår kritik och de åtgärder vi vidtar kan leda till resultat. Det som Staes sade och gjorde, att han alltså begav sig till platsen i fråga för att se vad som händer, är vad det hela handlar om. På avstånd kan vi inte veta, herr talman, mina damer och herrar kolleger, vad som händer i just dessa områden vilka uppvisar flera särdrag. Från ett kontor kan vi inte följa exakt vad som sker. Med brev, fax och e-post kan vi inte förstå detta folks mentalitet. Det som behövs är att vi är nära dem. Och att vi är nära dem inte bara genom att uttrycka ett intresse som givetvis finns ur alla aspekter utan att vi är nära dem även i handling och naturligtvis även geografiskt, men huvudsakligen att vi känner till dessa folks historia och sinnelag.
Allt som inträffat när det gäller revisionsorganens och kommissionens anmärkningar visar att fienden till det som är bra alltid är det som är bättre. Och det som är bättre kan alltid bli ännu bättre, vilket vi alla försöker att ha som målsättning. Jag är säker på att det intresse vi visar och den kritiska anda som råder bara kan leda åt rätt håll och låt oss, om ni vill, ta resultaten av vad som tillämpas i praktiken vid detta slags samfinansieringar för att kunna rätta till detta i andra riktningar. Vi har i dag Europeiska byrån för återuppbyggnad med säte i Thessaloniki och i Pristina. Detta har kritiserats mycket. Men vi kan inte betrakta Sarajevo på samma sätt som Pristina, och det bör vi klargöra. Just därför hänvisade jag till olikheter i mentalitet, förhållanden och situationer som vi bör ta hänsyn till.
Flera kolleger har sagt - och med all rätt ur en aspekt - att byrån i Thessaloniki borde decentraliseras därifrån till Pristina. Flera av oss motsatte oss tvärt detta och sade att detta kan omöjligt ske. Bevisligen gjorde vi rätt i att behålla byrån i Thessaloniki ty om vi hade flyttat byrån i Thessaloniki till Pristina skulle Jugoslavien i dag inte ha någon möjlighet till finansiering genom organisationen för återuppbyggnad och detta därför att det aldrig skulle ha varit möjligt för någon serb att bege sig till Pristina och göra anspråk på ens en enda euro. Just därför upprepar jag att det är bra med kritik, men att allt vi gör bör anpassas till förhållandena, behoven och särdragen i varje område.

Morgan
Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att tacka revisionsrätten för dess mycket användbara rapport, som denna gång berör en rad frågor. Vi var mycket kritiska när den lade fram sin årsrapport, men jag anser att dessa särskilda rapporter är mycket värdefulla.
Det finns helt klart fortfarande en rad områden där kommissionen måste handla för att förbättra situationen. Jag skall rikta in mig på ett svar på rapporten som har skrivits av Dell'Alba om olika aspekter av strukturfonderna. I mitt land är det här utan tvekan ett av de områden där Europeiska unionen kan hävda att dess insatser leder till märkbara resultat, och det finns ett erkännande att strukturfonderna och försöken att öka välståndet och att förbättra sociala förhållanden och sysselsättningssiffror i ett område ger en positiv bild av EU. Men vi kan inte bara stå bredvid och okritiskt applådera. Revisionsrättens rapporter visar tydligt att det finns utrymme för radikala förbättringar, och kommissionen har redan lagt fram en ny strukturfondsförordning för att förbättra situationen, och den kommer uppenbarligen att följa utvecklingen mycket noga, för att se om dessa reformer har varit tillräckligt långtgående.
När det gäller additionalitetsprincipen måste vi komma ihåg att de europeiska fonderna inte är avsedda att finansiera utan medfinansiera verksamheter och att de inte får ersätta de nationella myndigheternas offentliga utgifter. Så långt är allt bra, men även de nya förordningarna medger bara additionalitetsbedömning på nationell nivå och inte på regional nivå. Regler är regler, men om det inte finns något effektivt straff vid brott mot dem, blir de svagare, liksom det blir svårt att upprätthålla respekten för dem; det är följaktligen nödvändigt med en stabil rättslig grund för att utveckla det eventuella införandet av sanktioner.
I fråga om utvecklingen av industriområden, bör kommissionen inte vrida sina händer, utan säga att detta bara bör ses som en del av en mer omfattande politik för att hjälpa små och medelstora företag. Betydande summor läggs på dessa åtgärder. I Wales, till exempel, vet vi att detta är ett tydligt mål; vi behöver tydliga mål och målsättningar, och vi ser fram emot att se dem i strukturfondsprogrammen i framtiden.

Mulder
Herr talman! I snälltågsfart några kommentarer angående de mycket nyttiga rapporterna från revisionsrätten.
Först Garriga-betänkandet. Jag tror att budgetutskottet redan föresatt sig det, men jag tycker ändå det är mycket viktigt att vi börjar utvärdera resultaten från undersökningskommittén angående transiteringsbedrägerier. Vad har kommissionen hittills gjort med rekommendationerna i den rapporten?
McCartin-betänkandet om jordbruk. Alltid ett intressant ämne och ingen skall förneka att jordbrukspolitiken inte är statisk utan måste följa med sin tid, särskilt i samband med förhandlingarna inom ramen för Världshandelsorganisationen och utvidgningen.
Jag tar upp två saker utan att vi uttalar oss för eller emot. Just nu är det viktigaste för min partigrupp för det första, vilka följder skulle det få om det förekom en samfinansiering av jordbruksutgifter och då särskilt inkomststöden? En annan sak, och mycket aktuellt just nu är bekämpande av djursjukdomar. Mycket dyrt för EU:s budget. Vore det inte möjligt att försäkra sig mot att det utbryter vissa djursjukdomar i enlighet med praxis i medlemsstaterna? Kan kommissionen undersöka det ämnet så snabbt som möjligt?
Sedan kommer jag till Staes-betänkandet. Det är uppmuntrande att Europeiska unionen kan utföra ett gott arbete i getingboet på Balkan. Vi gläder oss över det och anser att Staes betänkande är ett utmärkt betänkande. Vi stöder främst att den höge representantens kansli som bestämmer var skåpet skall stå, det är Europeiska unionen som betalar och den måste också kontrollera att pengarna används på ett bra sätt.
En allmän kommentar angående det korruptionsklimat som skulle råda på Balkan. Vi tycker att kommissionen måste uttala sig om hur det skulle kunna påverka Europa. Påverkas EU-biståndet av det?
Sista punkten är Dell'Alba-betänkandet. I mitt land finns det tecken som tyder på att det europeiska biståndet driver upp priset på företagstomter avsevärt. Det är inte önskvärt, tycker vi. Skulle inte något kunna göras åt det?

Rühle
Herr talman, kära kolleger! Revisionsrättens rapporter får en helt ny aktualitet på grund av den nuvarande BSE-krisen. Den europeiska jordbrukspolitiken måste omprövas. BSE utgör bara toppen på isberget. Subventionering av volymtillväxten, överproduktion, och sedan ytterligare subventioner för att reducera överskottet, är inte bara svårbegripligt för den vanlige medborgaren, utan det är också i extrem utsträckning upplagt för bedrägerier, och kvoteringsbestämmelserna motverkar inte detta på långt när. McCartins betänkande visar mycket tydligt på detta.
Det är vår föredragandes förtjänst att detta alltid påpekas, inte bara i tider som dessa. Tyvärr har parlamentet inte fullt medbeslutande i fråga om jordbruket, och kan därför bara i obetydlig utsträckning påverka det politiska handlingsutrymmet. Besluten fattas i ministerrådet, de fattas av de nationella jordbruksministrarna, och allmänheten med sina många kundintressen utesluts från dem. Men trots att man förbehåller sig rätten att besluta, är man inte beredd att verkligen ta på sig ansvaret. När det handlar om fel, missförhållanden, oriktigheter eller bedrägeri tar man inte direkt på sig ansvaret för detta, utan det är Bryssel, det är EU, som man alltid hänvisar till.
Detta måste förändras i grunden. Det krävs inte bara kontroll, utan även politiskt medbeslutande för parlamentet på jordbrukspolitikens alla områden. Vi behöver mer öppenhet och mer offentlighet. Detta riktar sig inte mot jordbrukarna, utan det handlar om att i jordbrukarnas intresse kämpa för en annan konsumentpolitik. McCartin har också i sitt betänkande redan nämnt de riktiga stickorden. Det handlar om direkt stöd och samfinansiering. Här måste något ändras, även med tanke på östutvidgningen, om vi vill bedriva jordbrukspolitiken på så sätt att den klarar av en östutvidgning. Även efter Nice blir det tydligt att rådet inte klarar av att faktiskt lösa dessa problem, och därför vill jag avslutningsvis än en gång påpeka, och det kommer att bli en fråga för hela parlamentet, att vi inom jordbrukspolitiken behöver fullt medbestämmande och full medbeslutanderätt för parlamentet.

Seppänen
Herr talman! I revisionsrättens rapport från år 1999 kan man läsa att de största nettobetalarna i EU:s budget har varit Storbritannien, Belgien och Holland. Dessa tre länder har i förhållande till andra länder redovisat mycket mer tullavgifter, det vill säga egna medel. I dessa länder finns stora hamnar och via länderna går en hel del så kallad förpassningstrafik.
När man läser revisionsrättens dokument och Garriga Polledons betänkande fäster man sig vid ett pinsamt drag. I många länder har man avslöjat oegentligheter, men länderna nämns inte vid namn. Sålunda väcks en misstanke om att flest antal brott har begåtts i de länder som har stora transithamnar. Om ländernas namn inte nämns riktas misstankarna mot Storbritannien, Belgien och Holland. Om de inte är skyldiga till skyddande av brott och brottslingar, är de i alla fall föremål för misstanke eftersom ländernas namn inte nämns.
Via Europeiska unionen rör sig stora mängder varor som transporteras från hamnarna till länder utanför unionen. I såväl revisionsrättens som OLAF:s undersökningar har det framkommit att betydande olägenheter förekommer särskilt i samband med import och transitering av tobak. Deras omfattning är så svår att uppskatta att omfattningen av de beräknade skadorna för unionen ligger mellan en och fem miljarder euro. Tobaken kommer huvudsakligen till hamnarna i Holland och Belgien och transporteras därifrån vidare via EU-länderna till det forna Jugoslavien, bland annat till Montenegro. EU beslutade i fjol av politiska skäl att bistå Montenegro med femton miljoner euro utan villkor för bekämpning av smuggling. Från Montenegro körs smuggeltobaken varje natt med 50 eller 70 snabbgående båtar till Italien, varifrån den sprids till EU:s marknad utan tullar eller skatter. För att förhindra dylik verksamhet krävs målmedvetet agerande och lösningar på de problem man har hänvisat till i Gariga Polledos betänkande. Sett ur unionens perspektiv är det fråga om ett miljardprojekt.

Caullery
Herr talman! Dagens diskussion är förvisso välkommen, men den omfattar mycket olika ämnen. Jag kommer följaktligen att inskränka mitt anförande till de frågor som behandlats av McCartin och Staes.
När det gäller det första av dessa två betänkanden, kan inte den franska delegationen i vår grupp ansluta sig till vissa kommentarer avseende smörfett som ifrågasätter rådets beslut att bevara garantipriserna fram till år 2005.
Detta beslut verkar nämligen synnerligen välgrundat och nödvändigt för jordbrukarna. På samma sätt verkar det inte kunna användas som ett seriöst argument att 92 procent av de tillgängliga anslagen 1998 för avsättningsåtgärder för smör till förmån för icke vinstdrivande organisationer gick till endast tre medlemsstater, och att ingen av dessa hörde till de fattigaste länderna i Europeiska unionen, såsom det upprepas i resolutionen. Det är nämligen att här gå lite för snabbt framåt och glömma bort att fenomenet med utveckling av en fjärde värld och en pauperisering av vissa sociala kategorier i våra länder är en skrämmande verklighet. Det är emellertid inte en återgång till en tillväxt som fortfarande är instabil som kommer att möjliggöra en snabb återanpassning av en befolkning som sedan länge ofta varit utesluten.
Vi är inte heller nöjda med den kritiska ståndpunkten i betänkandet i fråga om stöden till de stora spannmålsområdena, även om det naturligtvis är nödvändigt att särskilt uppmärksamma de minsta spannmålsproducenterna i unionen.
När det gäller svinpest, delar vi inte heller åsikten att svinproducenterna borde bestrida en större del av den finansiella börda som åtgärderna för kampen mot epidemier utgör och man kan undra varför de borde betala denna extra skatt när man känner till de tunga utgifter som de redan har.
Är de ansvariga för epizootierna? Givetvis inte, de är offer för dem. Såvida vi inte i smyg vill återföra den gemensamma jordbrukspolitiken till nationell nivå, kan det således inte komma i fråga att godkänna detta förslag.
I betänkandet av Staes rörande Europeiska unionens stöd till Bosnien Hercegovina brännmärks med rätta de allvarliga bristerna i den finansiella förvaltningen av den höga representantens kontor, dessutom under en dramatisk period, och alltid till nackdel för de europeiska medborgarnas pengar.
Vår grupp noterar också den begäran om upplysningar som har sänts till den höga representantens kontor och till kommissionen för att få reda på orsakerna till intressesammanblandningen.
Det är också oacceptabelt att 2 miljoner euro har avsatts för icke stödberättigat material inom sektorn för...
(Talmannen avbröt talaren.)

Bösch
Herr talman! Jag vill säga ett par ord om kollegan Staes utmärkta betänkande. Först vill jag egentligen vända mig till er som ledamot av denna kammares presidium. Det var en skam för kammaren att vi måste finna oss i en sådan byråkratisk administrativ försening när det gällde huruvida vi kan skicka föredraganden från kammarens tillsynsorgan till Bosnien-Hercegovina eller inte. Jag hoppas, i deras intresse som vi här skall företräda, att något sådant inte kommer att hända igen. Jag säger det med all tydlighet, eftersom vi - även jag personligen - normalt kritiserar detta när det gäller kommissionen. Denna gång måste vi tyvärr konstatera samma sak i vår egen kammare, och det är ett outhärdligt tillstånd!
För det andra: Detta betänkande från kollegan Staes ger oss förhoppningar i två riktningar. Å ena sidan är kommissionen bildbar. Det som hänt mellan de första besöken som gjordes under ledning av budgetutskottet och budgetkontrollutskottet, och det som nu kan konstateras av vår föredragande, är en välgörande utveckling, och jag kan bara gratulera kommissionen till den.
I början av detta program för Balkan garanterades hjälp, så som det ofta skedde i unionen, nämligen genom att man beslutade vid gröna bordet i Bryssel och gav privata företag i uppdrag att lokalt ta reda på vilket hjälpbehov som fanns och fördela pengarna och lämna ut dem. Detta har avskaffats och ändrats på ett nästan revolutionärt sätt - också efter påtryckningar från denna kammare. Det visar att våra initiativ är värdefulla och att kommissionen kan lära sig.
Fru kommissionär, kanske kan ni använda denna förmåga att ta till er lärdom, som ni har lagt i dagen i delegationen i Sarajevo, som modell för andra delegationer i andra länder!

Ortuondo Larrea
Herr talman! Trots de resurser från strukturfonderna som har satsats på att stimulera den territoriella jämvikten i Europeiska unionen, har fortfarande de 25 rikaste regionerna en inkomst per capita som är två och en halv gånger högre än de fattigare regionernas, och trots de många behov som dessa mindre gynnade regioner har, kommer inte alla de belopp som budgeteras varje år för utvecklingsfonderna till användning. Jag anser att vi måste reflektera över de verkliga orsakerna till detta obegripliga faktum. Det är möjligt att det saknas initiativ och att de sämre gynnade regionerna inte heller vet hur de skall utveckla dessa.
Om det är så, kan vi inte stå med armarna i kors och rättfärdiga oss själva med förevändningen att vi ger dem pengar, men att de inte utnyttjar dem. Vi måste stimulera en kompletterande politik med analys, information, utbildning, motivering, rådgivning och uppföljning för att skapa nya strukturer och möjligheter till utveckling och framsteg.
Det är emellertid också möjligt vi från vårt mer utvecklade och mer teknokratiska perspektiv är överdrivet perfektionistiska och krävande, att vi håller för mycket på reglerna och ställer för många villkor, och att vi i och med detta förhindrar att värdefulla idéer uppkommer som ligger i nivå med utvecklingen i de regioner som gemenskapens politik riktas mot. Kanske måste vi anpassa gemenskapens politik till de regionerna, i stället för att tycka att de skall anpassa sig till en elitistisk europeisk politik. Vad som är...
(Talmannen avbröt talaren.)

Blak
Herr talman, jag vill först och främst gärna gratulera herr Staes till ett utmärkt betänkande. Hans arbetsvillkor har inte varit de bästa. Det är inte rimligt att vi i parlamentet skall behandla en rapport från revisionsrätten, som handlar om händelser, som ägt rum för flera år sedan, men Staes har gjort sin hemläxa. Han har nämligen varit ute på fältet. Nu är det inte för det att jag inte litar på Staes, tvärtom, men jag var händelsevis också i Bosnien i förra veckan, och han har rätt i sin bedömning. Historien om kommissionens delegationer i Bosnien har blivit en framgångssaga.
Revisionsrätten drar den slutsatsen i sin rapport att kommissionens kontroll av medel till t.ex. den höge representantens kontor och till FN långt ifrån varit tillfredsställande. Många av problemen skylls på att projekten tidigare förvaltades centralt från Bryssel. Nu har EU-delegationerna på stället fått större befogenhet och fler anställda. Det visar, att idén med att ge delegationerna fler skyldigheter och mer ansvar rent faktiskt fungerar i praktiken. Revisionsrätten föreslår att EU framöver ger organisationer som FN och OSSE och den höge representantens kontor en påse pengar, som de själva kan administrera. Samtidigt skulle revisionsrätten gärna vilja stärka kontrollen. Jag anser inte riktigt att det hänger samman. Om vi bara ger pengar som direkt budgetstöd till organisationen, så förlorar kommissionen fullständigt överblicken och kontrollen. Frågan om samarbete mellan EU och organisationerna blir en del av ansvarsfriheten 1999. Kommissionen efterlyser klara riktlinjer från rådet och parlamentet. Det kan jag förstå. Vi kan inte både kräva bättre kontroll och lösare tyglar. Vi blir helt enkelt tvungna att behålla en viss kontroll över skattebetalarnas pengar. FN-systemet blir dessvärre mer och mer byråkratiskt, ineffektivt och korrupt, så jag har trots allt mycket mer tillit till vårt eget EU-system.

Casaca
Denna debatt handlar om tio särskilda rapporter från revisionsrätten om frågor av så olika karaktär och betydelse och omfattar ämnen från en reflektion över additionalitetsprincipen i strukturåtgärderna till en konkret och rigorös analys av gemenskapens spannmålspolitik. Låt mig därför begränsa mig till den sistnämnda frågan och jag vill börja med att gratulera vår kollega McCartin liksom revisionsrätten till det utmärkta arbete som båda har genomfört, och ta upp om slutpunkterna i revisionsrättens analys.
Från 1993 till 1997 fanns en överkompensation i spannmålssektorn på mer än 13 miljarder euro. Varje europeisk medborgare bidrog med mer än 37 euro till spannmålsbudgeten 1997. Jordbruksgrödorna utgjorde 43 procent av jordbruksutgifterna men bara 10,7 procent av slutproduktionen. Nästan 40 procent av subventionerna gick till 3 procent av jordbrukarna, och 57 procent av mottagarna fick 4,5 procent av subventionerna. Utifrån denna analys beslutade revisionsrätten att det nuvarande systemet med inkomststöd till jordbrukarna, grundat på faktorer som pris, produktion och jordbruksarealer, behövde ersättas med en modell med ett nettostöd till jordbrukarnas inkomster eller arbetsenheter, där jordbruksstödet skulle vara en ersättning för inkomstförluster.
Den gemensamma organisationen av marknaden för jordbruksgrödor är det maximala uttrycket för en gemensam jordbrukspolitik som behöver reformeras. Tysklands federala regerings djupa omvandling av politiken är en klar signal om att det även i Europas hjärta, där den gemensamma jordbrukspolitiken har sitt ursprung och där den alltid haft sitt största stöd, är alltmer ohållbart att bibehålla en modell för jordbrukspolitiken som är skapad för att försvara en industriell produktion och stora jordbruksanläggningar. Vi måste skapa en jordbrukspolitik med regionala kriterier med jämlikhet mellan jordbrukarna för att skydda det kulturella arvet och miljön i Europa. Detta betyder att den gemensamma jordbrukspolitiken måste reformeras.

Ferreira
Herr talman! Jag kommer att göra några kommentarer om de problem som anges i betänkandet av Dell'Alba och som jag vill rikta er uppmärksamhet på.
Åtgärderna för etableringsstöd till unga jordbrukare uppfyller inte förväntningarna, eftersom i den grupp som åsyftades hade alltför många överskridit åldersgränsen när de fick stödet, medan de däremot kunde göra anspråk på det när de upprättade ansökningshandlingarna. Inför de svåra situationer som en stor del av dessa unga jordbrukare upplever och de svårigheter som denna yrkesgren möter är det oacceptabelt att en del av dem inte kan dra fördel av de europeiska och nationella stöden på grund av oklarheter och förseningar.
När det gäller de sysselsättningsfrämjande åtgärderna riktade till ungdomar skulle det vara nödvändigt med en exakt utvärdering för att vi skall kunna bedöma effekten av denna politik. I denna utvärdering borde man ta hänsyn till mångfalden av anpassningsåtgärder som skall genomföras. När det gäller åtgärderna för omstrukturering av industriområden, kan däremot alltför frikostiga finansieringar iakttas, eftersom stöd från Europeiska regionala utvecklingsfonden har gett möjlighet till finansiering av projekt av annan art än omstrukturering av industriområden. Därtill kommer att när de inte samordnas på regional nivå uppstår en tävlan mellan byggherrar och följaktligen en splittring av stöden samt mindre effektivitet. Det gör att det är omöjligt att föra en omstruktureringspolitik i vilken man beaktar behovsdiagnosen fram till utvärderingen av genomförandet, vilket i sista hand möjliggör en aktiv regionalförvaltning.
I det avseendet kan jag inte med tystnad förbigå den omstrukturering som koncernen Danone gör sig beredd att företa, en metod som vi möter i olika medlemsstater. Vi kan inte godta att av strukturjusteringsskäl skall företag, som har kunnat få europeiska stöd, kunna besluta att säga upp tusentals personer, samtidigt som de är i god finansiell hälsa, och skapa lika många familjetragedier för vilka det än en gång skall begäras nationella och europeiska allmänna medel.
Sammanfattningsvis är ett av de viktigaste målen i Europeiska unionen kampen mot arbetslöshet, en prioritering av medlemsstaterna men också av kommissionen. Vi vet att det är svårt att nå hela den målgrupp som åsyftas genom en åtgärd. Inför de oklarheter och brister som konstaterats begär man emellertid att nödvändiga åtgärder hädanefter skall vidtas, i synnerhet att bättre definiera åtgärderna och se till att mottagarna de facto drar fördel av dem genom att begränsa handläggningstiderna för ärenden och utbetalning till mottagarna, så att resultaten i fråga skall vara...
(Talmannen avbröt talaren.)

Hume
Herr talman! Jag tackar föredraganden för de särskilda hänvisningarna i hans betänkande till två stora finansieringsprojekt i Nordirland som avser vår fredsprocess och för hans positiva svar till Internationella fonden för Irland, som inte bara finansieras av Europa utan även av Förenta staterna, Kanada och Australien.
Jag skulle råda andra regioner med allvarliga arbetslöshetsproblem att studera den internationella fondens arbete i Nordirland och i de angränsande grevskapen. Den har uträttat ett helt enastående arbete. Den har till exempel finansierat omkring 4 600 projekt, vilket har skapat 38 000 arbetstillfällen, och nästan 90 procent av dessa arbetstillfällen har tillkommit i områden med hög arbetslöshet och i eftersatta områden. Omkring 9 000 personer från olika befolkningsgrupper har deltagit i dessa projekt för att skapa arbetstillfällen i Nordirland, och omkring 5 000 personer har deltagit i projekten av gränsöverskridande karaktär. Fonden har uträttat ett enastående arbete, och jag välkomnar betänkandets positiva svar på detta.
Dessutom har vi det särskilda programmet Peace, som Europeiska unionen själv står bakom. På gräsrotsnivå i Nordirland för även det samman människor från båda grupper i vårt samhälle, särskilt med projekt för unga människor - unga män och kvinnor. Det finns vänortsinitiativ för att främja gemenskap; det finns projekt för att stödja och utbilda arbetslösa kvinnor - jag väljer bara ut några av de mycket framgångsrika verksamheter som pågår -, utveckla livsmedelsindustrin och, naturligtvis, förbättra bostadssituationen.
Vi välkomnar och tackar kommissionen varmt för detta, liksom ministerrådet för det särskilda programmet Peace för Nordirland. Jag skulle vilja uttrycka min djupa tacksamhet till alla mina kolleger i parlamentet för deras enhälliga stöd för detta fredsprojekt, för det ger ett mycket positivt bidrag till framväxten av fred i mitt land.

Gallagher
Herr talman! Som en parlamentsledamot som företräder den del av Irland som drar nytta både av Internationella fonden för Irland (IFI) och av fonden för fred och försoning, skulle jag vilja prisa det som hittills har åstadkommits med dessa två fonder, och som en företrädare som har ett nära samarbete med de lokala grupper och projekt som utnyttjar fonderna på ett enastående sätt, skulle jag vilja säga att jag är fullständigt övertygad om att alla pengar som betalas ut genom fonderna redovisas på ett riktigt sätt. IFI och fredsfonden är unika fonder, så det är förståeligt att vissa missförstånd kan ha uppstått till följd av en bristande kännedom om fondernas särskilda natur och verksamhet.
Som tidigare påpekades, är EU en stor bidragsgivare, tillsammans med Förenta staterna, Kanada, Australien och Nya Zeeland. Fonden har bidragit med över 400 miljoner brittiska pund, vilket har utlöst investeringar på 1,2 miljarder pund och skapat 38 000 arbetstillfällen i 150 projekt i de angränsande grevskapen och i Nordirland. Det är i mina ögon fullständigt otillbörligt att budgetkontrollutskottet ifrågasätter effektiviteten hos IFI:s finansieringssystem. Jag anser att dessa fonder har gett ett stort bidrag till fredsprocessen och att Dell'Alba borde bekanta sig mer i detalj med fonderna. Jag skulle vilja bjuda in honom att besöka Nordirland och de angränsande grevskapen, så att han kan få en överblick över situationen med egna ögon.

Fiori
Herr talman! Det var med stor oro vi tog del av McCartins betänkande. Dessvärre behandlades det så sent som i går på eftermiddagen. De bedömningar som görs i det betänkandet när det gäller jordbrukssektorn gjorde oss uppriktigt sagt förvånade, för om uppgifter och siffror tolkas så trubbigt inom en sektor som befinner sig i en så genomgripande förvandlingsfas som jordbruket gör på grund av den gemensamma jordbrukspolitiken, så är vi oroliga för vilka beslut som skall fattas. Föredraganden McCartin har naturligtvis angivit en väg man kan gå: jordbrukssektorn och de regler som gäller för den måste på nytt gås igenom grundligt. Det är synd att rådet i Nice inte lyckades slutföra medbeslutandeförfarandet när det gäller de beslut vi skall fatta för jordbruket. Utan tvivel kommer vi att få mycket att göra inom detta område.

Schreyer
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Först vill jag tacka herrarna Garriga, McCartin, Staes och Dell'Alba för betänkandena om de totalt 10 rapporterna från revisionsrätten, som omfattar tidsperioden 1999/2000, respektive har offentliggjorts om den.
Jag tror att debatten här har visat hur värdefulla revisionsrättens särskilda rapporter är, eftersom de mycket detaljerat går in på särskilda problemsituationer. Som kommissionär kan jag bara intensivt välkomna dessa särskilda rapporter, eftersom de gör det möjligt att gå in på aktuell kritik, och revisionsrätten placerar också sina särskilda rapporter så bra att de genast kan införlivas i nya förslag från kommissionen.
Jag måste naturligtvis fatta mig kort och kan bara delvis och på några punkter gå in på parlamentets mycket utförliga och värdefulla betänkanden, till att börja med Garrigas betänkande och era redogörelser för de egna medlen, herr Pomés Ruiz. Varje år uppbärs 14 miljarder euro i tullar för att finansiera den europeiska budgeten, och en stor del av detta belopp faller på säkerheter och borgensförbindelser.
Kommissionen har under de senaste åren bemödat sig om att väsentligt förbättra bestämmelserna på detta område. Jag kan nämna att nya bestämmelser om transitförfarandet trätt i kraft på tullområdet under 1999 och 2000. De medger en bättre övervakning både av transitförfarandena och avvecklingen av de säkerheter som ställts för att säkra dessa processer. Gemenskapens tullkodex har just ändrats och ändringen har trätt i kraft.
Förra året anslöts 7 medlemsstater till det nya datorstödda transitförfarandet. Det var ett område där parlamentet har initierat väldigt mycket genom sin undersökningskommitté, som ju har gett många konkreta resultat, vilka kommissionen nu arbetar med. Framför allt är det också betydelsefullt att nu kandidatländerna direkt involveras i detta datorstödda system, i detta nya förfarande.
Beträffande följderna i händelse av oriktigheter vid tullförfarandet och frågan om det då också skall betalas ränta, pågår två förfaranden gentemot Tyskland rörande kränkning av fördrag, och man överväger att inleda liknande förfaranden mot Österrike, Belgien och Danmark. Kommissionen kommer dessutom - det vill jag påpeka - under de närmaste dagarna att lägga fram sin rapport om systemet med egna medel för tidsperioden 1997 - 1999. Totalt sett är det kommissionens avsikt att medlemsstaterna skall bära en större del av ansvaret inom tullväsendet. Jag anser att i händelse av misstag inom förvaltningen, som leder till minskning av tullintäkterna, i framtiden andra bestämmelser bör gälla än de som nu är i kraft, dvs. dessa medlemsstater skall då också ansvara för minskningen av intäkterna om misstag begåtts. Det är helt enkelt ett dåligt system, att den senaste pelaren för finansiering av EU:s budget måste rycka in, att i det fallet nämligen alla medlemsstater måste betala i proportion till sin andel av bruttonationalprodukten. Med andra ord ser systemet för ögonblicket ut på följande vis: Den som har en slarvig förvaltning, blir belönad, och den som gör särskilda ansträngningar får sitta emellan. Ett sådant system borde egentligen också finansministrarna obetingat vilja ändra på. För ögonblicket finns det inget förslag om detta, men kommissionen kommer även i fortsättningen att insistera på det.
Och nu till det mycket viktiga betänkandet om jordbruket, herr McCartin. Jag tackar för dessa betänkanden. De omfattar mjölkpulver, smörfett, spannmål och svinpest. Jag vill göra några korta påpekanden om detta, och, fru Rühle, jag kan bara hålla med er om att även detta betänkande än en gång visar hur många områden som snarast kräver reformer. Inom hela mjölkproduktionsområdet har vi ett överskott, och det resulterar i många ytterligare problem, i synnerhet beträffande ekonomistyrningen, eftersom detta överskott kräver specifika åtgärder för att främja avsättningen av skummjölkspulver och smörfett, vilka alltid orsakar mycket stora problem i ekonomistyrningen eller - med andra ord - kan ge anledning till bedrägerier.
Den kritik som yttrades i den särskilda rapporten har föranlett kommissionen att på fyra punkter göra förbättringar och förenklingar när det gäller skummjölken. Definitionen av det skummjölkspulver som är stödberättigat har preciserats, kontrollförfarandena har granskats, i synnerhet beträffande fastställande av vassla i skummjölkspulvret, och stödet för flytande skummjölk för foderändamål har avskaffats efter att förhållandet mellan kostnader och intäkter övervägts, något som också orsakade en mängd kritik. Men denna åtgärd var nödvändig eftersom revisionsrättens kritik även på detta område var så intensiv, att man måste ta konsekvenserna av det.
När det gäller smörfettet - även detta är en fråga som har sitt upphov i den överproduktion som vi har på detta område - kan jag bekräfta att koncentrationen på utbetalning av stöd till endast några få medlemsstater kommer att granskas vid den förestående utvärderingen av mjölksektorn. Denna koncentration är inte något ovanligt, men trots detta tar vi också här upp era påpekanden än en gång. Revisionsrättens konstaterande om bristande kontroll tar man nu hänsyn till när räkenskaperna avslutas.
I den tredje särskilda rapporten om effekterna inom spannmålssektorn har revisionsrätten gjort en bedömning av de reformåtgärder som inleddes 1992. De tjänade som grundval för kommissionens egen utvärdering. I resolutionsförslaget kräver parlamentet genom er, herr McCartin, att direktstöden skall graderas så att man på ett mer balanserat sätt kan göra en uppställning av den nuvarande fördelningen av inkomsterna mellan välbärgade och mindre välbärgade regioner, men också mellan stora och små företag. Detta är i viss mån möjligt, men det tas inte i anspråk av alla medlemsstater, och även här krävs det förbättringar.
Ni tar sedan i betänkandet också upp den viktiga frågan om samfinansiering av direktstöden. Vi vet vad det blev av denna fråga i Agenda 2000. Men kommissionen anser att inom ramen för midterm review måste också detta diskuteras igen.
När det gäller svinpesten bara en kort kommentar: Också kommissionen anser att det efter den senaste epidemin nu finns ett trängande behov av en omarbetning av hithörande lagstiftning. Den har därför lagt fram ett förslag om det och dessutom, som konsekvens av detta, omstrukturerat kommissionens veterinärtjänst. Kommissionen är ense med er, herr McCartin, om att producenterna bör ta en större del av det ekonomiska ansvaret när det gäller att bekämpa djursjukdomar. Kommissionen kommer i detta sammanhang att genomföra en undersökning beträffande instrument för riskhantering inom jordbruket, och denna undersökning kommer att läggas fram under årets första månader och kommer säkert att diskuteras intensivt här i kammaren.
Herr Staes, nu till ert betänkande, som kommissionen tackar så hjärtligt för. Under perioden 1996-1998, som revisionsrättens särskilda rapport hänför sig till, arbetade kommissionen - och det har ni respekterat - under mycket svåra lokala politiska förhållanden.
Ni nämner de särskilda förhållandena, särskilt vid finansieringen av the open broadcasting network. Här var det nödvändigt att å ena sidan förfoga över mycket kvalificerad utrustning och å andra sidan se till att även förmedlingen av informationen var mycket kvalificerad, för att förbereda valen 1996 respektive ha en oberoende rapportering. Kommissionen måste dock medge att det på flera områden fanns anledning till mycken kritik, och har ju också tagit konsekvenserna av det.
Nu beträffande EU:s förhållande som finansiär och den höge representantens tjänst och organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE) som mottagare av medlen. Detta förhållande är i själva verket inte så enkelt. Klandret mot kommissionen på grund av en del brister i förvaltningen måste egentligen riktas mot de internationella organisationerna. Det handlar inte om att förneka ansvaret. Det visar bara att det ju ibland finns svårigheter i samarbetet, som delvis är strukturellt betingade. Revisionsrätten föreslår nu, liksom i årsrapporten 1999, att internationella organisationer inte skall åtnjuta projektfinansiering, utan tillerkännas budgetbidrag. Men hur skall kommissionen genomföra stödet till internationella organisationer med ett uteslutande politiskt mandat, om dessa organisationer har svårigheter att på ett korrekt sätt genomföra de förvaltnings- och finansnormer som hänger samman med gemenskapens stöd? Här krävs det fortsatta samtal och regleringar.
Beträffande frågan om återförande av flyktingar och byggnation av bostäder i Bosnien-Hercegovina, som ju också behandlas i betänkandet: Kommissionen kunde, med hjälp av projekt som finansierades genom Phare- och Obnova-programmen, nu uppnå liknande framgångar för den nya bosättningen som andra finansiärer. Situationen som kritiserades i årsrapporten 1999, att återförandet av flyktingarna är bristfälligt, har förbättrats sedan revisionsrättens rapport gavs ut. Jag vill också än en gång påpeka att kommissionen har tagit konsekvenserna av flera fel som gjordes i Bosnien-Hercegovina när EU-stödet lämnades, och har organiserat förvaltningen av EU-stödet exempelvis i Kosovo på en helt annan grundval.
Beträffande Dell'Albas omfattande betänkande - det gäller frågan om additionalitet för strukturfonderna, industriområdena, initiativet om sysselsättning för ungdomen och de internationella fonderna för Irland och Peace-programmet. Även här måste jag inskränka mig till några få påpekanden. Strukturfondsförordningen av juni 1999 innehåller beträffande kriteriet med additionalitet för åtgärderna nu nya föreskrifter, som förhoppningsvis kan bidra till att det i framtiden inte längre finns någon anledning till sådan kritik som revisionsrätten utövade i fråga om den senaste stödperioden.
Beträffande revisionsrättens rapport om industriområden: En av kärnpunkterna i reformen av strukturfonderna 1999 är att stärka kontroll- och utvärderingsinstrumenten, med vilka det kommer att bli lättare att visa vart pengarna går. Förordningarna sörjer nu för en klarare ansvarsfördelning mellan kommissionen och medlemsstaterna.
Låt mig avslutningsvis helt kort också gå in på betänkandet om Peace-programmet. Parlamentet har uttalat sin djupa oro över det ofta långsamma förverkligandet av Peace-programmet i Nordirland och krävt en öppen budget. Stödet till konsolideringen av fredsprocessen i Nordirland och stödet särskilt till det gränsövergripande samarbetet genom de lokala initiativen, som Hume än en gång refererat till, var inte bara ett innovativt mål, utan enligt min åsikt också rätt program, och det gläder mig att jag än en gång kan notera att det stöds av parlamentet. Även detta program startades under mycket svåra betingelser. Som visas i revisionsrättens rapport kunde det i slutändan ändå bidra till att stödja freds- och försoningsprocessen i Nordirland. Jag tror att det var det som var syftet, och därför är jag också mycket glad över att man här till slut ändå har kommit fram till en positiv bedömning.

Förvaltningen av Europeiska monetära institutet och Europeiska centralbanken (1998)
Talmannen
Nästa punkt är betänkande (A5-0395/2000) av Heaton-Harris för budgetkontrollutskottet om revisionsrättens rapport om granskningen av effektiviteten i förvaltningen av Europeiska monetära institutet och Europeiska centralbanken för budgetåret 1998, samt Europeiska centralbankens svar (C5-0319/2000 - 2000/2163(COS)).

Heaton-Harris
föredragande. (EN) Herr talman! Jag skulle först vilja uttrycka min erkänsla för revisionsrättens arbete med att framställa den rapport på vilken mitt betänkande grundar sig, vilket bestod av mycket detaljarbete. Jag skulle också vilja tacka vårt utskotts enheter, som har varit till mycket stor hjälp, och förvisso även Europeiska centralbanken själv, som på ett mycket bemötande sätt bistod mig i Frankfurt under en dag och talade om var mitt betänkande var inne på fel spår.
Det finns en kort historia bakom detta betänkande. Den 31 maj 1998 blev Europeiska monetära institutet (EMI) Europeiska centralbanken (ECB). Ordföranden var fortfarande samma person, och 402 personer av den personal på 407 personer som arbetade inom EMI gick även de över till ECB. ECB övertog alla EMI:s tillgångar och skulder. Revisionsrätten identifierade i sin rapport ett antal problemområden, som jag skall komma till strax. Europeiska centralbanken svarade på rapporten, men dess svar var sannerligen kortfattat, för att inte säga " bryskt" , och revisionsrättens ansåg att svaren var fullkomligt otillräckliga, eftersom de inte gav några antydningar om åtgärder från ECB:s sida för att komma till rätta med de brister som uppdagades i revisionsrättens rapport.
Det fanns två huvudområden där revisionsrätten identifierade problem. Det finns likaså två områden som parlamentet, och i synnerhet budgetkontrollutskottet, fann mycket intressanta. Utskottet var påtagligt intresserat av bankens förhållande till Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF), och detta sammanfattas i punkt 4 i mitt betänkande, som jag, med er tillåtelse, skall läsa. Där sägs att parlamentet " välkomnar det offentliga åtagande som Europeiska centralbanken gjorde i sin årsrapport för 1999 om att samarbeta med Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF) men beklagar att det finns en uppenbar motsägelse mellan ECB:s offentliga åtagande i årsrapporten för 1999 om att inrätta ett nära samarbete med OLAF och det beslut som ECB själv fattat om att förhindra OLAF från att genomföra interna utredningar i väntan på EG-domstolens utslag" . Det är ett pågående mål i domstolen.
Den andra delen som intresserade utskottet mycket var det kontradiktoriska förfarandet. Det tog mycket lång tid i detta särskilda fall, och när jag frågade båda institutionerna varför, sade båda att de hade svarat inom tidsfristen och helt i enlighet med riktlinjerna. Jag kan följaktligen bara klandra postverken i Frankfurt och Luxemburg, och jag förmodar att de behöver avregleras mer. Jag är dock övertygad om att vi kommer att slippa dessa problem i framtiden.
De huvudområden som anges som problem i revisionsrättens rapport gällde ECB:s förvaltning och uppföljning av projekt. Revisionsrätten noterade i sin rapport avsaknaden av ett system för att redovisa åtaganden, vilket hade vållat stor oro, att det var svårt att på ett enkelt och sammanhängande sätt följa projektens utveckling och att ECB hade anlitat ett konsultföretag för att driva FCRS-projekt (Foreign Currency Reserves Subledger - Reskontra för valutareserver) i juli 1998, men att ECB i slutet av året ännu inte hade utsett en heltidschef för detta projekt, trots att det var nödvändigt för att följa upp konsulternas arbete. I rapporten lyftes även ett antal IT-problem fram.
Den andra punkten var den extra bonusen. Jag tycker fortfarande att det är förvånande att en bank som har prisstabilitet som huvudmål ansåg att den kunde ge delar av personalen en bonus motsvarande 38 procent av grundlönen. Motiveringen är att de hade arbetat hårt tidigare - arbetat mycket övertid, lagt ned mycket möda - och att delar av denna personal bara betalades 9 procent under flera år och att det var att betrakta som en betalning för att hinna i fatt. Men det är dålig förvaltning och borde verkligen inte förekomma i en bank som denna.
Jag var dock inte säker på vilken taktik jag skulle välja. Som en person som inte är en stor anhängare av den europeiska gemensamma valutan och verkligen inte av mitt lands deltagande i det samarbetet, stod jag inför ett dilemma med detta betänkande. På samma gång som jag skulle vilja kräva att ECB noterar vad revisionsrätten har sagt, kunde jag ha använt detta betänkande för att angripa ECB och få stora rubriker för mig själv på hemmaplan, men det var inte föredragandens roll. Så jag kontaktade ECB och bad om ett möte. De var vänliga och tog mig till Frankfurt. De berättade för mig att de hade ändrat sin bonuspolitik och att de hade förstått problemen angående projektförvaltning, och mitt betänkande blev, om inte direkt trevligt, så åtminstone mildare efter detta möte med ECB.
Vid mitt möte med ECB fick jag veta att de hade löst sina problemen, särskilt i fråga om bonusen, att detta inte skulle hända igen och att de skulle sända en skrivelse till utskottet med detaljerade uppgifter om den nuvarande bonuspolitiken. Som ni säkert har förstått, har denna skrivelse aldrig dykt upp, vilket är en stor skam, för Europeiska centralbanken borde inte vara rädd för kritik från denna institution. Vi gör bara vårt arbete. När problem uppstår - och problem kommer alltid att uppstå - borde ECB inte försöka tapetsera över sprickorna och dra ned rullgardinen. Banken borde angripa problemen och tala om för EU och dess allmänhet hur den har angripit dem, i stället för att i en panikattack försöka komma på hur den skall meddela dessa saker.
Som jag har antytt i mitt tal, kunde betänkandet mycket väl ha varit mycket starkare; ECB har kommit undan ganska lindrigt i år. Om liknande eller fler problem uppstår nästa år, kommer de kanske att märka att ett motsvarande betänkande är lite hårdare, såvida de inte väljer att verkligen öppna upp, föra en dialog med vårt utskott, tillåta större insyn och tala till alla oss i detta parlament.
(Applåder)

 Färm
. Herr talman! Revisionsrättens rapport om ECB gäller ju tiden för övergången från EMI till dagens ECB, vilket också präglar rapporten. En del av de problem som påpekas i rapporten har just med övergången att göra. Man framför bland annat kritik mot projektuppföljningar som fokuserades mer på hur mycket pengar som gick åt än på hur långt arbetet faktiskt nådde.
Huvudkritiken från både revisionsrätten och budgetkontrollutskottet handlar dock om den extra bonus som bankens anställda fick utöver sin normala bonus, vilken kraftigt överskred både de fastställda maximinivåerna och de budgeterade kostnaderna. Även metoderna för hur man fattade beslut om denna extra kostnad har kritiserats.
ECB har kommenterat detta och bland annat meddelat att man har tagit intryck av kritiken mot projekthanteringen samt att man har förbättrat sina rutiner. ECB erkänner också att det rått otydlighet kring denna extra bonus. Vi gläds också åt att ECB numera medger att OLAF skall kunna utföra interna utredningar, men det är väldigt synd att det dröjer.
Jag har ansvar för yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor i detta ärende, och våra slutsatser är enkla och kortfattade.
För det första: Även om detta var en svår övergångsperiod, finns det en hel del substans i revisionsrättens påpekande om exempelvis projekthanteringen, som måste beaktas i fortsättningen.
För det andra: Den typ av bonussystem som diskuteras här är vanlig i bankvärlden, men de nivåer som gällde här och hur man hanterade systemet förtjänar verkligen kritik. Mest oroande är att bankens presschef, i bland annat svenska medier, viftar undan både revisionsrättens och Europaparlamentets kritik och påstår att man skrattar åt den i bankvärlden, vilket är allvarligt. Om banken, som redan kritiseras för bristande öppenhet, inte tar kritiken på allvar, finns det en risk att förtroendet rubbas. Mitt utskott menar dock att kritiken inte är av så allvarlig art att den behöver påverka förtroendet för ECB eller leda till att man ifrågasätter institutionens effektivitet. Tvärtom förtjänar banken ett rejält erkännande för den välskötta övergången från EMI till ECB.

Folias
Mina damer och herrar kolleger, herr talman! Jag vill betona att vi genomgår en svår period för Europeiska centralbanken. Kritiken växer, där finns eurons växelkurs mot dollarn, det finns en misstro gentemot bankens förehavanden och vad onödigt är och vad varken Europeiska centralbanken eller det europeiska systemet klarar av i dag är ett angrepp på banken. Jag anser det vara otillräckligt att Caesars hustru är redbar, hon bör också verka redbar. Och jag anser att Europeiska centralbanken är Caesars hustru och att hon är redbar, något hon emellertid bör försöka visa tydligare utåt. Vi har i dag, det kan vi inte komma ifrån, flera bland våra partner som inte är så positiva till euron. Låt oss försöka att inte ge motiv till att dessa blir fler utan i stället ge möjlighet till att eurons anhängare blir fler, vilka också skall ansluta sig till euroområdet.
Jag skall framhålla, när det gäller den omtalade bonusen vilken har förorsakat så mycket kritik, att när varje tjänsteman på Europeiska centralbanken har rätt till 9 procent bonus per årslön innebär det 38 procent under en period på 54 månader, det vill säga 8,5 procent per år. Jag ser alltså inte varför vi skall behöva kritisera något som är inom ramarna för vad som kan tolereras och vad som är föreskrivet. Följaktligen har något missförstånd när det gäller beräkningen uppstått. Jag vill dock betona att oavsett vad som bör göras så bör det ske på bästa, mest öppna och effektiva sätt och med största möjliga trovärdighet utåt.

Pittella
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Det betänkande som föredraganden Heaton-Harris har lagt fram stöddes av oss i utskottet och det kommer att få vårt stöd i kammaren eftersom det, utan överdrifter, men ändå klart, uttrycker hans kritiska synpunkter på de tre frågor som revisionsrätten lyfter fram i sin rapport om förvaltningen av EMI och Europeiska centralbanken. De tre punkter som Heaton-Harris pekar på är: den bristfälliga kontrollen över projekten, extrema ersättningsnivåer för de egna anställda och vägran att låta OLAF genomföra en granskning.
Ingen av oss har väl tänkt att man skall försvaga euron, eller snarare att man skulle vidta åtgärder i det syftet. Frågan är enligt vår mening en annan, nämligen följande: ju mer vi erkänner de aktuella valutaorganens självständighet - och jag ansluter mig till den uppfattningen, men inte utan övertygelsen att det behövs en politisk styrning av ekonomin, även på europeisk nivå - desto mer måste vi kräva att man föregår med gott exempel när det gäller effektivitet, öppenhet och återhållsamhet när det gäller löner.
Ett gammalt ordspråk som brukar tillskrivas vissa inkonsekventa människor lyder: " Gör som jag säger, inte som jag gör" . Den som, på grund av sin roll och sin prestige, utgör en fast referenspunkt för en så stor allmänhet och för samtliga institutioner - och Europeiska centralbanken är en sådan fast punkt och den har vårt förtroende - kan inte tillåta sig oklarheter och framför allt inte medan man vädjar om prisstabilitet, effektiv förvaltning, största noggrannhet och öppenhet: " Gör som jag säger, inte som jag gör" .
Just därför att dessa institutioner spelar en så viktig och värdefull roll - jag vill upprepa detta innan jag slutar - och de problem som brännmärks faktiskt är möjliga att lösa, litar vi på att påpekandena från revisionsrätten och Europaparlamentet blir handfast åtgärdade.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Finansiellt stöd till små och medelstora företag (1999)
Talmannen
Nästa punkt är betänkande (A5-0335/2000) av Bushill-Matthews för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens rapport till Europaparlamentet och rådet om initiativ för tillväxt och sysselsättning - Åtgärder för finansiellt stöd till innovativa och sysselsättningsskapande små och medelstora företag - 31 december 1999 (KOM(2000) 266 - C5-0507/2000 - 2000/2245(COS))

Bushill-Matthews
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att påminna kammaren om lite statistisk. Det finns minst 16 miljoner företag inom EU; 99,9 procent av dem är i storleksordningen mikroföretag till medelstora företag. 100 miljoner personer i EU arbetar i den privata sektorn, och 32 miljoner av dessa arbetar i mikroföretag, som är företag med färre än 10 anställda; 33 miljoner personer arbetar i små till medelstora företag, med färre än 249 anställda. Sammanlagt 65 miljoner personer i EU arbetar följaktligen i sektorn för små och medelstora företag, vilket visar att det är mycket viktigt att vi diskuterar tillväxten för den sektorn. Det är i synnerhet helt riktigt att detta initiativ - för tillväxt och sysselsättning - diskuteras i utskottet för sysselsättning och socialfrågor, även om det utan tvekan är av intresse även för andra utskott.
Detta betänkande handlar om finansieringsprogram, som var ett viktigt initiativ från detta parlament för några år sedan. Men det bör sägas direkt, vilket bekräftades vid toppmötet i Lissabon, att frågan om utveckling av små och medelstora företag inte bara är en finansieringsfråga. Det är också mycket viktigt att vi alla arbetar för att skapa det rätta klimatet för företagsamhet, med mindre paragrafrytteri och mindre byråkrati, så att vi uppmuntrar små och medelstora företag samt risktagare att faktiskt överväga att skjuta till riskkapital i ett startskede.
1999 var det första hela året för denna uppsättning initiativ, och det borde därför, i igångsättningsskedet, ha varit förhållandevis okomplicerat att rapportera om detta utan att bli för kontroversiell. Det finns emellertid några kontroversiella inslag i betänkandet, huvudsakligen beroende på kommissionens tidsplan för att utarbeta sin rapport. Jag har som en bilaga till betänkandet bifogat den detaljerade tidsplanen. Av den framgår att det, medan det ursprungliga utkastet till förslag från kommissionen var klart i november/december 1999, dröjde fem hela månader innan rapporten hamnade på parlamentets bord. Sedan fördröjdes saken ytterligare inom parlamentet, för inte heller vi är perfekta i det avseendet. Det tog över en månad att fastställa en föredragande, och det var sedan, på grund av sommaruppehållet, inte möjligt att planlägga den interna debatten och diskussionen förrän i oktober och november. Trots denna långa fördröjning drabbades ärendet av ytterligare inkompetens, dristar jag mig till att säga, inom sekretariatet, för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, med Flesch som föredragande, hade utarbetat några mycket användbara ändringsförslag till betänkandet, vilka utskottet för sysselsättning och socialfrågor fick tillgång till först efter det att vi hade röstat om betänkandet. Inte heller detta var särskilt imponerande. Jag har kommit överens med Flesch om att ändringsförslag från utskottet i dag har mitt fulla stöd att gå igenom obestridda, eftersom de innehåller ett antal användbara bidrag.
Jag bör tillägga att jag i augusti frågade kommissionen om en bestämd punkt i rapporten, som sade att vi skulle få feedback i augusti från små och medelstora företag om deras respons på projektet. Kommissionen svarade emellertid inte. Jag frågade igen i oktober var denna information fanns, och kommissionen svarade slutligen: " Vilken information väntar ni på? Vi förstår inte!" Först i går fick jag ett e-brev från kommissionen, i vilket den meddelade att denna information fanns, men att den hade skickats till budgetutskottet i stället för till vårt utskott - inte heller det särskilt imponerande.
Jag talade i går under debatten om Doorns betänkande om SLIM (förenklad lagstiftning om den inre marknaden), om byråkrati. Jag skulle nu vilja underbygga de kommentarerna, för det faktum att denna rapport behövde gå igenom så många direktorat innan det lades fram - inklusive rättstjänsten, budget, ekonomistyrning, generalsekretariatet, regionalpolitik, innovation, sysselsättning och socialpolitik, forskning, inre marknaden samt konkurrens - är inte ett imponerande sätt att behandla ett så viktigt ämne. Jag syftar inte bara på denna rapport, utan även på andra rapporter som jag är säker på måste gå igenom samma system. Det är bara alltför mycket detaljhantering. För många chefer är inblandade och projektet blir, som en följd därav, i slutändan inte bra skött.
Avslutningsvis har jag sagt några ord om att Europeiska investeringsbanken har skaffat sig aktiemajoritet i Europeiska investeringsfonden. Det kan vara helt riktigt mot bakgrund av dess sakkunskaper, men vi vill vara säkra på att dessa projekt ges den prioritet som de är värda. Jag är inte särskilt tillitsfull, men vi skall följa utvecklingen och se hur det går. Jag har också efterlyst en fullständig revision, inte på grund av några tvivel om den ekonomiska redligheten, utan bara som en del i ett grundläggande system för kontroll av förvaltningen.
Låt mig sammanfattningsvis säga att kommissionen uppenbarligen redan har sammanställt utkastet till rapporten för år 2000. Jag skulle vilja be om att vi får se den nu, så att vi kan lämna ett meningsfullt bidrag nu, i god tid, i stället för att upprepa hanteringen av den nuvarande rapporten. Vi debatterar och röstar nu, i januari 2001, om en rapport som utarbetades redan 1999. Den är redan historia. När det gäller ett så viktigt ämne, vill vi behandla nuet, för att därigenom kunna forma framtiden.

Flesch
. (FR) Herr talman! Jag skulle i första hand vilja gratulera föredraganden och understryka att det inte finns någon grundläggande metodskillnad mellan utskottet för sysselsättning och socialfrågor, å ena sidan, och utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, å andra sidan. Vi stöder således föredragandens slutsatser, i synnerhet allt han sade om de förseningar som vi borde undvika i framtiden. Utskottet för industrifrågor har kanske lite starkare betonat de små och mellanstora företagens betydelse för sysselsättningen, nödvändigheten att underlätta tillträdet till riskkapital, nödvändigheten att förenkla den byråkratiska och administrativa miljön samt en bättre samordning mellan kommissionens olika program rörande små och mellanstora företag. Vi hade därför ingivit ändringsförslag och föredraganden förklarade just att genom en kombination av olyckliga omständigheter hade han inte fått dessa ändringsförslag i tid. Jag skulle särskilt vilja tacka honom för att han efteråt vänligen godtagit ändringsförslag 1-8 som innehåller det viktigaste i ändringsförslagen av utskottet för industrifrågor och kompletterar föredragandens betänkande.

Mann, Thomas
Herr talman! Toppmötet i Nice var ett de svaga beslutens toppmöte. Men det kommer ändå inte att försena utvecklingen mot en allt starkare europeisk union. När nationella åtgärder inte fungerar, frågar man efter Europa. Det upplever vi när det gäller BSE. Plötsligt krävs det från alla sidor effektivt gränsövergripande konsumentskydd och stränga ingripanden om produkter är felmärkta. Vi upplever det också i kampen mot arbetslösheten. De små och medelstora företagen märker effektiviteten av de unionsomfattande initiativen för tillväxt och sysselsättning, till stöd för medlemsstaternas åtgärder. Desto viktigare är det att våra program är genomtänkta och att målen är exakt beskrivna och att man når de rätta målgrupperna. Ett första bokslut för detta program - 450 miljoner euro för tillväxtorienterade små och medelstora företag - har gjorts.
I PPE-gruppens namn gratulerar jag Philip Bushill-Matthews till hans betänkande, som visar på en utpräglad detaljkännedom. Vi stöder hans kritik av kommissionens alltför sena och torftiga information. Hur skall vi med denna enorma tidspress kunna göra några sakkunniga kontroller eller rent av lägga fram substantiella programförslag? Vi behöver klarhet om vilken av de tre möjligheterna - startkapital, borgensförbindelser, joint ventures (samriskföretag) - som har gett de bästa resultaten, i vilka stater och i vilka branscher det har grundats företag, huruvida också de små företagen haft tillgång till främmande kapital eller huruvida uppgifterna från små och medelstora företag stämmer, enligt vilka det enbart genom räntesubventioner med 100 miljoner euro har skapats mer än 50 000 nya arbetsplatser, vilka åldersklasser som är särskilt efterfrågade, och i vilken mån kvinnor varit delaktiga i det.
Vid samtal med små och medelstora företag i min valkrets har det hela tiden hörts klagomål över att medlen praktiskt taget uteslutande kommit företag med spetsteknik till godo. Jag anser att man måste nå även andra innovativa företag, exempelvis på hantverksområdet. Man borde också ta mer hänsyn till tjänsternas varaktighet.
Herr talman! Låt oss ta upp vår kollega Bushill-Matthews initiativ i detta utmärkta betänkande! Ju mer exakt informationen är, desto förr kommer förtroendet att öka för initiativ från Europa.

Howitt
Herr talman! Jag stöder, för den socialistiska gruppens räkning, varmt detta betänkande, i synnerhet initiativen bakom ETF-startordningen och SMF-garantin. Jag är säker på att alla här i kammaren är överens om de små företagens betydelse. I mitt eget land, Förenade kungariket, har antalet små företag faktiskt ökat med 50 procent sedan 1980, och det går nu ett litet företag på var trettonde vuxen i befolkning. Små företag är viktiga inte bara ur sysselsättningssynpunkt, utan också för handeln i Europeiska unionen. Jag kommer ihåg ett samtal med ambassadrådet på brittiska ambassaden som arbetade med Belgien och Beneluxländerna och exporten till dessa länder, under vilket han berättade att det stora flertalet, över 90 procent, av de förfrågningar som han behandlar inte kommer från stora företag som vill exportera, utan från små företag. Så det är av mycket stor betydelse även för oss i kammaren.
Det är av betydelse på grund av Lissabonprocessen. Vi välkomnade slutsatserna från toppmötet i Lissabon förra året: den rörelse mot flexibilitet, mot entreprenörskap och mot innovation som speglades där. Dessa ordningar bör i stora delar ses som hjärtat i våra försök att uppnå de ekonomiska målen.
Jag skulle också vilja ändra tidigare praxis och gratulera Bushill-Mathews. Jag har suttit i utskottet för sysselsättning och socialfrågor tillsammans med honom under det senaste året eller så och gång på gång hört honom säga samma saker om avreglering och för mycket byråkrati på europeisk nivå. Han har faktiskt fått fram någonting konstruktivt här - bra gjort, herr Bushill-Mathews! Det är trevligt att se att ni kan uträtta arbete, eller åtminstone att andra kan göra det för er räkning.
Jag gratulerar er särskilt till era slutsatser om behovet av mer insyn och fart - jag stöder dem helhjärtat - och om högtekniksektorernas betydelse - javisst, men inte bara de sektorernas. Jag är också mycket förvånad över att ni betonar behovet av att öka det kvinnliga deltagandet i små företag. Jag gratulerar er till att ni stöder det.
Jag skulle ha velat se mer om den sociala ekonomin. Våra kooperativa företag bör, i ärlighetens namn, ses som en del av småföretagssektorn. De är särskilt viktiga när det gäller att skapa arbetstillfällen bland missgynnade grupper på arbetsmarknaden. De är särskilt viktiga när det gäller socialt användbar sysselsättning, och det är en försummelse att de saknas i betänkandet. De bör inte behandlas annorlunda; de bör ges extra hjälp. Kanske skulle kommissionen kunna kommentera detta i slutet av debatten.
Jag skulle även särskilt vilja stödja ändringsförslag 3 från den socialistiska gruppen. Vi kommer att stödja alla ändringsförslag som vänder sig mot att kraven på bankgarantier bakom riskvilligt kapital fortfarande är alltför stränga, alldeles för konservativa och i själva verket hindrar entreprenörer från att skapa arbetstillfällen i Förenade kungariket och i andra europeiska länder.
Låt mig avsluta med att säga att regeringen i Förenade kungariket i går offentliggjorde " Think small first" (" Tänk smått först" ), ett dokument som handlar om att se till att varje regeringsdepartement har de små företagen i åtanke, inte bara tillgängligheten på kapital, som vi diskuterar i denna debatt, utan även den övergripande makroekonomiska ramen och de slags råd och färdigheter som behövs för att stödja dem, så att de blir framgångsrika. Vi i Europeiska unionen bör följa det exemplet och se till att varje generaldirektorat, varje avdelning i Europeiska unionen sätter de små företagen i främsta rummet.

Jensen
Herr talman, jag vill börja med att gratulera herr Bushill-Matthews till hans betänkande. Han har gjort ett bra arbete trots svåra omständigheter, och vi i ELDR-gruppen är håller helt med om hans slutsatser och också i de ändringsförslag, som kommer från utskottet för industrifrågor. Det finns ju många olika sätt att skapa full sysselsättning på, men det är inte möjligt utan ekonomisk framgång och stark konkurrensförmåga. Det var ju också slutsatserna på Lissabontoppmötet i fjol, där man knappt lade vikt vid tillväxt och utveckling som en väg till ökad sysselsättning i EU. Och så är små och medelstora företag ju alla politikers kelgris. Detta är i alla fall fallet, när vi i skåltal prisar deras betydelse för den ekonomiska utvecklingen och för sysselsättningen.
Men när det handlar om den praktiska vardagen, så är verkligheten alltför ofta en annan. Det läggs alltför många stenar i vägen i form av byråkratiska regler, som gör att många avstår från att starta en ny verksamhet. Det finns bristfälliga motiv till att ta en risk, och det hämmar i allmänhet utveckling och dynamik. Vi kommer ju inte ifrån att det generellt sett finns en mindre riskvillighet i EU än i USA, vilket avspeglar sig i minskad dynamik för utvecklingen av nya verksamheter. Därför anser jag också att det är viktigt att säkra att dessa program, som genom Europeiska investeringsbanken ger små och medelstora företag nya finansieringsmöjligheter, fungerar så effektivt som möjligt, sett utifrån verksamheternas synvinklar. Kännedomen om programmen skall spridas, anknytning till andra program skall säkras, och självklart skall en säkerhet ges mot betalningsförseningar, ja, att programmen fungerar så obyråkratiskt som möjligt. Bushill-Matthews utmärkta betänkande och ändringsförslaget från utskottet för industrifrågor inrymmer kritik av de hittillsvarande erfarenheterna. Den kritiken bör tas upp, så att våra varma känslor för de små och medelstora företagen inte enbart kommer till uttryck i vackra skåltal, utan också i praktiken. Vi skall också säkra att programmen fungerar sett utifrån en samlad synvinkel, och därför är jag speciellt glad över Bushill-Matthews önskan om att kommissionen gör en uppföljning och tittar på den effekt som programmen har för sysselsättningen.

Markov
Herr talman, mina damer och herrar! Visst är det förvånande vilka bra betänkanden som läggs fram, trots att underlaget från kommissionen är helt otillräckligt. Föredraganden föreslår att man skall intervjua företag som inte har utnyttjat några stödprogram.
Som företagare med ett medelstort bolag har jag frågat många av mina kolleger. Den nästan enhälliga bedömningen lyder: Beträffande Europeiska investeringsfonden, och i synnerhet de olika komponenterna i Amsterdam Special Action Programme ASAP rörande små och medelstora företag samt främjande av sysselsättning har vi små företagare inte någon överblick, eftersom det finns ett stort antal enskilda underordnade program, där ansvaret dessutom är olika fördelat. Exempelvis den normala garantimöjligheten för små och medelstora företag, tillväxt- och sysselsättningsinitiativet, tillväxt- och miljöinitiativet, Europeiska investeringsfondens (EIF) teknikfacilitet ETF, ETF-startordningen, nya underordnade program som efter Lissabon placerades hos EIF-ETF om innovation, e-Europa, e-Learning osv.
Hur är dessa avgränsade mot varandra, och vart måste jag som företagare sända in en ansökan som rör mina projektidéer? Samma problem har å andra sidan Europaparlamentet om det vill bedöma hur ASAP i sin helhet utvecklas, ty detta finns det inte någon sammanhållen framställning om i EIB:s och EIF:s redovisning. Ibland talas det allmänt om stödet till små och medelstora företag i dess hela bredd, ibland anförs de enskilda komponenterna i ASAP i olika sammanhang.
Politiskt kan man också kritisera en del i ASAP:s inriktning. Tillväxt- och miljöinitiativet har inte fått ökade anslag. Det är dessutom inriktat på ett fullkomligt föråldrat miljöskydd i form av eftervård. Resten, tillväxt och sysselsättning, ETF osv, har visserligen kontinuerligt fått ökade anslag, men koncentrerar sig på några få hightech-sektorer, övervägande innovation, kommunikation och genteknik.
I många fall betjänas inte dessa små och medelstora företag direkt, utan ansökan görs via förmedlare, i regel traditionella riskkapital- och investeringsfonder, som får krediter och garantier av EIB, och dit de små och medelstora företagen måste vända sig. Därför vet egentligen ingen utom EIB vilka små och medelstora företag som nu stöds och för vilka projekt, och hur många arbetsplatser som därvid skapas. Vid bedömningen av sysselsättningseffekterna av dessa program har EIB därför hittills inte heller angett några konkreta siffror, utan gjort en enkel makroekonomisk modellbedömning. Vad det hela har resulterat i kommer man att kunna ge närmare besked om efter 5-10 år. Elaka tungor säger att ASAP till väsentlig del tjänar till att stärka den europeiska riskkapitalmarknaden för information och kommunikation, genteknik och nyetablering och att man egentligen inte närmare granskar sysselsättningsintensiteten eller gör någon balansräkning över den. EIB:s webbsida med listan över de fonder som EIB har lämnat krediter och garantier till ger stöd åt denna uppfattning.

Ribeiro e Castro
Herr talman, ärade ledamöter! Detta är en av de frågor där vi inte får hysa, och inte hyser, några tvivel eller tveksamheter om den politiska inriktningen. För det första är fortfarande programmen för sysselsättnings- och tillväxtfrämjande åtgärder av avgörande betydelse, trots vissa positiva signaler de senaste åren. För det andra är den strategiska vikten av de små och medelstora företagen på detta område helt klar och avgörande, vilket redan konstaterades i fastställandet av initiativet för ökad sysselsättning, som nyligen stärktes genom inriktningen av toppmötet i Lissabon. Jag vill här, liksom föredraganden som jag gratulerar, understryka slutsatsen från toppmötet i Lissabon vilken är inriktad på att stimulera ett klimat för att främja de små och medelstora företagen, genom en regleringsram för investeringar, innovation och företagsamhet. För det tredje är vi alla medvetna om de speciellt besvärliga utmaningarna, men också nya möjligheterna, som globaliseringen av ekonomierna innebär för de små och medelstora företagen. För det fjärde är det viktigt för Europa och medlemsstaterna att övervinna Europeiska unionens eftersläpning jämfört med USA på många områden.
I arbetet med denna fråga är det nödvändigt att vi får aktuell och kvalitativ information. Men detta har vi inte fått. Jag instämmer i föredragandens kritik och vädjar också om att förslaget till rapporten för 2000 skall presenteras för oss i tid, till i mars i år, annars måste vi nästa år komma med den hårda kritik vi inte har kommit med i år. Kommissionen måste i förfarandet kring rapporten, erkänna och behandla den prioritering och vikt vi lägger vid analysinstrumentens kvalitet när det gäller dessa områden.
Avslutningsvis anser vi att vi måste förbättra vårt arbete: jag håller med föredraganden när han förespråkar att intresset för de högteknologiska sektorerna och kunskap inte får göra att vi glömmer företag med en mer traditionell struktur inom sektorerna turism, handel, hantverk och tjänster i allmänhet. Vi kommer att uppmärksamma ändringsförslagen, då det är nödvändigt att få en större förmåga att mobilisera riskkapital, och ändringsförslagen kompletterar enligt vår mening betänkandet.

Bernié
Herr talman! Europa har vanligen svårt att bedöma den offentliga politikens effekt. Så är inte fallet i detta betänkande. Jag tycker således att bedömningen av effekterna av programmet om nettoskapandet av arbetstillfällen är intressant i betänkandet. Efter avtalet av rådet (sociala frågor) den 20 december om det europeiska bolagets status, ljusnar de små och medelstora företagens rättsliga och administrativa horisont. Det är mycket viktigt eftersom små och medelstora företag utgör 99,8 procent av samtliga företag och sysselsätter 66 procent av den europeiska arbetskraften.
Begreppet små och medelstora företag fortsätter likväl att omfatta en uppsamlingskategori som innehåller mycket varierade strukturer och belägenheter. Merparten av dem är företag med maximalt 10 anställda. Det är beklagligt att deras speciella karaktär inte erkänns och att det inte finns särskilda åtgärder för dem. I motsats till utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi som anger det i sitt yttrande, tar inte utskottet för sysselsättning och socialfrågor upp ett sådant erkännande. Stödprogrammet borde likaledes inte vara förbehållet större små och medelstora företag som utnyttjar eller tillverkar spjutspetsteknik. Den traditionella sektorn borde kunna utnyttja det fullt ut. Jag tänker särskilt på hantverkare, som är leverantörer av sysselsättningstillfällen, know-how och innovation.
I det avseendet stöder jag programmet inriktat på startstöd till små företag. Däremot är jag mer skeptiskt inställd till tanken på att uppmuntra medlemsstaterna att ändra skattelagstiftningen. Ett bildande av en enda europeisk struktur för fonderna för investering av riskkapital planeras som skall fungera parallellt med de nationella strukturerna. Detta riskerar att komplicera de administrativa förfarandena för små företag som kanske inte har möjligheter att klara av dem.

Fatuzzo
Herr talman! Det är med glädje jag tar till orda i debatten om det viktiga dokument som lagts fram av Bushill-Matthews, som jag har den äran att kalla min vän. Det gläder mig att detta betänkande, som är så viktigt för utvecklingen av de små och medelstora företagen i Europa, är så välskrivet, och jag hoppas att Bushill-Matthews även i fortsättningen skall kunna vara en fyrbåk när det gäller Europeiska unionens lagstiftning om de små och medelstora företagen. Han är verkligen en av de ledamöter som med störst kompetens kan yttra sig i denna fråga som har blivit så viktig efter kommunismens fall.
Vi vet alla att kommunismen och länderna i öst kvävde de fria initiativen; småföretagare existerade inte i kommunistländerna. I dag har vi, genom våra handlingar, visat att det ekonomiska system som bygger på fria initiativ är överlägset. Jag vill därför uppmana ledamot Bushill-Matthews att hålla i åtanke inför framtiden - och kommissionären, fru Schreyer, att hålla i åtanke såväl nu som i framtiden - att det skulle vara bra om man som ett tillägg till de viktiga initiativ som föreslås i detta betänkande, uppmanade medlemsstaterna att se till att de små företag som påbörjar sin verksamhet befrias från beskattning under åtminstone fem år. Den som startar ett eget företag skapar åtminstone ett nytt arbetstillfälle, sitt eget, men ofta även arbete för familjemedlemmar och för ett antal anställda.
Jag skulle tro att detta förslag låter som ljuv musik i öronen på Bushill-Matthews, notorisk motståndare till allt vad skatter heter, varför jag hoppas att förslaget godtas av honom och av kommissionär Schreyer.

Sbarbati
Herr talman! Låt mig först av allt gratulera ledamot Bushill-Matthews till detta viktiga betänkande. Jag måste också få säga att jag är mycket tacksam för att han tagit upp de ändringsförslag som jag lagt fram och som på vissa punkter och när det gäller vissa grundläggande frågor har lagts till i betänkandet. Att sikta på en utveckling av de små och medelstora företagen med allt vad det innebär, även när det gäller att minska den arbetslöshet som beror på de större företagen, är en extremt viktig positiv åtgärd. Att stödja företagen, skapa en kultur som främjar deras tillkomst och utveckling, stimulera forskningen och stimulera framför allt de tekniskt mest avancerade sektorerna är av hög prioritet för Europa. Det är också ett prioriterat område för Europaparlamentet att utarbeta ett kontrollsystem, inte bara för projekten utan också för de resultat man har uppnått tack vare de fondmedel som EU fördelar.
Detta tycker jag förefaller extremt viktigt, liksom det faktum att man även får med små och medelstora företag inom sektorerna hantverk, handel, turism - vilket jag pekade på - och andra tjänster. Vi måste förstå att i dag är idén om den livslånga anställningen passé. Man måste skapa nya typer av arbeten och de små och medelstora företagen erbjuder hela tiden bättre möjligheter till sysselsättning för våra ungdomar och framtidens europeiska medborgare. Detta är den viktigaste investeringen för Europa, och detta måste vi fortsätta att tro på.

Kauppi
Herr talman! Jag tackar min kollega Bushill-Matthews för betänkandet som han med sin stora sakkunskap har sammanställt. Trots att de små och medelstora företagen redan sysselsätter två tredjedelar av hela Europeiska unionens arbetskraft finns det ännu en sysselsättningspotential inom branschen för små och medelstora företag. I skapandet av arbetsplatser är stödet för att grunda företag och riskkapitalet av mycket stor betydelse, eftersom undersökningar har visat att små och medelstora företag använder upp till 80 - 90 procent av medlen från riskkapitalmarknaden för avlöning av anställda. Vi måste kraftigt stödja små och medelstora företag med tillväxtpotential, oberoende av deras verksamhetsområde. Allt större vikt måste även läggas vid underlättandet av företagens internationaliseringsprocess, för att de små och medelstora företagen till fullo skall kunna uppnå fördelarna med den inre marknaden. Stora förväntningar i detta avseende hänför sig även till samordningen av garantisystemet och förnyandet av den lagstiftning som gäller inteckningskrediter som inväntas komma till utskottet för ekonomi och valutafrågor. Jag delar helt och hållet föredragandens åsikter i det att kommissionen i fortsättningen bör informera snabbare om hur detta viktiga initiativ avancerar. Feedback från dem som utnyttjar fonderna bör tas med i kommissionens framtida rapporter, för att man snabbt skall kunna ingripa i missförhållandena.
Till slut vill jag fästa uppmärksamhet vid de bestämmelser med vilka man försöker underlätta konkursdrabbade företagares återgång till näringslivet. Trots att företagarrisken för en sådan företagare en gång i tiden har visat sig på ett negativt sätt betyder det inte att det även i fortsättningen skulle gå så. Snarare skall man se konkursdrabbade företagare som en resurs för Europa, vilken vi inte skall lämna outnyttjad. Jag vill även betona de små företagens betydelse för de stora företagens konkurrenskraft. Små företag fungerar ofta som underleverantörer åt våra europeiska mammutföretag och därigenom blir de små företagens situation allt viktigare för hela Europas konkurrenskraft.

Rübig
Herr talman! Det gläder mig att detta betänkande läggs fram i dag. Som företagare vill jag gratulera kommissionen till att den med dessa tre områden på ett utmärkt sätt har utarbetat vad som saknas i Europa. Det handlar helt enkelt om att det finns för lite startkapital när företagen grundas och att därför väldigt många nya företag snart måste ge upp igen. Export innebär naturligtvis också en risk, och därför är det just i startfasen särskilt viktigt att joint ventures (samriskföretag) får ekonomiskt stöd. Borgensförbindelsen gör att inte alla, som är beredda att bli företagare, därmed automatiskt äventyrar sin existens och, åtminstone ekonomiskt, kan ruineras för resten av livet.
Om vi betänker att det i Europa står ungefär 7 miljarder till förfogande som riskkapital, och i Amerika 12 miljarder, då bör vi fundera över hur vi skall kunna utjämna denna skillnad. Vad kan vi göra, i synnerhet med tanke på jordbruket? Särskilt BSE vore här en anledning att tänka över vilka nya företag vi kan starta för att bättre kunna garantera livsmedelssäkerheten, genomföra blodtester, utveckla terapier osv. Här finns det ett trängande behov av handling.
Vidare vill jag påpeka att det för nya företagare är viktigt att få ett jakande besked så snabbt och tillförlitligt som möjligt. Det bör sättas upp frister, inom vilka det avgörs med ett klart " ja" eller " nej" , så att det inte uppstår några onödiga risker. Även tillämpningen av direktivet om bekämpning av betalningsförseningar är viktigt, så att man inom en bestämd tidsfrist också verkligen får pengarna i handen. Här tvekas det enligt min åsikt alldeles för mycket. Kommissionen borde föreslå en projektledning, utveckla best practice-metoder, införa riktmärkning, med vilka det granskas hur lång tid som går från den första ansökan och fram till ett framgångsrikt skapande av arbetstillfällen, följa betalningsflödet och till sist sälja det hela hos allmänheten. Inom PR-området kunde man tänka sig priset " årets nyföretagare" , med vilket den företagare utmärks, som i absoluta tal och i procent har skapat de flesta arbetstillfällena.
Det skulle på europeisk nivå och på motsvarande sätt i medlemsstaterna bevisa att vi utför rätt arbete.
(Applåder)

Schreyer
. (EN) Herr talman! Då jag är här i stället för min kollega Pedro Solbes Mira, kommer jag att hålla hans anförande på engelska, också för att hedra föredraganden.
Detta betänkande gäller den första årsrapporten om initiativet för tillväxt och sysselsättning. Initiativet har som mål att tillhandahålla finansiellt stöd till innovativa och sysselsättningsskapande små och medelstora företag, som ett steg i riktning mot att skapa ett företagsklimat som gynnar investeringar, innovation och entreprenörskap. Det ligger även i linje med slutsatserna från Europeiska rådets möte i Lissabon i mars 2000, där målen att stärka sysselsättningen, ekonomiska reformer och den sociala sammanhållningen som en del av en kunskapsbaserad ekonomi fastställdes som ett nytt strategiskt mål för unionen.
Jag skulle vilja ta upp huvudpunkterna i detta betänkande från utskottet för sysselsättning och socialfrågor, som har sammanställts av Bushill-Matthews.
För det första slår man i betänkandet fast att kommissionens rapporteringsprocess är för utdragen, vilket gör att det tar lång tid innan rapporten kommer parlamentet till handa. På samma gång konstateras i parlamentets betänkande att det finns en brist på information, särskilt när det gäller feedback från små och medelstora företag, det vill säga betalningsmottagarna för initiativet för tillväxt och sysselsättning.
Dessa två saker är, enligt min uppfattning, sammanlänkade och ett resultat av det sätt på vilket de finansiella instrument som ingår i initiativet för tillväxt och sysselsättning är konstruerade. Dessa är utformade för att betala ut budgetmedel till finansinstitut, som riskkapitalfonder, nationella garantisystem och affärsbanker, vilka skulle agera förmedlare för de slutliga betalningsmottagarna bland de små och medelstora företagen.
I detta avseende finns information om medel som lyfts och utbetalats till finansinstitut ett visst år tillgänglig under det första kvartalet följande år. Feedback från små och medelstora företag för alla instrument ett visst år, å den andra sidan, finns tillgänglig först under det sista kvartalet följande år. Det medför att en årsrapport som utarbetas i slutet av april kommer att omfatta årsslutssiffror för föregående år på de finansiella förmedlarnas nivå och, på de små och medelstora företagens nivå, detaljsiffror för året innan det. Dessa tidsskalor antyder orsaken till att förra årets årsrapport, för 1999, som var det första hela året för programmet, inte kunde omfatta detaljerad information på de små och medelstora företagens nivå.
Detta leder oss till följande: både parlamentet och kommissionen har som mål att strömlinjeforma initiativet. Det går emellertid inte att omforma initiativets finansiella instrument varje år. För det första skulle marknadens aktörer kunna bli förvirrade och ha svårt att förstå skälen till förändringarna. Det är dessutom nödvändigt med en ingående utvärdering av dessa instrument, vilken måste grunda sig på en " nerifrån och upp" -metod.
När det gäller programmet för JEFV-ordningen, som har den lägsta utnyttjandegraden av de tre finansiella instrumenten i initiativet för tillväxt och sysselsättning, förutses i det fleråriga programmet för företag en förenkling av ordningen, för att göra det möjligt för de finansiella förmedlarna och för kommissionens avdelningar att behandla varje begäran från små och medelstora företag om finansiellt stöd snabbare. Även möjligheten att utnyttja urvalskriterierna kommer att undersökas, i syfte att svara effektivare på de små och medelstora företagens behov.
I fråga om reformen av Europeiska investeringsfonden (EIF), är det felaktigt att som i betänkandet påstå att kommissionen inte längre kan använda EIF direkt som ett verktyg för att finansiera små och medelstora företag. Liksom tidigare kommer nuvarande och framtida gemenskapsordningar som anförtros Europeiska investeringsfonden att förvaltas separat från dess egna medel, i enlighet med den princip som fastställs och kontrolleras av kommissionens avdelningar.
Avslutningsvis ifrågasätter man i betänkandet beskattningssystemet för riskkapitalfonder och uppmanar kommissionen att uppmuntra varje medlemsstat att anta lagar som medger att fonder med öppen beskattning skapas i landet och att erkänna öppna fonder som har inrättats på liknande sätt i andra medlemsstater. Denna fråga, som är av stort intresse för kommissionen, har nyligen behandlats i kommissionens meddelande om handlingsplanen för riskkapital, som färdigställdes i oktober 2000. För att citera från rapporten " kan skattestrukturen utgöra ett hinder för gränsöverskridande investeringar genom att det skapas specifika skattehinder eller till och med genom diskriminering av utländska investerare. En heltäckande lösning för att avlägsna sådana hinder kan effektivast uppnås genom samordnade åtgärder på EU-nivå. Hur som helst måste medlemsstaterna säkerställa att skatteavtal eller andra skattelagar förhindrar dubbelbeskattning av utdelningar på gränsöverskridande investeringar" .
Avslutningsvis, nu när Europeiska investeringsfondens omstrukturering är slutförd, arbetar kommissionens avdelningar och EIF tillsammans för att gradvis genomföra Ekofins och rådets (industri) slutsatser, i synnerhet i fråga om det fleråriga programmet för företag.
Om man skall vara realistisk, bör parlamentet inte räkna med några betydande resultat före 2003 eller 2004, även om preliminära indikationer, särskilt från garantisystem, kan finnas tillgängliga tidigare.
Tillåt mig att i egenskap av budgetkommissionär tillägga att kommissionen har välkomnat parlamentets beslut om att i 2001 års budget att öka de belopp för lån och bidrag som skall finnas tillgängliga för små och medelstora företag.
Det här var en viktig signal till de små och medelstora företagen och ett viktigt steg i riktning mot att nå målen från Lissabon om att skapa en kunskapsbaserad, modern ekonomi i Europeiska unionen.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Situationen för gränsarbetare
Talmannen
Nästa punkt är betänkande (A5-0338/2000) av Oomen-Ruijten för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om situationen för gränsarbetare (2000/2010(INI)).

Oomen-Ruijten
. (NL) Herr talman! Det var en överraskning för mig också att den här diskussionen skulle hållas redan i dag. I över 21 år, så länge jag varit verksam i politiken, i den andra kammaren, men även i Europaparlamentet, har jag varit intresserad av ämnet gränsarbete. Det intresserar mig inte bara av den anledningen att jag dagligen konfronteras med de problem som gränsarbetare erfar med att bo i en medlemsstat och arbeta i en annan, det intresserar mig också för att det ligger så mycket teknik bakom, mycket teknik som måste anpassas varje år. Det intresserar mig också eftersom det visar att parlament, särskilt nationella parlament, inte sätter tillräcklig fart på det. Det intresserar mig dessutom eftersom det som tydligen inte kan regleras politiskt däremot kan regleras av EG-domstolen och allt fler medlemsstater får tillsägelser för att rätta till fel som enkelt kan ordnas. Det för mig till en anmärkning till Europeiska kommissionen.
Jag beskyller inte Europeiska kommissionen för något. Det är särskilt rådet, det är rådets ledamöter som inte är beredda att ge gott om utrymme för gränsarbetet och vi som politiker, särskilt nationella politiker, överlåter det alltså till EG-domstolen. Det tycker jag inte går för sig längre, jag tycker att det inte längre behövs och att vi måste försöka förändra det med alla medel.
Det jag vill i mitt betänkande, och jag tackar alla kolleger som har stött det, jag tackar också dem som arbetat på det före mig, är fyra saker. Allra först uppmanar jag kommissionen att brådskande lägga fram ett direktiv i vilket ett system för bedömning av gränseffekter utarbetas. Det är en uppmaning som redan från och med 1990 riktats till Europeiska kommissionen respektive till medlemsstaterna. Med ett system för bedömning av gränseffekter menar vi att det varje gång social-, skatte- eller hälso- och sjukvårdslagstiftning ändras i medlemsstaterna så måste det då göras en bedömning av vilka effekter det har på de personer som bor i den ena medlemsstaten och arbetar i den andra. Varför? Inte för att man rättar till något på det sättet utan för att man fungerar förebyggande, för att man därmed förebygger att det uppstår problem.
Min andra uppmaning till rådet är att man väldigt snabbt slutför förbättringarna i förordning nr. 1408. Det ärendet ligger nu, tror jag, sedan två år hos ministerrådet, ministerrådet för sociala frågor. Det innehåller ett antal förbättringar för gränsarbetare men det innehåller också, och kollega Doorn talade i går om SLIM, en hel del saker som gör det hela mycket enklare, lättare och läsligare. Det måste rådet göra något åt, vi har som parlament medbeslutanderätt i det ärendet. Rådet måste dock besluta enhälligt och jag hoppas att det kan hända något där.
Den tredje saken är att jag tycker att kommissionen borde vara litet mer uppmärksam på alla bilaterala skatteavtal som sluts, för att kontrollera att principerna följs, varvid skatter och social trygghet borde gå hand i hand för att förhindra problem och förhindra att människor hamnar i kläm. Kommissionen borde stå litet stadigare på den punkten och kontrollera de bilaterala skatteavtalen litet mer, även på förhand.
Den fjärde punkten gäller sjukvårdskostnader, möjligheten att utnyttja förmånerna för medicinsk vård i en annan medlemsstat. Det har vi en dom om. Även där har politiken svikit. Vi har en dom från domstolen, Kohll-Decker är det mest kända, och från mitt eget område, jag kommer från ett gränsområde, känner jag också till personer som vänt sig till domstolen. Herr talman! Varken medlemsstaterna eller kommissionen har någonsin lagt fram något om det för parlamentet. Det är illa. Vi får inte överlåta det på domare, vi måste själva som politiker kunna göra något åt det. Jag vet mycket väl att det cirkulerade ett meddelande från den förra kommissionären, Flynn. Jag vet att man inte gillade resultaten av det. Det innebär dock att man nu, och det uppmanar jag kommissionen att göra, skall skapa klarhet och tydlighet på den punkten. Aktiva, men även f.d. aktiva, gränsarbetares situation står på spel. Det som gäller för Kohll-Decker, gäller för alla människor som bor nära gränsen.
Jag ber mina kolleger att röst för betänkandet och även för de ändringsförslag som jag lagt fram. Det gör jag eftersom gränsarbete inte längre är ett problem för den gamla unionen med 15 medlemsstater. Det blir även ett dagligt problem för marknadsfunktionen, även för de nya medlemsstaterna. Därför ber jag om ett så stort stöd som möjligt.

Klaß
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag tackar kollegan Ria Oomen-Ruijten för att hon i ett initiativbetänkande från Europaparlamentet har tagit upp situationen för gränsarbetare. Det finns en mängd situationer, en mängd problem som fortfarande påträffas på den europeiska inre marknaden, och gränsarbetarnas fria rörlighet hör till de centrala frågorna. Problem, där människorna ifrågasätter Europeiska unionen som sådan.
Som ledamot i en region som gränsar till Luxemburg, Belgien och Frankrike ser jag dessa frågor i alla deras facetter. Varför får den tyske pensionären, som behöver dialys, bara ta en sådan i anspråk under begränsad tid under ett semesteruppehåll i Frankrike? Familjemodern i Tyskland får genast barnbidrag för sitt andra barn, men inte om hennes man arbetar i Luxemburg. Får den faster/moster som är försäkrad i Belgien också tas om hand vid ett vårdhem i Tyskland i närheten av sina släktingar? För de pensionspoäng som inarbetats i Italien krävs det våldsamma ansträngningar innan den tyske pensionären kan dra nytta av dem. Och varför tvingas plötsligt den som är hedersborgmästare i Tyskland, när han får ersättning för sina utlägg, att betala skatt i Tyskland för hela den lön som han tjänar in i Luxemburg? Företaget i Luxemburg värjer sig mot det extra arbetet och merkostnaderna, och arbetsplatsen äventyras. Alltså avböjer han borgmästarämbetet.
Jag skulle kunna fortsätta denna uppräkning. Gränsarbetare måste vara flexibla för att klara sig i virrvarret av lagar på båda sidor av gränserna. Den som söker arbete på andra sidan en gräns på den europeiska inre marknaden behöver i ett enat Europa också ha rättssäkerhet, särskilt när det gäller den sociala tryggheten. Vi, ledamöterna från Europeiska unionens gränsregioner, uppmanar kommissionen och rådet att sörja för mer gränsövergripande social rättvisa. Vi har uppnått mycket, men mycket återstår att ordna. Oomen-Ruijtens betänkande visar de berättigade kraven som människorna i gränsregionerna har. Den inre marknaden måste fullbordas också på arbetsmarknaden, om vi vill utforma Europa som en helhet.

Van Lancker
Herr talman, kolleger! Jag skulle vilja börja med att tacka Ria Oomen-Ruijten för det goda samarbetet i samband med det här betänkandet. Jag tycker det var en bra idé att genom ett initiativbetänkande på nytt plocka fram ett antal krav som parlamentet ställde 1998, med anledning av mitt eget betänkande som var baserat på en petition från gränsarbetare. Under de tre åren har det på det juridiska området mycket riktigt inte hänt så mycket. Vi har ofta sagt att gränsområden är litet av en barometer på den europeiska integreringen. Om det verkligen är så, tror jag att det inte är så gott ställt med den integreringen i dag. Det har nämligen gjorts mycket litet framsteg, det är bara genom EG-domstolen som det hänt något.
Jag beklagar förresten också att bedömningen av gränseffekter inte ens tagits upp på den sociala dagordningen och att Nicefördraget inte heller medfört någon förbättring med avseende på beslutsprocessen runt förordning 1408/71, vilket endast gör saken svårare.
Under tiden står världen inte still och pågår det skattereformer i alla möjliga länder, är den sociala trygghetslagstiftningen i full rörelse, kompletteras lagsystem med extra system. Flera länder hittar också, inom ramen för att förena arbete, familj och fritid med varandra, på alla möjliga system för yrkesledighet som sedan endast gäller för den egna befolkningen och tyvärr inte för gränsarbetare. Jag ger därför Europeiska kommissionen helt rätt i att starta en utredning av det belgiska systemet för yrkesledighet som tyvärr inte gäller för nederländare fast det nederländska systemet däremot gäller för belgare.
Gränsarbetare är extra missgynnade i jämförelse med andra medborgare som utnyttjar den fria rörligheten för personer. Ofta arbetar de i ett land och bor i ett annat och betalar skatt i ett land och sina sociala bidrag i ett annat. Om vi hoppas att det är något sammanhang mellan skattepolitiken och den sociala trygghetspolitiken i ett land så är det en utopi att tänka sig att det sker mellan länder och därigenom hamnar gränsarbetarna ständigt i kläm. Inte ens de mest övertygade europeiska federalisterna bland oss vågar drömma om utopin att det en gång skall finnas ett harmoniserat system för den sociala tryggheten eller ett harmoniserat skattesystem i Europa. Vi måste alltså hitta andra kreativa lösningar.
Jag skulle vilja ta upp två. Först och främst plockar Oomen-Ruijten i sitt betänkande på nytt fram Europaparlamentets krav på ett obligatoriskt system för bedömning av gränseffekter för medlemsstaterna vid alla lagändringar som berör social trygghet och skatter, med en kompensation för de nackdelar som gränsarbetare kan drabbas av, en praxis som förresten motvilligt tillämpas i vissa länder. Min partigrupp har därför också litet problem med Oomen-Ruijtens försvagande av den tidigare texten. Vi anser att införandet av den bedömningen måste fortsätta vara brådskande och att kompensationen måste bli obligatorisk.
För det andra måste vi våga driva slutsatserna från 1998 en bit längre. Då kunde vi inte göra oss av med den ryska rouletten för gränsarbetarna. Vi måste äntligen välja en betalningsprincip, antingen principen om bosättningsland eller också principen om arbetsland. Jag tycker att det finns ett överskott av argument för att välja principen om arbetsland. Jag tycker därför också att min partigrupp skall rösta emot ändringsförslagen av Oomen-Ruijten och emot de av Manders som vill plocka bort den principen.
Jag hoppas att det här betänkandet går igenom plenarbehandlingen utan ändringar och att gränsarbetarna äntligen kan komma ett litet steg framåt igen.

Manders
Herr talman! Jag vill tacka Oomen för allt det arbete hon gjort. Hon har själv också sagt att det är en viktig fråga där mycket litet görs, som politiken knappast ägnar någon uppmärksamhet och tydligen är det mycket svårt att få någon entydighet i det här.
Ändå har jag några kommentarer om det och det märks också i mina ändringsförslag. Jag bor själv också i ett gränsområde och jag ser varje dag människor i min omgivning som åker och arbetar i ett annat land och om det nu är i Belgien eller Tyskland, de åker i alla fall över gränsen.
Det jag ser är också att förordningen om den sociala tryggheten, nr. 1408, är avsedd för arbetstagare som etablerar sig i arbetslandet och även bosätter sig där. Jag anser att, och det har jag lagt fram två ändringsförslag om, det är bra att det nu kommer att skapas klarhet. Det håller jag med om och det har jag också meddelat till Oomen. Jag tycker dock att vi måste ta med att, om det visar sig att det måste göras en utvärdering efter arton månader eller efter två år och om den utvärderingen visar på orättvisa nackdelar för gränsarbetare, att det då måste finnas en möjlighet att göra ett annat val, det vill jag ha med i det här betänkandet.
Oomen utgår från principen om arbetsland. Jag tror inte det är säkert att principen om arbetsland alltid är intressant och bra för gränsarbetarna. Jag anser att vi måste arbeta för att leva och att vi inte lever för att arbeta. Av det skälet anser jag att vi måste tillämpa de pengar och den säkerhet som vi får på arbetsgolvet på vår omgivning där vi bor. Av det skälet är jag för att undersöka om det är möjligt att använda principen om bosättningsland.
Det har jag tagit med i ett ändringsförslag. Jag uppmanar därför kollegerna att rösta för det. Vidare har jag lagt fram två ändringsförslag om artiklarna 6 och 7, om att ta bort dem, eftersom jag tror att kommissionen inte är behörig att vidta åtgärder för att ingripa i bilaterala avtal.

Lambert
Herr talman! Även jag vill tacka Oomen-Ruijten för hennes arbete i frågan. Jag delar mycket av hennes kritik och frustration när det gäller räckvidden, tillämpningen och takten för att förändra förordning 1408/71.
Som ledamot i utskottet för framställningar, står det klart för mig att det finns ett ansenligt och växande antal invånare, inklusive medborgare i tredje land och gränsarbetare, för vilka de nuvarande ordningarna inte fungerar tillfredsställande. Utvidgningen kommer att göra ett komplext samordningssystem ännu mer komplext, och det är inte förvånande att många medborgare helt enkelt inte tror på att unionen ser med lika stort allvar på den fria rörligheten för medborgare som på sitt åtagande om fri rörlighet för varor. Vi måste finna ett sätt att förenkla saker och ting för medborgarna själva och för dem som administrerar dessa system. Det skulle inte vara förvånande om vi fick höra alltfler krav på en gemensam europeisk byrå som skulle behandla nationella administrativa göromål direkt, för medborgarnas räkning.
Kravet på ett direktiv om ett system för bedömning av gränseffekter måste välkomnas. Det skulle åtminstone vara förebyggande, och det skulle förhoppningsvis kunna lösa några av problemen innan de dök upp, vilket skulle vara en välkommen förändring. Det är också tydligt att vi, allteftersom allt fler länder integrerar sina skattesystem och sociala trygghetssystem, måste vidta åtgärder för att angripa de anomalier som blir följden, vilka kan resultera i dubbla betalningar. Nyckelfrågan är emellertid att medlemsstaterna måste bevisa sitt åtagande om fri rörlighet genom att ta itu med problemen öppet och i en anda som gynnar invånarna i Europeiska unionen.
(Applåder)

Talmannen
Debatten avbryts fram till kl. 15.00.
Vi kommer nu att genomföra omröstningen.

Banotti
Herr talman! En ordningsfråga. Nu när fler och fler ledamöter kommer in i kammaren, skulle jag vilja meddela en välkommen nyhet. Vi har i dag öppnat en zon för rökning bakom Hemicykeln: en underbar och solig plats med fin utsikt. Jag hoppas att alla de kolleger som fortsätter att förstöra sin hälsa genom att röka kommer att trivas på denna plats utanför kammaren och att de kommer att upphöra med att röka på de platser där rökning är förbjuden. Jag hoppas att alla hörde det.
(Applåder)

Talmannen
Tack, fru Banotti, för att ni övervakar icke-rökarnas intressen.

Lynne
Herr talman! En ordningsfråga. Jag välkomnar det faktum att det nu kommer att finnas en zon där man får röka i stället för en zon där man inte får röka. Jag hoppas att alla ledamöter och all personal nu kommer att respektera de områden där rökning är förbjuden i Europaparlamentets byggnad. Jag har fortfarande problem med att komma till våra sammanträden och att komma till och från utskottssammanträden, både här och i Bryssel. Jag vädjar till alla att nu när det finns ett område för rökning, använda det och inte de platser där rökning är förbjuden, inklusive korridorer och hissar.

Heaton-Harris
Herr talman! En ordningsfråga. Jag undrade bara om någon kommer att tala om för rökpartiklarna var zonen där man får röka respektive zonerna där man inte får röka är.

Talmannen
Vi skall nu genomföra omröstningen.

OMRÖSTNING
Schreyer
Herr talman, mina damer och herrar! Under gårdagens debatt motiverade kommissionen varför och på vilka villkor man kan anta parlamentets ändringsförslag. Formuleringen av vissa av dessa ändringsförslag måste hur som helst ändras eftersom man annars inte skulle få någon säker överensstämmelse med motiveringen och skälen. Även med tanke på förenligheten med artikel 20 i direktivet krävs det lätta ändringar av formuleringarna.

Talmannen
Kolleger! Det här är ett intressant betänkande i det att den första behandlingen ägde rum för så länge sedan som i mars 1987.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0375/2000) av Sanders-ten Holte för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets rekommendation om europeiskt samarbete om kvalitetsbedömning inom skolutbildningen (11540/1/2000 - C5-0565/2000 - 2000/0022(COD))
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Betänkande (A5-0351/2000) av Doorn för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet - Utvärdering av SLIM: förenklad lagstiftning om den inre marknaden (KOM(2000) 104 - C5-0209/2000 - 2000/2115(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0382/2000) av De Veyrac för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om tillämpningen av konventionen om skydd för världsnatur- och kulturarvet inom Europeiska unionens medlemsstater (2000/2036(INI))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0397/2000) av Van der Laan för budgetkontrollutskottet om kommissionens rapport om åtgärder som vidtagits till följd av iakttagelserna i Europaparlamentets resolution om ansvarsfrihet för 1997 (KOM(2000) 224 - C5-0223/2000 - 2000/2113(DEC))
Beträffande ändringsförslag 1
Van der Laan (ELDR), föredragande. (NL) Herr talman! Det här är innehållsmässigt ett ovanligt sympatiskt ändringsförslag. Jag har dock rekommenderat att rösta emot det och jag ville ha en kommentar från kommissionen om det. Så vitt jag förstår så har den här frågan redan undersökts av kommissionen och är det inte något som helst tal om att Europa skulle finansiera textböcker för skolor. Jag hade själv givit en rekommendation emot ändringsförslaget eftersom vi inte skall ta upp några nya punkter i det här beviljandet av ansvarsfrihet men om kommissionen skulle kunna bekräfta det här så kan vi alla med rent samvete rösta mot ändringsförslaget.

Schreyer
Om Europeiska unionen stödde undervisningsmaterial med antisemitiskt innehåll, vore det naturligtvis alldeles förskräckligt. Men de åtgärder inom undervisnings- och utbildningsområdet som EU stöder i Palestina gäller infrastrukturen eller direkta utgifter, exempelvis lärarlönerna, varför det förslag som här föreligger egentligt inte är berättigat och följaktligen bör avvisas.
Men jag kommer naturligtvis att ta van Dams yttrande som anledning att be enheterna att än en gång mycket noga granska att denna anklagelse faktiskt är oberättigad.
Beträffande punkt 26
Van der Laan (ELDR). (NL) Herr talman! Det rör sig här om ett tekniskt ändringsförslag och det handlar endast om att vi hade hoppats behandla det här betänkandet tidigare och det görs en hänvisning till i går. Det är emellertid litet ologiskt eftersom vi antar betänkandet i dag. Texten borde alltså lyda så här:
" välkomnar att dess begäran till parlamentets generalsekreterare om att införa ett förfarande för hantering av sekretessbelagda dokument, inklusive upprättande av ett säkert arkiv, en säker läsesal, formella regler för tillgång och ett tillgångsregister, har lett till att ett förslag framlagts för presidiet som kommer att dryfta frågan i december 2000, i vilket man begär att förslaget skall genomföras före den 31 januari 2001."
(Parlamentet godtog det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0331/2000) av Garriga Polledo för budgetkontrollutskottet om revisionsrättens särskilda rapport nr 8/1999 om säkerheter och borgensförbindelser enligt gemenskapens tullkodex för att skydda uppbörden av traditionella egna medel, samt kommissionens svar (C5-0228/2000 - 2000/2132(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0396/2000) av McCartin för budgetkontrollutskottet om revisionsrättens särskilda rapporter nr 1/1999 om stödet till skummjölk och skummjölkspulver avsett för djurfoder, nr 2/1999 om effekterna av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken inom spannmålssektorn, nr 1/2000 om klassisk svinpest och nr 8/2000 om gemenskapens åtgärder för avyttring av smörfett, samt kommissionens svar (C5-0236/2000, C5-0237/2000, C5-0238/2000, C5-0239/2000 - 2000/2130(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0389/2000) av Staes för budgetkontrollutskottet om revisionsrättens särskilda rapport nr 2/2000 om Europeiska unionens bistånd till Bosnien och Hercegovina i samband med återupprättandet av freden och rättsstaten, samt kommissionens svar (C5-0229/2000 - 2000/2131(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0359/2000) av Dell'Alba för budgetkontrollutskottet om de särskilda rapporterna nr 6/1999, 7/1999, 3/2000 och 7/2000 om strukturfonderna, budgetgenomförande, samt kommissionens svar (C5-0240/2000, C5-0241/2000, C5-0242/2000, C5-0243/2000 - 2000/2129(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0395/2000) av Heaton-Harris för budgetkontrollutskottet om revisionsrättens rapport om granskningen av effektiviteten i förvaltningen av Europeiska monetära institutet och Europeiska centralbanken för budgetåret 1998, samt Europeiska centralbankens svar (C5-0319/2000 - 2000/2163(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0335/2000) av Bushill-Matthews för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens rapport till Europaparlamentet och rådet om initiativ för tillväxt och sysselsättning - Åtgärder för finansiellt stöd till innovativa och sysselsättningsskapande små och medelstora företag - 31 december 1999 (KOM(2000) 266 - C5-0507/2000 - 2000/2245(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Talmannen
Jag förklarar omröstningen avslutad.
Röstförklaringar
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0369/2000) av Peijs

Fatuzzo
Herr talman! Jag var rädd för att jag skulle behöva lämna in en skriftlig röstförklaring. Eftersom jag har en bruten fot var jag rädd för att inte kunna formulera mig muntligt. Men jag hoppas att jag inte är en sån som tänker med fötterna, utan att jag skall kunna fullgöra mitt uppdrag som vanligt.
Alltnog. Samtidigt som jag förklarar att jag stöder Peijs betänkande, så begär jag att man upprättar en riktig europeisk bank. Under de senaste dagarna har vi lyckligtvis kunnat se hur eurons värde stärkts avsevärt jämfört med dollarn och det engelska pundet. Låt mig därför ta tillfället i akt att i denna röstförklaring uttrycka mitt stöd för och min tillfredsställelse med den europeiska monetära politiken och även över att man intensifierar Europeiska centralbankens verksamhet genom att upprättar kontor i hela Europa.

Konrad
Herr talman, mina damer och herrar! Tyvärr har ändringsförslag 5 om förslaget till direktiv om rekonstruktion och likvidation av kreditinstitut fått majoritet. Detta är desto mer beklagligt som konsekvensen blir en möjlighet för en tredje borgenär att gripa in varigenom beställda hypotek inte längre är konkurssäkra i utlandet, vilket gynnar bankerna.
Detta är, anser jag, en tillräcklig anledning för att avvisa detta betänkande. Det har jag gjort och jag beklagar att kommissionens gemensamma ståndpunkt i dess föreliggande form inte har fått majoritet.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Syftet med kommissionens rekommendation är att på unionsnivå harmonisera fordringsägarnas rättigheter i händelse av likvidation av kreditinstitut. Man anger emellertid inte någonstans vilka rättigheter som de anställda i de berörda kreditinstituten borde ha.
I vissa nationella lagstiftningar erkänns förvisso de anställda som fordringsägare. Men i bästa fall säkrar man dem bara betalning av utestående löner. Man ersätter dem däremot inte för förlusten av anställningen, det vill säga deras framtida löner, samtidigt som man försöker säkra fordringsägare en återbetalning av fordringar, det vill säga kapitalet, källan till deras framtida intäkter.
De anställda har inte något ansvar i en banks eller ett kreditinstituts motgångar, eftersom de inte har någon del i de beslut som fattas. De bör ersättas i första hand för förlusten av anställningen.
Vi röstade emot denna rekommendation i vilken man bara bekymrar sig för de kapitalistiska fordringsägarna och inte de anställda som ser till att kreditinstituten fungerar.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0375/2000) av Sanders-ten Holte

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för Sanders-betänkandet. För ett par dagar sedan besökte jag ett universitet för seniorer, där man undervisade dem som bara ville lära sig något nytt, utan att sträva efter någon examen. Naturligtvis frekventeras dessa universitet av många äldre. Den ansvariga för detta universitet - det gäller universitetet för äldre i Bologna, den stad jag kommer ifrån - beklagade sig över att det inte finns en rangordning eller en kvalitetsgranskning av dessa universitet för de äldre. Den ansvarige sade till mig: " Många universitet är dåligt organiserade; vårt är väl organiserat. Påpeka därför i er röstförklaring, att det skulle vara bra om man även intresserade sig för kvaliteten när det gäller universiteten för de äldre."

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Vi har förvisso ingenting emot ett " europeiskt samarbete när det gäller en kvalitativ bedömning av skolutbildningen" , men var och en vet att utbildningens kvalitet beror på de medel som ställs till de statliga skolornas förfogande.
För att säkra en högkvalitativ utbildning måste vi ha ett tillräckligt antal skolor, klasser med ett begränsat antal elever, ett stort antal grundskolelärare, gymnasielärare samt teknisk och administrativ personal på samtliga utbildningsnivåer med början i de första klasserna i grundskolan. I samtliga länder i Europa är det nämligen i de första klasserna i grundskolan som den differentiering uppstår som gör att barnen i fattigare bostadskvarter ofta får en oåterkallelig utbildningsförsening.
Det första steget till en europeisk harmonisering borde vara skyldigheten att anpassa sig efter de länder som sätter in de största utbildningsresurserna. Men till och med i dessa länder tenderar man att knappa in på resurserna för utbildning och allmänt på de offentliga tjänsterna till fördel för andra budgetutgifter, varav den främsta är stöden och subventionerna till kapitalistiska företag, det vill säga till deras ägare.
Om inte resurserna till utbildning i samtliga länder i Europeiska unionen ökas, i första hand i länder med de lägsta resurserna, kommer den europeiska rekommendationen om undervisningskvalitet att förbli en from önskan.

Fitzsimons
. (EN) Huvudlinjen i detta betänkande är behovet av ett utökat europeiskt samarbete vid kvalitetsbedömning av utbildningen inom våra övergripande skolsystem i EU. Ett sådant samarbete skulle kunna visa sig vara ganska värdefullt, eftersom olika regeringar i EU kan dra ömsesidig nytta av framgångsrikt dokumenterade utbildningsprogram som har prövats och kontrollerats inom utbildningssystemet i Europa.
Vi bör också dra oss till minnes att detta är än viktigare i dag, mot bakgrund av det nya informationssamhälle som vi lever i. I Portugal förra året fastställde EU:s ledare en ram av förslag med vars hjälp utbildningen i Internetanvändning skulle utsträckas till alla grundskolor över hela Europeiska unionen. Detta är ett grundläggande viktigt socialt och ekonomiskt mål, om Europeiska unionen skall dra fördel av den nya e-handeln och sammanhörande affärsverksamheter.
Verkligheten är den, att de nya informationsteknikerna förändras hela tiden. Detta betyder att även den utbildning som krävs på IT-området förändras hela tiden. Det är anledningen till att Europeiska unionen måste svara på ett samordnat och strukturerat sätt, så att alla våra studenter garanteras tillgång till de bästa utbildningsmetoderna på IT-området. Detta kommer att säkerställa en högre kvalitet på utbildningen och även en starkare grund för att locka nya IT-industrier att etablera sig och förlägga sin verksamhet i Europeiska unionen.
Samarbetet på utbildningsområdet har varit en dokumenterad framgång inom Europeiska unionen under de senaste åren. Arton länder deltar för närvarande i Erasmus-programmet, inklusive länder från Öst- och Centraleuropa. Omkring 90 000 studenter drar nytta av detta initiativ på årlig basis. På samma gång som jag välkomnar den dokumenterade framgången för Erasmus-initiativet, skulle jag vilja påminna om att det verkligen finns utrymme för förbättring när det gäller det sätt på vilket detta system i dag administreras inom Europeiska unionen. Studenter ställs fortfarande inför ekonomiska problem när de studerar utomlands. Jag stöder inte ett system med skillnader mellan de finansieringsnivåer som finns tillgängliga för studenter från de olika medlemsstater som deltar i Erasmus-programmet. Jag skulle på det bestämdaste vilja uppmana utbildningsministrarna inom EU att upprätta ett system som avlägsnar varje inslag av skillnader i fråga om administreringen av Erasmus-programmen.
Vi bör komma ihåg att det är en mycket klok politik från Europeiska unionens sida, att uppmuntra studenter till att studera i andra medlemsstater i EU. Det ger verkliga och påtagliga möjligheter för studenter att förbättra sina praktiska språkkunskaper samtidigt som det främjar den fria rörligheten för personer i EU.
Betänkande (A5-0382/2000) av De Veyrac

Ebner
Ärade herr talman, ärade kolleger! Jag har röstat för kollegan De Veyracs betänkande, eftersom jag anser att det inte bara är mycket positivt och omfattande, utan också därför att vi i framtiden måste ägna detta område ännu mer uppmärksamhet. Jag tror också att det inte bara är nödvändigt att sätta i gång ett sådant arbete bland allmänheten, som föreskrivs i betänkandet, utan vi måste också ställa mer ekonomiska medel till förfogande, för att skapa nödvändig acceptans för dessa områden bland hela befolkningen.
Här finns det fortfarande mycket större behov av handling. Men vi är på rätt väg. Av den anledningen har jag röstat för det.

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade emot detta betänkande. Varför röstade Pensionärspartiet emot betänkandet från De Veyrac? Innan jag avreste till Strasbourg träffade jag en tidigare ledamot av Europaparlamentet, Monica Baldi, mycket insatt i frågor som gäller kultur, som, när vi diskuterade denna fråga i en bar samtidigt som vi drack en kopp gott kaffe, sade till mig: " Varför vill man i detta betänkande minska antalet platser av kulturellt värde i Italien, som har tagits upp på dessa listor? Borde man inte, snarare än att se till antalet, se till kvaliteten på de platser som finns i en viss medlemsstat? Är det vårt fel om Italien är så fyllt av antikviteter som måste bevaras?"

Alyssandrakis
Fru Veyracs betänkande visar goda avsikter och innehåller vissa uppbyggliga förslag. Av dessa skäl röstade KKE:s europaparlamentariker för betänkandet.
Likväl är vi verkligen rädda för att förslagen riktar sig till dem som " inte har känsliga öron" . Det är känt för alla att kultur- och naturarvet hotas med total förstörelse av verksamheter som både försämrar och förstör stadsmiljön och landskapsbilden i vilka finns ovärderliga delar av ett sådant arv. Det överdrivna och okontrollerade utnyttjandet av mark, det ökade byggandet i städernas historiska centra, i grönområden och på fria ytor, frånvaron av åtgärder för verkligt skydd av miljön i skogen och naturen är resultatet av ett ständigt skärpt angrepp på naturen och på det kulturella landskapet.
Allt detta inträffar naturligtvis inte av en slump genom några illvilliga personer utan är en direkt följd av en politik som kommersialiserar allt, med enda riktmärke att säkra allt större vinster. Utmärkande är exemplet med företaget TVX Gold och deras anläggningar i Olympiada i Halkidiki, nära Stageira, Aristoteles födelseort, där de har förstört skogen och utsätter minnesmärkena för fara, och som om inte det skulle räcka har områdets invånare dragits inför domstol och dömts eftersom de har vågat försvara sin historiska miljö och sin natur. Man skulle också kunna hämta många exempel från de katastrofer som sker eller har planerats med anledning av Olympiska spelen år 2004 i Aten.
Europeiska unionen inte bara underlåter att göra något för att hindra och ta itu med sådana företeelser utan tvärtom kommer det huvudsakliga stödet för denna politik därifrån. EU finansierar byggnads- och anläggningsarbeten som uppförs inom arkeologiska områden och som begraver och förstör antika minnesmärken såsom i fallet med Akropolismuseet. För närvarande upphäver den grekiska regeringen artikel 24 i författningen och avskaffar på det viset det åtminstone elementära rättsliga skydd som har funnits för skogen, utan minsta reaktion från EU.
EU har en förkärlek för stora och pompösa ord om kulturen och, trots att det kulturella arvet har förklarats utgöra ett grundläggande element i ett samhälles specifika identitet och i dess historiska utveckling, har inget gjorts från EU:s sida för att återföra Parthenons marmor till den naturliga och historiska plats av vilken den utgör en oskiljbar del såsom ett minsta faktiskt bevis på respekt för det kulturella och historiska arvet och skydd för att historien blir ihågkommen. EU förblir också likgiltig inför både plundringen av minnesmärkena på norra Cypern och den brutala förstörelse de åsamkats av den turkiska ockupationsmakten. Slutligen har EU ett enormt ansvar för förstörelsen av minnesmärken genom bombningarna under angreppet på Jugoslavien.
Denna situation kan varken behandlas med halvmesyrer, fagert tal eller - naturligtvis - inom ramarna för marknadens logik. Det krävs mobilisering av en hel massrörelse, av alla förmedlare av kultur samt alla arbetande och det krävs beslut om en annan politik som respekterar den arbetande människan och resultaten av hennes skapande.

Andreasen
. (EN) ELDR-gruppen anser att Veyracs betänkande är ett mycket viktigt bidrag till ett bättre skydd för världsnatur- och kulturarvet.
Enligt vår mening är tillämpningen av konventionen om skydd för världsnatur- och kulturarvet inom Europeiska unionens medlemsstater en uppgift för medlemsstaterna snarare än för Europeiska gemenskapen. Det är svårt för oss att se " mervärdet" av EU-inblandning i denna fråga. ELDR-gruppens ändringsförslag till Veyracs betänkande speglar denna ståndpunkt.
På grund av brist på " mervärde" och subsidiaritetsprincipen, kommer ELDR-gruppen således att avstå från att rösta i den slutliga omröstningen.

Esclopé
. (FR) Skydd och främjande av vårt arv i varje stat är grundläggande i betydelsen att de säkerställer våra identiteter och särdrag och tar hänsyn till skillnader.
Dessa tillgångar, vare sig det gäller kulturarv, arkitekturarv, ekonomiskt arv eller naturarv, kommer från det förflutna: Att skydda dem är inte en kamp för eftertrupperna utan tvärtom ett tecken på att vi förbereder framtiden. Således är det såsom Ernest Renan skrev: " De enda framstegsmänniskorna är de som utgår från en djup respekt för det förflutna" .
Vi måste således dra fördel av rikedomarna från vårt förflutna, vårt arv, våra rötter och till och med våra äldsta traditioner för att förbereda morgondagens liv. Tack vare rikedomen och den kulturella mångfalden kommer vi sålunda att kunna säkra en bättre kunskap om oss själva. Men för att göra det måste vi ta hänsyn till vårt arvs samtliga olikheter och skillnader, och det är bara genom ett utnyttjande av subsidiaritetsprincipen som det skall kunna ske.
Tack vare denna princip kommer vi sålunda att kunna bevara, utveckla och överföra vårt arv, vår kultur och våra traditioner. Att låta ett av dem försvinna eller krympa det som ett getskinn (såsom jakten, landsbygdslivet eller gastronomin), det är att klippa av kedjan för överföring av våra rikedomar och våra levnadssätt, det är att framkalla en kulturell utarmning som till slut kommer att leda till att en form skapas enligt vilken alla måste formas för att leva i ett banalt, men fogligare, samhälle som kan kontrolleras av ledare och makthavare. Man får inte acceptera det.
Ur denna synvinkel när det gäller skydd, bevarande och främjande av vårt arv måste vi således värna om arkitekturen, stödja hantverket, skydda och rehabilitera våra landskap men, och jag betonar denna punkt, utan att stänga in dem i en kupa och utan att utestänga traditioner och kulturella sedvänjor som försiggår där. Vi måste också säkra rätten till olikhet och stöd till bevarandet av alla dessa värden eftersom landsbygdslivet har rätt att existera i detta höggradigt urbana samhälle.
Enligt detta betänkande, även om det förvisso är viktigt att skydda tredje mans och unionens arv, är det således lika viktigt och grundläggande att skydda våra länders och regioners arv. Vi tar därför med tillfredsställelse emot allt som tillkännages när det gäller att beakta detta arv i de olika projekten för yrkesutbildning i skydd och restaurering av detta arv. På samma sätt är det med stöd och försvar av hantverksverksamhet, en betydande sysselsättningsskapande sektor, såvida man inte kväver den med pedantiska och orealistiska föreskrifter, såsom man har gjort i fråga om torgförsäljare.
Vi vill dock reservera oss i fråga om de europeiska föreskrifter som under sken av miljöskydd (ändå ett alltför exklusivt uttryck) bara kommer att utplåna traditioner och lokala sedvänjor som utgör en väsentlig del av vår landsbygdskultur vilket emellertid är motsatsen till det mål som vill uppnås genom detta betänkande, som vi stöder men för vilket vi av denna orsak lägger ner vår röst.

Figueiredo
. (PT) Efter att Unescos generalförsamling 1972 antog konventionen om skydd av världens kultur- och naturarv som har skrivits under av 158 länder, däribland Europeiska unionens femton medlemsstater, har 630 objekt tagits upp på listan över världsarv, varav 30 procent ligger i Europeiska unionen (188 stycken), tio bland dem i Portugal.
Men det räcker givetvis inte att klassificera tillgångar som världsarv. Det är nödvändigt att bidra med åtgärder för att bevara dem, däribland ekonomiskt stöd, vilket vi har lämnat in förslag om till gemenskapsbudgeten.
Som föredraganden betonar finns det en obalans mellan de europeiska länderna och övriga världen när det gäller erkända natur- och kulturarv, varför tredje land måste få stöd och uppmuntran för att komplettera listan över världsnatur- och kulturarv, i ett större perspektiv, för att de skall kunna skyddas.
Det är också viktigt att medlemsstaterna uppfyller befintliga direktiv, främst direktivet om bedömning av inverkan på miljön för offentliga och privata projekt för kultur- och naturarvet, såsom sägs i betänkandet.

Gasòliba i Böhm
. (ES) Min jaröst till De Veyrac-betänkandet om tillämpningen av konventionen om skydd för världsnatur- och kulturarvet inom Europeiska unionens medlemsstater, grundas på övertygelsen att det bör ske framsteg inom Europeiska unionens kulturella dimension och vi bör arbeta för att säkerställa att unionen för en kulturell politik som understryker ett av de främsta kännetecknen för unionens och den gamla kontinentens andliga rikedom, nämligen den kulturella, språkliga, arkitektontiska och konstnärliga mångfalden, liksom alla de beståndsdelar som utgör vårt gemensamma kulturella arv. Detta kan vi konstatera när vi reser runt i unionen och ser hur de olika andliga strömningarna under århundradenas lopp har tagit sig uttryck i våra monument, konstnärliga stilar, värdesystem, religiösa och andliga strömningar, filosofiska och vetenskapliga skolor. Sammanfattningsvis bör unionen i enlighet med fördragen fördjupa sig i den europeiska kulturpolitiken, en faktor som samtidigt definierar den europeiska sammanhållningen, genom att stödja och skydda sin mångfald. De Veyrac-betänkandet är ett betydande bidrag för att uppnå detta.
Betänkande (A5-0351/2000) av Doorn

Fatuzzo
Herr talman! Jag är övertygad om att ni uppmärksamt kommer att lyssna på även denna röstförklaring från mig, en röstförklaring som är positiv. Allt som gör oss magrare tycker jag är positivt, under förutsättning att det görs på ett sätt som inte blir för betungande för den som skall genomgå bantningskuren och under förutsättning att det görs på ett förnuftigt sätt. Men jag insisterar på att, i detta arbete på att förenkla och minska gemenskapsrätten inom området samordning av de sociala trygghetssystemen - som behandlas i detta betänkande - man har i åtanke att det skulle vara bra för den anställde som arbetar i flera medlemsstater inom Europeiska unionen om vederbörande kunde få sin pension, inte som en del från en stat, en del från en annan, och ytterligare en del från en tredje, utan från ett enda kontor för utbetalande av pensionerna.

Talmannen
Tack, herr Fatuzzo! Ju mer jag lyssnar på er, desto mer inser jag att jag inom kort kommer att känna till ert livshistoria.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Eftersom vi är motståndare till marknadsekonomin tar vi inte någon ståndpunkt om den så kallade förenklingen av den europeiska marknaden. Vi lägger följaktligen ner vår röst om detta betänkande.
När det emellertid gäller de faktorer som kan beröra den arbetande majoriteten av befolkningen är vi för att
de facto förenkla sociallagstiftningen och den sociala tryggheten genom att anpassa den till det land där dessa faktorer mest gynnar arbetstagarna.
när det gäller moms, är vi för en förenkling som består i att slopa moms och skatterna på konsumtionen, som är speciellt orättvisa, eftersom de framför allt drabbar samhällsklasser med låga inkomster, för att ersätta dem med en betydande ökning av skatt på de kapitalistiska företagen och med en kraftigt progressiv skatt på alla former av kapitalintäkter.
Betänkande (A5-0397/2000) av Van der Laan

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för Van der Laan-betänkandet. Samtidigt som jag tackar honom för hans påpekanden för ett tag sedan, vill jag lyfta fram, i denna min positiva röstförklaring, den del av detta dokument som avser biståndet till den palestinska myndigheten. Förslaget framfördes till mig från företrädare för det israeliska Pensionärspartiet - för i Knesset sitter det företrädare för det israeliska Pensionärspartiet - som sade till mig: " Ni gör rätt som hjälper palestinierna. Ni borde faktiskt hjälpa dem mer och bättre, och kontrollera så att biståndet verkligen kommer det palestinska folket till godo, ett folk som verkligen har behov av hjälp. Jag är faktiskt övertygad om att, om de palestinska medborgarna hade bättre ekonomi och bättre hälsa, så skulle det vara betydligt färre krig än vad som dessvärre är fallet för närvarande" .

Beysen och Ries
. (FR) Jag kan inte följa min grupp när det gäller ståndpunkten om ändringsförslaget av min kollega Rijk Van Dam, som jag personligen har valt att stödja.
Att denna faktor, det vill säga den antisemitiska propaganda som sprids genom palestinska skolböcker, inte står i texten till ansvarsfriheten 97 är en sak. En teknisk fråga skulle jag säga. Att vi är emot det endast av den anledningen, i fråga om formen således och inte i fråga om innehållet, är i mina ögon ett felaktigt politiskt tecken.
Det palestinska utbildningssystemet är sedan Osloavtalen kraftigt subventionerat av Europeiska unionen och medlemsstaterna. Det är således vår sak att kräva att kommissionen på nära håll ser till att den litteratur som sprids i de palestinska skolorna inte hetsar till krig, våld och rashat.
Unionen kan inte samtidigt aktivt stödja återförsoning och fred genom ideliga ansträngningar och fortsätta att blunda för en ideologisk förskingring av dess ekonomiska stöd. Vidare önskar jag livligt att denna fråga snabbt skall bli föremål för en verklig diskussion i parlamentet.
Vi måste vara benhårda i denna fråga. Vårt samvete kräver det. Också våra väljare.

 Sacrédeus
. Jag har röstat för betänkandet och då inte minst ändringsförslag 1 från Van Dam.
Det är viktigt att Europaparlamentet kraftfullt beklagar de antisemitiska uttalandena i läromedel för de palestinska skolorna och att parlamentet uppmanar kommissionen att se till att det stöd som ges till den palestinska undervisningen varken direkt eller indirekt finansierar rashat, utan att EU:s bidrag till det palestinska undervisningssystemet i stället främjar fred och försoning i Mellanöstern.
EU:s stöd måste inriktas på att, så långt det går, åstadkomma fred och försoning i Mellanöstern. EU ger bland annat stöd till det palestinska undervisningssystemet. Det är djupt beklagligt och kränkande att skolböcker i de palestinska skolorna innehåller antisemitiska uttalanden och beskriver Israel, den enda demokratin i Mellanöstern, i något så vederstyggligt som nazistiska ordalag.

Van der Laan
. (EN) Både föredraganden och ELDR-gruppen delar den oro som uttrycks i ändringsförslag 1 över att ekonomiskt stöd från EU har använts för att väcka hat bland palestinier mot deras judiska grannar.
Budgetkontrollutskottet är noga med att vid behandling av en uppföljningsrapport om ansvarsfrihet begränsa sig till innehållet i den ursprungliga resolutionen om ansvarsfrihet för året i fråga.
Detta ändringsförslag ger upphov till en ny fråga om bevis som nyligen har kommit i dagen. Föredraganden rekommenderar därför att ändringsförslaget förkastas, men att saken behandlas mer utförligt inom ramen för den rapport om ansvarsfrihet för 1999 som håller på att utarbetas.
Betänkande (A5-0331/2000) av Garrida Polledo

Cushnahan
Herr talman! Talare har fäst uppmärksamheten på ett antal problem, inklusive cigarettsmuggling. Jag stöder deras oro, eftersom det allmänt anses att internationella brottslingar nu är mer intresserade av cigarettsmuggling än av knarkhandel, då denna är mer lönsam och mindre riskfylld. Vi i EU måste angripa detta problem mycket snabbt.
Vinsterna från cigarettsmugglingen fyller inte bara brottslingarnas fickor utan innebär också att EU går miste om intäkter, som annars skulle användas till att angripa cancer och fattigdom, främja mänskliga rättigheter etc. Dessutom betyder billigare cigaretter större hälsorisker, på grund av en högre tobakskonsumtion, och vi måste söka stöd hos ministrar i nationella och regionala regeringar i varje kampanj mot detta.
Kommissionen borde i synnerhet kontakta hälso- och utbildningsministrarna i Nordirlands beslutande församling, de Brun och Martin McGuinness. Jag nämner det eftersom vi använder utbildnings- och hälsoprogram för att bekämpa cancer och eftersom Anderstown News nyligen avslöjade IRA:s djupa inblandning i olaglig cigarettsmuggling. De har kopplingar till den organisationen. Finns det något bättre sätt för dem att fullgöra de plikter som hör till ministerportföljen än att uppmuntra sina vänner att upphöra med denna verksamhet? Problemet understryker även ett större behov av omfattande polisbevakning i Nordirland.

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för detta betänkande, men med starka invändningar. Innan jag reste till Strasbourg befann jag mig i en restaurang med herr Rota, pensionär, även han från Bergamo. Jag pratade om Pensionärspartiet och han frågade om jag var nöjd med Europaparlamentet. Jag sade: " Men vilket härligt jobb jag har fått! Jag är nöjd, jag trivs, jag har goda vänner. Även de vice talmännen tycker jag mycket om, till exempel vice talmannen Provan" . Och han: " Och allt fungerar bra i Europa? Det är väl inte så att ni någon gång slösar bort europeiska pengar?" " Nej"" , svarade jag, " allt fungerar jättebra!" Men tyvärr har jag i stället kunnat läsa i detta betänkande att nationalstaterna inte har tillämpat gemenskapens regler för att ta ut gemenskapens tullavgifter. Jag hoppas därför att Europa i framtiden skall fungera även när det gäller att utkräva tullavgifterna.

Blak, Lund och Thorning-Schmidt
. (DA) Vi har röstat för ett betänkande om ställande av säkerhet och borgen för traditionella egna inkomster. Betänkandet som helhet är klokt. Det finns dock enstaka punkter, som vi tar avstånd från. Punkt 15 och 16 behandlar införandet av en enda corpus juris i EU samt harmonisering av nationell straffrätt och jurisdiktion i medlemsstaterna. Det är för det första oklart formulerat. För det andra går vi inte in för inte harmonisering av medlemsstaternas straff- och jurisdiktionslagstiftningar. Vi går in för att upprätta nödvändiga instrument för en mer effektiv bekämpning av förskingringen av EU-medel. Vi är för en komplettering av OLAF-förordningen och upprättandet av en enhet under OLAF, som skall leda undersökningarna och underlätta den straffrättsliga uppföljningen i de nationella domstolarna. Enheten skall endast ägna sig åt kriminella handlingar som begåtts av EU-anställda. På längre sikt bör man överväga att införa en europeisk allmän åklagare, som skall ansvara för den straffrättsliga uppföljningen av förskingringen av EU-medel i medlemsstaterna. Vi skall dock inte harmonisera för harmoniseringens skull, och medlemsstaternas straffrätt och jurisdiktion är på andra områden en nationell angelägenhet.
Betänkande (A5-0396/2000) av McCartin

Fatuzzo
Herr talman! Även om jag inte hittar mina anteckningar, så tycker jag mig minnas att jag röstade emot McCartin-betänkandet, i vilket behandlades jordbruk och mjölkpulver. Jag yttrar mig gärna vid det här tillfället, inte bara eftersom jag tänker framhärda till dess man ger ett reellt stöd till jordbrukarna, som i stället i detta dokument inte får ett tillräckligt skydd, utan också och framför allt för att jag vill påpeka att när det gäller mjölkpulver och mjölk i allmänhet är det just nu på väg att ske en katastrof i Italien. Dessvärre talar man inte bara om galna kor, utan sedan i går även om " galen mjölk" . Man säger att man, kanske, kan få galna ko-sjukan genom att dricka mjölk. Det är verkligen oursäktligt av den som säger så och det skulle vara bra om Europeiska unionen kunde ingripa och bekräfta att mjölken inte är galen, utan god.

Figueiredo
. (PT) Betänkandet är djupt motsägelsefullt i sin bedömning av olika aspekter av den gemensamma jordbrukspolitiken. Man intar exempel en ståndpunkt som avslöjar ett strikt intresse för budgeten när man välkomnar den nya reformen för att minska jordbrukspriserna och produktionsöverskott, och trycker på en större reduktion av kompensationsbetalningar, utan ett ord om konsekvenserna för jordbrukarnas inkomster. Det för också fram principen om medfinansiering, det vill säga en åternationalisering av kostnaderna för den gemensamma jordbrukspolitiken, en princip vi avvisar.
Man välkomnar också kommissionens beslut om en bred utvärdering av den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk, vilket ligger nära revisionsrättens åsikt om att ifrågasätta kvotsystemet och dess ökningar som genomfördes i Agenda 2000, och glömmer bort att, trots vissa orättvisor i fördelningen av kvoter, såsom i Portugal, kan detta system fortfarande i viss mån garantera ett skydd när det gäller priser och inkomster.
När det gäller grissektorn och epidemierna bland djuren, stöder man förslaget om att inrätta fonder för producentbidrag eller andra typer av garantisystem, vilket är en tillbakagång från yttrandet i Garots betänkande som försvarade fonder som medfinansieras av gemenskapen.
Vi håller dock med föredraganden när han tar upp ett mycket viktigt problem som gäller systemet för jordbruksgrödor, där stödet koncentreras till de stora producenterna och de rika regionerna. Det är nödvändigt att förbättra situationen för småproducenterna genom att differentiera stödet efter storlek. Det är dock svårt att förstå hur föredraganden tänker sig att stödja småbrukarna genom de åtgärder som han föreslår.
Betänkande (A5-0389/2000) av Staes
Talmannen. Herr Fatuzzo! Om ni vill stå kvar, så fortsätter vi bara, eftersom ni är den enda talaren som är kvar.

Fatuzzo
Herr talman! Jag har ett ben som tröttnar emellanåt, så därför sätter jag mig ner då och då.
När det gäller min röstförklaring med anledning av Staes-dokumentet, som gäller budgetkontrollutskottet, och framför allt hur bidragen till Bosnien och Hercegovina har förvaltats, så vill jag gärna påpekat att jag har träffat företrädare för pensionärerna i dessa områden. De rekommenderade mig att framhålla för Europaparlamentet - något som jag gör mycket gärna i det här fallet - att vi måste vara uppmärksamma på att dessa bidrag på något sätt, och åtminstone till viss del, även når de äldre i Bosnien och Hercegovina. " Men vi kan inte komma och kontrollera vad som händer med era pengar" , svarade jag. " Tvärtom, Fatuzzi! Ni borde insistera på att dessa medel verkligen kontrolleras även vid destinationen. Vi pensionärer har behov av att få en del av biståndet!"

Watson
Herr talman! Det råder utan tvekan en arvsordningskris inom jordbruket, som Parish med sin sakkunskap som jordbrukare mycket väl känner till.
Om krisen är särskilt svår i Parish egen medlemsstat, är det en direkt följd av den politik som regeringarna i Förenade kungariket har drivit under de senaste tjugo åren, och för att övervinna den, måste Förenade kungariket ompröva Fontainebleau-överenskommelsens följder med avseende på landets bidrag till Europeiska unionens finanser. Den har varit katastrofal för jordbruket. Dessutom måste föredraganden, som ledamot av det konservativa partiet, arbeta inom det egna partiet för att säkerställa stöd för sina förslag i underhuset.
I länder där mindre än 10 procent av befolkningen nu lever i landsbygdsområden är det alltför lätt för regeringar att åsidosätta behoven i dessa områden, och budskapet från denna debatt måste vara att de äventyrar sina länder genom att göra det.

Korakas
. (EL) Brutala militära ingripanden i fredens namn, smutsiga " freds" -fördrag som undertecknades manu militari, följda av smutsig och suspekt finansiell " hjälp" för " återupprättande av freden" : Detta är de prestationer som EU kan uppvisa i fallen med Bosnien-Herzegovina, Kosovo och Balkan i stort som i flera år har plågats av de enorma militära och politiska imperialistiska intressena och spelen som pågår i området.
Parlamentets betänkande är särskilt avslöjande när det gäller sättet på vilket ovannämnda finansieringar har hanterats och påvisar den okontrollerade och dolda misshushållningen med EU:s skattebetalande medborgars pengar vilka används, trots de " humanitära" förklaringarna och " freds" -förklaringarna, för att ge grund åt att EU:s stora intressen tränger sig in i det bosniska Natoprotektoratet. Orden dålig förvaltning, förseningar, sena betalningar, finansiering av icke biståndberättigad materiel till ett värde av miljontals ecu, slöserier och oegentligheter upprepas flera gånger i Staes betänkande och i utvärderingen. Där beskrivs i de mest utpräglade, negativa ordalag den rådande situationen och där avslöjas det stora hyckleriet kring " stöd till upprättande av det civila samhället" och " återställande av demokratin" . Vad annat kan vi hänvisa till som är mer utmärkande än betänkandets egen anmärkning om " sammanblandning av olika intressen" på själva den höge representantens kansli?
Det förvånar inte oss, fru talman, att de som " främjar" freden med bomber med utarmat uran och därmed sprider död och förstörelse inte kan och inte vill spela rollen som fredsstiftare. Det förvånar oss inte att guldgruvan med anslag förslösats av de stora ekonomiska intressen som har skapat, odlat och underblåst inbördes stridigheter mellan folken och av tjänstemännen som tjänar dessa intressen såsom den ökände Kouchner.
Vi förvånas emellertid av cynismen och hyckleriet hos de styrande vilka fortsätter att tala om försök till att råda bot på missförhållandena när det gäller utnyttjandet av anslag och att förbättra förfarandena därvidlag samt att återupprätta rättsstaten. Bokslutet som görs av den bistra verkligheten lämnar inget utrymme vare sig för tvivel eller ännu mindre för att släppa vaksamheten. Folken är inga räkningar som man skall göra upp om, deras samveten går inte att köpas och hur ni än försöker försköna verkligheten kommer ni att bli ställda öga mot öga med dem.
Vi har inte röstat för Staes betänkande trots att det innehåller flera riktiga slutsatser och förslag därför att den allmänna uppfattningen som uttrycks är utarmad när det gäller varje tanke på motstånd mot den imperialistiska närvaron och det enda bekymret gäller hur denna skall förskönas för att bli mer lättsmält av folken.
Betänkande (A5-0359/2000) av Dell'Alba

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för Dell'Albas betänkande, men jag vill gärna understryka att denna positiva röst döljer - och det vill jag gärna avslöja här - min ståndpunkt som företrädare för pensionärspartiet, en ståndpunkt som innebär ett absolut avståndstagande från den vana som nuförtiden verkar dominera totalt, nämligen att man skall insistera på att strukturfonderna och annat europeiskt bistånd läggs till det nationella bistånd som ges. Strukturfonderna skall med andra ord vara tilläggsfonder, men det kan jag inte hålla med om. Jag anser att de europeiska fonderna absolut inte borde ha något som helst att göra med nationell finansiering eller politik. De europeiska fonderna får inte vara bundna av de nationella fonderna. Europa är något annat än de nationer som det består av.

Maat
Herr talman! Allra först skulle jag vilja gratulera min kollega Neil Parish till att han har lagt fram ett betänkande som grundar sig på lantbrukarnas verklighet, verkligheten på landsbygden och inte med utgångspunkt från Bryssel. Det ger i sig ett bättre bidrag till jordbrukspolitiken.
Om vi nu betraktar situationen så kan man dock fråga sig om det fortfarande finns unga människor som är så galna att de vill bli jordbrukare i Europeiska unionen. Det vi behöver är människor som vill göra en topprestation, ett får med fem ben egentligen, som det inte fått genom genetisk modifiering.
Det ser ut att vara en hopplös kamp när man ser vad människorna får och samtidigt ser vad unga jordbrukare måste prestera. Om vi bara ser, och jag inskränker mig nu till mitt eget land, att verkligen allt kontrolleras hos mjölkbonden, från grässtrået och fram till det ögonblick så mjölken står i snabbköpet. Om jag ser hur brukare av jorden och trädgårdsodlare sedan länge måste föra en komplett miljö- och konsumentbokföring och även gör det med stor motivation. Samtidigt måste vi konstatera att kraven på djurens välbefinnande i många europeiska länder hör till de strängaste i världen.
Den som vill bli jordbrukare i Europa måste alltså göra mer än unga jordbrukare på andra håll i världen. Han måste ta hänsyn till landskaps- och kulturvillkor. Han måste följa de strängaste konsumentkrav, leverera en stor mångfald av produkter, både regionalt och med avseende på kvalitet, hantera djurens välbefinnande som högsta krav och ha ansvaret för en produkt även sedan produkten lämnat gården. Det kallar vi samhällsföretagande som toppsport. Det kräver företagaranda, kärlek till miljö och natur, samhällsorientering och ihärdighet. Bara av dessa skäl vore det önskvärt att det förs en särskild framtidsinriktad politik för unga jordbrukare. Kanske med orienteringspunkter som till exempel ett bidragssystem kopplat till kvalitet, landskaps- och miljöskydd men även att det införs en miljöavgift, precis som i andra ekonomiska sektorer, som inte skall betalas av jordbrukarna utan av konsumenterna för finansiering av de extra krav som måste uppfyllas och för förstärkning av jordbrukarnas och konsumenternas ställning på marknaden.
Något som är påfallande i hela konkurrenspolitiken i Europeiska unionen är att det ägnas mycket uppmärksamhet åt den men att det till exempel i livsmedelssektorn långsamt börjar skapas en monopolsituation för varuköparna, snabbköpen, och att jordbrukens avsättning, småskaligheten, samtidigt är splittrad. I det avseendet vore det önskvärt att både kommissionär Monti och kommissionär Bolkestein skulle vara litet mer kritiska på det här området när det gäller konkurrensen.
Herr talman! Ingen människa kan klara sig en dag utan att äta och maten är livsförutsättning nummer ett. Det kräver motiverade producenter. Det betyder att livsmedel inte bara är marknad utan även folkhälsa, landskap och natur. Kort sagt, om vi inser det så vet vi att unga jordbrukare i framtiden måste vara sällsynt kvalificerade och i det avseendet förtjänar mer stöd eller politiskt stöd än de får just nu.
Betänkande (A5-0395/2000) av Heaton Harris

Fatuzzo
Herr talman! Betänkandet av Heaton-Harris, som jag röstade för, är ett betänkande om Europeiska monetära institutet och därmed också om situationen för euron. Jag har redan haft tillfälle att gratulera den europeiska valutan, dvs. euron, för förstärkningen under de senaste veckorna, men nu skulle jag vilja insistera på att man inrättar en europeisk bank. EIB - Europeiska investeringsbanken - borde vara närmare de europeiska medborgarna även i sin egenskap av bank, i sin egenskap av kreditinstitut. Jag hoppas därför att denna min rekommendation följs.

Krivine och Vachetta
. (FR) Betänkandet av Heaton-Harris blandar ihop två frågor. Under sken av återhållsamhet i lönebildningen kritiseras där beviljandet av extra bonus till en del av de anställda i Europeiska centralbanken, vilket man inte kan godkänna. Däremot förebrår föredraganden ECB för att den hindrar verksamheten i Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF). Vi får således veta " att Europeiska centralbanken har meddelat att den inte kommer att låta Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF) utföra interna utredningar" , att " i sin första rapport till parlamentet, rådet och kommissionen begärde OLAF:s övervakningskommitté att rättsliga förfaranden skulle inledas mot de gemenskapsorgan som i slutet av 1999 inte tillämpade förordning (EG) nr 1073/99" och " att kommissionen inledde rättsliga förfaranden vid EG-domstolen mot Europeiska centralbankens beslut av den 7 oktober 1999 om att inte tillämpa parlamentets och rådets förordning (EG) nr 1073/99" .
Vi anser att detta är mycket allvarligt och vi stöder den del i betänkandet i vilken man " beklagar att det finns en uppenbar motsägelse mellan ECB:s offentliga åtagande om att inrätta ett nära samarbete med OLAF och det beslut som ECB själv fattat om att förhindra OLAF från att genomföra interna utredningar i väntan på EG-domstolens utslag" . Av denna anledning kommer vi att rösta för betänkandet av Heaton-Harris.
Betänkande (A5-0335/2000) av Bushill-Matthews

Fatuzzo
Herr talman! Jag kan inte låta bli att avge en röstförklaring om betänkandet från min vän Bushill-Matthews, som jag redan har berört i ett annat inlägg under debatten. Nu skulle jag framför allt vilja framhålla att mitt stöd vid omröstningen även innebär en uppmaning till Bushill-Matthews om att i framtiden godta ett ändringsförslag som jag lade fram i dag och som, dessvärre, tillbakavisades: att man avsätter fonder för de små och medelstora företag som tar för vana att alltid låta en ung företagare, full av entusiasm och arbetslust, kompletteras av en äldre, en seniorföretagare som kan allt, vet allt, som kan överföra sin kunskap även om han eller hon inte längre har så mycket ork och som skulle vara tacksam över att få föra sina erfarenheter vidare till de unga.

Korakas
KKE:s parlamentsledamöter kommer att rösta emot Ph. R. Bushill-Matthews betänkande därför att de speciella " åtgärder för finansiellt stöd till innovativa och sysselsättningsskapande små och medelstora företag" som föreslås i betänkandet ingår i den allmänna politik som förs av monopolen och av EU mot de små och medelstora företagen, en politik som består av tre delar:
· Ett selektivt stöd till en liten andel, från den grekiska ekonomins utgångspunkt, små och medelstora företag med målsättning att befästa dessas roll som satellitföretag runt monopolen och att stärka de förfaranden som ökar koncentrationen av kapital och produktion.
· En skärpning av konkurrensvillkoren för den överväldigande majoriteten av övriga både små och medelstora företag med målsättning att stärka samma förfaranden från annat håll.
· Förutom det ovannämnda är det tydligt i alla EU:s program för de små och medelstora företagen att monopolkapitalet strävar efter att " lasta över" på de små och medelstora företagen arbetsplatser som monopolkapitalet måste avskaffa i och med att exploateringen av arbetarklassen ökar och det med hjälp även av den tekniska utvecklingen. Det handlar om en strävan med mycket små möjligheter att lyckas då den stupar på det kapitalistiska systemets motsägelser.
Betydelse har också en iakttagelse som har att göra med mottagarna av de europeiska programmen vilka tar sikte på enskilda företag och inte på de små och medelstora företagen i sin helhet. Det stora kapitalet känner naturligtvis till att en politik förd till fördel för de små och medelstora företagen i sin helhet skulle skapa en konkurrent att räkna med för dem. På så vis har stärkandet av de europeiska programmen, även om de når fram till små företag, inte några utsikter att uppnå resultat eftersom den ställning vart och ett av dessa har enskilt på den kapitalistiska marknaden är ytterst svag.
En serie iakttagelser avseende innehållet i de aktuella programmen stärker de ovannämnda allmänna iakttagelserna:
1. Gränserna för de företag till vilka dessa åtgärder är riktade (upp till 250 löntagare och upp till 14 miljarder GDR årlig omsättning) tillåter att man härav kan sluta sig till att det utifrån grekisk utgångspunkt är stora företag som gynnas. I Grekland sysselsätter faktiskt 91 procent av företagen upp till 4 löntagare och har en omsättning på upp till 60 miljarder GDR. Ur denna synvinkel finns det underlag för den iakttagelse som förs fram i Europaparlamentets betänkande att intresse inte visas för småföretagen.
2. Det totala antalet små och medelstora företag till vilka dessa åtgärder är riktade är försumbart i jämförelse med det totala antalet små och medelstora företag inom EU. Detta gällde nämligen 7387 av totalt cirka 15 miljoner små och medelstora företag inom EU, eller en andel på 0,05 procent av det totala antalet under en period på två år från det dessa åtgärder sattes i verket.
3. De totala beloppen som de europeiska fonderna beviljar är oerhört låga och de befäster inte föreställningen om en verklig politik till stöd för de små och medelstora företagen. Totalt beviljades 273 miljoner euro (93,6 miljarder GDR) eller 18 euro (6 170 GDR) per företag!
4. Ännu värre är situationen när det gäller resultaten av denna politik: Det skapades slutligen 2 238 nya arbetstillfällen bland totalt tiotusentals miljoner arbetslösa inom EU, till en kostnad av 122 000 Euro (42 miljoner GDR) per arbetstillfälle.
5. 97 procent av de små och medelstora företagen som gynnades av dessa åtgärder hänförde sig till programmet tillhörande den tredje ordningen som har att göra med garantin av finansieringen vilken företagen själva fullständigt tagit på sig.
Följaktligen är det underligt att ett förfarande med alltför vidlyftig utbredning till höga kostnader och så torftigt resultat presenteras som ett framsteg för EU:s politik. När det gäller Grekland fanns landet inte med någonstans i dessa program, följaktligen förekom inte någon finansiering för vårt land.
Av dessa skäl kommer vi att rösta emot både det aktuella betänkandet och förslaget i frågan från Europeiska kommissionen.

Talmannen
Jag förklarar punkten röstförklaringar avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.00 och återupptogs kl. 15.00.)

Situationen för gränsarbetare (fortsättning)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om situationen för gränsarbetare.

 Schmid, Herman
Herr talman! Jag vill först tacka Oomen-Ruijten för ett utmärkt betänkande. Det har ju tidigare gjorts många försök att använda gränsarbetarnas problem som ett slags bräckjärn för att harmonisera hela skattelagstiftningen. Men Oomen-Ruijten vet att gränsarbetarna inte ens utgör en halv procent av arbetskraften, att deras problem är olika i olika gränsregioner och att det därför behövs olika regionala lösningar om gränsgångarna skall få det bättre.
Jag kan tala av egen erfarenhet, för jag har pendlat mellan Danmark och Sverige i 25 år. Nu har vi fått en bro mellan Köpenhamn och Malmö, och alla räknar med att gränspendlandet skall öka kraftigt och att de två städerna skall bli en storstadsregion. Där införde man 1997 på danskt initiativ den EU-stödda principen om beskattning i arbetslandet. Det betyder att folk kan bosätta sig i Malmö och få tillgång till sjukvård, barnomsorg, utbildning och allt annat, samtidigt som hela skatten skall betalas till den danska staten. Detta är helt ohållbart om vi skall få en gemensam Öresundsregion.
Det alternativ som förespråkas av de svenska politikerna är OECD-modellen för gränsbeskattning, som förordar att skatten skall tas ut i bostadslandet. Men även en sådan princip vållar problem eftersom skatten finansierar mycket annat än familjernas sociala välfärd.
Hos oss i Öresund skulle faktiskt det bästa vara att vi betalar kommunalskatten där vi bor och statsskatten där vi arbetar. Det tror jag skulle göra slut på skatteplanering och gränsfiffel. Men också en sådan modell skulle kräva ett slags finkalibrering för att skapa full rättvisa, för det är komplicerade saker det gäller. Därför är det avgörande att lösningarna utformas i de berörda regionerna själva, utifrån grundprincipen att gränsgångarna skall betala skatt där de har sina skattefinansierade förmåner. Endast på det sättet får man långvarigt hållbara lösningar. När det gäller Öresund är det alldeles nödvändigt att få en sådan princip om det skall bli en gemensam region.

Fatuzzo
Herr talman! Efter att som företrädare för Pensionärspartiet ha framfört mina livliga gratulationer till staden Piacenza, som i sina stadgar har infört artikel 25 och 26 från Europeiska konventionen om de äldres och handikappades rättigheter, övergår jag till att framföra mina åsikter om betänkandet från Oomen-Ruijten.
Jag godkänner innehållet i detta betänkande, framför allt i den delen där det framförs krav på en genomgång av de återverkningar som ändringarna av de nationella rättssystemen får på förordning 1408, om den som har arbetat i flera medlemsstater, och framför allt den delen av förordningen som gäller reglerna för utbetalning av pensioner för den som har arbetat i flera stater. Det handlar om gränsarbetarnas problem: naturligtvis gäller det de anställda inom Europeiska unionen, men även, indirekt, förbindelserna emellan de stater som har anslutit sig till förordning 1408, dvs. till EES - det europeiska ekonomiska samarbetsområdet - dvs. Italien och Schweiz. Dessvärre har konventionen mellan Italien och Schweiz och den därmed sammanhängande förordningen feltolkats av den italienska regeringen, som fram till i dag har betalat ut pensionerna till den som har arbetat i Italien och Schweiz enligt principen hälften av hälften, dvs. en fjärdedel av det riktiga beloppet, i enlighet med den tolkning som gjorts av italienska domare i hov- och tingsrätter. Jag hoppas att Europaparlamentet ingriper så att de anställda inte hela tiden måste gå via domstol för att få sina rättigheter tillgodosedda.

Gillig
Herr talman! Frågan om gränsarbetare som vi behandlar i dag är en ihållande problematik i Europeiska unionen som ännu inte har funnit någon tillfredsställande lösning. Fru kommissionär, herr talman! Det är en situation som inte ger dem som lever och arbetar i utkanterna av de olika länderna i unionen möjlighet att verkligen uppleva det begrepp för europeisk integration som vi försvarar och som de ändå borde vara de första att få dra fördel av.
Vi har i denna kammare för vana att överdrivet berömma frågan om fri rörlighet för personer, och därmed för anställda. Och ändå består hindren i denna fråga, särskilt när det gäller beskattningssituationen och social trygghet, men det finns också andra frågor som måste granskas. Jag tror inte att denna fråga är förenlig med alla principer om frihet och liberalism som vi behandlar och för vilka vi finner mycket goda lösningar när det gäller fri rörlighet för kapital och varor. Här gäller det ett verkligt hinder för fri rörlighet för personer och icke-diskriminering grundad på nationalitet.
Jag tror att detta betänkande verkligen är en ny injektion jämfört med tidigare betänkanden. Det skulle väl inte behövas många fler betänkanden i frågan.
Vi måste påminna medlemsstaterna om deras ansvar och be dem verkligen genomföra en utvärdering av en politik som leder till att system med negativa konsekvenser för gränsarbetarnas situation behålls. Vi ansluter oss till den allmänna tillnärmningen i betänkandet men återinförandet av vissa ändringsförslag minskar de ambitioner som vi borde ha. De bilaterala avtal som det är fråga om i beskattningshänseende, exempelvis, eller social trygghet, måste nämligen vara riktigt förenliga med fördragen och det handlar inte bara om att ta hänsyn till de olika bestämmelserna.
Herr talman! Avslutningsvis skulle jag vilja påminna om att en verklig besiktning av kränkande, eller rentav diskriminerande, situationer, men som också måste kunna avskaffa bedrägerier som pågår i dag, borde föreslås och vi väntar på riktlinjer från rådet i det avseendet.

Jensen
Herr talman, jag vill också gärna tacka fru Oomen-Ruijten för hennes initiativbetänkande. Jag anser att det stämmer att vi i parlamentet trycker på för att minska problemen för gränspendlarna. Jag känner till problemen från Sønderjylland, där det är anmärkningsvärt att det finns så få som bor på den ena sidan av den dansk/tyska gränsen och arbetar på den andra sidan, och det anser jag illustrerar hur stora hinder det i praktiken finns. Jag tycker därför att det är en god idé att försöka ålägga medlemsländerna en löpande utvärdering av den effekt det har för gränsarbetarna, när de ändrar lagstiftningen om socialförsäkring och skatt, men enligt min mening kan vi inte ålägga regeringarna att kompensera gränsgångarna ekonomiskt för den ändrade lagstiftningen. Det är bättre att skärpa uppmärksamheten, inte bara rörande de problem, som hela tiden har funnits, utan också inför nya, som kan uppstå. Jag vill också gärna stödja att vi fortsätter förenkla förordning 1408/71; det rör sig om en mycket omfattande problemställning, men det är en problemställning, som betyder mycket för många människor.

Bouwman
Herr talman, fru kommissionär! Jag vill göra ett par kommentarer med anledning av det här ärendet. Allra först vill jag tacka Oomen-Ruijten för det arbete hon gjort. För det andra kan det naturligtvis ses som en uppmaning till i första hand rådet för sociala frågor och dels till kommissionen, men främst till rådet (sociala frågor), att äntligen göra något åt den här frågan. Särskilt om vi vet att det här gäller början på det nödvändiga skapandet av fri rörlighet för arbete i hela Europa. Gränsarbete är fri rörlighet, kommer att öka och antagligen särskilt till följd av utvidgningsländernas anslutning.
Ändå finns det fortfarande stora problem. Först och främst när jag ser till mitt eget land och ett antal kringliggande länder, Belgien och Tyskland, ser jag att olika grupper vill använda olika principer. Stiftelser som har att göra med gränsarbetare yrkar på principen om bosättningsland, fackföreningarna yrkar på principen om arbetsland, regeringen själv yrkar på principen om bosättningsland o.s.v., o.s.v. Under tiden börjar det bli dags att ta det avgörande steget och i det avseendet vill vi inte stödja ett antal av de ändringsförslag som lagts fram av Oomen-Ruijten, utan för att åstadkomma ett blandat tillvägagångssätt föreslår vi att man använder principen om arbetsland som utgångspunkt och arbetar på den så kallade europeiska sociala modellen.

Thorning-Schmidt
Herr talman, först och främst vill jag tacka föredragaren för detta betänkande. Det är bra att vi inte glömmer gränsgångarna och deras problem. Betänkandet är ännu ett bevis på att förordning 1408/71 behöver en genomgripande revision och förenkling, vilket det har legat förslag om på rådets bord i två år; vi kan därför ännu en gång beklaga att det inte var möjligt att få flera majoritetsbeslut på regeringskonferensen i Nice. De danska socialdemokraterna är eniga om i stort sett det mesta av det som föredraganden säger, men jag är helt och hållet oenig med henne, när hon ser det som ett problem, att ständigt flera element i den nationella socialförsäkringen finansieras genom offentliga medel. Förordning 1408/71 handlar om samordning av de sociala försäkringsbestämmelserna och detta är viktigt att slå fast. Jag önskar framhäva detta, eftersom det just är denna form av argument som har givit oberättigad vind i seglen till den del av det danska EU-motståndet, som hävdar att EU urholkar den danska välfärden. Det är bl.a. det organiserade EU-motståndet, som påverkat arbetarna så att inget sker på detta område. Det verkar som om de glömmer att bristfällig handlingskraft i rådet faktiskt har vissa konsekvenser - konsekvenser för de människor, som arbetar över gränserna, och deras familjer, som plågas av osäkerhet. Men rådets bristfälliga handlingskraft har faktiskt också de följderna att det i stället för de ansvariga politikerna blir domstolarna som fattar besluten. EU-skeptikerna talar så mycket om demokrati, men det kan då aldrig vara demokrati att underlåta att fatta de beslut som är nödvändiga, och därmed låta medborgarna sväva i osäkerhet och ge domstolarna ett inflytande som politikerna borde ha.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att gratulera fru Oomen-Ruijten till hennes utmärkta betänkande om situationen för gränsarbetare och, i synnerhet, om de sociala problem och skatteproblem som dessa arbetare ställs inför. Jag skulle också vilja tacka parlamentet för dess stöd för kommissionens förslag om att utvidga räckvidden för förordning 1408/71 till medborgare i tredje land, för förslaget om att modernisera och förenkla den förordningen samt för dess uppmuntrande stöd för Eures-nätverket.
Kommissionen stöder helhjärtat ert engagemang för gränsarbetarnas problem. Jag välkomnar därför ert förslag om att vidarebefordra resolutionen till rådet.
Tillåt mig nu att kortfattat redogöra för kommissionens synsätt på de punkter som tas upp i resolutionen. För det första, angående social trygghet och arbetsmarknaden, uppmanas kommissionen i betänkandet att före utgången av detta år anordna en internationell konferens för medlemsstaterna och ansökarländerna om gränsarbetarnas ställning. Detta är en utmärkt idé, och det går att dra nytta av den erfarenhet som samlats inom ramen för Eures-nätverket. En sådan konferens skulle kunna identifiera bästa praxis och initiativ som skulle kunna föras fram på både gemenskapsnivå och nationell nivå, och Europaparlamentet kommer att vara inblandat i konferensens organisering.
Angående idén om samordningsbestämmelser för tilläggspensioner, skulle jag vilja påminna er om att kommissionen i sin dagordning för socialpolitiken har förbundit sig att under 2002 föreslå ett direktiv om tilläggspensioners överförbarhet. Detta initiativ kommer att komplettera det befintliga direktivet på detta område, som antogs 1998. Eftersom förslaget kommer att grundas på artikel 42 i EG-fördraget och vara beroende av medbeslutandeförfarandet för att antas, kommer parlamentet att vara inblandat till fullo. Jag kan dessutom bekräfta att en studie om gränsarbetets omfattning och natur redan är planerad att genomföras under Eures beskydd under 2001.
Angående de initiativ som tagits av aktörer inom området för social trygghet till ett förstärkt gränsöverskridande samarbete för att underlätta tillgång till hälsovårdsförmåner, vill jag säga att jag är mycket positiv till sådana initiativ, och jag kan bekräfta att det är kommissionens avsikt att uppmuntra sådana initiativ och främja utbyte av erfarenheter och bästa praxis. Kommissionen stöder faktiskt redan ett sådant projekt, som gäller invånarna i Euregio Meuse-Rhine, vilket omfattar delar av Belgien, Tyskland och Nederländerna.
I fråga om uppföljningen av domarna i målen Decker och Kohl, diskuteras för närvarande viktiga rättsliga frågor i nya mål inför domstolen. Dessa frågor gäller sjukhusvård och Nederländernas hälsovårdssystem. Kommissionen kommer att avvakta utgången av dessa domar innan den intar en ståndpunkt.
I fråga om hinder för praktikanters, studerandes, frivilligarbetares och forskares rörlighet, har kommissionen redan tagit initiativet och lagt fram ett förslag till Europaparlamentets och rådets rekommendation om rörligheten inom gemenskapen för studerande, personer som genomgår yrkesinriktad utbildning, unga volontärer, lärare och utbildare. Den 9 november 2000 antog rådet (utbildning) sin gemensamma ståndpunkt för detta förslag.
Jag vill tacka parlamentet för dess stöd i denna fråga, och jag hoppas att de slutliga diskussionerna kommer att göra det möjligt för parlamentet och rådet att anta rekommendationerna inom kort.
När det gäller idén om ett förslag till ett direktiv för att införa ett system för bedömning av gränseffekter, som skulle innebära att medlemsstaterna måste undersöka lagstiftningens effekter för gränsarbetare, skulle jag vilja klargöra att det redan nu är kommissionens uppgift att se till att alla bestämmelser i de nationella lagstiftningarna är förenliga med fördraget och sekundärrätten i gemenskapslagstiftningen. Kommissionen kommer att fortsätta att använda befogenheterna i artikel 226 i fördraget och vidta rättsliga åtgärder mot medlemsstater som överträder gemenskapslagstiftningen. Jag förstår emellertid att det förslag till direktiv som man tänker sig avser en mer allmän socioekonomisk bedömning av konsekvenserna av de nationella lagstiftningarna, som i sig själva är förenlig med gemenskapslagstiftningen, men som kan orsaka följdproblem för gränsarbetare.
Kommissionen är inte säker på att det skulle vara lämpligt att föreslå ett sådant lagstiftningsinstrument. Det verkar i kommissionens ögon mer lämpligt att stimulera gränsöverskridande samarbete mellan partner som är inblandade i de olika regionerna och på gemenskapsnivå, för att på så sätt förhindra de nationella lagstiftningarnas negativa konsekvenser för gränsarbetare.
Avslutningsvis, kommenterar jag skatterna. Till skillnad från på området för social trygghet, finns det ingen gemenskapslagstiftning över huvud taget om beskattning av personer. Medlemsstaterna är verkligen mycket måna om sin suveränitet på detta område. Det gäller i synnerhet deras behörighet att ingå bilaterala skatteöverenskommelser. Chanserna att kommissionen skulle kunna få medlemsstaterna att anta lagförslag, vilket man begär i betänkandet, är följaktligen små.
Tyvärr kommer Nicefördraget inte att ändra på detta. Som ni känner till, valde man, stick i stäv med våra gemensamma önskningar, att behålla kravet på enhällighet i rådet för skattefrågor.
Vidare är det troligt att meningarna kommer att gå isär i fråga om nyttan med rekommendationerna i betänkandet om beskattning i arbetslandet. Den förhärskande synen när det gäller beskattningsärenden är att det är bosättningslandet, snarare än arbetslandet, som har bäst möjligheter att överblicka hela skattebetalarnas situation.
Sammanfattningsvis vill jag återigen tacka fru Oomen-Ruijten för hennes stimulerande betänkande och understryka kommissionens beslutsamhet att fortsätta sina ansträngningar för att komma till rätta med de problem som gränsarbetare ställs inför.

Talmannen
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 12.00.

Miljödirektiv
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är muntlig fråga (B5-0556/2000) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor till kommissionen om bristande genomförande av vissa direktiv om miljön (PCB/PCT, bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter, nitrater).

Jackson
Herr talman! Parlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor oroar sig i allt högre grad över att vi antar europeisk miljölagstiftning och sedan struntar i att genomföra den på ett riktigt sätt. För att tala klarspråk anser vi att ministerrådet, kommissionen och Europaparlamentet medverkar till att vilseleda allmänheten. Opinionsundersökningar visar att det stora flertalet människor tycker att miljöfrågor är viktiga och bör behandlas på europeisk nivå.
Vi antar lagstiftning som tycks uppfylla detta behov. Men det finns i själva verket allt för många fall där miljölagar ignoreras, mål inte uppfylls, rapporter inte sänds in till kommissionen i tid och där de länder som bryter mot lagen går ostraffade. Syftet med den här debatten är att belysa vad som går fel och försöka göra någonting åt det. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har sammanställt tre betänkanden - vi kallar dem " insiktsbetänkanden" -, i vilka vi grundar oss på den modell som används i USA:s kongress. Vi har funnit att direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter är låst av kontroverser och processer. Direktivet om PCB/PCT kännetecknas av medlemsstaternas oförmåga att lämna de ytterst viktiga förteckningarna över sina lager. Direktivet om nitrater var sannolikt dömt redan från början, och alla länder utom två - Danmark och Sverige, naturligtvis - har nu dragits inför rätta på grund av att de inte har genomfört det.
Det är mycket troligt att dessa brister upprepas genom hela EU:s miljölagstiftning. Vad kan göras åt det? Vi hoppas, för det första, att kommissionen, i handlingsprogrammet för miljön, som världen otåligt väntar på, kommer att anslå tillräckliga resurser för att följa upp vad som har hänt med lagstiftningen. Det skulle vara intressant att höra från kommissionären ungefär hur många personer i hennes direktorat som ansvarar för detta, jämfört med dem som övervakar införandet av ny lagstiftning.
För det andra behövs det en mycket ärligare debatt - nationellt och på europeisk nivå - om de verkliga möjligheterna att nå de miljömål som fastställs i utkast till lagstiftning. Vi misstänker att medlemsstaterna alltför ofta undertecknar " gröna" lagar på grund av det ser bra ut att göra det och på grund av att det anses vara politiskt okänsligt att motsätta sig eller anpassa dem. Om de i själva verket inte kan uppfylla vad de har åtagit sig, skadar sådana länder den gröna saken. Om tyskarna och andra, för att ta ett exempel, nu har problem med direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter, varför fick vi då inte höra mer om det när det direktivet behandlades i parlamentet? Och röstade den tyska regeringen verkligen emot direktivet från början?
Kostnaden för " uppstädningslagar" måste självklart beaktas när en ny lag antas. Ett bra exempel på ett misslyckande att göra det ser vi i samband med direktivet om avloppsvatten från tätbebyggelse, som regeringen i Bryssel inte har råd att följa. Vi misstänker att samma sak kommer att hända med direktivet om nationella utsläppstak.
För det tredje vill vi att medlemsstaterna skall bygga upp en infrastruktur som gör det möjligt för dem - för dem alla - att genomföra den övervakning som måste åtfölja ett riktigt genomförande av många av de EG-direktiv som vi antar här.
Mina kolleger och jag blev mycket besvikna över att rådet ansåg att det inte kunde säga ja till vårt förslag om att omvandla rekommendationen om miljöinspektioner till ett direktiv. Vi krävde inte ett EU-inspektorat, utan bara att medlemsstaterna skulle enas om att uppgradera sina nationella kontrollmyndigheter till en gemensam hög standard. Vi kommer att fortsätta att driva denna idé om två år, när frågan bör återkomma till oss.
För det fjärde vill vi att kommissionen mycket snabbare skall vidta åtgärder för att ställa medlemsstater inför rätta, när dessa bryter mot gemenskapslagstiftningen. I förra veckan betalade den grekiska regeringen, som verkligen inte har råd att göra det, den andra avbetalningen på en bot, vilket innebär att den nu har betalt över 2 miljoner euro, till följd av underlåtenhet att följa ett utslag från domstolen om avfallsdumpning på Kreta. Detta var tretton år efter det att kommissionen tog emot det första klagomålet om dumpningen av avfall och inte mindre än nitton år efter det att det aktuella direktivet trädde i kraft.
Det är absurt att ett fattigt land försätter sig i en situation där det betalar tillbaka pengar till Bryssel, men det är lika absurt att ärendet har tagit så lång tid.
Låt mig avslutningsvis säga att vi i parlamentet varken förfäras eller roas av idén att Europaparlamentet bara bör ha del i antagandet av lagstiftning och inte i uppföljningen av densamma. Rådet (miljö) förvånades uppenbarligen över att vi hade inkräktat på deras område och över att vi hade för avsikt att ta rekommendationen om miljöinspektioner på stort allvar, och det uttryckte till och med sitt ogillande över detta. Som vi alla vet, är det Europaparlamentets ledamöter som får klä skott för allmänhetens kritik över dåligt genomförande. Allmänheten har en benägenhet att klaga hos oss, inte hos rådet (miljö). I den europeiska allmänhetens och miljöns intresse kommer vi att fortsätta driva denna fråga, och vi kommer inte att ge efter.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag tackar först av allt fru Jackson för hennes viktiga fråga. Jag skulle vilja påminna alla ledamöterna i Europaparlamentet om att genomförandet av Europeiska gemenskapens lagstiftning omfattar både införlivande av direktiv i nationell lagstiftning och deras tillämpning på enskilda beslut. Det inbegriper även fullgörande av andra skyldigheter, som att anta program, fastställa utnämningar och genomföra övervakning.
De svårigheter som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor sätter fingret på i dessa tre betänkanden är förvisso inte begränsade till de tre utvalda direktiven utan gäller alla EG:s miljödirektiv. Kommissionen, och inte minst Generaldirektoratet för miljö, är medveten om dessa svårigheter och har sedan en tid tillbaka ansträngt sig för att förbättra direktivens resultat på detta område, och jag kan försäkra er om att i nästa vecka när kommissionen diskuterar det sjätte handlingsprogrammet för miljön, kommer frågan om genomförande att behandlas som en mycket viktig punkt i det programmet.
Till vårt förfogande står ett antal verktyg för att förbättra genomförandet. Vi kan, till exempel, sprida information för att ge en mer aktuell bild av situationen, och jag vet att vi också har vidarebefordrat några av dessa rapporter och årliga undersökningar till parlamentet och att det finns mycket vi kan göra för att få uppmärksamhet även i medierna. Vi kan utveckla verktyg som hjälper oss att analysera och utvärdera framstegen med avseende på genomförande. Vi kan vidta rättsliga åtgärder för att följa upp genomförandet. Sedan 1997 har särskilda initiativ drivits på ett antal fronter, inklusive initiativ om miljöansvar, som naturligtvis kommer att sätta press på medlemsstaterna att följa de gällande reglerna och förordningarna, om förfaranden för klagomål och undersökningar på nationell nivå, där vi har deltagit i en rådgivande roll, om rättsskydd, utbildningskurser för domare - även det mycket viktigt, eftersom detta även handlar om utbildning - och publiceringen av denna årliga undersökning om genomförandet av miljölagstiftningen.
Vi har också arbetat för att skapa ett tydligt samband mellan genomförandet av direktiven och gemenskapens medfinansiering, något som har visat sig vara mycket effektivt, och för att säkerställa ett starkt samband med det finansiella instrumentet Life, för när medlemsstaterna ser att pengarna hotas om de inte följer föreskrifterna, kommer det faktumet utan tvekan att sätta press på dem.
I maj förra året hade vi en första " namnge och skäm ut" -genomgång, som vi kallar det, om kvaliteten på badvatten. En andra genomgång kommer att äga rum i mars i år, och jag kommer att fortsätta att följa upp detta, så att vi får en resultattavla över hur medlemsstaterna genomför gemenskapslagstiftningen. Europaparlamentet och rådet nådde så sent som i förra veckan, som Jackson sade, en överenskommelse om en rekommendation som fastställer minimikriterier för miljöinspektioner i medlemsstaterna. Alla dessa initiativ är avsedda att öka kunskaperna om och efterlevnaden av Europeiska gemenskapens lagstiftning och miljölagstiftningen. Jag inser naturligtvis att det fortfarande återstår mycket att göra. Vi måste finna nya sätt att uppmuntra ett riktigt införlivande och en riktig tillämpning av miljölagstiftningen. Vi måste till exempel arbeta för att öka människors deltagande på lokal och regional nivå. En större medvetenhet hos allmänheten på dessa nivåer skulle leda till strängare granskning och ett allmänt krav på ett effektivt genomförande av miljölagstiftningen. Vi måste fortsätta att vara vaksamma och aktiva, så att vi kan förbättra situationen, och jag skulle för Europaparlamentet vilja bekräfta min och mina avdelningars fasta beslutsamhet att se till att Europeiska gemenskapens miljölagstiftning följs i högsta möjliga grad.
För det ändamålet kommer jag att utnyttja alla tillgängliga medel, inklusive de formella förfaranden vid överträdelser som föreskrivs i artiklarna 226 och 228 i EG-fördraget och i artiklarna 141 och 143 i Euratomfördraget, vilket kan leda till ekonomiska påföljder för de medlemsstater som inte följer lagstiftningen.
Jag skulle mer än gärna ta emot mer resurser och personal från Europaparlamentet för detta arbete. I dag arbetar mellan 45 och 50 personer hel- eller deltid med genomförandet, och vi skulle naturligtvis behöva mer än det. Men jag tror också att det är upp till varje EU-tjänsteman här att granska genomförandedelen när ny lagstiftning införs. Jag har från början varit mycket tydlig i fråga om att jag kommer att lägga större tonvikt på genomförande. Ett bättre genomförande kräver de tre i:na: information, integration och genomförande (information, integration, implementation), som bör vara riktlinjer för framtiden. Jag hoppas att ni håller med mig om att vi börjar göra framsteg i fråga om att förbättra genomförandet, och om både kommissionen och Europaparlamentet fortsätter sina ansträngningar för att belysa och angripa problemet, kommer fler framsteg säkerligen att göras under detta parlaments mandatperiod.

Moreira Da Silva
Herr talman, ärade ledamöter! När det gäller miljö och folkhälsa ligger inte den europeiska lagstiftningens främsta problem i oförmågan att ta fram en adekvat lagstiftning. Problemet är å ena sidan den långa tid det tar för direktiven att införlivas i den nationella lagstiftningen och å andra sidan den bristande tillämpningen. Miljödirektiven som debatteras, om PCB, nitrater och livsmiljöer, är exempel på detta. Det tjänade inte mycket till att vi godkände direktivet om livsmiljö och inrättandet av Natura 2000-nätverket för att skydda gemenskapens viktiga platser, eftersom kommissionen sedan 1995 väntar på att alla medlemsstater skall lägga fram en definitiv lista över dessa platser, liksom sina respektive planer, regler och mekanismer för deras förvaltning. Samma sak gäller PCB-direktivet. Det tjänade inte mycket till att vi för att skydda folkhälsan beslutade om förbud mot PCB och om ett reningsförfarande för all utrustning som innehåller PCB och PCT, när det nu har gått fem år, och den förkrossande majoriteten av medlemsstaterna inte bara har underlåtit att genomföra direktivet utan till och med underlåtit att göra det som är enklare: PCB-inventarier och planer för reningsförfarandena.
Vi har alltså här ett bristande genomförande i allmänhet och därför har inte dessa direktiv gett de miljöresultat som man hoppades på. Men vi har också en viss strafflöshet. De långsamma gemenskapsrättsliga tvisterna och den sällan tillämpade ekonomiska bestraffningen av medlemsstater som bryter mot reglerna har sänt två negativa signaler. De som uppfyller reglerna känner sig inte uppmuntrade att fortsätta, och de som inte uppfyller dem känner ingen press på sig att ändra sig.
Det är därför väsentligt att kommissionen, som fördragens väktare, har kontroll över hela genomförandeprocessen och tillämpningen av gemenskapslagstiftningen, och offentliggör alla medlemsstaters arbete och ser till att straffa de som inte uppfyller reglerna.

Sacconi
Herr talman! Som Jackson så effektivt har demonstrerat så är den bild som framträder efter en analys av hur de tre direktiven i fråga har tillämpats verkligen oroande. Även om det handlar om föreskrifter som skiljer sig åt ganska mycket inbördes, så ger den övergripande bilden vid handen att huvuddelen av medlemsstaterna visar upp allvarliga förseningar när det gäller en konkret tillämpning av direktiven. Och detta är ett allvarligt fenomen som, oavsett de särskilda tekniska aspekterna i vart och ett av de tre direktiven, borde få oss att fundera över de motiv som ligger bakom den uppkomna situationen.
Låt mig understryka två aspekter i denna fråga: å ena sidan integreras inte miljöskyddet i våra respektive länder i själva grundvalen för de olika sektorsvisa politiska åtgärderna, utan fortsätter i stället att betraktas som en serie åtgärder som skall genomföras i efterhand, för att reparera eventuella skador; å andra sidan upplevs, just på grund av denna postuma strategi, kostnaderna för att tillämpa direktiven ofta som alltför tunga och utan en verklig praktisk användbarhet, och detta även på grund av den bristfälliga utrustning som ställs till förfogande av medlemsstaterna.
Felet ligger just i att man när det kommer till kritan betraktar miljöinvesteringar som en skyldighet som införts, en onödig extrakostnad. Men miljön är vår framtid och för att försvara den kan vi inte enbart lita till frivillighet och inte heller enbart till domstolarnas förmåga att utdöma straff. Även jag håller med om att, om man med det femte handlingsprogrammet för miljön i första hand har siktat på en sektoriell strategi för miljöpolitiken, så borde man kanske, om man funderar i termer av det sjätte programmet, i stället insistera mera på att engagera de sociala och ekonomiska aktörerna, liksom de lokala myndigheterna, i arbetet på att uppnå de mål som från tid till annan uppställts, så att skyddet av vår miljö hela tiden blir en faktor som kan integreras i den övergripande planeringen.
I detta sammanhang kommer det att bli viktigt att, som vi sade i vårt förslag till resolution, garantera en vid spridning, även via Internet, av de bästa och de sämsta resultat som uppnåtts av medlemsstaterna när det gäller att tillämpa miljödirektiven. På det viset kan man lyfta fram de olika ansträngningar som gjorts av var och en av dem på detta område och underkasta medlemsstaternas agerande allmänhetens dom, vilket nästan alltid har bättre effekt än den dom som avkunnas av domstolen. För att underlätta kontrollarbetet men även jämförelsen mellan olika situationer, tror jag att det skulle vara ännu viktigare att fortsätta att fördjupa forskningen om gemensamma indikatorer på miljöområdet.
Miljöskyddet känner inga nationella gränser och det är området nummer ett när det gäller gemenskapsåtgärder. Även på grund av detta, och kanske ännu mer med tanke på den nu nära förestående utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa, kan vi inte acceptera att beslut som tagits av femton regeringar och av oss ignoreras. Den naturliga miljön är en gemensam tillgång och vårt engagemang för att försöka uppnå målen måste bli ett föredöme för kandidatländerna, som gör så stora ansträngningar i ett svårt arbete med att sanera ett miljöförfall som ofta är mycket allvarligt. För att förbättra situationen måste vi alla, företrädare för gemenskapens institutioner, nationella eller lokala, men även i vår egenskap av vanliga medborgare, göra en insats.

Davies
Herr talman! Min medhjälpare, Vikki Phillips, har just överlämnat en anteckning som säger att Danmark lägger ut femton gånger mer än Grekland på att genomföra miljöinspektioner och lämpliga utvärderingar. Om det stämmer, är det helt klart någonting som inte står rätt till, och jag misstänker att felet inte ligger hos Danmark. Det gläder mig mycket att kunna stödja det mesta av vad ordföranden för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har sagt, även om jag gör det med en viss bävan, eftersom jag är medveten om att nästa bot från EG-domstolen mycket väl kan åläggas Förenade kungariket, på grund av att landet har misslyckats med att följa direktivet om badvatten, trots det faktum att man under de senaste åren har lagt ned stora summor pengar och mycket möda för att lyckas med det.
Jag vill dock klargöra att jag inte anser att vi bör använda vissa medlemsstaters misslyckande med att följa miljölagstiftningen som försvar för att sänka våra ambitioner eller hävda att det är opraktiskt med för mycket lagstiftning. Jag anser att vi måste vara realistiska, liksom jag anser att vi måste säkerställa att ny lagstiftning är förnuftig, men de problem som vi står inför både inom Europeiska unionen och runtom i världen är för stora för att vi skall kunna tillåta oss att sänka våra målsättningar. Och jag tror att en del av Förenade kungarikets framgångar med att genomföra direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter under det senaste året tydligt visar att det mycket ofta inte är felaktigheter i lagstiftningen utan brist på politisk vilja som bär skulden när de resultat som vi vill se inte uppnås.
Jag stöder helhjärtat idén om en resultattavla, som kommissionären nämnde, och om metoden att namnge och skämma ut medlemsstater som inte uppfyller parlamentsledamöternas, kommissionens och allmänhetens förväntningar. Som politiker, känner kommissionären mycket väl till hur viktigt det är att se till att informationen presenteras på ett sätt som är lätt att smälta och förstå för varje journalist i hela Europeiska unionen - och kanske även för en och annan politiker.
Så, låt oss kalla det kommissionens lilla rödbok; nej, låt oss kallas det kommissionen stora grönbok - låt vara att det är en bok med några svarta fläckar på sidorna. Låt oss ta varje tillfälle i akt för att namnge och skämma ut, och låt oss få med oss allmänheten för att se till att denna miljölagstiftning upprätthålls och att medlemmarna erkänner sina skyldigheter.

González Álvarez
Herr talman! Talman Jackson har uttryckt den oro som medlemmarna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor känner på ett bra sätt, en oro som i mitt fall förstärks eftersom jag är medlem i Europaparlamentets utskott för framställningar. Fyrtio procent av framställningarna som inlämnas till detta utskott kommer från medborgare som är oroade över bevarandet av miljön. Och de hänför sig ofta till " habitatdirektivet" (direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter), till direktivet om vissa planers och programs miljöpåverkan, direktivet om bevarande av vilda fåglar och direktivet om allmänhetens tillgång till miljöinformation, vilka sannolikt är de som medlemsstaterna är sämst på att följa, tillsammans med de betänkanden om nitrat och PCB som vi diskuterar här i dag. Goodwill-betänkandet visar att talan har väckts i EG-domstolen mot några medlemsstater, att förfaranden påbörjats mot andra, och att det endast finns två medlemsstater som står utanför allt tvivel. Även Jonas Sjöstedt erinrar i sitt betänkande om de medlemsstater som vid upprepade tillfällen har underlåtit att följa direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter.
Utskottet för framställningar och jag själv vet att vad som ofta sker är att medlemsstaterna antingen inte svarar i tid, eller som vi säger i Spanien och jag vet inte om det finns någon bra översättning till detta, " blir som yra höns" . Och med de knappa mänskliga resurser som vi har, mina kolleger i utskottet, vilka ständigt och jämt är tvungna att svara mot krav, inte bara från de personer som lämnar in framställningar, utan även från regeringarna, är det mycket svårt att arbeta, fru kommissionär.
Det är ytterst viktigt att vi respekterar den lagstiftning som vi själva utformar, och beviset på att den politiska viljan saknas är att vissa medlemsstater följer denna lagstiftning och att andra inte gör det. Detta innebär skillnader i konkurrenshänseende mellan företagen.
Enligt min åsikt handlar det om tre grundläggande frågor. För det första, vad som redan har sagts här: en avskräckande användning av de europeiska fonderna; det går inte att ge bidrag från de europeiska fonderna till projekt som inte följer gemenskapens lagstiftning. För det andra måste vi finna lämpliga sanktioner; det är mycket svårt (jag kommer själv från en region som är i stort behov av de europeiska subventionerna) men om detta inte görs kommer medlemsstaterna inte att förstå, även om frysning av subventioner är en åtgärd som slår hårt. Till sist, herr talman, bör tidsfristerna minskas. Men jag vet att detta är domstolarnas och regeringarnas ansvar, det är allas ansvar.

Blokland
Herr talman! Målet med de här direktiven är att skydda miljön. Det betyder att medlemsstaterna inte bara införlivar direktiven i den nationella lagstiftningen utan också verkligen genomför den nationella lagstiftningen. Vidare betyder det att kontrollen av genomförandet bör inriktas på att målen uppnås i stället för på de medel som används.
Av praktiken framgår det tyvärr att europeiska direktiv ofta inte genomförs på ett riktigt sätt av medlemsstaterna. Åtgärder, såsom kontroll av att direktiven följs via oberoende inspektioner, är alltså oundvikliga. När det gäller miljöinspektionerna så har Europaparlamentet gjort ett allvarligt försök att reglera det på ett bra sätt. Resultatet av förhandlingarna är dock att det inte blir något bindande direktiv eftersom rådet och kommissionen inte vill det ännu. Med tanke på den inställningen från medlemsstaternas sida är jag rädd för att det även i framtiden kommer att uppstå problem vid genomförandet av andra direktiv. Vi behöver bara titta på kommissionens många varningar till medlemsstater, vilka i vissa fall redan lett till domstolsförfaranden. Efter utvidgningen kan det bara bli värre, eftersom de nuvarande medlemsstaterna föregår med dåligt exempel.
Där det är fråga om tolkningsskillnader bör kommissionen lägga fram ändringsförslag om genomförbara regler. Dessa ändringar är inte avsedda för kompletterande eller längre gående åtgärder utan tjänar till att förbättra de nuvarande reglernas genomförbarhet.
När det gäller PCB-direktivet så bör det också ägnas uppmärksamhet åt förråden. Om de behålls länge till så låter effekterna av det här direktivet verkligen vänta på sig.

Trakatellis
Herr talman! Jag skulle till att börja med vilja instämma med vad fru Jackson och flera av mina kolleger har sagt och jag skulle vilja fokusera på vissa punkter. Som alla har betonat så finns det lagstiftning. Problemet gäller att införliva och att tillämpa denna lagstiftning. Och naturligtvis måste politisk vilja finnas, men huvudsakligen beror det på den tillsyn som er byrå utövar, fru kommissionär. Då ni exempelvis vid flera tillfällen får klagomål, behandla dem då inte bara med en tidsödande brevväxling, utan anta en uppfordrande och beslutsam hållning så att lagstiftningen verkligen tillämpas. Och om det finns anledning för oss att vända oss till EG-domstolen så skall vi göra det och om det finns behov att anbefalla påföljd skall det också ske.
Som Jackson sade så betalar mitt land redan 20 000 euro dagligen och jag hoppas att herrarna där skall ta sitt förnuft tillfånga och mycket snart foga sig. Jag skulle särskilt vilja rikta er uppmärksamhet på direktiv 92/43 avseende områdena som ingår i Natura 2000. Vi bör inte ogenomtänkt tillåta arbeten i dessa områden därför att i direktivets artikel 6 sägs i fråga om områden som ingår i Natura 2000 att bara brist på alternativa lösningar bör utgöra grund för att en plan genomförs om brådskande skäl av viktigt offentligt intresse är förhanden. Och här påminner jag er åter om att i ett område i mitt hemland, i Fthiotida, där alla motsätter sig förbindelsen över Maliakos-viken och där det anmärkningsvärt nog är själva ministeriet för miljö och offentliga arbeten som låtit området ingå i Natura 2000, finns det klagomål riktade till er byrå över att den grekiska regeringen vill att denna förbindelse skall bli av, vilken kommer att få enorma konsekvenser för miljön, trots att alternativa lösningar finns. När det gäller alla dessa områden i Europa som ingår i Natura 2000 kommer jag att följa utvecklingen - och jag gläds åt den utfästelse ni har gjort i ert anförande och jag vill hoppas att denna utfästelse är på fullt allvar - och naturligtvis gäller det även för Maliakos-viken där en förbindelse planeras som kommer att totalförstöra ett viktigt ekosystem.

Bowe
Herr talman! Jag måste först av allt tacka kommissionären och utskottsordföranden och andra kolleger för deras visdomsord. Vi har hört flera mycket positiva och tydliga utfästelser om att göra någonting åt det här mycket allvarliga problemet.
Men det räcker inte med ord, vi måste vidta åtgärder och handla, och vi kan inte lita på att medlemsstaterna klarar av saken på egen hand. Även om företrädare för rådet var här, vilket de inte verkar vara, och även om de var redo att göra uttalanden, vilket de inte verkar vara, skulle vi inte kunna överlämna till dem att göra allt arbete på egen hand. Vi behöver någon slags väktare som övervakar och garanterar att lagstiftningen genomförs. Tyvärr tycks vår egen miljöbyrå inte vara redo för den uppgiften ännu. Vi kan inte göra annat än att hoppas.
Så, vilka lösningar finns att tillgå? Vad kan parlamentariker göra? Till att börja med är de tre betänkanden som parlamentet i dag behandlar en början. I betänkandena namnger man och skämmer ut. Man efterlyser böter. Man föreslår ytterligare förbättringar. Men i betänkandena tar man också upp något som vi i parlamentet måste ta till oss. Man säger i huvudsak att dålig lagstiftning aldrig borde ha hamnat i lagboken. Och det är en läxa som vi måste begrunda. Kanske måste vi börja överväga att göra mindre, men bättre. Vi har talat om att göra det, men till synes inte gjort det än. När vi sätter upp bättre lagstiftning på dagordningen i framtiden, måste den respekteras.
På grund av medlemsstaternas misslyckande med att genomföra lagstiftning, ett typexempel är lagstiftningen om PCB och PCT, står vi nu inför det ytterst allvarliga problemet med en långsiktig förorening av vår näringskedja av en beständig giftig kemikalie. Den giftiga kemikalien håller sakta men säkert på att ansamlas i människans näringskedja, och i vissa feta ämnen, ett typexempel är smör, och i vissa fall fet fisk, som lax, är den redan uppe på nivåer som överstiger Världshälsoorganisationens rekommendationer. Kemikalierna är nu på väg uppåt i näringskedjan och har nått den punkt där våra barn intar mängder av dessa toxiner som överstiger dem som rekommenderas av Världshälsoorganisationen. Om vi inte är beredda att vidta långtgående åtgärder snabbt i framtiden, kommer vi att få se ytterligare problem av detta slag påverka framtidens generationer. Vi är skyldiga de framtida generationerna att driva denna fråga.

Mulder
Herr talman! Jag håller med Jackson och med många andra talare som säger att när det väl stiftats lagar så måste de följas. Jag håller också med Jackson när hon med avseende på nitratdirektivet säger: " that was flawed from the beginning" . Det var en dålig lag. Hur är det möjligt att, om man vill tillåta 50 milligram nitrat i grundvattnet, hålla samma djurbestånd per hektar i hela Europeiska unionen, från Finland till Italien. Växtsäsongen är naturligtvis mycket kortare i Finland än i Italien och alltså kan man i Italien i allmänhet hålla fler djur per hektar än i Finland. För min del får varje lantbrukare hålla så många kor han vill bara han inte överstiger 50 milligram nitrat.
Sedan angående mätningarna: Hur är det möjligt att kommissionen inte utfärdat några tydliga direktiv om hur mätningarna skall ske, på vilket djup, hur många gånger per år, hur man kan ta hänsyn till årstidernas inflytande? Alla den sortens saker känner man fortfarande inte till och i det avseendet är skillnaderna stora mellan länderna och mellan säsongerna. Om nitratet mäts, hur kan man fastställa att det endast kommer från naturgödsel? Många lantbrukare använder konstgödsel, hur mäts det? Hur påverkas mätvärdet av till exempel läckande avloppsledningar? Hur mycket påverkas det av de stora floder som rinner ut i diverse länder?
Nitratföroreningar kan inte endast komma sig av djurgödsel och det är fullständigt orimligt att säga till lantbrukare att de måste begränsa användningen om vi inte vet var de andra nitratföroreningarna kommer från. Jag håller med alla andra talare som säger att vi måste ha en bra miljöpolitik. Jag motsätter mig inte normen 50 milligram nitrat i grundvattnet men jag vill att det läggs fram tydliga direktiv om hur det skall mätas och hur mätningarna skall gå till.

Sjöstedt
Herr talman! Jag har skrivit betänkandet om uppföljningen av habitatdirektivet och har under tiden fått ett klart intryck av att många medlemsländer egentligen inte insåg vilka förpliktelser man åtog sig när man antog direktivet. Man insåg inte hur långtgående det egentligen var. Detta är en av de viktigaste förklaringarna till att det har gått så långsamt. Men att det går långsamt betyder inte att det inte händer något. Det händer faktiskt otroligt mycket på detta område, men inte så mycket som vi skulle vilja. När direktivet ifrågasätts är det viktigt att komma ihåg att det som sker är viktigt, även om det går långsamt.
Jag tror också att detta är en förklaring till att man inte har satsat tillräckliga resurser på information och dialog med dem som direkt berörs av dessa skyddade områden, vilket också skapar delvis onödiga konflikter på många områden. Där tror jag att det finns mycket att lära.
Självklart har medlemsstaterna ett huvudansvar, ekonomiskt och rättsligt, men från EU:s sida är det viktigt att inte bara lagstadga och dra in fondmedel - vilket naturligtvis är bra - utan att också sprida de många goda exempel som finns och använda egna ekonomiska medel för att uppmuntra till en bra utveckling.
Den situation vi har är oerhört allvarlig, framför allt därför att utarmningen av biodiversiteten sker väldigt fort. Vi kan inte heller se att utvecklingen vänder. Därför måste arbetet fortsätta, och direktivet får i dagsläget inte ändras eller omprövas.

Oomen-Ruijten
Herr talman! Det är utmärkt att vi som parlament även förverkligar våra kontrollbefogenheter och att vi granskar de direktiv som får mycket kritik i medlemsstaterna. Inte bara mycket kritik medlemsstaterna utan även en enorm splittring i Europaparlamentet. Jag skulle i dag vilja kommentera två direktiv.
För det första är det habitatdirektivet och för det andra är det nitratdirektivet. Vad har de båda direktiven gemensamt? Det är att medlemsstaterna från Europa fått långtgående behörighet att själva anvisa naturområden, vilka arter som skall fridlysas, men även känsliga områden, särskilt när det gäller nitratdirektivet. Nu hör jag från ledamöterna i den nederländska riksdagens andra kammare allt oftare: vad har ni egentligen gjort av det här? Det är dock inte EU som har förordnat att hela Nederländerna skall anvisas som nitratkänsligt område. Det är Nederländerna själv som har gjort det. Det är då vår sak, bland annat tack vare den goda hjälpen från ett antal kolleger, att undersöka hur vi med ansökningar om avvikelse kan införa ändringar i till exempel nitratlagstiftningen för att på ett anständigt sätt möjliggöra målet, en minskning av nitrathalten.
Samma sak gäller för habitatdirektivet. När jag tänker på dagens drama, att ett gränsöverskridande industriområde mellan Aachen och Maastricht lamslås för femtielfte gången för att två europeiska hamstrar påträffades. De här hamstrarna bortfördes eftersom en aktionsgrupp för skyddande och bevarande av den rasen tänkte: om vi nu kidnappar hamstrarna så kan vi låta dem para sig. Påtvingad parning lyckas inte ens hos djuren. Återigen har ett gränsöverskridande industriområde stängts av konstitutionsutskottet. Medan det inte hade behövt ske om man tittat mycket noga på habitatdirektivet och om man på rätt sätt tolkat ordningen med avseende på de områden där det behövs ett bevarande.
Vad vi borde göra, och därför stöder jag betänkandet om habitatdirektivet och likaså nitratdirektivet, är att Europeiska kommissionen tydligt klargör vad som är rätt och vad som är fel och måhända även med en tydlig nederländsk påskrift. Principerna är avtalade, principerna är bra, men det sätt som medlemsstaterna hanterar dem på är absolut undermåligt.

Corbey
Herr talman! Bristerna när det gäller att följa miljölagstiftningen är ett stort problem. Det är viktigt för oss som medlagstiftare att uttala oss om det, men vi får inte för lättvindigt skylla allt på medlemsstaterna. Vi måste också se till kvaliteten på och typen av lagstiftning som vi producerar. Unionen blir allt större och allt mer skiftande. Vi måste alltså fastställa regler som kan fungera i de olika nationella kulturerna. Därför tror jag att vi måste vara mindre detaljerade. Vi måste vara mycket exakta i fråga om de resultat vi vill uppnå, men inte i fråga om det sätt som resultaten skall uppnås på. Därför anser jag att vi i nitratdirektivet måste hålla fast vid resultatet, maximum 50 milligram. Litet flexibilitet med avseende på den metod som används för att uppnå målet är inte så farligt.
Ett exempel på bra regler är direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (habitatdirektivet). Naturen är ett gemensamt arv, naturskydd är en gemensam uppgift. Det tjänar inget till att skydda fåglar i det ena landet om de sedan skjuts ner när de flyger över gränsen till ett annat land. I habitatdirektivet anges ett tydligt mål. Den metod varmed det målet uppnås är ganska fri. Direktivet är inte detaljerat utan ger en avvägningsram som ger utrymme för avvägning av lokala eller regionala intressen och det är precis på det sättet vi måste arbeta. Så länge bara skyddet av fridlysta arter och deras hemvist fortsätter att stå i första rummet.
Naturligtvis förekommer många konflikter i byar och provinser om hur direktivet skall tillämpas. Det finns exempel på en felaktig tillämpning. Det skulle behövas tydlig information, men jag är förvånad övar att så många kolleger begär en omprövning av fågel- och habitatdirektivet för att vidare utarbeta vissa begrepp i direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter. Det handlar här om avgörande följder, ersättning och stort allmänt intresse. Styrkan i direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter är just dess flexibilitet. Direktivet står för ett modernt naturskydd. Inga inhägnader runt naturen utan samvetsgrant umgänge med arterna och med den naturliga rikedomen.
Därför tycker jag det är synd att vissa kolleger bidrar till förvirringen genom att i ett ändringsförslag suggerera att den befintliga infrastrukturen borde försvinna eller att stora nya projekt är omöjliga.

Schnellhardt
Herr talman, mina damer och herrar! Jag välkomnar verkligen att denna fråga står på föredragningslistan i dag. Fru Jackson, tack för att ni har ställt denna fråga. Om ni hänvisar till tre konkreta direktiv från Europeiska unionen vill jag ändå konstatera att det här handlar om ett allmänt problem när det gäller att genomföra Europeiska unionens lagbestämmelser i medlemsstaterna. När man utgår från att direktiv och förordningar i EU utfärdas av rådet och parlamentet, då kunde man egentligen anta att rådet - som ju också tillämpar dessa direktiv - genomför dessa i medlemsstaterna på lämpligt sätt.
Men vad händer? Det utkristalliseras två läger. Å ena sidan Europeiska unionen, som letar efter bristerna bland medlemsstaterna. Å andra sidan medlemsstaterna, som gärna skulle vilja flytta över problemen till det ack så fjärran Europa, och därvid glömmer bort att det är de som är Europa, och däremellan kommissionen. Fru kommissionär, ni har verkligen bemödat er om att dessa lagar målinriktat skall genomföras i Europeiska unionen. Men det är nu inte så enkelt, och vi har ju ibland kritiserat era metoder. Jag kan delvis förstå att ni har handlat på så vis.
Problemen vid genomförandet finns det olika orsaker till. En av orsakerna i samband med nitratdirektivet är enligt min åsikt att man inte beaktat forskningsrönen, ty en sak är klar: Så snabbt som vi har krävt, kan man inte minska nitrathalten. Det medger helt enkelt inte naturen. Vid direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter däremot nämnde parlamentet förra året helt klart bristerna, nämligen att direktivet delvis var komplicerat, delvis oklart, och därför inte kunde genomföras i medlemsstaterna. Vi har varit i Toulouse och sett hur medborgarna lokalt försökte genomföra det. Men i grund och botten vet de inte hur de skall bära sig åt. De vet inte var gränserna går, de vet inte hur de skall börja med det på rätt sätt. Det är brister som obetingat bör arbetas igenom!
Men även vi måste se till att direktiven präglas mindre av utopier än av realistiskt tänkande. Jacksons fråga innehåller egentligen allt som vi bör beakta. Det finns egentligen inte något mer att tillfoga. Med snabbare sanktioner och noggrant utarbetade lagar kan vi lösa detta problem. Men jag vill också påpeka att något också måste ändras i medlemsstaterna, ty miljöministrarna är väl ibland för fega för att företräda de idéer som de här beslutar om, såvida dessa kan leda till konflikter.

Lund
Herr talman, först vill jag framföra ett tack till fru Jackson och till föredragarna för de tre betänkanden som vi talar om i dag. Ett effektivt genomförande av EU:s miljödirektiv i medlemsländerna har självklart en stor betydelse i två avseenden. Dels med hänsyn till miljöskydd - det är ju det som är själva syftet med direktivet - men det är också av stor betydelse, att vi inte försvagar tilltron till det lagstiftningsarbete, som försiggår här i EU, genom att medlemsländerna under lång tid kan undslippa att sätta den lagstiftning i verket, som de själva har varit med om att genomföra i Ministerrådet. Därför anser jag att de tre betänkandena om medlemsländernas bristfälliga genomförande av EU-lagstiftningen är viktiga.
Rådet har ju varit lite irriterat över att vi här i parlamentet ser dem över axeln, men jag anser att arbetet med betänkandena har avslöjat hur slappt genomförandet av gemenskapens lagstiftning är i de flesta medlemsländerna. De har också avslöjat hur långsam kommissionens och domstolens reaktion är när det är tal om ett bristfälligt genomförande. Vi hör ju ofta stora tal om framtidens Europa och om de stora europeiska visionerna, också från medlemmar här i parlamentet. Vi hör det från många regeringar, men ofta överskyls det ju av att man tar till vara trängre nationella intressen i stället för de gemensamma intressena, som vi har arbetat för under lagstiftningsarbetet. Och det är intressant att iaktta att de länder, som ofta uppfattas som lite förbehållsamma och lite kritiska i förhållande till delar av det europeiska samarbetet, i själva verket är de länder som följer EU:s beslut bäst. I största ödmjukhet tänker jag bl.a. på de nordiska länderna. Det är med glädje som jag har lyssnat till fru Wallströms uttalande om betänkandena. Jag är säker på att fru Wallström har viljan att säkra kvaliteten på lagstiftningen, så att den kan genomföras, och att säkra en effektiv uppföljning. Jag menar i alla fall, att parlamentet i största möjliga utsträckning bör ge sitt stöd till detta arbete.

Schleicher
Herr talman, mina damer och herrar! Jacksons fråga visar att även de bästa lagar inte tjänar något till, om de inte tillämpas på rätt sätt och framför allt kontrolleras i tillräcklig omfattning. Medlemsstaterna har till exempel i fråga om direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter inte genomfört sina egna beslut. Detta gäller även för många andra lagar. Det handlar naturligtvis också om kvaliteten på den lagstiftning som vi behöver i framtiden. Kommissionen är också ansvarig för genomförandet. Den måste även granska hur kontrollen sker lokalt. Där är den återigen anvisad till den information den får av medlemsstaterna. Jag har det intrycket att kontrollen verkligen är svår, ty kommissionen behöver för detta: information, data och även de rapporter som måste ställas till förfogande.
Tidigare har man ofta beklagat sig över att kommissionen har alltför liten personal och för små medel för bedömning av de data de fått inom ramen för sina kontrolluppgifter. Därför vill jag fråga kommissionen om nuvarande kapacitet räcker till. Men vi som parlament måste också gå till oss själva, ty vi kräver alltid rapporter. Jag vet att kommissionen naturligtvis är mycket intensivt sysselsatt med antagandet och omarbetningen av rapporterna, varigenom kommissionens kapacitet och resurser binds upp, vilket inte alltid skulle vara nödvändigt.
Det betyder att alla som är delaktiga måste överväga vad de kan göra bättre. Jag anser att kommissionen borde reagera snabbare, både gentemot medlemsstaterna och när den inleder det erforderliga förfarandet inför EG-domstolen, fram till att böterna fastslås.
Men samtidigt riktar jag en vädjan till alla medlemsstater att bättre efterkomma sina förpliktelser när det gäller att genomföra, kontrollera och rapportera till kommissionen.
Som ansvarig i vår grupp för vattendirektivet och som föredragande av det fortfarande osäkra åtgärdsprogrammet för grundvatten finner jag naturligtvis nitratdirektivet särskilt intressant. Vi skall ju i morgon besluta om Goodwills betänkande, som jag har lämnat in några ändringsförslag till. Jag vill be kollegerna att anta dessa förslag. Ty även här handlar det om att medlemsstaterna måste få större ansvar. Jag ber därför om ert stöd!
Slutligen vill jag nämna en punkt till, nämligen kandidatländerna. Vi kräver att de länder som vill ansluta sig skall ta över den europeiska lagstiftningen. Men om medlemsländerna själva inte iakttar den och kommissionen inte är i stånd att ingripa med eftertryck, då blir det otrevligt. Redan av den anledningen, men naturligtvis i första hand för att skydda människornas hälsa och skydda miljön, krävs det snarast att alla ansvariga tänker om radikalt. Detta tydliggörs i dagens betänkanden.

Flemming
Herr talman! Jag är mycket tacksam för att ingen av talarna hittills har begärt att man skall mjuka upp miljödirektiven. Ty det handlar ju inte om, herr Sjöstedt, att de stackars medlemsstaterna inte skulle ha vetat vad de ger sig in på. Och de vet också nu mycket väl att de helt enkelt medvetet negligerar den europeiska lagstiftningen. De vill vinna tid, och de vet mycket väl att det inte händer dem något, ty det kommer att ta lång tid innan EG-domstolen agerar. Vi konfronteras med en ytterst medveten kompromettering av den europeiska lagstiftningen, och varken parlamentet eller rådet bör acceptera detta!
Det har sagts att man skall räkna upp syndarna. Jag skäms, ty även Österrike hör till dem som inte iakttagit direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter, men jag vill också protestera, ärade fru kommissionär, ty i fråga om PCB-direktivet har Österrike inte på något sätt varit senfärdigt! Vi har här mycket duktigt gjort allt som skulle göras, och detta redan innan det fanns något motsvarande europeiskt direktiv. Redan 1990 hade vi hos oss en lag om avfallshantering och 1993 en förordning om förbud mot halogenerade ämnen. Där beskylls vi med orätt.
Beträffande nitratdirektivet är Österrikes försummelser nu ur världen. Men vi vet mycket väl att genomförandet av nitratdirektivet varit mycket problematiskt för alla medlemsstater. Kärnproblemet i detta sammanhang var att boskapstätheten, som i stora delar av unionen var för hög, i många länder har förorsakat stora problem när det gäller att iaktta gränsen om 170 kg kväve per hektar jordbruksarea för spridning av naturgödsel.
Kanske kommer vi i framtiden att ha mindre att göra med en alltför hög boskapstäthet, ty boskapen, de plågade och pinade kreaturen värjer sig nu. Den form av BSE som vi nu konfronteras med, är väl en sorts hämnd från de plågade djuren.
Vi skall lära av naturen: Låt oss uppträda så som vi bör och iaktta de lagar som vi själva har stiftat.

Doyle
Herr talman! Direktivet om dricksvatten, direktivet om avfallshantering, direktiven om risker för allvarliga olyckor, avloppsslam, asbest, bevarande av vilda fåglar, avfallstransporter, för att inte tala om direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter, direktivet om nitrater och direktivet om PCB/PCT. Listan är lång: listan med exempel på mitt lands underlåtenhet att införliva gemenskapens miljölagstiftning. Trots varningsskrivelser, motiverade utlåtanden, hot om rättsliga åtgärder inför EG-domstolen, fortsätter pinsamheterna. Vi är näst sämst i fråga om införlivande och utnämnande av platser inom ramen för direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter.
Det kan ibland, men det är sällan, finnas befogade skäl till att införlivandet av ett direktiv dröjer, och direktivet om nitrater har i dag särskilt nämnts i det hänseendet.
Men att låta bli att lämna information som kommissionen begär i enlighet med artikel 10 i fördraget i tid och på ett riktigt sätt är oförlåtligt. Det är det första steget: att svara på kommissionens skrivelser. Ingen regering bör förlåtas bristande uppfostran och olämpligt uppförande. Det är en av Irlands och, misstänker jag, många länders
största synd på det område som vi diskuterar. Enligt artikel 10 skall medlemsstaterna samarbeta aktivt med kommissionen vid behandling av klagomål, för att klargöra fakta och redogöra för officiella ståndpunkter.
Så sent som förra helgen läste jag i de irländska medierna att generaldirektören vid kommissionens miljödirektorat, Curry, i höstas hade klagat till Irlands EU-ambassadör, Denis O'Leary, över att de irländska myndigheterna inte samarbetade tillräckligt med Bryssel i miljöfrågor.
Kommissionär Wallström skrev i mars till den irländska miljöministern, Dempsey, och föreslog att det stora antal irländska miljöklagomål som för närvarande behandlas av EU-tjänstemännen skall behandlas av hans departement eller av den irländska ombudsmannen. Inga glädjande nyheter, inga framsteg, kanske inte ens något svar - jag vet inte. Med 1 procent av gemenskapens befolkning, har vi i Irland skamligt nog svarat för 10 procent av kommissionens miljöklagomål. Curry hade kraftfulla ord att säga, inte bara om vårt miljödepartement, utan även om vårt finansdepartement, vår miljöskyddsbyrå, vår naturskyddsbyrå och, förvisso, om våra lokala myndigheter.
Ett känsligt och förnuftigt genomförande måste uppmuntras för att säkerställa politiskt och allmänt samarbete och samförstånd om vad som måste uppnås. Som exempel tar jag ofta - vilket jag också gjorde på ett utskottssammanträde i morse - överlevnaden för det enda beståndet av bomullsväxter i Irland, i det sydöstra hörnet av Wexford. Detta bestånd ligger på en lokal pilgrimsled. I sin överdrivna iver att skydda bomullsväxten, beslutade kommunstyrelsen att förbjuda vallfart i området. Det stod mycket snart klart att trampandet av pilgrimernas fötter - och inte något gudomligt ingripande - i själva verket hade varit en grundförutsättning för det speciella ekosystemet. Starkare och mer livskraftiga arter, till vardags bättre kända som " ogräs" - trots att det rör sig om vildblommor - fick fotfäste i kolonin och började tränga undan bomullsväxten, när den mänskliga inblandningen väl hade upphört. Förändringen av den nödvändiga balansen mellan mänsklig aktivitet och miljön ledde till att detta dyrbara ekosystem gick förlorat.
Avslutningsvis får det inte bli ett fall där den sista personen som lämnar ön släcker lyset. Vi måste leva och tjäna vårt levebröd på dessa platser. Inte heller kan vi fortsätta med att pantsätta våra barns hälsa och arv.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag skulle återigen vilja tacka alla Europaparlamentets ledamöter för deras uttalanden. Jag instämmer helt i det mesta som ni har sagt, med undantag för någon anklagelse om självbelåtenhet. Tillåt mig att påminna er om att 45 procent av alla klagomål i dag avser miljötvister och miljömål - 700 klagomål - och att 30 procent av överträdelserna - omkring 400 - avser miljömål. Så vi drar ett tungt lass och försöker göra vårt bästa, men vi försöker också se till framtiden. Det är anledningen till att jag säger att vi även måste söka efter nya instrument och sätt att göra mer.
Sacconis åsikt var att vi behöver bra exempel på de ekonomiska vinster som kan göras om miljölagstiftningen följs. Vi skulle kunna utveckla det. Vi skulle kunna utveckla användningen av indikatorer, eftersom vi måste mäta. Vi måste bli bättre på att utvärdera resultaten av att miljölagstiftningen följs. Vi är som effektivast när det finns ett bra och effektivt samspel mellan institutionerna, utan att förneka att det är medlemsstaterna som är ansvariga. De måste ge oss svar och lämna information. Vi har inte resurser att skicka människor till alla medlemsstater för att genomföra kontroller. Det kan vi inte göra, såvida ni inte tilldelar mig ytterligare 500 tjänster.
Vad vi måste göra är att modernisera lagstiftningen. Det har sagts att vi behöver färre men bättre lagstiftningsförslag. Jag håller med om det. Det enklaste sättet är gränsvärdesmetoden: att till exempel fastställa 50 milligram nitrater som gräns för dricksvatten. Men den metoden kan inte användas för andra långtgående direktiv med större tillämpningsområde, som direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter. Det är ingen tillfällighet att direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter och direktivet om nitrater väljs som exempel på lagstiftning som följs dåligt, för de är mycket långtgående. Det rör sig om mycket ambitiösa direktiv, vilket i några fall innebär att medlemsstaterna måste genomföra en fullständig översyn av sina metoder på jordbruksområdet. Vi har fått veta det av några av medlemsstaterna. Detta bör inte ses som en ursäkt, utan som en förklaring till varför dessa direktiv anförs som exempel på dåligt genomförd lagstiftning.
Jag instämmer fullständigt med Sjöstedt om att det inte beror på att de här direktiven inte är tillräckligt bra eller ambitiösa. De är långgående, och det finns konsekvenser för medlemsstaterna som dessa kanske inte insåg när besluten fattades. Vi får inte ge upp nu, vi måste fortsätta, för vi kommer till slut att börja se resultat. Vad vi har gjort, som är mycket effektivt, är att upprätta ett samband mellan europeisk finansiering och följandet av miljölagstiftningen. Vi måste bygga vidare på det.
Vi kan göra mer i fråga om utbildning och information. Vi har startat den typen av verksamheter. Vi låter våra sakkunniga besöka medlemsstaterna eller hålla seminarier för att lära medlemsstaterna hur de bäst genomför lagstiftningen. Vi försöker använda alla dessa tillgängliga instrument för att förbättra genomförandet. I en utvidgad och mer mångfaldig union blir tydliga och juridiskt bindande mål, liksom utbildning och metoder för att mäta, övervaka och beräkna resultat, allt viktigare. Jag hoppas på Europaparlamentets stöd och hjälp i våra vidare ansträngningar för att förbättra genomförandet av Europeiska gemenskapens miljölagstiftning.

Talmannen
Jag har i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen mottagit ett resolutionsförslag.

Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon, onsdag, kl. 12.00.

Situationen för unga jordbrukare
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0357/2000) av Parish för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om situationen och framtidsutsikterna för unga jordbrukare i Europeiska unionen (2000/2011(INI)).

Parish
Herr talman, kommissionär Fischler, mina damer och herrar! Det gläder mig att i dag kunna presentera utskottets för jordbruk och landsbygdens utveckling eget initiativbetänkande om situationen och framtidsutsikterna för unga jordbrukare i Europeiska unionen.
För tjugo år sedan var jag själv medlem i en lokal organisation för unga jordbrukare i grevskapet Somerset i England. Det var redan på den tiden svårt för unga jordbrukare att driva vidare familjejordbruket eller starta en egen verksamhet inom näringsgrenen. Situationen har i dag förvärrats ytterligare, och vi bevittnar en kraftig minskning av antalet unga jordbrukare som söker sig till näringen. Vi har nått en punkt där det är nödvändigt att vidta åtgärder för att stoppa denna nedgång. Inte bara av hänsyn till jordbruket självt, utan även för att skydda befintliga strukturer på vår landsbygd. Det sista vi vill se är en avfolkad landsbygd där det gröna och behagliga landskap som vi tar för givet inte längre vårdas på ett riktigt sätt.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt och tacka Europeiska rådet för unga jordbrukare (CEJA) för dess hjälp och samarbete, som har gjort det möjligt för mig att framställa detta betänkande. Jag fick chansen att besöka unga jordbrukare i fem medlemsstater, vilket gav mig en bättre och djupare insikt om praktiska sätt att hjälp unga jordbrukare i deras näring.
Jag skulle vidare vilja tacka kommissionär Fischler för hans stöd, och jag skulle även vilja välkomna det förslag till yttrande om betänkandet som har framställts av Regionkommittén, som kommer att sammanställa en rapport om unga jordbrukare.
Sist men inte minst skulle jag vilja framföra mina tack till Ross Gordon Consultants, som förra året sammanställde en utmärkt analys av situationen för unga jordbrukare i Europeiska unionen och vars publikation har varit till stor hjälp i arbetet med dagens betänkande. I betänkandet framförs en rad idéer och sätt att hjälpa unga jordbrukare att starta eller fortsätta med sin verksamhet. Jag har dock försökt att inte uppfinna hjulet på nytt. Jag skulle i grund och botten vilja se en obligatorisk miniminivå för stödet till unga jordbrukare i hela Europeiska unionen.
Jag är fullt medveten om att det inte är en lätt uppgift att få fram en lösning som omfattar alla de olika förutsättningar som gäller för unga jordbrukare i deras respektive länder i en gemenskap med 15 medlemsstater. För att nämna två exempel: Markpriserna kan variera från 12 000 euro per hektar till 15 000 euro per hektar. Beskattningen varierar kraftigt, och några medlemsstater tar ut en betydande arvsskatt, vilket gör det mycket svårt för unga jordbrukare att överleva, särskilt i områden med höga markpriser.
Jag har inte tid att gå igenom alla rekommendationer i betänkandet, men jag skall nämna några av de åtgärder som bör prioriteras: Förlängt startstöd på upp till 40 000 euro i kombination med räntesubventioner för startkapital på upp till 120 000 euro under åtta år. Två att de stora svårigheterna för unga jordbrukare är problemet att få tag i startkapital och, därefter, risken för att deras betalningsförmåga överansträngs till följd av fasta räntebetalningar.
Vi lever i dataåldern. Tillgången till teoretisk och praktisk utbildning måste förbättras ytterligare, så att unga jordbrukare kan dra full nytta av de potentiella fördelar som erbjuds av moderna tekniker för kommunikation och företagsskötsel. Jordbrukets förändrade förutsättningar, som i allt högre grad bestäms av globala WTO-avtal, betyder att jordbruket kommer att fortsätta att förändras. Det ligger i vårt eget intresse att unga jordbrukare är väl förberedda att förutse och bemöta dessa framtida utmaningar.
Produktionsmetoder och åtgärder för livsmedelssäkerhet analyseras ingående dessa dagar. Allt större tonvikt läggs i hela Europa på organisk produktion. Även här måste unga jordbrukare vara i en position som gör det möjligt för dem att ta till sig och utnyttja en ny kommande kultur och att inse fördelarna med att värna om konsumenternas förtroende och stöd för jordbruksprodukter. Det finns ett enormt utrymme för innovativ och kreativ lokal produktion av hög kvalitet.
Den europeiska jordbruksnäringen genomgår en svår ekonomisk period samtidigt som stora omstruktureringar pågår. Det finns ett stort behov av att hjälpa äldre jordbrukare att dra sig tillbaka under värdiga former. Jag skulle i detta sammanhang väldigt gärna vilja se ett pensionspaket för befintliga jordbrukare som överlåter sin verksamhet till unga jordbrukare. Jag skulle vilja be kommissionär Fischler att rekommendera medlemsstaterna att införa ett sådant system i hela EU. I och med att antalet unga jordbrukare minskar, ökar den jordbrukande befolkningens medelålder. Denna utveckling måste brytas.
Unga jordbrukare måste få bättre tillgång till produktionsrättigheter. Det är inte lätt att balansera utdelningen av nya produktionsrättigheter till unga jordbrukare, om de måste tas från etablerade jordbrukare som själva redan står inför ekonomiska svårigheter. Jag skulle vilja be kommissionen att, vid framtida förändringar, ta större hänsyn till behovet av att öka den mängd extra produktion som tilldelas unga jordbrukare.
Med betoningen i den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) på att lägga större vikt på projekt för landsbygdens utveckling, är det nödvändigt att inse att det är de unga jordbrukarna som är nyckelspelare i och huvudansvariga för genomförandet av sådana nya strategier för ny utveckling på landsbygden.
Inför Europeiska unionens förestående utvidgning, skulle jag på det bestämdaste vilja råda ansökarländerna att redan nu börja utarbeta stödåtgärder för sina unga jordbrukare, särskilt med tanke på att kommissionen kräver att medel för produktionsstyrning införs. Det är i många delar av världen vanligt med delbruk. Jag skulle vilja be kommissionen att undersöka möjligheterna att utveckla delbruket inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP).
Som jag redan har nämnt, är detta betänkande ett eget initiativbetänkande från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, och jag hoppas att alla partier kommer att kunna stödja betänkandet och därigenom säkerställa en faktisk och praktisk hjälp till unga jordbrukare i framtiden. Jag skulle också ännu en gång vilja tacka kommissionär Fischler för hans stöd och även be honom att ordna så att en granskning genomförs vartannat år, om tillgången till och framgången för åtgärder för att stödja unga jordbrukare.
Det är mycket viktigt att vi inte bara låtsas vilja hjälpa unga jordbrukare, utan att vi verkligen utvecklar strategier inom den gemensamma jordbrukspolitiken, som ökar det antal unga jordbrukare som söker sig till näringsgrenen.
(Applåder)

Casaca
Herr talman, herr kommissionär Fischler! Jag vill först av allt gratulera utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och särskilt föredraganden, Neil Parish, för det lägliga initiativet att ta upp debatten om denna fråga med de europeiska institutionerna. Det har redan gått 32 år sedan Sicco Mansholt, den ansvarige kommissionären för jordbruksfrågor sedan bildandet av kommissionen 1972, lade fram sitt förslag till reform av den gemensamma jordbrukspolitiken: Mansholtplanen.
Jag tycker inte att de europeiska institutionerna ännu har hedrat denna stora gestalt i den europeiska politiken som sig bör. Jag läser i dag återigen denna klassiker och finner fortfarande många viktiga svar på de problem unga jordbrukare har att möta, vilka på ett bra sätt beskrivs i detta betänkande av Neil Parish. Vi har konstruerat en besvärlig gemensam politik som grundas på stöd per hektar, per djur eller på produktionsresultat; vi har begränsat produktionsrättigheterna och slagit fast kvoter; vi har byggt komplicerade interventionssystem för de internationella marknaderna. Resultaten har varit klena, med några positiva aspekter men med många andra negativa. Av de senare framträder effekterna av denna politik i de stora svårigheterna för ungdomar att etablera sig inom jordbruket. Det värdefulla betänkande som har utarbetats för vårt parlament bekräftar att land fortfarande är den stora investeringen för de europeiska jordbrukarna. Och att svårigheten att få tillgång till mark är det största problemet för unga jordbrukare. Enligt denna studie har varje procent ökade subventioner till veteodling, inneburit att priset på jord ökat med 0,4 procent. Denna effekt har ökat betydligt genom systemen med kvoter och produktionsbegränsningar.
Vi kan därför inte ta itu med det nödvändiga skyddet av och stödet till modernisering och föryngring av jordbruket utan att reflektera över de ändringar vi måste göra i dagens gemensamma jordbrukspolitik. Alternativet till denna jordbrukspolitiska modell är av nödvändighet en politik som vänder sig till jordbrukarna och deras inkomster, och inte till produktionen, jorden eller boskapen genom vilka inkomsten skapas. Det måste vara en jordbrukspolitik som fastställs enligt regionala termer och inte sektoriella, och som innehåller miljöprioriteringar, utveckling av landsbygden, yrkesutbildning och en tidigarelagd reform.
För att avsluta vill jag föreslå Neil Parish och utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling att detta betänkande inte skall vara en ankomstpunkt, utan snarare en utgångspunkt för en djup diskussion om förnyelsen av jordbruket och reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, med ett stort deltagande från organisationer för unga jordbrukare. Högtidlighållandet av Mansholtplanen kan vara ett bra startämne.

Pesälä
Herr talman, ärade kommissionär! Jag vill på den liberala gruppens vägnar varmt tacka föredraganden för ett mycket bra arbete. Ett varmt tack för det. I mitt korta anförande här vill jag fästa uppmärksamhet vid ett par saker. Betänkandet tar på ett mycket bra sätt hänsyn till de unga jordbrukarnas problem, man har särkilt uppmärksammat de sociala problemen. Det här är bra, eftersom unga män oftare är villiga att fortsätta med jordbruket än unga kvinnor. Därvid har det så kallade problemet med hundra hektars ensamhet uppstått.
Jordbruket kräver långsiktighet, särkilt med tanke på generationsskiftena. Medelåldern hos de europeiska jordbrukarna är oroväckande hög. Generationsskiftena måste vara ekonomiskt möjliga. Unga människor måste lockas till att bli jordbrukare. Det finns emellertid inte tillräckligt många unga initiativtagare. Det vore ytterst viktigt att få de unga att fortsätta med detta yrke som är så viktigt för oss alla. Unga jordbrukare är mycket kunniga och utnyttjar fördomsfritt modern teknik i sitt arbete på åkrarna och i boskapsuppfödningen. Samtidigt kan de i sin planering utnyttja den nyaste informationstekniken. När vi står inför stora förändringar, vilket föredraganden redan fäste uppmärksamhet vid, är det om någon de unga som allra bäst kan leda oss över denna brytningstid som vi ofrånkomligt har framför oss inom några år.
Besluten och åtgärderna som föreslagits i betänkandet är till en stor del nationella angelägenheter och detta är bra med tanke på flexibiliteten. EU kan och EU måste också för egen del främja en politik som sporrar de unga. Byråkratin får inte bli ett hinder när man förbättrar de unga jordbrukarnas situation.

Bautista Ojeda
Herr talman, herr kommissionär! Allra först vill jag tacka och gratulera vår kollega Parish och uttrycka vårt stöd för hans betänkande.
Nu när de nya generationerna inser att livskvaliteten inte längre är intimt sammankopplad med industrialiseringen, städerna och de stora shoppingcentrumen, är det unionens plikt att främja och underlätta generationsbytet och att den mänskliga livscykeln kompletteras inom jordbruket genom nya gemenskapsinitiativ som prioriterar de unga jordbrukarna.
Vi måste tillämpa de principer och åtgärder som förutses i detta initiativbetänkande i praktiken för att göra livet på landsbygden mer lockande för ungdomarna och därmed undvika avfolkningen av landsbygden. Denna framtida socialgrupp utgör basen för den gemensamma jordbrukspolitiken, och vi måste öka startstödet samt det extra investeringsstödet till denna grupp, framför allt i strukturellt missgynnade områden i vilka det finns många jordbruk och övergivna byar, och där ungdomarna kan ge gjuta nytt liv i landsbygdsekonomin och bidra till en hållbar och varaktig utveckling av området. Allt detta tack vare utvecklingen av nya produkter som jordbruks- och landsbygdsturismen av regionalt intresse eller återplantering av inhemska raser och växtarter i naturområden.

Korakas
Herr talman! I första delen av resolutionsförslaget i betänkandet upprepas de välkända slutsatserna när det gäller den negativa situationen och de negativa utsikterna för de unga jordbrukarna i Europeiska unionen. Ingenstans står emellertid varför dessa resultat föreligger, eftersom inom ramarna för de två föregående gemenskapsstödprogrammen prioriterades två stödprogram för unga jordbrukare vilka förvisso lades fram av Europeiska unionen som en patentlösning för bemötande av de unga jordbrukarnas alla problem och för att vända den negativa situationen. Denna medvetna underlåtenhet understryks också i resolutionens slutsats i vilken tre grundläggande faktorer saknas vilket, om åtgärder inte vidtas, kommer att medföra att även resultatet av det tredje gemenskapsprogrammet blir detsamma för unga jordbrukare.
Dessa faktorer är för det första gemenskapens jordbrukspolitik som, särskilt som den har utformats efter år 1992 och med utgångspunkt i Agenda 2000, inte säkrar en inkomst tillräcklig för försörjning för de flesta av gemenskapens små och medelstora jordbrukshushåll och den säkrar inte en inkomst tillräcklig för försörjning för hushållens huvudmän och försvårar av den anledningen mycket när det gäller investeringar även vid mycket små belopp och även med flera subventioner, som naturligtvis inte är många inom en sådan sektor som jordbruket vilken är allt annat än lönsam, och säkrar inte ens en elementär inkomst.
För det andra saknas för det mesta objekt för användning av stimulansåtgärderna, d.v.s. en ung jordbrukare har inte något att syssla med på grund av kvoterna eftersom dessa har förbrukats i fråga om alla produkter och han måste vänta på att något nationellt reservlager skapas för att delas ut till de unga jordbrukarna eller så måste han köpa kvoter - allt med följd att han får bestående bekymmer.
För det tredje är villkoren och förutsättningarna sådana, oberoende av stimulansåtgärdernas omfattning, att de passar storbönder och utestänger de små och medelstora jordbruken. Kravet på mycket stora odlade arealer även i ö-regionerna är utmärkande. Denna förutsättning fungerar som ett förbud om den kombineras med kvoter. Gemenskapen begär alltså av de unga jordbrukarna att de skall ha ett stort utnyttjande och stor produktion, men i och med kvoterna tillåts de inte ens att producera. Denna absurditet är enligt vår mening inte ett ofrivilligt, slumpmässigt val av Europeiska unionen. Det är avsiktligt och syftar till att utplåna de fattiga medelstora jordbruken och att stärka storjordbruken, eller snarare storföretagen inom jordbrukssektorn.
Detta, herr talman, är anledningen till att vi inte kan rösta för det här betänkandet just därför att det döljer de verkliga skälen. Även dessa subventioner utdelas i ynklig dos då det gäller fattiga medelstora jordbruk som drivs av unga jordbrukare och i mitt hemland har vi belysande exempel. Jag vet inte om herr Fischler känner till detta men exempelvis i Grekland så har ännu inte subventionerna till de unga jordbrukarna delats ut, trots att regeringen i april förra året använde denna sorts argumentation i övermått för att värva röster.

Hyland
Herr talman! Jag vill börja med att ge mina komplimanger till föredraganden för hans mycket objektiva och väl underbyggda betänkande, som jag och min grupp inte har några svårigheter med att stödja.
Det har inom ramen för Agenda 2000 gjorts mycket trovärdiga ansträngningar för att lösa det allvarliga problemet med arvsordning i det europeiska jordbruket. Ett uppiffat system för pensionering av jordbrukare, startstöd och andra åtgärder räcker emellertid kanske inte för att vi skall nå vårt mål, och problemet måste enligt min åsikt på nytt tas upp som ett brådskande ärende, annars kommer kontinuiteten för familjejordbruk att allvarligt sättas på spel. Frånsett BSE-krisens uppskakande och förödande följder, som jag tror att vi kommer att få bukt med, är det verkliga problemet för unga människor som under normala omständigheter skulle välja jordbrukaryrket tillgången, även om den är välkommen, på andra och säkerligen ekonomiskt mer lönsamma sysselsättningsalternativ.
Jordbrukare och icke-jordbrukare måste se verkligheten som den är och göra det innan det är för sent. Jordbrukandet som yrke har det betungande ansvaret att garantera våra medborgare att livsmedlen är säkra och av hög kvalitet, och vi måste vidta åtgärder för att skydda det europeiska jordbrukets produktionsbas, genom att se till att unga människor som har jordbrukandet i blodet får en rimlig uppmuntran och ersättning.
Jag inser att många små jordbruk inte kan generera tillräckliga inkomster för sina ägare, på grund av storleks- och affärsbetingade faktorer. Jag anser att vi måste göra mer för att stödja dem som är intresserade av ett program för omstrukturering - och föredraganden har i sitt betänkande hänvisat till detta - genom sammanslagning av mark och humankapital, vilket skulle leda till högre effektivitet och ökad konkurrenskraft. Därtill måste möjligheten att utveckla landsbygden och använda ny teknik för att skapa jordbruks- och deltidssysselsättning för både kvinnor och män i alla händelser drivas energiskt.

Cunha
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! När vi inser att 55 procent av de europeiska jordbrukarna är över 55 år gamla och 23 procent under 44 år måste vi sluta oss till att Europeiska unionens framtida jordbruk är hotat. Situationen är ännu allvarligare i mitt eget land där dessa siffror uppgår till 66 respektive 15 procent. I mitten av 80-talet inleddes en utveckling av den gemensamma jordbrukspolitiken för att stärka de direkta kontrollåtgärderna av produktionen, undvika överproduktion och garantera en pris- och inkomststabilitet.
Baksidan av medaljen i valet av stabiliteten var att det uppstod en rigiditet i tillträdet till jordbruksverksamheten, vilken särskilt drabbar unga jordbrukare, i första hand på grund av svårigheterna att få tillgång till kvoter, produktionsrättigheter eller bidragsrättigheter, och i andra hand på grund av de ökade jordpriserna på grund av det mervärde som kvotsystemen skapat. Det är också påtagligt att många medlemsstater inte har vidtagit några åtgärder som på minsta sätt motsvarar de unga jordbrukarnas oro. Jag tar mitt eget land som exempel, där man, efter en inledande period av entusiasm efter anslutningen till Europa, de senaste åren har hamnat i en situation av misstro och där också verksamheten i den mest representativa ungdomsorganisationen för unga jordbrukare har blivit lidande.
Det är därför nödvändigt att mycket snabbt vidta vissa grundläggande åtgärder enligt den linje som föredraganden föreslår, nämligen att skapa särskilda kvotreserver och produktionsrättigheter exklusivt för unga jordbrukare, öka stöden till den första jordbruksanläggningen och driftsinvesteringar, införa ett särskilt rabatterat kreditsystem som kompletterar de övriga investeringsstöden, skapa förutsättningar för att ett system med tidigarelagda reformer skall fungera seriöst för de äldsta jordbrukarna vilka påskyndar förnyelseprocessen, och naturligtvis genomföra utbildnings- och informationsåtgärder.
Nu krävs det att kommissionen snabbt lägger fram åtgärdsförslag och att rådet godkänner dem. Om inte detta sker intar vi en ansvarslös ståndpunkt som äventyrar det fortsatta jordbruket på europeisk mark med allt vad det innebär för vår civilisation.
För att avsluta vill jag tacka vår kollega Neil Parish för det utmärkta arbetet han har utfört i detta betänkande.

Adam
Herr talman! I betänkandet behandlas ett mycket svårt ämne: framtidsutsikterna för unga människor i jordbruksnäringen är, som föredraganden har påpekat, antagligen sämre nu än någonsin tidigare sedan den gemensamma jordbrukspolitiken upprättades och deras framtidsutsikter kan inte skiljas från framtidsutsikterna för näringen som helhet eller från landsbygdssamhällenas välmåga.
Ett mått på situationens komplexitet återfinner man i de kurser som nu ges vid lantbrukshögskolor. Vid de två högskolorna i mitt distrikt har antalet kurser om jordbruk nu fallit till 40 procent i ett fall, och de återstående 60 procenten av kurserna handlar om hästar och små djur. Betecknande nog kommer dock 70 procent av eleverna från jordbrukarfamiljer, så den kopplingen finns fortfarande kvar. I betänkandet förklaras att det finns starka argument för åtgärder som uppmuntrar nyetableringar och som leder till en mycket högre grad av standardisering i Europeiska unionen, och frågan behandlades, vilket föredraganden nämnde, utförligt i den utmärkta Stoa-rapporten i början av förra året. Det finns många bra exempel i det dokumentet på värdefullt bakgrundsmaterial som vi kunde använda under diskussionerna i utskottet.
Nu när programmet för landsbygdens utveckling är på plats, är det viktigt att undersöka hur programmet kan användas för att förbättra utbildningen och omskolningen vid våra lantbrukshögskolor. Jag skulle vilja betona behovet av utbildning i produktdiversifiering - och här ingår produkter i små volymer för nischmarknader - och kooperativa marknadsföringstekniker, med vars hjälp enskilda jordbruk, genom att samarbeta, kan försöka matcha stormarknadernas kommersiella styrka i lågprissegmentet. Jag skulle också önska att man på sådana kurser fäste särskild uppmärksamhet på de mindre jordbrukens behov, eftersom det sannolikt är där de nyetablerade jordbrukarna återfinns.
Jag hoppas att kommissionen och de nationella regeringarna kommer att ta till sig de många utmärkta förslagen i detta betänkande och därigenom främja jordbrukets framtida välmåga i landsbygdsområdena.

Busk
Herr talman, herr kommissionär, gratulationer till min kollega herr Parish för ett mycket, mycket genomtänkt betänkande. Jag vill fokusera på den låga tillgång på unga i yrket, och samtidig också på det alltför stora bortfallet, som nu sker, eftersom att det, utan tillgång på unga människor, på sikt inte kommer att finnas något lantbruk. Jag menar att lantbrukets image för ögonblicket är ett av de verkligt stora problemen, som tillskrivs alla sjukdomsutbrott, dioxinskandaler osv. Det kastar ett negativ ljus på hela yrket, och det har en orättvis inverkan på alla de lantbrukarfamiljer, som ju sköter sina gårdar helt utmärkt. Det råder inget tvivel om att öppenhet och medvetandegörande om produktion och moderna ladugårdar, information om den gemensamma jordbrukspolitiken, och om skötsel av åkrar och djur är mycket viktigt. Detta skall införas med både moraliskt, utbildningsmässigt och ekonomiskt stöd. Ingen ställer ju i dag några frågetecken rörande de många miljoner euro som vi investerar i utbildning av jurister, ingenjörer och läkare. Detta är en klar parallell till den unga lantbrukare, som ju har ansvaret för den jord och de djur som vi har, och i synnerhet för de livsmedel som vi äter.

Wyn
Herr talman! Även jag lovordar Parish för hans hårda arbete och hans utmärkta betänkande.
Under den korta tid som står till mitt förfogande vill jag betona att en av de största svårigheterna för unga jordbrukare som etablerar sig i dag är problem med kapital och kassaflöde under det första verksamhetsåret. Jag stöder detta förslag, eftersom unga människor måste ges möjlighet att komma in i näringen på en sund ekonomisk grund. När allt kommer omkring är det de unga jordbrukarna som har nyckeln till våra landsbygdssamhällens framtid. Bristen på unga människor som ger sig in i jordbrukaryrket är ett mycket oroande problem i Förenade kungariket. Statistik visar att 14,8 procent av jordbruksägarna i Irland är under 35 år, att siffran för Frankrike är 13,2 procent, medan den i Förenade kungariket är så låg som 6,8 procent.
Jag betonar att jordbruken också är viktiga arbetsgivare i våra landsbygdssamhällen. Sysselsättning skyddar vår landsbygd och håller postkontor, skolor och andra tjänster öppna där. Jordbruk och jordbrukets livskraft är livsnerven för framtiden för våra landsbygdssamhällen i den form som vi känner dem. Om alla små företag - inklusive jordbruken - anställde bara ytterligare en person var, skulle hela arbetslöshetsproblemet i Europeiska unionen lösas över natten.
Av alla Europeiska unionens länder är det bara Förenade kungariket och Nederländerna som inte har ett särskilt stödsystem för unga jordbrukare. De europeiska förordningarna för landsbygdens utveckling medger ett bidrag på 16 500 euro till personer under 40 år som etablerar sig i ett livskraftigt jordbruk. Ändå har Labourregeringen i Förenade kungariket inte dragit nytta av detta utmärkta system.
Jag stöder därför helhjärtat förslaget om att göra startstöd obligatoriskt i hela Europeiska unionen. Jordbruksnäringen behöver ungt blod för att ge nytt liv åt en näringsgren som för närvarande är åldrig och desillusionerad. Unga jordbrukare är jordbruksnäringens framtid och livsviktiga komponenter i tätortssamhällen.
Jag tackar Parish för hans betänkande och önskar hans betänkande all lycka, så att det säkerställs att vi på ett bestämt och konstruktivt sätt kan följa upp de viktiga beslut som han har fattat.

Fiori
Herr talman! Floder av ord har ägnats de ungas roll inom jordbruket, men deras förhållanden ger fortfarande föga anledning till optimism. Det är ingen tillfällighet att vi fortfarande, efter det att Agenda 2000 sjösattes och i den nuvarande fasen av WTO-förhandlingarna och inför den nu nära förestående utvidgningen, i dag diskuterar framtiden för de unga jordbrukarna, de ungdomar som, i många länder i vårt Europa, satsar på möjligheten att stanna kvar permanent inom jordbrukssektorn.
Hur skall vi kunna hjälpa dem? Bland det första vi gör måste bli att återkalla de åtgärder som anges i den gemensamma jordbrukspolitiken. Det har blivit dags för en noggrann utvärdering av hur fördelningen av bidragen - som ges i form av inkomststöd - skall kunna styras mot jordbruk som kan konkurrera på en globaliserad marknad. Detta för att anpassa finansieringen till en vision som är bättre lämpad för att sänka de allmänna kostnaderna och främja uppkomsten av nya företag. Man skulle också kunna arbeta med att slå samman markområden som, när det kommer till kritan, ofta är resultatet av att jordbruksföretag lämnats vidare mellan generationer. Mot den bakgrunden är det också viktigt att man överväger stimulans i form av ränterabatter i samband med investeringar som förvaltas av ungdomar. På det viset skulle man fortsätta det som redan beskrivits i förordning 1257 från 1999, där man belönar en samverkan mellan flera åtgärder när de utnyttjas för ett effektivare utnyttjande av de resurser som avsatts i de olika planerna för landsbygdens utveckling.
Om det ur denna debatt kommer signaler i den riktning jag angett, så vågar jag påstå att vi verkligen skulle kunna börja resa byggnadsställningarna till ett nytt europeiskt jordbruk som baseras på de unga, vilket dessutom absolut inte skulle betyda att vi överger eller glömmer alla dem som söker tänkbara nya alternativ inom miljö och flera funktioner.
Ett tack för det utmärkta arbete som har utförts av Parish.

Martínez Martínez
Herr talman! I sitt betänkande gör Parish en djupgående analys av en grundläggande fråga för gemenskapens Europa och för de länder som strävar efter att ansluta sig till unionen. Det är riktigt att en speciell uppmärksamhet bör ägnas åt de unga jordbrukarna. För det första för att vi måste stödja våra ungdomar inom alla verksamhetsområden, och för det andra för att det är viktigt att territoriellt stärka landsbygdsbefolkningen, av vilka flertalet är sysselsatta inom jordbruket. När vi tar upp denna fråga har vi en skyldighet att beakta de faktorer som utgör basen för vår sociala struktur, vår territoriella ordning, vår ekonomi, vår kultur, kort sagt, vår civilisation.
Många av de problem som drabbar dessa jordbrukare är nära sammanlänkade med grunderna i den ekonomiska modell som är rådande i Europa, den privata äganderätten till marken och överlåtelseformerna för denna. Detta betänkande innehåller en uppmaning till institutionella åtgärder till fördel för en konkret grupp, och dessutom, att konkreta åtgärder skall genomföras för att fylla jordbrukens sociala funktion.
I detta sammanhang anser jag att utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott gör en korrekt bedömning när det hävdar att de unga jordbrukarna inte utgör en homogen grupp. Vi måste skilja på studerande vid jordbruksskolor, ungdomar som vill etablera sig på landsbygden som ett alternativ till storstaden, och barn till jordbrukare. Och även inom denna sista grupp, skulle jag skilja mellan dem som är barn till jordbrukare som arbetar med jorden och de barn till jordbrukare som, på grund av egendomens omfattning, i själva verket är jordbruksentreprenörer.
Jag accepterar främjandet av åtgärder som medför skattelättnader vid egendomsförvärv genom arv, men jag skulle även vilja framhäva andra åtgärder i Parish-betänkandet, vilka bidrar till jordbrukens överlevnad med hjälp av socialekonomiska lösningar.
Jag skulle vilja betona en annan aspekt av betänkandet: vi måste se till att de framtida medlemsländerna i unionen inte dras med dolda fel som försvårar utvecklingen av landsbygdsmiljön när de införlivar gemenskapens regelverk. Övergången från kooperativa jordbruksekonomier till förhållanden på gemenskapsnivå kan utlösa spekulativa processer som leder till en onaturlig ökning av priserna på jordbruksmark, vilket gör det svårare för de unga jordbrukarna att etablera sig och leva av jorden. Herr talman, detta betänkande kommer otvivelaktigt att bli viktigt i den mån som vi även lyckas sprida det i våra länder, i kandidatländerna, och särskilt, inom den sektor som betänkandet är riktat till.

Watson
Herr talman! Det råder utan tvekan en arvsordningskris inom jordbruket, som Parish med sin sakkunskap som jordbrukare mycket väl känner till.
Om krisen är särskilt svår i Parish egen medlemsstat, är det en direkt följd av den politik som regeringarna i Förenade kungariket har drivit under de senaste tjugo åren, och för att övervinna den, måste Förenade kungariket ompröva Fontainebleau-överenskommelsens följder med avseende på landets bidrag till Europeiska unionens finanser. Den har varit katastrofal för jordbruket. Dessutom måste föredraganden, som ledamot av det konservativa partiet, arbeta inom det egna partiet för att säkerställa stöd för sina förslag i underhuset.
I länder där mindre än 10 procent av befolkningen nu lever i landsbygdsområden är det alltför lätt för regeringar att åsidosätta behoven i dessa områden, och budskapet från denna debatt måste vara att de äventyrar sina länder genom att göra det.

Maat
Herr talman! Allra först skulle jag vilja gratulera min kollega Neil Parish till att han har lagt fram ett betänkande som grundar sig på lantbrukarnas verklighet, verkligheten på landsbygden och inte med utgångspunkt från Bryssel. Det ger i sig ett bättre bidrag till jordbrukspolitiken.
Om vi nu betraktar situationen så kan man dock fråga sig om det fortfarande finns unga människor som är så galna att de vill bli jordbrukare i Europeiska unionen. Det vi behöver är människor som vill göra en topprestation, ett får med fem ben egentligen, som det inte fått genom genetisk modifiering.
Det ser ut att vara en hopplös kamp när man ser vad människorna får och samtidigt ser vad unga jordbrukare måste prestera. Om vi bara ser, och jag inskränker mig nu till mitt eget land, att verkligen allt kontrolleras hos mjölkbonden, från grässtrået och fram till det ögonblick så mjölken står i snabbköpet. Om jag ser hur brukare av jorden och trädgårdsodlare sedan länge måste föra en komplett miljö- och konsumentbokföring och även gör det med stor motivation. Samtidigt måste vi konstatera att kraven på djurens välbefinnande i många europeiska länder hör till de strängaste i världen.
Den som vill bli jordbrukare i Europa måste alltså göra mer än unga jordbrukare på andra håll i världen. Han måste ta hänsyn till landskaps- och kulturvillkor. Han måste följa de strängaste konsumentkrav, leverera en stor mångfald av produkter, både regionalt och med avseende på kvalitet, hantera djurens välbefinnande som högsta krav och ha ansvaret för en produkt även sedan produkten lämnat gården. Det kallar vi samhällsföretagande som toppsport. Det kräver företagaranda, kärlek till miljö och natur, samhällsorientering och ihärdighet. Bara av dessa skäl vore det önskvärt att det förs en särskild framtidsinriktad politik för unga jordbrukare. Kanske med orienteringspunkter som till exempel ett bidragssystem kopplat till kvalitet, landskaps- och miljöskydd men även att det införs en miljöavgift, precis som i andra ekonomiska sektorer, som inte skall betalas av jordbrukarna utan av konsumenterna för finansiering av de extra krav som måste uppfyllas och för förstärkning av jordbrukarnas och konsumenternas ställning på marknaden.
Något som är påfallande i hela konkurrenspolitiken i Europeiska unionen är att det ägnas mycket uppmärksamhet åt den men att det till exempel i livsmedelssektorn långsamt börjar skapas en monopolsituation för varuköparna, snabbköpen, och att jordbrukens avsättning, småskaligheten, samtidigt är splittrad. I det avseendet vore det önskvärt att både kommissionär Monti och kommissionär Bolkestein skulle vara litet mer kritiska på det här området när det gäller konkurrensen.
Herr talman! Ingen människa kan klara sig en dag utan att äta och maten är livsförutsättning nummer ett. Det kräver motiverade producenter. Det betyder att livsmedel inte bara är marknad utan även folkhälsa, landskap och natur. Kort sagt, om vi inser det så vet vi att unga jordbrukare i framtiden måste vara sällsynt kvalificerade och i det avseendet förtjänar mer stöd eller politiskt stöd än de får just nu.

Schierhuber
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Till att börja med vill jag tacka herr Parish så hjärtligt för den mycket seriösa skildringen av situationen för de unga jordbrukarna i hans betänkande. Jag frågar er: Vad skall vi göra när vi inte har några efterträdare som tar över våra jordbruk? Det är viktigt och riktigt att det sker en strukturomvandling, men den får inte leda till att denna yrkesgrupp helt försvinner.
Om vi även i fortsättningen vill ha ett jordbruk i Europa, måste vi också tänka på våra efterträdare. Vi arbetar för en mångfunktionell modell för jordbruket, det vill säga jordbrukarna skall inte bara vara ansvariga för livsmedelsproduktion, utan en stor del av deras arbete kommer också hela samhället till godo, som kan glädja sig åt en intakt natur och en landsbygd som är värd att leva i, och där man kan rekreera sig. Jordbrukspolitiken och politiken för landsbygdens utveckling som helhet lever för och av sin befolkning.
Vi måste därför skapa ramvillkor så att ungdomar på landsbygden ser en möjlighet att slå sig ned där och till exempel fortsätta med jordbruket. Etablerings- och investeringsstöd är absolut nödvändiga för unga jordbrukare, men det är lika viktigt att den moderna tekniken kan göra sitt intåg. De måste vara lika förtrogna med datorer och Internet som med sådden och djuren i ladugård och stall. Därför blir utbildning och vidareutbildning av unga jordbrukare allt viktigare, och jag förordar ett livslångt lärande även inom jordbruket och för jordbrukarna.
Låt mig också säga ett par ord om de sociala aspekterna: Jag ser hela tiden hur många jordbrukare med många olika argument vägrar att i tid lämna över sina gårdar till barnen respektive till dem som skall fortsätta driften. Det är svårt att släppa taget, det vet jag av egen erfarenhet, men det är den enda möjligheten att säkra överlevnaden. Därför vädjar jag till den äldre generationen att den skall hjälpa de unga och ge dem och därigenom alla jordbrukare samma möjligheter som de själva också har fått. Naturligtvis, och det säger jag också helt öppet som jordbrukare, är det ofördelaktigt om man alltid bara talar om svårigheterna med detta yrke. Jag vill med all tydlighet fastslå att det inte finns något yrke som bara har fördelar eller nackdelar.
Avslutningsvis vill jag säga att jag verkligen välkomnar om etablerade och unga jordbrukare går samman för att vidareutveckla företagen, utbyta erfarenheter och skapa och förverkliga nya idéer. Eget engagemang och egna insatser kommer även i framtiden att vara efterfrågade, mer än någonsin. Därför måste vi uppmuntra de kommande generationerna att med optimism själva ta itu med sin framtid.

Keppelhoff-Wiechert
Herr talman, herr kommissionär! Först vill jag ansluta mig till tacket till herr Parish. Jag tycker att det har blivit ett mycket konstruktivt initiativbetänkande. Som det så vackert heter: Ungdomen hör framtiden till. Å andra sidan kan man för det europeiska jordbruket säga: Ingen framtid utan de unga jordbrukarna. Jag konstaterar att det inte är särskilt väl beställt med landsbygdens framtid, i synnerhet framtiden för de unga jordbrukarna i Europa. De alarmerande siffrorna borde skrämma upp oss. Antalet jordbruksföretag i EU har de senaste åren hela tiden minskat. Å ena sidan välkomnar vi naturligtvis strukturomvandlingen, men omfattningen av den oroar oss ändå. Antalet jordbrukare under 35 år har minskat mest. Unga människor inom jordbruket har i dag lyckligtvis samma yrkesmöjligheter som sina jämnåriga vänner, som sina syskon.
Den traditionella plikten att låta gården gå vidare i generationerna påträffas allt mer sällan. Vad som sker med den äldre kvarvarande generationen på gården, återstår ofta att se. Tomma bondgårdar - även i min hembygd, det hade jag aldrig kunnat föreställa mig - är nu tyvärr inte längre någon sällsynthet. Vilken ung människa skulle alltid vilja rättfärdiga sig när det gäller hans yrke som jordbrukare? Unga jordbrukare vill ha rättvisa priser för sina produkter. Subventioner lockar inte någon att besluta sig för detta yrke.
Parish betänkande kan bidra till att förbättra de unga jordbrukarnas anseende totalt sett. Jordbrukets prestationer behandlas styvmoderligt av allmänheten. Jag vill tacka er så hjärtligt, kommissionär Fischler, för att ni här ständigt betonar den mångfunktionella uppgift som jordbruket utför och skall utföra. Men uppenbarligen har dåliga budskap mycket bättre genomslagskraft.
För ögonblicket läser man dag efter dag om den aktuella BSE-krisen. Men det nämns aldrig att konsumentorganisationerna exempelvis i mitt land på ett oförsvarligt sätt i många år har pockat på det billigaste fodret. Jag avvisar naturligtvis de brottsliga görandena inom djurfoderindustrin, myndigheternas bristande kontroller osv. Men allt detta tillsammans leder ju just till det kaos som vi nu finner hos allt fler yrkeskolleger.
När man tillhör denna yrkesgrupp, när man är jordbrukare, då anser jag att en ung människa med all rätt ställer sig följande fråga: Måste jag överhuvud taget ta på mig allt detta? I nuvarande situation, med tanke på BSE, är det fullständigt fel att ställa våra jordbrukare och de unga jordbrukarna vid skampålen. Vi har fastlagda normer. Den s.k. goda fackliga praxisen har vidareutvecklats kontinuerligt hos våra utmärkt utbildade unga jordbrukare. De oundgängliga prestationerna för produktion av livsmedel och råvaror, utvecklingen och vidareutvecklingen liksom underhållet av landsbygden och även skyddet av de naturliga livsbetingelserna, allt detta är uppgifter som Europa även i framtiden behöver jordbrukare och unga jordbrukare för.
Avslutningsvis vill jag säga att dessa unga jordbrukare inte bara behöver en politik de kan förlita sig på, utan också goda hustrur och en intakt familj. Ty det är bara ur denna omgivning som de kan hämta kraft för sina för samhället så viktiga uppgifter.

McCartin
Herr talman! Jag konstaterar bara att de sju senaste talarna i debatten har tillhört PPE-DE-gruppen; det finns följaktligen sju personer som är angelägna om att tala sedan alla andra har tystnat. Det är ett tecken på denna grupps intresse för det problem som vi diskuterar.
Jag vill tacka herr Parish för hans anförande, den grundliga efterforskningen och det mycket omfattande betänkande som han har framställt. Jag tänkte just tillbaka på min ungdom, när jag var medlem i Young Farmers of Ireland (Irlands unga jordbrukare); jag påbörjade min politiska karriär i den organisationen. Jag kommer ihåg att en plan utarbetades, vilken grundades på två enkla saker: intensiv rådgivning och vissa ekonomiska incitament. Den grundade sig på den geografiska enhetsorganisation som var populärast i Irland: en kyrkoförsamling som kallades " parish" . Det var " parish" -planen. Jag startade följaktligen mitt politiska liv med en " parish" -plan i min hand, och jag står i dag här med en annan Parish-plan. Den här är mycket mer omfattande, och jag måste faktiskt erkänna att jag inte ser så många enkla svar på de frågor som ställs i denna som i min organisation för unga jordbrukare i Irland för 40 år sedan.
Jag anser att vi inte får låta känslorna rusa iväg eller vilseleda människorna i denna fråga. I 1926 års folkräkning i Irland kom man fram till att mer än hälften av landets hela befolkning arbetade inom jordbruket, men ändå producerade landet inte något överskott och ändå fanns det människor som led av brist på livsmedel. Det finns fortfarande människor som längtar tillbaka till de dagar då, som en irländsk poet formulerade det, " varje jordlott försörjde sin man" . Vi bör emellertid inte föreställa oss att det var en idealvärld att leva i. Under årens lopp, i och med att antalet jordbruk minskade och jordbrukarna blev effektivare, ökade uppenbarligen tillgången på livsmedel för de fattiga, som kunde köpa produkterna till lägre pris. Minskningen av antalet jordbruk har lett till mycket välstånd i Europa. Vi bör inte glömma det.
Sedan Irland anslöt sig till Europeiska unionen - jag nämner bara Irland, eftersom jag av förklarliga skäl är väl insatt i vad som har hänt där, men samma sak gäller för andra områden - har våra många små jordbruk gradvis minskat i antal. Om det inte var för den gemensamma jordbrukspolitiken, skulle det ha varit mycket smärtsamt.
Det var bra att antalet jordbruk minskade och att den gemensamma jordbrukspolitiken fanns till hands för att mildra processen. Vi måste bry oss om de problem på det mänskliga planet som blir följden när obehövlig arbetskraft skärs bort, men vi bör samtidigt komma ihåg att kostnaden för livsmedel har sjunkit. Tonvikten måste i framtiden läggas på kvalitet, medan det på min tid var obegränsade kvantiteter som behövdes. I dag behöver vi högre kvalitet, liksom vi måste ta hänsyn till miljön. Alla dessa saker har Parish understrukit. Men vi bör inte erbjuda en framtidsutsikt där ett allt större antal unga, energiska människor producerar den mängd livsmedel som Europa behöver i dag, för de kommer inte att svälja det.

Nicholson
Herr talman! Låt mig att börja med att gratulera herr Parish till ett enastående betänkande. Jag vet att han har lagt ned mycket tid och möda på det, och det gläder mig att det kan debatteras av parlamentet i dag.
Det är en mycket svår fråga, och det finns ingen enkel lösning på problemet med unga jordbrukare, vilket var och en av oss som har kunskaper om problemet skulle skriva under på.
Naturligtvis vill alla säga att vi måste hjälpa de unga jordbrukarna. Problemet är att dessa personer, när man frågar dem hur hjälpen skall göras verkligt givande, dröjer väldigt länge med att svara. Hur kan vi uppmuntra unga människor att ägna sig åt jordbruksyrket? Vi måste angripa problemet mot bakgrund av den situation som unga människor befinner sig i dag. För 20, 30 eller 40 år sedan, vid den tid McCartin talade om, skulle många unga människor från landsbygdsområden naturligt ha blivit jordbrukare.
I dag har dessa unga människor många andra alternativ att välja mellan. De ser sig omkring och upptäcker att deras vänner har arbeten där de kan sluta arbeta vid lunchtid på fredagen och inte behöver börja arbeta igen förrän måndag morgon. Men de unga jordbrukarna kommer att arbeta sju dagar i veckan för mycket lite pengar. Det räcker med att betrakta den ekonomiska situationen runtom i Europeiska unionen för att inse att det finns ett väldigt problem här och att det rör sig om ett problem som inte kommer att bli lätt att lösa. Verkligheten är den att om vi inte får in unga människor i näringsgrenen, kommer vi inte heller att få in nya idéer och göra det möjligt för näringen att utvecklas och bemöta framtidens utmaningar, vilka inte bara handlar om att producera livsmedel, utan även om hur livsmedel produceras och om att se till att livsmedlen produceras på ett sätt som är godtagbart för konsumenten.
Det räcker inte med att ge ekonomiskt stöd till unga jordbrukare, för det enda som man kan åstadkomma med det är att priset på lamm skjuter i höjden. Vi i Europeiska unionen har infört mjölkkvoter, vi har infört dikalvskvoter, vi har infört fårkvoter, och allt detta till ett ekonomiskt värde som de unga jordbrukarna inte ens skulle kunna drömma om. Jag anser följaktligen att det bästa sättet är att göra det lättare för unga jordbrukare att ärva familjejordbruket i ett tidigt skede, antingen genom ett förtidspensioneringssystem eller genom ett borgenssystem. Jag anser att Europeiska investeringsbanken verkligen bör uppmuntras att hjälpa unga jordbrukare in i näringen genom borgenssystemet.
Men om vi skall införa detta system, måste det vara obligatoriskt, och det måste införas i alla medlemsstater. Det räcker inte med att införa det i en enda medlemsstat.
Avslutningsvis, vi lägger ned stora summor pengar på landsbygdens utveckling, och kommissionen skulle göra klokt i att undersöka andra sätt att använda dessa pengar, för vi skulle, enligt min mening, kunna använda dem på bättre sätt. Vi skulle kunna stödja unga jordbrukare, som i dagsläget får brottas med så mycket paragrafrytteri och byråkrati. Unga jordbrukare har datorer. Jordbrukarnas fruar vet hur man använder datorer och skulle kunna använda dem på gården. Det är en väg framåt i framtiden.

Cushnahan
Herr talman! Jag välkomnar detta betänkande. Man belyser i detta verkligen den dystra framtid som unga jordbrukare inom Europeiska unionen står inför, trots stödet från Europeiska unionen och medlemsstaterna.
Dagens ogynnsamma ekonomiska klimat för jordbruk i allmänhet och unga jordbrukare i synnerhet, den uppenbara bristen på framtidsutsikter för unga jordbrukare, det minskade antalet heltidsarbetande jordbrukare och den följdriktigt allt högre medelåldern hos dem som är kvar - alla är allmänna trender som understryker problemet. Det är tydligt att vi kommer att få uppleva en drastisk minskning av antalet unga jordbrukare under de närmaste årtiondena, såvida inte lämpliga och effektiva åtgärder vidtas nu.
Unga jordbrukare ställs inför enorma problem, som stora ekonomiska skulder, när de startar sin verksamhet, och situationen kan ofta förvärras av svårigheter som hör samman med arv. Utbildningen är ofta bristfällig, och det kan för unga människor bli ett isolerat liv i landsbygdsområdena, med begränsad social aktivitet i jämförelse med jämnåriga som arbetar i en mer urban omgivning.
Allt detta leder till frågan: vad kan Europeiska unionen göra? Det är nödvändigt med en europeisk politik som är inriktad på att stödja unga jordbrukare och sammankopplad med den gemensamma jordbrukspolitiken. Fram till nu har både medlemsstaterna och kommissionen genomfört få utvärderingar av EU:s stödåtgärder. Större uppmärksamhet måste ägnas räntesubventioner och lån, startstöd och investeringsbidrag måste betalas ut snabbare och utvidgningens följder för unga jordbrukare måste beaktas och införlivas i varje framtida politik.
Andra åtgärder som skulle kunna övervägas är extra investeringsstöd till jordbrukare under 40 år, produktionsrättigheter, hjälp med kreditvillkor, bättre teoretisk och praktisk utbildning samt nätverk - jag skulle kunna fortsätta. Men min poäng är att vi måste göra någonting nu. För att ta upp en sak som Nicholson nämnde: varför skulle unga människor i den keltiska tigerekonomin i Irland stanna kvar inom jordbruket? Varför skulle de välja ett liv med liten social stimulans? Varför skulle de välja ett ekonomiskt osäkert yrke när andra sysselsättningar erbjuder ett mycket attraktivare liv, mycket mer trygghet, arbete från nio till fem, med lediga helger och långa semestrar? Det är det problemet som vi måste ta itu med, och vi måste göra det nu.

Fischler
Herr talman! Mina damer och herrar ledamöter! Först vill jag tacka er så hjärtligt, herr Parish, för det engagerade betänkandet om situationen och utsikterna för unga jordbrukare i Europeiska unionen. Jag vill också tacka utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling så hjärtligt för dess arbete.
Med Agenda 2000 har vi försökt att särskilt genom att utveckla den andra pelaren ta hänsyn till de unga jordbrukarnas önskemål. I vissa organisationer av marknaden har vi åtminstone skapat möjlighet att inrymma särskilda villkor för nyetablerade jordbrukare eller unga jordbrukare. Tänk bara på fårbidragen eller förvaltningen av de nationella mjölkkvotsreserverna, eller på planteringsrättigheter inom ramen för programmen för omstrukturering och omvandling av vingårdar. Utan tvivel handlar denna fråga helt och hållet om framtiden för jordbruket, ty om unga människor inte längre är beredda att välja jordbrukaryrket, då blir ju varje ytterligare jordbruksdebatt överflödig.
Det råder inte heller något tvivel om att jordbrukaryrkets attraktivitet inte minst beror på de politiska ramvillkoren för jordbruket, och inte bara på jordbrukspolitiken i sin helhet, utan också på de specifika villkor, enligt vilka en ung människa kan börja med detta yrke. Här är åtgärderna för att främja landsbygdens utveckling av särskild betydelse.
Med Agenda 2000 har vi höjt maximibeloppet för startstöd med 66 procent, och därmed kan nu upp till 25 000 euro betalas i stödmedel. En annan åtgärd är räntestöd till lån för att finansiera etableringskostnaderna. Samtidigt innehåller bestämmelserna för investeringar i jordbruksföretag en möjlighet att höja maximigränsen för stöd, när det handlar om unga jordbrukares investeringar under en tidsperiod om upp till fem år efter etableringen. Dessa stödbelopp omfattar upp till 45 procent, och i de missgynnade områdena rent av upp till 55 procent.
Till dessa specifika stöd för unga jordbrukare kommer naturligtvis också alla andra stöd, som de unga jordbrukarna kan ta i anspråk, på samma sätt som alla andra jordbrukare. Totalt sett har bestämmelserna om att främja utvecklingen av landsbygden gjorts mycket flexibla, men genomförandet av dem är i enlighet med subsidiaritetsprincipen en sak för medlemsstaterna. Dessa är ansvariga för vilken prioritet stödet av de unga jordbrukarna skall få.
Avslutningsvis vill jag också påpeka att det redan i dag är möjligt, och denna möjlighet har flera medlemsstater beslutat sig för, att knyta samman bestämmelserna om förtidspensionering, där de stödberättigade beloppen inom ramen för Agenda 2000 också har höjts betydligt, med etableringsstödet för unga jordbrukare.
Kommissionen lägger liksom parlamentet stor vikt vid att tillräckliga statistiska instrument står till förfogande, för att bedömningen av politiken skall kunna förbättras. Den information som kommissionen sammanställer via informationsnätet med redovisningen inom jordbruket och strukturenkäterna borde egentligen räcka för att analysera situationen för de unga jordbrukarna. Att inrätta en ny databas speciellt för unga jordbrukare anser jag varken vara nödvändigt eller förnuftigt. Det är viktigt att det finns lämpliga utvärderingar. Nu arbetar kommissionens enheter tillsammans med medlemsstaterna på att utvärdera de bestämmelser som särskilt beträffande unga jordbrukare föreskrivits i den tidigare förordningen från år 1997. Jag är övertygad om att det kommer att ge oss nyttiga insikter, men vill ändå påpeka att det inte kommer att vara möjligt att redan nästa år lägga fram en första bedömning av åtgärderna i de program som nu fortfarande granskas, eftersom vi helt enkelt ännu saknar de nödvändiga uppgifterna.
Medlemsstaterna har möjlighet att ändra planerna för landsbygdens utveckling, för att särskilt ta hänsyn till resultaten av bedömningarna efter halva tiden. Kommissionen kommer nu inte att införa några nya gemenskapsinitiativ, utan bibehålla den i agendan fastställda löptiden om sju år och de hithörande bestämmelserna. Men vi bör inte glömma bort att ungdomar och kvinnor är prioriterade målgrupper för gemenskapsinitiativet Leader +, och att man i det bedömningsschema som medlemsstaterna måste utarbeta för urvalet av pilotprojekt måste ta hänsyn till denna prioritering av gemenskapspolitiken.
Många frågor som tas upp i föreliggande betänkande och resolutionsförslag, till exempel markpriserna eller tillgängligheten till jordbruksareor eller beskattningen av arv eller skattestatus för jordbruksföretagen, faller uteslutande inom medlemsstaternas behörighet. Kommissionen kommer trots mycken kritik att noggrant granska slutsatserna i Parish betänkande inom ramen för sitt ansvar och med utövande av sin initiativrätt, för att hjälpa till att förbättra villkoren för unga jordbrukares etablering och på så vis bidra till att ge liv åt landsbygdsområdena.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär Fischler.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.25 i väntan på frågestunden och återupptogs kl. 17.30..)

Frågestund (kommissionen)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till kommissionen (B5-0001/2001).
Första delen

Jorge Salvador Hernández Mollar
Fråga nr 25 från (H-0962/00):
Angående: Upphävande av bestämmelserna om utlämning mellan Spanien och Italien Spanien och Italien har nyligen undertecknat ett fördrag om att bekämpa brott som hänger samman med terrorism, människohandel osv, enligt vilket gällande bestämmelser om utlämning upphävs och ett gemensamt område med frihet, säkerhet och rättvisa för första gången upprättas mellan två medlemsstater
Europaparlamentet godkände nyligen att EU:s institutioner skall kunna vidta effektiva åtgärder för att bekämpa terrorism, i synnerhet i fråga om efterlysning och häktning i Europa.
Är kommissionen besluten att ta initiativ för att ge effekt åt vad Europaparlamentet beslutat i fråga om bekämpning av terrorism och i synnerhet i fråga om beslut om efterlysning och häktning av misstänkta terrorister?

Vitorino
. (PT) Herr talman, ärade ledamöter! Kommissionen har lovat att besvara begäran från rådet i Tammerfors om att utforma ett lagstiftningsförslag för att ersätta det formella utlämningsförfarandet med ett enkelt förfarande för överlämning av personer som har en fällande dom mot sig och som försöker fly undan rättvisan.
Under senaste rådet för justitie- och inrikesministrarna den 30 november 2000, uttryckte jag kommissionens solidaritet med de medlemsstater som slåss mot terrorism, och särskilt med Spanien, och jag välkomnade det bilaterala avtalet mellan Spanien och Italien. Jag meddelade då att kommissionen under år 2001 skulle lägga fram förslag för rådets bedömning om tre stora diskussionspunkter. Den första punkten: förslag om gemensamma definitioner, åtal och sanktioner för terroristbrott. Andra punkten: införandet av ett snabbare utlämningsförfarande mellan medlemsstaterna. Tredje punkten: skapandet av ett instrument kallat europeiskt efterlysnings- och häktningsmandat. Kommissionen har redan kallat till ett möte med nationell expertis om detta ämne, vilket kommer att hållas de närmaste dagarna, och som utgår ifrån ett arbetsdokument som utarbetas med inriktning på att lägga fram de förslag jag precis har nämnt.
Jag skulle vilja upprepa kommissionens åtagande att, med alla de medel fördragen ger oss, stärka en europeisk åtgärd mot terrorismen, frågor som kommer att ha en framträdande plats i kommissionens arbetsprogram för 2001, som inom kort kommer att debatteras i denna kammare.

Hernández Mollar
Jag måste säga att jag är nöjd med kommissionens svar och den positiva inställningen till att försöka finna lösningar och genomföra åtgärder för en effektiv bekämpning av frihetens och demokratins värsta fiende: terrorismen.
Men, herr kommissionär, vad är problemet? Problemet är att detta är en brådskande angelägenhet och att det är nödvändigt att fastställa konkreta tidsfrister för att dessa åtgärder skall komma till stånd så snabbt som möjligt.
Europaparlamentet anser, som kommissionären vet, att det är mycket brådskande att ge effekt åt beslutet om efterlysning och häktning som ett snabbt och smidigt redskap för att underlätta häktning, rättegång och fällande dom av de personer som inom det europeiska territoriet hotar den mest grundläggande rättigheten av alla; rätten till livet. Det skulle vara ett stort misstag om de rättsliga normerna i Europeiska unionens nya område med frihet, säkerhet och rättvisa skulle tjäna som skydd för dem som utför sådana avskyvärda brott.

Vitorino
Jag skulle vilja börja med att säga att jag delar Hernández Mollars åsikt om ett brådskande förfarande. Begreppet brådskande förfarande är mycket viktigt. Jag tror att det som är brådskande i första hand är att alla medlemsstater antar och ratificerar konventionerna om utlämning från år 1995 och 1996. Detta är det första tecknet på att vi anser detta vara en brådskande angelägenhet. I andra hand, när det gäller det europeiska beslutet om efterlysning och häktning, kommer vi, som ledamoten kommer att märka, ha mycket konkreta datum och tidsfrister i arbetsprogrammet för år 2001 för att kommissionen skall kunna lägga fram sina förslag. Och jag kan försäkra er om att år 2001 kommer att utgöra vändpunkten när det gäller kampen mot terrorismen, en kamp som alla medlemsstaterna delar, och som inte är en enda medlemsstats problem, utan ett hot mot friheten, säkerheten och rättvisan i hela Europeiska unionen.

Talmannen


María Izquierdo Rojo vilken har övertagits av Sauquillo Pérez del Arco
Fråga nr 26 från (H-0975/00):
Angående: Förföljda kvinnor utan skydd och tillflykt I vissa länder utsätts kvinnor för grymma förföljelser och straff. Det är frågan om brott mot de grundläggande mänskliga rättigheterna som kan ta sig uttryck i stympningar och t.o.m. i straff som leder till döden. Detta beror ofta på att fundamentalistiska lagar tillämpas eller på att urgamla seder och traditioner verkställs. Europeiska unionen uppger att den önskar försvara kvinnorna inför dessa olidliga förföljelser och straff, men hittills har unionen emellertid inte lyckats omvandla sina förklaringar i politiska åtgärder och beslut som skulle kunna erbjuda hopp om en bättre situation.
Skulle kommissionen följaktligen vara beredd att utarbeta förslag med målet att, i politisk mening, bereda skydd och tillflykt inom Europeiska unionen för de kvinnor som befinner sig i ovannämnda situationer?

Vitorino
. (PT) Som svar på ledamotens fråga vill jag säga att flyktingstatusen regleras på internationell nivå av Genèvekonventionen från 1951 och av protokollet från 1967 om flyktingstatus. På europeisk nivå gäller en gemensam, inte bindande, ståndpunkt från den 4 mars 1996, antagen inom ramen för Maastrichtfördraget, om en gemensamt tillämpad definition av termen " flykting" där vi accepterar artikel 1 i Genèvekonventionen från 1951, men det finns inte en gemensam tillämpning av definitionen av termen " flykting" i alla medlemsstater.
Sanningen är att varken konventionen från 1951 eller texterna på Europeiska unionens nivå har någon speciell hänvisning till frågor som handlar om ansökningar inlämnade av kvinnor, framför allt de som har utsatts för kränkningar av de mänskliga rättigheterna, särskilt könsrelaterade kränkningar såsom sexuellt våld, sexuell stympning eller fundamentalistisk rättslig diskriminering på grund av kön.
Genom Amsterdamfördragets ikraftträdande har nu unionen, efter Tammerforsmötet, mandat för att anta gemensamma minimiregler avseende asyl och skydd för flyktingar, vilka på medellång sikt syftar till att få till ett gemensamt europeiskt asylsystem. Kommissionen försöker att med hänsyn tagen till olika viljor, att under år 2001 lägga fram konkreta förslag. Dessa konkreta förslag kommer att beakta den specifika situationen för kvinnor som utsatts för övergrepp och misshandel. Kommissionen har för övrigt redan börjat utveckla vissa åtgärder utifrån dessa kvinnors specifika situation. Det gäller till exempel förslaget till direktiv avseende tillfälligt skydd när det gäller massflykt av fördrivna människor, vilket vi lade fram den 24 maj förra året.
I det förslaget är medlemsstaterna, enligt artikel 11.4, skyldiga att ge nödvändig läkarvård, eller annan form av hjälp, till kvinnor som har utsatts för tortyr, våldtäkt eller andra allvarliga former av psykiskt, fysiskt eller sexuellt våld.
Det finns också, i kommissionens förslag om minimibestämmelser vid förfarandena för beviljande och återtagande av flyktingstatus, vilket kommissionen antog den 20 september 2000, flera bestämmelser som handlar om kvinnors särskilda behov, till exempel artikel 4.4, som anger att kvinnor separat kan lämna in en asylansökan åtskild från sina mäns, artikel 3.8, som fastställer principen om en självständig och separat intervju för kvinnor angående deras asylansökan, artikel 8.7, som ger kvinnor rätten att byta utfrågare och tolk om de känner sig hindrade att förklara motiven för asylansökan för att utfrågaren eller tolken är män, främst i situationer som handlar om sexuella övergrepp, och slutligen artikel 14.5c, som anger skyldigheten för medlemsstater att garantera att personal som frågar ut personer i känsliga situationer har nödvändig grundutbildning för att kunna hantera dessa specifika problem för kvinnor.
Kommissionen avser också att lägga fram bestämmelser angående personer med särskilda behov i sitt direktivförslag om mottagningsvillkor för asylsökande, vilket kommer att läggas fram första kvartalet i år. När det gäller den specifika frågan om förföljelse på grund av kön som huvudskäl till asylansökan, har kommissionen redan satt i gång en bred rådfrågning om detta ämne, och vi hoppas att det under innevarande år skall gå att dra nödvändiga slutsatser för att kunna lägga fram ett förslag om subsidiärt skydd för parlamentet och rådet, som också tar upp denna typ av situationer.

Sauquillo Pérez del Arco
Tack så mycket herr Vitorino, för jag tolkar ert svar som att kommissionen har för avsikt att lägga fram förslag. Jag vill säga er att de senaste tio åren av det århundrade som har gått, öppnade både världskonferensen i Wien och senare världskonferensen i Peking nya horisonter som gjorde oss medvetna om den mycket konkreta situation som kvinnor i många, många länder får utstå, men jag tror att kommissionären förstår vad Izquierdo har velat säga, och jag uppskattar att förslag av den här typen kommer att läggas fram.

Talmannen
Eftersom de behandlar samma ämne kommer frågorna 27 och 28 att tas upp tillsammans:

Struan Stevenson
Fråga nr 27 från (H-0969/00):
Angående: Den europeiska kemiindustrin Den kolhydratsbaserade industrin sysselsätter ungefär 8 500 personer. Men trots det tidigare exportbidraget är den europeiska kemiindustrin inte tillräckligt konkurrenskraftig, vilket framgår av det faktum att fyra europeiska produktionsenheter redan stängts och att europeiska företag startat sex nya fabriker i tredje land. Detta får olyckliga konsekvenser i form av en direkt och indirekt sysselsättningsminskning (jordbrukare) samt minskade avsättningsmöjligheter för europeiska jordbruksprodukter. Vad kommer kommissionen att göra för att vända denna trend?

Albert Jan Maat
Fråga nr 28 från (H-0977/00):
Angående: Exportbidrag till stärkelseindustrin Kolhydratindustrin använder 1,2 miljoner ton stärkelse/glukos, vilken framställs ur 2 miljoner ton spannmål, vilken i sin tur odlas på ungefär 400 000 hektar. Inser kommissionen att den genom att dra in rätten till exportbidrag för kemiska produkter, vilka framställs ur jordbruksråvaror, ytterligare har skadat den europeiska kemiska industrins konkurrenskraft? På grund av EU:s kvotsystem för isoglukos och avsaknaden av ett etanolprogram i EU har denna industri redan i dagsläget inte tillgång till samma stordriftsfördelar som glukosleverantörerna i USA?

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Det stämmer att den kemiska industrin i gemenskapen sedan slutet av juli förra året inte längre erhåller några exportbidrag för jordbruksråvaror som stärkelse, glukos, socker etc., som förädlas till exportprodukter. Denna åtgärd är en del av en rad bestämmelser för produkterna som inte finns med i bilaga I, som beslutades i mars förra året av rådet (jordbruk). Sedan dess är exporten av dessa produkter underkastad budgetdisciplin i enlighet med de överenskommelser som slöts inom ramen för WTO.
Men för dessa produkter kommer även i fortsättningen en produktersättning att beviljas, vars omfattning säkerställer konkurrenskraften med jämförbara produkter på världsmarknaden. Därför är det mycket osannolikt att det här kommer att inträffa en ökning av importen, eftersom priset för jordbruksråvaror, som används av den kemiska industrin, i själva verket sänks till världsmarknadsprisnivå - helt konkret blir det en frihamn i unionen.
I enlighet med de önskemål som yttrades vid samrådet om denna åtgärd iakttar kommissionen också mycket noga hur marknaden inklusive exporten och budgetläget kommer att fortsätta att utvecklas på detta område.

Stevenson
Jag tackar kommissionären för hans svar men skulle vilja be kommissionen att förklara den uppenbara bristen på konsekvens mellan dess och rådets politiskt uttalade vilja att främja bioteknikindustrin och de vidtagna åtgärderna, vilka äventyrar denna industris själva existens.

Fischler
Ärade herr ledamot! Nu handlar det om på vilka villkor de råvaror, som vår industri använder sig av för att tillverka vissa industriprodukter, ställs till förfogande. Vi utgår i princip från att vår europeiska industri är konkurrenskraftig. Den är konkurrensduglig när den får de råmaterial, som skall förädlas, till samma villkor som på världsmarknaden. Jag kan inte inse varför det här skulle vara nödvändigt med ett extra stöd. Vi kan hur som helst, med hjälp av våra organisationer av marknaden för jordbruket, bara stödja jordbruksdelen av hela denna frågeställning. Det är inte meningen att vi skall sätta in bestämda budgetmedel för jordbruket för att åstadkomma ett stöd åt den kemiska industrin. Det är vår uppgift att i enlighet med målsättningarna i fördraget stödja jordbrukssidan, dvs. de europeiska jordbrukarna skall ha en chans att också föra ut sina produkter till köparna.

Maat
Jag tro inte det finns några olika åsikter om frågan om vi vill subsidiera en kemisk industri på grundval av jordbrukspolitiken. Det som är viktigt, och det visade sig också under förra året, är att den möjligheten under en tid inte fanns på grund av skäl avseende budgetdisciplin och andra skäl, det är det första.
Det andra är att det av uttalanden från näringslivet tydligt framgår att man visst drabbas av de skillnader som finns och, i behandlingen, de kostnader som hänger samman med det och som verkligen utgör en del av den europeiska jordbrukspolitiken. Mot detta står att det inte kan förnekas att det just nu inte är så lätt för producenter av vegetabiliska produkter i Europeiska unionen. I det avseendet är varje kilo extra som kan avsättas i den kemiska industrin bra. Särskilt när man kan bevisa att man ändå måste producera under högre kostnader.
Jag skulle dock vilja be kommissionären att på grundval av en verklig kostnadsanalys för företag i och utanför Europa, varvid hänsyn tas till aspekten genetisk modifiering också, göra en kritisk granskning av om de här ordningarna inte kan tillämpas kraftigare utanför den aktiva förädlingen.

Fischler
Ja, naturligtvis kan man granska om det finns ytterligare möjligheter till saluföring, men jag vill betona att även i fråga om jordbruksstödet måste vissa gränser iakttas, ty när allt kommer omkring finns det för alla dessa produkter som berörs här, vare sig det är socker eller stärkelse, kvoter inom vars ramar stödet sker. Vi kan inte nu subventionera jättelika ytterligare mängder, eftersom det inte finns några budgetmedel för detta. Stödet inom jordbruksområdet måste lämnas inom ramen för de maximikvoter som överenskommits i organisationerna för marknaden. Vi kan inte utvidga kvoterna nu.

Talmannen


Bart Staes
Fråga nr 29 från (H-0003/01):
Angående: Ett samordnat grepp på de ekonomiska konsekvenserna av BSE-krisen Enligt kommissionsledamoten Franz Fischler kommer det europeiska förbudet mot djurmjöl att föranleda kostnader på ungefär 4,5 miljoner euro. Det är synnerligen oklart hur de skador som uppstått skall ersättas. Eftersom (de ekonomiska) åtgärderna inte är enhetliga kan det komma att uppstå snedvridningar av konkurrensen mellan de femton medlemsstaterna.
Ämnar kommissionen sörja för att det tas ett samordnat grepp på de ekonomiska konsekvenserna av BSE-krisen, mot bakgrund av att det kan komma att uppstå snedvridningar av konkurrensen mellan de femton medlemsstaterna om de (ekonomiska) åtgärder som vidtas av nationella och regionala myndigheter inte är enhetliga? Om inte: varför vägrar kommissionen ta ett sådant samordnat grepp?

Andra delen
Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Det är lämpligt att vid bedömning av de ekonomiska effekterna av BSE-krisen skilja mellan veterinäråtgärder, gemenskapsåtgärder som beslutats inom ramen för den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött, och nationella åtgärder. Beträffande gemenskapens åtgärder på detta område vill jag påpeka för ledamoten att en rad åtgärder för att stödja nötköttsmarknaden just har införts.
Både stöd för privat lagerhållning och offentlig intervention har påbörjats, och de finansieras till 100 procent av gemenskapen. Dessutom har särskilda slaktbestämmelser införts för djur som är äldre än trettio månader. Av djurets värde betalas 70 procent av gemenskapen, 30 procent måste medlemsstaterna betala; likaså måste de ta på sig slaktkostnaderna. Såvida medlemsstaterna avser att genomföra nationella åtgärder, skall dessa naturligtvis meddelas kommissionen, och kommissionen granskar också ständigt vad som sker här, för att undvika att gynna snedvridningar av konkurrensen.
Såvitt medlemsstaterna vill underlätta följderna av BSE-krisen genom att lämna stöd, måste hithörande stödbestämmelser från kommissionen i enlighet med artikel 88.3 i fördraget meddelas - vilket jag redan har berört med anmälan - så att man kan granska om de överensstämmer med gemenskapens rambestämmelser.

Staes
Det där hör jag naturligtvis gärna, herr kommissionär! Jag tackar er för ert svar och ert förtydligande om skillnaden mellan nationella åtgärder å ena sidan och gemenskapsåtgärder å den andra. Jag kan dock i praktiken konstatera att, jag antar att det inte bara är i mitt land utan att det är fallet även i andra länder, det just nu är stort ståhej. Vår egen regionala jordbruksminister i Flandern, Dua, talar om köttskatt. Andra talar om en momshöjning och andra vill skicka räkningen till EU.
Jag kan bara konstatera att det råder stort kaos hos oss, det råder stor osäkerhet. Trots att sådana åtgärder tydligen måste meddelas till kommissionen råder det stor oro bland lantbrukarna men även i köttindustrin och absolut hos slaktarbutiken om hörnet som ju är den som får ta den första stöten. Vore det verkligen inte bättre att på förhand i stället för efteråt när alla prover tagits harmonisera kostnaderna för provtagningen eller det sätt som kostnaderna hanteras på, så att det inte kan bli tal om någon snedvridning av konkurrensen. Jag är besviken över ert svar i det avseendet.

Fischler
Ärade herr talman, herr ledamot! Ni kanske blir något besviken över mitt svar, men om det stämmer som ni säger, att det alltså i er region, i Flandern, har uppstått ett kaos på grund av uttalanden från de lokala politiska ansvariga, då måste också de lokala politiska ansvariga undanröja detta kaos. Det kan de inte överlåta på kommissionen.
Jag vill komplettera med en sak, eftersom ni också har talat om detta. Om en medlemsstat bestämmer om fiskaliska eller parafiskaliska åtgärder, som ni har nämnt, alltså exempelvis tillägg till mervärdesskatten, då får dessa åtgärder naturligtvis bara genomföras inom ramen för den befintliga lagstiftningen, de måste alltså vara förenliga med de europeiska skattedirektiven; om det beslutas om åtgärder utöver detta, då skall dessa på motsvarande sätt granskas av kommissionen.
Men det är berörd medlemsstats uppgift och förpliktelse att också anmäla de regionala åtgärderna. Medlemsstaterna skall alltså inte bara anmäla de åtgärder som införts på nationell nivå, utan alla åtgärder måste anmälas och meddelas av medlemsstaten.
Frågor till fru Wallström

Talmannen


Jonas Sjöstedt
Fråga nr 30 från (H-0972/00):
Angående: Export av gruvavfall Under 1980-talet exporterade det svenska gruvföretaget Boliden en större mängd giftigt avfall till Arica i Chile där avfallet skulle tas om hand och återvinnas. Avfallet lades sedan i en öppen deponi med konsekvensen att läckage av tungmetaller skett i omgivningen och att lokalbefolkningen drabbats av allvarliga hälsoproblem. I Chile har krav rests på att avfallet skall återtas till Sverige.
Anser kommissionen att den aktuella exporten har följt de regler som finns på området? Anser kommissionen att Boliden har något ansvar idag för att lösa situationen?

Wallström
Transporter av avfall, även transporter till och från gemenskapen, regleras genom förordning 259/93. Denna förordning ersatte direktivet 84/631 om gränsöverskridande transporter av farligt avfall.
Genom denna revision införlivas bestämmelserna i 1989 års Baselkonvention om transporter av farligt avfall i gemenskapslagstiftningen. Fr.o.m. den 1 januari 1998 har gemenskapen därför förbjudit alla transporter av farligt avfall som skall användas för materialåtervinning eller som skall deponeras till länder som står utanför OECD. Gemenskapen följer därför 1995 års ändring av Baselkonventionen som ännu inte trätt i kraft internationellt.
Denna lagstiftning är dock inte tillämplig på export av avfall från det svenska gruvföretaget Boliden till Chile under 1980-talet eftersom Sverige inte var EU-medlem vid den tidpunkten. Dessutom gällde inte Baselkonventionens bestämmelser på 1980-talet. I detta specifika fall anser kommissionen att det inte finns någon gemenskapslagstiftning som nu kan göra företaget ansvarigt för eventuell miljöpåverkan från dessa avfallsprodukter. Frågan om Bolidens ansvar i detta fall blir därför en nationell fråga som måste lösas genom nationell miljölagstiftning.

Sjöstedt
Jag tackar för svaret. Jag inser naturligtvis att det förhåller sig på detta sätt, dvs. att det i dag inte finns någon lagstiftning som kan användas i det här sammanhanget. Det är ändå ett exempel på en ovanligt cynisk handel, där man exporterar giftigt avfall som orsakar allvarliga sjukdomar, inte minst bland barn i området, till ett land som inte förmår att ta hand om det.
Min fråga är: Om motsvarande sak skedde i dag, dvs. om man försökte exportera avfall på detta sätt, skulle då reglerna innebära att en sådan export var totalt förbjuden?

Wallström
Svaret på den frågan är ja. Det finns i dag ett förbud mot att exportera farligt avfall, även till tredje land, dvs. utanför EU.

Talmannen


María Sornosa Martínez
Fråga nr 31 från (H-0973/00):
Angående: Den spanska nationella vattenplanen: medborgarna begär att kommissionen ingriper I samband med att berörda parter har hörts om förslaget till nationell vattenplan har redan mer än 80 000 inlägg inkommit. I dessa inlägg har miljöorganisationerna vänt sig mot att ett stort antal projekt inom ramen för den nationella vattenplanen berör områden som klassificerats som områden av gemensamt intresse av den spanska regeringen och att de allvarligt hotar skyddade arter. Fackföreningarna och jordbruks- och boskapsuppfödarorganisationerna betonar planens negativa aspekter och föreslår en genomgripande översyn. Ett stort antal lokala myndigheter betonar den osolidariska planeringen av vissa överledningar och deras socioekonomiska konsekvenser för befolkningen, etc. Alla dessa samhällsaktörer har uttryckt en önskan om att kommissionen uttalar sig om planen och att den vänder sig till den spanska regeringen med krav på att den skall rätta till planens negativa aspekter. Skulle kommissionen kunna specificera sin ståndpunkt i denna fråga och tydligt ange de slutsatser den dragit på grundval av de kontakter den hittills har haft med den spanska regeringen om den nationella vattenplanen?

Wallström
. (EN) Herr talman! På initiativ av den spanske ministern, Matas, höll vi ett möte, vid vilket han redogjorde för huvuddragen i det spanska utkastet "plan hidrológico nacional". Planen är i detta skede ett utkast, som sannolikt kommer att ändras efter det omfattande samråd som planeras och som inbegriper en lång rad intressenter. Den spanske miljöministern har bekräftat att han är positiv till detta samråd. Vid mötet uppmärksammade jag de spanska myndigheterna på behovet av att säkerställa full respekt för all EU:s miljölagstiftning och politik, inklusive ramdirektivet om vatten. Detta gäller såväl det formella förfarandet för att anta den slutliga planen som genomförandefasen.
Planen är fortfarande ett utkast, och på begäran av den spanske miljöministern, undersöker mina tjänsteenheter för närvarande utkastet till plan.

Sornosa Martínez
Fru kommissionär, det är sant att detta är ett utkast, och som ni vet kommer det inom kort att behandlas i det spanska parlamentet. Med tanke på att detta projekt i sin nuvarande form inte uppfyller vissa europeiska direktiv, varken " habitatdirektivet" eller " fågeldirektivet" , och inte heller målen med ramdirektivet om vatten, så är min fråga: om den slutliga lagen inte heller uppfyller dessa direktiv, om den är skadlig för miljön, kommer då de aviserade resurserna på 1,3 miljarder från gemenskapsfonderna avsättas till den?

Wallström
. (EN) Naturligtvis betyder hela den process av samråd och dialog med den spanska regeringen som vi nu har inlett i detta speciella fall att vi har för avsikt att få tillgång till all den information som vi behöver för att bli välinformerade om förloppet och för att säkerställa att den spanska regeringen följer lagstiftningen. Ni har redan identifierat några av de direktiv som påverkas av detta.
Om det skulle förekomma brott mot miljölagstiftningen, skulle vi i själva verket kunna hålla inne projektpengar. Det är mycket viktigt att vi i dag har denna möjlighet, och vi bör naturligtvis inte ge ut pengar till en medlemsstat som planerar att bryta mot miljölagstiftningen. Vi ämnar upprätthålla kontakten med den spanska regeringen, för att säkerställa att deras planer ligger i linje med de nu gällande direktiven.

García-Orcoyen Tormo
Jag anser att den spanska nationella vattenplanen, vid det här laget råder det inte minsta tvivel om detta, är av ytterst stor betydelse för vårt land. Och under de gångna åren fram till dags dato har praktiskt taget alla de spanska politiska grupperna varit överens om detta faktum. Den socialistiska regeringen, som redan då var medveten om det här behovet, utarbetade i själva verket ett förslag år 1993 som den då inte kunde eller visste hur den skulle föra framåt. Faktum är att det förslaget innehöll ett antal infrastrukturer som var märkbart bättre än de i det nuvarande projektet. Åren har gått och det nuvarande projektet måste naturligtvis vara sammanhängande, det måste finnas ett mycket större socialt samförstånd än det har funnits hittills, det måste vara mycket mer miljökänsligt, och krävs otvivelaktigt en bred medverkan.
I det sammanhanget och eftersom denna plan är så viktig för att de spanska regionerna skall utvecklas solidariskt, tvivlar jag inte på att de kommentarer, löften eller uttalanden som miljöministern redan har givit uttryck för vid upprepade tillfällen om att det här är ett öppet dokument, om att det är ett projekt, ett förslag som utan tvivel kräver samförstånd mellan alla berörda regioner. Därför, fru kommissionär, ställer jag följande fråga: inom ramen för ett mycket brett samarbete mellan kommissionen och den spanska regeringen och inom de omständigheter som förutses i ramdirektivet, vilket stöd kan kommissionen exakt ge för att detta projekt skall kunna utvecklas som sig bör?

Wallström
. (EN) Herr talman! Vad vi gör i detta skede är, naturligtvis, att ha ett informationsutbyte. Vi ser till att hålla oss välinformerade om vad som händer i Spanien. Jag kan bara upprepa att den spanske miljöministern har bekräftat att han är positiv till denna samrådsprocess, och jag vet att detta är vad som händer för närvarande och att det pågår en debatt - enligt vad jag har hört, en livlig debatt - i frågan. Eftersom planen inte är slutlig, har man fram till nu bett oss om viss rådgivning och vägledning, och det här är vad vi kan erbjuda för tillfället: att fortsätta en uppriktig dialog med den spanska regeringen och se till att samrådsprocessen genomförs på ett riktigt sätt.

Talmannen


Göran Färm
Fråga nr 32 från (H-1002/00):
Angående: Vad gör kommissionen för att utöka samordningen kring brandskydd i EU:s medlemsstater EUs strategier vad gäller brandsäkerhet är bristfälliga. Inte minst den senaste tidens katastrofer, tunnelbranden i Österrike inte minst, men även tidigare restaurang-, hotell- och fartygsbränder med mera visar på vikten av att bättre samordna politiken kring brandsäkerheten i EU. Den ökade integrationen mellan medlemsländerna kräver att man även på dessa delar av brandsäkerhetens område finner gemensamma strategier.
Inom kommissionen finns mig veterligen ingen samordning mellan direktoraten och ingen kommissionsledamot tycks ha det övergripande ansvaret för frågor av denna art. Brandsäkerheten berör många politikområden, såsom turismen, miljö och konsumentfrågor, transportnäten med mera. Människor måste kunna känna sig trygga oavsett vilket EU-land man vistas i.
Vad gör kommissionen för att öka samordningen kring strategier för brandskydd i EU:s medlemsstater?

Wallström
. Herr talman, ärade ledamöter! Kommissionen är väl medveten om och beklagar djupt det faktum att människor omkommit och skadats till följd av bränder och uttrycker sin medkänsla för offrens anhöriga. Kommissionen beklagar också de miljömässiga och ekonomiska skador som orsakas av bränder. Denna fråga är särskilt viktig i dagsläget med tanke på de bränder som vid jul inträffade i Nederländerna och i Kina, då många unga människor omkom.
Kommissionen anser att samordningen av brandsäkerhetsfrågorna är av stor betydelse. Förbättrad brandsäkerhet inom gemenskapen, framför allt förebyggande av bränder, är en fråga av hög prioritet i programmet för gemenskapsåtgärder till förmån för räddningstjänsten eller civil protection. Jag kan också meddela att enheten för byggnadsindustri, vid generaldirektoratet för näringsliv, nyligen har inlett en undersökning av brandsäkerheten i Europeiska unionen i förhållande till byggnation. Denna undersökning syftar till att förbättra harmoniseringen av byggnormer så att byggnader i hela unionen skall uppfylla samma säkerhetskrav. I direktivet om byggprodukter fastställs väsentliga krav för alla typer av byggnader, bland annat tunnlar.
Kommissionen bedömer också i nära samarbete med medlemsstaterna konsekvenserna av rådets rekommendation 86/666 om brandsäkerhet i hotell. På detta område planerar kommissionen att lägga fram en rapport för Europaparlamentet och rådet under första halvåret i år.
Man måste också vara medveten om att medlemsstaterna kan fastställa sina egna säkerhetskrav och att brandförebyggande åtgärder främst faller inom medlemsstaternas behörighetsområde. Det rör sig dock om ett övergripande problem som beaktas i gemenskapspolitiken på olika områden för att komplettera de åtgärder som vidtas i medlemsstaterna. Det kan fortfarande finnas vissa svagheter när det gäller att samordna brandsäkerhetsfrågorna. För att komma till rätta med detta och förbättra samordningen upprättade enheten för räddningstjänst inom mitt eget generaldirektorat, och de behöriga enheterna på områdena industri, konsument och hälsofrågor, i oktober förra året en arbetsgrupp där företrädare för olika tjänstegrenar ingår.

Färm
Jag får verkligen tacka för svaret. Det är uppenbart att här ändå har gjorts en hel del framsteg. Jag har ingen som helst avsikt att ta ifrån de nationella eller lokala myndigheterna deras ansvar för dessa brandsäkerhetsfrågor - här skall förstås närhetsprincipen gälla, precis som på andra områden.
Bakgrunden till min fråga är bl.a. att jag har haft en hel del samtal med brandmän och deras fackliga organisationer som är ganska bekymrade. De påverkas ju mer och mer nu av gränsöverskridande faktorer, precis som allmänheten. Brandmännen får jobba med allt fler fartyg, fordon och produkter från länder som de inte känner till och med en brandsäkerhetsnivå som de inte är vana vid. Människor reser mer och mer och vill då förstås kunna känna sig säkra, oavsett i vilket land de är när de tar en färja eller reser genom en tunnel eller när de går på diskotek.
Mot denna bakgrund tror jag att det är extra viktigt inte bara att man i varje direktorat hanterar dessa brandsäkerhetsfrågor utan också att det verkligen uppstår en samordning när det gäller detta strategiska gemensamma ansvar. Jag uppfattar kommissionärens meddelande här om att det nu finns en sådan samordnande arbetsgrupp som ett steg i den riktningen, och i så fall ber jag bara att få tacka för svaret.

 Wallström
Det är naturligtvis lätt för mig att hålla med Färm om dessa synpunkter - det borde vara en ingång till dessa frågor också i kommissionen. Men det är inte alldeles lätt eftersom vi också har att göra med en verklighet som ser mycket olika ut från land till land och där det ofta är ett system som i allra högsta grad är decentraliserat ner på kommunnivå. Därför kan det naturligtvis vara svårt att utfärda rekommendationer, och ännu svårare med ett direktiv som skulle så att säga gälla överallt och klara ut alla dessa aspekter. Vi försöker, precis som jag sade i mitt första inlägg, att ändå samordna så gott det går. Vi försöker också se om vi kan få standarder som är likartade över medlemsländernas gränser och se till att vi samordnar våra egna insatser.
Mycket kan förbättras genom att vi nu har en enhet för civil protection som just skall vara den som har ett sådant här övergripande ansvar. Vi får fortsätta med den något mödosamma processen med att se över speciella bestämmelser när det gäller byggnationer, diskotek, båtar eller vad det nu kan vara för att se till att vi blir bättre och effektivare i vår samordning av insatser mot bränder.

Marinos
Fru kommissionär! Jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet på - jag har tidigare också uppmärksammat församlingen i parlamentets plenarsammanträde på detta - att då naturkatastrofer inträffar såsom bränder, översvämningar och jordbävningar är ett snabbt ingripande av samhället viktigt i syfte att lösa uppkomna problem och primärt att rädda människor. De lokala styrkorna i varje enskilt land är aldrig tillräckliga. Det skulle ha betydelse om det fanns en samarbetsplan för alla de lokala enheterna med uppgift att rädda dem som är i fara så att, om jordbävning, översvämning eller brand inträffar i ett land, alla styrkor genast skyndar dit från alla de länder som så kan för att rädda åtminstone människoliv. Har ni behandlat detta som en angelägenhet möjlig att arbeta för och som skulle kunna leda till resultat?

 Wallström
Såsom den ärade ledamoten påpekar är detta mycket viktigt när det gäller civilt skydd och civilförsvar. Därför har vi en plan som innebär ökade möjligheter för kommissionen att t.ex. genomföra gemensamma övningar för räddningstjänster och räddningsinsatser från olika medlemsländer. Vi har också en bättre samordning inom kommissionen för att omedelbart kunna ställa upp med den information som behövs och ibland även med de specialinsatser och specialstyrkor som behövs för att kunna hjälpa till, beroende på vilken sorts olycka, katastrof eller naturkatastrof det kan röra sig om.
När jag besökte Bretagne insåg jag själv att det hade behövts en enhet, eller specialister, med uppdrag att rengöra och tvätta fåglar som påverkats av oljeutsläpp. Det är just en sådan tjänst man då bör undersöka. Var finns den? Hur skall vi snabbt kunna mobilisera den då den behövs? Hur kan vi träna oss så att vi kan reagera ännu snabbare?
Planen och förslaget finns redan. Det handlar även om att koordinera våra räddningsteam. Jag anser att vi har kommit en bra bit på väg. Sedan rör det sig också om att avsätta tillräckligt stora resurser för att verkligen få det att fungera i praktiken.

Talmannen


Jean-Louis Bernié
Fråga nr 33 från (H-0001/01):
Angående: Bekämpning av dunört Dunörtsväxter (Onagrariacées) som härstammar från Sydamerika sprider sig för närvarande på ett oroväckande sätt över hela Frankrike.
Alla våtmarker är berörda av problemet, men i synnerhet de i Loire Atlantique-regionen, sumpmarkerna i Brières, Goulaine och Redon, Gradieusjön och Mazerollesslätterna, m.fl.
Trots att många frivilliga ägnar sig åt att rycka upp växterna med roten räcker detta inte längre till för att hindra artens mycket snabba spridning.
Detta innebär ett omfattande ekologiskt problem och besvärar de som vistas i de berörda områdena.
Jag skulle vilja veta vilka tekniska och finansiella medel som kommissionen ämnar använda för att bekämpa detta gissel.

Wallström
. (EN) Herr talman! Frågan gäller dunörten. Denna speciella växt utgör, som den ärade ledamoten har nämnt, ett särskilt problem i våtmarker och för skötseln av våtmarker, och den är, naturligtvis, medlemsstaternas ansvar. Kommissionen kan emellertid hjälpa till på två sätt. Den kan, för det första, inom ramen för sina befogenheter, uppmuntra informationsutbyte mellan lokala aktörer som har samma problem. Ni känner kanske till de initiativ som har tagits av Miljöbyrån för Medelhavet eller av det allmänna rådet i Landes, Acquitaineregionen, som nyligen anordnade ett möte om hur man skall hantera dunörten.
För det andra skulle gemenskapsfonder, i synnerhet strukturfonderna, och instrumentet Life kunna användas för att hjälpa till att hantera dunörten när det gäller Natura 2000-platser. Det skulle, naturligtvis, vara upp till de sökande att föreslå åtgärder i enlighet med normala urvalsregler.

Bernié
Jag har hört ert svar och jag tackar för det. Jag skulle också ha velat veta om man inte kunde ge denna art " skadeväxts" eller " osäljbarhets" -status, eftersom problemet med dunörten är att det är en akvarieväxt, den säljs fritt och när man gör sig av med akvariet går den ut i naturmiljön, vilket förorsakar problem. Om man således också kunde förbjuda att den säljs tror jag att det skulle göra det möjligt att hindra dess spridning.

Wallström
. (EN) Det ligger fortfarande inom medlemsstaternas behörighetsområde, och det är, naturligtvis, de som måste besluta vad som skall göras eller vilka åtgärder som skall vidtas. Det skulle vara mycket radikalt att försöka förbjuda en viss växt. Det går inte. Alla åtgärder och planer måste starta på det lokala planet. Vad vi kan göra är att erbjuda rådgivning och kontakter till andra som har samma problem.

Rübig
Herr talman! Vi blir alltid förvånade när det uppstår obalans i naturen. Min fråga är: Finns det egentligen möjligheter att inom de europeiska forskningsprogrammen konstatera orsakerna till den störda balansen?

Wallström
. (EN) Jag önskar att jag kunde besvara den frågan. Jag kan säga att det bästa sättet att angripa det här problemet med Ludwigia grandiflora, som är växtens latinska namn, är att diskutera saken under de tekniska dagarna, som anordnas den 23 och 24 januari. Det är en konferens för alla som bekymrar sig för dessa saker. Kanske kan ni få mer information om dunörten och dess onaturliga spridning. Det är det enda råd jag kan ge i dag. Vi kommer att fortsätta att samla information och förhoppningsvis kunna koppla ihop alla dem som är engagerade i frågan.
Frågor till fru De Palacio

Talmannen


Nuala Ahern
Fråga nr 34 från (H-0955/00):
Angående: Bedömning av lägesrapport från brittiska kärnkraftsinspektionen rörande British Nuclear Fuels Ltd. Har kommissionen gjort en bedömning av den lägesrapport som brittiska kärnkraftsinspektionen avfattat om hur British Nuclear Fuels Ltd. genomfört de förbättringar som kärnkraftsinspektionen krävde i fråga om säkerhets- och ledningsstrukturer vid Sellafieldanläggningen, i den mån driften vid Sellafield inverkar negativt på andra medlemsstater?

De Palacio
. (ES) I februari 2000 offentliggjorde brittiska kärnkraftsinspektionen en lägesrapport om den verksamhet som British Nuclear Fuels Limited bedriver vid Sellafieldanläggningen.
Brittiska kärnkraftsinspektionen offentliggjorde även nyligen en rapport om de förbättringar som British Nuclear Fuels Ltd genomfört. I enlighet med rekommendationerna från februari granskar kommissionen för närvarande även denna andra rapport.
Kommissionen har även kännedom om att sedan lägesrapporten offentliggjordes i november, har brittiska kärnkraftsinspektionen förklarat sig vara nöjd med de åtgärder som British Nuclear Fuels Ltd har genomfört, till exempel de femton särskilda rekommendationer i rapporten som gällde demonstrationsfabriken, och att dessa rekommendationer nu är vad som på nukleärterminologi benämns stängda, det vill säga, de har uppfyllts.
Kommissionen noterar att brittiska kärnkraftsinspektionen uppskattar de ansträngningar som British Nuclear Fuels Ltd har gjort och det engagemang företaget har visat i fråga om inspektionens anmärkningar och att betydelsefulla framsteg har gjorts (jag citerar ordagrant) vad beträffar de andra rekommendationer som inspektionen gör i februarirapporten. Emellertid återstår det fortfarande mycket att göra, eftersom endast tre av de tjugoåtta rekommendationerna från inspektionsgruppen formellt hade åtgärdats i november 2000.
Brittiska kärnkraftsinspektionen har dock medgivit att det fortfarande kommer att dröja innan många av de åtgärder som redan har införts av företaget får full effekt. Enligt brittiska kärnkraftsinspektionen har British Nuclear Fuels Limited börjat bra, men företaget bör behålla andan av förändring även när verksamheten vid deras anläggningar fungerar på ett säkert sätt.
Fru Ahern, mina damer och herrar, kommissionen uppskattar de framsteg som har gjorts och delar inspektorernas önskan om att se hållbara initiativ till förbättring av säkerheten på alla nivåer av driften och naturligtvis kommer vi att inom våra befogenheter, eller snarare vad som inte är våra befogenheter inom det här området, fortsätta följa vad som händer i Sellafield.

Ahern
Jag vill tacka De Palacio för att hon har granskat situationen och för att hon säger att hon kommer att följa utvecklingen även i fortsättningen.
Jag kan emellertid inte hålla med om att det är ett framsteg när bara tre av tjugo rekommendationer följs. Det är det verkligen inte. I utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi sade brittiska kärnkraftsinspektionens chefinspektör ganska tydligt att han skulle stänga upparbetningsanläggningen om rekommendationerna inte följdes till fullo. De har uppenbarligen inte följts till fullo. Vi kan diskutera om framstegen är snabba eller långsamma, men rekommendationerna måste följas till fullo.
Jag hoppas, fru De Palacio, att ni här i dag kommer att förklara att ni vill se rekommendationerna följas till fullo, och det snabbt, för det är vad jag vill höra.
Jag tog även upp den negativa inverkan på andra medlemsstater, nämligen Republiken Irland, och skulle vilja fästa kommissionärens uppmärksamhet på en rapport som Irlands strålskyddsinstitut publicerade i december 2000, i vilken utsläppen från Sellafield och deras negativa effekter på Republiken Irland kritiseras. Jag skulle vilja be er att läsa även den till fullo, fru de Palacio.

De Palacio
. Jag kommer naturligtvis att omedelbart se till att den handling som ni hänvisar till också granskas, om detta inte görs redan. Och om vi inte har tillgång den, vilket skulle vara underligt, ber jag er att ni lämnar den till oss.
Jag vill säga er att vi självklart skulle vilja att British Nuclear Fuels uppfyllde alla rekommendationer, inte tre, utan alla tjugoåtta, om företagets agerande och verksamhet i Sellafield så snart som möjligt. Om alla dessa rekommendationer inte kan uppfyllas, och detta har de brittiska myndigheterna redan sagt, kommer de självklart att bli tvungna att fatta beslut om den saken. Jag vill erinra er om vad jag sagt tidigare; vad jag kan lova att göra är att följa saken på mycket nära håll, men de ansvariga för det här området är fortfarande de nationella myndigheterna, och jag vet att de brittiska myndigheterna agerar med full kraft i den här frågan.

Tannock
Jag ställde i oktober en fråga till kommissionen om den miljörisk som granater med utarmat uran 238 på Balkan innebär och föreslog att en del av paketet med nödhjälp till Serbien skulle avsättas till att undersöka och, vid förekomst, reparera den giftiga och radioaktiva skada som folket i Kosovo möjligen utsätts för.
Kommissionär Patten svarade ganska överraskande att detta inte var en prioritet. Med tanke på den senaste tidens EU-omfattande publicitet och oro över granater med utarmat uran och den risk som dammet innebär, i synnerhet om det inandas av soldater och civila, särskilt av barn som leker i närheten av bombnedslag, har kommissionens åsikt ändrats sedan dess?

Talmannen
Frågan om British Nuclear Fuels Limited är inte tillåtlig, den är inte en följdfråga, och därför bortfaller den.

Patricia McKenna
Fråga nr 35 från (H-0960/00):
Angående: Övergång från vägtransporter till järnvägstransporter och inverkan på klimatförändringarna Transporterna är en mycket viktig fråga i debatten om klimatförändringar eftersom de ger upphov till 26 procent av de nuvarande koldioxidutsläppen. Av dessa transporter utgör vägtransporterna 84 procent. Enligt färska prognoser kommer transporterna troligtvis att utgöra den föroreningskälla som leder till den största ökningen av koldioxidutsläppen under de närmaste åren.. Liberaliseringen av godstransporterna på järnväg och ökad samverkan inom järnvägssystemet är viktiga men otillräckliga steg mot att främja järnvägstransporter, dvs. det viktigaste alternativa transportsättet till vägtransporter.
Hur har kommissionen för avsikt att stödja investeringar i järnvägstransporter, i första hand inom ramen för den förestående vitboken om transportpolitik och riktlinjer för de transnationella näten och grönboken om transporter i städerna?
Planerar kommissionen att se över de vägprojekt som för närvarande prioriteras och de som inte prioriteras inom ramen för de transeuropeiska näten i syfte att ge företräde åt mer hållbara transportmedel?
Kan kommissionen uppge investeringsandelen per transportmedel inom ramen för strukturfondernas programplaneringsperiod 2000-2006?

De Palacio
Kommissionen beräknar att i början av nästa månad anta en vitbok om utvecklingen av den gemensamma transportpolitiken, vilken kommer att följas av en noggrann granskning av riktlinjerna för utbyggnad av de transeuropeiska transportnäten och andra initiativ för att främja transportsystem som är mindre förorenande och mer effektiva. Syftet med sådana initiativ är att kämpa mot den ökande mättningen, de negativa miljöeffekterna, det överdrivna beroendet av oljan och det ökade antalet trafikolyckor. Kommissionen är i färd med att utarbeta ett ekonomiskt reglerande åtgärdspaket för infrastrukturen i syfte att främja en ökad användning av miljövänligare transportmedel vars kapacitet inte utnyttjas till fullo. Det uppsatta målet är att främja ny teknik och ett ökat samarbete mellan de olika transportsätten.
En granskning av de transeuropeiska transportnäten kommer att genomföras i två faser. Den första fasen kommer att koncentreras på några få prioriterade frågor med betoning på främjandet av godstransporter på järnväg. I den andra fasen som kommissionen beräknar inleda före år 2004, kommer en mer djupgående granskning av riktlinjerna att göras, vilken framförallt kommer att koncentreras på utvidgningen av unionen och miljön, och där de multimodala huvudtransportförbindelserna kommer att fastställas.
Kommissionen rekommenderar i sina riktlinjer om strukturfondsprogrammen för perioden 2000-2006 att den intermodala transporten prioriteras. Kommissionen kommer att lägga fram ett meddelande för att visa hur den har beaktat dessa riktlinjer.

McKenna
Jag hade tänkt ställa en följdfråga, men jag är rädd att jag måste återvända till de två delar av min fråga som inte har besvarats. Jag frågade om kommissionen planerar att se över de vägprojekt som för närvarande prioriteras och de som inte prioriteras inom ramen för de transeuropeiska näten i syfte att ge företräde åt mer hållbara transportmedel. Den delen av min fråga har inte besvarats.
För det andra bad jag kommissionen uppge investeringsandelen per transportmedel inom ramen för strukturfondernas programplaneringsperiod 2000-2006. Ni säger kanske att det är omöjligt, men jag tror att ni åtminstone kan göra en grov uppskattning.

De Palacio
Fru McKenna, i fråga om de transeuropeiska transportnäten, vill jag säga er att för närvarande prioriteras de facto järnvägsprojekten, om det är detta ni är oroad över. Den största delen av investeringarna går till stora järnvägsprojekt.
För det andra kommer vi att få tillfälle att diskutera alla dessa frågor mycket djupgående inom ramen för vitboken, och även problemen med utformningen av avgiftssystem, konkurrensproblemen mellan de olika transportsätten, osv. Avsikten med detta är att komma närmare en lösning av flaskhalsarna, vilket inte innebär att man i några fall inte måste tänka på att utöka en del infrastrukturer inom vägnäten.
En annan fråga som förs fram är ökad användning av transportsätt som till exempel inre vattenvägar och närsjöfart, och vad som framförallt är betonas är underlättandet av integrationen av transportsystemen, för det är ändå så att, förr eller senare, framstår alltid vägarna som ett alternativ för att kunna garantera " från dörr till dörr" , vilket är den avgörande faktorn. Och detta innebär intermodalitet, anknytningspunkter och dessutom, interoperabla system, till och med inom frakttransportsystemen.
När det gäller beloppen för perioden 2000-2006, kan jag ärligt talat inte ge er de exakta siffrorna. Vad jag kan säga är att redan nu riktas över 50 procent mot projekt inom järnvägssektorn.

Talmannen


Marie Anne Isler Béguin
Fråga nr 36 från (H-0963/00):
Angående: Energiförsörjning och kärnenergi Kommissionen har nyligen antagit en grönbok om säkerhet i fråga om energiförsörjning. I detta dokument uppmuntras kärnindustrin vid en tidpunkt då konsumtionen av kärnenergi enligt kommissionens beräkningar gradvis kommer att minska från dagens 15 procent till 6 procent för 2030. Det civila samhället vägrar emellertid att främja kärnkraften som ett alternativ till fossila bränslen.
Avser kommissionen att öka konsumtionen av kärnenergi? Till vilken nivå? Hur anser den att utvecklingen av förnybara energikällor skall finansieras? På vilket sätt planerar kommissionen att använda intäkterna från kärnindustrin som extra resurser för finansieringen av förnybara energikällor?
Anser inte kommissionen att det vore förnuftigt, eller till och med nödvändigt, att omorientera de ekonomiska resurserna så att de i stället för att användas till att främja forskning på området för kärnkraft, inbegripet fusion, går till främjandet av förnybara energikällor?

Frågor till herr Nielson
De Palacio
På frågan från Isler Béguin om förnybara energikällor och kärnenergi, vill jag i första hand svara att för närvarande är prioriteringen att främja en ökad användning av förnybara energikällor. Jag vill att detta skall framgå mycket tydligt.
Jag har aldrig uttalat mig till fördel för en utökad användning av kärnenergi, varken i något dokument eller på annan plats. I grönboken - som ni har tillgång till - står det klart och tydligt att vi vill utöka stödet och incitamenten, och på alla sätt främja användningen av förnybara energikällor. Ett av resultaten av detta är diskussionen om direktivet om användningen av grön el, det vill säga, elektricitet som är baserad på förnybara energikällor, och det samarbete som vi har haft med generaldirektoratet för konkurrens om frågan om hur stöd till sådana här sektorer skall behandlas.
För det andra, i grönboken framförs även möjligheten att använda en typ av tvärgående kompensationer eller subventioner som med utgångspunkt från de vanliga eller traditionella energikällorna - kol, olja, gas, kärnkraft, eller alla dessa - skall kunna tjäna som stöd för de förnybara energikällorna
Till sist, förutom dessa bidrag till de förnybara energikällorna, vilka jag anser vara mycket viktiga och som inte bara är föremål för diskussion, utan är en målsättning, och jag vill här erinra om att det i direktivet om grön el för första gången fastställs konkreta och differentierade mål för varje stat, anser jag att det är mycket viktigt att ge ett fortsatt stöd till forskningen inom kärnkraftssektorn, särkilt beträffande säkerhet, lagring och behandling av avfall, att gräva ner det är ingen lösning, och av alternativa forskningsområden som till exempel fusionssystemet.

Isler Béguin
Herr talman, fru kommissionär! Jag ställde denna fråga därför att sedan ett femtontal år har nämligen kolleger i Europaparlamentet arbetat för att hänsyn skall tas till förnybara energier. Kommissionen börjar införliva dem, men det förefaller fortfarande som att förnybara energier inte är framtidens energier och att de skall fortsätta att vara en tillskottsenergi. Och det ser man och man tror att det inte finns tillräckliga investeringar, framför allt jämfört med vad som investerats i fråga om andra energier i det förflutna.
Å andra sidan, jämfört med kärnkraft och elektricitet från kärnkraft som inte ger växthuseffekt, har ett betydande främjande av kampen mot växthuseffekten gjorts som bestod i att säga att kärnkraft i själva verket skulle kunna vara ett alternativ mot växthuseffekten. Frågan ställdes således i den betydelsen för att få se om kommissionen fortfarande står på samma våglängd, det vill säga att den verkligen fortsätter att utveckla förnybara energier i Europeiska unionen, men också i världen, och inte bara i egenskap av tillskottsenergier.

De Palacio
Fru Isler Béguin, jag skulle väldigt gärna vilja kunna säga att vi kan täcka hela vårt energibehov med förnybara energikällor, men på det stadium som den tekniska utvecklingen för närvarande befinner sig, är det tyvärr inte möjligt. Vår potential av förnybara energikällor i Europeiska unionen är begränsad, både av fysiska skäl; med undantag av solenergin, där vi skulle kunna ha en större marginal, har de andra klara begränsningar, och av ekonomiska skäl, för det är sant att förnybara energikällor måste stödjas, och jag har redan sagt att jag har tagit konkreta och positiva initiativ i den frågan, men en viss nivå av konkurrens och jämvikt måste trots allt uppehållas.
Att uppnå att 12 procent av den inre bruttoförbrukningen utgörs av förnybara energikällor anser jag vara en mycket ambitiös målsättning, och jag är beredd att vidta alla nödvändiga ansträngningar för att nå det målet senast år 2010. Men det är trots allt inte möjligt att neka till faktum, och faktum är att, förutom vissa mycket allvarliga problem, som avfallet, orsakar inte kärnenergin utsläpp av föroreningar.
Till sist vill jag säga att kärnkraftsproblemet är ett mycket allvarligt problem, men det är under kontroll. För närvarande är tyvärr problemet med klimatförändringar absolut okontrollerat. Det är ett problem som inte är under kontroll för tillfället och dessutom fruktar jag att det inte är möjligt att kontrollera det om vi inte vidtar mycket omfattande åtgärder.
Jag delar er oro. Både grönboken om energi och vitboken om transportpolitik, för transportpolitiken har ett mycket nära samband med den här frågan, är klart inriktade mot att försöka upprätthålla utvecklingen, tillväxten och livskvaliteten och minska effekterna ur klimatförändringssynpunkt och miljösynpunkt

Ahern
Tack, fru kommissionär! Ni förlitade er i ert svar i hög grad på det ekonomiska argumentet, men vi måste erkänna att både kärnkraftsenergi och kol faktiskt är kraftigt subventionerade. Som Isler Béguin sade, kan vi få subventioner på samma nivå - se på de pengar som används på forskning på fusionsområdet - för förnybara energikällor? Fram till i dag har vi inte sett en sådan finansieringsnivå vare sig från EU eller medlemsstaterna.
Jag har två andra frågor. För det första, anser att avfallsförbränning är förnybar energi? Vi måste få ett klargörande om det. För det andra, kommer vi, där vi får vinster från industrin som en extra resurs för finansiering av förnybar energi, att se en jämn spelplan över hela linjen?
Jag skulle också vilja hänvisa er till det faktum - jag har sagt detta i andra forum - att generaldirektör Lamoreaux har gjort uttalanden om kärnenergi som vida överträffar kommissionens sammandrag. Det är upp till medlemsstaterna att besluta om de skall bygga eller inte bygga kärnkraftverk. Tar kommissionären avstånd från de uttalandena?

De Palacio
I grönboken står det klart och tydligt att de förnybara energikällorna för närvarande är i behov av bidrag och stöd, som till exempel kol- och kärnenergin behövde på sin tid. De förnybara energikällorna måste nu få minst lika stora, och till och med större bidrag och stöd. Med andra ord, jag håller fullständigt med er och jag säger det klart och tydligt i grönboken.
För det andra, avfall rätt och slätt är inte en förnybar energikälla. Förbränning av avfall kan inte vara en förnybar energikälla. Men om det handlar om lämplig förbränning av avfall som härstammar från förnybara organiska beståndsdelar, talar vi dock om området för förnybara energikällor. Vet ni, fru Ahern, att den här frågan togs upp till diskussion i parlamentet och att vi dessutom till slut lyckades nå en kompromiss, i vilken vi beslutade att i vissa avseenden och under vissa förhållanden/på vissa villkor godta vissa sorters avfall. Men om ni bara säger avfall, säger jag nej. Enbart efter särskilt övervägande, och givetvis med särbehandling och särskilt urval.
Beträffande Lamoureuxs uttalanden; han säger samma sak som fastställs i fördraget. Att fatta beslut om att anlägga ett kärkraftverk eller inte, eller att göra opting out tillkommer naturligtvis medlemsstaterna, det åligger inte kommissionen att göra detta, det är inte ens ett gemenskapsbeslut. Det är medlemsstaterna som fattar beslut utifrån de alternativ de har, och naturligtvis inom den allmänna ramen, vilket inte innebär att jag inte anser att vi bör begrunda den saken, för jag anser att Europa behöver en gemensam energipolitik.

Talmannen
Eftersom tiden för frågor till kommissionär De Palacio har tagit slut, kommer frågorna 37, 38 och 39 att besvaras skriftligen.

Fitzsimons
Herr talman! En ordningsfråga. Jag vill ha ett svar på min fråga. Ni hoppade över min fråga 39. Jag är här för att ställa den frågan. Jag måste be om ett svar på frågan.
Låt mig dessutom påpeka att fråga 36 bestod av tre frågor i en och att frågan tog över tjugo minuter i anspråk. Fråga 40 består även den av tre frågor i en, vilket kommer att kräva ytterligare tjugo minuter eller så. Min fråga 39 består av en enkel mening, och allt jag begär är ett enkelt svar.
Jag har rätt till det. Jag förväntar mig därför att ni, herr talman, beviljar mig kammarens respekt och ett svar på min fråga. Jag har varit här i sexton år, och jag har åtminstone rätt till kammarens respekt.

Talmannen
Herr Fitzsimons, vi hyser en stor respekt för er, men ledamöternas främsta skyldighet, och framför allt de som har varit ledamöter i flera år, är att läsa arbetsordningen. Det finns en fastställd turordning för frågorna. Ni förstår säkert att eftersom jag har lett frågestunden under ett och ett halvt år, har jag varit tvungen att läsa den delen av arbetsordningen. Varje kommissionär besvarar frågor under 20 minuter. Er fråga är nummer 39. Frågorna nummer 37 och 38 har inte heller besvarats i enlighet med arbetsordningen, och författarna till dessa är också närvarande. Vi kommer inte att ha en diskussion om detta nu, det försäkrar jag er, eftersom vi då förhindrar våra kolleger att ställa sina frågor. Alltså: i enlighet med arbetsordningen, bilaga II, " besvarande av frågor" , punkt 11, " frågor som förblir obesvarade på grund av tidsbrist, skall besvaras skriftligen" . Detta är vad vi har gjort och vi tillämpar samma regel för alla andra.
Det vill säga, vår respekt för er är total och absolut. Om ni har något mer att tillägga, ber jag er att ni gör det skriftligen. Tannock, som begär ordet för en ordningsfråga, har ställt en fråga som inte var tillåtlig, eftersom den inte var en följdfråga. Detta är min åsikt som talman för det här sammanträdet, och jag tänker inte gå in på någon diskussion om detta.

Francisca Sauquillo Pérez del Arco
Fråga nr 40 från (H-0959/00):
Angående: Icke-statliga organisationers roll i reformen av utvecklingspolitiken och tjänster förknippade med denna Kommissionen har inlett en reformprocess på området för utvecklingspolitik. Inom ramen för denna reform skall de icke-statliga organisationernas roll fastställas. Europaparlamentet framhåller att de icke-statliga organisationerna utgör en av grundvalarna i gemenskapens utvecklingssamarbete och är bekymrat över det sätt på vilket de behandlas i de nya riktlinjerna och den nya organisationsmodellen för utvecklingspolitiken och tjänster relaterade till denna politik.
Har kommissionen för avsikt att upprätta en strukturerad och permanent dialog med Sambandskommittén för icke-statliga biståndsorganisationer vid Europeiska gemenskaperna (CLONG) för att garantera att villkoren för de europeiska icke-statliga organisationernas deltagande i gemenskapens utvecklingssamarbete uppfylls?
Anser kommissionen att det är viktigt att stärka de icke-statliga organisationernas roll i syfte att balansera deras närvaro i gemenskapens utvecklingspolitik i förhållande till de multilaterala biståndsorganen, i synnerhet organ som ingår i FN-gruppen?
Kommer kommissionen att beakta hurudan erfarenhet personalen vid Generaldirektoratet för bistånd har av icke-statliga organisationer då den utarbetar organisationsmodellen för det nya verkställande organet?

Nielson
. (EN) Kommissionen håller fullständigt med den ärade ledamoten om att icke-statliga organisationer, i egenskap av viktiga aktörer i det civila samhället, är en av de pelare på vilka EG-samarbetet vilar. I Cotonou-avtalet omnämns uttryckligen den allt viktigare roll som icke-statliga aktörer spelar i utvecklingsprocessen.
Kommissionen har utarbetat särskilda riktlinjer i programplaneringen för den roll som aktörer som icke-statliga organisationer spelar i EU:s partnerskap med AVS-länderna. Kommissionens handlingsplan omfattar även utfästelser om partnerskap med AVS. Kommissionens handlingsplan omfattar även utfästelser om partnerskap och samråd med det civila samhället och med icke-statliga aktörer.
När det gäller Sambandskommittén för icke-statliga biståndsorganisationer vid Europeiska gemenskaperna (CLONG), har vårt förhållande med dem alltid varit aktivt och givande. Utöver bidrag till icke-statliga organisationers projekt - projekt som faktiskt når människor i utvecklingsländerna -, erhåller CLONG även ekonomiskt stöd av kommissionen. I enlighet med sina redovisningsregler tog kommissionen i december 2000 emot de preliminära resultaten av en revision av CLONG, vilka visar på dålig ekonomisk förvaltning inom CLONG. Kommissionen kommer att handla på grundval av denna revision, i syfte att upprätta en sund ekonomisk grund för sitt förhållande med CLONG. Det bör emellertid nämnas att dialogen mellan kommissionen och CLONG inte har avbrutits och inte heller kommer att avbrytas.
Även dialogen med ett antal andra icke-statliga organisationer och andra paraplyorganisationer till icke-statliga organisationer - det finns ett antal - kommer att fördjupas under nästa år, i och med att den nya organisationsmodellen som beslutades i maj 2000 kommer på plats.
Det är i denna fråga viktigt att be er att inte göra misstaget att tänka att det att godta en särskild, lägre standard på ekonomiförvaltning för CLONG är ett lämpligt sätt för kommissionen att visa sin positiva inställning till att det civila samhället som sådant deltar. Detta är inte problemet; vårt problem här gäller ekonomisk förvaltning.
Kommissionen anser att icke-statliga organisationer spelar en distinkt och viktig roll, som skiljer sig från och inte konkurrerar med FN-byråernas.
ECHO:s användning av icke-statliga organisationer, FN och andra organisationer speglar vad som är bäst för situationen. Situationer förändras, och det gör vårt mönster för att fördela resurserna genom olika partner.
Avslutningsvis har stora delar av personalen med erfarenhet av icke-statliga organisationer i Generaldirektoratet för bistånd nu överförts till samarbetskontoret EuropAid - vårt nya verkställande organ. De kommer således att ta med sig sina kunskaper till det nya kontoret och inrikta sig på frågan om hur förhållandet skall hanteras bättre, i syfte att minska några av de problem som vi har haft tidigare med den inte alltid helt friktionsfria dialogen mellan de olika parterna.

Sauquillo Pérez del Arco
Jag beklagar det inträffade, för jag har förstått eller tror mig förstå att kommissionären har sagt att dialogen med de icke-statliga organisationerna kommer att upprätthållas och att fortsatt vikt skall läggas vid dessa, men i det sammanhanget skulle jag vilja formulera följande fråga: herr kommissionär, som parlamentariker, närmare bestämt för den socialistiska gruppen, kommer vi uppenbarligen varken att försvara eller bortse från en möjlig dålig förvaltning av Sambandskommittén för icke-statliga biståndsorganisationer vid Europeiska gemenskaperna (CLONG), men vi anser dock att den politiska principen för dialog med de icke-statliga organisationerna är mycket viktig, och en stor del av dessa icke-statliga organisationer företräds av CLONG.
Därför drar vi slutsatsen att den lösning som kan föreslås inte står i proportion till de allvarliga oegentligheter som CLONG:s förvaltning kan ha begått, och om den nuvarande situationen inte får en lösning, kan detta leda till att Sambandskommittén för de icke-statliga biståndsorganisationerna upphör med sin verksamhet.
Därför är frågan: överväger kommissionären att upphäva den finansiella situationen med förbehåll för att kommissionen med utgångspunkt från detta förhandlar med de icke-statliga organisationerna om sammanslagning, nya arbetsformer och samordning?

Nielson
. (EN) Vi kommer att ge det slags svar på detta problem som vi har lagt fram för CLONG hittills. Låt mig här säga att vi inte har fattat något slutgiltigt beslut; vi har tagit emot revisorernas rapport och undersöker nu vilken slags slutsatser vi skall dra i kommissionen.
Men vi har antytt - och detta speglar vad revisorerna säger - att omkring en miljon euro måste återbetalas. Ett krav på återbetalning leder i normala fall till att utbetalningarna till mottagaren i fråga upphör. Det är det normala förfarandet. Jag står inför en situation där jag, om jag inte gör detta, skulle handla på ett sätt som med all sannolikhet skulle kritiseras starkt av revisionsrätten och av denna kammare.
Jag kommer fortfarande ihåg de mycket kraftiga applåder som jag fick under min utfrågning i utskottet för utveckling och samarbete för ett och ett halvt år sedan, när jag sade att jag och den här kommissionen skulle inta en nolltoleranslinje vid misskötsel och liknande problem. Alla håller med om det, och vad jag nu gör är att följa normala förfaranden - i den utsträckning det nu finns sådana i kommissionen. Men här är jag på säker mark. Jag är medveten om de problem som Sauquillo har tagit upp, och vi gör allt som står i vår makt för att finna en lösning som medger att de väsentliga delarna av samarbetet med de icke-statliga organisationerna kan fortsätta.
Men om det är nödvändigt med någon slags omstrukturering, är det här en fas som de kanske måste gå igenom. Jag är för närvarande mycket försiktig med att föreskriva vilken utgången bör bli, eftersom det till stor del ligger i händerna på CLONG:s ägare och på de många olika icke-statliga organisationerna runtom i Europa. Men vi vänder dem inte ryggen, utan räknar med och hoppas på att det framtida samarbetet kommer att vara normalt och givande.

Talmannen


Lennart Sacrédeus
Fråga nr 41 från (H-0971/00):
Angående: Biståndsmedel till fördrivna kristna från Moluckerna Det finns all anledning att särskilt fästa uppmärksamhet på den förföljelse, våld och terror som den kristna befolkningen utsätts för i Indonesien på Moluckerna och då särskilt på ön Ambon av de så kallade Jihad-aktivisterna och som lett till att kyrkor skändats och bränts, kristna tvingats till massflykt samt ett stort antal dödsoffer. Jag har personligen sammanträffat med den katolske biskopen Mondagi från Ambon tillsammans med protestantiska kyrkoledare. Situationen är alarmerande. Den indonesiska regeringen och armén har en given skyldighet att garantera sina medborgare säkerhet och liv, oavsett vilken tro de bekänner sig till.
Vilka initiativ och åtgärder har kommissionen vidtagit för att med biståndsmedel hjälpa alla de tusentals fördrivna kristna från sina hem på Moluckerna och i synnerhet på ön Ambon i den mycket utsatta situation de befinner sig i?

Nielson
. (EN) ECHO startade de första insatserna på Moluckerna i mars 1999, då ett biståndspaket på 1 miljon euro gjorde det möjligt att upprätta program för medicinsk hjälp och livsmedelsdistribution för flyktingar från öarna Ambon och Kai. Det ekonomiska beslutet för Indonesien undertecknades i december 1999, och 900 000 euro användes till att förlänga dessa två program. Ytterligare två krisinsatser, med en budget på 1,5 miljon euro, startade i mars 2000, eftersom antalet flyktingar fortsatte att stiga. Dessa insatser omfattade distribution av livsmedel och första hjälpen, och de säkerställde även medicinsk hjälp och dricksvattenförsörjning till människor som fördrivits från övärlden. Eftersom konflikten har nått norra delarna av Moluckerna och i synnerhet ön Halmahera, har de två icke-statliga organisationer som finansieras av ECHO i Ambon, " Médecins sans frontières" (Läkare utan gränser), från Belgien, och " Action contre la faim" (aktionsgruppen mot hunger), från Frankrike, utvidgat sina verksamheter till att omfatta flyktingar från denna ö. Återupptagandet av våldet i maj och juni förra året framkallade en ny flyktingvåg över hela övärlden. Av den anledningen undertecknades i augusti 2000 ett beslut om krisbistånd för Indonesien på 2 miljoner euro. Det finansierar ett nytt biståndsprogram för flyktingar, det har en budget på 600 000 euro och inbegriper distribution av livsmedel och första hjälpen. Detta program genomförs av " World Mission Germany" (Världsmissionen, Tyskland).
Med tanke på att situationen på Moluckerna fortsätter att vara en anledning till humanitär oro, undertecknades den 5 december 2000 ett nytt beslut om humanitärt bistånd på 2 miljoner. Beslutet omfattar ett projekt för att förbättra flyktingarnas närings- och hälsotillstånd och kommer att genomföras av " Action contre la faim" , Frankrike. Det omfattar även ett projekt som syftar till att säkra dricksvattentransporter och som kommer att genomföras av Röda korsets internationella kommitté.
Vi ger följaktligen hög prioritet till att bistå de människor som är offer för denna mycket olyckliga konflikt.

 Sacrédeus
Jag vill tacka kommissionär Nielson för svaret och för de insatser som görs för alla flyktingar på just Moluckerna, där den största gruppen de facto är kristna. Det handlar om totalt 300 000 flyktingar av en befolkning på 10 miljoner människor. Det är som om alla bosatta i Sveriges tredje största stad, Malmö, skulle vara flyktingar och fördrivna.
Jag vill också lyfta fram allvaret i situationen för den befolkningsminoritet som de kristna utgör i Indonesien. På julafton ägde ett stort antal samordnade sprängattentat rum mot kyrkor runtom i den indonesiska övärlden, bl.a. mot katedralen i huvudstaden Jakarta.
Indonesien är världens fjärde största land befolkningsmässigt och även det folkrikaste muslimska landet. Jag utgår från att ni följer utvecklingen där mycket nära.
Min konkreta fråga är: Finns det ett samband med Caritas, Lutherska världsförbundet och Kyrkornas världsråd för att bistå den kristna fördrivna befolkningsminoriteten, framför allt på Moluckerna?

Nielson
. (DA) Jag kan svara på den sista frågan genom att säga att de organisationer som jag hänvisade till, som skulle vara samarbetspartner vid införandet av det humanitära biståndet, är dem som det rör sig om. Jag vill ytterligare tillföra att en konflikt av denna karaktär skulle kunna eskalera, om vi som humanitär donator valde införlivandet av samarbetspartner, som kunde uppfattas som icke-neutrala i konflikten. Vi är noga med att undvika detta ytterligare problem. Jag förstår konfliktens karaktär utmärkt och de känslor som därför knyts till den, men jag tror att det i genomförandet av det arbete som vi står för, är rätt att göra som vi gör.

Purvis
Detta bistånd är, å ena sidan, mycket berömvärt, men hjälper det inte samtidigt den indonesiska regeringen att komma ur knipan? Och borde vi verkligen inte använda Europeiska unionens politiska och ekonomiska styrka till att tvinga den indonesiska regeringen att se efter sina egna medborgare, särskilt den kristna minoriteten?

Nielson
. (EN) Det finns ett antal konflikter i Indonesien. De är inte alla av samma slag. Denna skiljer sig från de konflikter som härrör från utbrytningsfrågan, som splittrar Indonesien. Vi samarbetar i själva verket med den indonesiska regeringen och försöker i god samarbetsanda inte bara uppmana utan även pressa dem att göra vad en regering bör göra för att hantera ett problem av detta slag.
Det finns, enligt min mening, en skillnad mellan denna konflikt och de andra konflikterna i Indonesien, liksom även en viss skillnad på den indonesiska regeringens svar. Här finns en grund av relativt gott samarbete med Indonesiens regering. Men konflikten i sig själv är ytterst obehaglig och mycket problematisk för alla, särskilt, naturligtvis, för offren.

Talmannen


Concepció Ferrer
Fråga nr 42 från (H-0981/00):
Angående: Situationen för burundiska flyktingar i Tanzania Enligt rapporter från flyktinglägret i Lukole (Ngara) verkar livsmedelssituationen på lägren för burundiska flyktingar inte ha förbättras och det finns även tecken på att man håller på att förbereda en repatriering av de burundiska flyktingar som för närvarande befinner sig i Tanzania.
AVS-EU:s gemensamma församling har antagit en resolution (AVS­EU 3005/00/slutlig.) där man i punkt 15 uppmanar kommissionen, rådet och medlemsstaternas företrädare i internationella organisationer att brådskande vidta lämpliga åtgärder för att finna en lösning på situationen på flyktinglägren för burundiska flyktingar i Tanzania. Med tanke på att nämna resolution antogs för flera månader sedan ställer jag följande fråga:
Kan kommissionen uppge vilka åtgärder den har vidtagit för att uppfylla nämnda punkt i AVS-EU:s resolution 3005/00/slutlig?

Nielson
. (EN) Det gläder mig att kunna informera den ärade ledamoten och denna kammare om att kommissionen har vidtagit och fortsätter att vidta lämpliga åtgärder med avseende på livsmedelssituationen för och frågan om repatriering av burundiska flyktingar i Tanzania.
Jag reste till Tanzania i mars 2000 och besökte då bland annat läger med flyktingar från Burundi. Det totala antalet flyktingar i Tanzania, inklusive dem från Burundi, fortsätter att öka. I slutet av 2000 fanns det ungefär 500 000 flyktingar i läger i västra Tanzania, av vilka ungefär 360 000 var burundier, 110 000 var kongoleser och de övriga var rwandier, somalier och andra nationaliteter.
Genom ECHO finansierar kommissionen mer än en tredjedel av det totala humanitära bistånd som finns tillgängligt för flyktingar i Tanzania. År 2000 var ECHO:s budget för bistånd till flyktingar i Tanzania 26,85 miljoner euro. ECHO:s stöd förväntas ligga kvar på i stort sett samma nivå i år. Våra viktigaste partner i Tanzania är Internationella federationen av rödakors- och röda halvmånenförbund, FN:s flyktingkommissariat (UNHCR), FN:s barnfond (Unicef) och Världslivsmedelsprogrammet (WFP). Huvudmålen för den humanitära hjälpen är flersektorsvård av flyktingar, tillhandahållande av mat och dryck, utbildning, hälsovård för barn samt, till sist, folkhälsa, vatten och sanitär utrustning i lägren.
När det gäller livsmedelssituationen inne i lägren, bidrar ECHO med en tredjedel av de totala kostnaderna för Världslivsmedelsprogrammet i Tanzania, vilket räcker till en balanserad daglig ranson på 2 166 kalorier per flykting - gott och väl över WHO:s minimirekommendationer. WFP uppmärksammade nyligen det internationella samfundet på potentiella försörjningsproblem, som skulle bero på förseningar i finansieringen från andra källor än kommissionen, och de dagliga ransonerna minskades tillfälligt till 80 procent. Ransonerna var emellertid fortfarande tillräckliga, med tanke på det faktum att många flyktingar hade tillgång till extra livsmedelskällor.
1999 anslöt sig FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) till de internationella hjälpinsatserna genom att införa ett program för att förbättra livsmedelssituationen för de mest utsatta hushållen. I samarbete med UNHCR tillhandahöll FAO 15 000 familjer fröer och handredskap för att odla köksväxter för hushållsbruk och gemensamt bruk. Man erbjöd utbildning, och FAO uppskattar att mer än 50 000 människor har dragit direkt nytta av projektet. Jag har sett det här programmet, och det är faktiskt så välorganiserat och smidigt att det alternativ som vi kan erbjuda flyktingarna när de återvänder hem ter sig mycket sämre organiserat. Men naturligtvis kommer vi att arbeta för att de skall återvända.
I fråga om en eventuell repatriering av burundiska flyktingar i Tanzania efter undertecknandet av fredsavtalet vid toppmötet i Arusha, ligger kommissionen i beredskap för den eventualiteten. Jag närvarade själv vid givarkonferensen för Burundi, som leddes av Nelson Mandela, i Paris i december, på vilken man gav stöd till fredsavtalet. Kommissionen tillämpar en tvåspårstaktik. För det första kommer den nuvarande nivån på det humanitära biståndet till flyktingar att bibehållas så länge de är kvar i Tanzania. För det andra, om villkoren för en repatriering skulle uppfyllas - och vi pressar alla berörda och även några som anser att de inte borde vara berörda att möjliggöra detta -, kommer de medel som ECHO har anslagit till Tanzaniaprogrammet att följa flyktingarna till hemlandet.
En extra summa på 25 miljoner euro har anslagits av Generaldirektoratet för bistånd i enlighet med artikel 255 i Lomékonventionen; dessa pengar är avsedda att hjälpa UNHCR med en planerad och ordnad repatriering. Förhandsvillkoren för en ordnad och frivillig repatriering är i detta skede tyvärr inte uppfyllda. Detta diskuterades vid ECHO:s årliga strategiska planeringsmöte med UNHCR i december, på vilket man enades om att en repatriering bara kan äga rum om alla parter är övertygade om att säkerhetssituationen inne i Burundi är stabil och hållbar. Det här är en stor insats från vår sida, och vi vill följa den ända fram till ett lyckligt slut.

Ferrer
Herr kommissionär, jag vill tacka er för ett sådant uttömmande svar, ett svar som lugnar mig i viss mån. Jag tror att jag är lika lugn som ni är, för det råder inget tvivel om att problemen med det stora antal flyktingar som finns i Tanzania är allvarliga.
Vi hade rapporten från World Food Programme (Världslivsmedelsprogrammet), och i stod det att livsmedelsreserverna skulle ta slut mot slutet av året. Ett annat behov är att ge alla dessa flyktingar möjligheter till utbildning och undervisning även om deras livssituation inte är normal, för att dessa år inte skall gå förlorade för dem. Därför är det inte bara nödvändigt med humanitär hjälp i form av livsmedel, utan det är även nödvändigt med program för utbildning och hygien för att dessa tragiska år för det burundiska folket inte skall gå dem förlorade, utan att de skall kunna tjäna som en grogrund för bättre tider och framför allt för en definitiv försoning för det burundiska folket.

Talmannen


Glenys Kinnock
Fråga nr 43 från (H-0984/00):
Angående: Konfliktförebyggande och fredsbevarande åtgärder i utvecklingsländerna Hur avser GD Bistånd att samarbeta med det svenska ordförandeskapet när det gäller frågor som rör konfliktförebyggande och fredsbevarande åtgärder i utvecklingsländer?

Nielson
. (EN) Byggande av fred samt förebyggande, hantering och lösning av konflikter har en fortsatt hög prioritet i vår politik, och kommissionen välkomnar den vikt som det svenska ordförandeskapet fäster vid dessa frågor.
Fred och demokratisk stabilitet är nödvändiga förutsättningar för ekonomiska och sociala framsteg. Att förebygga konflikter är en integrerad del av EU:s utrikespolitiska mål. Utmaningen nu är att på ett konkret sätt angripa konflikternas grundläggande orsaker och att rikta in oss på åtgärder och genomförandet av strategier.
EU:s bidrag på området för konfliktförebyggande är som störst när vi kan använda eller anpassa våra olika instrument - särskilt handels- och samarbetsavtal, utvecklingsbistånd samt sociala och miljöbetingade instrument - för att tackla konflikternas orsaker.
Genom att rikta in utvecklingspolitikens mål på att minska fattigdomen, lade rådet (bistånd) vid sitt senaste sammanträde grunden för att angripa en av de största orsakerna till konflikter - den växande klyftan mellan rika och fattiga.
Låt mig återigen upprepa att även skuldinitiativet för högt skuldsatta fattiga länder (HIPC-initiativet), som lättar de fattigaste ländernas skulder, i hög grad bidrar till att förebygga konflikter. Globalt sett är det, enligt min mening, den låga nivån på utvecklingsbiståndet som är den största enskilda fråga som måste tas upp om vi skall mena allvar i fråga om konfliktförebyggande.
Kommissionen har redan fört flera diskussioner med det svenska ordförandeskapet, och vi delar deras oro. Det beslutades, till exempel, att en strategisk debatt om konfliktförebyggande skulle hållas i rådet (allmänna frågor) den 22 januari. Vi höll med om att det var nödvändigt att införliva begreppet konfliktförebyggande i nuvarande strategiska instrument, i syfte att stärka samarbetet med Förenta nationerna, OSSE och andra regionala organisationer, och att finna gemensamma sätt att ta itu med gränsöverskridande destabiliserande fenomen som knark-, vapen- och diamanthandel. Vi behöver verkligen bättre instrument på dessa områden.
Kommissionen kommer i vår att lägga fram ett meddelande om konfliktförebyggande. Den är fullt medveten om den nyckelroll som utvecklingsbiståndet spelar i detta sammanhang. Vi kommer att samarbeta nära med det svenska ordförandeskapet i syfte att behålla konfliktförebyggande och fredsbevarande överst på vår dagordning.

Kinnock
Herr talman, herr kommissionär! Svaret är naturligtvis mycket tillfredsställande, men jag undrar, herr kommissionär, om ni känner till att enheterna för strategisk politisk planering och tidig förvarning i kommissionen har en personal på 20 personer, av vilka 11 är ansvariga för Balkan och bara en är ansvarig för Afrika, vilket är ert ansvar. Jag undrar om ni skulle vilja undersöka saken och försöka se till att vi får mer markpersonal i dessa enheter.
Vidare, känner ni till att de är beroende av årlig finansiering, vilket betyder att de inte kan genomföra någon långsiktig planering av det slag som ni nyss föreslog? Det är följaktligen viktigt att kommissionen undersöker dessa frågor. För det andra, herr kommissionär, angående frågan om decentralisering till delegationerna: kommer ni att se till att delegationerna förses med personal som har sakkunskaper för att arbeta med konfliktförebyggande och fredsbyggande?

Nielson
. (EN) Svaret är uppriktigt sagt " nej" , och alla vet att kommissionen tyvärr inte har möjlighet att ge ett bra svar på frågor av detta slag. Vi befinner oss i medlemsstaternas och kammarens händer i vår kamp för att få tillräckligt med personal, kvalificerad personal, för att utföra vad vi förväntas och antas utföra. Men jag kan inte säga, " Ja, vi kommer att göra detta" , vilket Kinnock och jag skulle vilja. Det är inte så enkelt.
I fråga om den geografiska ansvarsfördelningen för personalen i gruppen för tidig förvarning och i de politiska organ som vi har skapat för att utföra dessa saker på ett bättre sätt, tror jag inte att det kan mätas bara på det sättet. Med den nya strukturen kommer den mer övergripande, allmänna hanteringen av förbindelserna med AVS-länderna till exempel, GD bistånd, att betonas mer, i och med att arbetsfördelningen mellan Generaldirektoratet för bistånd och det nya samarbetskontoret ändras. Detta ingår i vår anpassning till dessa prioriteringar, och det är utan tvekan på det sättet jag kommer att försöka förbättra vår effektivitet även på grundval av de tilldelade resurserna.

Takmannen
Eftersom tiden för frågor till herr Nielson har tagit slut, kommer frågorna 44-65 att besvaras skriftligen.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.20 och återupptogs kl. 21.00.)

Den gemensamma fiskeripolitiken
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0365/2000 av Varela Suanzes-Carpegna för fiskeriutskottet om den gemensamma fiskeripolitiken och den utmaning som globaliseringen av ekonomin innebär (2000/2027(INI));
A5-0333/2000 av Gallagher för fiskeriutskottet om kommissionens rapport till rådet och Europaparlamentet om tillämpningen av gemenskapssystemet för fiske och vattenbruk under perioden 1996-1998 (KOM(2000) 15 - C5-0109/2000 - 2000/2069(COS));
A5-0332/2000 av Poignant för fiskeriutskottet om kommissionens rapport om de regionala möten som kommissionen anordnat under 1998-1999 om den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002 (KOM(2000) 14 - C5-0110/2000 - 2000/2070(COS));
A5-0367/2000 av Cunha för fiskeriutskottet om förslaget till rådets beslut om fastställande av reglerna för beviljande av ekonomiskt stöd på fiskeområdet till Guinea-Bissau (8263/2000 - C5-0361/2000 - 1998/0355(CNS));
och om kommissionens uttalande om fiskeavtalet mellan Europeiska unionen och Konungariket Marocko.
Ordföranden för fiskeriutskottet, Varela Suanzes-Carpegna, har ordet för en ordningsfråga.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr talman! Å fiskeriutskottets vägnar, vi diskuterade nämligen den här frågan i utskottet i går, och framför allt för de föredragande för de betänkanden som vi skall att diskutera här i dag, skulle jag vilja be er om att vi först lyssnar till kommissionärens uttalande. Jag har talat med honom och han har i princip inte några invändningar mot detta. Efter detta kunde de föredragande tala enligt den fastställda turordningen. Detta är vad jag ville be er om, herr talman.

Bautista Ojeda
Herr talman! Vad jag vill säga berör inte det ämne som vi skall diskutera nu och ursäkta mig för att jag frångår föredragningslistan. Denna eftermiddag har jag fått nyheten om att tio medlemmar av miljöorganisationen Greenpeace, tio pacifistiska miljöaktivister, har gripits av den militära myndigheten i La Roca, på Gibraltar, för att de har försökt närma sig ubåten " Tireless" med en banderoll, vars budskap var vad jag tror är allas åsikt: att det inte får finnas kärnenergi på havet.
Dessa miljöaktivister sitter fortfarande anhållna, och eftersom parlamentet har visat sig, för att uttrycka det så, okänsligt för att tillvarata medborgarnas intressen i Gibraltarområdet och Algecirasbukten, ber jag att lämpliga åtgärder vidtas för att dessa pacifistiska miljöaktivister åtminstone skall kunna sova i sina egna sängar. Tack så mycket.

Talmannen
Herr Bautista Ojeda, att de sover hemma vet jag inte om vi lyckas uppnå härifrån vid den här tiden på dygnet, men vi kommer att ta grundlig hänsyn till ert inlägg, som kommer att noteras i sammanträdesprotokollet, jag antar att ni också har ett intresse av att det noteras där.
Nogueira Román har ordet.

Nogueira Román
Herr talman! Enligt min åsikt är det nödvändigt att kommissionär Fischler infinner sig redan i dag här i parlamentet för att behandla Marockofrågan. Jag anser att det är absolut nödvändigt.
Vad jag anser vara totalt olämpligt är att fyra resolutioner som fiskeriutskottet anser vara mycket viktiga för den gemensamma fiskeripolitikens framtid, behandlas samtidigt med en debatt om Marockofrågan, vilken otvivelaktigt kommer att uppsluka de andra utsatta debatterna.
Jag anser att det är två fullständigt olika debatter som skulle ha genomförts vid olika tidpunkter under detta sammanträde i Strasbourg, och att var och en av dem borde ha givits den vikt som de förtjänar. Eftersom det inte har blivit så, framför allt för att vi ledamöter har ont om tid, är vi tvungna att antingen inte tala om Marocko eller inte tala om de andra betänkandena, det vill säga om den gemensamma fiskeripolitikens framtid, och båda alternativen är beklagliga.

Talmannen
Herr Nogueira, våra arbetsförhållanden är beklagliga i allmänhet. Vi försöker att förbättra dem för att debatterna skall kunna genomföras på ett mer korrekt sätt. Ni vet att presidiet har utarbetat ett arbetsdokument för att diskutera den här frågan. Men när det gäller den konkreta punkt som ni tar upp kan jag, förutom att notera den, vilket är min plikt, säga er att er grupp röstade för detta förslag vid talmanskonferensen. Jag förstår era argument, men jag skulle vara tacksam om ni även framförde dem till ordförandeskapet i er egen grupp.
Cunha har ordet.

Cunha
Herr talman! Denna punkt på föredragningslistan får tjäna till att säga att jag förstår frågan som togs upp av Nogueira Román, men det är en fråga om tid, som talmannen sade. Vi måste förstå detta. Just därför förstår jag och stöder frågan som har tagits upp av ordföranden för fiskeriutskottet, herr Varela Suanzes-Carpegna. Frågan om Marocko är verkligen en viktig debatt för många av oss och det vore betydelsefullt om kommissionären talade i inledningen av debatten om den frågan. Jag tycker att strängheten kring protokollet om ordningen är sekundär med tanke på den politiska betydelsen av frågan om Marocko. Därför anser jag att det vore rent förnuftigt om detta kunde ske.

Talmannen
Tack så mycket, herr Cunha. Jag tror att det är lämpligaste är att vi fortsätter med debatten, och om det inte finns några invändningar mot detta, återupptar vi förslaget från fiskeriutskottets ordförande. Följaktligen har ni ordet, herr Fischler.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Jag är gärna beredd att genast i början avge den önskade förklaringen om unionens fiskeriförbindelser med Marocko. Ni känner kanske redan till från media att förhandlingarna med Marocko börjat via en ny form av samarbete i fiskerisektorn, efter att jag i oktober var i Casablanca och kunde komma överens med den marockanske kungen om att seriösa förhandlingar skulle upptas. Sedan har från den 30 oktober fram till den 22 december totalt sex förhandlingsrundor ägt rum på teknisk nivå.
I början av januari träffade jag sedan två gånger - en gång i tre dagar, en gång i två dagar - och samtalade med premiärminister Youssoufi och fiskeriminister Chbaatou. Jag ansträngde mig mycket för att på båda sidor skapa förståelse beträffande de huvudsakliga aspekterna av de kommande fiskeriförbindelserna och framför allt beträffande fångstmöjligheterna, avtalets varaktighet, de tekniska villkoren för utnyttjandet och i synnerhet den ekonomiska kompensationen.
Mellan det första och det andra politiska mötet i år har förhandlingar ägt rum nästan varje dag, på senare tid på teknisk nivå. Man har arbetat vidare på ett mycket konstruktivt sätt, och många detaljer kunde klaras av. Under alla hittillsvarande förhandlingar har kommissionen bemödat sig om att beträffande Marockos viktigaste krav vara så flexibel som det är möjligt från vår synvinkel, i synnerhet i fråga om omfattningen av fångstmöjligheterna och den obligatoriska landningen i de marockanska hamnarna.
Vi har redan från början hela tiden förklarat oss vara beredda att både ta hänsyn till marockanska intressen och att stödja uppbyggnaden av den marockanska fiskerisektorn. Men vi har också hela tiden klart och tydligt sagt att vi vill skydda gemenskapens sociala och ekonomiska intressen och samarbeta för att bibehålla resurserna. Tyvärr intog den marockanska sidan till slut vid mitt andra besök den 8 och 9 januari plötsligt en mycket styvsint hållning, framför allt när det gäller de viktiga frågorna om fångstmöjligheterna och de tekniska villkoren, och ställde dessutom extremt höga krav när det gällde den ekonomiska kompensationen. Jag anmodade den marockanska sidan därpå att än en gång tänka över sin ståndpunkt, eftersom det inte vore möjligt med något avtal på denna basis, och jag bad därför om att samtalen skulle fortsätta så snart som möjligt, för att vi skulle kunna slutföra detta.
Vi är beredda att betala ett rättvist pris för ett balanserat avtal, som emellertid måste stå i ett rimligt förhållande till de fångstmöjligheter som Marocko garanterar. Det har jag hela tiden tydligt påpekat för den marockanska sidan. Om nu våra marockanska partner kommer tillbaka till förhandlingsbordet och visar förhandlingsvilja, då är jag säker på att vi till slut kommer att uppnå en lösning som är godtagbar för båda sidor.
Avslutningsvis vill jag påpeka att frågan om samarbete med Marocko inom fiskerisektorn också var en central punkt vid ordförande Prodis besök i Marocko, och även vid detta tillfälle bekräftade båda sidor sin avsikt att sluta ett avtal. Likaså kom man överens om att vi så snart som möjligt skall återuppta förhandlingar på teknisk nivå.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär. Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt och jag vill erinra dem om att de föredragande, trots frestelserna, måste lägga fram sina betänkanden. Varela Suanzes-Carpegna är den som först har ordet.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr talman! Jag tackar er för er förståelse. Jag vill tacka kommissionär Fischler för hans uttalande om fiskeavtalet med Marocko för de ansträngningar han gör i denna svåra förhandling. Vi visste alla att den skulle bli svår och långvarig.
Jag skulle vilja erinra om, vilket han redan har nämnt, men jag vill betona detta, att det är första gången som en ordförande för Europeiska kommissionen personligen engagerar sig i en förhandling om ett fiskeavtal. Det bör stå klart för både Europeiska unionens och Marockos medborgare att alla Europeiska unionens institutioner, och på allra högsta nivå, vill ha detta avtal: Europeiska rådet vill ha det, vilket det förklarade i Nice, kommissionens ordförande som reste till Rabat vill ha det, och Europaparlamentet i Strasbourg vill ha det
Den som för tillfället inte vill ha detta avtal, jag säger för tillfället, är Marocko, åtminstone inte enligt de logiska villkor som Europeiska unionen ställer. Vi får hoppas att vi alla tillsammans snart lyckas övertyga Marocko om de ömsesidiga fördelarna med detta avtal, och att vi kan förknippa ordförande Prodi med denna framgång. Jag vill helt enkelt be er, herr Fischler, att förhandlingarna återupptas snarast möjligt, omedelbart, om det går, just för att dra fördel av den skjuts framåt som Europeiska kommissionens ordförande har givit.
Jag vill inte att Marockofrågan, som det också har sagts här, avleder vår uppmärksamhet från den mycket viktiga debatt som vi skall genomföra här i dag. Vi har sammankallats för att diskutera fyra viktiga betänkanden som rör den gemensamma fiskeripolitikens framtid. Jag kommer förstås att koncentrera mig på det betänkande som jag är föredragande för, men jag vill först gratulera Poignant och Gallagher, och även Cunha, till det fantastiska arbete som de har utfört.
När det gäller mitt betänkande, som jag tror är det första betänkande om globaliseringen inom fisket som en gemenskapsinstitution utarbetar, och jag anser därför att vårt utskott har lyckats med de två initiativbetänkanden som utskottet har beslutat att framställa; det andra är fortfarande under utarbetande. Angående mitt betänkande vill jag framhålla följande: för det första, herr kommissionär, att fiskesektorn i Europeiska unionen nu måste börja förändra den nästan lantliga eller perifera utformning den nu har, något som kanske beror på det faktum att verksamheten bedrivs isolerat i ytterområden, eller på grund av de höga bidragsbeloppen från gemenskapens BNI som det alltid talas om.
Den globala dimension som fisket har numera måste erkännas. Vi blir i allt högre grad beroende av importen av fiskeprodukter; vi har en EU-flotta på alla hav och vi har tillräckliga tekniska kunskaper för att inte lämna denna strategiska sektor i händerna på tredje stater.
Därför får inte reformen för år 2002 bara tjäna till att vi skall fortsätta att gräva ner oss i våra egna gemenskapsvatten, våra egna problem och vårt eget elände. Vi behöver definitivt en väldimensionerad och konkurrenskraftig flotta, på såväl europeisk som global nivå. Och att den blir mer konkurrenskraftig innebär inte att vi skall roffa åt oss, utan helt enkelt att vi skall utnyttja de resurser som verkligen finns tillgängliga på ett effektivare sätt, och göra det bättre än de andra.
Fisket är, och blir allt mer, en strategisk sektor i egenskap av livsmedelsreserv: sunda och säkra animala proteiner för den växande mänskligheten. Vi bör innesluta fisket, och detta har även att göra med fiskeavtalet med Marocko, i Europeiska unionens utrikes- och handelspolitik. Vår unions utrikespolitik angående fisket måste vinna trovärdighet och framtoning, vilket den fortfarande inte har, för att världsopinionen skall bli medveten om vad den i själva verket är: en politik som förs av en maktfaktor inom fisket, i samordning med Förenta nationernas principer, det vill säga, utveckling av den internationella havsrätten, bevarande av fiskeresurser, samarbete för utveckling, osv.
Vi måste därför föra en aktiv politik, både avseende fiskeavtal med tredje land, som anpassas till varje situation, och vi måste gå i spetsen för de regionala fiskeorganisationerna, vilket vi har sagt många gånger, och inte bara vara nöjda med att de femton medlemsstater som i dag utgör Europeiska unionen, och som i framtiden kanske blir tjugo eller tjugofem, alltid kommer att ha samma betydelse som de nu har, till exempel Estland. Europeiska unionens ministerråd eller FN:s säkerhetsråd är exempel på omröstningar som sker med viktning som baseras på territoriers och befolkningars storlek, och vi måste ta med detta viktiga exempel i beräkningen.
I vårt betänkande hävdar vi att Europeiska unionen fortfarande inte är medveten om den betydelse unionens fiskeintressen har på det internationella planet. Det är sant, som vi sade förut, att fiskeindustrins andel av gemenskapens BNI är blygsam, men vi får inte glömma bort att gemenskapens flotta är den fjärde i världen. Och om vi lägger ihop denna fiskeflotta med bearbetningsindustri, saluföring, närliggande industrier, investeringar i andra länder och den specialiserade varvsindustrin, står vi utan tvivel inför det största konglomeratet i världen i fråga om ekonomisk verksamhet relaterad till fiske. Andra stora fiskeländer, som Förenta staterna eller Japan, är medvetna om detta och är i färd med att investera inom denna sektor.
Vi måste försvara våra intressen utan komplex i Världshandelsorganisationen. Beträffande vårt system för strukturellt stöd; alla bidrag går inte till fisket, en del av subventionerna syftar till att bevara och kontrollera resurserna, öka säkerheten på fartygen och förbättra fiskets infrastrukturer och de selektiva fångstmetoderna. Inom WTO måste vi kräva en verklig avreglering av hamnväsendet, investeringsfrihet och etableringsrätt i tredje land med fullständiga rättsliga garantier och fritt tillträde till hamnarna. Vi kritiserar avsikterna att utvidga de exklusiva ekonomiska zonerna och vi leder en effektiv kamp mot bekvämlighetsflagg.
Allt detta, mina damer och herrar, herr kommissionär, är den verkliga utmaningen för den gemensamma fiskeripolitiken inför globaliseringen av ekonomin.
Europaparlamentet lägger i dag fram detta betänkande som jag överlämnar, som en reflektion för alla inför en historisk reform av den gemensamma fiskeripolitiken, för att vi alla skall ha klart för oss var vi står och vilken väg vi måste ta.

Gallagher
. (EN) Herr talman, herr kommissionär! Jag vill först uttrycka min erkänsla för den hjälp som jag har fått från fiskeriutskottets sekretariat och från min egen grupps sekretariat med att sammanställa detta betänkande. Jag vill tacka Poignant för hans samarbete under arbetet med betänkandet.
Både jag själv och Poignant var särskilt måna om en sak: att se till att våra betänkanden inte bara kompletterade varandra, utan även - vilket var ännu viktigare - se till att de inte var motstridiga. När allt kommer omkring behandlar de samma ämne, och jag hoppas att samma anda kommer att råda i kammaren i morgon, när vi röstar om de båda betänkandena.
Enligt förordningen om ett gemenskapssystem för fiske och vattenbruk är kommissionen skyldig att minst vart tredje år till parlamentet, rådet och de gemenskapsorgan som företräder sektorn överlämna en rapport om tillämpningen av åtgärderna och utvecklingen inom den gemensamma fiskeripolitiken. Denna rapport återspeglar åren 1996 till 1998. Tidpunkten för det föreliggande meddelandet ger det en särskild betydelse, eftersom det utgör en länk till den grönbok om översynen av den gemensamma fiskeripolitiken som kommer att offentliggöras. Det är alltså inte bara en historisk översikt utan innehåller även kommissionens tankar om den gemensamma fiskeripolitikens framtid och utformning efter 2002. Detta är, naturligtvis, välkommet.
Rapporten täcker in alla aspekter av den gemensamma fiskeripolitiken, inbegripet bevarande och förvaltning av resurserna, strukturpolitik, extern fiskeripolitik, marknadspolitik samt övervakning och kontroll.
I slutsatserna till sitt meddelande tar kommissionen bland annat upp följande prioriteringar: bättre samstämmighet mellan den gemensamma fiskeripolitikens olika mål, till exempel bevarande av resurser, flottans finansiella effektivitet och säkerställande av sysselsättning i områden som är beroende av fisket, beaktande av den ekonomiska dimensionen inom fiskeförvaltningen, bättre integrering av miljöpolitiken och fiskeripolitiken, förbättring av förvaltningsinstrumenten, såsom fleråriga förvaltningsmål och strategier, förvaltning av fiskeansträngning och fullständig integrering av Medelhavet i gemenskapens förvaltningsordning, en mer överblickbar beslutsprocess och bevarande av den yttre dimensionen inom den gemensamma fiskeripolitiken.
Vi kan stödja många av dessa punkter; som kommissionen anger är ett antal av dem prioriteringar som parlamentet har fastställt och länge begärt. Jag skulle vilja understryka, såsom jag har gjort i betänkandet, ett antal punkter som jag känner starkt för. I fråga om tekniska bevarandeåtgärder, beklagar jag det nuvarande otillfredsställande tillståndet för fiskbestånden. Jag anser att det fortfarande finns mycket vi kan göra. Trots att kommissionen har tagit initiativ för att stärka dialogen med industrin, anser jag att dessa bör underbyggas fullt ut. Jag anser att yrkesfiskarna i större utsträckning måste vara delaktiga i forskarnas arbete, så att ett ömsesidigt förtroende därigenom kan byggas upp. Jag har starka misstankar om att det finns fleråriga program som har tillämpats på ett diskriminerande sätt och inte lett till större vinster för fiskerisektorn som helhet.
Jag skulle vilja se ett enhetligt inspektionssystem i hela gemenskapen och en harmonisering av påföljderna vid överträdelser. Jag vill ha en strikt tillämpning av gemenskapens kontrollsystem när det gäller fartyg från tredje land som är verksamma i gemenskapens vatten. Jag är starkt positiv till en ökad regionalisering av den gemensamma fiskeripolitiken genom inrättande av en heltäckande uppsättning regionala förvaltningsenheter och regionala rådgivande kommittéer; här bör ICES-områden och underområden användas som utgångspunkt när gränslinjerna dras. Jag vill i detta sammanhang betona att en regionalisering av fiskeripolitiken inte alls är samma sak som en åternationalisering av fiskeripolitiken. För att använda kommissionens egna ord gör den dock intressenterna delaktiga, och jag citerar " i alla de tre etapperna i förvaltningsprocessen, dvs. samråd, beslutsfattande och genomförande av de beslut som fattats" .
Jag anser att bristen på sammanhållning i den regionala tillämpningen av den gemensamma fiskeripolitiken oundvikligen leder till bristande förtroende för politiken och gemenskapsinstitutionerna. Jag anser att det är nödvändigt att definiera tillämpningen av den gemensamma fiskeripolitiken på ett klart och konsekvent sätt, genom att ett sammanhängande regionaliseringssystem fastställs. Jag är övertygad om att detta måste inbegripa faktorer som närmare kontakter mellan fiskare och forskare, erkännande av socioekonomiska faktorer i områden som i hög grad är beroende av fisket samt flexibilitet och förenkling. Som jag har gjort så många gånger tidigare, upprepar jag min uppmaning att det för att garantera en lämplig decentraliseringspolitik är nödvändigt att upprätthålla den exklusiva rätten för kuststaterna att utnyttja området på 12 sjömil från kusten, och att utsträcka detta område till 24 sjömil, vilket kammaren tidigare, i februari 1999, har samtyckt till.
Som en personlig anmärkning skulle jag vilja påpeka att de två sista frågorna är av grundläggande betydelse för mitt eget land, Irland. Jag anser att stor respekt måste visas för behovet av social, ekonomisk och regional sammanhållning och att skydd för befolkningarna i de regioner som är starkt beroende av fisket måste ges högsta prioritet.
Jag vill att kommissionen ser över tillämpningen av principen om relativ stabilitet, så att behovet av ekonomisk, social och regional sammanhållning kan beaktas i högre grad. Det råder, enligt min mening, ingen tvekan om att detta måste göras utan att den grundläggande principen ifrågasätts. Jag skulle vilja ta tillfället i akt och gratulera Varela Suanzes-Carpegna till hans betänkande. Det faktum att det inte har lagts fram några ändringsförslag är ett tydligt tecken på att vi alla kan enas om den här texten. Det gläder mig att säga att alla idéerna i mitt yttrande för utskottets för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi räkning i en eller annan form har inbegripits i betänkandet. Varela Suanzes-Carpegna har i detalj förklarat vikten av den flerfunktionella rollen för EU:s fiskeri. Detta är någonting som måste beaktas i framtida WTO-förhandlingar, så att det säkerställs att producenterna i EU inte missgynnas. Kommissionen måste lägga fram lämpliga förhandlingsförslag. Till skillnad från vad som gjordes i fråga om jordbruket, skulle jag vilja uppmana herr Fischler att rådfråga kammaren om förslagen om fiskeripolitiken.
Sammanfattningsvis gläder det mig att Varela Suanzes-Carpegna har erkänt behovet av att ta hänsyn till sociala och ekonomiska faktorer, såsom sysselsättning i kustområden. Detta måste beaktas i WTO-samtalen och i översynen av den gemensamma fiskeripolitiken, och jag välkomnar hänvisningen i Varela Suanzes-Carpegnas betänkande till miljöstandarder och villkor för hygien och livsmedelssäkerhet. Jag vill även gratulera min kollega Cunha till hans betänkande.

Poignant
. (FR) Herr talman! Det betänkande som jag lägger fram avser regionala möten åren 1998 och 1999 som ordnats av kommissionen. Det har varit föremål för en intensiv, ibland livlig, debatt i utskottet inte för att det har en avgörande eller beslutande prägel utan för att det, liksom betänkandena av Gallagher, Varela och Cunha, hör till de första betänkanden som skall leda fram till diskussioner om den gemensamma fiskeripolitiken för 2002.
Det är ett känsligt ämne eftersom det är en sektor med mycket speciella särdrag och som berör vissa av våra områden i Europa och områden som är ganska utpräglade och begränsade. Dess verksamheter är i allmänhet i hög grad sysselsättningsskapande i samtliga produktionsled. Ett stort antal av våra områden är beroende av denna verksamhet och det är svårt att finna enkla alternativ till den i händelse av kris. Alla i dessa områden vet att den 31 december 2002 kommer att vara ett avgörande datum, eftersom det är den gemensamma fiskeripolitikens mötesdag, liksom 1992 och 1982, som om den genomfördes vart tionde år.
I syfte att bilda sig en åsikt - jag tror att det var en god idé - en så fullständig åsikt som möjligt för att förbereda detta datum, har utskottet ordnat ett systematiskt samrådsförfarande med samtliga partner som är anknutna till eller berörda av denna verksamhet genom att både sända ut frågeformulär och anordna möten. Det har hållits trettio möten som har samlat nära 1500 personer.
När det gäller formen har metoden i betänkandet ifrågasatts. Vissa ledamöter skulle ha önskat att vi i betänkandet inte gick alltför djupt in i sakens kärna. Vi har haft en omfattande diskussion i vårt parlamentsutskott och fiskeriutskottet anslöt sig slutligen till föredragandens åsikt - därför att jag tror att det inte fanns så många andra valmöjligheter - och var och en kunde på vanligt sätt försvara sina ståndpunkter i frågan. När det gäller innehållet, konstaterar man för övrigt att de lite traditionella politiska splittringarna är färre än de nationella, eller rentav regionala, splittringarna i varje stat och därför har många ändringsförslag ingivits. Vid granskningen av dessa ändringsförslag visade det sig att de inledande ståndpunkterna ibland var avvikande, men den politiska diskussionen gav grupperna möjlighet att närma sig varandra och möjliggjorde således en inledande text, en seriös utgångsgrund för att vid sidan av de övriga betänkandena inleda reformen av den gemensamma fiskeripolitiken.
Vid genomläsning av ändringsförslagen ser man rent övergripande att de flesta bestämmelser som röstades i utskottet återspeglar föredragandens synpunkt genom att de preciseras och förtydligas. Inom de kommande månaderna kommer grönboken att tillkännages - jag tror att det är i slutet av mars i år -, därefter kommer vi att få lagstiftningstexten under år 2002. För närvarande kan man i stort urskilja två skolor. Den ena skolan vill omforma hela systemet och samtliga grunder som har utgjort och utgör den gemensamma fiskeripolitiken. Den andra skolan vill utan att massivt ifrågasätta grunderna precisera, ändra och förbättra systemet så att fiskesektorn även i fortsättningen skall utvecklas samtidigt som man naturligtvis tar hänsyn till och skyddar fiskeresurserna. Var och en vet att den europeiska fiskesektorn måste ta itu med de problem som de flesta andra fiskeriindustrier i världen för närvarande har, och inte bara i vår världsdel eller i våra vatten. Det överdrivna fisket som minskar bestånden, fångsterna och inkomsterna utgör det främsta hotet mot fiskeresursernas framtid och fiskerinäringen i egentlig mening. Den ökade konkurrensen, som står i samband med globaliseringen av marknaden för fiskeriprodukter, utgör ytterligare en utmaning.
En större konkurrenskraft för fiskeriindustrin kommer att bero på den anpassningskapacitet som fiskerinäringen kommer att kunna uppvisa gentemot de krav som gör sig gällande såväl på grund av resurstillgången som efterfrågan på marknaden. Den gemensamma fiskeripolitiken är ett förvaltningsredskap som unionen har försett sig med för att planera fiske och vattenbruk. Denna politik har utformats för att förvalta en gemensam resurs och fullgöra de skyldigheter som anges i de första europeiska fördragen.
I betänkandet återspeglas således diskussionerna om de fyra områdena i den gemensamma fiskeripolitiken: bevarande och förvaltning av resurser, strukturpolitik, organisation av marknaderna samt förbindelser med tredje land. Rent övergripande begärs det att unionens politik på fiskeområdet förlängs i fråga om de allmänna riktlinjerna. Det är den röda tråden. Försiktighetsprincipen, en senare nyhet kan man väl säga, anges öppet, liksom viljan att utveckla ett ansvarsfullt fiske.
Föredraganden vill särskilt betona några förslag, i synnerhet bevarandet av status quo när det gäller 6-12 nautiska mil. Samma sak gäller för bevarandet av boxar efter de vetenskapliga kontrollerna, naturligtvis med frågan om tillträdet till Nordsjön som kommer att vara strängare på grund av utvidgningen. Bevarande av TAC och kvoter, men på villkor att de ses över. Misstro mot individuella överförbara kvoter och en strängare översyn av det fleråriga utvecklingsprogrammet. Harmonisering av kontroller och överträdelser och naturligtvis ett åtagande i fråga om fiskeavtal och särskilda handlingsprogram för Medelhavet.
Jag vill tillägga, och därmed avslutar jag mitt inlägg, frågan om regionalisering som man inte vill se som ett återförande av gemensamma tillgångar till nationell nivå, såsom Gallagher sade, och samtidigt att fler sociala åtgärder än för närvarande vidtas inom den gemensamma fiskeripolitiken. Gallagher och jag har kunnat ge intryck av att vi upprepar oss. Politik består i att upprepa sig och säga emot varandra. Vi har beslutat att upprepa oss.

Cunha
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill bara be om er förståelse för att jag, innan jag tar upp ämnet för mitt betänkande, tar en minut i anspråk för att säga några ord om Marockofrågan; jag vill nämligen gratulera kommissionär Fischler mycket varmt för det engagemang han har visat i förhandlingarna om att förnya fiskeavtalet med Marocko, denna applåd riktar sig också till kommissionens generaldirektorat för fiske.
Sedan inledningen av förhandlingarna har vi stött på en omedgörlig hållning från de marockanska förhandlarnas sida, och de har använt argument som " fiskbeståndets hållbarhet" för att minska möjligheterna för Europeiska unionens fiskeflotta att få tillgång till fiskevattnen. Vi vet emellertid att detta inte var de verkliga motiven, de har nämligen inte använt sig av samma kriterier för andra länder som de har skrivit avtal med och i privata avtal med olika aktörer, varav några från Europeiska unionen.
Med tanke på Marockoavtalets betydelse för Europeiska unionens fiskeekonomi, borde man ha gett denna fråga stor politisk prioritet på högsta nivå i själva Europeiska rådet; i rådet (utrikesfrågor) förutom naturligtvis i rådet för fiske. Det intryck jag har fått är att kommissionär Fischler och hans avdelningar har varit praktiskt taget ensamma i denna kamp, bortsett från en intervention, viktig men sporadisk, från kommissionens ordförande. Det är svårt att förstå att det från Marockos sida, med tanke på att Europeiska unionen är så många tusen marockaners hemland och då detta land får så många handelsförmåner för att kunna saluföra sina produkter på vår marknad, har funnits en så stor brist på ömsesidighet gentemot vår öppna och samarbetsinriktade inställning. Gemenskapens myndigheter har därför haft viktiga politiska triumfer att spela ut, på allra högsta nivå och med stöd från de mest berörda medlemsstaterna. Men vi kan se att denna triumf inte har spelats ut. Varför det? I sinom tid lär vi få veta, men hur som helst önskar jag innerligt att man snabbt når fram till ett rimligt förhandlingsresultat.
Låt oss nu gå över till mitt betänkande: till Guinea-Bissau. Det protokoll som styr fiskeförbindelserna mellan Europeiska unionen och Republiken Guinea-Bissau undertecknades i juni 1997 och trädde i kraft i december samma år och gäller fram till juni innevarande år. Till följd av en väpnad konflikt i Guinea-Bissau 1998, lade kommissionen fram ett förslag till till rådets och parlamentets beslut om upphävande av avtalet. Parlamentet ansåg i sitt betänkande av Girao Pereira, rån 1999, att kommissionens förslag var motiverat och legitimt och gav sitt fulla stöd. Därmed blev det möjligt att upphäva avtalet så länge fientligheterna pågick, därefter skulle upphävandet dras in och stöd beviljas regeringen i Guinea-Bissau för tillfälliga åtgärder till stöd för den lokala fiskesektorn, infrastrukturerna och kontrollverksamheten.
I samband med vissa förfarandemässiga och rättsliga problem som uppstod genom ett tidigare förslag från kommissionen, lägger man nu fram ett nytt förslag. Denna nya text har som syfte, precis som det tidigare, men med en annorlunda juridisk formulering, att bevilja Guinea-Bissaus legitima myndigheter ett belopp motsvarande den del som inte utbetalats av den ekonomiska ersättningen i enlighet med det gällande protokollet. Detta belopp uppgår till 6 500 000 euro och är uteslutande avsett för stöd till den lokala fiskeriverksamheten, förstärkning av kontrollmöjligheterna och återuppbyggnad av de under tiden skadade fiskeriinfrastrukturerna.
Kommissionen skall på grundval av ett handlingsprogram som lagts fram av regeringen i Guinea-Bissau betala ut 50 procent av den ekonomiska ersättning som föreskrivs och kommer att betala ut resten så snart regeringen i landet har lagt fram en detaljerad rapport över genomförandet av de planerade åtgärderna och de resultat man uppnått. Rapporten skall föreläggas kommissionens delegation före den 31 maj 2001. Men denna frist bör förlängas med hänsyn till de problem regeringen i Guinea-Bissau har för att organisera administrationen till följd av den väpnade konflikten. Därför har fiskeriutskottet godkänt den 31 maj 2003 som slutfrist för utbetalningarna, i stället för det ursprungliga förslaget om maj 2001. Med hänsyn till att det förslag som lagts fram av kommissionen i grund och botten är identiskt med det vi gav vårt samtycke till i mars 1999, att den föreskrivna ekonomiska ersättningen motsvarar det belopp som redan fastställts i det gällande fiskeprotokollet och att förslaget har vissa precisa syften, anser jag som föredragande, att parlamentet bör ge sitt samtycke till detta förslag.

Langenhagen
Herr talman, herr kommissionär! Vid denna sena timme har vi verkligen ett digert program, och denna första fiskeridebatt år 2001 är sannerligen omfattande. Alldeles särskilt gläder det mig att kunna hälsa er, kommissionär Fischler, välkommen i dag. Under lång tid ägde fiskeridebatterna rum i Strasbourg på fredagar. I och med det nya året har fredagen avskaffats, och vi debatterar redan på tisdagen. Medan många kolleger ändå inte lyssnar på oss i dag, har åtminstone ni kommit. Stort tack för det!
Å ena sidan knyts många förväntningar och förhoppningar till det nya året, också just av våra yrkesfiskare i unionen. Jag kan bara nämna reformen av den gemensamma fiskeripolitiken och kommissionens grönbok, som emotses med spänning. Men å andra sidan måste jag tyvärr konstatera att orosrynkorna på mina kollegers panna och - såvida jag kan se det härifrån, herr Fischler - även på er panna inte har minskat.
En orsak till detta är säkerligen de pågående och svåra förhandlingarna om fiskeavtalet med Marocko. Jag befarar att ljuset i slutet av förhandlingstunneln faktiskt ännu inte kan ses. Men kommissionens varsamma och diplomatiska agerande - låt mig uttrycka det så - vare sig det skett genom er, herr Fischler, eller genom vår kommissionsordförande Prodi, har hos motparten - och jag frestas nästan säga motståndarsidan - bara lett till ett ringa tillmötesgående och därigenom inte till några verkliga framsteg. Jag beklagar detta djupt, för jag vill ha ett avtal, men, det säger jag också helt tydligt, jag vill inte ha ett avtal till varje pris.
Den ekonomiska ramen är begränsad, och EU:s betalningar och motprestationer till dem måste stå i ett förnuftigt förhållande till varandra. Här måste Marocko äntligen slå in på en realistisk och förtroendeingivande väg. Marockos hittills praktiserade hindrande hållning skulle annars kunna bli till en bumerang, ty när allt kommer omkring är fisket inte den enda kontaktpunkten mellan Marocko och EU. EU skall inte vara en elefant i diplomatins porslinsbutik, men inte heller en loppa som bara hoppar omkring och irriterar.
Vi står inför nästa ekonomiska kompensation för de spanska och portugisiska yrkesfiskarna. Det är verkligen hög tid att tänka över alternativen och även namnge dem, hur djupgående de än kan vara, ty ett stöd kan och får inte vara någon permanent lösning. I detta sammanhang kommer det att bli intressant att äntligen närmare titta på undersökningen av analysen av förhållandet mellan kostnader och intäkter för fiskeavtalet och dra de nödvändiga konsekvenserna av detta. Denna punkt berörs nämligen också i synnerhet i vår kollega Gallaghers betänkande. En första presentation har ju gjorts, men för ack så länge sedan, och sedan dikterades tystnad. Vi får passa oss så att det inte är lugnet före stormen, ty tecknen pekar på storm!
Men till att börja med vill jag tacka Pat Gallagher för hans utmärkta betänkande. Som en av våra mest handlingskraftiga medkämpar i fiskeriutskottet har han än en gång gjort ett förtjänstfullt arbete. Hur viktig en analys av åtgärderna och utvecklingen är just med tanke på reformen av den gemensamma fiskeripolitiken - det måste jag nu verkligen inte särskilt påpeka. Men vad kommer att föreslås i kommissionens länge efterlängtade grönbok? Målet - det står klart för oss - måste vara samklang mellan en förbättring av fiskbestånden och fiskets socioekonomiska betydelse. Därför anser jag att det är oundgängligen nödvändigt att i högre utsträckning engagera intressegrupperna. Hit hör också med tanke på de avsevärda brister, som enbart i jordbrukssektorn t.ex. nu genom BSE kommit i ljuset, en tilltalande, ny marknadsföring av fisken, det hälsosamma livsmedlet och den absolut nödvändiga proteinleverantören.
Jag vill säga till er alla att vi har ett stort arbetsprogram framför oss. Jag ser fram emot en stimulerande och kontroversiell diskussion i det framtida europeiska fiskets intresse. Jag tror dock att vi aldrig får ge efter i våra bemödanden.

Miguélez Ramos
Herr talman! Jag tackar kommissionär Fischler för att han har kommit hit till kammaren i dag. Han är här på grund av en förfrågan som gjordes av PSE-gruppen under regeringskonferensen och jag vill erinra er om att ni i oktober 1999, en månad innan avtalets utgång, sade här att ni " skulle göra allt som stod i er makt för att finna en lösning" och att ni skulle " blöta era fötter" . Fjorton månader senare är det gemenskapsflottan som är blöt, men den står i vatten upp till halsen. Jag anklagar dock inte er för detta. Jag tror att ni har gjort vad som stod i er makt, vilket i realiteten var mycket lite. Som jag ser det är problemet att det inte har funnits en samordning av ansträngningarna från kommissionens olika avdelningar, det har inte funnits tillräcklig politisk drivkraft från rådet, och vad som enligt min åsikt är ännu allvarligare; regeringen i det land som berörs mest av detta har inte agerat med skärpa och skicklighet, och har inte arbetat parallellt med unionen.
Herr Varela, jag anser att Prodis besök, vilket jag tycker är mycket positivt, emellertid snarare har oroat sektorn än lugnat den, just på grund av den kritiska tidpunkt som det sker vid. Så mycket tveksamhet och tvivel finns för närvarande inom sektorn.
Fiskesektorn fortsätter att upprepa att den inte vill ha ett avtal till vilket pris som helst och att den fruktar att ett avtal undertecknas bara för att rädda ansiktet. Sektorn anser att marockanernas bud - de tekniska villkor som de vill att gemenskapsflottan skall underordna sig - är oacceptabla, och att det finns några ändringar; en rad begränsningar för trål/trålfiske med nedkylning och skaldjursfiskare som inte är godtagbara.
Jag anser att unionen måste ge de marockanska myndigheterna ett klart budskap. Unionen önskar ett lojalt samarbete med sina partnerländer, och vi kan nu alla konstatera att vi skulle ha tjänat mycket på om den marockanska regeringen hade svarat i tid på gemenskapens anrop. Det är inte godtagbart att den marockanska regeringen under fjorton månader har upprepat att den inte ville ha ett avtal, och att den nu försöker skylla detta på er, herr Fischler, att avtalet inte blir av och att förhandlingarna avbryts. Resultatet av detta kommer att bli att de nästa österrikarna - som ni själv - eller svenskarna som förhandlar i Rabat kommer att tro att det som marockanerna verkligen vill, är precis det motsatsen av vad de tänker eller säger.
Hela denna löjliga process, som nu har varat i fjorton månader, leder inte till något gott på grund av den enkla orsaken att inom vissa sektorer i unionen ökar den negativa attityden mot själva Europeiska unionen. Här tillbringar vi hela dagar med att diskutera underskottet på demokrati och avsaknaden av gott styre av unionen, och när vi sedan har en fråga att ta itu med som direkt påverkar över 4 000 fiskare, låtsas vi inte se det uppenbara och vi gör inte vad vilken regering som helst skulle göra för att försvara en så viktig del av dess produktiva organisation. Det finns de som anser att ordförande Prodi inte bara skulle ha blockerat fiskerisamarbetet, utan hela Meda-programmet II.
Poignant- och Gallagher-betänkandena förutser många punkter att ta upp till diskussion om den nära förestående reformen av den gemensamma fiskeripolitiken. Om vi godkänner en rad ändringar, tror jag att vi kan få två balanserade resolutioner och rätta till några motsägelser. Men ett välavvägt avtal, som det vi bör uppnå om grönboken, innebär inte att det blir en medelpunkt av olika extrema ståndpunkter, utan ett sammanhängande betänkande som fungerar som stöd för hela sektorns framtid och fiskets möjligheter till överlevnad som en ekonomisk verksamhet i hela Europeiska unionen. Den jämvikt som vi socialister vill se kan bara uppnås genom en fiskeripolitik som grundas på vetenskapliga kriterier, som anpassas efter marknaden, och genom avskaffandet av den politiska diskriminering som fortfarande lever kvar.
Reformprocessen måste präglas av samråd, som vår kollega Poignant säger, och jag gratulerar honom till hans arbete, vilket han har utfört under svåra omständigheter. Hans betänkande tydliggör många av de problem som vi kommer att bli tvungna att diskutera under reformprocessen av den gemensamma fiskeripolitiken. Betänkandet har bidragit med många lösningar, till exempel den socioekonomiska aspekten av fisket, utvecklingen av de sociala aspekterna av den gemensamma fiskeripolitiken och uppdateringen av de kriterier som skall fastställa att en region är beroende av fisket.
Även Gallagher-betänkandet är intressant i den mån som föredraganden nämner sociala aspekter och karakteriserar avtal med tredje land som en grundläggande del av den gemensamma fiskeripolitiken.
Vi begär att klara juridiska och vetenskapliga utlåtanden om restriktionerna för tillträde utarbetas. Vi anser att det inte får förekomma några som helst diskriminerande inslag av politisk art eller på grundval av nationalitet i reformen av den gemensamma fiskeripolitiken. Våra ändringsförslag stöder ett bevarande av den nuvarande gränsen på 6/12 sjömil.
Avslutningsvis skulle jag vilja gratulera Varela, och även Cunha, till deras utmärkta betänkanden om den utmaning som globaliseringen innebär och de hot som vissa aspekter av denna innebär för gemenskapens fiskesektor. Den internationella aspekten av den gemensamma fiskeripolitiken; behovet av att stärka unionens närvaro i multilaterala organisationer är en utmaning som vi måste ta itu med. Den här frågan kommer att återkomma och den kommer diskuteras många gånger här i kammaren. Jag gratulerar Varela till hans politiska förutseende, som man nästan kan kalla poetiskt.

Attwooll
Herr talman, herr kommissionär! Jag skulle vilja gratulera alla föredragande till deras utmärkta arbeten. Jag talar särskilt om frågan om regional förvaltning av den gemensamma fiskeripolitiken. Termen zonförvaltning är i själva verket ett bättre uttryck för det slags utveckling som vi skulle vilja se äga rum. Detta skulle omfatta ett större deltagande i beslutsfattandet av alla dem som har ett direkt intresse i de olika ICES-områdena, oavsett om de är engagerade i fiske, fiskberedning, vetenskapligt arbete eller bevarande. Om ett sådant system redan hade varit på plats, skulle vi inte stå inför de svårigheter som vi för närvarande står inför i samband med kommissionens förslag om en plan för torskens återhämtning för Nordsjön.
De som är mest direkt inblandade är övertygade om att planen, i dess ursprungliga form, både skulle få katastrofala följder för de berörda industrierna och negativa följder för torskbestånden, och denna åsikt stöds av miljövårdarna.
Europaparlamentets skotska ledamöter är mycket tacksamma mot kommissionären för att han vill möta oss och för hans försäkran om att dessa förslag ännu inte är orubbliga. Mycket arbete har gjorts lokalt, både i Skottland och runt Nordsjön, i fråga om bevarandeåtgärder i allmänhet och torskens återhämtning i synnerhet. Jag hoppas verkligen att kommissionen kommer att ta stor hänsyn till resultaten av det här arbetet. Jag skulle särskilt vilja be den att överge idén om att kräva en maskstorlek på 140 mm och att erkänna den skotska flottans stora beroende av blandat fiske. Jag litar på att den därför, i stället för att införa allmänna begränsningar för omkring 15 000 nautiska kvadratmil av Nordsjön, kommer att uttala sig för säsongsförbud i områden med riklig förekomst av torsk.

Hudghton
Herr talman, herr kommissionär! Det var oundvikligt att Gallagher och Poignant i sina betänkanden inte bara skulle kommentera det förflutna utan även i detalj rikta in sig på översynen av den gemensamma fiskeripolitiken, och jag anser att det är helt riktigt att Europaparlamentets ledamöter försöker påverka översynsprocessen innan ett formellt samråd med parlamentet äger rum.
Jag vill hävda att den gemensamma fiskeripolitikens huvudmål, nämligen att bevara fiskbestånden, inte har nåtts, och vi har som en följd därav fått se förändringar i kvoterna från år till år, vilket den nuvarande torskkrisen är ett exempel på. Vi måste dessutom på nytt undersöka beslutsprocessen och på vilken nivå besluten fattas. Flera ändringsförslag som lagts fram i mitt namn syftar till att fastställa vissa viktiga principer för översynen av den gemensamma fiskeripolitiken, inklusive att den relativa stabiliteten bör behållas, eftersom de goda skäl som låg till grund för dess införande som grundprincip förblir gällande och att i ljuset av erfarenheter med områden som Shetlandsboxen, bör skyddet av särskilda områden som fastställs på grundval av vetenskapliga råd fortsätta i framtiden. Och ett system för zonförvaltning, som grundar sig på ICES-områden och som medger att fiskeintressen, vetenskapliga intressen och bevarandeintressen deltar på ett meningsfullt sätt, bör upprättas; inte för att åternationalisera den gemensamma fiskeripolitiken, inte för att minska rådets eller kommissionens makt, utan för att göra det möjligt för varje medlemsstat som har kvoter i en särskild zon att hjälpa till att planera och rekommendera kontroller som är relevanta och lämpliga för dessa områden och därför sannolikt mer framgångsrika.
Den senaste tidens händelser har i Skottland lett till en ännu större brist på förtroende för beslutsprocesser och för den gemensamma fiskeripolitikens struktur. Hur kan, till exempel, kommissionen försvara oförändrade nivåer för det industriella fisket och till och med ökningar av bifångster av sikfisk, när den samtidigt minskar kvoterna för fisk som är avsedd för mänsklig konsumtion?
Låt oss använda de möjligheter som översynen av den gemensamma fiskeripolitiken ger oss att uppnå en fungerande lösning. Jag uppmanar kommissionen och rådet att allvarligt överväga zonförvaltning, naturligtvis inom en ram med gemenskapsomfattande mål, så att berörda parter kan delta i högre grad och så att den nya gemensamma fiskeripolitiken, när det väl är beslutad, verkligen kan fylla sitt syfte, nämligen att trygga det europeiska fiskets hållbarhet på lång sikt.

Jové Peres
Herr talman! Poignants och Gallaghers utmärkta arbete förtjänar ett erkännande, men jag tror ärligt talat att deras iver, de har mycket stor erfarenhet av och kunskap om sektorn, har medfört att de i några aspekter har kommit för långt bort från ämnet för sina betänkanden. Problemet är att detta betonades i ändringsförslagen, och att det i allmänhet och gällande några aspekter, till och med har lett till att motsägelsefulla punkter har godkänts. Jag hoppas att dessa problem kan rättas till i morgon under omröstningarna, eftersom min grupp skulle vilja rösta för dessa två betänkanden.
När det gäller frågan om fisket och globaliseringen, måste vi inse att gemenskapens begränsade självförsörjning av fiskeprodukter har medfört att handelsutbytet har liberaliserats mycket tidigare och i större utsträckning än inom andra sektorer, men att fiskeriverksamhetens beskaffenhet, den progressiva nationaliseringen av fiskevatten eller andra omständigheter, även om det finns många särdrag, får effekter som går att jämföra med de effekter som globaliseringen orsakar. Effekterna på det sociala planet blir särskilt kännbara, vilket ibland allvarligt påverkar arbetsförhållandena eller medför omlokaliseringar av verksamheter som är relaterade till fisket. Jag anser att Varelas utmärkta betänkande visar på åtgärder som kan rätta till dessa negativa effekter. Jag skulle även vilja gratulera herr Cunha.
Till sist vill jag bara peka på två saker: för det första, de negativa effekter som avsaknaden av ett avtal har, och kommer att få för gemenskapens sämre gynnade regioner, såväl för yrkesfiskarna som för de verksamheter som är relaterade till fisket och beroende av detta. På grund av att de är sämre gynnade områden, har omstruktureringsåtgärderna mycket små utsikter att lyckas.
För det andra anser jag att de marockanska förhandlarnas attityd knappast överensstämmer med en stat som har ett associeringsavtal med oss. I den nuvarande situationen måste kommissionen få de marockanska myndigheterna att förstå att associeringsavtalet endast kan grundas på principen om reciprocitet och att kommissionen i så fall vet att vidta lämpliga åtgärder. I media sägs det att om ett avtal kommer till stånd, kan detta i hög grad skada Europeiska unionens intressen. Jag skulle vilja att det blir ett avtal och hoppas att kommissionen har styrka att göra sina rättigheter till ömsesidighet gällande.

Ribeiro e Castro
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill uppmärksamma en punkt jag anser avslöjar en brist i den gemensamma fiskeripolitiken. Det vore bra om man tog hänsyn till detta i reformen 2002, eftersom det handlar om fiskerisituationen i gemenskapens yttersta randområden. Det hade varit bra om den gemensamma fiskeripolitiken också hade tagit hänsyn till det ändringsförslag som ingavs till Amsterdamfördraget och som framhöll den potential - som i Portugals fall när det gäller regionerna Azorerna och Madeira, men också i de franska och spanska yttersta randområdena - som finns i deras situation. Europeiska unionen har i dessa regioner som är särskilt missgynnade, möjligheten att föreslå en exklusiv ekonomisk zon och det är viktigt att vi i denna fråga understryker detta framtida strategiska värde.
När det gäller Marocko uppskattar vi den information vi har fått här av kommissionären, även om det för oss portugiser innebär en klen tröst. Situationen i Portugal gäller 40 fartyg som fortfarande ligger sysslolösa sedan december 1999 och många av dessa företag kan, om en dag avtalet går igenom, mycket väl ha blivit odugliga. Jag stöder därför Arlindo Cunhas och Miguélez Ramos kommentarer här om att vi måste inta en starkare ställning, dels från rådets sida, dels från kommissionens, i dialogen med den marockanska regeringen.
I allmänna termer bibehåller vi vår förväntansfulla försiktighet inför översynen av den gemensamma fiskeripolitiken 2002. Det är bekant att man har ett mycket kritiskt perspektiv i Portugal, för om fisket bör vara en källa till sysselsättning, har den portugisiska erfarenheten visat att den gemensamma fiskeripolitiken har varit en källa till arbetslöshet. Vi hoppas att bibehållandet av de beslutade kvoterna för i år blir en första positiv signal inför framtiden. Och vi följer med särskilt intresse det faktum att man har uppmärksammat den känsla av diskriminering som har avslöjats i de rådfrågningar som har genomförts de senaste åren, liksom problemet med planeringen bör beaktas ordentligt. Slutligen, och som min kollega Gallagher redan har understrukit, skulle vi vilja reservera 24 sjömil för kustfisket.

Fraga Estévez
Herr talman! Jag tvivlar fortfarande på den metodik som tillämpas, särskilt i Poignants betänkande, och jag anser fortfarande att de åsikter som fiskesektorn har uttryckt i de regionala mötena var värda en mer djupgående analys. Å andra sidan har Gallagher och Poignant dock framfört åsikter om många frågor som står i motsats till de åtgärder som gemenskapens fiskeripolitik bör innehålla. Den ansträngning de har gjort för att försöka samla kriterier måste få ett erkännande a posteriori men Europeiska folkpartiet anser att det fortfarande finns klara motsägelser vad gäller en del djupgående frågor.
Vi lägger därför fram en rad ändringsförslag, och avsikten med dessa är framför allt att försöka eliminera intrycket av att parlamentet inte har bestämda åsikter i fråga om den gemensamma fiskeripolitikens framtid, för så är det inte. Det är möjligt att vi inte är överens om konkreta åtgärder, men om de här betänkandena får något resultat är det att parlamentet är fullständigt överens med fiskesektorn om att gemenskapens fiskeripolitik är i behov av grundläggande förändringar. Därför ber jag er att ni godkänner våra ändringsförslag, därför att de, långt ifrån att på nytt gå in i sterila debatter, avspeglar den en vilja till förändring och ett behov av en djupgående reflektion om fiskepolitiken med blicken riktad mot framtiden och inte mot det förflutna.
Om detta behov inte skulle vara uppenbart, skulle ministerrådet ha lämnat klart spår redan i december. Såhär kan det inte fortsätta. De grundläggande brister som gemenskapens fiskeripolitik dras med ända från början, måste sektorn betala i slutet av varje år med en rad allt mer hänsynslösa nedskärningar av sin verksamhet. När det går så långt som till de ytterligheter som det har gjort i år, måste man fråga sig vilken ekonomisk sektor som skulle kunna överleva med dessa spelregler. Om resurserna blir sämre och sämre, beror det på att det begåtts en rad misstag i den politik som reglerar fiskeaktiviteterna som inte bara möjliggör dem utan framkallar dem. En sektor som begränsas av en rad förlegade normer, vilka är motsägelsefulla och många gånger oförståeliga, kan bara ha ett mycket begränsat ansvar när förhållandena är på det här sättet, och ändå är det sektorn som ensam får ta konsekvenserna.
Gemenskapens fiskeripolitik är i behov av en mycket djupgående sanering som skapar lösningar för en fiskeindustri som, tvärtemot de normer som styr den, och till och med trots dessa, har kunnat överleva och har gjort sitt bästa för att utvecklas och fortsätta ge kustregionerna inkomster och arbetstillfällen. Därför insisterar jag än en gång på att när missnöjet med resurspolitiken är uppenbart, vars strålande resultat vi nyligen såg än en gång i rådet i december, med ett system för totala tillåtna fångstmängder (TAC) som uppmuntrar till kassering av fångst, när frågor som den relativa stabiliteten och fritt tillträde fortfarande återstår att lösa, för att inte tala om anpassningen av den enda gemenskapspolitik i vilken det fortfarande finns diskrimineringar av nationella skäl, till fördragen, kan inte kommissionen på allvar föreslå oss sådant utkast till en grönbok som det som den har avfattat. Om kommissionen verkligen tror att det europeiska fiskets framtid inte bara beror på en enkel ändring av regelverket, utan på åtgärdsförslag som redan finns med i de nuvarande regelverken, om kommissionens storslagna förslag och stora upptäckt för den framtida gemensamma fiskeripolitiken kommer att vara de fleråriga TAC och främjandet av jordbruket, så kanske det är tid, herr talman, att med största allvar be att den lämnar plats åt andra personer som kan tillföra nya idéer och som åtminstone har en känsla för ansvar.

Candal
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Mycket kort och summariskt vill jag ta upp tre tankar här när det gäller den planerade revisionen av den gemensamma fiskeripolitiken.
Punkt ett: tillgång till de inrikes vattnen och resurserna. Bibehållandet av varje fiskesamhälles traditionella verksamhet måste angå Europeiska unionen. Därför tycker jag att det är viktigt att åtminstone bevara den reserverade tillgången till det så kallade territorialvattnet, och tänka på att den verksamhet som bedrivs av småfisket till största delen grundas på kustresurserna i varje medlemsstat.
Punkt två: principen om relativ stabilitet och full användning av fiskemöjligheterna utanför gemenskapsvattnen. Principen om relativ stabilitet utgör en grundpelare i den gemensamma fiskeripolitiken. Men tillämpningen av denna princip i förhållande till de fiskekvoter unionen har fått genom finansiella motprestationer, dels genom avtal med tredje land, dels i vatten som förvaltas av regionala fiskeorganisationer, kan leda till snedvridna situationer. Nämligen: gemenskapen utnyttjar inte helt och hållet de kvoter man mot ersättning får fiska i, i vattnen hos några tredje länder, även om det finns medlemsstater som är intresserade av att utnyttja dem. När det gäller avtalen som kallas " med sydliga länder" förutsätts det att den icke utnyttjade delen, efter att medlemsstaternas använt sina fiskemöjligheter, skall ges alla medlemsstater som är intresserade, i avtalen som kallas " med nordliga länder" tillämpas inte denna mekanism.
Europeiska unionen utnyttjar inte fullt ut de fiskekvoter den får på öppet hav, inom ramen för de regionala fiskeorganisationerna, även om det finns medlemsstater som är intresserade av att fiska de kvantiteter som inte har fiskats av " entreprenörerna" , för att uttrycka det så. Genom att alltså ibland gå under de kvoter som tilldelats de fördragsslutande parterna, reduceras deras ställning.
Punkt tre: Europeiska unionens roll på den internationella scenen. Eftersom unionen i sin helhet är en fiskenation på global nivå och en av de stora marknaderna för fiskprodukter, är det viktigt att kräva och ta på sig den roll som motsvarar dess betydelse inom ramen för de internationella organisationerna och särskilt de regionala fiskeorganisationerna. Jag tackar kommissionären mycket för hans arbete och ber honom att använda de femton ländernas kraft i förhandlingarna med Marocko och inte bara fungera som Portugals och Spaniens advokat.

McKenna
Herr talman! Den gemensamma fiskeripolitiken har, som många påpekat, misslyckats med att bevara fiskbestånden på en nivå som är tillräcklig för att stödja en livskraftig industri. Detta beror åtminstone delvis på den motstridiga naturen hos några av målen för den gemensamma fiskeripolitiken enligt förordning 3760/92.
Det är omöjligt att tillfredsställa både marknaden och industrin samtidigt, om man vill bevara resurserna. När den gemensamma fiskeripolitiken revideras nästa år, är det nödvändigt att bevarande av fiskbestånden och skydd för den marina miljön fastställs som dess grundläggande och allt överskuggande mål, och det enda sättet att nå dessa mål är att tillämpa en sträng och mångsidig försiktighetsprincip i fiskeriförvaltningen. Försiktighetsprincipen skulle innebära att man, innan ett bestånd utsätts för kommersiellt fiske, måste genomföra en vetenskaplig bedömning av beståndet och fastställa en försiktigt beräknad total tillåten fångst.
Med andra ord skulle det rovfiske av vissa arter och vissa djuphavsbestånd som somliga EU-länder för närvarande ägnar sig åt inte tillåtas. Det innebär att varje ny fiskeutrustning eller varje betydande ändring av befintlig utrustning måste bedömas med avseende på dess potentiella inverkan på målbeståndet och på andra arter som fångas som bifångst eller med avseende på varje inverkan på den marina miljön. Det innebär att vara försiktig när man fastställer en nivå på vilken man vill behålla ett fiskbestånd. Att använda maximal hållbar avkastning eller någon av ett antal andra referenspunkter är helt enkelt felaktigt, för det leder till överfiskning och kollaps för beståndet.
Vi måste fastställa mål och begränsande referenspunkter som gör att fiskbeståndet behålls på en nivå som är tillräckligt hög för att risken för utrotning av eller kollaps för beståndet skall vara obetydlig. Den bästa definitionen hittills av försiktighetsprincipen är den i FN:s avtal om fiskbestånd, och många av dessa och andra principer definieras där. EU har godtagit dessa idéer för vissa bestånd, och jag tycker att det är hög tid att EU genomför dem på de egna bestånden.
Ett antal saker har redan sagts om Marocko, och jag vill bara säga att vi insisterar på att det är helt upp till Marocko, som en kuststat med suveränitet över sin fisk och sitt exklusiva ekonomiska område, att bestämma vad den vill göra med dessa resurser. Vi motsätter oss därför varje slags politiskt eller ekonomiskt tryck på Marocko för att uppmuntra eller tvinga landet att sluta ett avtal med Europeiska unionen. För det andra är vi orubbliga i fråga om att ett potentiellt avtal med Marocko inte får omfatta frågan om tillträde till vattnen utanför Västsahara. Vi erkänner inte Marockos suveränitet där, så Marocko har följaktligen ingen som helst rättighet att diskutera frågan om tillträde för EU-fartyg till de vattnen, och EU har heller ingen rättighet att inleda sådana förhandlingar med Marocko eller att tillåta fartyg under EU-flagg att verka där, vilket har förekommit tidigare.

Figueiredo
Herr talman! Den socioekonomiska betydelsen av fiskerisektorn är bekant, inte bara när det gäller den direkta och indirekta sysselsättningen som den skapar utan också för den ekonomiska utvecklingen av många regioner och fiskesamhällen, inklusive det småskaliga kustfisket som garanterar försörjningen av färsk fisk och bevarar Europeiska unionens traditioner och kultur. Det finns dock en djup kritik, vilket bekräftades under de regionala seminarierna, mot den gemensamma fiskeripolitiken, dels mot systemet med tillåten totalfångst och kvoter, dels mot de fleråriga utvecklingsprogrammen, vilka har varit diskriminerande och inte medfört några större fördelar för sektorn. Detta innebär att de medlemsstater som har uppfyllt målen inte skall kunna straffas med nya minskningar av fiskekapaciteten samtidigt som de övriga länderna inte har uppfyllt de mål som ställts upp i de tidigare fleråriga utvecklingsprogrammen.
Det stod också klart att de flesta yrkesfiskare tvivlar på vetenskapliga yttranden angående förvaltning och bevarande av fiskebestånden, även om de inte ifrågasätter behovet av att bevara arterna. Det krävs alltså en långtgående översyn av den gemensamma fiskeripolitiken, där yrkesfiskarna och andra berörda parter finns med i beslutsprocessen så att deras erfarenheter och kapacitet kan bidra till att få fram ett mer funktionellt och realistiskt system. Det krävs strukturella åtgärder för att garantera överlevnaden för de samhällen som är beroende av fisket, och socioekonomiska åtgärder som förbättrar villkoren för yrkesfiskarnas liv. Dessa får inte drabbas av de eventuella skydden av arterna, så som har skett i norra Portugal med sardinfiskarna.
Det är också viktigt att ta hänsyn till särdragen i gemenskapens yttersta randområden. Och det är särskilt viktigt, vilket sägs i Gallaghers betänkande, att vi går mot en utvidgning av den exklusiva zonen till 24 sjömil, för övrigt ett beslut som har fattats redan tidigare i detta parlament. När det gäller de pågående förhandlingarna inom ramen för Världshandelsorganisationen är det viktigt att, som i Varela Suanzes-Carpegnas betänkande, betona att gemenskapens fiskeriverksamhet inte får granskas ur ett rent ekonomiskt perspektiv på varuutbyten. Europeiska unionens fiske har en mångfunktionell karaktär, som bidrar till att konsolidera det sociala och ekonomiska nätet i kustområdena. Det utgör också en livsstil och en sammanhållningsfaktor i stora kustområden och är en garanti för livsmedelsförsörjningen.
Jag vill också ta upp de internationella fiskeavtalen, som spelar en grundläggande roll i den europeiska flottans försörjning av den europeiska marknaden. Men den information som vi har fått här är särskilt oroande, inte bara när det gäller de försenade fiskeavtalen med Angola, utan också svårigheterna att förnya fiskeavtalet med Marocko. Det är nu viktigt, inte bara med ett klargörande som har getts här, utan också att det vidtas åtgärder som kan garantera skyddet av yrkesfiskarna och rättigheterna för de redare som påverkas av denna situation, vilket har skett i Portugal.

Van Dam
Herr talman! År 2001 är det år då kommissionen måste formge en ny gemensam fiskeripolitik. Jag tycker det är av största vikt att kommissionen engagerar fiskerisektorn själv i förberedandet inför dess beslut. Vid översättningen av undersökningsresultat till fångstbegränsningar får inte kommissionen bara konsultera vetenskapsmän utan även fiskare, annars framkallar införandet av totalt tillåtna fångstmängder och fångstkvoter onödigt motstånd bland dem. Fiskare, åtminstone i Nederländerna, erkänner nyttan av fångstbegränsningar om de är väl underbyggda. Ett dåligt exempel är den nyligen införda fångstbegränsningen på spätta och tunga för nederländska fiskare, vilket kommer att kosta dem 35 miljoner euro. En begränsning som enligt Europeiska rådet (fiske) behövs för att skydda torsken medan biologerna menar att en sådan rekommendation aldrig givits och att det är ett politiskt beslut.
De europeiska yrkesfiskarna är verksamma i mycket olikartade fiskevatten. Det kräver ett regionalt handlingssätt som ligger helt i linje med Europeiska unionens subsidiaritetsprincip. Det betyder i Nederländernas fall politiken för Nordsjön skall utarbetas tillsammans med andra Nordsjöstater. Dessa länder bestämmer om det i Nordsjöns sköra system finns plats för båtar från andra områden. Om unionen forcerar fram andra båtars tillträde till Nordsjön, är kvotering av fiskarter som ännu inte kvoterats ett reellt alternativ för att hålla bifångsten av kvoterad fisk inom rimliga gränser.
Slutligen ansluter jag mig till föredragande Gallaghers begäran om en lönsamhetsanalys av de fiskeavtal som kommissionen sluter med tredje land. Tjänar alla medlemsstater på den här utgiften av gemenskapspengar? Det tvivlar jag starkt på.

Stevenson
Herr talman! När vi debatterar de utmärkta betänkandena av mina kolleger Varela, Cunha, Poignant och Gallagher, är det mot bakgrund av en kris i EU:s fiskerisektor. Då vi begrundar de radikala reformerna för den gemensamma fiskeripolitiken, som utan tvekan är nödvändiga och länga emotsedda och som blir belysta i dessa betänkanden, gör vi det i vetskap om att fiskbestånden minskar väldigt snabbt. Alltför många yrkesfiskare jagar alltför få fiskar. Som en följd därav minskar EU:s fiskeflottor, och många tusen arbetstillfällen får förlorade till havs och på land.
Situationen på Nordsjön är särskilt oroväckande. I december meddelade rådet stora nedskärningar av de totala tillåtna fångsterna och kvoterna. Kommissionen försöker nu genomföra provisoriska nödåtgärder för att hjälpa torskbeståndet att återhämta sig, eftersom det har fallit till ohållbara nivåer i den sektorn.
Jag är, i likhet med mina kolleger, de övriga skotska parlamentsledamöterna, ytterst tacksam mot kommissionär Fischler för att han tidigare i kväll gick med på att träffa oss för att diskutera dessa dramatiska nödåtgärder. Vi välkomnar Fischlers generösa erbjudande att träffa ledare för industrin för att diskutera alternativ till de drakoniska förslag som Generaldirektoratet för fiske har gjort mycket reklam för under de senaste dagarna.
En förståndig, flerårig plan för torskens återhämtning som omfattar realistiska tekniska bevarandeåtgärder, fiskeförbud vid torskens yngelplatser och avvecklande av de större nya fiskefartygen kommer helt säkert att vara förståndigare än att driva en plan som skulle medge ett fortsatt industriellt fiske i vidsträckta begränsade zoner och som kanske skulle leda till att halva den skotska flottan gick i konkurs.
Poignants och Gallaghers betänkanden har framkallat ett antal ändringsförslag, med vilka man vill slopa gränserna på 6-12 sjömil, öppna Shetlandsboxen och få fritt tillträde till Nordsjön. Det finns helt klart vissa medlemsstater som fortfarande ser resurserna i Nordsjön som en lotterivinst. Jag hoppas att den här debatten kan få dem att komma till besinning.

Kindermann
Herr talman! Hur skall och bör Europeiska unionens gemensamma fiskeripolitik se ut efter 2002? Detta funderar man över bland dem som ägnat sig åt fiskeriet både länge och väl. Poignants och Gallaghers betänkanden är viktiga milstolpar i den förberedande diskussionen. Den egentliga reformdiskussionen kommer dock att påbörjas först när kommissionen lagt fram sin grönbok om några månader. Ändå kan man förstå om företrädarna för de mycket olika fiskeriintressena i Europeiska unionen redan nu försöker påverka förberedelseprocessen inom kommissionen.
Så många krav har ställts på kommissionen. Ännu, anser jag, är det dock för tidigt för Europaparlamentet att binda sig. Vi bör inom ramen för dessa båda betänkanden begränsa oss till att ta upp problemen och diskutera olika lösningar.
Båda föredragandena har lagt ned mycket arbete och kartlagt de väsentliga problemen med den gemensamma fiskeripolitiken. Det vill jag tacka dem så hjärtligt för.
Jag vill bara ta upp tre av dem. För det första den problematiska frågan med tillgång till vattnen, som åtminstone borde granskas på nytt inom ramen för reformen. Som grundval när skyddszoner skall slås fast måste man använda vetenskapliga analyser, av vilkas resultat man sedan måste dra rimliga konsekvenser.
För det andra: Regionalisering är ytterligare ett slagord, som alltid framkallar kontroversiella diskussioner. Här handlar det dock inte om exempelvis en åternationalisering, hur den än skulle se ut. Vi har inom EU en gemensam fiskeripolitik, och så kommer det att förbli.
För det tredje: Avslutningsvis vill jag än en gång framhäva hur viktigt det är att införliva hela fiskerisektorn - fiskare, vetenskap, industri osv. i den förestående reformprocessen. Bara på så vis kan vi stärka acceptansen av den nya gemensamma fiskeripolitiken hos berörda parter.

Piétrasanta
Herr talman! Fiskepolitiken i Europeiska unionen är ett omfattande ämne. Jag går här in på det i belysning av globaliseringen och den särskilda frågan om Guinea Bissau.
När det gäller oss i Gruppen De gröna, vill jag påminna om att vi är för en fiskemetod, som respekterar den naturliga jämvikten, utveckling av småskaligt fiske och småföretagsfiske - som är sysselsättningsskapande - samt selektivt fiske som tar hänsyn till det tillgängliga beståndet. Det gäller inte bara att nå en tillfredsställande ekonomisk utveckling för företagen utan också att bevara den sociala aspekten.
Vi är inte positiva till att stöd utdelas som gynnar ett fiske, som är till överdrift industrialiserat, ett fiske som tar allt utan åtskillnad med risk för att förslösa arterna och undergräva livsmedelssäkerhet och biologisk mångfald, detta fiske som låter fiskeflottorna överdrivet växa, etc. Av den anledningen anser vi att okontrollerade marknadskrafter utgör en av de främsta orsakerna till överinvesteringar och att dessa frågor måste beaktas inom ramen för de kommande förhandlingarna i Världshandelsorganisationen om avreglering av handelsutbytet.
Vi ber således kommissionen att lägga fram lämpliga förslag till de övriga medlemmarna i Världshandelsorganisationen såväl om frågan om de subventionerade sektorernas riktlinjer som den sociala avdelningen. Vidare är vi i allmänhet inte särskilt positiva till de fiskeavtal som förhandlats bilateralt mellan Europeiska unionen och ofta små tredje länder, vars budgetar ibland är av samma storleksordning som de utdelade stöden.
Vi måste i så hög grad som möjligt hålla oss kvar på en integrerad nivå. I fallet Guinea Bissau godkänner vi emellertid tilldelningen av en reserv på 6,5 miljoner euro, eftersom den är ägnad för stödåtgärder för det lokala fisket, infrastrukturer och kontrollverksamheter, och att en utförlig rapport om användningen av dessa medel kommer att föreläggas parlamentet.

Lisi
Herr talman, herr kommissionär! Låt mig först av allt gratulera Varela som har gett oss ett betänkande med visioner, som stöds av hela utskottet, och till Cunha som också har gjort ett utmärkt arbete. Men det råder inget tvivel om att de punkter och frågeställningar som är mest känsliga bland dem vi tar upp idag, något som redan påpekats av flera kolleger, är de som nämns i betänkandena från Gallagher och Poignant.
Jag tänker inte upprepa de tekniska skälen till att dessa frågor är känsliga: frågan om sex och tolv sjömil, frågan om skyddade områden, frågan om bibehållande av principen om relativ stabilitet, frågan om regionaliseringen som på sätt och vis kan tolkas som en åternationalisering. Jag delar uppfattningen att detta är speciella och känsliga frågor, något som understrukits av mina kolleger. Just på grund av att vi befinner oss i en reformfas - och om man genomför en reform så är det just på grund av att det man har inte fungerar, för i annat fall skulle frågan om en reform inte bli aktuell - så tror jag vi bör vara medvetna om att vi inte kan lämna allt som det är och inte heller kan vi, å andra sidan, bevara motsättningarna i de riktlinjer som vi lägger fram. I den andan har PPE lagt fram ändringsförslag som just försöker skapa enhetligare ståndpunkter.
Men låt mig ändå ge ett enda råd till kommissionären och oss alla: det är viktigt att vi kommer fram till en balans i dessa frågor, även av politiska skäl. Vi kommer just från det senaste plenarsammanträdet i december, där vi alla - kommissionen och parlamentet - kritiserade Nice därför att det blev startskottet för en ny era av nationalisering och bevakande av partsintressen från enskilda länders sida och vi sade att det rådet äventyrade hela gemenskapsmetoden. Nu måste vi därför se till så att vi inte misslyckas inom denna sektor som kommer att bli ett föredöme när det gäller att skapa en gemensam politik, men för att lyckas med det måste vi ge ett svar till dem - och det är i första hand de anställda - som klagar över att det inte finns ett tillräckligt deltagande, att man inte instämmer i de val som görs, att det med andra ord inte finns någon delaktighet i beslutsprocessen.
Om vi gör detta, så lyckas vi visa - och jag är övertygad om att vi kan klara av det - att man kan skapa en bra gemensam politik, utnyttja skillnaderna i stället för att motarbeta dem och engagera de anställda i samtliga medlemsstater, framför allt de anställda inom fiskesektorn i all dess komplexitet.

Stihler
Herr talman! Det är alltid betryggande att se samma ansikten i varje fiskedebatt, och jag skulle vilja försäkra kommissionären, kollegerna och vännerna om att vi, trots att vi kanske är få till antalet, har ett aktivt intresse för fiske, och det spelar ingen roll hur sent debatten äger rum - var så säker på att vi kommer att vara där.
Reformen av den gemensamma fiskeripolitiken och det kommande offentliggörandet av grönboken markerar en kritisk tid för fiskeindustrin. Å ena sidan vill alla vi här i kammaren se en effektiv fiskeindustri, inte minst på grund av att vi njuter av att äta produkten; men å andra sidan står vi inför grava vetenskapliga bevis om fiskbestånd som fiskas så hårt att vissa arter kanske inte kommer att finnas kvar i framtiden.
Som många av mina skotska kolleger har nämnt i kväll, dominerar torskfrågan nyheterna i Skottland. Somliga säger att det även innan grönboken offentliggörs kan finnas lite kvar av den skotska flottan, på grund av nedskärningar i den totalt tillåtna fångstmängden, kvoter och de framlagda förslagen om torskens återhämtning. Andra säger att vi måste bevara för att ha en fiskeindustri över huvud taget; de hänvisar till artikeln i Nature 1996, i vilken man varnade för en kollaps för torskbestånden. Jag vet uppriktigt sagt inte hur man gör det omöjliga, men före utgången av 2002 måste vi lyckas med det.
Att döma av samtal med människor i industrin, med dem som arbetar med vetenskaplig forskning och med dem som arbetar med bevarande, tycks det finnas en vilja att engagera sig och ett behov av större deltagande från alla berörda parter. I Skottland har Scottish Fishermen's Federation (Skotska yrkesfiskarförbundet) och Världsnaturfonden (WWF) förenat sig och föreslagit ett bättre arbetssätt. Förslaget om zonförvaltning och större regionalisering av den gemensamma fiskeripolitiken är ett allvarligt menat förslag som stöds både av fiskegrupper och av bevarandegrupper. Det finns förslag även i andra länder. Detta kan bara vara bra för debatten.
Sammanfattningsvis, detta år och nästa kommer att ge en möjlighet att få ordning på den gemensamma fiskeripolitiken. Jag ser fram emot att debattera frågan framtida tisdagar i Strasbourg.

Nogueira Román
Herr talman, herr kommissionär Fischler! Ordförande Romano Prodi fick ett ordenstecken av den marockanske kungen och samtidigt skrev han under ett samarbetsavtal med detta land där fisket inte ingick. Den europeiska flottan vid den kanarisk-sahariska fiskebanken åker sedan ett år tillbaka inte längre till havs och det finns tusentals arbetare som är strandsatta. Kommissionen har inte tagit sitt ansvar och är beredd att skriva på ett begränsat och olyckligt avtal som öppnar vägen för att förstöra vår flotta på två eller tre år.
Resolutionerna från detta parlament avvisas och själva parlamentet försmås. Medlemsstaterna, främst Spanien, vrider på huvudet för att slippa se. Detta är den beklagliga bild som redarna, fiskarna och befolkningarna i Galicien, Andalusien, Kanarieöarna och Portugal har av Europeiska unionen i dag. Jag ledsen att behöva säga er, herr kommissionär Fischler, att värre än så här hade ni inte kunna ställa till det.

Maat
Herr talman! Jag vill allra först gratulera kollegerna Gallagher och Poignant till det sätt på vilket de har givit en ansats till den nya grönboken. Det verkar nämligen den här diskussionen vara en förberedelse för och man skulle kunna säga att vi missbrukar de här betänkandena på ett lämpligt sätt för en synpunkt på det.
När det gäller fiskeripolitiken så är det egentligen en sak om vilken vi måste säga att kursen måste ändras på ett antal punkter och med avseende på den diskussionen skulle jag vilja göra några inlägg, naturligtvis även utifrån det område jag kommer från, för att ange vad vi förväntar oss av grönboken. Till att börja med gäller det kontrollen inom EU och särskilt kvotkontrollen. Den måste regleras bättre i framtiden eftersom politiken står och faller med den och om man vill skapa en riktigt strukturerad politik så måste kontrollen vara bra också. Det är också huvudfrågan och på sikt kommer vi också att behöva fundera över sanktioner på det området när länder inte har några lämpliga system för kvotkontrollen.
Den andra viktiga punkten för den framtida politiken är ett omstruktureringsprogram som bör utarbetas som ersättning för det nuvarande fleråriga utvecklingsprogrammet. Det europeiska stödet bör främst gå till en verklig kapacitetsbegränsning och miljö- och kvalitetsinvesteringar med följande åtgärdspunkter: en reglering av antalet dagar till havs i alla EU-länder, i mitt land har vi mycket goda erfarenheter av det, vilket också visade sig vid fiskerikonferensen i Bryssel för några månader sedan. En annan punkt är ett premiesystem för användning av nät som begränsar bifångsterna, en verklig teknisk förbättring alltså. Den tredje punkten är ett så kallat set aside-system för områden som drabbats hårt av fiskbeståndets minskning. Jag tänker till exempel på de områden i Europa som är mycket beroende av torskbeståndet och dess minskning. Det måste Europa däremot investera i.
En fjärde punkt för mig är den omorganisering av fiskepolitiken som måste ges mer form.
En femte punkt är verklig investering i livsmedelssäkerhet eftersom dioxindiskussionen börjar närma sig fiskerisektorn och det måste vi ha ett ordentligt svar på.
En sjätte punkt är att vi när det gäller miljöproblemen i anslutningsländer i samband med utvidgningen av unionen måste ägna påtaglig uppmärksamhet åt de problem som där förekommer inom området livsmedelssäkerhet.

Bautista Ojeda
Herr talman! Vi står inför kommissionens och rådets totala brist på förmåga att förhandla i medborgarnas namn. Siffrorna från de senaste eurobarometrarna förutspår en ökad tveksamhet, som kanske är en trogen återspegling av denna bristande förmåga att förhandla.
När det gäller avtalet med Marocko har de inte betytt något alls. Till och med det franska ordförandeskapet har sagt att det inte var i stånd att garantera ett avtal. Vi har därför ett ökande socialt problem i alla hänseenden och vi har inga riktiga alternativ. Några av våra fiskestäder kommer att bygga sin ekonomi på - och delvis tack vare - de droger som Marocko odlar och säljer och som européerna konsumerar.
Inför Marockos utpressning att förhandla med fiskevattenresurser som tillhör folket i Sahara, svarar kommissionen med att se gemenskapens fiskare som fiender, den skär ner kvoterna och visar Marocko vilken väg landet skall följa, utan att föreslå något alternativ. Kan någon i dag försäkra att alla gemenskapens fartyg som har fiskat i Marockos vatten ligger förtöjda? På det viset kommer förbindelserna mellan Marocko och Europeiska unionen att allvarligt försämras. Alla de fondmedel som har avsatts för detta avtal bör helt och hållet finansiera de berörda regionerna.
Under tiden försökte kommissionens ordförandeskap att lösa ett mycket gammalt problem i sista stund. Vi är oroade över det faktum att den lösning som föreslås kommer att vara en ett lappverk att visa upp för media och inte en verklig lösning på problemet.

Musotto
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Globaliseringen är ett fenomen som förstärks, som kommer att leda till innovationer och som kommer att medföra betydande förändringar i alla sektorer av ekonomin. Jag instämmer helt med Varela när han talar om globaliseringen som ett fenomen som får olika återverkningar beroende på de konkreta fallen. Om den för många utgör en utmaning som skapar rikedom och möjligheter, utgör den för andra, eller snarare dem som inte kan eller vill anpassa sig till förändringar, en källa till problem och otillfredsställelse.
Inom fiskesektorn har anpassningen till en ekonomi med globala dimensioner fått olika återverkningar. När det gäller Sicilien eller Sardinien hotas vissa småskaliga kustnära fiskeflottor, som hittills har utvecklats och överlevt i ett lokalt sammanhang, av globaliseringens effekter, och i många fall utgör de småskaliga flottorna stöttepelarna i lokala samhällen som lever av denna ekonomiska verksamhet.
När man därför diskuterar förhandlingarna om en avreglering av handelsutbytet inom ramen för Världshandelsorganisationen, så bör man hålla de skilda förutsättningarna i åtanke, så att man inte kommer fram till en total avreglering av tullbestämmelserna, något som skulle kunna åstadkomma irreparabla skador och leda till att hela branschen slås ut. Vi måste därför stödja en politik som syftar till tulltariffer baserade på ett ömsesidigt utbyte och hålla i åtanke att i många länder drabbas importen från Europa av andra hinder än tulltariffer, vilket gör det omöjligt för den fria marknaden att fungera korrekt.
Vi måste dessutom stoppa fisket av vissa migrerande arter som i Europa är skyddade, men som i andra länder kan fiskas för att därefter säljas på den inre marknaden.
Det skulle också vara lämpligt att se över det befintliga systemet med kommersiellt gynnade länder, för i vissa fall har några tredje länder nått en utvecklingsnivå som inte längre motiverar tilldelningen av gynnad status.
Slutligen måste vi stödja en politik från Europeiska unionens sida som innebär att man kräver att den europeiska flottan får tillträde till de fiskevatten som man förhandlar med för att produkter från tredje land skall få tillträde till gemenskapens inre marknad.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Å kommissionens vägnar vill jag först tacka alla föredragande så hjärtligt, men även fiskeriutskottet och de andra deltagande utskotten, för det omfattande arbete som de utfört inför dagens debatt. Jag vill också särskilt tacka ordföranden i fiskeriutskottet, herr Varela, för att han samordnat allt arbete och för hans intressanta initiativbetänkande.
Herr Varela, ni visar i detta betänkande mycket tydligt att man inte kan tala om framtiden för den gemensamma fiskeripolitiken utan att ta hänsyn till den vidare ekonomiska miljön för fiskeriverksamheten. Som varje annan ekonomisk verksamhet påverkas även fisket av globaliseringen. Mycket i ert betänkande och den dithörande resolutionen kan jag helt skriva under på. Ni framhäver att den europeiska fiskeripolitiken är bunden till principen om mångfunktionalitet, alltså en hållbar fiskeriekonomi, som bevarar fiskeresurserna och skyddar havsmiljön, och där de kustregioner som bedriver fiske lämnar ett viktigt bidrag till de ekonomiska och sociala strukturerna.
Särskilt välkomnar jag också ert stöd i kampen mot illegalt och ansvarslöst fiske. Vi kommer att få tillfälle att tala om gemenskapslösningar på detta brännande problem. Jag konstaterar dock redan nu att även ni här förespråkar ett mer eftertryckligt agerande.
För tre punkter i betänkandet ser jag också ett behov av diskussion. För det första konstaterar jag i betänkandet en viss tendens till ett starkare skydd mot internationell konkurrens. Det motiveras med att fisket i vissa kustregioner är en viktig arbetsgivare. Det är säkert riktigt, men om vi ensidigt insisterar på att arbetstillfällena absolut måste bevaras enbart med hjälp av fiskeripolitiken, och inte överväger hela den lokala situationen för en kustregion, så löper vi risk att eventuellt lämna subventioner åt fel håll. Det vore kontraproduktivt, både för fiskeresurserna och för jobben.
Fisket måste kunna stå på egna ben. Det kanske i somliga fall kan leda till en minskning av status quo, men om regioner drabbas av sådana strukturanpassningar, då måste gemenskapen naturligtvis hjälpa till. Den mest effektiva hjälpen består möjligen i att vi ger framför allt ungdomar en framtid och erbjuder dem alternativa sysselsättningsmöjligheter till fisket.
För det andra vill jag gå in på de WTO-förhandlingar som ni berörde. Det är, som ni vet, för närvarande inte överenskommet om det överhuvud taget skall startas någon ny WTO-runda och vilken omfattning den kommer att ha. Men även om det blir en omfattande runda vågar jag betvivla att gemenskapen, i de frågor som det då kommer att handla om, exempelvis investeringar eller etableringsrätt, skulle vara beredd till ömsesidighet inom fisket. Exempelvis får i de flesta medlemsländer hittills bara infödda eller personer som hör till ett EU-land investera i fiskerisektorn.
För det tredje: Slutligen vill jag erinra om att det sedan den gemensamma fiskeripolitiken påbörjades har accepterats att gemenskapen har en plats och en röst. Den rent numeriska nackdelen uppvägs mer än väl av fördelen med större inflytande vid utformningen av den internationella fiskeripolitiken. Sammanfattningsvis vill jag fastslå att ni, herr Varela, med ert betänkande har lämnat ett viktigt bidrag för den fortsatta diskussionen om den gemensamma fiskeripolitikens framtid. Kommissionen kommer säkert, så långt det överhuvud taget är möjligt, att ta hänsyn till era överväganden i sin kommande grönbok.
Därmed kommer jag fram till betänkandena och resolutionsförslagen från ledamöterna Gallagher och Poignant. Utgångspunkten är gemensam för båda betänkandena. Fiskerisektorn i gemenskapen är pressad, och detta från flera sidor samtidigt. Fiskbestånden minskar, flottan har överkapacitet och det blir allt svårare att få tillgång till vatten i tredje land. Det gläder mig att ni huvudsakligen delar analysen i kommissionens rapport om tillämpningen av fiskeripolitiken under perioden 1996-1998. Visserligen kunde vissa framsteg uppnås - jag vill bara nämna flexibiliteten vid den årliga förvaltningen av resurserna, eller den nya tillåtna totalfångsten (TAC) för icke reglerade arter i Nordsjön, eller förordningen om tekniska åtgärder eller införandet av ett satellitbaserat kontrollsystem för fartyg (VMS - Vessel Monitoring System) - men vi måste erkänna att vi inte har klarat av att vända på de negativa trenderna för många av de kommersiellt viktiga bestånden, exempelvis stortorsk eller kummel. De båda föredragandena understryker också följande graverande brister, som fastslogs redan i kommissionens rapport: Begränsningarna av fiskeinsatserna har inte fungerat eller fungerat otillfredsställande, förordningen om tekniska åtgärder i Medelhavet har inte genomförts fullständigt, FUP 4 (flerårigt utvecklingsprogram) är inte på långt när tillräckligt ambitiöst, och kontrollbestämmelserna har inte, som vi föreslog 1998, förstärkts.
Sammanträdena med de olika företrädarna för fiskerisektorn har också visat att vi antingen måste förbättra många aspekter inom fiskeripolitiken eller överhuvud taget förnya dem från grunden för att uppnå ett ansvarsmedvetet, hållbart fiske. Trots olika åsikter är majoriteten av de berörda ense om att vi måste göra mer. I synnerhet måste vi förstärka kontrollerna, genomföra reglerna bättre, minska mängden kasserad fisk, främja den vetenskapliga forskningen och snabbare och intensivare ta med berörda parter, i synnerhet yrkesfiskarna själva, i fiskeripolitikens beslutsprocess.
Kommissionen instämmer därför i de båda resolutionsförslagen på många punkter. Beträffande den känsliga frågan om sex- eller tolvmilszonen har kommissionen dock intrycket att en majoritet av de berörda parterna är för att status quo bibehålls.
Om några få veckor kommer kommissionen att offentliggöra grönboken tillsammans med rapporterna enligt artikel 14.2 i förordning 3760. Vi måste utnyttja den diskussion som börjar då för att diskutera hur vi skall upphäva de brister som visas på i rapporterna, och vilka lösningar som kan vara lämpliga, för att återge gemenskapens fiskerisektor en framtidsduglig basis.
De huvudsakliga målen i denna reformprocess som de tre föredragandena är ense om, är enligt resolutionsförslagen följande: Överkapaciteten skall minskas och samordningen med de miljöpolitiska åtgärderna skall förbättras för att bevara och återställa bestånden, de direkt berörda parterna skall tas med i besluten i större utsträckning och lokala eller brådskande problem skall lösas mer effektivt, för att säkra att bestämmelserna iakttas och genomförs och förbättra fiskerihanteringen i sin helhet, alltså allt som innefattas i stickordet good governance. Sedan skall en fiskerisektor skapas med en hållbar hushållning, men som också är ekonomiskt livskraftig och internationellt konkurrenskraftig - samtidigt bör vi dock också hjälpa dem som måste se sig om efter ett annat arbete - en modern extern fiskeripolitik skall skapas i nära samarbete med de övriga gemenskapspolitiska områdena, för att en ansvarsfull och rationell hantering av resurserna skall uppnås, och framför allt för att Medelhavsdimensionen skall utvecklas på nytt.
Därmed kommer jag fram till Cunhas betänkande om Guinea-Bissau. Med föreliggande beslut garanterar vi verksamheten för den berörda gemenskapsflottan och stöder samtidigt den lokala sektorn. Det gläder mig att kunna fastslå att föredraganden stöder förslaget. Det nu frigjorda beloppet om 6,5 miljoner euro öronmärks för återställandet av de fiskerirelaterade inrättningarna, som har lidit svårt under stridshandlingarna i Guinea-Bissau. Därigenom kommer också gemenskapsflottan att bättre kunna utnyttja möjligheterna i avtalet.
I detalj vill vi stödja följande verksamheter: återställa infrastrukturanläggningar, kontrollera och övervaka flottan och upprätta nya forskningsprogram. I detta sammanhang vill jag också göra några påpekanden om villkoren för betalningarna: En första andel om cirka 50 procent av det totala beloppet utbetalas så snart regeringen har lagt fram ett åtgärdsprogram. Resterande belopp, alltså den andra hälften, betalas ut efter att Guinea-Bissau har lagt fram en detaljerad rapport om genomförandet av de enskilda aktiviteterna i handlingsplanen och om användningen av de medel som anslagits.
Avslutningsvis också ett par ord om ändringsförslagen. Ändringsförslag 1, 2 och 3 förlänger fristen till år 2003 för genomförandet av den verksamhet som stöds. Jag anser att denna ändring både är förnuftig och rättfärdigad. Därför kan kommissionen stödja detta ändringsförslag. Begäran i ändringsförslag 4 delar vi helt och fullt; men vi informerar ju redan nu budgetmyndigheten om varje ekonomisk och budgetmässig transaktion inom ramen för vårt interinstitutionella avtal, så ändringsförslag 4 är egentligen överflödigt.
Beträffande diskussionsinläggen om nuvarande läge för förhandlingarna med Marocko vill jag tacka för att parlamentet uppenbarligen har förtroende för kommissionens arbete. Jag kan tala om för er att det faktiskt sedan 14 månader tillbaka inte har funnits något avtal. Men det stämmer också att den marockanska sidan tyvärr först i slutet av oktober förra året, alltså först för tre och en halv månader sedan, var beredd att seriöst påbörja förhandlingar om ett nytt avtal. Vi utnyttjade tiden som vi hade till förfogande före jul genom att faktiskt varje vecka genomföra en teknisk förhandling, antingen i Bryssel eller i Rabat. Från den 2 januari till den 9 januari förhandlades det praktiskt taget varje dag i Rabat. Vi har här verkligen gjort en maximal insats. Det är för övrigt fel att påstå att vi inte skulle ha fått något stöd från rådets sida. Både de huvudsakligen berörda länderna och ordförandeskapet har stött oss i våra bemödanden, och jag tror att vid dagens slut också sammanträffandet med den marockanske konungen och vår kommissionsordförande var till stor nytta. Jag hoppas att förhandlingarna nu åter kommer riktigt i gång, så att vi förhoppningsvis snart kommer in på upploppet.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Bangladesh
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande:
betänkande (A5-0360/2000) av Van den Bos för utskottet för utveckling och samarbete om förslaget till rådets beslut om ingående av ett samarbetsavtal mellan Europeiska gemenskapen och Folkepubliken Bangladesh (7595/1/1999 - KOM(1999) 155 - C5-0356/2000 - 1999/0086(CNS/ACC));
muntlig fråga (B5-0004/2001) om Bangladesh från Miranda för utskottet för utveckling och samarbete till kommissionen om Bangladesh.

Van den Bos
. (NL) Herr talman! Bangladesh är rikt och fattigt på samma gång. Rikt på mänskligt kapital, fattigt på medel. Det är ett av de fattigaste och mest tätbefolkade länderna i världen. Det drabbas regelbundet av naturkatastrofer. Därför är det viktigt att Europa ger så mycket stöd som möjligt.
Avtalet med Europeiska unionen är en bekräftelse av de goda förbindelserna och ger en utmärkt ram för intensifiering av utvecklingssamarbetet och handeln. Dessutom lägger avtalet grunden för en politisk dialog i vilken mänskliga rättigheter, god regim och demokratiska friheter tas upp.
Nyligen besökte jag Bangladesh tillsammans med kollega Miranda. Jag konstaterade att man där fäster mycket större värde vid förbindelserna med Europa än vi ofta föreställer oss här. Regeringen och oppositionen men även akademiker, journalister, näringslivet och icke-statliga organisationer ser upp till Europa och förväntar sig mycket av oss, mer än till exempel av Amerika. Vi får inte svika dessa förväntningar utan måste göra allt för att främja en positiv utveckling.
Gynnsamma tendenser den senaste tiden är till exempel: den ekonomiska tillväxten på drygt 4 procent, den avstannande befolkningsökningen, den minskande analfabetismen och det ökade deltagandet av kvinnor i politiken och i samhället. Gentemot det står att landet upplever ett ökat våld mot kvinnor i hemmet, men även på gatan och i politiska konfrontationer. Över 30 procent av patienterna på ett sjukhus som vi besökte bestod av misshandlade kvinnor. Barnarbete är fortfarande mycket vanligt trots nyligen införda krav och initiativ från regering och näringsliv.
Regelbundet lamslås livet i Bangladesh av politiska masstrejker. Utländska investeringar är endast möjliga om regeringen mildrar oron i samhället.
Även politiskt råder viss instabilitet. Det råder en djup historisk misstro mellan de två främsta partierna trots ringa skillnader i innehållet. Oppositionen måste återuppta sin kreativa funktion. Utan fredligt samarbete mellan de största partierna kan landet inte komma ur sitt politiska och ekonomiska dödläge. Det är därför mycket viktigt att det kommande valet blir rättvist. Europeiska unionen måste absolut skicka observatörer, även ledamöter från parlamentet.
Förutom översvämningar på grund av erosion på flodbankerna så lider befolkningen även i stor skala av det förgiftade dricksvattnet. Europeiska unionen kan i princip erbjuda värdefull hjälp för alla de här problemen. I det stödet borde förstärkandet av statsapparaten få en central plats. Staten fungerar i flera avseenden dåligt, särskilt inom finans- och undervisningssektorn.
När det gäller bistånd så har Europeiska kommissionen tyvärr inte det goda rykte bland givarna som den egentligen borde ha. Pengarna kommer ofta fram efter omfattande förseningar och ibland inte alls. Delegationen engageras för litet i definieringen av programmet. Personalbristen leder till bristande tillsyn över projekten. Kort sagt, ett bra praktiskt exempel på nödvändigheten av reformer inom förvaltningssektorn.
För ändamålsenligt bistånd är det av stor vikt att Europeiska kommissionen, EU:s medlemsstater och andra givare anpassar sin politik bra till varandra. De talrikt närvarande icke-statliga organisationerna har en nyckelroll i genomförandet av programmen. Biståndsmedlen samlas sektorsvis, vilket är bra för effektiviteten och dåligt för den europeiska insynen. Fördelen väger dock tyngre än nackdelen.
Premiärminister Hasina försäkrade oss att fredsavtalet från Chittagong Hills genomförs i sin helhet. Vid vårt besök på plats fick vi dock, ärligt talat, ett annat intryck. Varken landkommissionen eller regionalrådet fungerar. Den militära närvaron har inte minskat.
Europeiskt bistånd till det här området kan endast ges om det görs avgörande framsteg i verkställandet av fredsavtalet. Tyvärr är det inte fallet än.
Utvecklingen i Bangladesh beror främst på att de egna ledarna styr landet på ett bra sätt. Europa kan inte erbjuda mer än sitt stöd. Min slutsats är att landet inte alls behöver vara så fattigt om bara rikedomarna används på ett bättre sätt.

Maes
Herr talman! Egentligen skulle det räcka med att jag anslöt mig till det som Van den Bos har sagt och jag skulle vilja ta tillfället i akt att betona hur riktiga parlamentets rekommendationer är i det här fallet.
Bangladesh har alltid varit ett sådant fattigt land som vi ofta hörde sägas och de katastrofer som det regelbundet drabbades av gjorde oss alltid mycket ledsna. Om man tittar närmare på siffrorna ser man nu plötsligt att det skulle kunna beskrivas som en succéhistoria, med en ekonomisk tillväxt på 5 procent av BNP per capita, med en exporttillväxt på inte mindre än 12,8 procent under de fem åren mellan 1993 och 1998 och till och med en minskad befolkningsökning. Mödrarna har nu tre barn i stället för sju. Kort sagt, man skulle kunna säga att allt går åt rätt håll men naturligtvis är det skillnaden mellan ett land som är mycket, mycket, mycket fattigt och ett land som bara är mycket, mycket fattigt. Det är fortfarande ett problem om man vet att 60 miljoner människor lever under fattigdomsgränsen och att den ekonomiska tillväxten inte hinner ikapp befolkningstillväxten. Av de 162 länderna på Human Development Index står Bangladesh inte på sista plats utan på 145:e plats, vilket naturligtvis är mycket sorgligt.
Vi är alltså glada åt det tullfria tillträdet till den europeiska marknaden för varor från det landet. Vi tror att det kommer att ha ett gynnsamt inflytande, men vi anser att vi själva skulle kunna göra mer för att till exempel blåsa nytt liv i den hädangångna juteorganisationen. Avslutningsvis ansluter jag mig till yrkandet för att i större omfattning använda den klausul om mänskliga rättigheter som utgör den första artikeln i avtalet, för att förverkliga de aspekter som Van den Bos så vältaligt lagt fram.

Miranda
Herr talman, herr kommissionär! Vi har i dag äntligen tillfälle att uttrycka vår åsikt om det nya samarbetsavtalet med Bangladesh. Och föredraganden och vår kollega van den Bos, som besökte detta land tillsammans med mig förra året, har redan nämnt att vi har godkänt det. Men det medför också några stora grundläggande drag som utskottet för utveckling och samarbete anser borde vara gemenskapens framtida åtgärd för detta land.
Utan att vilja upprepa det som redan har sagts, vill jag dock betona vissa aspekter som jag för övrigt skulle vilja höra kommissionens åsikt om. Detta handlar om det mest befolkade landet av de så kallade minst utvecklade. Den svaga ekonomiska situationen, som präglas av primärsektorns dominans, omfattande nära 65 procent av den aktiva befolkningen och även de sociala problemens subtilitet framstår bland vitt skilda indikatorer. Och som om detta inte vore nog har vi även de fruktansvärda katastrofer som ständigt drabbar detta land. Dessutom är den politiska situationen, som redan har påtalats, i hög grad instabil och oroande på alla sätt. Under det besök vi genomförde i detta ganska nya land kunde vi bekräfta allt detta: den växande fattigdomen och svårigheterna när det gäller hälsa och utbildning, men det finns också gryende potentialer, samarbetsinitiativ som äger rum på de mest skilda nivåer, både på en statlig ansvarsnivå och bland icke-statliga organisationer, den intressanta möjligheten med mikrokrediter, även om de har en begränsad omfattning, och kvinnornas särskilt besvärliga roll och situation. Vi konstaterade också effekterna av de förödande successiva översvämningarna och erosionen, och även farorna och konsekvenserna av den enorma miljö- och hälsokatastrof som beror på förekomsterna av arsenik i dricksvattnet.
Vi kunde också iaktta svagheterna på det politiska området, vilket märks både i det starka våldsklimatet som präglar förhållandet mellan Hasina Wajeds regering, från Liga Awani, och oppositionen, särskilt Bangladesh nationalistparti, vilket för övrigt inte deltar regelbundet i parlamentsarbetet. Eller svårigheterna och fördröjningen av konfliktlösningarna mellan befolkningarna i landets södra regioner, Chittagong Hill Tracts.
Europeiska unionen är som bekant Bangladeshs främsta handelspartner. Nära 45 procent av landets export går till Europa. Landet har också utnyttjat vissa utvecklingsinstrument, främst tekniskt och finansiellt samarbetsstöd med de asiatiska länderna, livsmedelsstöd och humanitärt bistånd samt tullfrihet för exportvaror. Europeiska unionen har också beviljat en stor del av det externa stödet och som landet är mycket beroende av. Vi vet också att detta avtal är en fortsättning på avtalet från 1976, och kan förlängas utifrån framtida behov.
Frågan som kan ställas, inom de ramar vi tidigare nämnt, är vilka verkliga mål och prioriteringar man vill uppnå med detta nya avtal, och i allmänhet vilka effekter man försöker nå när det gäller en hållbar utveckling av administrationen liksom när det gäller medborgarnas deras organisationers deltagande i landets samhällsliv. I den resolution vi har antagit i utskottet för utveckling och samarbete siktar vi på de riktningar vi anser vara mest adekvata. Detta tog för övrigt min kollega van den Bos upp i sitt inlägg. Vi hoppas nu att kommissionen säger om de är eniga eller oeniga med den inriktning vi föreslår. Men vi hoppas också att kommissionen säger i vilken mån den är beredda att stödja detta land på det politiska området för att övervinna de svårigheter jag har tagit upp. Och med tanke på regeringens och oppositionens redan formulerade begäran vill vi veta i vilken mån kommissionen tänker stödja nästa valprocess och skicka en delegation med valobservatörer till de val som är planerade till nästa år.

Nielson
. (EN) Herr talman! Låt mig först av allt säga att jag ser det som ett privilegium att diskutera dessa frågor, såsom vi gör här på grundval av ert betänkande. Det motsvarar för mig ett slags idylliskt politiskt samförstånd. Vi instämmer i ert betänkande och välkomnar det varmt, och detta är inte bara trevligt, det är också mycket värdefullt för Bangladesh och andra partner. Det är viktigt att vi i Europa verkligen kommer överens om hur vi skall arbeta med våra partner. Om vi diskuterade planlöst utan någon som helst riktning, skulle de inte ha en bra partner, så det är verkligen viktigt att vi kommer överens.
För ett år sedan valde jag medvetet Bangladesh som mitt första resmål på en vanlig bilateral fältresa. Vi reste dit efter FN:s konferens om miljö och utveckling i Bangkok. Jag ville besöka ett av de minst utvecklade länderna som inte tillhörde AVS, för att börja på rätt plats. Som kommissionär på fältresa ville jag också starta i ett land som jag redan kände väl till, för att bättre kunna bedöma hur kommissionen fungerar. Om jag reste till ett land som jag inte kände till, skulle det finnas alltför många nya intryck, men det här landet kände jag ganska väl till, och det gläder mig att kunna säga att jag blev positivt överraskad av vad jag såg på fältet. Vi var närmare de fattiga kvinnorna, vi var längre ut i byarna än vad jag hade väntat mig, och vi arbetade mer genom bangladeshiska icke-statliga organisationer än vad jag hade väntat mig. Det här är en bra grund och också en av anledningarna till att parlamentet och kommissionen är ense om vart vi går nu.
Det finns stora problem att diskutera med Bangladesh regering, särskilt dess ineffektivitet: den utför sina uppgifter lika dåligt som kommissionen, så de två har mycket att tala om, men vi vet det och döljer det inte utan säger " våra leveransproblem är uppenbara och välkända, men, snälla, förvärra inte situationen genom att också vara långsamma och otydliga i er beslutsprocess" .
Det är anledningen till att det nya avtal som vi nu beslutar om är så viktigt, eftersom det faktiskt för samarbetet ytterligare ett steg framåt och klargör prioriteringar. Vi kommer att gå från ett land till ett annat på andra sidan jordklotet och föra upp vårt arbete till en normal standard med avseende på grunden för samarbete och prioriteringar. Så allt detta är mycket bra.
Angående de frågor som har ställs om valen, sänder vi den 27 januari dit utvärderingsgruppen från kommissionen, och vi är beredda, villiga och angelägna om att inbegripa företrädare för parlamentet i en observatörsroll. Om detta är vad vi slutligen beslutar oss för att göra, tror vi att det kan bli till mycket stor nytta. Bangladesh har gjort ganska många bra saker under de senaste åren: regionalt har landet kommit bättre överens med sina grannar och närmat sig lösningar på mycket gamla problem. I fråga om bergsstammarna i Chittagong, anser vi att frågan går alltför långsamt framåt. Jag klargjorde detta när jag var där i februari förra året. Å andra sidan är problem som hör samman med bland annat jordägande mycket svåra att lösa i alla länder. Inställningen är viktig, och jag tror att de försöker åstadkomma någonting meningsfullt.
Det som van den Bos har tagit upp om givarsamordning och de många icke-statliga organisationerna i Bangladesh är intressant och viktigt. Många innovationer har ägt rum på dessa områden. Mikrokrediterna har varit mycket lyckosamma, och det är inte bara en mycket känd organisation som har varit framgångsrik. Men jag skulle vilja återgå, när vi talar om utveckling i Bangladesh, till kvinnornas roll. Det här är ganska anmärkningsvärt. Deras förmåga att förändra familjers liv och situation är enastående, men jag skulle faktiskt vilja peka på de många unga kvinnor och flickor i textilfabrikerna som på ett konstigt sätt är ett uttryck för den kaotiska moderniseringen. Alternativet - att inte ha arbete - är ganska problematiskt, men de slags arbeten som de har är också ganska problematiska. När allt kommer omkring är vår avreglering, deras tillträde till vår marknad en del av dessa kvinnors och Bangladesh hopp, så jag tror att vi är inne på rätt spår, och jag uppskattar verkligen stödet för och enigheten om vad vi skall göra i Bangladesh.

Evans, Robert
Herr talman! Det gläder mig mycket att kunna tala i den här debatten om Europeiska unionens samarbete med Bangladesh, ett land som jag känner väl till, ett land som jag var stolt över att få besöka med Europaparlamentets delegation hösten 1998.
Det finns naturligtvis ett stort antal människor med bengaliska rötter i London och andra delar av Europeiska unionen, människor som ursprungligen kommer från Dhaka, Sylhet och andra delar av Bangladesh.
Från mina möten med dem och från mitt besök vet jag att Bangladesh är ett land med stolta, hårt arbetande människor och ett land med goda framtidsutsikter, men också ett land som behöver hjälp från de rikare och mer utvecklade delarna av världen, som Europeiska unionen.
Detta betänkande hjälper till att ge det stödet och bör lovordas, och jag ger följaktligen mitt varma erkännande åt föredraganden och min andra kollega. Men föredraganden, och även Maes, sade någonting som förvånade mig. Föredraganden sade att de statliga strukturerna i Bangladesh fungerar dåligt, och Maes förlöjligade vissa av de framsteg som Bangladesh har gjort under de senaste åren. Men jag anser ändå att Bangladesh på många sätt är fantastiskt med tanke på det sätt som landet faktiskt fungerar på. Det fungerar trots sin oroliga och våldsamma historia, trots de politiska problemen, trots sina andra svårigheter och trots fattigdomen. Det fungerar faktiskt, och det är, som kommissionären nyss sade, fantastiskt med tanke på alla svårigheter. Jag tror att det i grund och botten är folket och, faktiskt, Bangladesh regering som måste tillskrivas äran för det.
När det gäller positiva saker - och somliga av er från andra länder känner kanske inte till detta - har Bangladesh nyligen erkänts som en fullvärdig kricketnation. Något som kanske är viktigare är att naturgaskällor har upptäckts i Bengaliska viken. Europaparlamentet måste hjälpa till att se till att Bangladesh inte utnyttjas av de stora multinationella företagen, att det kan använda sina resurser på riktigt sätt och sälja dem till det mest konkurrenskraftiga priset, vilket kanske inte betyder endast till Indien eller till Ryssland.
Kricketaspekten kan verka ovidkommande, men den visar på en beslutsamhet att lyckas, och Bangladesh kommer att göra bra ifrån sig som kricketnation, och detta kommer att vara en inspirationskälla för miljontals människor i landet.
I betänkandet klargör man att Europeiska unionen, om den arbetar i partnerskap med människor på det lokala planet, kan hjälpa till i stora frågor. Den kan hjälpa till med familjeplanering - nyckeln till stabilitet för Bangladesh. Ett fattigt land eller ett utvecklingsland klarar inte av födelsetal över två barn per kvinna. Uppfattningen att en stor familj automatiskt är vägen ut ur fattigdom måste utrotas, och kvinnor - alla kvinnor - måste kunna välja om de vill ha barn eller inte.
Europeiska företag måste också försäkra sig om att de inte utnyttjar den billiga arbetskraften och inte bidrar till att bevara arbetsmiljön i fabrikerna, i vilka kvinnorna lider och arbetar väldigt långa dagar för väldigt lite pengar. Vidare har Europeiska unionen sakkunskaper för att hjälpa till med andra problem i Bangladesh - översvämningarna som vi har hört talas om och som förstör stora områden mark med regelbundna intervall är inte oundvikliga. Europa har kunnandet för att förhindra skogsskövlingen. Vi har kunskaperna och erfarenheten, till exempel i Nederländerna, för att hjälpa till att förbättra lågt liggande markområden och markområden som är utsatta för översvämningar. Vi, som en europeisk union, hjälper redan Bangladesh med bidrag, med status som ett av de minst utvecklade länderna och med det preferenstillträde till marknader som detta medför. Men jag anser att vi kan och måste göra mer.
Bangladesh framtid beror också på dess ungdom. Enligt min mening är det alltför många unga människor i Bangladesh som lämnar landet för att utbilda sig utomlands, i Europa och Förenta staterna, vilket jag lovordar och vilket är bra; men många av dem återvänder inte till Bangladesh för att återföra sin utbildning, sin erfarenhet och sin styrka till landet. Vi måste uppmuntra dem att göra det.
Jag skall sluta som jag började, med att säga att Bangladesh är ett land med framtiden för sig. På samma sätt som den sista delen av det tjugonde århundradet tillhörde länderna i Sydostasien - tigerekonomierna - tror jag att den första delen av det här århundradet kan tillhöra länderna i södra Asien. Med hjälp från detta parlament, kan Bangladesh dela den samhörighetskänsla, den rikedom, det välstånd och i sista hand den framgång som det kommer att medföra.

Dybkjær
Herr talman, jag hör, liksom andra här i salen, till den lyckliga grupp av människor som har besökt Bangladesh, inte flera gånger som kommissionären, men jag har ändå kunnat bilda mig en uppfattning, och det är med den bakgrunden som jag vill understryka vikten av att samarbetet mellan EU och Bangladesh fortsätter och vidareutvecklas. Bangladesh har vissa förutsättningar, som en rad andra u-länder inte har, vid det att landet - och det tycker jag är mycket viktigt - bara har ett språk och en religion, och bara består av en stam, vilket betyder att de etniska konflikter, som vi t.ex. ser i Afrika, inte existerar här, ej heller några religiösa krig, men det betyder också att det blir ännu värre om vi sviker just ett sådant land, eftersom Bangladesh ju inte har en rad av de problem som vi ser i andra länder, och vi sviker landet om vi inte satsar hårt på utvecklingsbistånd och annat bistånd. Bangladesh kan endast klara sig om vi är villiga att hjälpa landet, och det vill säga både EU, som kommissionären var inne på, men också medlemsstaterna, där jag ju då kan framhäva mitt eget land, Danmark, som en av de största givarna på området.
Det finns tre punkter som jag gärna vill framhäva utöver de vanliga behoven av bistånd och utveckling. Vi har behovet av ett bra regeringsstyre och att stödja demokratin. Det har andra varit inne på, så det skall jag inte ytterligare kommentera. Vi har behovet av ett fortsatt stöd till kvinnornas självständighetsrörelse, bl.a. genom att fortsätta att vidareutveckla stödet till mikrokrediter. Det råder ett stort kvinnoförtryck i landet, som några talare har framhävt, så det skall jag heller inte gå närmare in på. I detta sammanhang vill jag gärna säga att det mest upplivande med mitt besök just var kvinnorna. Men jag vill gärna understryka behovet av att vi nu går vidare. Vi kan inte nöja oss med mikrokrediterna, vi måste ta oss över till nästa fas i utvecklingen, vare sig det rör sig om textilier eller annat. Så kommer jag till min tredje punkt, som kommissionären kanske ser lite annorlunda på. Jag menar att vi kanske i det sammanhanget kan använda oss av informations- och kommunikationstekniken, just också för att stödja kvinnorna, eftersom att de nu en gång för alla är en bärande kraft i samhället, för att således ge dem ett lyft och för att på det hela taget stärka den vidare utvecklingen av landet.

Van Orden
Herr talman! Vi välkomnar varmt samarbetsavtalet, som är en bekräftelse på de goda förbindelserna mellan Europeiska unionen och Bangladesh och som erbjuder en ram för deras vidare utvidgning. Artikel 7 i avtalet handlar om regionalt samarbete, och jag skulle först vilja beröra två saker som har samband med Bangladesh regionala situation och landets förhållande till grannländerna.
Även om det fortfarande finns vissa spänningar i gränsområdena till Indien, har förbindelserna mellan de två länderna förbättrats avsevärt. Ett bevis på detta är undertecknandet av avtalet om att dela vattenresurser med Indien. Efter detta har ett interimsavtal slutits om att dela Tistaflodens vattenresurser, och Indien har hjälp till att utarbeta projektrapporten om den föreslagna Gangesdammen, som kommer att vara belägen på bangladeshiskt territorium. De två länderna har också nyligen inlett samtal om att bekämpa de översvämningar som har drabbat båda länderna med tragiska följder. Detta samarbete är goda nyheter, och det måste uppmuntras och stödjas. Jag måste säga att jag inte ser samma positiva inställning från de burmesiska myndigheternas sida. Under de senaste dagarna har i själva verket burmesiska trupper utgrupperats till stöd för burmesiska försök att bygga en damm på Naffloden nära Bangladesh gräns, ungefär 96 km sydöst om Cox's Bazar. Tidigare har sådana handlingar resulterat i militära åtgärder. En särskilt beklaglig aspekt av denna verksamhet är att burmeserna enligt uppgift har lagt ut truppminor längs gränsen. Bangladesh är det enda landet i södra Asien som har undertecknat Ottawakonventionen om förbud mot dessa vapen. Beklagligt nog har Myanmar inte undertecknat avtalet, och det finns tecken på att landet har lagt ut minor inne på bangladeshiskt territorium, även på jordbruksmark.
Myanmar bör omedelbart ansluta sig till fördraget mot minor, och Bangladesh bör vidta åtgärder för att ratificera fördraget. Jag hoppas att kommissionen och rådet kommer att driva dessa frågor i sina kontakter med de båda länderna.
För att övergå till en annan fråga, man beskriver i betänkandet befolkningstillväxtens inverkan på livsmedelssäkerheten och den ekonomiska utvecklingen i Bangladesh. Det är troligt att befolkningen på 127 miljoner kommer att växa till över 200 miljoner år 2030. Det kommer med stor sannolikhet att leda till en kraftigt ökad utvandring, även till Europeiska unionen. Bangladesh måste underlätta återtagandet av medborgare som olagligt befinner sig på en EU-medlemsstats territorium. Detta erkänns i den förklaring som åtföljer avtalet. Det är viktigt att Bangladesh regering snabbt vidtar åtgärder för att inleda förhandlingar med de medlemsstater som så önskar och sluter ömsesidigt godtagbara återtagandeavtal.
Jag litar på att även kommissionen kommer att fästa vikt vid detta.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag skulle första vilja säga några ord om inblandningen av juteorganisationer och om Bangladesh roll som värd för den gamla organisationen. För ett år sedan fanns det ganska dramatiska problem, och jag undersökte om det var möjligt att föryngra den gamla organisationen. Det fanns ingen överenskommelse mellan våra medlemsstater om att göra vad vi i kommissionen skulle ha velat göra, vilket förklarar den besvärliga period som vi har genomgått med denna organisation.
De goda nyheterna är emellertid att man har accepterat behovet av en särskild satsning - med säte i Bangladesh, hoppas jag - för att främja användningen och nya användningar av jute som råmaterial, så kanske är det nu möjligt att fortsätta med kärnan i vad den gamla organisationen kunde göra. I början av oktober hölls ett möte i Dhaka, och alla de olika parterna enades om att skapa vad som kallas en internationell undersökningsgrupp för jute. Det preliminära förslaget om att inrätta detta organ kommer att diskuteras och förhoppningsvis fastställas vid mötet i " International Jute Organisation" (Internationella juteorganisationen), som skall hållas i Dhaka i slutet av denna månad. Förslaget kommer därefter att översändas till FN:s konferens om handel och utveckling (UNCTAD) i Genève och, när det har antagits, skickas till de berörda myndigheterna och till FN:s fördragsavdelning för undertecknande och ratificering.
Så vi har nu mycket stora förhoppningar om att ett nytt organ som kan främja ett förnyat internationellt samarbete i jutesektorn kommer att bli resultatet av den långa och smärtsamma diskussionen om den gamla juteorganisationen. Detta är mycket bra, eftersom Internationella juteorganisationen är den enda internationella organisationen av detta slag som verkligen har sitt säte i ett av de minst utvecklade länderna. Det här är vad jag kan rapportera i denna fråga, som togs upp under vår diskussion här.
Till Dybkjaer skulle jag vilja säga: ja, det är en stor tillgång för Bangladesh att det är en nation, och vi bör utan tvekan uppmuntra användningen av den potentialen. Problemet i Chittagong Hill Tracts utmanar den bilden av Bangladesh, men ett glädjeämne är att spänningarna, jämfört med det förflutna, är mindre och att man fortfarande tycks vara inne på rätt kurs.
När det gäller informationsteknikens roll i Bangladesh, vill jag säga att vi naturligtvis kommer att försöka vara till nytta och åstadkomma någonting, men jag ser det uppriktigt sagt inte som en enkel genväg, så vi kommer att hålla oss till de grundläggande prioriteringarna i vårt avtal med Bangladesh. Men vi kommer att använda informationstekniken på alla områden där det är möjligt. Angående det ni säger om att uttryckligen fokusera på kvinnor i detta hänseende, skulle jag vilja säga att Bangladesh kan vara en av de platser där det skulle vara möjligt att experimentera med detta. Vi bör således vara öppna för dessa möjligheter.
Jag instämmer helt och fullt med vad van Orden sade om de regionala aspekterna. Det tycks som om Bangladesh är den hygglige killen i trakten, och vi bör verkligen erkänna detta som ett faktum och se på Bangladesh med det i åtanke. Landet har grannar som inte alla är helt lätta att ha att göra med, och hela regionen är mer problematisk än vi ofta tänker på. Omkring elva miljoner bangladeshare uppehåller sig olagligt i Indien. Det är ett stort antal i ett europeiskt sammanhang, så ur en synvinkel där man beaktar stabilitet, demokratisering, ordnade val och så vidare står landet verkligen inför svåra utmaningar.
Låt mig än en gång tacka er för denna mycket positiva debatt. Jag ser fram emot att arbeta med parlamentet när det gäller våra förbindelser med Bangladesh. Saker och ting rör sig så snabbt där, jämfört med det förflutna, att vi inom bara några få år kan räkna med och upptäcka verkliga förändringar som ett resultat av vårt samarbete i landet, vilket är en stor inspirationskälla.
Avslutningsvis ser vi verkligen fram emot att välkomna Bangladesh som en av huvuddeltagarna på vår konferens i maj i Bryssel om de minst utvecklade länderna, vilken skall anordnas tillsammans med UNCTAD. Det kommer att vara ett bra tillfälle för Bangladesh och de andra minst utvecklade länderna att presentera sig själva, inte som patienter i en sjuksäng på sjukhuset, med resten av världen tittande på dem som nyfikna läkare, utan som partner i det globala samfundet och som företrädare för kulturer och möjligheter som är viktiga när det gäller att hålla globaliseringens mångfald vid liv. Även vi ser följaktligen fram emot partnerskapet.
Det första sammanträdet för den gemensamma kommittén EU-Bangladesh inom ramen för det nya samarbetsavtalet är planerat till den första halvan av mars 2001, så tåget är satt i rörelse.

Talmannen
Jag har mottagit ett resolutionsförslag framlagt i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.40.)

