Overrækkelse af Sakharov-prisen (højtideligt møde) 
Formanden
Ærede gæster, kære kolleger, kære venner! Der er dage, hvor jeg føler særlig stolthed ved at sidde i denne stol som formand for Europa-Parlamentet. I dag er en sådan dag. I dag hædrer vi modtagerne af Sakharov-prisen 2009, prisen for tankefrihed.
Det er en stor ære for mig at erindre om, at Formandskonferencen besluttede at give prisen til Oleg Orlov, Sergei Kovalev og Lyudmila Alexeyeva på vegne af MEMORIAL og alle andre forsvarere af menneskerettighederne i Rusland. Jeg er stolt af, at denne beslutning blev truffet enstemmigt.
(Kraftigt og vedvarende bifald)
Medlemmerne af Europa-Parlamentet hylder med denne pris dem blandt os, som stadig kæmper for menneskerettighederne, men vi hylder også dem, der mistede livet i denne kamp. Natalia Estemirova skulle have været her i dag og Anna Politkovskaya. Deres mordere er endnu ikke blevet retsforfulgt.
(Bifald)
Vi i Europa kender frihedens pris. Vi kender tankefrihedens pris. Den 16. december, for nøjagtig 28 år siden, blev strejkende arbejdstagere i Wujek-kulminen dræbt af det polske kommunistpoliti, fordi de kæmpede for solidaritet, dvs. for de grundlæggende menneskerettigheder, for værdighed. For 20 år siden, den 16. december, startede en revolution i Rumænien, som krævede mere end 1 000 menneskers liv, fordi de kæmpede for deres frihed.
Dette skete i lande, som nu er medlemmer af Den Europæiske Union, lande, som i dag er sammen med os. Vi i Europa-Parlamentet vil aldrig glemme fortiden. Det er vores pligt at sikre de værdier, som er så dyrebare for os alle. I Europa nyder vi dagligt vores menneskeret - tankefrihed - takket være det store offer, de bragte.
Sergei Kovalev
for Mémorial, vinder af Sakharov-prisen. - (oversat fra den russiske original) Hr. formand, mine damer og herrer! På Mémorial-organisationens vegne vil jeg gerne takke Europa-Parlamentet for denne fornemme anerkendelse - Sakharov-prisen.
Mémorial mener ikke, at denne pris gives til vores organisation alene. Prisen gives til hele menneskerettighedsmiljøet i Rusland og mere bredt til en anseelig del af det russiske samfund. I 40 år har menneskerettighedsforkæmpere først i Sovjetunionen og dernæst i Rusland nu forsvaret "europæiske" - det vil sige universelle - værdier. Denne kamp har altid været tragisk og har i de senere år kostet de bedste og de mest frygtløse livet. Jeg er sikker på, at Europa-Parlamentet ved tildelingen af Sakharov-prisen til Mémorial først og fremmest tænkte på dem - vores afdøde venner og kampfæller. Denne pris tilhører rettelig dem. Og det første navn, jeg bør nævne, er Natalya Estemirova, et andet medlem af Mémorial, der blev myrdet i sommer i Tjetjenien. Jeg kan ikke fortsætte uden også at nævne andre navne: advokaten Stanislav Markelov og journalisterne Anna Politkovskaya og Anastasia Baburova, der blev myrdet i Moskva, etnologen Nikolai Girenko, som blev skudt i Sankt Petersborg, Farid Babayev, der blev myrdet i Dagestan, og mange andre - desværre kunne denne liste fortsætte i lang tid. Jeg vil bede alle rejse sig og ære disse menneskers minde.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)
Disse mennesker døde, så Rusland kunne blive et ægte europæisk land, hvor det offentlige og politiske liv bygger på livets ukrænkelighed og hvert enkelt individs frihed. Det betyder, at de også døde for Europa, eftersom et Europa uden Rusland er ufuldstændigt.
Jeg håber, at alle forstår, at jeg, når jeg taler om "europæiske værdier" og "europæisk politisk kultur", ikke giver disse udtryk for et geografisk indhold eller taler om "eurocentrisme", for en politisk kultur baseret på frihed og den enkeltes rettigheder rummer et universelt system af værdier, der i lige så høj grad passer til Europa og Afrika, som til Rusland og Kina.
Begivenheden i dag er symbolsk og sammenhængende. Der er selve prisen, den dag, hvor den gives, de, der giver prisen, og de, som modtager den.
Andrei Sakharov, der døde for 20 år siden, var en fremtrædende menneskerettighedsforkæmper og også en fremtrædende tænker. Han fremsatte to vigtige påstande. Den første var, at menneskeheden kun har en chance for at overleve og udvikle sig og en mulighed for at løfte tidens globale udfordringer og sikre verdensfred og fremgang på vores klode, hvis den overvinder politisk splittelse og fjendskab. Den anden påstand var, at den eneste pålidelige støtte til vores bestræbelser på at overvinde den politiske splittelse i den moderne verden er menneskerettigheder, og først og fremmest, intellektuel frihed.
EU, hvis parlament indstiftede denne pris, mens Sakharov stadig levede, er måske i dag den model, der kommer tættest på den fremtidige forenede menneskehed, Andrei Dmitrievich Sakharov drømte om.
I den senere tid har Rusland og Europa i stadig stigende grad været i opposition til hinanden. I Rusland er det blevet moderne at tale om "Ruslands særlige vej", om "Ruslands særlige åndelighed" og endog om "særlige nationale værdier". Og i den euro-atlantiske verden hører man ofte udtalelser om Rusland som et land, der indtager en "særstilling" blandt landene, et land, hvis politiske udvikling afgøres af dets historie og særlige træk og lignende spekulativt tankespind. Hvad skal man sige til det? Rusland har ligesom ethvert andet land, sin egen måde at organisere livet på baseret på universelle menneskelige fundamenter. Ingen nation i verden organiserer sit liv ifølge idéer og konstruktioner, der udelukkende er lånt udefra, men Ruslands forbindelse til Europa afgøres langt fra kun af, hvem der låner og fra hvem. Spørgsmålet kan stilles på en anden måde. Har Rusland bibragt den paneuropæiske og universelle civilisation noget, som tager form for øjnene af os? Og her vil jeg gerne minde om Ruslands enestående bidrag til Europas og menneskehedens åndelige og politiske fremgang, nemlig den sovjetiske menneskerettighedsbevægelses centrale rolle for udformningen af moderne politisk kultur.
Sakharov gentænkte menneskerettighedernes og de intellektuelle frihedsrettigheders rolle i den moderne verden helt tilbage i 1968. Hans idéer blev omsat til praksis af menneskerettighedsorganisationer oprettet af sovjetiske dissidenter - først og fremmest Helsinkigruppen i Moskva, som er repræsenteret her i dag af Lyudmila Alexeyeva. Disse organisationer var de første, der offentligt udtalte, at fine erklæringer om international beskyttelse af menneskerettighederne ikke kun måtte forblive erklæringer. Det lykkedes os at mobilisere den internationale offentlige opinion, og den vestlige politiske elite blev tvunget væk fra sin traditionelle pragmatisme. Naturligvis gav denne udvikling også anledning til masser af nye problemer, som endnu ikke er helt løst - et eksempel herpå er doktrinen om humanitær intervention. Ikke desto mindre er der nået meget i løbet af de sidste 30 år, selv om der stadig mangler meget. De russiske menneskerettighedsforkæmpere i 1970'erne lagde grunden til denne proces, og om det så kun er af den årsag, kan Rusland ikke slettes af listen over europæiske lande.
I Rusland blev menneskerettighedsbevægelsen i den sidste tredjedel af det 20. århundrede som ingen andre steder synonym med borgerskab, og de russiske menneskerettighedsidéer kunne udvikles så langt som til Sakharovs globale generaliseringer og blive til en ny politisk filosofi. Det hænger sammen med Ruslands enestående tragiske historie i det 20. århundrede og med behovet for at fatte og gøre op med den blodige og beskidte fortid. Hvis Anden Verdenskrig var incitamentet til efterkrigstidens politiske modernisering af Vesteuropa, der blev den logiske konklusion på den relativt korte periode, hvor det nazistiske styre herskede i Tyskland, så var behovet for genopbygning i USSR og Rusland dikteret af erfaringerne med 70 års kommunistisk styre, der kulminerede med Stalins terrordiktatur. De to centrale bestanddele af det genopblomstrende russiske borgerskab var retsbevidsthed og historisk hukommelse. Menneskerettighedsbevægelsen positionerede fra starten sig selv som først og fremmest en bevægelse til overvindelse af stalinismen i landets offentlige, politiske og kulturelle liv. I en af bevægelsens første offentlige tekster - en folder, som blev uddelt af tilrettelæggerne af det historiske møde den 5. december 1965 til forsvar for loven - hed det herom yderst kort og enkelt: "Den blodige fortid kræver, at vi er årvågne i nutiden".
I al væsentlighed er det hele denne særlige forbindelse mellem to bestanddele af den civile bevidsthed - retsopfattelse og historisk hukommelse - som Ruslands moderne menneskerettighedsmiljø og måske også det russiske civilsamfund som helhed har arvet.
Jeg mener, at den store betydning, som Sakharov tillagde Mémorial i de sidste år og måneder af sit liv, hænger sammen med, at han klart forstod dette særlige aspekt. I Mémorials virke er disse to grundbestanddele af den russiske offentlige bevidsthed smeltet sammen til en helhed.
Det er min opfattelse her på 20-årsdagen for Sakharovs død, at medlemmerne af Europa-Parlamentet ved valget af prismodtager også følte og forstod dette særlige aspekt. Vi husker alle beslutningen om europæisk samvittighed og totalitarisme, som Europa-Parlamentet vedtog i april. Denne beslutning viser, ligesom OSCE's beslutning, der fulgte i juli, om det delte Europa genforenet, at et forenet Europa forstår meningen med og betydningen af vores arbejde. Mémorial takker for denne forståelse. Absurditeten i vore dages politiske situation i Rusland illustreres klart af, at vores eget parlament - parlamentet i det land, der led mest og længst af alle under stalinisme og kommunistisk diktatur - i stedet for varmt at støtte disse beslutninger, omgående erklærede dem for "antirussiske"!
Det viser, at stalinismen for Rusland selv i dag ikke blot er en historisk episode i det 20. århundrede. Vi forspilder nogle få års forvirret og ufuldstændig politisk frihed. Det vigtigste træk ved den kommunistiske totalitarisme - holdningen til mennesker som en ressource, der kan ofres - blev ikke fjernet.
Målene med statens politik fastlægges - som før - uden hensyntagen til landets borgeres mening og interesser.
Etableringen af et styre med "imitationsdemokrati" i dagens Rusland hænger netop sammen med det. Alle det moderne demokratis institutioner bliver beslutsomt imiteret: et flerpartisystem, valg til parlamentet, magtdeling, et uafhængigt retssystem, uafhængigt fjernsyn osv. Men en sådan imitation, der går under betegnelsen "socialistisk demokrati", fandtes også under Stalin.
I dag har imitationen ikke brug for masseterror. Der er stereotyper af offentlig bevidsthed og adfærd nok bevaret fra Stalintiden.
På den anden side bruges terror også, når det er nødvendigt. I løbet af de sidste 10 år er over 3 000 mennesker i Den Tjetjenske Republik "forsvundet" - dvs. er blevet bortført, tortureret, summarisk henrettet og begravet, og ingen ved hvor. I begyndelsen blev disse forbrydelser udført af repræsentanter for forbundsmyndighederne, men så overdrog de dette "arbejde", for nu at kalde det det til lokale sikkerhedsstrukturer.
Hvor mange russiske sikkerhedsfolk bliver straffet for disse forbrydelser? Blot en håndfuld. Hvem sikrede, at de blev stillet til regnskab og dømt? Først og fremmest menneskerettighedsforkæmperen Natalya Estemirova, journalisten, Anna Politkovskaya, advokaten, Stanislav Markelov. Hvor er de alle sammen henne? Myrdet.
Vi ser, at den vold, der rutinemæssigt finder sted i Tjetjenien, breder sig ud over grænserne og truer med at sprede sig i hele landet. Alligevel kan vi se, at der selv under sådanne omstændigheder findes mennesker, som er parate til at gå imod en tilbagevenden til fortiden. Og det er et grundlag for håb. Vi forstår alle, at ingen andre kan lede Rusland tilbage på frihedens og demokratiets vej end Rusland selv, dets befolkning og dets civilsamfund.
Hvad mere er, så er situationen i vores land ikke så ligetil, som den måske umiddelbart kunne se ud. Vi har mange allierede i samfundet - både i kampen for menneskerettigheder og i kampen med stalinismen.
Hvad kan vi forvente her fra europæiske politikere og fra den offentlige opinion i Europa? Andrei Dmitrievich Sakharov formulerede disse forventninger for over 20 år siden. "Mit land har brug for støtte og pres".
Et forenet Europa har muligheder for at føre en sådan fast og samtidig venlig politik baseret på støtte og pres, men udnytter dem langt fra fuld ud. Jeg vil gerne nævne bare to eksempler.
Det første er Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol med hensyn til klager fra russiske borgere. Alene muligheden for, at ofre kan appellere til domstolen i Strasbourg, tvinger russiske domstole til at arbejde kvalitativt og uafhængigt. Hovedsagen er, at håndhævelsen af domme fra Den Europæiske Domstol burde fjerne årsagerne til krænkelse af menneskerettighederne.
I de senere år er over 100 domme blevet afsagt i Strasbourg i "tjetjenske" sager vedrørende alvorlige forbrydelser mod borgere begået af statens repræsentanter. Men hvad sker der? Ingenting. Rusland betaler behørigt ofrene den godtgørelse, der idømmes af den europæiske domstol som en slags "straffrihedsafgift", og nægter at undersøge forbrydelserne og straffe de skyldige. Endvidere bliver alle de generaler, der nævnes ved navn i dommene fra Strasbourg, ikke bare ikke stillet for domstolene, nej, de bliver indstillet til forfremmelse.
Men hvad nu hvis Europarådets Ministerkomité skulle overvåge håndhævelsen af Domstolens domme? I Strasbourg trækker de på skuldrene og siger, "Hvad kan vi gøre?" - og forbliver tavse.
Det andet, mere generelle, eksempel vedrører relationerne mellem Rusland og EU på menneskerettighedsområdet. I dag kan de stort set koges ned til, at EU afholder konsultationer med Rusland om dette emne hvert halve år. Hvordan udnyttes den mulighed? Embedsmænd, ikke af højeste rang, taler i nogle få timer bag lukkede døre - Europa spørger om Tjetjenien, Rusland svarer med et spørgsmål om Estland eller Letland, og de går igen hver til sit i seks måneder. Både russiske og internationale ngo'er afholder arrangementer og høringer i tilknytning hertil og fremlægger rapporter. På møder med menneskerettighedsforkæmpere sukker repræsentanterne for Bruxelles bedrøvet og siger: "Hvad kan vi gøre?" - og forbliver tavse.
Så hvad bør EU gøre med hensyn til Rusland? Set fra vores synsvinkel er svaret enkelt. Det skal handle over for Rusland, præcis som det gør over for et hvilket som helst andet europæisk land, der har påtaget sig visse forpligtelser og har et ansvar for at opfylde dem. Men i dag fremsætter EU desværre stadig sjældnere sine henstillinger til Rusland på demokrati- og menneskerettighedsområdet og foretrækker endda undertiden slet ikke at nævne dem. Det er ikke vigtigt, hvorfor det er sådan - om det er en følelse af, at det ikke nytter noget, eller pragmatiske overvejelser i forbindelse med olie og gas.
Det er EU's pligt ikke at forblive tavs, men igen og igen at sige og gentage og høfligt og bestemt insistere på, at Rusland opfylder sine forpligtelser.
(Bifald)
Naturligvis er der ikke blot ingen garantier for, men der er heller ingen særlige håb om, at disse opfordringer vil føre til, at målet nås. Men hvis man undlader at gøre det, vil de russiske myndigheder helt sikkert opfatte det som eftergivenhed. Hvis følsomme spørgsmål tages af dagsordenen, skader det utvivlsomt Rusland, men det skader også Europa lige så meget, eftersom det sår tvivl om, hvorvidt de europæiske institutioner er forpligtede på europæiske værdier.
Den pris, De overrækker i dag, gives "For tankefrihed".
Man kunne tænke, hvordan kan tanken ikke være fri, hvem kan begrænse dens frihed og hvordan? Der er en metode - det er frygten, som bliver en del af et menneskes personlighed og får den pågældende til at tænke og endda føle, som det forlanges. Mennesker er ikke bare bange, de finder en måde, hvorpå de kan "elske Big Brother", som George Orwell beskrev. Sådan var det, da Rusland havde Stalin, og sådan var det, da Tyskland havde Hitler. Det gentages nu i Tjetjenien under Ramzan Kadyrov. En sådan frygt kan spredes ud i hele Rusland.
Men hvad kan modstå frygt? Hvor paradoksalt det end lyder, så kan ene og alene tankefriheden. Denne egenskab, som Sakharov i usædvanlig grad var i besiddelse af, gjorde ham uimodtagelig for frygt. Og det befriede også andre fra frygt at se ham.
Tankefrihed er grundlaget for alle andre friheder.
Derfor er det så fint, at Sakharov-prisen gives "For tankefrihed". Vi er stolte over at modtage den i dag.
(Stående bifald)
(Mødet udsat kl. 12.30 og genoptaget kl. 15.00)
