Klimatförändringar och utvecklingsländer inom ramen för FN-mötet om klimatförändringarna i Köpenhamn (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är uttalanden av rådet och kommissionen om klimatförändringar och utvecklingsländer inom ramen för FN-mötet om klimatförändringarna i Köpenhamn.
Andreas Carlgren
rådets tjänstgörande ordförande. - Herr talman! Vi är nu i en avgörande tid. I Köpenhamn, om knappt två månader, ska världen sluta en överenskommelse för att möta klimatutmaningarna. Denna överenskommelse måste uppfylla tre villkor: hålla jordens temperaturökning under två grader, omfatta alla länder samt anpassa framtida insatser till högre ambitionsnivåer allteftersom vi får ny kunskap.
Med 48 dagar kvar till öppnandet av FN:s stora klimatkonferens är det hög tid att den politiska viljan omsätts i konkret handling. Men förhandlingarna går för långsamt. Flera viktiga frågor återstår att lösa. Många väljer nu det väldigt enkla - att vara handelsresande i pessimism.
Låt det stå alldeles klart: EU har sannerligen en annan uppgift!
Vi vill att EU ska visa ledarskap genom en tydlig och klar politisk vilja. För det svenska ordförandeskapet är en omfattande och ambitiös klimatöverenskommelse av absolut högsta prioritet.
EU:s svar på svårigheterna i förhandlingarna är att tempot måste öka. Vi ska driva på för att se till att världen når fram till den överenskommelse som behövs. Vi antar utmaningen att få med oss världens övriga länder i en överenskommelse som är tillräcklig för att möta klimatutmaningen. Vi arbetar därför intensivt med två spår: dels ett kraftfullt budskap till våra förhandlingsparter, dels att samla EU kring ett starkt förhandlingsmandat inför Köpenhamnskonferensen. EU har redan en grund genom det klimat- och energipaket som Europaparlamentet och rådet enades om i december 2008.
Jag vill särskilt rikta ett tack för det engagemang som många här i parlamentet visade i arbetet med klimat- och energipaketet. Det beslut som Europaparlamentet då åstadkom gör att EU nu står starkt i förhandlingarna. Den här veckan läggs de sista pusselbitarna för att ge en samlad bild av den starka förhandlingspositionen. Förhandlingarna avslutas vid Europeiska rådet i nästa vecka och jag vet att många av er kommer att följa dem uppmärksamt. Jag är glad över att en del av er också kommer att ha möjlighet att vara med i Köpenhamn. Jag välkomnar också den resolution som Europaparlamentet håller på att utarbeta.
Utsläppen måste begränsas till den nivå som krävs för att den globala temperaturökningen ska hållas under två grader. Det innebär att de bud som nu ligger på bordet inte räcker. EU vill minska utsläppen med 30 procent till år 2020 under förutsättning att andra parter också gör tillräckliga åtaganden. Vi ser 30-procentsmålet som en hävstång för att få med oss andra på högre ambitioner. Till 2050 bör utsläppen minska med minst 80 procent. Men för att uppvärmningen inte ska gå över två grader räcker inte enbart insatser från EU. Alla måste vara med. Vi har sett hoppingivande signaler från till exempel den nya regeringen i Japan. Vi uppmanar nu andra i-länder, inte minst Förenta staterna, att höja sina bud.
Utvecklingsländerna har möjlighet att åstadkomma hållbar utveckling och samtidigt sänka utsläppen. Det handlar om att planera för tillväxt med låga utsläpp och att integrera klimatsatsningar och anpassning i de nationella utvecklingsstrategierna. Det är ett sätt att få klimat- och utvecklingsinsatser att genomsyra alla politiska beslut och se till att tillväxten kommer alla till del, att bygga och öppna demokratiska styrelseformer, bidra till jämställdhet och bekämpa och minska fattigdomen.
Vi ställer särskilda krav på de snabbast växande utvecklingsländerna, inte minst Kina som är det land som har störst utsläpp. Fram till 2020 behöver utsläppen minska uppemot 30 procent, jämfört med vad som hade skett utan åtgärder.
Utvecklingsfrågorna måste vara helt centrala i en överenskommelse i Köpenhamn. Europeiska rådet har slagit fast att klimatförändringarna undergräver insatser mot fattigdom och för hållbar utveckling. Klimatförändringarna hotar millenieutvecklingsmålen. Experter på utvecklingsfrågor kommer också att delta i förhandlingsarbetet. Vi kommer särskilt att lyfta utvecklingsfrågorna inom ramen för de förhandlingar som pågår.
Alla länder, utom de minst utvecklade, bör stå för kostnaderna för åtgärder mot klimatförändringarna, men vi i de utvecklade länderna måste visa ledarskap genom att själva minska utsläppen och finansiera viktiga insatser. Det behövs en bärkraftig internationell struktur för samarbete och stöd till utvecklingsländerna. Genom en sådan struktur bör man också bistå de allra fattigaste och mest utsatta länderna som ofta drabbas hårdast av klimatförändringarna. Där krävs anpassningsåtgärder.
Låt mig till sist säga framhålla att EU är berett att ta sitt ansvar. Rådet är medvetet om storleken på den finansiering som krävs. Enligt kommissionens uppskattning handlar det år 2020 om uppemot 100 miljarder euro per år i utvecklingsländerna. Vi i EU är också beredda att tillföra snabb finansiering för omedelbara åtgärder redan fram till 2012 som ett sätt att öka förtroendet mellan Nord och Syd i klimatförhandlingarna. Vi står inför en stor utmaning de sista veckorna till Köpenhamn. Därför vänder jag mig också till er för draghjälp. Vi behöver ledarskap från medlemsstaternas regeringar, insatser från de nationella parlamenten och stöd från befolkningarna i EU-länderna. Europaparlamentet har en mycket viktig roll i arbetet för att vi ska nå våra mål i Köpenhamn.
Karel De Gucht
Herr talman! Låt mig först av allt tacka er för att jag får möjlighet att framföra kommissionens ståndpunkt i denna känsliga fråga.
Ni är redan medvetna om att det inte kommer att bli något ambitiöst avtal i Köpenhamn om utvecklingsländernas problem inte tas på allvar. Det gäller inte bara tillväxtekonomierna utan också i hög grad de mest sårbara och fattigaste utvecklingsländerna.
Trots detta är det i allas vårt intresse att nå fram till ett bra avtal i Köpenhamn. Utvecklingsländerna är de länder som är mest sårbara för klimatförändringarna. EU är det främsta givaren i världen och ledande inom bekämpningen av klimatförändringarna. Vi måste förena våra insatser. Det finns inget utrymme för konfrontationer mellan nord och syd när vi har att göra med klimatförändringarna.
Jag skulle vilja gå ännu längre och säga att ingen annan allians kan vara så beslutsam och effektiv som den som engagerar de mest sårbara länderna och de länder som på förhandlingsbordet har lagt fram de mest ambitiösa förslagen om att bekämpa denna hemsökelse - det vill säga EU.
Vår allmänna strategi för de mest sårbara länderna, som vi hittills har fullföljt inom ramen för den globala klimatförändringsalliansen, består av tre parallella linjer som är sammanlänkade och ömsesidigt förstärkande.
För det första att bygga politiska allianser genom förstärkt dialog om klimatförändringarna. Tre gemensamma politiska förklaringar har undertecknats tillsammans med Afrika, Västindien och Stillhavsområdet, plus en förklaring tillsammans med hela AVS-gruppen.
För det andra främja sunda politiska strategier som kopplar samman klimatförändringarna och utveckling. Jag anser att åtgärder för att öka motståndskraften mot klimatförändring och politiken för att minska koldioxidutsläppen måste integreras i våra partnerländers bredare strategier för utveckling och fattigdomsminskning. Det kan endast finnas en utvecklingsstrategi, som inbegriper klimatfrågorna och vars mål är att uppnå hållbar utveckling och fattigdomsminskning. Det är inte en fråga om att välja det ena eller det andra: båda är viktiga.
I denna anda har vi redan stött genomförandet av befintliga anpassningsprogram i 15 behöriga länder bland de minst utvecklade länderna.
För det tredje främja tillräckliga bidrag från EU till finansieringen av klimatåtgärder, särskilt för anpassning, som är den främsta farhågan för de länder som är mest sårbara för klimatförändringarnas konsekvenser men som knappt bidrar till utsläppen av växthusgaser.
Det är bara 50 dagar kvar till Köpenhamnsmötet. Förväntningarna är mycket höga. Och vi är oroade eftersom förhandlingarna för närvarande är farligt nära att stranda. Det är nu dags att lägga erbjudanden på bordet. Det är det som EU har gjort och det är det som vi förväntar oss att även våra samarbetspartner ska göra.
För det första har vi gjort erbjudanden i form av åtaganden. EU har redan lagt fram ambitiösa mål och åtaganden - hittills de näst mest ambitiösa på förhandlingsbordet. Vi har redan ensidigt garanterat en utsläppsminskning på 20 procent fram till 2020, och vi har lovat att öka detta åtagande till 30 procent om andra gör jämförbara ansträngningar i enlighet med sina skyldigheter och sin förmåga.
För det andra finansieringserbjudanden. Vi är alla medvetna om att en överenskommelse om finansiering kommer att vara av avgörande betydelse för möjligheterna att uppnå ett avtal i Köpenhamn. För att komma vidare i förhandlingarna lade kommissionen i mitten på september fram sina egna finansieringsförslag.
Ett av dem är behovet av att öka den kortsiktiga internationella offentliga klimatfinansieringen under perioden 2010-2012 för att kunna tillgodose främst brådskande behov som identifieras i de mest sårbara utvecklingsländerna och särskilt i de minst utvecklade länderna, små östater under utveckling (SIDS) och de afrikanska länderna i överensstämmelse med handlingsplanen från Bali.
Ett annat är EU:s villighet att ta på sig sin beskärda andel av de beräknade finansieringsbehoven, offentligt finansierade bidrag som bygger på de önskade kriterierna betalningsförmåga och ansvar för utsläppen. Detta kan leda till ett EU-bidrag per år på mellan 2 miljarder euro och 15 miljarder euro 2020. Dessa förslag kommer att diskuteras vid Europeiska rådets möte i slutet på oktober och kommer förhoppningsvis att vara grunden för en färdig förhandlingsståndpunkt om finansiering för EU.
Men åtgärder från enbart EU:s sida är inte tillräckligt. Vi hoppas starkt att andra industriländer kommer att följa i våra spår när trycket ökar inför Köpenhamn. Vi räknar också med utvecklingsländerna. De måste utnyttja erbjudandet om klimatfinansiering till att helt integrera anpassningen av sina utvecklingsstrategier och successivt gå över till utvecklingsvägar med låga koldioxidutsläpp på längre sikt.
Även om inriktningen hittills har varit på anpassning för de fattigaste och mest sårbara utvecklingsländerna finns det vissa skäl att främja utformningen av en utsläppssnål och klimatmedveten utvecklingskurs (dvs. åtgärder för att mildra effekterna), som är förenlig med målen för fattigdomsminskning i dessa länder.
En särskild fokusering på mekanismer för att undvika avskogning och främja hållbart skogsbruk är viktig. Kampen mot den tropiska avskogningen är den främsta omedelbara utmaningen för de minst utvecklade länderna, och de kan få del av den internationella finansieringen genom t.ex. åtgärder för minskning av utsläppen från avskogning och planer mot skogsförstörelse.
En mer balanserad fördelning av mekanismen för ren utveckling till förmån för de minst utvecklade länderna bör också ingå i de pågående övervägningarna om en översyn av mekanismen.
Slutligen några ord om kanalerna för klimatfinansiering. Vi i kommissionen är inte för att inrätta nya fonder. Ny finansiering för klimatet bör ske genom befintliga och eventuellt förbättrade kanaler, som främjar en decentraliserad förvaltningsstruktur (enligt bottom-up-metoden) och stöder åtgärder som länderna själva ansvarar för.
Karl-Heinz Florenz
Herr talman! Jag är mycket glad över att se er här i debatten, särskilt eftersom ni tidigare var ledamot av det tillfälliga utskottet för klimatförändringar. Herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! Det är absolut rätt att Europeiska unionen bör skicka en tydlig signal till Köpenhamn. Under de närmast 50 dagarna är det dock inte så mycket i Köpenhamn som bakom stängda dörrar vid konferensen där den verkliga aktiviteten äger rum. Jag har deltagit i detta sedan klimatkonferensen i Rio 1992. Stämningen inför dessa konferenser är alltid densamma men det finns också möjligheter.
Herr kommissionsledamot! Jag skulle vilja se att ni mer entusiastiskt försöker utöva positiva påtryckningar på era amerikanska kolleger att förhandla eftersom ni fortsätter att visa en viss återhållsamhet som vi behöver göra något åt. Jag anser det riktigt att vi inte bör inleda något slags finansieringstävling nu. Den ena säger 15 miljarder, den andra säger 30 miljarder. Det finns vissa som bara vill lägga upp pengar, som vill lägga 150 miljarder per år på bordet från och med nu. Låt oss utarbeta kriterier för hur pengarna ska användas. Då kommer vi att kunna ge ett stort bidrag från EU, men det kan inte vara en outsinlig brunn.
Tillräckligt har sagts om krisen. Jag vill dock ännu en gång nämna den möjlighet som den industrialiserade världen i Förenta staterna och EU har. Om vi fastställer rätt standarder kommer vi att kunna utvecklas effektivt. Det kommer då att bli möjligt för Europa att sälja effektiva maskiner till hela världen, t.ex. till Kina, där bland annat energi för närvarande produceras på mycket ineffektiva sätt. Dessutom ser jag inte klimatförändringarna som enbart ett hot utan i hög grad som en möjlighet att driva på företagen och ekonomin genom att utveckla toppmodern teknik. Vi måste ta tillfället i akt, vi måste vara djärvare och vi måste agera som entreprenörer, politiska entreprenörer, annars är vi försumliga och har valt fel väg.
Herr kommissionsledamot! Jag önskar er mycket lycka till och vassa armbågar! Gå framåt i positiv anda! Om ni får med er amerikanerna och indierna är vi redan halvvägs framme.
Véronique De Keyser
Herr talman! Klimatförändringen ansvarar för över 300 000 dödsfall varje år. Den berör 325 miljoner människor och mer än 90 procent av de berörda och mer än 90 procent av dödsfallen finns i utvecklingsländerna.
De ekonomiska förlusterna på grund av klimatförändringen uppskattas till över 125 miljarder US-dollar per år och återigen är det utvecklingsländerna som drabbas av 90 procent av dem.
Dessa länder drabbas på samma gång av den finansiella krisen, klimatförändringarna och de extremt ojämlika mekanismerna hos en otyglad kapitalism som plundrar i varje hörn av världen.
Och vad efterlyser vi då? För det första - är det riktigt som ni sade, här vänder jag mig till rådet - storskaliga och långsiktiga åtgärder för att bekämpa klimatförändringarna, vilket innebär att få ett nytt, mer ambitiöst Kyotoprotokoll, och det är därför som toppmötet i Köpenhamn i december är så viktigt. För det andra en ökning av det finansiella stödet till åtaganden som redan har gjorts för att uppnå 0,7 procent av BNP till 2015 och slutligen, för det tredje, rättsligt skydd för de nya miljöflyktingarna som har börjat strömma in.
För vad ska vi göra med dem? Vart ska vi skicka tillbaka dem om de t.ex. vill resa in i EU? Till Libyen, så som det föreslås i det handelsavtal som jag uppmanar Karel De Gucht att studera noga, detta framtida avtal som vi ska ha med Libyen? Vi måste absolut upprätta en ordentlig plan och ordentliga medel för hanteringen av strömmarna av miljöflyktingar och vi måste täppa till rättsluckorna vad gäller skyddet av dessa migranter.
Jag anser att vi har ett stort ansvar eftersom det är tydligt att det är mycket mer än solidaritet som står på spel här. Det är planetens framtid som vi hanterar.
Corinne Lepage
Herr talman! Vi parlamentsledamöter har ett dubbelt ansvar. För det första gentemot våra medborgare, som förväntar sig att vi gör verkliga ansträngningar i Köpenhamn och för det andra gentemot länderna i syd som alltid har haft EU som sin försvarare, för att inte säga den enda försvararen, på internationell nivå. Vi måste skicka ut ett konkret budskap till länderna i syd genom ett klart finansiellt åtagande så att ett biståndspaket kan överenskommas utöver utvecklingsbiståndet, som absolut måste komma upp i den överenskomna nivån, dvs. 0,7 procent. EU:s bidrag bör inte vara lägre än 35 miljarder euro per år senast 2020 och från och med 2010 bör mellan 5 miljarder och 7 miljarder euro göras tillgängliga för länderna i syd för att täcka de mest överhängande behoven.
Min andra punkt gäller finansieringsmetoden. Vi ska inte begränsa oss - vi kan inte begränsa oss - till enbart de befintliga fonderna. Andra finansieringsmetoder måste hittas, för om det inte finns några pengar i Köpenhamn, då kommer det inte heller att finnas något ambitiöst avtal i Köpenhamn. Detta måste troligen innebära - även om ämnet är mycket kontroversiellt - att vi måste ta upp skattefrågan, en slags ”grön Tobinskatt” för att finansiera kampen mot klimatförändringarna.
För det tredje när det gäller avskogning som, vilket jag vill framhålla, står för 20 procent av dagens utsläpp av växthusgaser, är det absolut nödvändigt att vi behåller målet med ingen som helst bruttoavskogning senast 2020. Jag vill uppmärksamma er på skillnaden mellan bruttoavskogning och nettoavskogning. Det sistnämnda skulle göra det möjligt att ersätta primärskogar med poppel, enligt tanken att de ger samma resultat. Vi vet alla att de inte alls gör det.
Det är riktigt att vi behöver vara realistiska när det gäller vårt näringsliv men vi behöver också vara realistiska om vår överlevnad och våra barns.
Eva Joly
Herr talman, herr Carlgren, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det råder ingen tvekan om att världens framtid kommer att utstakas i Köpenhamn, men innan dess är det EU:s trovärdighet som global ledare i kampen mot den globala uppvärmningen som står på spel i slutet på oktober i Bryssel. Medlemsstaterna måste lägga fram klimatrelaterade finansieringsförslag som står i proportion till en tragisk situation.
Tillsammans med åtagandet - som jag hoppas kommer att bli ambitiöst - om att minska utsläppen av växthusgaser kommer frågan om finansiering och om minskning och anpassning till klimatförändringen i utvecklingsländerna att utgöra ett viktigt tema under de kommande förhandlingarna.
Siffrorna talar för sig själva: 100 länder, varav de flesta fattiga, står för endast tre procent av de globala utsläppen. Trots att utvecklingsländerna har bidragit minst till utsläppen av växthusgaser är de redan värst drabbade.
Enligt den senaste rapporten från Oxfam har 26 miljoner människor redan tvingats att flytta på grund av klimatförändringarnas effekter eller andra former av miljöskador. År 2050 kan dessa klimatflyktingar komma att uppgå till över 200 miljoner. Klimatförändringarnas effekter kan omintetgöra de framsteg som gjorts i många utvecklingsländer och helt enkelt förhindra att millennieutvecklingsmålen uppnås.
Detta är alltså inte en fråga om välgörenhet. Det är en fråga om att vi måste ta vårt fulla ansvar och lägga grunderna till en rättvis och fredlig värld. EU:s nuvarande strategi är ovärdig de ambitioner som uttalats av miljödiplomatins ledare. EU måste lägga sina kort på bordet nu för att få en nystart i förhandlingarna.
EU kan inte rimligen utlova mindre än 35 miljarder euro i offentlig finansiering. Det är självklart att dessa medel endast kan komplettera dem som redan har utlovats som officiellt utvecklingsbistånd, i synnerhet eftersom åtagandena på detta område inte alltid infrias av våra medlemsstater.
Herr minister, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Framtiden för vår planet ligger i våra händer. Om vi inte stoppar förödelsen av vår miljö och ojämlikheterna kan vi inte annat än vänta oss det värsta.
Vi har ett val mellan ett ambitiöst och proaktivt EU och ett försagt EU som rättar in sig i ledet med Förenta staterna, som bekymrar sig föga om utvecklingsländernas öde. Jag uppmanar er att göra rätt val.
Miroslav Ouzký
Herr talman, herr Carlgren, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att svara på det föregående anförandet. Jag anser inte att Europaparlamentet eller EU bör begränsa sig till blygsamma ambitioner på detta område. För ett år sedan slutförde vi arbetet med ett klimatpaket som helt klart är det mest avancerade och mest ambitiösa i sitt slag i världen. Vi bör även erkänna att det också kommer att få de kanske största ekonomiska effekterna av all lagstiftning som har antagits här under det senaste decenniet. När jag läste igenom den förklaring som Europaparlamentet utarbetat inför Köpenhamn ser jag saker där som jag gillar. I förklaringen talas om behovet av att förstärka Europaparlamentets roll, om behovet av att göra sig redo för anpassningar till klimatförändringarna och vi kan säkert alla instämma i punkten om avskogning. I det sammanhanget vill jag framhålla att avskogning inte är och inte har varit ett problem enbart för utvecklingsvärlden utan även är ett europeiskt problem, som vi således måste ägna vår uppmärksamhet åt.
Det som dock saknas är en hänvisning till behovet av global enighet, vilket har framhållits av både rådets och kommissionens företrädare som är närvarande här. Utan global enighet kommer vi ingenstans. Vi talar här om bistånd till de fattigaste länderna, vilket är mycket bra, men om vi tittar på de nuvarande siffrorna för produktionen av växthusgaser kan man tydligt se att även om vi var mer ambitiösa i Europa och faktiskt stängde av alla våra energikällor, skulle det inte förändra något när det gäller klimatförändringarna eftersom det helt enkelt inte är möjligt för oss att bromsa upp detta fenomen. Vi vet att det i dag finns ett behov av att tala inte enbart om Kina, som nämns gång på gång, utan också om andra snabbt växande ekonomier som Mexiko, Brasilien, Sydafrika och särskilt Indien. Jag kan inte föreställa mig vad Indiens nästa steg kommer att bli och det som jag har hört hittills har inte varit särskilt tillfredsställande, det måste jag medge. Jag vill framhålla för er i kammaren att om vi inte når global enighet kommer alla våra ansträngningar bara bli en börda för EU:s ekonomi och en masochistisk förintelse av EU:s konkurrenskraft.
Bairbre de Brún
Herr talman! Vi måste stödja utvecklingsländerna för att hjälpa dem att anpassa sig till klimatförändringarna - ett fenomen som de inte rår för men som har som följd att de drabbas oproportionerligt.
Utvecklingsländerna har inte de resurser att bekämpa klimatförändringarna som vi har i Europa. När vi riktar vår uppmärksamhet mot FN-förhandlingarna i Köpenhamn behöver vi en konkret och praktisk solidaritet.
Denna solidaritet måste visas genom finansiellt och tekniskt stöd. Detta stöd måste vara ett tillägg till vårt utländska bistånd. Vi bör inte ge med den ena handen och ta tillbaka med den andra.
Länderna måste ha full medverkan, oavsett vilka finansiella mekanismer det finns för att fördela det finansiella stödet.
Ett av de viktigaste sätten för oss att mäta eventuella överenskommelser i Köpenhamn är att se efter hur de hjälper utvecklingsländerna att hantera utmaningarna från klimatförändringarna. Exempelvis kommer betydande hjälp med att bekämpa avskogningen vara oerhört viktigt i ett omfattande avtal.
Utan finansiell solidaritet och tekniköverföring kommer vi inte att se de framsteg som vi alla behöver.
Det råder ingen tvekan om att klimatförändringarna går allt snabbare. Vi får inte slösa bort mer tid. Om vi inte gör något åt klimatförändringarna kommer det att leda till katastrofer över hela världen. Den ekonomiska lågkonjunkturen bör ge oss modet att snabbare närma oss en grön ekonomi. Vårt vetenskapliga förhållningssätt bör inte ändras. Vi bör inte retirera från det mod och den politiska vilja som vi har visat hittills.
De åtgärder som ska genomföras på internationell nivå måste vara ambitiösa och kopplade till den vetenskapliga realiteten av vår egen väderlek och vi måste gå vidare med insikten att det inte är utvecklingsländerna som har skapat problemet. Det har vi själva gjort.
Anna Rosbach
Herr talman! I går kväll antog utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet med stort bifall en önskelista inför klimatförändringskonferensen i Köpehamn i december. På önskelistan finns en mängd välmenande, stora och tunga julklappar. Men kära jultomten, även känd som kommissionen: finns det någon chans alls att alla dessa välmenande önskemål kommer att förverkligas, när 500 miljoner amerikanska medborgare har hälsa, pensioner, arbete och välfärd på sin dagordning och 2,5 miljarder kineser och indier mest av allt vill ha samma levnadsstandard som vissa av oss här i Västeuropa har?
Vi har inget inflytande över vad solen gör. Som vi alla vet har den en hel del att säga till om när det gäller klimatet på vår planet. Med andra ord: vad kan kommissionen realistiskt sett göra för att få jordens 6 miljarder människor att använda mindre resurser, inte i framtiden utan här och nu?
Nick Griffin
(EN) Herr talman! Det finns två dominerande teman här i kammaren: för det första oro över den växande klyftan mellan den politiska eliten och de vanliga skattebetalarna. För det andra en hysterisk fixering vid den av människan orsakade globala uppvärmningen. Dessa två teman är intimt förknippade med varandra.
Fixeringen vid den globala uppvärmningen är ett klassiskt exempel på hur den politiska klassen här har tappat kontakten med den lilla människan som måste betala räkningarna. Samtidigt som EU stöder Köpenhamsförslagen om att främja en avindustrialisering av Västvärlden och tredje världens företagsdominans, betraktar en allt större majoritet av vanligt folk klimatförändringarna som ett lurendrejeri av eliten - en ursäkt för att beskatta och styra oss och för att införa en internationalistisk dogm och globalt styre på bekostnad av nationalstaten. Kan ni inte se faran i denna växande klyfta? Det är dags att skärskåda fakta.
Den av människan orsakade globala uppvärmningen är en obevisad teori som bygger på manipulativ statistik. Det så kallade samförståndet om frågan är inte resultatet av en diskussion utan av undertryckande av avvikande expertbedömningar. Innan den politiska klassen och det gröna industrikonsortiet vågar påtvinga de vanliga skattebetalarna en enda ny skatt, förgiftad glödlampa eller oanvändbar vindkraftspark till, måste de försöka övertyga allmänheten om att den globala uppvärmningen är orsakad av människan, att det skulle vara en nackdel att återgå till det varmare klimat vi hade på medeltiden och att det finns något som EU - till skillnad från Förenta staterna, Kina och Indien - faktiskt kan göra åt saken. För en diskussion och överbrygga klyftan mellan er själva och folket eller låt bli att klaga när vi nationalister - vi som lyssnar till folket - överbryggar den åt er.
Andreas Carlgren
rådets tjänstgörande ordförande. - Herr talman! Jag vill verkligen vända mig till i stort sett alla debattdeltagare och tacka för det stöd som ni ger för EU:s mycket viktiga arbete i klimatförhandlingarna. EU har ett avgörande ansvar. Vi kommer verkligen att behöva parlamentets stöd för att kunna utöva den rollen. Parlamentets insatser och ståndpunkter är avgörande i det arbetet.
Låt mig också säga direkt att jag uppskattar mycket att utvecklingsfrågorna i så hög grad har stått i centrum av denna del av debatten. Jag vill instämma i Karl-Heinz Florenz kommentar att det är oerhört viktigt att detta inte bara blir en ”skönhetstävling”. Det är inte som en antikvitetsauktion i London, där det bara gäller att bjuda över, utan det handlar om att skapa en robust arkitektur som verkligen långsiktigt skapar förutsebara och ytterligare utökade insatser för u-länderna. I det sammanhanget krävs EU:s mycket starka arbete.
Det betyder också att jag vill instämma i Véronique De Keysers uppmaning till i-länderna att äntligen uppfylla 0,7-procentsmålet för biståndet. Ytterst är detta en fråga om solidaritet. EU har som ett av de rika områdena i världen också stora skäl att visa sin styrka och sin solidaritet. Det är också ett sätt att säga till Corinne Lepage att jag sannerligen instämmer i behovet av att det ska vara nya, ökade och förutsägbara insatser och resurser som satsas. ODA-stöd kommer emellertid också att spela en roll just för att utvecklingsfrågorna är så integrerade med klimatpolitiken. Därför kommer både ODA-medel och därutöver nya medel att behövas.
En av de avgörande utvecklingsfrågorna kommer att vara att stoppa skövlingen av regnskog. Jag vill se ett starkt stöd i Köpenhamn för insatser mot regnskogsskövling och för återbeskogning och hållbart skogsbruk. Det system som nu byggs upp under namnet REDD kommer att vara avgörande och viktigt i det sammanhanget.
Jag menar att de som förtiger klimatproblemen är sannerligen de som egentligen skickar den dyra räkningen till vanligt folk. Det är dessutom ett sätt att dölja problemet och ett sätt att dölja orsakerna till att vanliga människor får betala räkningen för klimatförstöringen. Det gäller i i-länderna, och det gäller ännu mer i u-länderna, där de allra fattigaste människorna riskerar att drabbas mest av klimatförstöringen. Därför vänder vi oss till i-landsgruppen som helhet. I linje med vad Karl-Heinz Florenz säger förutsätter vi ett samarbete med viktiga stater som Förenta staterna. Det behövs emellertid också ett tryck för att öka insatserna för att göra hemläxan att minska utsläppen tillräckligt. Det är därför det spelar så stor roll att EU angriper också utsläppsproblemet i sitt hjärta, dvs. utsläppsökningarna själva. Vi har de mest ambitiösa och de mest långtgående målen i världen. Det gäller nu att se till att vi också får andra med oss upp till den nivå som krävs för att rädda klimatet.
Den ekonomiska krisen är ett utmärkt tillfälle att också öka investeringarna i gröna insatser, dvs. i nya gröna produkter i nya företag som producerar grönt, i växande företag som producerar grönt, i ny sysselsättning som skapas genom gröna insatser. Det är ett sätt att också förnya våra ekonomier. Det är att ta ledningen i marschen mot ett kolsnålt samhälle, vilket också betyder att förutsättningar skapas för verkliga utvecklingsmöjligheter i u-länderna. U-länderna ska inte behöva ta omvägen över i-ländernas fossilberoende ekonomier utan i huvudsak kunna bygga upp en just en tillväxt som hör framtiden till och som är kolsnål.
Det är också ett sätt att till sist vända sig till de snabbt växande u-landsekonomierna och säga att i-länderna har ett ansvar för de fattigaste och de mest sårbara, men u-ländernas snabbast växande ekonomier, där Kina redan nu står för världens största utsläpp, måste också ta sitt ansvar och lämna sitt bidrag till att lösa klimatproblemet. Med den inriktningen kommer Europa att kunna spela en avgörande viktig roll när vi också leder detta till en ambitiös överenskommelse i Köpenhamn.
Karel De Gucht
Herr talman! För det första har jag under debatten märkt att alla politiska grupper är överens om de principer vi ska lägga fram i Köpenhamn. Jag anser att detta är ett mycket viktigt inslag. Det är inte särskilt ofta i ett parlament med så många olika politiska partier och politiska grupper som jag trots detta får enhälligt stöd för det som jag föreslår.
För det andra har Karl-Heinz Florenz och andra sagt att det inte bör bli en tävling i att lägga bud på bordet - det handlar om åtaganden. Detta kanske är riktigt men å den andra sidan anser jag det viktigt att vi har lagt ett bud på bordet och sagt att vi är redo att göra detta förutsatt givetvis att vi får grönt ljus från Europeiska rådet senare den här månaden. Detta är inte bara en tävling. Det handlar om ett löfte för EU. Vi ser fram mot att andra politiska och ekonomiska tungviktare också lägger bud på bordet, vilket flera av dem ännu inte har gjort. Vi förstår att läget i Förenta staterna inte är särskilt enkelt för närvarande men det är viktigt att de lägger ett bud på bordet så att vi kan förhandla. I annat fall kommer det dödläge som vi befinner oss i nu att fortsätta.
(FR) Jag håller med om att utvecklingsländerna är de värst drabbade, både av den ekonomiska krisen, som de inte är ansvariga för, för att uttrycka sig milt, och av klimatförändringarna. Vi måste erbjuda utvecklingsländerna ett avsevärt stöd i detta avseende.
Utöver att stödja utvecklingsländerna i denna anda måste vi också vara modiga i fråga om våra egna industrier och våra egna ekonomiska aktörer. När folk talar om avskogning i utvecklingsländerna är detta också ett ansvar för våra länder, för EU. Jag anser att vi efter Köpenhamn måste erkänna behovet av att anta lagar med extraterritoriella aspekter så att vi inte möts av en situation där vi finansierar anpassningen till klimatförändringarna och åtgärder för att mildra effekterna samtidigt som de ekonomiska aktörerna har motsatt effekt i utvecklingsländerna.
(FR) Till sist några ord om offentligt utvecklingsbistånd: Jag anser att detta är ett mycket viktigt ämne som vi också måste ta itu med bland oss själva, eftersom en av de största farhågorna är att 0,7 procent av BNP skulle uppnås genom att vi adderar anpassningsinsatserna.
Redan nu inbegriper det offentliga utvecklingsbiståndet många frågor som utgör anpassning och detta är helt i sin ordning. Detta kommer givetvis att fortsätta men vi bör hitta en mätmetod som gör att vi tydligt kan urskilja de insatser som vi för närvarande gör från de extra insatser som måste göras på grund av klimatförändringarna. Detta är något som vi säkerligen behöver komma tillbaka till efter Köpenhamn.
Corien Wortmann-Kool
(NL) Herr talman! Efter tio års diskussion närmar vi oss nu Köpenhamnskonferensen om klimatförändringarna. Vi har 50 dagar på oss att nå ett ambitiöst avtal med bindande mål, inte bara för Europa utan även för Förenta staterna och länder som Kina och Indien. Ett ambitiöst avtal kräver tillräckliga finansiella resurser - så som nämndes alldeles nyss i debatten - och inte bara från EU. Alla länder måste tillhandahålla finansiella resurser så att även utvecklingsländerna kan delta i ett klimatavtal. Trots allt måste solidariteten med de allra fattigaste vara en självklar del av varje klimatuppgörelse.
Kommissionen har med rätta tagit ledningen i finansieringen, men det som Karl-Heinz Florenz främst syftade på var att vi här i kammaren i ganska hög grad försöker bjuda över varandra i fråga om vem som ger mest och frågan är om detta är särskilt konstruktivt. Ni har helt riktigt uppmanat medlemsstaterna att delta och jag lovordar också det svenska ordförandeskapet för dess insatser. Trots detta måste även Förenta staterna och tillväxtekonomierna öppna plånböckerna. Ni kan inte bara räkna med vårt stöd.
Mycket återstår att göra även för EU. Även om vi tillhör världsledarna när det gäller våra utsläppsnormer ligger vi långt efter Förenta staterna när det gäller den privata sektorns investeringar i tekniska innovationer och hållbarhet. Jag ser positiva incitament till gröna investeringar och innovationer av företagen som mer lovande än en ny EU-skatt. Särskilt i en tid då vi har ett omedelbart behov av ökad aktivitet och sysselsättning måste trots allt de europeiska investerarna och företagen i högre grad uppmanas att göra sitt för den nödvändiga omställningen i Europa och i världen.
Marita Ulvskog
Herr talman! Andreas Carlgren som är rådets företrädare här i dag inledde med att säga att många ägnar sig åt att vara handelsresande i pessimism inför Köpenhamnskonferensen. Jag kan bara hålla med honom och jag hoppas verkligen att en majoritet i Europaparlamentet kan se till så att de pessimister som Andreas Carlgren har att slåss med i den egna ordförandeskapsregeringen och i rådet inte får fälla avgörandet.
Två konkreta frågor måste lösas för att pessimisterna inte ska få rätt. Den ena är, som vi redan talat om, förstås finansieringen av klimatinsatserna i utvecklingsländerna. Kommissionens förslag duger helt enkelt inte. 2020 måste EU:s bidrag till utvecklingsländerna vara minst 30 miljarder euro per år, och vi måste redan till 2012 ha bistått med substantiellt stöd för omställningen. Detta stöd måste självfallet också ligga utanför det ordinarie biståndet. Att återanvända redan bortlovade pengar äventyrar möjligheten till ett globalt klimatavtal. Jag vill fråga om Andreas Carlgren har rådet med sig för dessa höga ambitioner.
För det andra måste vi göra allvar av tvågradersmålet. Ska vi lyckas med detta räcker det inte att den industrialiserade världen minskar sina utsläpp av växthusgaser med 20 procent. Jag skulle därför vilja att Andreas Carlgren, som företrädare för rådet, än en gång deklarerar sin inställning på denna punkt. Vi är många som ser minskningar på mellan 30 och 40 procent till 2020 som nödvändiga. Vad har rådet för ambition, och har Andreas Carlgren rådet med sig?
Charles Goerens
(FR) Herr talman! Enligt min mening finns det tre viktiga punkter i denna debatt.
För det första är Köpenhamnskonferensen ett spel om framtiden. Spelet har ännu inte betalats till fullo, som ordförandelandets företrädare påpekade. Jag vill inte gå så långt som att säga att allting beror på EU men utan vår beslutsamhet och trovärdighet kommer, som Eva Joly sade, inget att åstadkommas på detta område.
Min andra punkt är att vi måste akta oss för att späda på osäkerheten genom att lägga till förvirring. EU måste förbli trovärdigt när det gäller klimatförändringarnas effekter på utvecklingsländerna. EU gjorde 2005 ett åtagande om att nivån på det officiella utvecklingsbiståndet ska nå upp till 0,7 procent 2015. Att snåla in på det målet är uteslutet.
Det kan inte komma i fråga att vi vattnar ur det löftet genom att antingen minska åtagandet som jag just förklarade eller genom att omfördela de belopp som betalas ut som officiellt utvecklingsbistånd till bekämpningen av klimatförändringarna.
Det bör påpekas att de belopp som i Köpenhamn ska tillkännages som öronmärkta för utvecklingsländerna måste vara tillkommande medel. Summan 35 miljarder euro har just nämnts. Vi talar här om ett tillägg på 35 miljarder euro.
EU gör klokt i att inte tillåta det minsta tvivel om dess beslutsamhet att kämpa för att dels uppnå millennieutvecklingsmålen, dels motverka klimatförändringarna. Det vore inget mindre än ett politiskt sammanbrott om EU skulle avvika från denna kurs, vilket utan tvivel skulle undergräva utvecklingsländernas förtroende för EU. Om vi till och med kan vara överens om denna punkt har denna debatt inte varit förgäves.
För det tredje behöver vi Förenta staterna, Kina, Indien och alla industrialiserade länder men vi behöver också tillväxtekonomierna och givetvis utvecklingsländerna. Det är därför klokt att fundera över nya partnerskap mellan nord och syd, särskilt när det gäller alternativ energiproduktion. Om vi vill kan användningen av solenergi för el-generering söder om Medelhavet bli ett av de viktigaste projekten för samarbete mellan nord och syd, som reaktion på både den ekonomiska krisen och klimatförändringskrisen. Detta bör dock under inga omständigheter få undergräva insatserna för att t.ex. bekämpa avskogning där ansvaret för tillväxtekonomierna - av vilka en del är G20-medlemmar - är överväldigande, vilket jag också är angelägen om att påpeka.
Satu Hassi
(FI) Herr talman, mina damer och herrar! En finsk poet jämförde mänskligheten med passagerare på ett tåg som är på väg mot helvetet, men som koncentrerar sin uppmärksamhet på att kivas om en plats i första klass. Ännu en gång: det är dags för EU-ledarskap. Det bästa sättet för oss att hjälpa till att bryta dödläget i klimatsamtalen är att EU-toppmötet nästa vecka erbjuder finansiering av klimatåtgärder i utvecklingsländerna.
I går gav utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet sitt stöd till en summa på 40 miljarder euro som EU:s andel av finansieringen. Det är uppenbart att de 2-15 miljarder euro som kommissionen föreslog inte kan räcka. Ärligt talat måste vi erkänna vårt historiska ansvar för klimatförändringen och att våra utsläpp per person fortfarande är många gånger högre än exempelvis Kinas eller Indiens.
Peter van Dalen
(NL) Herr talman! Toppmötet om klimatförändringarna måste lyckas så att EU kan agera enigt och sikta högt i förhandlingarna. Köpenhamn är viktigt eftersom Guds skapelse är ytterst sårbar och kraftigt påverkad av människans aktiviteter.
Särskild uppmärksamhet krävs för utvecklingsländerna. Folk i dessa länder bidrar knappast alls till klimatförändringarna men de får ta den värsta stöten. Odlingarna torkar eller sköljs bort av översvämningar, byar förstörs av cykloner, utvecklingen av hela regioner kastas tillbaka många år över en enda natt. Våra industrialiserade länder har bidragit starkt till klimatförändringarna och har därför ansvaret för att ge utvecklingsländerna tillräckligt och hållbart finansiellt och tekniskt stöd. Detta uttrycktes väl i handlingsplanen från Bali.
Därför är det också viktigt att göra tillräckligt med EU-medel tillgängliga, trots allt är det detta som det handlar om. Därför säger vi att minst 15 miljarder euro per år måste gå till klimatfonden, plus ett bidrag från de andra stora världsekonomierna. Även de måste ta sitt ansvar.
Slutligen är jag glad att rådets tjänstgörande ordförande tog upp avskogning. Vi anser att detta är ett viktigt område. Bekämpningen av avskogningen är det bästa sättet att minska koldioxiden.
Kartika Tamara Liotard
(NL) Herr talman! Avskogningen är ofta något som man glömmer bort när klimatfrågor diskuteras i samband med utvecklingsbistånd. Lyckligtvis är detta inte fallet i dagens debatt i kammaren. Skogar, inbegripet de tropiska regnskogarna, motverkar en betydande del av koldioxidutsläppen. Förändringar av markanvändningen, som avskogning och förstörelse av regnskogen, står för minst 18 procent av dagens koldioxidutsläpp. Ett lika ödesdigert resultat av avskogningen är att många ursprungsbefolkningar i utvecklingsländerna drivs bort från sina territorier och inte längre kan försörja sig. Inte heller fungerar mekanismen för ren utveckling, dvs. finansieringen av projekt i utvecklingsländerna för att vi själva ska kunna släppa ut koldioxid.
Tyvärr är det fortfarande så i världen att rika länder och stora industriers intressen anses viktigare än social och ekonomisk rättvisa. Avskogningen måste stoppas men de industrialiserade länderna har en moralisk skyldighet att ge utvecklingsländerna finansiellt och tekniskt stöd för detta.
Oreste Rossi
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! I går kväll var Lega Nord-delegationen det enda politiska parti som i utskottet röstade mot denna resolution. Vi röstade mot eftersom vi anser att det är euro-dårskap.
I en tid av industrikris som den vi nu erfar, med förlust av konkurrenskraft och arbetstillfällen, är tanken att finansiera teknisk innovation i tredjeländer som är utvecklingsländer början till slutet för europeiska företag. I resolutionstexten föreslås ett anslag på 30 miljarder euro per år fram till 2020 för länder som Kina, Indien och Brasilien, vilka är våra svåraste och oärligaste konkurrenter, och samtidigt efterlyser man att våra industrier ska skära ned sina utsläpp ännu mer, vilket får svåra ekonomiska konsekvenser.
Vi kan inte omvandla den legitima kampen för att skydda miljön till ett krig mellan fattiga människor. Så länge som det finns länder som Kina, som har gjort illojal konkurrens till sin industripolitik, kan det inte finnas en ekologiskt hållbar global marknad.
Vi i Lega Nord stöder arbetstagarna, affärsmännen och affärskvinnorna som dagligen måste kämpa mot jättelika industrikoncerner i länder som inte har något begrepp om regler. ”Ja” till miljön men ”nej” till finansiering av våra konkurrenter på våra egna arbetstagares bekostnad.
Zoltán Balczó
(HU) Herr talman! Åsikterna varierar om i vilken utsträckning mänskligheten påverkar klimatet. Jag anser att vi har ett inflytande och att syftet med klimatkonferensen i Köpenhamn är att dämpa detta inflytande. Jag är starkt övertygad om att resultatet kommer att vara avgörande på det politiska planet.
Vilka medel kan vi använda för att lyckas övertyga de största förorenarna om att de ska skära ned sina utsläpp? Vi kommer inte att göra det genom att främja det starka budskapet från EU att vi kommer att göra nedskärningar inte med 20 procent, utan med 30 och 40 procent. Vi måste få den största förorenaren i världen, Förenta staterna, att minska sin storskaliga förorening. Ett beslut om att genomföra en sådan ändring föreslogs faktiskt i det berörda utskottet. Det var många som optimistiskt förväntade sig att Barack Obama skulle åstadkomma stora förändringar och komma till Köpenhamn. Han deltog dock i stället i Internationella olympiska kommitténs möte för att göra kampanj för Chicago. Utan framgång.
EU:s ledare handlar på 500 miljoner människors vägnar, i många fall i onödan. Frågan är varför de inte vågar agera mer beslutsamt nu eftersom det endast är med deras ingripanden som vi kommer att kunna nå framgång med en global fråga, vilket inte är något som låter sig göras på lokalt plan.
Filip Kaczmarek
(PL) Herr talman! Det var med stor olust som jag mottog nyheterna från mötet med finans- och miljöministrarna och särskilt förslaget till slutdokument, som inte innehåller någon lösning på en viktig fråga: hur vill EU stödja världens fattigaste länder i deras ansträngningar att begränsa koldioxidutsläppen och anpassa sig till klimatförändringarna?
Detta är verkligen en viktig fråga. I förslagsdokumentet finns det inte ens en upprepning av de belopp som Europeiska kommissionen föreslår - att utvecklingsländernas behov på området uppskattas till 100 miljarder euro per år fram till 2020, och vad EU:s bidrag till den summan skulle kunna vara. Vidare finns det inget beslut om vilka mekanismer för samfinansiering från medlemsstaterna som ska införas och vi vet att förslagen om detta har varit mycket disparata.
Naturligtvis kan vi förstå argumenten att vi bör vara försiktiga med att göra uttryckliga förklaringar och att vi bör invänta förslag från andra länder, i synnerhet från dem som har starka ekonomier. Om EU vill vara en ledare i kampen mot klimatförändringarna måste dock EU lägga fram konkreta förslag och konkreta lösningar, särskilt eftersom en del av problemet är vår inre angelägenhet, nämligen samfinansieringsmekanismen.
Det är vår skyldighet att förhandla fram ett rättvist avtal med utvecklingsländerna. De fattigaste länderna i världen har bidragit minst till klimatförändringarna och bär samtidigt de största konsekvenserna av dessa förändringar. Många av de fattiga länderna är mycket beroende av jordbruk och fiske och även deras svaga infrastruktur försätter dem i en mycket svår situation när det gäller klimatförändringar. Under de senaste fyra åren har Afrika, som är den fattigaste kontinenten och en av de mest utsatta för klimatförändringarnas konsekvenser, fått mindre än 12 procent av de medel som är tillgängliga för att bekämpa klimatförändringarna. Detta är inte rätt sätt att övertyga dessa länder om att medverka i processen.
Thijs Berman
(NL) Herr talman! I Stillahavsregionen tvingas tusentals människor flytta eftersom deras öar översvämmas, i Sudan dör boskapen av törst. Alla har sett bilderna och det viktigaste i fråga om dessa och andra effekter av klimatförändringarna är att förorenaren måste betala. I Köpenhamn i december står världen inför den historiskt viktiga uppgiften att ge innehåll åt dessa ord.
Oxfam beräknar dock att hittills har tre fjärdedelar av förändringarna i de fattiga länderna genomförts av länderna själva. Under tiden försvinner oljan obehindrat från dessa utvecklingsländer, ofta utan att någon skälig betalning når fram till deras statskassa. I framtiden kommer klimatförändringarna att kosta utvecklingsländerna över 100 miljarder euro per år. Dessa pengar bidrar inte till utveckling utan endast till att skapa förutsättningar för utveckling, eftersom en Stillhavsö kanske bara med knapp nöd undgår att översvämmas tack vare klimatpolitiken eller så förhindrar politiken ökenspridningen så att människor kan fortsätta att leva och arbeta där de vill.
Naturligtvis finns det klimatåtgärder som också kan stimulera utvecklingen i de fattiga länderna. Trädplantering bidrar till att bekämpa ökenspridningen. För närvarande kommer dock pengarna för klimatpolitiken främst från medel för utvecklingspolitiken, vilket är oacceptabelt. ”Inga nya fonder”, säger kommissionsledamoten De Gucht. För all del, men då måste man se till att de befintliga medlen fylls på.
Utvecklingsländerna är nu drabbade av ett tredubbelt slag. De flesta EU-länder sviker sina löften om utvecklingspolitiken, den ekonomiska krisen har medfört att mindre investeras i fattiga länder och utvecklingsbudgeten krymper. En fjärde punkt kan läggas till: de fattigaste länderna måste själva betala för den klimatförändring de själva inte har orsakat. Vi måste bryta denna logik i Köpenhamn genom att införa nya finansieringsmekanismer. Utvecklingspolitiken måste också från och med nu samordnas med klimatpolitiken. De båda måste samordnas med varandra mer än någonsin tidigare. När det gäller insyn i användningen av klimatfonden är det viktigaste att utvecklingsländerna själva får vara med och bestämma. En sådan fond måste därför införas för EU och för världen.
Marielle De Sarnez
(FR) Herr talman! Vi är huvudansvariga för klimatförändringarna men utvecklingsländerna är de främsta offren. Därför måste de utvecklade länderna som också är de största förorenarna göra substantiella åtaganden i Köpenhamn. Det är nödvändigt för oss men ännu mer nödvändigt för länderna i syd.
Vi har samlat på oss en skuld under lång tid, särskilt gentemot Afrika. Därför måste vi hitta rätt nivå för finansiell och teknisk kompensation. EU måste axla sitt ansvar även om det är smärtsamt för våra medborgare. Vi måste hjälpa dessa länder att anpassa sina ekonomier och bekämpa klimatförändringarna, men vi måste också tänka ut en radikalt annorlunda utvecklingspolitik. Afrika behöver en skyddad marknad om ett hållbart jordbruk slutligen ska kunna utvecklas. Afrika behöver skydda sina skogar, sina jordar och sina resurser från att plundras av industrialiserade länder. Köpenhamnskonferensen kan endast lyckas om vi framför detta budskap om delat ansvar och solidaritet.
Yannick Jadot
(FR) Herr talman, mina damer och herrar! Klimatförändringarna har redan orsakat 300 000 dödsfall och kommer att leda till många miljoner fler i framtiden.
Passivitet är ett brott mot mänskligheten. Detta är en nödsituation men förhandlingarna står praktiskt taget stilla. Länder som Japan, Australien, Norge, Kina, Brasilien och Sydafrika gör dock ansträngningar som är i nivå med deras ansvar. Det gör inte Förenta staterna och det gör tyvärr inte heller EU längre. Om EU:s ambitioner utsträcktes till hela planeten skulle detta leda till en global uppvärmning på fyra grader. Det är helt oacceptabelt. Det är dock EU som håller i nyckeln till Köpenhamn.
Herr tjänstgörande rådsordförande! Om EU-toppmötet följer Europaparlamentets rekommendationer och fattar rätt beslut i slutet av månaden kan EU sätta fart på förhandlingarna - med målen 30 procent minskning och ett biståndspaket på 35 miljarder euro till länderna i syd.
Herr talman! Enligt min mening är det fullständigt chockerande hur vissa medlemsstater använder biståndet till länderna i syd som ett förhandlingsverktyg. Nödläget i länderna i syd är inte en fråga för förhandling.
Sajjad Karim
(EN) Herr talman! Det är oerhört viktigt att ett internationellt samförstånd uppnås om att vidta åtgärder mot klimatförändringar och global uppvärmning. Toppmötet i Köpenhamn ger oss en möjlighet. Men låt oss för ett ögonblick tänka på de problem som toppmötet står inför. Förenta staterna, världens största ekonomi, har inte åtagit sig några definitiva minskningar av växthusgasutsläppen till 2020, och många andra utvecklade industriländer är osäkra på om de ambitiösa åtgärder som krävs är möjliga.
Låt oss göra en sak klart: vi har verkligen inget val. EU har varit modigt och satt upp ambitiösa mål för 2020 och 2050 och måste nu uppmana andra att göra samma sak. Vi kan inte uppfylla våra mål om inte andra länder samarbetar med oss. Det är viktigt att en effektiv global kolmarknad upprättas. Det är också internationellt samförstånd om att vi ska undvika risken för protektionistiska åtgärder som gäller koldioxidutsläpp i EU. I Köpenhamn måste vi främja modigt ledarskap från de nationella regeringarna i stora industrialiserade länder. Även om enskilda delstater i Förenta staterna har börjat ta itu med klimatförändringarna, råder det en bedrövlig brist på ledarskap i den federala regeringen. Det är nödvändigt att Förenta staterna och tillväxtekonomier som Indien och Kina bildar partnerskap med oss för vår planets framtid.
Vi kan uppmuntra utvecklingsländerna att följa en annan och mindre miljöskadlig väg till industrialisering. De har fortfarande tid att välja en ny inriktning som är mindre skadlig för miljön och vi måste hjälpa dem att planera och bygga upp den nödvändiga infrastrukturen för detta.
João Ferreira
(PT) Herr talman! Vissa viktiga aspekter har skalats bort från klimatförändringsstrategin och framför allt har den förvrängts av så kallade marknadslösningar. För närvarande svarar fossila bränslen för nästan 85 procent av världens energibehov. En konsekvent strategi för klimatförändringarna bör inriktas på att minska detta beroende. Kolhandel, det huvudmedel som EU föreslår för att tackla klimatförändringarna, kommer inte bara att leda till ett misslyckande med att minska detta beroende, utan kommer i sig själv att utgöra ett hinder för det nödvändiga bytet av energiparadigm.
Erfarenheten säger oss att handel i utsläppsrätter inte har lett till någon minskning av utsläppen av växthusgaser, snarare tvärtom. Olika exempel vederlägger marknadens förmåga att kontrollera utsläppen, samtidigt som andra exempel visar att normerande lagstiftning och riktade investeringar är effektivt, särskilt när det gäller konsekvenser för och skydd av miljön.
De många miljöproblem av olika slag som mänskligheten står inför i dag är tillräckligt allvarliga för att hota existensen av liv på jorden i den form som vi känner till. Det är dock osannolikt att en lösning står att finna i det irrationella system som faktiskt orsakade dem.
Godfrey Bloom
(FR) Herr talman! Jag tar tillfället i akt att lyckönska de östeuropeiska städerna till den ovanligt tidiga starten på skidsäsongen med den snö och is som redan har kommit. Detta är givetvis ett tecken på det som oberoende forskning nu har bekräftat: jorden håller faktiskt på att bli kallare. Det har blivit kallare sedan 2002 och temperaturerna har generellt varit oförändrade sedan 1998. Här talar vi alltså om något som faktiskt inte sker.
Gång på gång har jag hört ledamöterna här i kammaren tala om koldioxid som en förorening. En förorening! Det är en livgivande naturgas. Det får mig att tro att vissa av våra ledamöter inte har åtnjutit grundläggande utbildning.
Handlar detta inte egentligen om att staten ska få möjlighet att stoppa händerna i vanligt folks fickor och stjäla ännu mer skatt från dem? Handlar inte allt detta om politisk kontroll? Handlar inte detta om politik och storfinansen? Hela saken är en bluff - denna skenhypotes, detta löjeväckande nonsens att människans koldioxidutsläpp orsakar global uppvärmning. Nu räcker det tack, innan vi oåterkalleligen skadar den globala ekonomin.
George Becali
(RO) Jag hör till de parlamentsledamöter som anser att jordbruk är en lösning på och inte bara en orsak till klimatförändringarna. Jag anser att det också är ett av offren för detta fenomen eftersom torka och översvämningar berör oss alla i Europa med allt större regelbundenhet, men det är främst jordbrukarna som känner av konsekvenserna.
Jag hör också till de parlamentsledamöter som anser att vi behöver en gemensam jordbrukspolitik även i framtiden. Vi behöver den så att vi kan utveckla nya modeller och nya produktionsmetoder för att återställa den inhemska biologiska mångfald och mångfald inom jordbruket som vi redan hade förlorat 70 procent av i början av detta årtusende. När vi talar om jordbruk talar vi om levande varelser, alltifrån jorden, växter och i synnerhet träd, till skogar och betesmark. Jag hoppas att ett budskap och en strategi av detta slag kommer att föreligga i Köpenhamn om två månader och att EU:s politik på området kommer att demonstreras på ett konkret och strategiskt sätt och även vad gäller budgetvillkoren så att jordbruk behandlas som en lösning, så som jag sade i början på mitt anförande.
Richard Seeber
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Det är politik och inte religion som vi debatterar här. Därför bör vi göra åtskillnad mellan å ena sidan fakta och empiriska konstateranden och å andra sidan hypoteser. Det är ett faktum att den globala temperaturen har ökat med cirka 0,7 °C jämfört med före industrialiseringen. Det är dock också ett faktum att temperaturen knappast har stigit alls under de senaste tio åren.
Ytterligare ett faktum är att Köpenhamn är en internationell konferens och gemenskapens koldioxidutsläpp står för ungefär 17 procent av den globala summan. Gemenskapen har redan infört lagstiftning som kräver att dessa koldioxidutsläpp ska skäras ned med 20 procent fram till 2020.
Låt oss nu fundera över hypoteser. En hypotes är att den globala temperaturen kommer att fortsätta att stiga. En andra hypotes är att det finns ett direkt samband mellan koldioxidutsläppen och koldioxidhalten i luften och temperaturökningen. En tredje hypotes är att mänskligheten kan ha ett verkligt inflytande på koldioxidhalten i luften. Det finns olika åsikter bland forskarna om detta. Det är ett dilemma som vi som politiker möter och som vi måste fatta ett beslut om.
Det vore dock nyttigt att beakta en annan observation för att få vägledning i vårt beslutsfattande och den observationen är att alla samhällen som arbetar på ett mycket effektivt sätt med sin energi och sina resurser är mycket framgångsrika. Mot den bakgrunden är det klokt att driva en politik som gör det möjligt att vara energi- och resurseffektiv och att göra detta på gemenskapsnivå så att vi kan fortsätta att spela en ledande roll internationellt i den ekonomiska politiken men också erbjuda hjälp till andra stater, särskilt de mindre utvecklade staterna, så att de kan följa samma kurs.
Om vi nu ser till de överföringar av medel som diskuterats i detta sammanhang är det viktigt att de övervakas mycket noga och är kopplade till villkor, annars åstadkommer vi inget annat än att öppna en andra väg för utvecklingsbistånd.
Linda McAvan
(FR) Herr talman! Jag tror inte att Godfrey Bloom hörde talaren från British National Party men om han hade gjort det tror jag att han skulle ha märkt att de har mycket gemensamt, precis som jag alltid misstänkt. Det var nästan en karbonkopia av anförandet.
Vi fick höra en del om opinioner. I en opinionsundersökning nyligen sade över två tredjedelar av européerna att klimatförändringarna är ett mycket allvarligt problem och 20 procent ansåg att det var ett ganska allvarligt problem. I Storbritannien var det 51 procent som sade att det var ett mycket allvarligt problem och 30 procent som sade att det var ett ganska allvarligt problem. Det blir 81 procent. Det var alltså endast 10 procent av européerna som sade att det inte var något allvarligt problem alls. Opinionsundersökningar visar att människor i Europa bryr sig om klimatförändringarna och att de förstår. Det är därför som alla huvudpartierna i kammaren stöder rådet och kommissionen i Köpenhamn och det är därför som vi gav vårt stöd till lagstiftningspaketet förra året.
I går kväll i miljöutskottet röstade ledamöterna med 55 röster för och 1 mot om att stödja en ambitiös förhandlingsposition för EU i Köpenhamn. På den finansiella sidan, som är oerhört viktig denna vecka - finansministrarna sammanträder ju i dag som vi alla vet - vill vi ha anslag, additionalitet, ingen dubbelräkning och goda förvaltningsstrukturer.
Några gånger under livet ser man saker som man aldrig glömmer. För ungefär tre år sedan reste Fiona Hall och jag till norra Kenya. Vi besökte de fattigaste samhällena och träffade boskapsskötande nomader där. Vi träffade unga kvinnor - flickor - som gifts bort i allt yngre ålder i norra Kenya. Varför? När en ung kvinna gifts bort i Kenya får hennes far kor i utbyte eftersom kor är betalningsmedlet. Kor håller på att bli en bristvara i norra Kenya på grund av klimatförändringen. Vi kommer aldrig kunna göra fattigdom till en historisk företeelse om vi inte gör något åt klimatförändringarna och denna kammare har en skyldighet att reagera på den uppmaningen.
Marit Paulsen
Herr talman! Om man räknar in hela produktionskedjan härrör ungefär 40 procent av alla växtgasutsläpp från vår livsmedelsproduktion. Slarvigt uttryckt kan man säga att jordbruket är en stor bov i detta sammanhang. Vi måste inse att jord- och skogsbruket förmodligen är en av de viktigaste nycklarna för att komma till rätta med utsläppsproblematiken. Men då måste vi i den rika världen våga ta till oss ny teknik och utgå från gammal erfarenhet. Vi måste ändra vår jordbrukspolitik så att vi inte dumpar marknaden för u-länderna. Kanske vore det en av de viktigaste åtgärderna för att få Afrikas jordbruk på fötter och Afrikas kvinnor befriade.
Carl Schlyter
Herr talman! Herr Carlgren! Ni kommer hit gång på gång med fagert tal, men var är det konkreta innehållet? I u-länderna torkar marken ut och sjukdomar sprids. Klimatflyktingarna ansamlas. Kräver ni att de ska möta döden med ett leende?
Ni kan vända på den pessimism som ni i rådet själva skapar genom att bli konkreta i era löften. Jag undrar då: Kommer ni att erbjuda 35-40 miljarder euro om året i nytt klimatbistånd? Kommer ni att utesluta kärnkraft och koldioxidlagring från stödberättigade projekt? Accepterar ni tvångslicensiering av viktig grön teknik till de fattigaste länderna? Räddar ni skogen genom att säga nej till marknadsbaserade mekanismer inom REDD? Om ni kan lova allt detta, då kommer ni också att genomföra 40 procents minskning, och då kommer vi alla att gå härifrån med ett leende på läpparna.
Konrad Szymański
(PL) Herr talman! Parlamentets inställning till den globala fördelningen av skyldigheterna vad gäller minskningen av koldioxidutsläppen saknar tyvärr balans i fråga om hur kostnaderna för minskningen ska bäras. Genom att anta resolutionen undergräver vi klimatpaketet, som var så svårt att förhandla fram, och vars kostnader drabbar medlemsstaterna i Centraleuropa ojämlikt. Om vi antar de lösningar som föreslås i dag ökar ojämlikheten ännu mer. Vi försöker tvinga på medlemsstaterna normer som är livsfarliga för deras ekonomier samtidigt som vi inte kräver något särskilt av de ekonomier som har det största ansvaret för koldioxidutsläppen på världsskalan. Det är orättvist och ineffektivt. Utan proportion på en världsskala ökar vi endast konkurrensfördelarna för Kina, Indien och Brasilien.
Resolutionen går ännu längre - där föreslås att de fattigaste länderna ska subventioneras. En summa på 330 miljarder euro fram till 2020 innebär ett bidrag från 16,5 miljarder euro till så mycket som 40 miljarder euro från ett land som Polen. Detta är politiskt galenskap som undergräver den ekonomiska meningen med ett EU-medlemskap. Dessutom är det en ineffektiv metod, så som visas av de förberedelser som görs för att exportera elkraft från Kaliningradregionen på gränsen till Polen. I Köpenhamn kommer det inte att vara lönt att underteckna en överenskommelse som innebär att bördorna av att begränsa koldioxidutsläppen fördelas oproportionerligt på världsskalan.
Marisa Matias
(PT) Fru talman! Att överväga en handlingsplan för att stödja utvecklingsländerna när det gäller klimatförändringarna är helt enkelt en fråga om rättvisa och jämlikhet. De är de värst drabbade länderna och ändå dem som bidragit minst till den situation där vi befinner oss. Det är därför som vi måste gå längre än till bara en avsiktsförklaring. Genom att gå längre än till en avsiktsförklaring visar vi att vi är bestämda och menar allvar med sådana grundläggande frågor som finansiering.
Hur ambitiös vår strategi än är, får vi ingen konkret politik om finansieringsfrågorna inte är klart fastställda. Rådet talar om 100 miljarder euro 2020. Det finns olika uppskattningar, bland annat sådana där det sägs att behovet är 120 miljarder euro per år, varje år, för att stödja utvecklingsländerna. Vi behöver egna medel, inte bara lindring för stunden. Därför är det viktigt att nu fastställa hur denna finansiering ska genomföras och vem som ska tillhandahålla den. Vi måste ha modet att tackla problemet och få alla berörda parter engagerade, vilket också inbegriper den privata sektorn och industrin. Eller hoppas vi att de självmant kommer att erbjuda sig att bidra till arbetet?
Timo Soini
(FI) Fru talman! Klimatmaffian använder godtrogna miljöpolitiker för att flytta hundratals miljoner euro från industriländernas skatteresurser till övernationella företag som gör jättelika vinster i utvecklingsländerna och till statsägda företag i utvecklingsländerna genom den typ av klimatavgifter som nu förespråkas. Kina till exempel kunde mycket enkelt sköta sina skyldigheter själv: det är världens rikaste land när det gäller reserver i utländsk valuta.
Finland och EU behöver rädda sin egen stålindustri, verkstads- och skogsindustri genom att efterlysa att ett beslut fattas i Köpenhamn om att införa särskilda utsläppssystem för att uppnå klimatmålen för klimatprodukter, i stället för de nuvarande målen som bygger på procentandelar och utsläppshandel. Det är ett mer rättvist alternativ.
(Applåder)
Pilar del Castillo Vera
(ES) Fru talman! Jag vill tacka rådet och kommissionen. I fråga om det ämne som vi diskuterar finns det vissa saker som är säkra och en rad osäkerheter.
Den första säkra saken, eller första gemensamma nämnaren, är att det nu finns en stor enighet om att utsläppen behöver minskas och om att rena energikällor måste utvecklas.
Den andra säkra saken är att det behövs en global strategi eller metod att hantera problemet. De länder som släpper ut mest koldioxid till atmosfären måste därför delta i alla internationella avtal. De största producenterna av koldioxid är bland annat Förenta staterna, Kina, Indien och Brasilien.
Den tredje säkra saken är att EU lägger fram ett förslag på bordet som är ett system med obligatoriska mål: 20 procent eller 30 procent.
Den fjärde säkra saken är att det av olika skäl inte finns några rimliga tecken på att länderna med de största koldioxidutsläppen kommer att acceptera ett avtal av detta slag, och det är en realitet.
Det skulle inte vara en sådan brist på optimism om vi erkänner verkligheten: pessimismen tar hem segern om vi inte känns vid verkligheten. Det är endast genom att erkänna verkligheten som vi kan skapa en effektiv politik och det kommer att bli en mer optimistisk politik.
Jag anser att EU, när den tar ledningen i denna fråga, har en skyldighet att lägga ytterligare åtgärder och förslag på bordet. Japan har nämnts här och vi har talat om framgången för exempelvis sektorsinriktade projekt, som berör de mest förorenande industrierna. På grundval av ett riktmärkningsförfarande har sådana projekt redan uppnått extraordinära resultat i Japan. Det är realistiska metoder att ta itu med klimatförändringarna.
Köpenhamn är en möjlighet men endast för effektivitet, inte för retorik, om vi baserar den på verkligheten.
Jo Leinen
Fru talman! Kommissionsledamoten Olli Rehn har lovordat parlamentet för dess arbete med att få fram ett klimatskyddspaket och vi siktar på att fortsätta den ambitionen.
I går kväll antog utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet med 55 röster för och en mot en resolution där vi förespråkar högt ställda mål i förhandlingarna i Köpenhamn. Resultatet visar att förnekandet av klimatförändringen, okunskapen om dessa frågor, företräds av en krympande minoritet här i kammaren, vars synpunkter vi verkligen bör bortse från och som har gjort sin inställning bekant här vid en rad tillfällen men som faktiskt simmar mot strömmen av medborgarnas åsikter i alla länder i EU.
Det gör ingen skillnad för jordens atmosfär varifrån koldioxiden kommer. Det innebär att vi behöver ett globalt avtal för varje land och inte - så som redan har hävdats i Bangkok - flera avtal med ett för Förenta staterna, ett för Europa och ett för utvecklingsländerna - det vore katastrofalt. Vi behöver en global pakt mot klimatförändringarna och det innebär att vi också behöver en global pakt av solidaritet med de fattiga länderna från de rika ländernas sida. Denna punkt har redan nämnts många gånger.
Klimatförändringarna är en möjlighet för oss och även för utvecklingsländerna att sätta igång en utveckling med låga koldioxidutsläpp med nya tekniker tillsammans med modernisering av infrastrukturen. EU måste bidra till att det blir så. När det gäller finansiering har vi skrivit under på kravet att EU behöver 30 miljarder euro fram till 2020 och att vi måste utveckla finansieringsverktyg som är hållbara och förutsebara. De får helt enkelt inte vara beroende av medel från budgeten utan måste också ha andra finansieringskällor.
Jag vill ännu en gång betona att havstransporter och flyg måste ingå och givetvis ska skogs- och jordbruk ha sin egen betydande andel. Utveckling och klimatskydd är inte motsägelser - utan måste förenas i en syntes i Köpenhamn.
Gerben-Jan Gerbrandy
(NL) Fru talman! När allt kommer omkring finns det bara en lösning på klimatförändringarna och det är teknik. Endast ny teknik kan göra det möjligt för oss att behålla vårt levnadssätt. Den tekniska utvecklingen är dock för långsam och spridningen av tekniken, framför allt till utvecklingsländerna, är särskilt långsam. Klimatet är ett globalt problem, men har ännu inte angripits med den bästa tillgängliga tekniken. Detta blev ett fullständigt fiasko under Kyotoavtalet, och låt oss därför dra några lärdomar.
Vi måste naturligtvis beakta immateriell äganderätt. Särskilt företag i fronten av en sådan utveckling måste uppmuntras och belönas. Men kunskapen måste spridas snabbare. För ozonproblemet inrättades en fond för detta ändamål enligt Montrealprotokollet och förslag har framförts om en multilateral fond för klimatteknik. Kan kommissionen och rådet klargöra vad de anser om detta?
Slutligen är hejdandet av avskogningen särskilt viktigt för utvecklingsländerna. Ändå förstår jag att EU nu är oenig om skogarnas roll, särskilt tack vare Sverige, Finland och Österrike. Hur kan vi övertyga utvecklingsländerna om att de måste hejda avskogningen om vi själva i EU har en oklar inställning till våra egna skogar? Jag ser fram mot Andreas Carlgrens kommentarer om detta.
Bas Eickhout
(NL) Fru talman! Vi talar om klimatförändringarna men vi borde tala om de människor som har drabbats hårdast av dem, nämligen människorna i de minst utvecklade länderna. På Maldiverna kämpar människor mot stigande havsnivåer och i Sudan kämpar de om bördig jord.
Kommissionen fortsätter att anta att marknadsaktörerna kommer att ge ett betydande bidrag till klimatanpassningen. Om vi talar med investerarna säger de dock alla samma sak: ”Ja, vi ger pengar, men framförallt till tillväxtekonomier. Vi kommer inte att investera i sårbara länder”. De är ju instabila marknader och projekten för anpassning till klimatförändringarna är små i storlek. Det är inte något som investerare satsar sina pengar på.
Nu måste det göras mycket klart att offentlig finansiering ska kanaliseras till de minst utvecklade länderna. Världsbanken anger tydligt att det rör sig om minst 80 miljarder euro. Det är dags för EU att visa verkligt ledarskap med ett riktigt erbjudande i stället för den vaga siffran 2-15 miljarder. EU måste helt enkelt följa parlamentet i spåren och erbjuda minst 30 miljarder euro.
James Nicholson
(EN) Fru talman! Klimatförändringskonferensen i Köpenhamn i december utgör ett unikt tillfälle att ta itu med detta gigantiska problem. Om vi tittar på konsekvenserna av den globala uppvärmningen är det uppenbart att utvecklingsvärlden får betala priset för miljöskador orsakade av de rikare nationerna.
Klimatförändringen är inte det enda miljöproblemet vi står inför men det är absolut nödvändigt att vi försöker göra något åt det i Köpenhamn. Det är ett tillfälle för EU att agera enigt och hitta lösningar på ett problem som berör oss alla. Alla länder måste göra sitt för att uppnå målen och hållbar utveckling. Utvecklingsvärlden måste stödjas och uppmuntras men de mål som sätts upp för dessa länder måste vara realistiska.
Jag vet att det finns andra som har en annan mening men jag tror inte vi har råd att vänta i 50, 60 eller 70 år för att få veta vem som hade rätt eller fel. Vi har ett ansvar i dag att handla nu för att göra vad vi kan medan vi är här.
John Stuart Agnew
(EN) Fru talman! Vilken lättnad att de har slutat bränna kättare annars skulle jag brinna med besked nu. Jag är dock glödhet i mitt motstånd mot tanken att det pågår en av människan orsakad klimatförändring.
Koldioxid utgör endast 0,038 procent av vår atmosfär och endast 4 procent av detta påverkas av människans verksamhet. Koldioxiden är en viktig och oersättlig näring för växtligheten. Ju mer växterna får, desto snabbare växer de. Brist på denna gas skulle vara betydligt allvarligare än ett överskott. De alarmistiska och felaktiga påståendena om att en ökning av koldioxiden kommer att leda till kraftigt stigande havsnivåer tas som förevändning av lokala myndigheter för att inte underhålla billiga träskydd mot havet. När dessa oundvikligen ruttnar efter att ha gjort tjänst i 40 år görs inget för att reparera dem och hem går förlorade. Detta skapar en atmosfär av desperation i kustsamhällena. Om datorprognoser inte kan förutse vädret ordentligt på kort sikt, har de inget berättigande i prognoser om långsiktiga förändringar.
Romana Jordan Cizelj
(SL) Mina damer och herrar! Jag vill tacka ministern Andreas Carlgren och kommissionsledamoten Karel De Gucht för deras uttalanden men det är fortfarande något som oroar mig. Det som oroar mig är att vi talar om kvantitativa mål som inte behöver uppfyllas förrän 2020 respektive 2050, samtidigt som experterna varnar oss att vi måste börja minska de globala utsläppen så tidigt som 2015. Jag vill veta om kommissionen kanske har förbisett eller övergett detta mål.
För det andra måste vi komma fram till ett allomfattande avtal i Köpenhamn, ett avtal som omfattar alla länder. Det räcker inte att vi inför dessa ambitiösa miljönormer enbart i EU eftersom det bara kommer att innebära att tekniken som orsakar stora utsläpp flyttas till andra delar av världen. Det skulle vara verkligt intressant att höra från kommissionen hur den tänker ta upp frågan om att fördela bördan jämnt mellan de utvecklade industriländerna i förhandlingarna och vilka argument den kommer att använda för att uppmuntra utvecklingsländerna att axla sitt ansvar. Hur ska vi förhindra koldioxidläckage? Jag skulle verkligen vilja att vi hade ett ess i våra händer, ett bra kort i rockärmen.
För det tredje vill jag påpeka att vi inte kan blunda för verkligheten. Fossila bränslen är huvudkällan till utsläppen och vi kommer inte att kunna förbjuda dem i den omedelbara framtiden. Att vänta sig att länder överger kol utan vidare är inte realistiskt. Industriländerna kommer inte att göra det och utvecklingsländerna är ännu mindre benägna att göra det. Det är därför vi också behöver ägna en hel del uppmärksamhet åt internationella förhandlingar för att fortsätta att utveckla och använda tekniker som gör det möjligt att använda fossila bränslen effektivt, utan att släppa ut växthusgaser. Det är en sak till som EU kan göra just nu: vi kan öka finansieringen till det sjunde ramprogrammet, som är avsett just för internationellt samarbete om klimatförändringarna.
Matthias Groote
(DE) Fru talman, herr kommissionsledamot, herr Carlgren, mina damer och herrar! Ämnet klimatförändring kommer att hålla oss sysselsatta betydligt längre än den finansiella och ekonomiska krisen. Det finns paralleller - båda kostar mycket pengar och Köpenhamnskonferensen kommer att handla om att uppnå ett avtal om finansiella verktyg för tredje världen och utvecklingsländerna.
Köpenhamnskonferensen måste lyckas och vi kan göra vår del för att uppnå det. I dag gjorde vi ett bra jobb, vi antog resolutionen i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet med stor majoritet och jag tror att den kommer att få stor majoritet här i kammaren och därigenom ändrar vi det politiska klimatet inför Köpenhamn. Det finns ofta en psykologisk sida av saken och vi bör alla spela vår roll i den.
Jag har fortfarande en särskild farhåga. I Europaparlamentet har vi arbetat för att få med flyget i utsläppshandeln och till sist lyckades vi. Jag uppmanar därför kommissionen och rådet att se till att frågan fullföljs konsekvent i Köpenhamn. Vi måste uppnå ett internationellt avtal om att sjöfart och även luftfart ska ingå i det fördrag som ersätter Kyotoprotokollet. Anledningen till detta är att de båda transportsektorerna växer i en oproportionerlig grad och bidrar därigenom på ett oproportionerligt sätt till den globala uppvärmningen.
Vi bör inte överskrida två grader Celsius. Där upphör faktiskt parallellerna mellan finanskrisen och klimatkrisen. Om vi överskrider den gränsen har vi oåterkalleligen skadat vår planet och det innebär att det är en utveckling som vi inte kan vända.
Pat the Cope Gallagher
(EN) Fru talman! Vi måste titta på de möjligheter som kan bli följden av ett omfattande internationellt avtal i Köpenhamn så att vi effektivt kan hejda klimatförändringarna. EU har åtagit sig att garantera att 20 procent av alla våra energibehov tillgodoses av sektorn för förnybar energi senast 2020. EU och även Irland - mitt hemland - kan bli världsledande inom utveckling av innovativa våg- och tidvattenstekniker.
Utvecklingen av sådana tekniker är en viktig del av våra strategier för att uppnå våra klimatförändringsmål. Vi måste se till att vi maximerar finansieringen under EU:s sjunde och åttonde ramprogram för forskning och teknik från och med nu och fram till 2020.
(GA) Investeringen i miljövänlig teknik kommer att bidra till arbetstillfällen i EU i en tid av ekonomisk kris. Vi känner till de stora svårigheterna som kommer att bli följden om vi inte accepterar våra internationella skyldigheter. Vi vet vilka utmaningar vi har framför oss. Vi kommer att möta dessa utmaningar oförtröttligt och ansvarsfullt.
Claude Turmes
(EN) Fru talman! Känner ni till rysk roulett? Har ni någonsin spelat rysk roulett? Naturligtvis inte, eftersom det är en chans på sex att bli skadad eller dödad. Om Köpenhamnskonferensen inte blir någon framgång, har vi inte ens 50 procent chans av att förhindra att vår planet genomgår en farlig klimatförändring.
Varför befinner vi oss i denna omöjliga situation? Vi har på det hela taget förlorat tjugo år - tjugo år från den stora Riokonferensen, tjugo år av påtryckningar från förorenande industrier: olja, kol och bilar. Tjugo år av center- och högerstyre i Förenta staterna och i EU, vilket gjort det allt för svårt för de gröna och andra att få igenom en ambitiös agenda.
Så nästa veckas EU-toppmöte i Köpenhamn är det sista chansen för centern och högern i EU - med det svenska ordförandeskapet i rådet samt Danmark, Frankrike och Tyskland styrda av center- och högerpolitiker - att handla ansvarsfullt.
Bogusław Sonik
(PL) Fru talman! EU ses som en ledare på den internationella arenan när det gäller att främja en dialog om åtgärder mot klimatförändringarna och fastställa politiska prioriteringar för minskning av koldioxidutsläppen. Som ett led i de pågående förberedelserna för Köpenhamnskonferensen har EU gjort fler utfästelser än någon annan region i världen. Hittills har ingen av industrimakterna - Förenta staterna, Japan, Australien - lämnat ett uttryckligt förslag, med konkreta siffror, med upplysningar om bistånd till utvecklingsländerna i deras ansträngningar att minska koldioxidutsläppen och om stöd till utvecklingen av energieffektiva tekniker som bygger på förnybara energikällor.
EU kommer att vara en trovärdig partner i förhandlingarna endast om EU lägger fram realistiska, uppnåbara och förnuftiga förslag, som blir utgångspunkten för uppnåendet av internationellt samförstånd och förståelse. Nu behöver EU allierade och stöd för sina befintliga förslag. Därför bör vi vara försiktiga med att öka våra utfästelser om minskningar från 20 procent till 30 procent, eftersom andra industrialiserade länder inte visar någon vilja att sätta upp så ambitiösa mål för sig själva, samtidigt som det finansiella stödet till utvecklingsländerna också måste vara ett realistiskt åtagande. Det får inte bara bli en önskelista. Det måste vara ett system för att ge bistånd som uppfyller principerna för hållbar utveckling och som ska göra det möjligt för mottagarna att planera vad de ska göra.
Det är en sak till som är viktig för EU:s medborgare. Vi får inte glömma att toppmötet i Köpenhamn, våra resolutioner och parlamentets förberedelser för toppmötet måste åtföljas av ett klart definierat system för kommunikation med medborgarna och med samhället. Vi vill inte att en barriär eller klyfta ska uppstå mellan samhället och EU-institutionerna i systemet for information om den globala uppvärmningen.
Michael Cashman
(EN) Fru talman! Jag kommer att hålla nere mina koldioxidutsläpp och jag kommer att fatta mig kort. Herr kommissionsledamot! Det är trevligt att se er på plats. Ordförandeskapet! Det är trevligt att se er här.
Att tala om 2020 eller 2050 är inte tillräckligt bra. Vi behöver ett avtal och resultat nu eftersom klimatförändringen hotar fattigdomsminskningen. Vi ser att budgetarna för offentligt utvecklingsbistånd avleds från utveckling. Det är oacceptabelt och äventyrar millennieutvecklingsmålen som måste uppnås. I Köpenhamn kommer vi att se 27 länder agera enhälligt för att uppnå dessa ambitiösa mål.
Vi har hört förnekarna av klimatförändringarna här i kammaren. Låt mig bara säga detta: det talas om växter och koldioxid, vi har avskogning och ökenspridning. Det innebär att det på vissa platser inte finns något vatten. Det finns inga träd. Klimatförändringen dödar. Så enkelt är det. Låt oss vara tydliga - medlemsstaterna bör behålla sina 0,7 procent av BNI för utveckling och begränsa all användning av denna BNI till högst 10 procent och sedan tillföra de extra medel som behövs för att bekämpa och besegra klimatförändringarna.
Fiona Hall
(EN) Fru talman! Jag är orolig att kommissionens beräkningar av den internationella klimatfinansieringen bara är dimridåer.
För det första har det hävdats att 90 procent av energieffektiviseringsåtgärderna kan finansieras av utvecklingsländerna själva. Det är 30 miljarder euro per år. I EU är det största hindret för energieffektiviseringsåtgärder för både regeringar och enskilda medborgare bristen på förskottsfinansiering. Varför anser kommissionen att utvecklingsländerna kan finansiera effektiviseringsåtgärder utan förskottsfinansiering när EU-medlemsländerna själva måste kämpa med att klara det?
Tanken att den internationella kolmarknaden kan finansiera 38 miljarder euro per år är också orealistisk. Vi har sett hur trögt det har varit att få igång EU:s utsläppshandelssystem för kolmarknaden och hur kraftigt kolpriset har kastats ur kurs av den ekonomiska krisen. Sannolikt tar det många decennier innan det finns en ordentligt fungerande internationell kolmarknad och därför behöver vi nya och kompletterande finansieringsåtgärder nu.
Françoise Grossetête
(FR) Fru talman! Som vi har konstaterat upprepade gånger sedan i morse är klimatförändringen helt enkelt en ökning av ökenspridningen och torkan, det är avskogning, det är naturkatastrofer, det är utbredning av hunger och fattigdom framför allt i länderna i syd och det är flyktingströmmar.
Toppmötet i Köpenhamn måste ha ett åtagande från världens stater att hitta en balans mellan fyra viktiga mål. Det första är naturligtvis att minska utsläppen av växthusgaser, men det är också en fråga om att inte bromsa upp vår ekonomi, om att förhindra miljödumpning och om att främja EU:s nya tekniker.
Eftersom vi i denna fråga måste ta särskild hänsyn till de fattigaste länderna vill jag särskilt framhålla utvecklingsländerna, de mest avancerade av utvecklingsländerna. Denna tanke finns inte med i de internationella texterna och dessa länder räknas in i kategorin utvecklingsländer. Därmed betraktas de inte som länder som är skyldiga att bidra till insatserna för att minska växthusgaserna, trots att de hör till de största kolkonsumenterna. Jag tänker förstås på Kina, Indien och Brasilien, som absolut måste göra åtaganden i Köpenhamn om att uppnå liknande mål som industriländerna eftersom de strängt taget inte alls liknar de flesta andra utvecklingsländer.
Ansträngningarna att minska koldioxidutsläppen måste delas under rättvisa villkor. Vi måste förhindra alla snedvridningar av konkurrensen. Förhandlingarna måste också bli ett tillfälle att stimulera införandet av våra nya tekniker och möjliggöra betydande investeringar i forskning och utveckling.
I Köpenhamn måste vi - och detta är nödvändigt - skapa villkor för hållbar handel mellan länderna på grundval av ömsesidig nytta. Framgången kommer att bestå av att främja spridningen av teknik till de minst utvecklade länderna i utbyte mot ett erkännande av immateriell äganderätt och öppnande av deras marknader för dessa tekniker.
Enrique Guerrero Salom
(ES) Fru talman! De två allvarligaste kriserna i världen är fattigdom och effekterna av klimatförändringen: två kriser som kommer att vara ännu mer intimt förknippade med varandra i framtiden, två kriser som blir alltmer förödande för varje dag som går.
Det finns nu fler fattiga människor än för ett år sedan, tiotals miljoner fler. I dag är effekterna av klimatförändringen allvarligare och intensivare än någonsin förr.
Vi är en och en halv månad från Köpenhamnskonferensen, det är bara några veckor kvar. I Köpenhamn måste vi göra en stor ansträngning. Vi måste koncentrera mer kraft på att bekämpa klimatförändringen men inte utnyttja de resurser som vi för närvarande använder till utvecklingsbistånd, inte de resurser som vi för närvarande använder till utbildning eller hälsovård.
Utvecklingsländerna behöver båda typerna av resurser. Vi behöver därför överskrida 0,7 procent av BNP. Detta var budskapet från olika ledare vid FN-mötet nyligen. Detta var budskapet från den spanska regeringsordföranden.
Peter Liese
(DE) Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vid en sammankomst för ett par dagar sedan i Bryssel diskuterade kommissionsledamoten med ansvar för hälsofrågor, Androulla Vassiliou, och medicinska experter från hela Europa ämnet hälsa och klimatförändringar. Det var en mycket informativ sammankomst under rubriken ”Ordination för en hälsosam planet”. Ordföranden för ständiga kommittén för europeiska läkare använde en mycket bra liknelse - patienten jorden kan liknas vid en person som lider av en allvarlig sjukdom. Ju senare man ingriper, desto mer smärtsam blir behandlingen och till sist kommer en punkt då det är för sent för behandling. Vid den punkten är patienten för skadad för att kunna återhämta sig. Därför måste vi handla snabbt och beslutsamt för patienten jorden. Jag hoppas att vi alla är överens om det.
Det är också riktigt att klimatförändringarna berör alla - varje land på jorden och varje sektor i den europeiska ekonomin. Jag ser en obalans - vi har lagt mycket tunga bördor på de traditionella deltagarna i EU:s utsläppshandel, ändå representerar de mindre än 50 procent av EU:s utsläpp. Det behövs därför fler skuldror att bära bördan - det beslutade vi i går kväll. Vi har också antagit ändringsförslagen 198-202 om inbegripande av luftfarten - vilket Matthias Groote nämnde - och sjöfarten. Detta kanske behöver utformas bättre och differentieras men det är ett steg i rätt riktning. Kommissionen och rådet måste till sist bli mer engagerade i detta avseende. Vid EU-toppmötet inför Pittsburgh, och i Pittsburgh gjordes inga framsteg alls om detta. Rådet och kommissionen måste göra mer i detta avseende.
Jag har en sista sak jag vill tillägga. Även andra regioner i världen måste göra mer. Jag är glad över att Barack Obama tilldelades Nobels fredspris men om han inte kommer till Köpenhamn och om han inte lägger fram ett ordentligt förslag, då kommer han att urholka sin trovärdighet och därför måste han prestera något vid Köpenhamnskonferensen.
Kriton Arsenis
(EL) Fru talman! Utvecklingsländerna har bidragit mindre än någon annan till klimatförändringarna. Samtidigt drabbas de dock av de allra värsta återverkningarna. I Afrika tvingas miljontals människor färdas allt längre varje år för att hitta vatten, ved för matlagning och mat. Det är människor som är beroende av de tjänster som de naturliga ekosystemen tillhandahåller och människor som inte alls har bidragit till klimatförändringarna.
Dessa naturliga ekosystem, som skogarna i Afrika, lagrar tre gånger mer kol än de har avgett till atmosfären, tre gånger mer kol än vad som finns i atmosfären för närvarande, samtidigt som de absorberar 50 procent av den kol som vi släpper ut i atmosfären varje år. Därför måste skyddet och utökning av skogarna på grundval av naturliga processer och utan kommersiella ingripanden vara den högst prioriterade frågan i vår politik, både för att bekämpa klimatförändringarna och för att utvecklingsländer och industriländer ska kunna anpassa sig till dem.
Theodoros Skylakakis
(EL) Fru talman! Jag vill ta ställning till den specifika men mycket viktiga frågan om sjöfart i samband med Köpenhamnskonferensen och utvecklingsländerna. Jag har två kommentarer: Det skulle vara ett stort misstag att behandla sjöfart och luftfart som om de vore en och samma sak. Sjöfart är det mest effektiva och miljövänliga transportsättet, medan luftfart är i stort sett det sämsta. Mål behöver alltså fastställas för sjöfarten men de måste vara rättvisa i förhållande till - i synnerhet - vägtransporter, som konkurrerar med sjöfarten och är mycket mer förorenande. Genom att slå oproportionerligt hårt mot sjöfarten jämfört med vägtransporter, slår vi oproportionerligt hårt mot kärnan av utvecklingsländernas ekonomier, eftersom dessa till övervägande del grundas på råvaror, jordbruksprodukter och industri som främst använder sjöfart, medan våra ekonomier främst är tjänsteekonomier.
Jag undrar om vi verkligen kommer att kunna övertyga utvecklingsländerna om våra goda avsikter genom att föreslå att vi finansierar deras insatser för klimatförändringarna från pengar som vi i oproportionerlig grad hämtar från sjöfarten och som räknat som andel av BNP kommer att belasta utvecklingsländerna mer än industriländerna?
Jag undrar också efter att ha fått höra att gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen i går vägrade att stödja en debatt om förhållandet mellan målen för sjöfarten och målen för landtransporter, om det är mer miljövänligt att köra utmed en europeisk motorväg i en lyxbil i 180 kilometer i timmen än att forsla livsmedel och råvaror för planetens ekonomi.
Gilles Pargneaux
(FR) Fru talman, herr Carlgren, herr ordförande för kommissionen! Vi står inför en utmaning för mänskligheten och för de kommande generationerna. För att anta utmaningen måste mötet i Köpenhamn skapa förutsättningar för ett globalt avtal, ett enda avtal, för liksom ordföranden för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, Jo Leinen, sade tidigare, är en universell allians med såväl industriländerna som tillväxtekonomierna nödvändig.
I dag uppmanar vi återigen, genom vår debatt men också genom utarbetandet av en parlamentsresolution, Europeiska unionen att fortsätta att spela en ledande roll i denna nödvändiga politik för att bekämpa klimatförändringarna. Låt oss komma ihåg att vi måste tala med en röst om vi ska kunna behålla vår trovärdighet.
Vi måste nå ett avtal i Köpenhamn om att begränsa ökningen av den globala medeltemperaturen, så att den inte överskrider de förindustriella nivåerna med mer än 2 grader. Vi måste underteckna ett avtal i Köpenhamn för att tillsammans se till att utsläppen av växthusgaser senast 2020 är 30 procent lägre än 1990. Det kommer dock inte att vara tillräckligt. De utvecklade länderna måste inte bara minska sina utsläpp avsevärt, utan också utvecklingsländerna måste bidra till att nå målen.
Därför måste industriländerna ge utvecklingsländerna ett lämpligt, långsiktigt och förutsebart finansiellt och tekniskt stöd för att uppmuntra dem att göra ett åtagande att minska sina växthusgasutsläpp. Mötet i Köpenhamn måste också göra det möjligt för utvecklingsländerna att utveckla koldioxidsnåla modeller.
Låt mig därför ta upp två områden som jag anser är nödvändiga inför framtiden. För det första, införandet på internationell nivå av finansiering för att bekämpa den globala uppvärmningen, med utgångspunkt i beskattning av finansiella transaktioner. För det andra anser jag att det är nödvändigt att införa en skattejustering vid EU:s gränser för import av varor som tillverkas utan någon tanke på miljöskydd. Denna skattejustering skulle vara kopplad till en kontraktsreglerad återbetalning till länderna i syd av den koldioxidskatt som på detta sätt drivits in vid EU:s gränser och som skulle användas för att finansiera investeringar i den utrustning som de behöver för att bekämpa den globala uppvärmningen.
Rachida Dati
(FR) Fru talman! Med det senaste G20-toppmötet som förebild, vilket gav EU en möjlighet att spela en ledande roll i utformningen av en ny världsekonomisk ordning, kommer EU återigen vid konferensen i Köpenhamn i december att ha ett ansvar, men framför allt, en skyldighet att visa sina internationella partner vilken väg vi bör slå in på.
Till skillnad från vad som just sagts, framför allt av vissa av mina kolleger från gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, har EU börjat ta sitt ansvar i fråga om miljöskydd, eftersom energi- och klimatpaketet antogs i december 2008. I och med detta paket kommer Europeiska unionen att ha all den legitimitet den behöver för att leda förhandlingarna mot utarbetandet av ett ambitiöst, praktiskt och globalt svar på utmaningarna med klimatförändringarna.
Den överenskommelse som måste nås i Köpenhamn måste bygga på en princip med delat ansvar, men också ett differentierat ansvar. Det är i konkreta termer, liksom Françoise Grossetête just sade, upp till oss i egenskap av industriländer att se till att våra partner, utvecklingsländerna, kan följa med i vår målmedvetna insats för att bekämpa klimatförändringarna.
Vi måste också föregå med gott exempel, inte minst genom att förbinda oss att genomföra ett ambitiöst program med målet att minska växthusgasutsläppen med 80 procent senast 2050. Jag hörde det sägas nyss att detta inte är tillräckligt, men det är i alla fall en bra början. Samtidigt måste vi också skapa förutsättningar för att se till att utvecklingsländerna kan delta vid vår sida i denna globala ansträngning.
Vi har ett ansvar, men vi har också skyldigheter mot dessa länder. Faktum är att vi har en gemensam utmaning att övervinna som kräver att alla bidrar. Men som vi vet har alla inte samma förmåga och vi har inte alla samma bakgrund. Köpenhamnsmötet måste därför bli en framgång, men en framgång som nås genom ett verkligt bidrag som är mer än endast ett åtagande. Europeiska unionen kommer att bedömas utifrån detta bidrag och detta åtagande.
Om Köpenhamnsmötet inte leder till att våra internationella partner gör beslutsamma och gemensamma åtaganden om att vidta konkreta åtgärder kommer vi inom EU, liksom föregående talare just sade, i så fall att tvingas införa en koldioxidskatt vid våra gränser. Det skulle vara det enda sättet att göra vår röst hörd och se till att vårt rättmätiga åtagande får en mening. Det är upp till EU att klargöra detta budskap.
Anni Podimata
(EL) Fru talman! Den grundläggande utmaning som vi står inför sju veckor före toppmötet i Köpenhamn handlar om huruvida vi ska lyckas nå en överenskommelse eller inte när det gäller att ta ansvar för den globala finansieringen av politiska åtgärder för att begränsa klimatförändringarna för utvecklingsländernas del. EU har vidtagit viktiga åtgärder genom att fastställa finansieringskällor och organisationsmetoder för denna finansiering, men nu är tiden inne för oss att övertyga andra utvecklade länder att ta sin del av ansvaret, för om vi stöder utvecklingsländernas ansträngningar att bekämpa klimatförändringarna får vi också möjlighet att bekämpa globala orättvisor och att minska klyftan mellan de utvecklade länderna och utvecklingsländerna.
Det finns också något annat som vi inte får glömma, särskilt här inom EU. Vi håller på att skapa ett nytt flyktingsystem, ett system för klimatflyktingar som i dag inte skyddas enligt några internationella konventioner och därför inte har några rättigheter. Att täppa till detta rättsliga kryphål och avsevärt stödja klimatflyktingar är en grundläggande skyldighet för det världssamfund i vilket EU måste spela en ledande roll.
Maria Da Graça Carvalho
(PT) Fru talman, herr Carlgren, herr De Gucht! Europeiska unionen borde fortsätta att spela en ledande roll i de internationella förhandlingarna för att nå en ambitiös överenskommelse i Köpenhamn. Denna överenskommelse borde bygga på principen med ett delat men samtidigt differentierat ansvar. Denna princip borde tillämpas på samma sätt för utvecklingsländerna, men för varje land krävs åtgärder som är anpassade till deras individuella situation, eftersom de befinner sig i olika skeden och har olika förutsättningar. Alla utvecklingsländer, med undantag för de minst utvecklade, borde anta nationella koldioxidsnåla utvecklingsstrategier.
Utvecklingsländerna kommer att stå inför en kostnad på ca 100 miljarder euro för att minska sina utsläpp och anpassa sig till konsekvenserna av klimatförändringen. En del av finansieringen kommer att komma från den privata sektorn, men internationell offentlig finansiering kommer också att behövas, utöver det offentliga utvecklingsstödet. Det är av yttersta vikt att vi fastställer hur detta finansieringssystem ska struktureras, liksom källan till finansieringen och dess storlek, så att en överenskommelse i Köpenhamn säkras.
Å andra sidan borde mekanismen för ren utveckling inom ramen för Kyotoprotokollet reformeras så att endast projekt som möjliggör ytterligare minskningar beviljas anslag. De ekonomiskt mer avancerade utvecklingsländerna och de ekonomiskt mer konkurrenskraftiga sektorerna borde gradvis uteslutas från denna mekanism, så att den främst inriktas på de fattigaste länderna, särskilt i Afrika.
Justas Vincas Paleckis
(LT) Europeiska unionen föregår med gott exempel inför andra kontinenter, genom att ta itu med hoten mot vår planet. Detta stärker också kampen mot klimatförändringarna. Europeiska unionen är redo att spela en ledande roll även i framtiden, men alla länder som bidrar till Köpenhamnskonferensen måste ansluta sig till denna kamp.
Utvecklingsländerna behöver ytterligare stöd. Deras ekonomiska tillväxt, liksom den ekonomiska tillväxten i Brik-länderna, måste bygga på miljövänlig teknik. Större uppmärksamhet måste ägnas åt utbyte av den mest avancerade tekniken och kunskapen. EU borde vara en attraktiv förebild, inte bara genom att göra åtaganden om att minska utsläppen, utan också genom att främja förnybar energi och öka energieffektiviteten.
Vi får inte glömma att det även inom Europeiska unionen finns en stor klyfta mellan de länder som med framgång tillämpar ny teknik och gör energibesparingar och de som släpar efter. Vi måste göra en gemensam ansträngning för att avskaffa denna klyfta, och det vore återigen ett bra exempel för alla.
Eija-Riitta Korhola
(FI) Fru talman! Vissa fakta måste erkännas. Till att börja med har våra ansträngningar i fråga om klimatet än så länge inte varit till någon nytta för oss. Strategin har visat sig ineffektiv eftersom utsläppen har ökat i såväl absoluta som relativa termer. Tvärtemot förväntningarna har den globala koldioxidintensiteten endast ökat, exakt samtidigt som internationella investeringar faktiskt har gjorts på området. Utsläppen per produktionston i de länder som ratificerat avtalet har inte minskat mer än i de länder som inte har undertecknat Kyotoprotokollet. Vi har ett dåligt avtal, och det måste ersättas med ett bättre, mer omfattande, effektivt och ambitiöst avtal.
För det andra måste det sägas att vi vet mindre än vi trodde för ett tag sedan. Även om utsläppen har ökat mer än vad man förutsett, följer temperaturen nu inte logiskt de ökade utsläppen. Temperaturen stiger nu inte längre och under de kommande åren förväntas den globala nedkylningen fortsätta. Tidsserien är dock alltför kort för att vi ska kunna dra några slutsatser eller glömma allt om det tidigare uppvärmningsmönstret. Denna information, som är förvirrande för allmänheten, innebär därför inte att vi inte längre behöver oroa oss över klimatförändringarna, utan att vi måste ta reda på mer om dem. Följaktligen måste utsläppen ändå hållas på en rimlig nivå, oavsett om det sker en snabb uppvärmning eller inte. Utgångspunkten för detta borde vara idéerna om en hållbar utveckling i FN:s rapport om millennieutvecklingsmålen. I rapporten granskas inte bara koldioxidfrågan, utan en omfattande klimatpolitik presenteras också.
För det tredje genomgår vi en ekonomisk kris, och därför har vi ett ansvar gentemot våra medborgare. Våra åtgärder måste vara kloka och effektiva. Världen har inte längre råd med ett dåligt klimatavtal. Misstagen från Kyoto får inte upprepas och vi behöver inte ett avtal i vilket man endast nöjer sig med att flytta utsläppen från ett ställe till ett annat utan att faktiskt minska dem. Eftersom kriterierna bakom klimatpolitiken för närvarande handlar om utsläpp från produktion och inte konsumtion kan problemets orsak flyttas runt. Med tanke på det koldioxidläckage som uppstår till följd av detta kan det till och med hända att de globala utsläppen kommer att öka när de lokala utsläppen minskar. Vi behöver i stället en stor investering i utfasning av fossila bränslen och i teknik som minskar utsläppen. Smutsiga produktionsförhållanden ska inte vara möjliga någonstans. Vi kan inte skapa kryphål, även om utsläppshandeln inom EU är ett perfekt exempel på hur man gör det!
Ivari Padar
(ET) Herr talman! Ambitiösa klimatåtgärder skulle bidra till att lösa den nuvarande ekonomiska krisen genom skapandet av nya arbetstillfällen och en ökad ekonomisk aktivitet. Internationella energiorganet anser att det är nödvändigt att nå en överenskommelse i Köpenhamn för att rikta in de investeringar som försenats på grund av krisen på investeringar i den miljömässigt hållbara energisektorn.
Jag ser även möjligheter för mitt hemland Estland här. Vi behöver ett omfattande energibesparingsprogram, och också en ambitiös och långsiktig strategi på området för förnybar energi. Vi kan dock inte begränsa oss till detta. Vi borde se över våra egna transport- och logistikbestämmelser, använda miljövänliga byggnadsmaterial och byggnadsmetoder, minska användningen av material och kemikalier inom industrin, reformera förpackningsmetoderna inom detaljhandeln och utveckla det ekologiska jordbruket.
Dessa och många andra lösningar kommer att vara de viktigaste tillväxtsektorerna i framtiden. Många av dessa nya lösningar kräver insatser från våra forskare, och vissa kan endast skapas genom våra egna åtgärder.
Elisabetta Gardini
(IT) Fru talman, mina damer och herrar! Jag har noterat att den omröstning som ägde rum i går i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet har nämnts flera gånger.
Jag vill dock klargöra att allt inte kan skyllas på en enda extremistisk ideologisk ståndpunkt. Våra kolleger har presenterat många synpunkter som är mycket olikartade, mycket mer nyanserade och i mycket högre grad grundade på sunt förnuft, och eftersom dessa synpunkter bättre återspeglar verkligheten anser jag därför att det är mycket troligare att de kommer att leda till verkliga lösningar.
Vetenskap är ingen lyckobringare. När misstaget gjordes att välja ut en fråga på ett så ideologiskt sätt skapades inte lösningar, utan det ledde till en katastrof. Europa borde vara en expert på detta, på att inte upprepa samma misstag, även när misstagen ser annorlunda ut och på ytan framstår som mycket mindre hotfulla. Jag måste påpeka att det i själva direktivet om handel med utsläppsrätter föreskrivs just att den rättmätiga väg som EU följer måste utvärderas av kommissionen, i enlighet med resultatet av konferensen.
Vi måste naturligtvis komma till konferensen med beslutsamma ståndpunkter och tydliga idéer, men också med det absoluta syftet att dela med oss av våra ansträngningar på ett rättvist sätt, först och främst till alla industriländer, som måste acceptera likvärdiga utsläppsminskningsmål. Vi måste också komma ihåg vad Françoise Grossetête så vältaligt sade, nämligen att vi inte längre kan underlåta att göra skillnad mellan utvecklingsländerna: vissa länder är verkliga utvecklingsländer och vissa är nya tillväxtekonomier, som exempelvis Indien, Kina och Brasilien. Även dessa länder måste göra egna åtaganden.
Om inget väl avvägt resultat nås i Köpenhamn uppmanar jag å andra sidan bestämt EU att fortsätta att se till att utsläppsrätter tilldelas kostnadsfritt till risksektorer, i enlighet med direktiv 2003/87/EG. Det här är centrala punkter. Vi vill att själva Kyotoprotokollet ska fortsätta att vara viktigt för miljön och framför allt vill vi undvika att skapa en finansiell bubbla på bekostnad av det europeiska näringslivet.
Vincent Peillon
(FR) Fru talman! Liksom våra kolleger flera gånger sagt den här morgonen kan problemet med att finansiera utvecklingsländernas kamp mot den globala uppvärmningen göra att toppmötet i Köpenhamn blir ett misslyckande, trots att vi alla hoppas att det ska bli en framgång.
Liksom vi vet är dock dessa länder ofta de som drabbas värst av den globala uppvärmningen, även om de inte har orsakat den. Industriländerna har lagt fram ett omfattande finansiellt stödpaket. Det är i dag otillräckligt, och inte ens de angivna beloppen betalas nu ut. Det är detta som gör att vi nu och framöver kommer att vara tvungna att hitta nya finansieringskällor.
Utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet har liksom utskottet för utveckling erkänt att det nu finns ett behov av att överväga att införa en skatt på finansiella transaktioner liknande Tobinskatten. Denna skatt på 0,01 procent för spekulativa transaktioner skulle ge 100 miljarder US-dollar per år, med andra ord det belopp som man beräknar kommer att behövas senast 2020 för att bekämpa den globala uppvärmningen i utvecklingsländerna.
Parlamentet tar därmed sitt ansvar genom att följa vissa nationella politiska ledares exempel. Jag skulle vilja höra rådets och kommissionens ståndpunkt och om de kommer att stödja oss i denna fråga.
Lena Ek
Fru talman! Världen slåss nu med tre stora kriser: finanskrisen, jobbkrisen och klimatkrisen. De lösningar som vi gemensamt arbetar fram måste bidra till att lösa alla dessa tre kriser. Det är stora utmaningar för entreprenörer, men här ligger också stora möjligheter till nya arbetstillfällen och till en lösning på olika sociala kriser. Rätt använt och rätt beslutat och med tillräckligt tuffa beslut från oss som leder de här förhandlingarna så kommer vi att se en förnyelse och en ny eko-effektiv ekonomi i världen.
Människor över hela världen förväntar sig kraftfulla insatser på Köpenhamnsmötet. Vi ska vara klara över att Förenta staterna vill ha marknadsbaserade lösningar, Europa vill ha lagbaserade lösningar och Kina vill lösa sina egna inhemska sociala problem. Inom Europa finns också olika inställningar. I Europaparlamentet finns ledamöter som vill sätta trösklarna så högt att det blir omöjligt att nå en lösning i Köpenhamn, medan andra enbart vill arbeta med frivilliga lösningar.
Framtiden ligger i en grön liberal marknadsekonomi. Vi måste se till att konsumenterna får möjligheter att använda sin kraft på marknaden genom kunskaper och öppenhet.
Rareş-Lucian Niculescu
(RO) Avskogning, som är ett fenomen som ofta nämns i denna debatt, är naturligtvis något som särskilt drabbar utvecklingsländerna. Innan vi lägger skulden på dessa länder måste vi dock inse att avskogningen möter vissa behov i fråga om överlevnad.
Jag vill i dagens debatt nämna slutsatserna av en studie som nyligen genomförts, av vilken det framgår att nästan hälften av världens jordbruksområde till åtminstone 10 procent är täckt av skog. Detta skogbeväxta jordbruksområde är dubbelt så stort som Amazonas regnskog. Det borde få oss att inse värdet av denna växtlighet. Det är självklart att jordbrukarna skulle göra större ansträngningar att skydda denna växtlighet om deras ekonomi tillät det.
En annan aspekt som också skulle kunna beaktas vore att främja stratifierade jordbruks- och skogsbrukssystem som kombinerar odling av grödor med träd. Grödor av denna typ, som är mindre livskraftiga än ensädesbruk, överges ofta. Jag tror att alla eventuella lösningar som syftar till att undvika avskogning också måste beakta system för att kompensera jordbrukarna, inklusive de jordbrukare i Europa som odlar denna typ av stratifierade grödor.
Judith A. Merkies
(EN) Fru talman! ”Framgång eller misslyckande, det är frågan”. Alla typer av kriser har redan nämnts, men en har glömts bort vid sidan av den globala uppvärmningen och det är krisen med allmänhetens förtroende för politiken.
Jag håller med Andreas Carlgren. Låt oss inte göra detta till en skönhetstävling om vem som är mer eller mindre ambitiös, mer eller mindre realistisk eller mer eller mindre betalningsvillig. Vi måste klargöra fyra saker, för alltför mycket står på spel: vi behöver en tydlig och ambitiös politisk ståndpunkt, vi behöver ett tydligt åtagande, vi behöver en tydlig inriktning och tydliga tidsfrister, och sist men inte minst behöver vi klargöranden om det finansiella stödet. Om mötet i Köpenhamn inte blir en fullständig framgång borde vi inte be om hjälp i onödan och börja peka ut syndabockar, utan vi borde fastställa en tydlig process och tidsordning för att nå ett resultat. Låt oss visa att vi är påtlitliga och ansvarstagande, såväl när det gäller att ställa upp mål som att upprätta en rimlig budgetplan.
Graham Watson
(EN) Fru talman! Vi talar en hel del om att istäckena smälter, men förutom Arktis och Antarktis finns också den ”tredje polen”: istäcket i Himalaya och dess glaciärer som försörjer ungefär två miljarder människor med vatten, vilket är nästan en tredjedel av världens befolkning, i Kina, Indien och på andra håll på subkontinenten.
Dessa glaciärer krymper snabbt på grund av sot som huvudsakligen kommer av industrialiseringen, men också från generatorer som används inom jordbruket och som drivs av fossila bränslen, vilket kommer att beröva miljarder människor såväl dricksvatten som vatten för bevattning. Europeiska unionen måste inse att det kommer att behövas hjälp för att förbättra kvaliteten hos de maskiner som används och för att minska deras utsläpp.
Jag anser att detta borde tas med på dagordningen för mötet i Köpenhamn, men det borde också tas med på dagordningen för Europeiska unionens kommande toppmöte med Indien och för andra toppmöten med de berörda länderna. Om vi inte hjälper dem kommer vi inte att kunna förhindra att Himalayas glaciärer smälter eller att en tredjedel av mänskligheten drabbas av allvarliga vattenförsörjningsproblem.
Iosif Matula
(RO) Vi lever på en planet med ett skiftande klimat. Det finns dock en enskild faktor som påverkar allt detta: klimatförändringarna. Verkligheten visar att effekterna av klimatförändringarna inte bryr sig om gränser eller geografiska områden. Var och en av oss påverkas på olika sätt, oavsett om det är genom översvämningar, torka, bränder eller kraftiga stormar.
Huvudorsaken till dessa katastrofer är uppenbarligen vissa gruppers ohejdade utveckling av verksamheter som leder till ökade koldioxidutsläpp och global uppvärmning. Enligt aktuell statistik kan koldioxidutsläppen per capita vara hundratals gånger högre i de utvecklade länderna än i utvecklingsländerna.
Med hänsyn till den aktuella situationen känner jag mig förpliktad att ställa följande retoriska fråga: är det vår plikt eller inte att stödja utvecklingsländerna med initiativ och teknik för att bevara vår planet ren? Jag tror att svaret på den frågan är uppenbart. Vi kan därför, för vår skull och för framtida generationers skull, inte på något sätt skjuta upp antagandet av specifika åtgärder.
Liisa Jaakonsaari
(FI) Fru talman! Det är mycket viktigt att övergången till en värld med låga koldioxidutsläpp sker rättvist och att vi har ett genomförbart politiskt system, för marknaden har aldrig tid med rättvisa. Det är därför mötet i Köpenhamn är så viktigt.
Jag skulle ha önskat att minister Carlgren hade gjort tydligare prioriteringar. Ni gjorde allting till en prioritet och därmed prioriterade ni faktiskt ingenting.
Jag anser att klimatpolitiken också måste spela en framträdande roll när det gäller inkomstfördelningseffekter. Hur kan vi också göra det lättare för låginkomsthushåll i Europa att anpassa sig? Har inget land i Europa ännu reflekterat över det? En mer flexibel användning av strukturfonderna skulle till exempel kunna främja en miljövänlig strukturförändring. Det är inte tillräckligt att rädda världen: vi måste också rädda de människor som lever i den.
András Gyürk
(HU) Fru talman! Ett av de centrala ämnena vid det kommande klimattoppmötet i Köpenhamn kan bli skogsförvaltning. Det är faktiskt ingen slump att mer skadliga gaser samlas i luften till följd av avskogning än vad som kan hänföras till transporter till exempel. Oförmågan att lösa denna situation förstärks genom det faktum att enligt uppskattningar sker nästan 40 procent av skogsavverkningen i världen olagligt.
När vi talar om avverkning tänker vi först och främst på tropiska skogar, men vi behöver inte gå så långt. Enligt en nyligen publicerad studie fälls en tredjedel av allt timmer som används i Ungern olagligt. På grund av avsaknaden av sanktioner på detta område döljs faktiskt den delvis olagliga nedbränningen och avverkningen av träd genom de skenbara framstegen för förnybara energikällor. Mot bakgrund av detta måste vi skärpa reglerna för en hållbar skogsförvaltning. Klimattoppmötet i Köpenhamn kan utgöra ett tillfälle att göra skogsförvaltning till en integrerad del av klimatskyddssystemen.
Mairead McGuinness
(EN) Fru talman! Frågan om livsmedelssäkerhet måste nämnas i denna debatt om klimatförändringar, särskilt när det gäller utvecklingsländerna. Det är mycket svårt att be människor att reflektera över hur klimatförändringarna kan mildras om deras grundläggande livsmedelsbehov inte uppfylls. Vi måste tillåta dem att använda den bästa tillgängliga tekniken för att på ett hållbart sätt producera livsmedel som inte skadar miljön och för att ta itu med frågan om klimatförändringar.
Jag är bekymrad när det gäller Världshandelsorganisationen och en jordbruksöverenskommelse som inte beaktar till exempel inverkan av avskogningen i Brasilien, med tanke på att detta land exporterar nötkött till Europeiska unionen. Dessa frågor är mycket komplexa. Vi kanske löser ett problem på ett ställe och skapar ett nytt problem någon annanstans. Det är uppenbart att vi behöver en global överenskommelse för att hantera klimatförändringarna, men vi måste också erkänna den mycket allvarliga frågan med livsmedelssäkerheten.
Andrew Henry William Brons
(EN) Fru talman! Bevisen säger inte att allt högre koldioxidnivåer leder till temperaturhöjningar, utan orsakssambandet är det omvända, men vi får naturligtvis inte låta fakta hindra en god historia.
Låt oss dock för tillfället acceptera att utsläpp orsakade av människan är dåligt av olika skäl. Varför stöder i så fall det brittiska Labourpartiet aggressiva och olagliga krig i vilka inte bara brittiska soldater, irakier, afghaner och i framtiden iranier dödas, utan som också leder till i hög grad ökade globala utsläpp?
Edite Estrela
(PT) Mötet i Köpenhamn är ett utmärkt tillfälle att nå en global överenskommelse innan det är för sent. Förenta staterna har för första gången en regering som är fast besluten att skapa lösningar, och det kommer också positiva signaler från andra länder, som t.ex. Japan. Vi behöver dock en ny strategi för klimatförändringar som beaktar deras inverkan på säkerheten, den ekonomiska återhämtningen, invandringen och till och med på terrorismen. Vi får inte heller glömma att klimatförändringarna kommer att kräva bidrag från vetenskapsvärlden, tekniken och ekonomin.
Det stora hindret för en överenskommelse i Köpenhamn är frågan om finansiering. Ingen överenskommelse kan nås utan finansiering som är anpassad till utvecklingsländerna. Dessutom måste det betonas att den nuvarande finansieringen är otillräcklig. De utvecklade länderna måste föregå med gott exempel genom att anta ambitiösa utsläppsminskningsmål på åtminstone 30 procent, och genom att hjälpa utvecklingsländerna genom finansiering och teknik.
Milan Zver
(SL) God eftermiddag fru talman, herr kommissionsledamot, herr Carlgren, mina damer och herrar och besökare, däribland de som kommer från Slovenien. Låt mig kort påminna er om något: det kan vara så att mötet i Köpenhamn äger rum vid en dålig tidpunkt. Vi genomgår nu en kris som gör det svårt att fatta den typ av beslut om betydelsefulla och viktiga frågor som måste fattas i december i Köpenhamn.
Låt mig dock betona att mötet i Köpenhamn endast kommer att bli en framgång om såväl den miljömässiga som den sociala dimensionen upprätthålls, det vill säga om vi lyckas minska eller enas om att minska utsläppen. Rådet och kommissionen har heller ännu inte nått någon överenskommelse om de mål som ska nås senast 2020. Dessutom kommer mötet i Köpenhamn endast att bli en framgång om det garanterar en hållbar utveckling, om en social dimension också införlivas och i synnerhet om vi, den utvecklade delen av världen, lyckas finansiera utvecklingsländerna. Om det inte sker tror jag att den här generationen kommer att ha gått miste om en exceptionell historisk möjlighet.
Elżbieta Katarzyna Łukacijewska
(PL) Fru talman! Inom ramen för vår debatt vill jag uppmärksamma två frågor. För det första får vi när vi lägger fram ett förslag om begränsning av koldioxidutsläpp och om de medel som ska tilldelas utvecklingsländerna inte glömma den nuvarande ekonomiska och finansiella situation som orsakats av världskrisen, för det är mycket viktigt att fastställa ambitiösa mål men jag tror att det är ännu viktigare att nå dem.
För det andra borde vi uppmärksamma frågan om medborgarnas medvetenhet och nödvändigheten att genomföra miljöförändringar. Forskning som utfördes förra året vid tidpunkten för klimatkonferensen i Poznań visade att samhället uppfattar klimatförändringarna som ett allvarligt problem men anser att det enbart åligger myndigheterna att lösa det. En appell behövs därför i form av en informationskampanj som kan förändra attityder och främja beteendemodeller i syfte att öka hushållens energieffektivitet eller minska deras energikonsumtion. Vi behöver en kampanj för att göra människor medvetna om att vårt sätt att leva och arbeta har ett ekonomiskt och miljömässigt pris.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Utvecklings- och samarbetsmekanismer och tilldelning av betydande resurser till utvecklingsländerna för att hantera klimatförändringarna är viktiga åtgärder när det gäller ingåendet av ett internationellt avtal efter Kyoto.
De bästa argumenten för att övertala andra stater att följa ett avtal efter Kyoto utgörs dock av de åtgärder som EU antar för att uppfylla de åtaganden som det redan gjort.
När det gäller de sektorer som inte omfattas av EU:s system för handel med utsläppsrätter kan förslagen på åtgärder inbegripa följande: renovering av byggnader med låg energieffektivitet, inrättande av en energieffektivitetsfond i varje medlemsstat och en avsevärd ökning av europeiska regionala utvecklingsfondens subventionsgräns, som kan utnyttjas för att främja byggnaders energiprestanda och utveckla kollektivtrafiken. Dessa åtgärder skulle göra det möjligt att skapa ca 7 miljoner arbetstillfällen inom EU fram till 2020.
När det gäller de sektorer som omfattas av EU:s system för handel med utsläppsrätter krävs finansieringsmekanismer för den koldioxidsnåla ekonomin. En modernisering av den teknik som används av de europeiska företag som är verksamma inom sektorerna för energiproduktion eller metallurgi kommer att göra det möjligt för dessa företag att använda en miljövänlig produktionsmetod.
Seán Kelly
(EN) Fru talman! Avskogning har nämnts av många talare och det med rätta - såväl industrialiserad avskogning som enskild avskogning.
När jag utförde frivilligarbete i Afrika lade jag själv dagligen märke till att människor klättrade uppför bergen och tillbringade hela dagen med att hugga virke med sina små yxor. På eftermiddagen kom de ner med sitt lilla knippe med virke på huvudet eller på cykeln.
Det är tämligen uppenbart att detta inte kan hanteras utan att man tar itu med hela frågan om den globala fattigdomen, eftersom enskilda personer inte kommer att sluta att hugga ner träd för samhällets bästa om det innebär att de själva kommer att svälta. Så klimatförändringarna och den globala fattigdomen måste hanteras tillsammans.
Diane Dodds
(EN) Fru talman! Många här i parlamentet har den här morgonen talat om att utvecklingsländerna måste bidra i kampen mot klimatförändringen och det stämmer förvisso. Liksom många andra vill jag dock påpeka att för att det ska vara möjligt i regioner med stor fattigdom måste parlamentet, rådet och kommissionen bli medvetna om de kostnader detta innebär och om att det kommer att behövas en strategi för att ta itu med detta.
Innan jag lämnar parlamentet vill jag dock säga att i områden som mitt hemland Nordirland, det vill säga områden med höga energikostnader, måste vi när vi beaktar kostnaderna för att ta itu med klimatförändringen också göra vissa insatser för att ta hänsyn till dem som missgynnas i områden där energifattigdomen hos missgynnade grupper är stor, och där den ekonomiska basen utgörs av småföretag.
Zoran Thaler
(SL) Jag håller med om de grundläggande syftena med vår strategi, dvs. att förhindra att medeltemperaturen ökar mer än två grader. Detta är en strategi som främst bygger på begränsning: ju lägre växthusgasutsläppen är, desto mindre stiger temperaturen.
Jag vill dock framhålla ytterligare en dimension och då tänker jag på de tekniska genombrott som är nödvändiga. Jag har för min del en tro på tekniken. Enbart begränsningar kommer inte att hjälpa oss att nå våra mål. Vi måste göra större investeringar i tekniska framsteg och framför allt investeringar i artificiell minskning av växthusgaserna i atmosfären och i utvecklingen av en fusionsreaktor. Jag vill därför uppmana kommissionen att vidta så effektiva och snabba åtgärder som möjligt för att föra upp sådana investeringar på sin agenda.
Andreas Carlgren
rådets tjänstgörande ordförande. - Fru talman! Jag vill vända mig till parlamentet och tacka för den engagerade och framåtsyftande debatten. Det breda politiska stöd som finns i Europaparlamentet spelar naturligtvis en mycket viktig roll för EU:s position i förhandlingarna. Jag välkomnar verkligen också den klimatresolution som miljöutskottet har utarbetat. Det engagemang som finns här kommer att vara mycket viktigt för de återstående 48 dagarna på väg mot konferensen i Köpenhamn. Dessa dagar ska vi utnyttja på absolut bästa sätt. Det innebär att vi måste nå ut i övriga världen och sätta press på andra länder. Ett globalt hot kan bara lösas med ett globalt svar. Det har här talats om globalt partnerskap - jag instämmer i det. Det har talats om behovet av att globalt åstadkomma en utveckling som är kolsnål - jag instämmer i det. Det har talats om behovet av ny och grön teknik - även det instämmer jag i. Jag säger gärna också att det som krävs är en global solidaritetspakt.
Jag är nu på väg nu till rådets möte för miljöministrarna i Luxemburg då vi också ska fastställa EU:s mandat inför Köpenhamnskonferensen. Det handlar om EU:s långsiktiga mål som måste vara att minska utsläppen med över 80 procent fram till 2050. Det handlar om hur vi ska driva på andra länder att öka sina utsläppsminskningar, så att vi också når våra 30 procents utsläppsminskningar. Det handlar inte minst om det som har tagits upp under debatten här, nämligen åtgärder mot skogsskövling och för hållbart skogsbruk, finansiering som Ekofin ska besluta om. Till sist handlar det om att ha ett mandat som fastställs av Europeiska rådet. Tack till parlamentet för det stöd som ni har gett.
Karel De Gucht
Fru talman! Jag vill mycket kort ta upp ett antal frågor. Med tanke på vad rådet sagt tror jag att vi efter denna debatt kan säga att vi är redo för konferensen i Köpenhamn. Jag har lagt märke till att vi har ett mycket brett stöd för våra förslag, och det gäller de mål vi har fastställt och de finansiella åtaganden vi gjort.
Vår gemensamma överenskommelse med utvecklingsvärlden är också mycket viktig - dvs. våra åtaganden gentemot dem, och vad som kanske främst är mycket viktigt är att vi också har enats om en intern omfördelning av de insatser som EU måste göra, för om vi gör åtaganden och löften utan att nå en enighet sinsemellan blir vi inte särskilt effektiva när det gäller detta. Vi kan göra framsteg under förutsättning att Europeiska rådet senare den här månaden ger dessa förslag sitt stöd. Det betvivlar jag inte.
Vi förväntar oss också att de övriga länderna ska träda fram. Då menar jag Förenta staterna, men även Brik-länderna. De måste träda fram. Jag tror att vi behöver en uppriktig och öppen diskussion i Köpenhamn. Det kommer säkerligen inte att bli lätt, det är det minsta man kan säga, men jag tror att vi verkligen kommer att diskutera vår gemensamma framtid där.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
Elena Oana Antonescu  
Vi får inte betrakta kostnaderna för övergången till rena energikällor som en ekonomisk börda som kommer att öka företagens produktionskostnader och de offentliga utgifterna inom ramen för de nationella budgetarna, utan som en investering som kommer att medföra påtagliga fördelar när det gäller att skapa nya arbetstillfällen, teknisk innovation och en ren infrastruktur som kommer att stödja våra respektive länders hållbara utveckling.
Klimatförändringarna utgör ett hot mot den miljömässiga balansen och vår livsmiljö. EU måste visa mod och anta en konsekvent ståndpunkt när vi tar täten för insatserna för att bekämpa den globala uppvärmningen. Med hänsyn till rättviseaspekten och det historiska ansvaret måste de fattiga länderna få hjälp inte bara att stärka och anpassa sina ekonomier till de nya utmaningarna, utan också att skydda sig själva mot de effekter av den globala uppvärmningen som de är mest sårbara för.
Jag hoppas att de som närvarar vid konferensen i december kommer att inse att det inte finns några alternativ till att minska de förorenande utsläppen och att ett uppskjutande av ett eventuellt beslut i Köpenhamn om obligatoriska mål kommer att vara ett misslyckande inte bara för konferensen, utan även för den multilaterala dialogen om globala frågor som påverkar allas vår framtid.
Nessa Childers  
Förhandlingarna om ett nytt globalt klimatavtal står nu och väger. Förenta staterna tycks inte kunna anta lagar för att bromsa sina orimligt stora koldioxidutsläpp. Kina tycks inte vilja acceptera bindande mål. Utvecklingsländerna hävdar med rätta att de inte orsakat denna kris.
Vi européer har ett historiskt ansvar att rensa upp i den klimatröra som vi bidragit till att skapa. Det är faktiskt vår obetänksamma nonchalans med avseende på miljön som har lett till denna farliga förändring av vårt klimat. Detta är inte bara en miljöfråga och inte bara en ekonomisk fråga, utan också en fråga om internationell social rättvisa. Jag sällar mig till mina kollegers krav på att Europa verkligen måste erbjuda utvecklingsländerna finansiering för att hjälpa dem att bekämpa klimatförändringarna i syfte att bryta dödläget i de nuvarande förhandlingarna.
Denna finansiering måste vara ny och kompletterande (de befintliga löftena på 0,7 procent får inte ändras) och den måste vara tillräckligt omfattande för att utvecklingsländerna ska kunna bekämpa klimatförändringarna genom nödvändiga mildrande åtgärder och anpassningsåtgärder. Vissa påstår att vi inte har råd med denna nya finansiering. Men när bankerna kom och bad om pengar var de flesta regeringar, däribland den irländska, inte sena att ge dem miljarder av skattebetalarnas pengar. Våra ekonomier kommer att återhämta sig, men inte miljön...
Vasilica Viorica Dăncilă  
Klimatförändringarna är ett av de allvarligaste hoten inte bara mot miljön, utan också mot ekonomin och samhället. Skördarna varierar från år till år och påverkas i mycket hög grad av variationen i de extrema klimatförhållandena. Detta inverkar på alla ekonomins sektorer, men jordbruket förblir den mest sårbara sektorn.
Jag anser att detta problem måste hanteras på två sätt:
en handlingsplan behövs för de värst drabbade områdena, i form av bland annat: användning av vissa växtsorter som tål de nya klimatförhållandena, anpassning av jordbrukskalendern till de nya förutsättningarna, skogsplantering, uppförande av växthus, förvaltning av vattenresurser från jordbruket och insatser för att göra förorenad mark mer miljövänlig,
den andra åtgärden måste vara en plan för framtiden som syftar till att utrota orsakerna till klimatförändringarna genom att främja en global ekonomi som bygger på minskade koldioxidutsläpp, samtidigt som man främjar energisäkerheten.
Jag anser också att det är viktigt att utarbeta strategier för att förhindra och hantera naturkatastrofer, eftersom torka och översvämningar regelbundet har uppstått under de senaste tio åren med negativa konsekvenser för såväl jordbruksproduktionen som floran och faunan.
Jag förespråkar verkligen att EU måste fortsätta att spela en ledande roll i kampen mot klimatförändringarna. EU får inte falla tillbaka till andra plats till följd av de nuvarande ekonomiska svårigheterna.
Adam Gierek  
Jag har i fem år bevittnat hur en specifik grupp ledamöter här i Europaparlamentet som kommer från alla politiska grupper, men främst från De gröna och socialdemokraterna, har skapat en tidigare aldrig skådad hysteri angående klimatet. Denna hysteri upprätthålls på ett klyftigt sätt genom kommissionsordförandens anföranden, och också genom anförandena av parlamentets före detta talman, om de ofattbara naturkatastrofer som de hävdar att klimatförändringarna kommer att leda till.
Människor som reflekterar rationellt över denna fråga anklagas för att sakna moraliska principer och ges helt enkelt inte tillfälle att tala på ett ”demokratiskt sätt”, vilket hände mig i dag. De ekonomiska besluten i klimat- och energipaketet, som fattats utifrån en inte särskilt trolig hypotes om orsaken till klimatförändringarna, är inte endast ett cyniskt hån av sunt förnuft, utan även ett förebud om en framtida ekonomisk katastrof och om en omstörtning av civilisationen. Vi borde kräva uppriktiga diskussioner som bygger på hela den objektiva forskarvärldens synpunkter om de nuvarande klimatförändringarna och deras orsaker och framför allt om metoderna för att hantera deras effekter.
Zita Gurmai  
skriftlig. - (HU) För att se till att kampen mot klimatförändringarna blir en framgång måste en ambitiös och övergripande global överenskommelse nås i Köpenhamn. Frågan om finansiering har blivit hörnstenen för överenskommelsen i Köpenhamn. Alla länder måste bidra till finansieringen av kampen mot klimatförändringarna, utifrån deras resurser och ekonomiska potential. Europeiska unionen spelar en viktig roll och har gjort ett åtagande i fråga om finansieringen av klimatprogrammet. Enligt uppskattningar om stöd till utvecklingsländerna och utifrån beräkningar för perioden 2010-2012, kommer de 5-7 miljarder euro i finansiering som krävs varje år att innebära en avsevärd börda för såväl EU:s som medlemsstaternas budgetar.
Sist men inte minst anser jag dock att det är viktigt att Europeiska unionen, i sin reflektion över hur den finansiella bördan på grund av dess framtida internationella klimatfinansieringsåtaganden ska fördelas, beaktar de enskilda medlemsstaternas ekonomiska potential och gränserna för deras produktionskapacitet. Jag anser också att alla EU-medborgare måste delta i kampen mot klimatförändringarna och att det krävs omfattande energibesparingskampanjer för att nå detta.
Edit Herczog  
Det är redan tydligt för oss nuförtiden att bland de faror som hotar jorden är det klart största problemet växthusgaserna, främst utsläppen av koldioxid. Samtidigt som detta för närvarande i dominerande politiska kretsar tycks vara en ideologisk debatt sätter denna fråga gränserna för de ekonomiska möjligheterna och den ekonomiska utvecklingen och avgör de framtida investeringarna på dessa områden. När vi i Europaparlamentet talar om klimatförändringarna och förberedelserna inför Köpenhamnskonferensen får vi inte glömma att vårt godkännande av energi- och klimatpaketet lade grunden för en europeisk energipolitik som inte bara främjar en ökad konkurrenskraft och en förbättrad försörjningstrygghet, utan även energieffektiviteten, en miljövänlig energiproduktion och försvaret av konsumentintressena. Nyare investerare och aktörer fick genom det tredje energipaketet, ur ett marknadsperspektiv, och genom klimatpaketet, ur ett regleringsmässigt perspektiv, möjlighet att ta sig in på den europeiska energimarknaden. Detta är avgörande för EU:s klimatförändringspolitik och dess Köpenhamnsmål. Vi behöver nya investeringar i energi, ny innovativ teknik och nya aktörer. Vi kan trots allt endast genomföra en avsevärd minskning av koldioxidutsläppen på såväl europeisk som global nivå om vi utvecklar och tillämpar ny teknik. De beslut som fattats inom EU nyligen underlättar detta. Vi måste göra fler framsteg i denna riktning.
Marian-Jean Marinescu  
Att nå en överenskommelse i Köpenhamn kommer att ge den nödvändiga drivkraften för en global samordning av de åtgärder som måste vidtas för att bekämpa klimatförändringarna. Klimatkrisen måste ofrånkomligen kopplas till den ekonomiska krisen. Det gör det möjligt att gå från en ohållbar ekonomi grundad på begränsade naturresurser till en hållbar ekonomi. Utöver att främja strategin för en trygg energiförsörjning och för energieffektivitet, måste EU utarbeta en plan för investeringar i ny energiteknik. Främjandet av miljövänlig teknik på gemenskapsnivå innebär inte endast att man måste hitta en alternativ lösning på energikrisen, utan också att man måste främja ekonomisk tillväxt och skapa nya arbetstillfällen. Om en överenskommelse nås i Köpenhamn innebär det å andra sidan en möjlighet att främja ett framtida samband mellan EU:s system för handel med utsläppsrätter och de regionala eller federala handelssystemen i Förenta staterna och andra länder som har ett system av denna typ eller liknande system. Sist men inte minst måste EU anta en enhetlig ståndpunkt för att fortsätta att spela en ledande roll i förhandlingarna. EU måste också delta aktivt när det gäller att stärka de befintliga partnerskapen med utvecklingsländerna inom klimatsektorn samt inrätta nya partnerskap som saknas i dag.
Wojciech Michał Olejniczak  
En och en halv månad före toppmötet i Köpenhamn, och med tanke på de oundvikliga klimatförändringarna, förväntar sig världen att vi ska vidta specifika åtgärder som visar att vi är ansvarstagande och eftertänksamma när det gäller att samarbeta till förmån för människor och deras säkerhet. Vi känner alla till rapporterna från FN:s klimatpanel, där det tydligt anges att merparten av den uppvärmning som konstaterats under de senaste 50 åren beror på mänsklig aktivitet. Klimatfrågor har blivit 2000-talets geopolitiska och ekonomiska prioritet, och kräver beslut som är såväl djärva som grundade på långsiktiga åtgärder.
För att nå en global enighet måste vi utarbeta klimatfördrag som kommer att skapa nya modeller för att minska växthusgaserna efter 2012. Kyotoprotokollet var första steget mot att ändra mentaliteten hos världens regeringar i fråga om miljöskydd. Vi måste fortsätta med detta tankesätt. Poängen är dock att vi inte kan begränsa oss till att minska växthusgasutsläppen i utvecklade länder som Förenta staterna och Kina.
Det är grundläggande att stödja mindre och fattigare länder som har problem med införandet av alternativa miljövänliga energikällor. Detta är inte bara en fråga om finansiellt stöd, utan även om utbildning och om att utbyta erfarenheter för att skapa miljövänliga ekonomier. Vi måste också tänka på medborgarna när vi fattar beslut. Vi måste informera och utbilda dem, och övertala dem att investera i skyddet av miljön. Liksom med varje politisk åtgärd inom säkerhetsområdet är medborgarnas stöd och samarbete oumbärligt.
Sirpa Pietikäinen  
Fru talman, mina damer och herrar! Nya forskningsresultat i fråga om klimatförändringarnas utveckling läggs fram dagligen, och av resultaten framgår att förändringen utvecklas hela tiden och snabbare än vad som tidigare förutsetts. Om vi ska kunna bevara jorden i det skick som livet här har anpassat sig till måste vi införa en koldioxidneutral ekonomi senast 2050. Mot bakgrund av dessa studier kan EU:s klimatmål inte kallas alltför amibitiösa. Alla vet hur allvarligt problemet är. Vi ägnar dock fortfarande tid åt att diskutera om vi är till hundra procent säkra på att klimatförändringarna orsakas av människan eller inte. Denna ovilja att vidta rätt åtgärder är oförståelig, särskilt eftersom vi nu sedan länge har känt till hur vi kan genomföra en förändring och vilken teknik som krävs i det syftet, vilket samtidigt skulle förbättra levnadskvaliteten genom användningen av ny teknik. Det finns en psykologisk förklaring till denna inaktivitet. Vissa av våra beteendemodeller motsätter sig envist förändringar, medan resten endast förändras långsamt. Det enda problemet är att vi inte har någon tid kvar. En av de största frågorna i slutet av det här året är EU:s vilja att beslutsamt arbeta för att se till att den överenskommelse som nås i Köpenhamn kan mäta sig med klimatförändringarna. Unionen måste göra ett tydligt åtagande om att minska utsläppen med 30 procent senast 2020 och med 80 procent senast 2050. En del av överenskommelsen kommer att bestå av ett trovärdigt löfte från EU att hjälpa utvecklingsländerna med informations- och tekniköverföring och med lämpliga stödbelopp.
Rovana Plumb  
skriftlig. - (RO) Under de kommande 50 åren kommer klimatförändringarna att ha en avsevärd inverkan på viktiga ekonomiska sektorer som t.ex. jordbruk, energi, transporter, ekosystem, turism och hälsa.
Klimatförändringarna kommer också att påverka hushållen, företagen och vissa delar av samhället, särskilt äldre människor, människor med funktionshinder och låginkomstfamiljer. EU har beslutat sig för att vidta snabba åtgärder för att minska växthusgasutsläppen. Det är dock inte tillräckligt att minska växthusgasutsläppen för att minska klimatförändringarnas inverkan. Ytterligare åtgärder krävs för att minska detta problem på kort sikt.
Klimatförändringarnas effekter förväntas bli mer betydande än vad som förutsetts och de kommer att uppkomma, oavsett vilka åtgärder som vidtas för att lindra dem. Följaktligen krävs åtgärder för att stärka natursystemet och det mänskliga systemet när det gäller att motverka inverkan av klimatförändringarna, med andra ord anpassningspolitiska åtgärder.
Sådana åtgärder tillämpas inom EU, men åtgärder krävs även på global nivå. Därför måste Köpenhamnskonferensen bli en internationell framgång. Vi måste ingå en global solidaritetspakt för att utveckla miljövänliga ekonomier genom att främja viss ren teknik som kommer att skapa arbetstillfällen, samt skydda miljön och folkhälsan.
Pavel Poc  
EU är världsledande i kampen mot klimatförändringarna. Denna position medför naturligtvis ett ansvar att hjälpa utvecklingsländerna. När vi ger stöd måste vi i hög grad ta ansvar för dess konsekvenser. Om utvecklingsländerna ska få 30 miljarder euro per år för sina ansträngningar att mildra effekterna av klimatförändringarna måste syftet med denna åtgärd vara klimaträttvisa och solidaritet. Vi kan inte tillåta ett syfte eller ett resultat som skulle skapa nya spänningar genom nya snedvridningar i den sociala och politiska utvecklingen. Banden mellan utvecklingsländerna och den utvecklade världen är komplexa. När vi lämnar över resurser måste vi överväga alla potentiella konsekvenser av utvecklingsstödet, däribland de politiska och befolkningsrelaterade konsekvenserna. Den största andelen resurser borde riktas in på stöd till utbildning och informationssamhället. Inte ens i Europaparlamentet är alla övertygade om att klimatförändringarna är ett verkligt hot. Om vi saknar en förståelse för att klimatförändringar verkligen sker och för deras konsekvenser i målländerna kommer vårt stöd inte att bli mer än en muta som betalas ut för vårt välstånd till regeringarna i de länder vars invånare saknar ett sådant välstånd. Om EU:s ambitiösa mål inte backas upp ordentligt av de andra stora parterna - Förenta staterna, Kina, Indien och länderna i Syd- och Centralamerika - kommer EU att tvingas inrikta sig på att stärka sina interna anpassningsåtgärder och anpassningsmekanismer, särskilt i relation till EU-invånarnas hälsa och säkerhet.
Daciana Octavia Sârbu  
Förhandlingarna i Köpenhamn om finansiering av utvecklingsländerna kommer att vara avgörande om detta toppmöte ska bli en framgång. Vissa afrikanska länder har redan sagt att de inte kommer att kunna binda sig för den typ av överenskommelse som vi behöver i Köpenhamn, om den inte innehåller lämpliga åtgärder för att finansiera mildrande åtgärder och en anpassning i utvecklingsländerna. Det finns två centrala frågor här - den första är att de offentliga medel som tilldelas dessa utvecklingsländer måste vara nya, kompletterande medel som inte kommer från de befintliga stödbudgetarna. Den andra frågan handlar om att det inte bara är offentliga medel som kan användas i detta sammanhang. Utöver att ge stöd direkt kan åtgärder vidtas för att uppmuntra den privata sektorn att göra investeringar i koldioxidsnåla ekonomier. Den omfattning i vilken den privata sektorn är beredd att investera i utvecklingsländerna kommer att bero på de internationella avtalen om system för handel med utsläppsrätter. Avtal om denna fråga kommer att skapa den politiska konsekvens och stabilitet som ger den privata sektorn förtroendet att göra stora investeringar i utvecklingsländerna. Förhandlingarna måste därför syfta till såväl omfattande åtaganden om offentlig finansiering som konkreta åtgärder för att garantera investeringar av den privata sektorn.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.55 och återupptogs kl. 12.00.)
