
Formanden.
   - Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 9. juni 2005, for genoptaget. 
Formanden.
   - Før vi går videre med godkendelsen af ændringer til den foreslåede dagsorden, vil jeg gerne fremsætte en erklæring på Formandskonferencens vegne. Mine damer og herrer, i dag for 65 år siden, i juni 1940, mistede tre lande, som nu er medlemmer af EU - Litauen, Letland og Estland - deres uafhængighed som følge af den sovjetiske besættelse. Dette betød, at borgerne i disse lande i et halvt århundrede blev frataget deres menneskerettigheder og led under terror og deportationer.
I dag mindes vores institution disse begivenheder, som sammen med andre udgør en del af vores historie. Det er ikke første gang, Europa-Parlamentet tager dette emne op, det er ikke første gang, at Parlamentet mindes fortiden for disse lande, der i dag er medlemmer af EU.
I 1983, for nu 22 år siden, fordømte Parlamentet staters undertrykkelse af andre stater. Og i disse for EU så svære tider må vi huske på, at de baltiske staters tiltrædelse til EU har bidraget og fortsat vil bidrage til at fremme målene om frihed og fremgang for borgerne. I dag må vi udtrykke stolthed over, at vi kan samarbejde om opbygningen af et samlet Europa på grundlag af fælles værdier.
Det er vigtigt at huske på dette, det er vigtigt at huske på, at opbygningen af en bedre fremtid for alle europæere er baseret på respekt for menneskerettigheder og kræver konstant opmærksomhed og årvågenhed, fordi folk, der glemmer deres historie, risikerer at gentage den. Mange tak skal De have.
Formanden. -
   Med de politiske gruppers accept foreslår jeg følgende ændringer til dagsordenen for denne mødeperiode, som fremgår af den ændrede udgave, der er blevet omdelt.
Hr. Garganis betænkning om statutten for Europa-Parlamentets medlemmer behandles umiddelbart efter forhandlingen under ét om Det Europæiske Råds møde og det luxembourgske formandskabs aktivitetsperiode, hvor rådsformanden og hr. Barroso vil tale.
Hr. Cashmans betænkning om en fællesskabskodeks for personers passage af de fælles grænser sættes på dagsordenen efter hr. Garganis betænkning og sættes til afstemning i morgen uden ændringsforslag.
Indstilling ved andenbehandling af Othmar Karas om overvågningen af budgetpositioner og samordning af økonomiske politikker blev vedtaget den 20. juni. Dette punkt medtages sidst på dagsordenen for i dag. Fristen for indgivelse af ændringsforslag til eller forkastelse af den fælles holdning fastsættes til kl. 16 i eftermiddag.
Med hensyn til afstemninger tages betænkningen af hr. Barón Crespo om beskyttelse af fører og passagerer i tilfælde af kollisioner af dagsordenen, men vi tilføjer to andre punkter: de to betænkninger af hr. Cavada om Sudan og Congo, godkendt i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 131, og betænkningen af hr. Garriga Polledo og fru Jensen om forslag til ændringsbudget 2/2005.
Er der nogen indsigelser? Hans-Peter Martin ønsker ordet. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   - Hr. formand, Jeg henviser som sagt til forretningsordenens artikel 132. Jeg vil opfordre Dem til at slette debatten om medlemsstatutten fra dagsordenen eller ikke tillade den. Afstemningen er ikke engang anført på dagsordenen for i morgen. Der har allerede fundet en uretmæssig afstemning sted i Retsudvalget, og det ville være et helt forkert signal nu, hvor EU befinder sig i sin vanskeligste krise, at vedtage en medlemsstatut og samtidig på ny forhøje privilegierne bag kulisserne.
Sådan behandler man ikke en demokratisk folkerepræsentation.
Jeg opfordrer Dem derfor til at gøre brug af artikel 132, stk. 2, og træffe de nødvendige foranstaltninger, så den britiske premierminister hr. Blair virkelig kan tale om et spareprogram og ikke fra starten bliver desavoueret af en ny privilegiepakke, som så bliver vedtaget af medlemmerne. 
Formanden.
   - Efter at have gransket forretningsordenens artikel 132, stk. 2, med bistand og råd fra Parlamentets tjenestegrene ser jeg ingen grund til at efterkomme Deres anmodning.
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om rapport fra Det Europæiske Råd og redegørelse fra Kommissionen: Det Europæiske Råds møde (Bruxelles, 16.-17. juni 2005) og redegørelse fra Rådet: det luxembourgske formandskabs aktivitetsperiode.
De to punkter vil blive behandlet under ét. Jeg giver først ordet til formanden for Rådet, hr. Juncker.
Jean-Claude Juncker,
   . Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, det luxembourgske formandskab er ved at gå på hæld. Heldigvis, vil nogle sige, men personligt er jeg meget ked af det. Jeg ville gerne have fortsat.
Det er blevet tid til at gøre status. Vi har opnået flere forhåbentlig ubestridelige resultater. For det første har vi været i stand til at få Det Europæiske Råd og Ministerrådet til at træffe nogle beslutninger på områder, der var særdeles omstridte i starten af året. Vi har reformeret stabilitets- og vækstpagten og dermed sat punktum for en lang periode med usikkerhed, som var en kilde til kraftig splid mellem euroområdets medlemsstater. Vi har ikke fordrevet stabiliteten, men derimod tilføjet stabilitet i pagtens forebyggende del. Vi har ikke gjort dens korrigerende del overdrevent fleksibel, men i stedet gjort dens udtryk og fortolkning mere økonomisk end automatisk. Som formand for Eurogruppen skal jeg sikre den korrekte anvendelse og fornuftige fortolkning af den pagt, der nu i højere grad tager højde for dens to dimensioner, der har lige stor værdi: stabilitet og vækst, vækst og stabilitet.
For det andet er det lykkedes Parlamentet, Kommissionen og Rådet at give Lissabon-strategien nyt liv. Styrket konkurrenceevne, tiltagende modernisering af vores adfærd og økonomiske politikker, fornyet vilje til nytænkning og fremgang på forskningsområdet - det er de overordnede linjer for den nye strategi, som ikke ser stort på, og som ikke - sådan som nogle gerne så det i starten - har villet se stort på hverken den sociale samhørighed, der igen er blevet et vigtigt mål, en vigtig målsætning for EU, eller en hensigtsmæssig miljøpolitik, som langtfra modarbejder målene om beskæftigelse og konkurrenceevne. 
Hallo!
Jeg vidste, at mine taler affødte reaktioner, men ikke, at de kom så omgående.
For at vende tilbage til Lissabon-strategien, ændrer vi dens gennemførelsesmetode. Via nationale reformprogrammer vil medlemsstaterne i højere grad tilegne sig strategien og kan dermed stilles til regnskab over for de nationale parlamenter i bedste nationale tradition for europæiske tekster og europæisk engagement.
Det Europæiske Råd vedtog på mødet i juni, sidste torsdag og fredag, for første gang nogensinde integrerede retningslinjer - en alt i alt betydningsfuld begivenhed, der desværre stort set ikke er blevet nævnt i de seneste dage. Til dem, der vil modernisere EU og giver indtryk af, at andre ikke vil, til dem, der vil tage de nye udfordringer op, som EU står over for, og giver indtryk af, at alle andre er blinde for disse udfordringer, vil jeg gerne sige: "Læs Deres egne beslutninger, og gennemfør dem i stedet for at anmode om nye".
Hr. formand, for det tredje er det lykkedes os at opstille nye målsætninger for den offentlige udviklingsstøtte på fællesskabsplan. Efter at have mindet om, at den europæiske samarbejdsindsats inden 2015 skal være bragt op på 0,70 % af vores nationale rigdomme, har vi fastsat et mellemliggende mål for EU på 0,56 % af vores nationale rigdomme inden 2010. Jeg er ikke så lidt stolt af denne beslutning, som var omstridt og genstand for livlig debat i starten af året. Denne beslutning, dette fremskridt vil øge støtteniveauet, som går fra 46 milliarder euro i 2006 til 66 milliarder euro i 2010. Det giver flere penge hvert år, og fra 2010 altså 20 milliarder euro mere om året. Det er ikke nok, men det er allerede en hel del. Andre dele af verden, der er lige så rige som EU, kunne med fordel lade sig inspirere heraf med henblik på at bidrage til at udrydde fattigdommen, som er den moderne tids største plage. Vi var i stand til at udrydde slaveriet i det 19. århundrede. Nu skal vi vide at udrydde fattigdommen i den første halvdel af det 21. århundrede.
Hr. formand, for det fjerde har vi i overensstemmelse med de forpligtelser, jeg påtog mig den 12. januar, da jeg forelagde det luxembourgske formandskabs program, forbedret vores forbindelser med vores amerikanske partnere. Det skete på mødet den 22. februar 2005 her i Bruxelles med præsident Bush, som havde ønsket at rejse til Europa. Det var igen tilfældet på topmødet i mandags mellem kommissionsformand Barroso og præsident Bush.
Jeg skal også gøre opmærksom på, at vi i søndags havde et andet topmøde, denne gang med Canada. Der tales alt for lidt om Canada, som er en af EU's vigtige allierede. Nordamerika er også Canada.
For at vende tilbage til mandagens topmøde, har vi bemærket den klare forpligtelse, der påhviler både Europa og USA, til at følges ad med udgangspunkt i fælles overbevisninger. I dag afholdes der i Bruxelles en konference om Irak, som vi foreslog præsident Bush på mødet den 22. februar. I dag afholder og er EU og USA vært for en fælles konference om Irak. Hvem havde for et år siden, for seks måneder siden, troet, at EU og USA, om et så omstridt emne som Irak, en dag ville stå sammen for at sikre, at der definitivt blev indført demokrati og frihed i Irak? Jeg er ikke så lidt stolt af at have hjulpet amerikanere og europæere med at finde et fælles fokus og udarbejde en fælles strategi for Irak. Så det skal vi glæde os over.
Jeg noterer mig, at Deres bifald her var ret lunkent. Hvis jeg havde stået her og sagt, at forbindelserne mellem amerikanere og europæere var blevet endnu ringere, ville over halvdelen af Parlamentets medlemmer straks have rejst sig for at sige, at formandskabet skulle erkende et rungende nederlag inden for et så vigtigt område af de eksterne forbindelser.
Derudover, hr. formand, er vi nået frem til en aftale med vores nabo Rusland om det, der almindeligvis kaldes "de fire rum". Vores forhold til Rusland, der har været uhyre vigtigt siden topmødet den 10. maj, er blevet meget varmere. Det skal vi glæde os over. Men der består fortsat en række meningsforskelle, det må vi ikke glemme.
Hr. formand, i december 2004, altså under det nederlandske formandskab - det er det måske en god idé at minde om - blev det pålagt det kommende luxembourgske formandskab inden udgangen af juni 2005 at nå frem til en politisk aftale om de finansielle overslag. Den 12. januar 2005, knap tre uger senere, analyserede jeg i Parlamentet i Strasbourg mulighederne for at nå frem til en sådan aftale. Dengang sagde jeg, og jeg tillader mig at citere mig selv, De ved jo, at jeg elsker at citere mig selv:
"Vi vil gøre alt for at nå frem til en aftale, men jeg gør mig ingen illusioner. Medlemsstaterne har lagt sig fast på i den grad strenge og fastlåste holdninger, at de får svært ved at bryde ud af dem i tide." Jeg så rigtigt, og tilføjede - og citerer igen mig selv: "En manglende aftale i juni er ikke et nederlag for formandskabet ...
... men et nederlag for Europa". Der så jeg ikke rigtigt, eller snarere, jeg så ikke helt rigtigt. Nogle anklager formandskabet for at være skyld i nederlaget, fordi det ville gennemføre hele det mandat, det var blevet tildelt af både det tidligere formandskab og samtlige medlemsstater. Andre hævder, at den manglende aftale ikke er et nederlag for Europa, fordi aftalerne om de finansielle overslag altid bliver indgået i sidste øjeblik. For mig er det både et nederlag for Europa og for formandskabet, fordi den manglende aftale om de finansielle overslag, der under normale omstændigheder blot ville have været et ubetydeligt problem, har ført os ind i en dyb krise efter den usikkerhed, de franske og nederlandske folkeafstemninger har skabt. Det er klart, at de ansvarlige vil sige, at der ikke er nogen krise. Jeg siger, at krisen er dyb, fordi den ikke blot er af finansiel eller budgetmæssig karakter.
Men lad os tage en ting ad gangen. Mellem holdningen i de medlemsstater, der ville begrænse det europæiske budget til 1 %, og Kommissionens oprindelige, mere gavmilde holdning har formandskabet for perioden 2007-2013 foreslået et budget for forpligtelsesbevillinger på 1,056 % af nationalformuen og et budget for betalingsbevillinger på 1 % af nationalformuen. Jeg har indtryk af, at samtlige medlemsstater nu globalt set accepterer dette. Det er allerede ikke så lidt, og De vil få at se, at de fremtidige kompromiser kun vil afvige få millimeter fra dette udgiftsniveau. Hvis det er for senere blot at gå et par millimeter fremad, havde jeg foretrukket, at vi var nået frem til en beslutning i sidste uge.
Jeg har afholdt møder med alle mine kolleger i Det Europæiske Råd i Luxembourg mellem den 30. maj og den 12. juni fra kl. 8.30 om morgenen til kl. 22.30 om aftenen. Jeg har drøftet de finansielle overslag med mine kolleger i 50 timer, og hvis De dertil lægger de 15 timers drøftelser, forhandlinger og høringer, vi har haft internt i Det Europæiske Råd, når De op på i alt 65 timers høringer, drøftelser og forhandlinger. Helt ærligt, så kan man ikke gøre mere, og helt ærligt, så vil alle dem, der kommer til at følge efter os, gøre mindre.
Jeg har lyttet opmærksomt til mine kolleger under de 50 timers venskabelige og bilaterale drøftelser. Ingen - og når jeg siger ingen, mener jeg ingen - har krævet, at den britiske rabat blev opretholdt i sin nuværende form, ingen. I sit sidste endelige forslag til kompromis opretholdt det luxembourgske formandskab princippet om den britiske rabat. Vi har ikke fastfrosset den i vores sidste forslag. Den overordnede økonomi i kompromiset var følgende: Rabatten skulle opretholdes som før over for de 15 gamle medlemsstater, som før, nøjagtig som før, men Det Forenede Kongerige skulle som altid samfinansiere samhørighedspolitikken i de nye medlemsstater uden dog at bidrage til den fælles landbrugspolitiks udgifter til disse stater. Denne justering ville svare til en årlig rabat på 5,5 milliarder euro, altså et højere niveau end i hele perioden 1984-2005. Oprindeligt havde formandskabet foreslået en fastfrysning af den britiske rabat på 4,7 milliarder euro, hvilket ville have gjort det muligt at korrigere Nederlandenes nettobidrag med ca. 1 milliard euro og lette byrden på især Tyskland og Sverige, som menes at være for tyngende. 
Da De hele tiden anmoder om gennemsigtighed, skal De få gennemsigtighed. Nederlandene, landets premierminister, landets udenrigsminister og landets finansminister vidste, at formandskabet havde til hensigt at lette landets byrde med 1 milliard euro om året. Men vi kunne ikke gøre det, da Det Forenede Kongerige ikke var klar til at justere den britiske rabat tilstrækkeligt til, at vi kunne få den nødvendige budgetmæssige handlefrihed til at lade Nederlandene betale 1 milliard euro mindre og lette byrden på Sverige og Tyskland. Hvis Nederlandene havde fået denne milliard euro, ville det have været Tyskland, der skulle betale den, for Det Forenede Kongerige ville ikke sænke sin rabat tilstrækkeligt. Det synes jeg, De skulle vide, og jeg har ikke anmodet Tyskland om at gøre det, for Tyskland har allerede i forhold til landets oprindelige forslag taget et enormt skridt fremad mod de andre medlemsstater. Hvis formandskabets oprindelige forslag var blevet vedtaget, havde det været let at finde en løsning på Nederlandenes, Tysklands og Sveriges problem. Formandskabets endelige forslag på 5,5 milliarder euro gjorde det ikke muligt at gøre alt dette, men har i det mindste fået Det Forenede Kongerige til at samfinansiere samhørighedspolitikkerne i de nye medlemsstater - hvilket er helt normalt - bortset fra den fælles landbrugspolitik, som vi ved, Det Forenede Kongerige har en særlig holdning til. Så enkelt er det, og på samme tid så kompliceret. Hvis blot de, der fulde af inspiration skrev brevet fra de seks, var blevet enige om forslagets detaljer!
Endvidere foreslog formandskabet en erklæring fra Det Europæiske Råd, hvoraf det fremgik, at det var nødvendigt at indlede mere hensigtsmæssige overvejelser om, hvordan det europæiske budget kunne tilgodese de fremtidige udfordringer, EU ville blive stillet over for, samt borgernes prioriteringer, og at sådanne globale overvejelser skulle medføre en reform af samtlige budgettets aspekter. Samtlige budgettets aspekter, det vil også sige den fælles landbrugspolitik. At sige, at disse overvejelser udelukkende skulle vedrøre den fælles landbrugspolitik, var et forslag, vi udmærket godt vidste ville blive forkastet og afvist af andre medlemsstater, men at indlemme alle de berørte områder, kategorier og grene i den kritiske gennemgang af vores budgetmæssige adfærd ville have gjort det muligt for Kommissionen at nå frem til en fornuftig beslutning. Vi havde anmodet Kommissionen om at udarbejde en rapport om alle disse aspekter, og Kommissionen var indstillet på at udarbejde denne rapport, for Kommissionens formand lod mig ikke ude af syne ét sekund, mens jeg førte bilaterale forhandlinger i forbindelse med Det Europæiske Råds møder. Det er i øvrigt naturligt, at Kommissionens formand deltager i denne form for rådslagning. Vi foreslog derfor at sige, at Det Europæiske Råd med udgangspunkt i Kommissionens rapport skulle træffe de relevante beslutninger, og jeg skal citere den tekst, jeg havde foreslået: "herunder de mulige justeringer af de finansielle overslag for perioden 2007-2013".
Formandskabet foreslog følgende beslutning: den britiske rabat opretholdt for de 15 gamle medlemsstater; britisk bidrag til samhørighedspolitikkerne i de nye medlemsstater, undtagen den fælles landbrugspolitik; forslag fra Kommissionen fra udgangen af 2008 om en omlægning af budgettet; Rådets gennemgang af Kommissionens forslag og mulig ændring af sidste del af de finansielle overslag fra og med 2009. Det syntes jeg, De skulle vide, for ingen har tidligere sagt det, og De vil muligvis om kort tid høre en anden forklaring.
Det er ikke rigtigt, at formandskabet ville gøre det af med den britiske rabat. Vi ville opretholde den for de 15 gamle medlemsstater, men vi ville give rabatten en mere solidarisk drejning for de nye medlemsstater. Det er den pakke, der er blevet forkastet. Med urette.
Denne pakke blev forkastet, selv om vi opførte 6 milliarder euro i supplerende omkostninger til den fælles landbrugspolitik i Bulgarien og Rumænien inden for bevillingerne i beslutningen fra oktober 2002. Selv om brevet fra de seks kunne give indtryk af, at de seks var enige om, at der ikke må pilles ved aftalen fra oktober 2002, har jeg påtaget mig denne risiko på de 15 gamle medlemsstaters vegne - en risiko, jeg i øvrigt i vid udstrækning deler med de øvrige, der var glade for at have fundet en viseligt inspireret initiativtager for de 15. Mens der i 2006 vil blive brugt 42 milliarder euro i direkte støtte og markedsforanstaltninger, ville formandskabets forslag have betydet for de 15 gamle medlemsstater, at dette beløb ville være faldet til 35 milliarder euro i 2013. Med formandskabets forslag ville vi være gået fra 42 milliarder i direkte støtte og markedsforanstaltninger til 35 milliarder i 2013. For de 15 gamle medlemsstater ville det have betydet en nedgang på knap 17 % blot for den fælles landbrugspolitiks vedkommende. Og selv i et Europa med 27 medlemsstater, dvs. sammen med vores rumænske og bulgarske venner, ville den fælles landbrugspolitik være faldet med over 5 % i den pågældende periode. At sige, at der ikke er blevet gjort noget for at lette den fælles landbrugspolitiks byrde, er simpelthen ikke sandt. Vi har gjort alt for det. Da jeg i oktober 1985 for første gang forelagde Parlamentet et budget, nemlig 1986-budgettet, slugte landbruget 68 % af det europæiske budget. Jeg foreslog, at det kun skulle opsluge 37 %, altså 35 milliarder euro, i 2013. Hvor er vi kommet langt! Og hvor er de stædige, dem, der ikke vil indrømme det!
Ifølge formandskabets forslag ville den fælles landbrugspolitik være det eneste område, hvis udgifter faldt væsentligt, mens f.eks. alle de fremtidsrettede udgifter ville stige. En stigning på 7,5 % for udgifterne i forbindelse med Lissabon-målene. 7,5 % om året i hele perioden 2007-2013, hvilket udgør en stigning i bevillingerne til Lissabon-målene på 65 % i forhold til 2006. En stigning på 15 % for politikkerne inden for området retlige og indre anliggender, herunder især politikkerne for mere effektiv bekæmpelse af den grænseoverskridende kriminalitet. Og endelig en stigning på 2 % for samhørighedspolitikken i et Europa med 27 medlemsstater med større fokus på de nye medlemsstater. Jo, vi havde til en vis grad ændret fordelingsnøglerne for de gamle og de nye medlemsstater, for så vidt angik samhørighedspolitikken, idet vi havde øget det bevilgede beløb til de nye medlemsstater til 53 %, mens dette tal i referenceforslaget, Kommissionens forslag, lå på 47 %. At sige, at vores forslag i det væsentligste var til fordel for de gamle medlemsstater, er ganske enkelt usandt.
Derefter sammenligner man, hr. formand, forskningsbudgettet med den fælles landbrugspolitiks budget og omvendt. Man kan ikke sammenligne det usammenlignelige. Hvorfor vil man sammenligne noget, der ikke kan sammenlignes? Den fælles landbrugspolitik er den eneste egentlige EU-politik, der udelukkende finansieres via det europæiske budget. Forskningspolitikken er en frem for alt national politik, som støttes via fællesskabsbudgettet. De to ting kan ikke sammenlignes. Den fælles landbrugspolitik ville ifølge formandskabets forslag have kostet 305 milliarder euro for hele den berørte periode. EU-medlemsstaternes og EU's offentlige forskningspolitikker ville have udgjort - hvis de nationale politikker var blevet på det nuværende niveau - 524,5 milliarder euro i perioden 2007-2013, altså mere, meget mere end den fælles landbrugspolitik. Hvis EU havde gjort en indsats som foreslået i formandskabets forslag, og medlemsstaterne havde overholdt de forpligtelser, de har påtaget sig med hensyn til omformuleringen af Lissabon-strategien, ville de øge den offentlige andel af forskningsbudgetterne fra 1,9 % til 3 % af BNP. I 2013 vil de nationale og EU-forskningspolitikkerne være oppe på 785 milliarder. Hvis alle beslutninger blev overholdt, og hvis formandskabets forslag var blevet vedtaget, ville forskningsbudgetterne være på 785 milliarder - og jeg taler om den offentlige andel af forskningsbudgetterne - mod 305 milliarder for den fælles landbrugspolitik. Så hold dog op med at fortælle usandheder om denne sag. Udgifterne til den fælles landbrugspolitik ville være blevet korrigeret nedefter, og når de sammenlignes med noget sammenligneligt, udgør de langt under halvdelen af forskningsudgifterne. Så vi skal holde op med at sammenligne det usammenlignelige.
Hr. formand, det var et kort resumé af kendsgerningerne. I dag er vi uenige. Men vi bliver nødt til at nå til enighed for fra og med 2007 at indlede de nye politikker under gunstige forhold i de nye medlemsstater. Vi har ganske enkelt ikke lov til at skuffe de nye medlemsstater, der i alle de bilaterale drøftelser, jeg har ført med dem, og i den endelige og globale forhandling har udvist en bemærkelsesværdigt nobel adfærd. Nu skal vi fremad for at finde en bedre formel, hvis en sådan findes, uden at ødelægge samhørighedsinstrumenterne, uden at forringe vores fælles politikker og uden at knuse samhørighedspolitikkerne. Det er et krav, en tvingende nødvendighed. Ellers er Luxembourg, som jeg glæder mig til snart at vende tilbage til for udelukkende at hellige mig landets mange forskellige og på kort sigt yderst vigtige sager, klar til at lægge alle sine kræfter i at finde denne løsning, uden bitterhed eller hævnlyst.
Hr. formand, det sidste punkt på dagsordenen for Det Europæiske Råds møde var ratificeringen af forfatningen. Jeg skal være mere kortfattet omkring dette aspekt, eftersom de beslutninger, Det Europæiske Råd har truffet herom, er blevet mere objektivt kommenteret af deltagerne og observatørerne. Vi kan konstatere, at 10 medlemsstater har ratificeret forfatningstraktaten, mens to andre lande, Frankrig og Nederlandene, har forkastet den. Vi mener ikke - og det er ikke fordi vi er stædige, hårdnakkede eller nærsynede - at forfatningstraktaten er et problem, men at den er svaret på de problemer, rigtig mange europæere kan have med EU. Vi har derfor besluttet os for at fortsætte ratificeringsproceduren. Nogle medlemsstater, som uden tvivl har brug for tid til overvejelser, forklaringer, drøftelser - kort sagt tid til demokrati - før de går til valgurnerne via parlamentet eller en folkeafstemning, har efter denne beslutning valgt at udsætte de planlagte folkeafstemninger eller parlamentariske ratificeringer. I disse lande vil der blive drøftet livligt.
Personligt så jeg gerne, at denne opfordring fra Det Europæiske Råd blev hørt, så vi fik længere tid til overvejelser, forklaringer, drøftelser og om nødvendigt uenighed i alle de medlemsstater, der vil ratificere traktaten, i de medlemsstater, der allerede har ratificeret den, og i de to medlemsstater, der har forkastet forfatningstraktaten. Det er nødvendigt, at der finder europæiske forhandlinger sted i alle EU's medlemsstater, som næres og fødes af de forskellige parters idéer. Vi skal drøfte Europa, og jeg vil have EU's institutioner, Europa-Parlamentet, Rådet, Kommissionen, medlemsstaterne, civilsamfundet, fagforeningerne og de politiske partier, de nationale parlamenter til at deltage i disse omfattende drøftelser. Jeg vil også gerne, at Kommissionen finder sin retmæssige plads i disse drøftelser, der bliver europæiske og 27 gange nationale. Jeg vil gerne, at Kommissionen, som ikke blot er traktaternes, men især traktatåndens og den europæiske ambitions vogter, bliver centrum for disse drøftelser. Ikke for at give indtryk af, at alt drives og domineres, udrulles fra Bruxelles, men for at vi får en rød tråd i disse 27 gange nationale og dermed europæiske drøftelser, en visdommens og ambitionens røde tråd.
Hr. formand, jeg anmoder Dem, tilskynder Dem, opfordrer Dem indtrængende til at gøre disse drøftelser til et kommissionsanliggende og Deres personlige anliggende, det ved jeg, De vil gøre, det skal De gøre, det er vigtigt.
Man siger, og jeg har sagt, at vi under disse budgetforhandlinger har set to opfattelser af Europa tørne sammen. Den, der satser mest på de rene markedsdyder, et marked, som er ude af stand til at skabe solidaritet, og den, der satser ikke bare mest, men alt på en større grad af politisk integration. På den ene side frihandelsområdet og på den anden side den politiske union. Det er de forhandlinger, vi vil komme til at opleve, for allerede nu har vi to lejre i Europa, som gør front mod hinanden. Dem, der mener, at det eksisterende Europa allerede er gået for vidt, og dem, der som jeg mener, at det skal gå langt videre. Disse forklarende forhandlinger skal bruges til at forlige disse to dele af den offentlige mening, som i dag ikke taler sammen, stirrer stift på hinanden og ikke kan få en dialog i gang. Vi, de europæiske institutioner, skal bygge bro mellem disse den offentlige menings to lejre. Men jeg har læst, og det beroligede mig meget, at dem, der efter Det Europæiske Råds sidste møde mente, at der havde været et sammenstød, en konfrontation, mellem de to opfattelser af Europa, tog alvorligt fejl. At ingen i virkeligheden ville have et frihandelsområde, og det beroligede mig meget. 
Som De ved, opretter man ikke et frihandelsområde fra den ene dag til den anden. Jo mindre man investerer i den politiske union, jo mere fremmer man - uden at vide det, uden at lægge mærke til det, uden at være opmærksom på det - frihandelsområdekonceptet med en ubønhørlig konsekvens. Når dette koncept bliver fuldbragt, vil det blive opfattet som en naturlig udvikling af tingene, som gør, at vi ikke kan vende tilbage til den politiske union, hvilket frihandelsområdets forsvarere ville se som et tilbageskridt. Nogle siger, at de ikke har til hensigt at lede Europa i retning af et frihandelsområde, et alt for simplificeret koncept til et ultrakompliceret kontinent.
Sagen er enkel. Dem, der troede, de påpegede farerne ved frihandelsområdet, tog fejl. Dem, der siger, at de tog fejl, vil bruge de kommende måneder og år til at vise, at de også vil have en politisk union, sådan som den beskrives i forfatningen, og intet andet. Så enkelt er det. Det handler om at sige ja eller nej til det spørgsmål, jeg netop stillede.
Hr. formand, ved formandskabets udløb vil jeg gerne uden at citere mig selv minde om, at jeg ved formandskabets indledning insisterede på, at det var nødvendigt at overholde de institutionelle regler, at respektere det, der almindeligvis kaldes den institutionelle trekant, som jeg fortsat tillægger visse dyder. Det har vi gjort systematisk under dette formandskab. Der har uafbrudt været afholdt drøftelser, retskafne forhandlinger mellem EU’s formandskab og Kommissionen. Intet af det, formandskabet har gjort, er blevet gjort, uden at Kommissionen vidste noget om det. Kommissionen har ikke taget noget initiativ uden først at underrette formandskabet derom. Formandskabet hørte Kommissionen om dets initiativer. Kommissionen hørte formandskabet om dens initiativer. Jeg har været utrolig glad for at arbejde sammen med denne Kommission og især dens formand, og jeg vil gerne takke Kommissionen og kommissionsformanden for de mange gode råd, de har givet det luxembourgske formandskab. Tak, hr. formand for Kommissionen.
Hvad angår Parlamentet, har vi arbejdet sammen som tvillinger. Vi var ofte uenige, enten fordi Deres forslag ikke var fornuftige, eller fordi formandskabets fornuftige forslag ikke blev godkendt af samtlige medlemsstater, og som De derfor ikke kunne erklære Dem enig i. Men De var spontant enig, hver gang formandskabet forelagde sine egne initiativer, før de blev forelagt de øvrige medlemsstater. Europa-Parlamentet af i dag er blevet fuldvoksent. Jeg siger det ikke på en faderlig, nedladende måde, men jeg kan måle det på de forklaringer, intensiteten og kvaliteten af forhandlingerne i dag i forhold til de forhandlinger, jeg var vidne til i 1982. Det er et stort Parlament, som ikke har nogen grund til at gemme sig, som bærer legitimiteten og de europæiske folks forhåbninger. Meget ofte er der for få parlamentsmedlemmer til stede under plenarforsamlingerne, undtagen i dag, hvilket glæder mig meget.
Det burde De måske arbejde lidt med. Jeg forhandler med Parlamentet, og når jeg forlader Parlamentet, forhandler jeg med besøgsgrupperne.
Dem, der kommer for at besøge Parlamentet, kommer ikke kun for at se mødesalen. De vil gerne se den fuld, sådan er det. Så det skal De arbejde lidt med. Bortset fra det er vi bekendt med grundene til, at parlamentsmedlemmerne ikke altid kan være til stede i mødesalen. Jeg må sige, at det er en meget stor fornøjelse at arbejde sammen med Parlamentet - på de offentlige møder, ja, men især i udvalgene. Sikken et videnniveau, sikken et engagement for den europæiske idé på møderne i de parlamentariske grupper og de parlamentariske udvalg og i forbindelse med mine mange samtaler med de enkelte parlamentsmedlemmer. Jeg kommer til at savne mine hyppige besøg i Europa-Parlamentet for at deltage i de omfattende europæiske drøftelser her i mødesalen og andre steder.
Hr. formand, den 18. juni, tidligt om morgenen efter Det Europæiske Råd, var jeg meget ked af det. Ked af, at det ikke var lykkedes mig at undgå, at Europa - ikke definitivt, men afgjort blev kastet ud i en krise. Jeg var ked af det, og det har jeg ikke lagt skjul på. Jeg kan af og til læse, at jeg ikke var særlig diplomatisk, men jeg har overhovedet ikke lyst til at være diplomatisk, når Europa er i krise, overhovedet ikke. 
Jeg har heller ikke lyst til at spille en rolle, være statist på et teater. Jeg står ikke på en scene. Jeg vil arbejde for at sikre Europas og de europæiske borgeres interesser. Jeg har ikke tid til at spille en teaterrolle. For vi siger aldrig tingene, som vi tænker dem, for vi spiller altid en rolle, for vi vil altid være diplomatiske for ikke at såre. Det forstår folk ikke. De tror, vi er maskiner. Men vi er ikke maskiner, vi er mennesker med vores skuffelser og bristede forhåbninger.
Jeg var skuffet, fordi jeg troede, at Europa befandt sig i en situation, som gjorde, at man kunne sige, at det var blevet voksent, at det var blevet modent. Jeg har måttet konstatere, at EU’s efterpubertetsperiode varer ved. Jeg, som troede, at det var blevet voksent, må konstatere, at vi fortsat befinder os i de sidste etaper af en lang efterpubertetsperiode. Det er grunden til min skuffelse, men jeg havde også grund til tilfredshed. Tilfredshed med bl.a. at have gjort det, vi har gjort, det meste af tiden sammen i øvrigt, at være nået frem til en aftale med mindst 20 lande om de finansielle overslag. Det er allerede en pæn flok - 20 ud af 25. Og jeg blev lykkelig, stolt over at høre og se, at de nye medlemsstater gav os en lektion i europæisk ambition efter Det Europæiske Råds møde. De må skamme sig, dem, der ikke evnede det samme!
Jeg var blevet en smule rystet i mine overbevisninger ud på de små timer den 18. juni, og jeg havde hverken kræfter eller storsind nok til at udsende en anden opfordring samme dag. Vi kan ikke alle sammen være de Gaulle! Jeg har fundet en beskedenhed i mig selv, der overrasker mig.
Et øjeblik var jeg alligevel rystet i mine overbevisninger, men efter et par dage, efter at have modtaget tusindvis af breve fra alle dele af Europa, efter at være blevet muntret op af Kommissionen, Parlamentet, af mange observatører, som også er aktører, føler jeg mig nu, hvor den første skuffelse har lagt sig, mere beslutsom end nogensinde før. Vores generation har ikke lov til at ødelægge det, de tidligere generationer har opbygget. 
Vi har ikke lov til at ødelægge det, vores forgængere har opbygget, for de kommende generationer får behov for et politisk Europa. Hvis ikke det er politisk, vil det komme til at drive hjælpeløst omkring. De kommende generationer har brug for og vil et solidarisk Europa, et socialt Europa, et konkurrencedygtigt Europa, et Europa, der står stærkt i Europa, og som står stærkt i verden. Så lad os komme i gang, mine gamle europæere, mine overbeviste europæere! Op med humøret!
José Manuel Barroso,
    Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, en dag anbefalede en af mine lærere mig altid at være pessimistisk, for på den måde ville jeg enten have ret eller blive behageligt overrasket hele livet igennem. Når jeg ser på de seneste dages reaktioner og begivenheder, synes pessimismen at være fuldt ud berettiget, men jeg må sige, at jeg ikke tror på pessimismen. Jeg mener at kunne sige, at det nu mere end nogensinde før er nødvendigt at udvise beslutsomhed.
Det er rigtigt, at der er problemer i Europa, og det er rigtigt, at problemerne er alvorlige, men vi skal byde problemerne trods og være i stand til at løse dem. Under det luxembourgske formandskab har vi været vidne til betydelige initiativer og nytænkning, som bliver afgørende for EU's aktiviteter i de kommende år. Lad mig allerførst se tilbage på de sidste seks måneder ud fra Kommissionens synspunkt - en periode, der har været præget af min ven Jean-Claude Junckers erfaringer og europæiske overbevisning.
Det er først og fremmest lykkedes os at få vedtaget vores strategiske målsætninger for Unionen for de kommende fem år. Det er første gang, de er blevet godkendt sammen med Rådet og Parlamentet. I dag giver de samme overordnede, retningsgivende principper med hensyn til velstand, solidaritet og sikkerhed os en ramme, en fælles ramme for EU's institutioner. Der er således mulighed for, at vores indsats bliver langt mere effektiv og målrettet, at den udmønter sig i et egentligt partnerskab for fornyelse.
Det er ligeledes det luxembourgske formandskab, vi kan takke for, at der er blevet forhandlet en aftale på plads om, at stabilitets- og vækstpagten skal baseres på et mere realistisk og gennemførligt grundlag. Denne reform har hverken svækket pagten eller gjort den slappere. Den har tværtimod givet regeringerne større fleksibilitet til at optimere væksten under den økonomiske cyklus via de finansielle instrumenter.
Men det luxembourgske formandskabs største sejr set ud fra Kommissionens prioriteringer er måske fornyelsen af Lissabon-strategien på Det Europæiske Råds møde i foråret. Dette er et fremskridt, ikke blot for institutionerne og regeringerne, men for alle de europæiske borgere.
Det er vigtigt at huske på, at uanset hvor vigtige de institutionelle forhandlinger er, så er det et fåtal af europæere, der drøfter de eventuelle konfigurationer af det blokerende mindretal i afstemningssystemet med kvalificeret flertal, når de er sammen i familien, i skolen, på jobbet eller i fritiden. Det, der optager vores medborgere, er snarere den økonomiske nedgang. De er især bekymrede for deres job eller problemerne med at finde arbejde. Det er derfor, vi har fornyet Lissabon-strategien - vækst og beskæftigelse. Det er derfor, vi mener, at vi, alle de europæiske institutioner, skal arbejde mere med det, der mere direkte berører vores borgeres liv. Dét er den rette vej, hvis vi skal genskabe båndene mellem Europa og dets borgere og reagere på europæernes bekymringer.
Men der har skam også været andre sejre under det luxembourgske formandskab, især med hensyn til vores eksterne forbindelser. Rådsformand Juncker har allerede sagt det. Topmødet med Rusland, topmøderne med Canada og USA, det bedre forhold, vi nu har med vores store partner på den anden side af Atlanten - alt det kan vi tilskrive det luxembourgske formandskab. 
På det sidste møde i Det Europæiske Råd beskæftigede vi os især med to spørgsmål: Hvad skal vi gøre i denne tid efter folkeafstemningerne i Nederlandene og Frankrig, og hvad skal vi gøre med de finansielle overslag? For det første forhandlingerne om Europas fremtid. Det Europæiske Råds beslutning er efter min mening en klog beslutning. De europæiske ledere har besluttet at give sig selv en lille tænkepause og har åbnet døren for forhandlinger, dialog og demokrati. De husker uden tvivl, at Kommissionen umiddelbart før Det Europæiske Råds møde sagde, at den ville indlede disse forhandlinger ved om nødvendigt, og det er det, vi vil gøre, at rejse ud til alle Unionens medlemsstater for at drøfte og lytte, ikke blot til regeringerne, hvilket uden tvivl er vigtigt, men også til parlamenterne, arbejdsmarkedets parter og ungdommen i disse lande. Vi er meget stolte over, at Det Europæiske Råd har givet os et mandat til at spille en særlig rolle i forbindelse med disse aktiviteter, disse forhandlinger, som skal afholdes i samtlige medlemsstater, men som også skal føres på europæisk plan.
Det vil vi gøre, og vi håber, at vi efterfølgende vil kunne forelægge vores strategiske vision for Europa for alle de europæiske borgere. Hvordan kommer Europa til at se ud i de kommende år, i de kommende seks, de kommende 15 år? Vi skal have taget fat på disse forhandlinger uden at være bange for et eneste emne, heller ikke dem, der er mest vanskelige og mest komplicerede for institutionerne. Vi skal ikke blot drøfte udgifterne, men også målsætningerne. Vi skal snakke om den europæiske sociale model. Hvordan skal vi arbejde med den i det 21. århundrede? Hvordan skal vi modernisere denne europæiske sociale model? Hvordan skal vi opnå ligevægt med hensyn til fællesskabslovgivningen? Hvordan skal vi undgå det europæiske bureaukrati? Hvordan skal vi gennemføre de kommende udvidelser, så europæerne støtter dem og forstår vigtigheden af et forenet Europa? Vi er sikre på, at Europa-Parlamentet kommer til at spille en meget vigtig rolle i disse forhandlinger, og vi i Kommissionen vil arbejde sammen med Dem, for vi mener, det er nødvendigt at skabe ny konsensus i Europa.
Nu vil jeg gå over til det andet hovedemne for sidste uges topmøde. Det var meget skuffende, at det ikke lykkedes os at finde en endelig løsning på spørgsmålet om de finansielle overslag. Formandskabet arbejdede utrætteligt for at skabe et gennembrud, og jeg må sige, at vi var tæt på en aftale. Desværre har drøftelser af budgettet sjældent bragt det bedste frem i medlemsstaterne, og sidste uge var desværre ikke nogen undtagelse.
Der findes nogle grundlæggende forskellige synspunkter og nogle klare nationale interesser, men det er i sig selv ikke så usædvanligt. Det, der gør situationen særligt følsom, er, at denne "ikke-løsning" for de finansielle overslag kommer efter to nejer ved to nationale folkeafstemninger. Jeg beklager, at ingen af lederne ved Det Europæiske Råd var i stand til at udvise en ægte kompromisets og solidaritetens ånd netop ved denne vigtige lejlighed. Men det vil være forkert at give det indtryk, at vi ikke har gjort fremskridt som et resultat af sidste uge.
Det luxembourgske formandskabs engagerede arbejde gennem de forgangne seks måneder har bragt os et godt stykke frem. Det er vigtigt, fordi det virkelig haster med at nå frem til en aftale. Hvis ikke vi når en aftale, er der risiko for en lammelse, som vil få meget negative konsekvenser for vores politikker og på alle medlemsstaterne, navnlig de nye medlemsstater.
Jeg vil gerne understrege de nye medlemsstaters meget konstruktive indstilling. Folk spørger mig undertiden, om det ikke er blevet sværere at være i Kommissionen nu med 25 - og meget snart 27 - medlemsstater. Er EU ikke blevet meget mere kompliceret og besværligt? Det er det, men lad os være ærlige. De problemer, vi har i Europa i dag, skyldes ikke krav fra de nye medlemsstater; de er ikke skyld i de problemer, vi har i Europa i dag.
Når vi betragter det luxembourgske formandskabs arbejde, må vi sige, at vi ikke kan vende tilbage. Vi må bygge videre på det afgående formandskabs resultater for hurtigst muligt at nå frem til en aftale.
Det kommende formandskab har gjort det klart, at man også har til hensigt at arbejde videre med disse spørgsmål, og vi afventer nu med interesse, at det britiske formandskab sætter fornyet gang i processen. Kommissionen er parat til at samarbejde med dette formandskab og med alle medlemsstaterne.
Det er nødvendigt at arbejde videre. I sidste uge gjorde jeg det klart, at jeg har virkelige problemer med nedprioriteringen af nogle af de politikker, som Kommissionen og Parlamentet har fremhævet. Det gælder navnlig de politikker, har sigter mod at genoprette den økonomiske dynamik. Ægte reformer har deres pris. En reduktion af Kommissionens planlagte udgifter på områder som forskning, innovation, uddannelse eller transport- og energinet vil få reelle politiske omkostninger. Borgerne vil sikkert ikke tilgive os, hvis ikke vi kan opfylde vores løfter vedrørende vækst og beskæftigelse.
Men lad os være ærlige. Problemet, da Rådet nedjusterede ambitionerne i Kommissionens og Parlamentets forslag, og da Rådet besluttede at følge "1 %-klubben", var, at man især ofrede netop områderne konkurrenceevne, vækst, uddannelse, innovation og forskning. Samhørigheden var mere eller mindre intakt. Den fælles landbrugspolitik blev naturligvis opretholdt i overensstemmelse med den tre år gamle aftale, men der skete alvorlige nedskæringer på områderne konkurrenceevne, vækst, innovation og forskning.
Dette viser prisen på det berømte brev fra seks af medlemsstaterne, der bad om 1 %. Det er en skam, at de medlemsstater, der var blevet enige om udgifter på 1 % - de, der havde aftalt det - nu ikke kan blive enige i Det Europæiske Råd. De stod faktisk delt i dette spørgsmål. Det viser, hvad der alt for ofte sker i Europa. Det er lettere at samle en koalition for et nej end at samle en koalition for et ja, når det, vi har brug for i Europa i dag, er koalitioner for ja og ikke flere koalitioner for nej. Der er behov for disse vigtige koalitioner, hvis projektet for Europa skal komme videre.
Kommissionen vil arbejde videre og forfølge målet om en afbalanceret aftale med medlemsstaterne. Det skal omfatte Parlamentet. Vi ønsker at sikre, at når Det Europæiske Råd er parat til at indgå en aftale, kan dette hurtigt følges op med, at alle parter underskriver en interinstitutionel aftale, dvs. både Parlamentet, Kommissionen og Rådet. Forhandlingerne er kun midlertidigt afbrudt. Jeg regner med Parlamentets støtte i denne henseende.
Jeg ønsker ikke at undervurdere omfanget af problemerne eller uenigheden om prioriteringerne, men denne nødvendige drøftelse bør ikke medføre, at aftalen forsinkes. Derfor foreslog Kommissionen en revisionsklausul allerede før Det Europæiske Råd. Jeg havde et glimrende samarbejde med rådsformanden hr. Juncker, og, som han sagde tidligere, drøftede vi en revisionsklausul med medlemsstaterne. Det betyder, at eftersom vi ikke ved, hvordan verden ser ud i 2013, bør vi ikke have nogen overordnet drøftelse, før vi godkender de finansielle overslag. Vi bør tværtimod godkende de finansielle overslag hurtigst muligt og så senere tilrettelægge et møde for at tilpasse budgettet til de ændrede prioriteringer og den internationale situation. Det vil være det klogeste. En overordnet drøftelse af prioriteringer kan ikke bruges som begrundelse eller undskyldning for ikke at nå en aftale om de finansielle overslag. Men samtidig bør vi starte en seriøs drøftelse af reformen af fællesskabsbudgettet. Vi må kigge fremad. Det er også korrekt, at vi bør holde et møde på et senere tidspunkt for at finde en løsning på alle disse vigtige spørgsmål.
Derfor bør vi overholde fristen for den næste fase af forhandlingerne. Hvis ikke vi gør dette, er der en risiko for, at det slår fejl for os, og det er min pligt at henlede Parlamentets opmærksomhed på denne risiko for lammelse af EU. Den risiko må vi undgå. Selv i denne yderst vanskelige situation fortsætter vi med at tage beslutninger. Som rådsformanden hr. Juncker sagde, traf vi efter Det Europæiske Råd beslutninger med vores partnere i USA og Canada. I går var jeg i Italien til indvielsen af Den Europæiske Fødevaremyndighed. I dag traf Kommissionen vigtige beslutninger om grønbogen om energieffektivitet og en ny ordning for sukkermarkederne. Vi fortsætter med at træffe beslutninger. Jeg kan love Dem, at Kommissionen ikke har nogen som helst hæmninger over for at træffe de beslutninger eller indføre de initiativer, som Europa fortjener. Nu er det imidlertid vigtigt at få Rådet, alle partnere og alle institutioner engageret og få dem til at bevæge sig i samme retning.
Jeg beder Dem om ikke at overse de andre resultater, som Det Europæiske Råd har opnået. Vi har fået godkendt de nye integrerede retningslinjer for vækst og beskæftigelse og en handlingsplan for gennemførelsen af Haag-programmet for frihed, sikkerhed og retfærdighed. Disse to resultater drejer sig om vores nøglemålsætninger om fremskridt og sikkerhed og de centrale ønsker hos vores borgere.
Det Europæiske Råd godkendte ligeledes de vejledende principper for bæredygtig udvikling. Dette bør sikre fortsatte forbedringer af livskvaliteten, ikke kun for de nuværende generationer, men også for de kommende. Der var også den meget vigtige beslutning om på højeste plan - ved et topmøde i EU - at bekræfte de beslutninger, som udviklingsministrene traf på grundlag af Kommissionens forslag om vores forpligtelser til at føre tilsyn med udviklingsbistand og vores engagement over for Afrika. Det var et meget vigtigt skridt fra Det Europæiske Råds side.
Hvad sker der så nu? Er glasset halvt tomt eller halvt fuldt? Som jeg sagde før, er problemet alvorligt, men vi kan gøre det til en mulighed. Før eller siden måtte denne præcisering komme, og vi må se i øjnene, at vi nu har denne mulighed. Vi er tættere på en aftale om de finansielle overslag, end mange mennesker er klar over. Vi skal også huske på, at de finansielle pakker aldrig er blevet vedtaget ved den første forhandlingsrunde i EU’s historie. Derfor opfordrer jeg alle de berørte parter til at overveje følgerne af et dødvande og til at vise en vis grad af fleksibilitet. Jeg opfordrer alle parter til at udvise mindre nationalistisk retorik og engagere sig for en ægte europæisk løsning.
Tilbage står det faktum, at både det luxembourgske formandskab i almindelighed og Det Europæiske Råd i særdeleshed har opnået meget, som vi kan være stolte af. Det er rigtigt, at der er lang vej endnu. Sammen med Parlamentets medlemmer vil Kommissionen arbejde for en fremtid, der bekræfter Europas evne til at handle, selv om tiderne har ændret sig. Vi vil så kunne bevise, at pessimisterne og kynikerne ikke altid har ret, og at der er grund til at have tillid til fremtiden. 
 Jeg vil gerne slutte af med at sige et par ord til min ven, Jean-Claude Juncker. Ikke blot til Jean-Claude Juncker, men også til hele det luxembourgske formandskab, udenrigsministeren, ministeren for europæiske anliggender, diplomaterne og eksperterne. Hele dette enestående teams overbevisning, beslutsomhed og entusiasme har virkelig rørt mig dybt.
På vegne af Kommissionen vil jeg gerne takke dig, Jean-Claude, og alle dine samarbejdspartnere for det, I har gjort for Europa. Jeg håber inderligt, at jeg får anledning til at sige det samme til den kommende formand for Det Europæiske Råd. Jeg siger det samme, hvis jeg mener det. Jeg siger ikke det samme, hvis ikke jeg mener det. Formandskaberne kommer og går, men Kommissionen består. Kommissionen forsvarer de overordnede europæiske interesser, og jeg skal sige, at Kommissionen, forhåbentlig med Parlamentets bistand og støtte, vil blive ved med at give sin fulde, oprigtige støtte til de forskellige formandskaber. Kommissionen forventer på sin side, at de forskellige formandskaber føler det samme kald, den samme beslutsomhed og den samme entusiasme for vores EU.
Hans-Gert Poettering,
    Hr. formand, hr. formand for Det Europæiske Råd, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, på PPE-DE-Gruppens vegne vil jeg indlede med en oprigtig tak til formanden for Det Europæiske Råd, Jean-Claude Juncker, for den store lidenskab og de overbevisninger, han i disse måneder har ført os gennem EU med. Kære Jean-Claude Juncker, en hjertelig tak fra PPE-DE-Gruppen for dette engagement, for denne lidenskab, for denne overbevisning!
Vi så lørdag morgen, hvor skuffet formanden for Det Europæiske Råd var, og vi delte denne skuffelse med ham. Vi håber, at der vil komme en dag, hvor vi sammen atter kan glæder os over succeser, og det er nu vores fælles opgave.
Formanden for Parlamentet - og det er et tegn på håb - har netop mindet om Sovjetunionens besættelse af de tre baltiske lande Estland, Letland og Litauen for 65 år siden. Hvem ville for 20 år siden have troet, at der i dag ville sidde kolleger fra Estland, Letland og Litauen her i Europa-Parlamentet? Det er da en storartet begivenhed, og derfor må vi også tro på fremtiden for vores kontinent, også nu i denne stund.
Enhver analyse må tage udgangspunkt i det, der er nu, og jeg er enig med alle dem, som siger, at vi befinder os i en politisk krise. Men vi må sørge for, at denne politiske krise ikke betyder, at vi mister orienteringen og bliver forledt til en blind aktivisme. Og derfor må vi reagere med både beslutsomhed og besindighed. Vi tror på dette Europa, og fordi vi tror på dette Europa, skal der også være en politisk vilje til at føre dette Europa, dette EU, ind i en god fremtid.
Men vi befinder os her i en dobbelt tillidskrise. I en tillidskrise mellem forskellige aktører i Rådet, og den er vokset gennem årene. Der er også en tillidskrise hos mange mennesker i EU over for de politisk aktive. For mange mennesker er der meget, der går for hurtigt, og vi må se en fælles anstrengelse i at genoprette denne tillid. Hvad er vores mål? Vi ønsker et stærkt, handledygtigt, demokratisk EU, og vi er klar til at kæmpe mod alle dem, som bare vil gøre EU til en europæisk frihandelszone. Det bliver uden vores gruppe! Vi ønsker et stærkt, handledygtigt, demokratisk EU, så vi kan repræsentere vores interesser i verden. Det siger vi også til dem, som i dag mener, at der igen må dannes akser. Vi har hørt om et forslag om, at der skulle være en union mellem Frankrig og Tyskland. Atter andre drømmer efter et muligt regeringsskifte om en akse mellem Storbritannien og Tyskland.
Nej, kære kolleger, vi har brug for gode bilaterale relationer, og disse gode bilaterale relationer skal være et tilbud til hele EU. Og på grundlag af denne gode vilje må vi så handle i fællesskab i EU.
I øvrigt indeholder Nice-traktaten jo et forstærket samarbejde. Hvis nogle lande vil gå længere, så kan vi gå videre i mange spørgsmål, f.eks. inden for udenrigspolitikken og sikkerhedspolitikken.
Hvad forfatningstraktaten angår, så må vi være selvkritiske. Jeg ønsker rådsformanden held og lykke med afstemningen den 10. juli i Luxembourg, som vel nu vil blive afholdt. Vi skal bruge tænkepausen til at tænke. Vi må ikke indlægge en pause i tænkningen, vi skal tværtimod nu bruge denne tid til at tænke og sikre, at forfatningstraktatens første og anden del ved afslutningen af denne refleksionsfase kan blive retlig og politisk virkelighed.
Hvad angår EU's budget, så beklager vi, at der ikke er kommet et resultat. Men vi siger også i dag med en vis stolthed - og Reimer Böge sidder der - at det er lykkedes Europa-Parlamentet at lave et forslag, og vi opfordrer stats- og regeringscheferne til at orientere sig efter det og søge den nødvendige reform. Europa-Parlamentet har allerede givet et svar.
Vi har brug for - og det siger jeg med stor alvor - disse finansielle overslag netop for de Central- og Østeuropæiske lande, som tiltrådte EU den 1. maj 2004. De skal nemlig kunne planlægge på grundlag af vores fælles solidaritet, hvordan de skal udvikle deres struktursvage områder. Derfor skylder vi netop de nye lande i EU, at disse finansielle overslag forhåbentlig bliver sat i vej under det nye, britiske formandskab. Vi i PPE-DE-Gruppen vil yde vores bidrag til, at det bliver muligt, og vi vil være solidariske.
Martin Schulz,
   Hr. formand, kære kolleger, vi har hørt en følelsesladet status over det luxembourgske rådsformandskab. Vi har hørt en usædvanlig tale, som ikke kun var usædvanlig, fordi den mand, der holdt den, er en usædvanlig personlighed, men som også var usædvanlig i sin åbenhed.
Jeg har været medlem af Parlamentet i 11 år. En sådan præsentation fra et rådsformandskab, en sådan præsentation fra Rådet har jeg til dato ikke hørt med så stor åbenhed.
Jeg er taknemmelig for denne åbenhed, fordi den giver Parlamentet mulighed for at analysere med større viden, hvad der skete i sidste weekend. Der skete meget, og jeg vil lige fra starten gentage, hvad De, hr. formand for Rådet, sagde, nemlig at det var et nederlag for Europa. Det har De ret i. De sagde videre, at det også var et nederlag for formandskabet. Det har De ikke ret i! Hvis man så Dem i weekenden - og det gjorde vi alle - så man, at det ikke var et nederlag for rådsformandskabet! Det er måske for tidligt at vurdere det. Men jeg er helt sikker på, at der efter os vil komme mennesker, som vil sige, at Jean-Claude Juncker hører med blandt de helt store europæere.
Det er vi Dem alle taknemmelige for. 60 timers forhandlinger og så 15 minutters besøg af en, som havde deltaget i forhandlingerne. Vi har forståelse for den kende bitterhed, som også kom klart frem i Deres tale. Vi har forståelse for den, fordi tiden virkelig - som resultat af dette topmøde - er kommet for EU til at tage bladet fra munden. Ja, Europa er i krise, men Europas stats- og regeringschefer er også i krise. Det har i årevis været sådan, at de mennesker, som har magt til at handle i Europa - og det er Det Europæiske Råd, det er Rådet af stats- og regeringschefer - altid har fulgt samme vej, nemlig at succeser tilhørte stats- og regeringscheferne, og manglende succes tilhørte bureaukraterne i Bruxelles.
Topmødet i sidste weekend viste, at den manglende succes i Europa for tiden har et navn. Det er partikularismen hos stats- og regeringschefer, som tror, at hvis alle tænker på sig selv, så er der tænkt på alle.
Et Parlament er til for at give udtryk for det, som borgerne føler, og her har De ret i, at det høje diplomati kan foregå et andet sted; dette er stedet, hvor der må tales med rene ord.
Det vil jeg også gerne udtrykkeligt rose Dem for i dag, hr. Juncker, De har talt med rene ord! De har kaldt tingene ved rette navn! Vi må drage konsekvenserne af dette. En vigtig konsekvens er, at vi allerførst konstaterer, at to af de tre institutioner har gjort deres arbejde. Kommissionen har fremsat sit forslag til de finansielle overslag, og Parlamentet har vedtaget sin holdning. Rådet er ikke i stand til at nå til enighed om de finansielle overslag! Jeg understreger, at to institutioner ud af de tre har gjort det, de skulle. Rådet har ikke gjort det, og vi må vente.
Det går ikke, at der rundt om bordet kun sidder folk, som siger: Jeg har ret. Og den næste, der får ordet, siger: Jeg har også ret. Og den tredje, der får ordet, siger: Det kan godt være, men jeg har ret.
Jeg kan ikke se, hvordan disse mennesker skal nå frem til et brugbart resultat for Europa. Der er især én ting, jeg ikke kan forstå. Hvordan kan man som regeringschef, uanset for hvilket land, sige, at man har helt bestemte mål, og så med sin egen adfærd bidrage til, at de instrumenter, som man skal bruge for at nå målene, bliver smadret? Det fatter jeg ikke. Jeg mener heller ikke, at Europa-Parlamentet må acceptere det.
Hvad handler det om med de finansielle overslag? Det handler om, at alle må give sig. Naturligvis ved vi, at vi må støtte innovation, forskning og teknologi, fordi vores kontinents overlevelsesevne afhænger af det, og fordi det er en af nøglerne i Lissabon-processen. Naturligvis ved vi også, at det kræver penge, og naturligvis ved vi også, at det kræver omlægninger. Men når alle ved det, hvorfor kommer resultaterne så ikke?
Jeg skal sige Dem, hvad jeg helt personligt mener om det. Det er, fordi det i denne weekend endnu en gang ikke var europapolitikken, der spillede den afgørende rolle. Naturligvis blev der talt om Europas fremtid, men baggrunden for de fleste taler, der blev holdt, var indenrigspolitik. Alle ved, at der i en stor østat i EU findes tvangsmæssigheder inden for partierne, som fører til, at man kun kan bevæge sig meget begrænset. Og alle ved, at landbruget spiller en afgørende rolle for valget i en stor kontinental medlemsstat. Det er kun to af muligvis mange flere indenrigspolitiske grunde, som vi europæere skal overkomme som europapolitiske konsekvenser. Lad os dog i fællesskab i Parlamentet sige, at det vil vi ikke længere, for på den måde kører man Europa i sænk!
Formanden for Kommissionen aflagde i dag - og det vil jeg gerne udtrykkeligt rose ham for - en god bekendelse om sin rolle i Europa. Ja, hr. Barroso, De er vogteren af de europæiske traktater. Ingen vil kunne gøre Nice-traktaten til en frihandelszone! Dertil er Nice, selv det utilstrækkelige Nice, som integrationsproces kommet alt for langt. Og hvis De vil forsvare den europæiske integration, har De altid Europa-Parlamentet ved Deres side. Der er bare det ved det, at folk i Europa venter på signaler fra Europa! Ja, vi har brug for markedet, ja, vi har brug for konkurrence indadtil og udadtil. Men de mennesker i Nederlandene og i Frankrig, som stemte nej, gjorde det også, fordi de er bange for, at dette marked og denne konkurrence vil ødelægge deres sociale sikkerhed, at de vil ødelægge det, der er blevet bygget op gennem årtier. De kan i den praktiske politik - vi socialdemokrater har foreslået en fempunktsplan - bidrage til, at arbejdstidsdirektivet og tjenesteydelsesdirektivet bliver vedtaget som sociale love og ikke som antisociale love. Der har De en chance for at vise, hvor Kommissionen står.
Vi har hørt en stor tale af en stor rådsformand. Ikke kun han, men hele det luxembourgske hold har, som kommissionsformanden rigtigt sagde, handlet flot. Det takker jeg Dem for, hr. Juncker, jeg takker Nicolas Schmit og alle, som har samarbejdet med os i disse seks måneder. Det har været en stor fornøjelse at samarbejde med det luxembourgske rådsformandskab. Det tror jeg, vi alle synes. Det er jo ikke altid sådan i det politiske liv, at det også er sjovt, når der er forskellige meninger. Jeg takker Dem for Deres tale og - og her tror jeg også, jeg taler på mange kollegers vegne - jeg er spændt på i morgen.
Graham Watson,
   Tak, hr. formand. Hr. rådsformand, hvis det luxembourgske formandskab ikke har levet op til Deres forventninger, håber jeg ikke, at De giver Dem selv skylden. Hr. rådsformand, de liberale og demokraterne i Parlamentet bifalder Deres forsøg på at holde EU-showet kørende. De forsøgte virkelig at opnå de aftaler, som Europa har brug for. Deres manglende succes skyldes ikke, at De ikke prøvede.
Deres afsluttede topmøde var dødsdømt fra det øjeblik, hvor Frankrig stemte nej til forfatningen. Men nejsigernes triumf bliver kort. I græske tragedier forværrer skuespillerne ofte deres egen skæbne, samtidig med at de tror, at deres handlinger vil hjælpe dem til at undslippe den. Det samme gælder de franske og de socialister, der førte an i deres heppekor. Deres stemmer vil netop føre til de ændringer, de frygter mest.
I de græske tragedier har publikum i det mindste lov til at forstå, hvad der sker. Det er en luksus, som mange af os kun får lov at opleve i bagklogskabens klare lys et stykke tid efter folkeafstemningerne. Jeg går ud fra, at De, hr. rådsformand, som følge af Deres lidenskabelige engagement i den europæiske sag, som jeg glæder mig over, var ude af stand til at træde et skridt tilbage og se objektivt på, hvilke konsekvenser ugen med den 29. maj 2005 havde for Deres formandskab. Havde De gjort det, kunne De have kigget på den uge som et afgørende øjeblik i Den Europæiske Unions historie, en Union, som aldrig bliver den samme igen.
Derfor blev Deres afsluttede topmøde ikke kendetegnet af de modstandslommer, som De talte optimistisk om, men af en kamp mellem to skrantende dinosaurer, Storbritannien og Frankrig. De er ude af stand til at erkende, at national suverænitet er en fortidens luksus, og fortsætter med at prøve på at påtvinge andre Deres dagsorden. Storbritannien søger et britisk Europa frem for et europæisk Storbritannien. Frankrig har den samme ømentalitet uden at kunne undskylde det med, at man er en ø. Begge er udtryk for en farlig illusion, for der kan kun være ét Europa, som er virkeligt europæisk. Det Europa skal have de nødvendige økonomiske midler til at kunne fungere. Nogle medlemsstater insisterer på den ene procent af BNI, men så ville vi ikke have rådighed over Lissabon-investeringerne, hvilket også ville have været tilfældet med Deres endelige forslag. Det er måske bedre ikke at have nogen aftale og så igen overveje, både hvordan vi kan skaffe penge, og hvordan vi bruger dem, i stedet for at nå frem til en aftale for enhver pris.
Men til dem, der ønsker at udnytte disse tilbageslag til at genindføre et jerntæppe, vil jeg citere Robert Schuman, som i 1949 sagde: "Jeg har ikke til hensigt at trække en geografisk demarkationslinje mellem Europa og ikke-Europa. Man kan sætte grænser på en anden måde: En grænse mellem dem, der besidder den europæiske ånd, og dem, der ikke gør."
Hr. rådsformand, den fransk-tyske motor for den europæiske integration, som Deres formandskab havde tillid til, er kaput. Vi må have en anden motor i stedet for. Den skal hverken være britisk eller fransk. Unionen må erkende, at man er gået fra forsoning og fødevaresikkerhed til andre krav i en verden i hastig forandring: En verden, der ikke venter på Europa. Så denne tænkepause må ikke blive til en periode, hvor vi er lammet.
Tag hjem, og sørg for at vinde Deres folkeafstemning. Dernæst skal De mobilisere de andre mindre lande for at forhindre de forhistoriske kødædere i at ødelægge det, vi har bygget op. De må være tilfreds med resultaterne under Deres formandskab: aftalen om eurovignetten til opkrævninger inden for transportinfrastrukturen, handlingsplanen for Haag-programmet, aftalen om et europæisk førerbevis, og med en smule held sågar den flygtige statut for medlemmerne for at bevise Parlamentets modenhed. Alt dette er udtryk for fremskridt for Unionen, og De kan roligt konkludere, at De står tilbage med mere end blot et overfyldt askebæger. Som Aristoteles lærte os, når vi ikke altid vores mål, men det er forfølgelsen af dem, der ændrer historiens gang.
Monica Frassoni,
    Hr. formand, kære kolleger, hvis et effektivt rådsformandskab og en formand med en fast tro på EU, en vis udstråling og en vis troværdighed var tilstrækkeligt til, at EU kunne fungere, ville vi være godt på vej. Jeg vil også sige til Dem, hr. Juncker, at hvis De gerne ville have fortsat Deres arbejde, kunne De måske have valgt at være formand for en anden og lidt mere stabil institution. Så kunne De måske have deltaget på en mere direkte måde i den europæiske debat, som vi faktisk anser for at være meget vigtig.
Luxembourg og dets premierminister har ledet EU en god måde i disse turbolente måneder, men det var hverken nok til at genskabe de franske og hollandske vælgeres tillid, til at sætte gang i den europæiske økonomi igen eller til at tage den slags positive initiativer, som folk drømmer om. Det Europæiske Råd gjorde ikke andet end at bekræfte situationen med et Europa, hvor regeringerne står splittet, og som måske ikke engang har egentlige ambitioner, når det gælder befolkningernes usikre og bange Europa.
Vi beklager, hr. Juncker, at Deres formandskabs sidste handling var et budgetforslag, som er helt uacceptabelt, eftersom det hører med til den samme negative tankegang om en uholdbar reduktion af EU-budgettet. Jeg har stor respekt for Deres pragmatisme og realisme, og jeg har forståelse for vanskelighederne og de indviklede beregninger, som De gjorde rede for her i Parlamentet. Det skal dog siges, at Deres politik også indebar nedskæringer i positive politikker - lige fra udviklingspolitikken til politikken for udvikling af landdistrikter og den urørlige Lissabon-politik - som ikke er acceptable for Europa i dag. Derfor håber vi virkelig, at Deres regering efter formandskabets ophør vil forkaste et sådant forslag, også fordi vi tror, at De derved vil være bedre stillet ved Deres folkeafstemning.
I dag lader det til, at de, der ønsker, at Europa blot skal være et stort supermarked, har en vis fordel i forhold til dem, der ønsker et politisk Europa. I øjeblikket er det kun dem, der har draget fordel af de to gange nej, og det tror jeg, at vi får et bevis mere på i morgen, når Tony Blair smilende og slikket kommer for at fortælle os, hvordan vi kan gøre Europa endnu mere mellemstatslig og endnu svagere. Som det er nu, er Blairs plan utvivlsomt den eneste, der er stillet i udsigt.
Derfor er det efter min gruppes opfattelse positivt, at der ikke blev indgået en dårlig aftale om de finansielle overslag, og det var vigtigt, at Rådet gav sig selv en tænkepause med hensyn til forfatningen, uden at man dog standser ratificeringsprocessen hos dem, som gerne vil fortsætte den. Jeg kan allerede fortælle Dem i dag, hr. formand, at mange fra Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance vil støtte Dem ved folkeafstemningen i Luxembourg.
Vi mener dog, at det er nødvendigt at fastlægge tidsfrister, metode og klare målsætninger for overvejelserne, og at vi i forbindelse med de finansielle overslag skal tage nogle af de vanskelige spørgsmål op igen, som allerede lod til at være afsluttet. Det er på disse to områder, at konflikten mellem "supermarkedstilhængerne" og EU-tilhængerne vil udspilles. Derfor kan vi lige så godt begynde at slibe våbnene, hr. Juncker, for det nytter ikke noget, at vi fortaber os i vanskelige kompromiser, heller ikke selv om 20 ministre bliver enige om dem.
Hvis vi virkelig mener, at en politisk Union er fremtiden, og hvis vi virkelig var flove over, at vi måtte finde os i de 10 nye landes budgetinitiativ, er vi nødt til at handle med det samme og på en utvetydig måde. Her er det ikke en millimeteraftale, der er brug for! Vi skal afvise brevet fra de seks medlemsstater, vi skal langt om længe begribe, at det er de politiske prioriteringer, som drøftelserne om budgettets størrelse skal være baseret på og ikke omvendt, og vi skal genoptage forhandlingerne om det hele, både den fælles landbrugspolitik, Life-Natura og strukturfondene.
Desuden, kommissionsformand Barroso, skal vi også foretage os "noget europæisk", sådan som en kendt italiensk filminstruktør har sagt, og det skal være noget helt andet end Bolkestein-direktivet, patentering af software, vilkårlig godkendelse af nye gmo'er for lukkede døre og lidt tom snak om bæredygtig udvikling, når miljøpolitikken i virkeligheden - og det beklager jeg - får en stadig mere marginal betydning i Kommissionen. Overvejelserne om Europas fremtid og legitimitet bliver meget lettere, hvis Europa har noget at tilbyde i de kommende måneder, nemlig Reach, en indsats mod klimaændringerne, en konkret omlægning af det sociale Europa, direktivet om arbejdstiden og en reel respekt for millenniumrundens forpligtelser. Alt dette er yderst gennemførligt og vil hjælpe os med at bringe fokus på forfatningen igen.
Til sidst vil jeg gerne sige, hr. formand, at vi tvivler meget alvorligt på, hvorvidt drøftelserne om forfatningen kan videreføres og ledes af det stridslystne selskab, som lederne udgør, og derfor bør Europa-Parlamentet tage en del af ansvaret. Her i de allersidste sekunder vil jeg gerne sige henvendt til Dem, hr. Borrell Fontelles, at jeg gerne ville have, at Parlamentet ikke bare var et talk show, men at De personligt gjorde en indsats for at gøre det til centrum for en debat ud fra et europæisk initiativ. 
Formanden.
   - Mange tak, fru Frassoni. At De taler til Parlamentets formand, fritager Dem ikke for at overholde taletiden. 
Francis Wurtz,
   Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, jeg vil allerførst gerne sende en stor tak til hr. Juncker for den respekt, han for et øjeblik siden udviste over for Parlamentet ved at komme med en så oprigtig, så gennemsigtig og så oplysende redegørelse for Det Europæiske Råd. Det er første gang, det sker i mit 26 år lange parlamentariske liv. Jeg vender tilbage til det om lidt - og i morgen - men først vil jeg gerne dvæle lidt ved det sidste emne, hr. Juncker nævnte, nemlig ratificeringen af udkastet til forfatningstraktat.
Jeg ser med interesse, at tre uger efter det sejrende nej til eks-udkastet til forfatningstraktat kommer sandheden lidt efter lidt frem, både hvad angår arten af de krav, disse afstemninger har været udtryk for, og deres rækkevidde, som langt overskrider de to direkte berørte lande. Således hedder det i en analyse af en undersøgelse i Eurobarometeret bestilt af Kommissionen selv efter folkeafstemningen i Frankrig, at de sociale bekymringer er i centrum for nejet. Blandt de primære begrundelser for nejet finder man en for liberal vision af teksten på det økonomiske plan samt manglen på et socialt Europa. Det tilføjes endvidere, at afvisningen af Tyrkiets tiltrædelse af EU kun er blevet nævnt spontant af 6 % af nejsigerne. Vælgerne havde ifølge Eurobarometeret truffet en velovervejet beslutning. Det skal tilføjes, at kun 4 % af de adspurgte er imod Europa. Budskabet er altså klart. Ja til Europa, også det udvidede, men nej til dets liberale afdrift.
Denne følelse deler vælgerne med mange andre folk, hvilket uden tvivl forklarer de to første nejers dominoeffekt. Man begynder så småt at tage ved lære af disse indikatorer i fuld størrelse for borgernes bevidsthedskrise i forhold til Unionen, som den ser ud i dag, bl.a. i Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation, som netop har opfordret de 25 medlemsstater til at tage højde for frygten for en forringelse af de sociale standarder og for en nyliberal politik med henblik på at genvinde de europæiske borgeres tillid. Og det er i den kontekst, vi skal vurdere Det Europæiske Råds sidste møde.
Lad mig kort resumere. Det Europæiske Råd har besluttet at fortsætte ratificeringsprocessen af eks-udkastet til traktat ved at tilpasse tidsplanen efter omstændighederne, hvilket er overmåde flot ud fra et demokratisk synspunkt. Det er blevet aftalt at tage sagen op til overvejelse - for at vinde tid, var en højtstående europæisk leder så venlig at understrege. Og yderligere har Det Europæiske Råd forsynet den europæiske opinion med det mest groteske billede af dette kommercielle, egoistiske, planløse Europa, som vores medborgere netop med rette afviser. Vi kunne ikke have gjort det bedre, når vi nu vendte ryggen til de europæiske borgeres forventninger. 
I denne forbindelse har hr. Juncker, efter at have arbejdet så hårdt for at undgå et så beklageligt resultat, fundet de rette ord for at revse den primært ansvarlige for dette nederlag. Derudover er det alle de seks lande, der i flere måneder har været fuldstændig besat af at fastfryse budgetterne til 1 % af den europæiske indkomst, som i mine øjne har en indskrænket opfattelse af Europa, som ikke har noget at gøre med vores erklærede ambitioner.
Hvilke egentlige alternativer har vi, ikke blot med hensyn til budgettet, men også med hensyn til orienteringen af institutionskriterierne? Det skal ifølge min gruppe være dagsordenen for den store borgerlige debat, vi har brug for på europæisk plan, og som jeg opfordrede til på vores sidste møde, hvor jeg navnlig henvendte mig til alle kræfterne på venstrefløjen. Martin Schulz synes at være positiv over for denne idé, men inden for meget institutionelle rammer. Der er efter min mening tre forudsætninger for, at en sådan debat bliver vellykket, nemlig at den først og fremmest er fri for alle former for pres, at den er åben for de rigtige borgere og ikke for institutionelle ordførere fra civilsamfundet, og at den udmønter sig i en ny traktat, som vores medborgere denne gang kan finde sig til rette med.
Jeg skal tilføje, at de konkrete beslutninger, der bliver truffet på europæisk plan i løbet af denne tænkepause, også over for vores medborgere skal illustrere vores evne til at høre deres budskab og vores vilje til fuldt ud at tage højde for det. Men det tager vi fat på i morgen sammen med vores kommende formandskab, som tydeligvis bliver noget helt andet end det formandskab, der nu går på hæld. Den store debat om Europas fremtid starter lige på og hårdt! 
Jens-Peter Bonde,
   - Jeg har ofte rost Luxembourgs formandskab. I gør det altid teknisk godt, men i dag må jeg kritisere dig, Jean-Claude Juncker, for topmødets beslutning om at fortsætte ratifikationsprocessen med en tekst, franskmændene har forkastet ved en bindende folkeafstemning. Hvilken hån mod dine franske naboer og dine hollandske Benelux-venner. Hvilken despekt for loven. Nice-traktaten er utvetydigt klar: Den kan kun ændres ved enstemmighed, og den enstemmighed er ikke til stede, når Holland har sagt, at de ikke vil ratificere. Og hvilken virkelighedsflugt. Alle tænksomme ved, at den tekst aldrig vil passere en folkeafstemning f.eks. i Storbritannien. Forfatningen er død. Døde skal begraves. De skal ikke udsættes eller suspenderes. Med al respekt, selv du kan ikke puste liv i et lig ved at true med at trække dig som statsminister, hvis luxembourgerne også stemmer nej tak til en forfatning, som vil flytte magt fra vælgere til embedsmænd efter folketal uden rigtigt demokrati.
Du spilder tiden. Lad os heller starte på en frisk, lad os bringe lige mange tilhængere og modstandere af forfatningen sammen og lad os lave et fælles oplæg til nye spilleregler. Så kan vi diskutere det og vælge et nyt konvent, som kan repræsentere vælgernes holdning til Europas fremtid. Så kan vi få en praktisk, let forståelig, kortfattet samarbejdsaftale, som kan vedtages ved folkeafstemninger de samme to dage i alle EU-lande. Hvis vi laver en aftale, der er bedre end Nice-traktaten, vil de fleste europæere naturligt stemme for. Hvis overskrifterne er åbenhed, nærhed og demokrati, vil vi også kunne gøre det med glæde. En ny meningsmåling viser, at 80 % af danskerne støtter forslaget om at vende bevisbyrden i åbenhedssager, 79 % ønsker, at hvert land skal kunne vælge sin egen kommissær. Der er kun henholdsvis 11 og 12 %, som er imod. Det er den slags støtte, vi skal gå efter med en ny traktat. Ikke en forfatning til at sætte over Luxembourgs og andre landes grundlov. 

Guntars Krasts,
   Fru formand, resultatet af Det Europæiske Råds møde kommer ikke som nogen stor overraskelse, for efter den kolde dukkert med folkeafstemningerne i Frankrig og Nederlandene kunne vi ikke forvente, at alting ville gå, som formandskabet havde planlagt. Det viste sig, at udvidelsen af EU og de mulige socioøkonomiske trusler herved - indvandring, uanset hvor den kommer fra, økonomisk liberalisering, uanset hvem der har bedt om den - spillede en vigtig rolle for den negative holdning, der var opstået. Det er sådan, EU’s borgere opfattede det.
Men med henvisning til det, der er blevet sagt, og ligeledes under hensyntagen til andre negative holdninger til EU, som er kommet til udtryk ved opinionsundersøgelser, ligger hovedansvaret utvivlsomt hos medlemsstaternes politikere. Der stilles for store krav til EU, og medlemsstaterne har ikke villet investere nok til, at EU har kunnet gå fra succes til succes. Politikere fra medlemsstaterne har været ivrige efter at give nationalstaterne og sig selv æren for mange af EU’s reelle resultater og skyde skylden for deres egne politiske fiaskoer på Europa. Når politikere i medlemsstaterne skal træffe vanskelige politiske beslutninger i hjemlandet, begrunder de dem alt for ofte med en henvisning til krav fra EU. Vi har tilsyneladende overtræk på den konto. Der findes to visioner for EU’s fremtid - en for et politisk EU og en for et EU med en høj grad af økonomisk samarbejde. Disse to visioner er i virkeligheden to sider af samme sag - uden økonomisk og social integration vil det ikke være muligt at opbygge en bæredygtig struktur for den politiske integration.
Det er efter min mening den tydeligste lære, vi kan udlede af de to folkeafstemninger. Vi må skabe de socioøkonomiske betingelser for, at EU’s borgere kan vurdere og forstå, hvorfor der er behov for politisk integration, f.eks. hvorfor vi ønsker at kalde den europæiske traktat for en forfatning. Skal vi virkelig betragte Rådets møde som en fiasko på længere sigt? Rådet godkendte Lissabon-strategien, en strategi, der indebærer langt mere end integration af det indre marked. Lissabon-strategien er en samarbejdsmodel for EU, som, hvis den anvendes fuldt ud, vil bidrage til, at man kan tilrettelægge EU’s ambitioner for den økonomiske politik og social- og arbejdsmarkedspolitikken. I den retning kan et forenet, konkurrencedygtigt Europa vokse og på mellemlang sigt genvinde befolkningernes tillid. Lissabon-dagsordenen, der er et slående eksempel på EU's manglende beslutsomhed i de forgangne fem år, skal blive et eksempel på succes og samarbejde for fremtiden.
Dette kan imidlertid kun ske, hvis vi kommer væk fra den holdning til samarbejde, der hidtil har hersket i EU. Man behøver blot tænke på den standende uproduktive debat om tjenesteydelsesdirektivet, der er hjørnestenen i Lissabon-strategien. De afsluttende bemærkninger i aftalen om Lissabon-strategien viser, at Rådet har partnere, der engagerer sig aktivt i EU's fremtid, og som vil kunne finde et grundlag for at løse udfordringerne i forbindelse med vigtige opgaver som sikkerhed og samarbejde, EU's udvidelse og samhørighedspolitikken. 
Koenraad Dillen (NI ).
   - Fru formand, det var Bertolt Brecht, som sarkastisk erklærede, at politiske ledere blot skal vælge en anden befolkning, hvis befolkningen stemmer forkert. Denne udtalelse fremsat af den tyske dramatiker er brændende aktuel, når vi konstaterer, hvor krampagtigt man forsøger - så sent som i sidste uge på det mislykkede topmøde i Bruxelles - at ignorere den nederlandske og den franske befolknings stemme. Det kan et lille eksempel fra Belgien illustrere. Mit parti, , som er det største parti i Flandern, er det eneste parti, der modsætter sig den europæiske superstat, som forfatningen skitserer. Det måtte ikke engang deltage i de debatter, som de offentlige radio- og tv-selskaber arrangerede herom. Medierne og de politiske eliter opførte sig derfor som svinene i George Orwells . Alle dyr er lige, men nogle dyr er mere lige end andre.
Alle hævder, at den bogholdermentalitet, som nogle egoer i den europæiske politik udviser, blokerede en aftale om det flerårige budget, for det drejede sig til syvende og sidst kun om et beløb på omkring 1.000 milliarder dollars for syv år, mens til sammenligning alene USA's årlige budget andrager 2.500 milliarder dollars. Det drejer sig dog ikke så meget om, hvorvidt Europa bruger penge nok til at tage fremtidens udfordringer op. Det drejer sig om, at Europa skal bruge pengene anderledes for at tage denne udfordring op. Det drejer sig om, at Europa ikke skal blande sig i ting, som i sidste ende bedre kan klares på nationalt plan. Det drejer sig om, at Europa virkelig skal begynde at overholde subsidiaritetsprincippet, hvis det vil regne med borgernes forståelse.
Når jeg i Flandern ser, hvordan milliarder fra EU via strukturfondene forsvinder i det vallonske proletariats bundløse brønde, kan jeg kun have forståelse for f.eks. den nederlandske premierminister, der blev fornærmet groft af vores egen udenrigsminister på grund af sin konsekvente holdning. Med risiko for at chokere nogle af Dem kan jeg derfor ikke hidse mig særlig meget op over det mislykkede europæiske topmøde i sidste uge. Hverken verden eller Europa bryder sammen, således som nogle forsøger at påstå.
Ét positivt resultat var dog, at alle, selv de mest indædte tilhængere af uhæmmet udvidelse, nu er enige om, at der skal indskydes en tænkepause, førend vi fortsætter ad den vej, vi er slået ind på. Hvis den nederlandske og den franske befolknings stemme sætter en stopper for den udemokratiske tyrkiske tiltrædelsesproces, hvor bureaukratiet tydeligt går imod europæernes vilje, kan den europæiske forfatnings død samtidig betyde begyndelsen til et nyt og anderledes Europa, hvor der tages hensyn til befolkningens vilje. 
Jean Spautz (PPE-DE ).
   - Fru formand, kære kolleger, det luxembourgske rådsformandskabs afsluttende topmøde gav ikke det resultat, som også et meget stort flertal i Parlamentet havde ønsket. Vi ved alle, hvad der blev besluttet i Bruxelles, især hvad der netop ikke blev besluttet. Jeg vil gerne her komme med to budskaber på vegne af de luxembourgske PPE-DE-medlemmmer. Det første er budskabet om anerkendelse af det luxembourgske formandskabs fremragende præstationer generelt og især rådsformand Jean-Claude Junckers. Når enkelte stats- og regeringschefer ud fra helt overdrevne, upassende og rent egennyttige overvejelser er parat til at sætte den fortsatte europæiske integration og en vellykket gennemførelse af udvidelsen på spil, så kan man ikke forvente, at der kommer topmødebeslutninger, som er til fordel for det europæiske fremskridt.
Jeg vil slet ikke begynde at tale om, hvilke konsekvenser denne omstændighed kan få for EU's fremtid. Én ting vil jeg imidlertid gerne slå fast. Med sådanne iscenesættelser, som et par af de europæiske regeringschefer optrådte med i sidste uge, vil vi ikke kunne vinde den tabte tillid tilbage hos dem, som i Frankrig og Nederlandene stemte imod den europæiske forfatning.
Mit andet budskab er dette: Som en, der er gammel nok til at have oplevet Anden Verdenskrig, og som nu i en fremskreden alder kan arbejde side om side med kolleger fra de central- og østeuropæiske medlemsstater her i Parlamentet for den europæiske sag, kan jeg kun gentage Jean-Claude Junckers ord: "Jeg skammer mig over det sidste møde i Det Europæiske Råd." Jeg skammer mig over, at nogle regeringschefer fra den vestlige del af vores kontinent åbenbart ikke kan bruge østudvidelsen til noget og ikke forstår, at EU ikke er en kontinental kræmmerhandel. Jeg skammer mig over, at vi i det andet år efter udvidelsen ikke er i stand til med positive impulser at overbevise menneskene mellem Tallin og Ljubljana om, at deres opofrelse, deres præstationer og det, de har tålt i de sidste 15 år, ikke har været omsonst. Vi bør alle skamme os over nogle af topmødedeltagernes optræden. Hvis EU's grundlæggere havde handlet som de, så var der aldrig kommet et fælles Europa, så var der aldrig kommet fred, frihed og velstand til en halv milliard europæere.
Europa vil ændre sig og fortsætte med at udvikle sig, ligesom det gjorde, da den franske nationalforsamling havde afvist det europæiske forsvarsfællesskab. Jeg kan fra min side kun håbe, at de ændringer, som kontinentet kommer til at opleve i de kommende år, ikke vil være præget af den smålighed og egoisme, som fik det sidste møde i Det Europæiske Råd til at mislykkes. 
Robert Goebbels (PSE ).
   Fru formand, hr. Barroso, hr. Juncker, mine damer og herrer, alle formandskaber leder, men de træffer ingen beslutninger. Det luxembourgske formandskab har været et godt formandskab. Det er kommet med mange konstruktive forslag, og det er lykkedes det at nå frem til ærefulde kompromiser om en lang række sager. Lissabon-strategien er blevet relanceret, og de nationale parlamenter er langt om længe blevet gjort bevidst om dette store europæiske mål. Stabilitetspagten bliver mere intelligent, da den bliver tilpasset de økonomiske cyklusser. De overordnede økonomipolitiske og beskæftigelsesmæssige retningslinjer er blevet vedtaget for tre år. Takket være det luxembourgske formandskab har Unionen gjort fremskridt inden for områder så forskellige som det stigende engagement med henblik på at nå millenniumudviklingsmålene, mere målrettet støtte til udviklingen af landområder, bemærkelsesværdige fremskridt med hensyn til politisamarbejde og sikkerhed ved de ydre grænser osv.
Formandskabets yderst positive resultat er imidlertid blevet formørket af det festfyrværkeri af national egoisme, der sidst på ugen blev skudt af af én statschef og visse regeringschefer. Jeg har tidligere sagt, at Unionen mangler statsmænd noget så frygteligt. Den ledes af politiske dværge, der har travlt med at passe på deres egen lille skattekiste. Meget få chefer har en reel politisk vision for Europas fremtid. Jean-Claude Juncker er ikke en af dem. Han er både arkitekt og blikkenslager. Politisk set har jeg nogle gange været imod min premierminister, men jeg følte sympati med ham, da han indrømmede, at han skammede sig over den ondsindede arrogance, visse af hans ligestillede i de rige lande udviste.
Ja, Europa lider under disse interne modsigelser. Nogle presser på i retning af en større grad af politisk integration, mens andre kun vil have et stort marked. Europa er i krise. Oprindeligt betyder det græske ord "beslutning". Beslutningens time er kommet, vi skal til at vælge: mere Europa eller . Det luxembourgske formandskab har gjort sit bedste for at føre Unionen fremad, det har gjort sig fortjent af Europa. Om seks måneder skal vi vurdere det nye formandskab, men Tony Blair skal komme med andet end en pseudo-modernistisk tale om nødvendigheden af de strukturelle reformer.
Ja, verden er i bevægelse. Og Europa skal tilpasse sig. Men ethvert fællesskab, som ikke hænger tæt sammen med beskæftigelsen, lønnen og produktiviteten, bliver uretfærdigt, og forarmes i sidste ende. Det var et Carlos Fuentes-citat. Økonomien skal tilgodese den sociale velfærd, og solidaritet skal være nøgleordet for den europæiske politik. Europa skal være socialt eller slet ikke være, fru formand. 
Lapo Pistelli (ALDE ).
   - Fru formand, kære kolleger, hr. Juncker, kun få politikere er i stand til at præsentere den europæiske integration - herunder de ofre, der må bringes - som positive politiske målsætninger, til at bygge deres egen konsensus på håbet og ikke på angsten og til at få folk til at forstå, at de nye globale problemer kun kan løses på europæisk plan.
Jeg vil gerne takke rådsformanden, hr. Juncker, for hans ærlige indsats og europæiske engagement. Parlamentets bifald viste, at blandt EU-skeptikernes larmen og alt for mange EU-tilhængeres tavshed, har vi i Dem fundet politisk intelligens og de bedste EU-tilhængeres visioner. Vi håber, at de andre EU-institutioners top vil vise samme mod og samme lederskab i fremtiden. Men vi skal huske, at et nederlag kun er et nederlag, når man accepterer det, og vi må ikke acceptere det.
Vi står over for en vanskelig krise, som er den vanskeligste i flere år, nemlig først folkeafstemningerne og nu den manglende enighed. Vi har åbnet Pandoras æske, og den har vist, at der er flere syn på Europa. Til alle dem, der diskuterer Europas omkostninger, vil jeg sige, at hvis ikke vi snart finder en løsning på krisen, vil vi - sådan som der stod i Cecchin-betænkningen for næsten 20 år siden - komme til at tale om omkostningerne ved det manglende Europa. Og omkostningerne ved det manglende Europa er højere end omkostningerne ved Europa.
Uholdbart er også modsætningsforholdet mellem de opgaver, som vi gerne vil give Europa på verdensplan og med hensyn til økonomi, forskning og budgetforhandlinger, som hr. Juncker fortalte os om. Vi får ikke mere udvikling eller en bedre social model, hvis ikke Eurogruppen behandler spørgsmålet om en fælles økonomisk politik foruden den monetære politik. Europa vil ikke i højere grad kunne gøre sig gældende i verdens brændpunkter, hvis Parlamentet og de lande, som er klar, ikke indleder en debat om forstærket samarbejde, når det gælder den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Denne krise bliver ikke kortvarig. Valgkalenderen i Tyskland, Frankrig og Italien - for blot at nævne nogle få eksempler - hjælper os ikke. Men denne tænkepause må ikke blive til en mexicansk siesta, kære kolleger. Til parlamentsformanden og alle parlamentsmedlemmerne vil jeg gerne sige, at folkeafstemningerne og krisen selvfølgelig involverer og berører os, men i den forfatningsmæssige triangel har de aldrig draget tvivl om det arbejde, som Parlamentet udfører. I de vanskelige øjeblikke har Europa-Parlamentet været i stand til at komme med idéer og fortolke den europæiske ånd. Efter at vi i flere år har talt om borgernes Europa, må det være os, der kan tale med borgerne.
Jeg vil slutte af med at sige, at også Parlamentet - som altid er så ordensfuldt, systematisk og forudseende - skal vise, at det ikke fortsætter efter mottoet , og at vi både har forstået borgernes bekymringer og mange regeringers dårlige svar. Vi skal huske, at det ganske vist er Kommissionen, som er traktaternes vogter, men at det er os, der er det europæiske folks repræsentanter. 
Claude Turmes (Verts/ALE ).
   - Fru formand, først vil jeg gerne takke det luxembourgske EU-rådsformandskab for dets gode og pragmatiske arbejde. Jeg tror, at hvis vi havde flere af den slags proeuropæisk indstillede formandskaber og mindre småtskåren national tænkning, når en regering har forsædet, så var vi godt hjulpet.
Efter topmødet er der mange negative stemmer og stemninger i forhold til Europa. Naturligvis var der en vis tømmermændsstemning i de første dage, og det glæder mig, at vores premierminister er tilbage i sin gamle form, i går i parlamentet i Luxembourg og i dag her, og at vi er klar over, at vi mere end nogensinde virkelig må se fremad og se positivt på dette Europa. Krisen er heller ikke helt så dyb, for flere borgere end nogensinde interesserer sig for det europæiske spørgsmål. Og disse borgere ønsker to ting. De vil have større indflydelse, og de vil have en anden retning i den konkrete europæiske politik. Hvad den nye retning i den europæiske politik angår - og jeg kan se, at hr. Barroso venter spændt - så tror jeg, efter et år med Kommissionen under Deres ledelse, at De virkelig bør overveje, om Deres Kommissions afgørelser i Bolkestein-sagen, om arbejdstidsdirektivet, om Reach og om klimabeskyttelse bidrager til at skabe en positiv stemning i Europa, eller om de snarere bidrager til, at vi kun får endnu flere borgere til at vende sig mod forfatningen.
Hvad det sidste punkt angår, vil vi gå til kamp for forfatningen i Luxembourg den 10. juli. Vi Grønne vil arbejde for, at vi får et ja, for det er ikke Europa, der er problemet, og det er ikke forfatningen, der er problemet, den er løsningen på vores problem.
Erik Meijer (GUE/NGL ).
   -Fru formand, et nej er et nej. Nederlandenes nej er definitivt. Det er ikke mine ord, men den nederlandske premierminister Balkenendes ord i i dag. Efter de nederlandske og de franske vælgeres afvisning af den foreslåede tekst til forfatningen i Nederlandene og Frankrig foretrækker de fleste nationale regeringer en tænkepause. Bliver det kun en tænkepause, for at myndighederne kan overveje deres taktik, eller giver den mulighed for at ændre og forbedre forfatningen gennem en bred debat i offentligheden og i organisationerne i det civile samfund? Hvordan bidrager Rådet til, at denne brede, samfundsorienterede debat, som det nederlandske parlament vedtog på forslag af mit parti, kan finde sted i hele Europa?
I bakspejlet betragter nogle tilhængere af den afviste tekst først og fremmest nejstemmen som en stemme mod yderligere udvidelse med lande, som har en lav levestandard, især Tyrkiet, og mod finansiel solidaritet med de fattigste regioner. Sandsynligvis er det meget vigtigere, at mange mennesker er vrede over de øgede forskelle i velfærd og medbestemmelse og om deres usikre fremtid. De er bange for, at Europa i stadig højere grad kommer til at ligne USA. De er også forargede over projekter, der er sårbare over for svig, og over kanaliseringen af subsidier til store landbrugsvirksomheder. Også den unødvendige cirkulation af penge fra strukturfondene mellem de rigeste medlemsstater vækker irritation. Er hr. Juncker enig med mig i, at den neoliberale politik med hovedvægten på markedet har bidraget til vælgernes modstand mod denne forfatning?
Det er godt, at Rådet i sidste uge ikke overilet traf beslutning om vilkårlige besparelser eller udelukkelsen af nye medlemsstater. Nu skal vi først diskutere, hvad vi ønsker, og hvad Europa gør og ikke gør. Undersøgelser kan vise, at folk gerne vil tage fat på de omfattende og grænseoverskridende problemer for at beskytte mennesker og miljø bedre, mens de ønsker så få indgreb som muligt i det nationale, regionale og lokale demokrati. Er Rådet rede til at iværksætte en sådan undersøgelse? Jeg vil gerne have en reaktion. 
Mario Borghezio (IND/DEM ).
   - Fru formand, kære kolleger, Det Europæiske Råd gik med et uigennemtrængeligt forsvar op i tom snak. Venstrefløjen er enig om, at dødsklokkerne ringer for dette Europa, finansmændenes Europa, der er så langt fra den drøm, som patrioterne, drømmerne og den europæiske idés fædre havde. I disse dage kan vi fejre 200-årsdagen for Giuseppe Mazzini, som var fortaler for befolkningernes Europas og stifter af Det Unge Europa. Resultaterne af Det Europæiske Råds drøftelser minder dog snarere om Wien-kongressen end om denne store patriots solidaritetsvisioner.
Det er folkets stemme, som vi skal lytte til, og ikke de høje finansherrers interesser. Befolkningerne og realøkonomien lider under euroens katastrofe og ødelæggelser. Så hvorfor ikke afholde en folkeafstemning om euroen? I stedet for skriver De i Deres konklusioner - efter at have hørt folkeafstemningernes resultater - at den nylige udvikling ikke sætter spørgsmålstegn ved værdien af at fortsætte ratificeringsprocessen. Man ændrer ingenting. Man tager med andre ord ikke højde for, at forudsætningerne for denne måde at opbygge Europa på er falske, hvilket f.eks. gælder kravet om nationernes forsvinden, selv om nationerne er selve Europas indhold og dets kød og blod.
De er heldigvis ikke forsvundet, eftersom der stadig er noget af den nationale suverænitet tilbage. Meget af den er dog blevet eksproprieret. Den monetære suverænitet er blevet eksproprieret, og derfor vil vi gerne have, at befolkningerne får deres mulighed tilbage for at beslutte, om vi skal have euroen eller ej. Befolkningerne siger nemlig ofte, at de ikke længere ønsker euroen. Det er staterne og nationerne, der er et udtryk for borgernes demokratiske vilje, og ikke Deres teknobureaukrati, som ikke svarer til nogens ønsker. Disse drøftelser og denne ende på Europa er konsekvensen af Deres udvidelsesmetode. I dag tager selv Prodi afstand fra udvidelsen og beslutningen om Tyrkiet. Men det er lidt sent nu. 
Wojciech Roszkowski (UEN ).
   - Fru formand, efter fiaskoen ved det seneste EU-topmøde står EU ved en skillevej. Ingen bør glæde sig over denne krise uanset årsagerne til den. Selv om den polske delegation i Gruppen Union for Nationernes Europa er imod forfatningstraktaten, betyder det ikke, at vi er imod EU som sådan. EU er noget, vi alle bør værdsætte. Og man bør ikke heller drage forhastede konklusioner. Men man kan ikke lade være med at tænke, at selv om de gamle medlemsstater i årevis har skændtes om, hvorvidt man bør prioritere strukturreformer og mere effektive foranstaltninger eller lovgivning, der styrker solidariteten i samfundet, siger EU nu åbenbart, at man hverken har interesse i effektivitet eller solidaritet.
Alligevel kan ingen vel påstå, at den seneste EU-udvidelse er årsagen til krisen. Ingen kan lægge skylden på de nye medlemsstater eller de 150 polske blikkenslagere, der arbejder i Frankrig, og som under alle omstændigheder ikke kan efterkomme den nuværende efterspørgsel på blikkenslagerarbejde i landet. De problemer, vi står over for med de nye finansielle overslag, kan ikke reduceres til et blot og bart skænderi om penge. Det har ikke længere noget formål at drøfte EU's fremtid på grundlag af så forældede ideologiske begreber som "liberalisme" eller "socialmodel", for der kan ikke skabes beskæftigelse uden vækst. Generelt er EU's økonomier overregulerede, og desuden er arbejdsløsheden ikke faldende. Medmindre vi ønsker at forværre krisen, må vi udvikle en jobskabelsesstrategi baseret på mere effektive indgreb, øget konkurrenceevne og højere indkomster.
Krisen har også en anden dimension, nemlig nederlaget med forfatningstraktaten. Hvis dens forfattere var interesserede i at høre, hvad EU's borgere har at sige, ville de have nået deres mål. Det eneste problem er, at EU's borgere har givet udtryk for deres nationale modstand mod et føderalt EU. Det europæiske projekt skal derfor tages op til fornyet overvejelse, og reformerne skal startes på græsrodsniveau. En altseende elites forsøg på at påtvinge folk lykke har altid givet bagslag.
Det sidste, jeg vil sige, vedrører den fælles udenrigspolitik, hvor folk naturligt nok har forskellige og divergerende prioriteringer. Det siger jeg i lyset af hr. Junckers bemærkninger til de forbedrede forbindelser mellem EU og Rusland. Jeg vil gerne spørge, om det ikke snarere er tilfældet, at forbindelserne er blevet bedre, fordi EU har vendt det blinde øje til Ruslands uacceptable behandling af Polen og de øvrige nye medlemsstater. Hvis ikke den fælles udenrigspolitik skal miste enhver praktisk betydning, bør den sigte mod at opnå et mindstemål af sikkerhed for alle medlemsstater snarere end at fremme enkelte landes interesser. 
Irena Belohorská (NI ).
   - Jeg ville gerne have indledt med at takke hr. Juncker, men han er sikkert ikke interesseret i vores mening. Alligevel vil jeg gerne sige, at jeg glæder mig over hans ihærdige forsøg på at integrere de nye medlemsstater i EU.
Jeg beklager, at det luxembourgske formandskab vil blive sat i forbindelse med forfatningstraktatens nederlag. Jeg må dog også sige, at netop Rådets manglende evne til at håndtere den foreliggende situation viser nødvendigheden af at have en forfatningstraktat. Forfatningstraktaten er ikke død - det er desværre Rådet selv, der ikke kan komme ud af dette dødvande, som er dødt og ineffektivt. Rådets medlemmer kan ikke nå til enighed, fordi de kæmper for at hytte deres politiske skind på den nationale scene.
I dag er det Europa-Parlamentet og Kommissionen, der kan finde ud af at nå til enighed og træffe flertalsbeslutninger. Begge disse institutioner arbejder og træffer beslutninger, der har direkte indvirkning på dagligdagen for EU’s borgere. Under Deres formandskab blev det fastslået, at målene i Lissabon-strategien er urealistiske. Men virkeligheden, dvs. forslag til en løsning, så vi ikke noget til, og det er stadig en varm kartoffel for det næste formandskab. Og desværre kan det kommende formandskab heller ikke garantere os, at problemet med Lissabon-strategien bliver løst, og at den ikke bare bliver kritiseret.
Hvis Kissinger bad om Europas telefonnummer i dag, ville han skulle vælge mellem 25 numre. Hvem skulle han vælge? En stor? En rig? En aktiv? Det er nemlig dem, der nu har vendt ryggen til solidariteten og til os alle. 
Alain Lamassoure (PPE-DE ).
   Fru formand, nu er det min tur til at sende en rungende hyldest til det luxembourgske formandskab. Da jeg lyttede til Jean-Claude Juncker, følte jeg mig stolt over at tilhøre et Europa med en formand af den kaliber. De har vist, at et formandskabs autoritet måles efter dets vilje til at sætte de fælles interesser over egne nationale interesser, og det er ud fra dette kriterium, vi fra i morgen af vil bedømme Deres efterfølger.
Jeg vil gerne komme med tre bemærkninger om de finansielle overslag. Den første er, at nogle regeringer kræver en kulegravning af alle Unionens politikker. Det er, hvad Europa-Parlamentet har gjort efter de ni måneders arbejde i det midlertidige udvalg. Parlamentet har foretaget vanskelige valg mellem de gamle og de nye politikker. Rådet kunne med fordel lade sig inspirere heraf. Jeg er sikker på, at det giver stof til eftertanke for det kommende formandskab. 
Min anden bemærkning vedrører Rådets manglende holdning, som ikke må forsinke gennemførelsen af den nye samhørighedspolitik eller det næste rammeprogram for forskning. Vi foreslår, at lovgivningsarbejdet om retsgrundlaget for de flerårige politikker fortsættes, så disse politikker kan træde i kraft den 1. januar 2007.
Til slut den tredje bemærkning. Rådet har fejlet, ikke med hensyn til hovedemnet, som var niveauet for budgetudgifterne, men hvad angår den måde, hvorpå et budget, der er stabilt i forhold til Unionens indtægter, finansieres. Det bekræfter den analyse, vi foretog her helt fra starten af. Der kan ikke opnås enighed om de fremtidige udgifter, hvis ikke indtægtssystemet på samme tid reformeres, og dette emne er alt for vigtigt til kun at blive behandlet af finansministrene. Budgetudvalget har i sidste uge indbudt de nationale parlamenters udvalg til en indledende drøftelse af dette emne. Vi foreslår, at ordningen for Unionens egne indtægter behandles på en interparlamentarisk konference mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter med henblik på at hjælpe regeringerne med at nå frem til det nødvendige kompromis. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   Fru formand, for de nye medlemsstater har de seneste seks måneder været en periode fuld af succesoplevelser, selv om disse var frugten af vanskelige kompromiser. Perioden har dog også været fuld af nederlag. Også vi har tillid til Lissabon-strategien, hvis vigtigste princip, solidariteten, er en af de grundlæggende værdier for den europæiske venstrefløj. Det er meget vigtigt, selv om vi ved, at de seneste dage ikke rigtig har stået i solidaritetens tegn.
Perioden har også været rig på erfaringer med, hvordan de europæiske institutioner fungerer indbyrdes. På trods af tilnærmelserne er vi ikke helt tilfreds med den rolle, Parlamentet har fået tildelt i denne juridisk set komplicerede og usikre situation. Dem, der er imod en hurtig ratificering af den europæiske forfatning, tager ikke hensyn til, at de på samme tid svækker Europa-Parlamentets stilling. Forfatningens fremskridt på området er blevet erstattet af den konstante og komplicerede nødvendighed af politiske kompromiser. Det luxembourgske formandskabs budskab har dog været klart: Nej til et Europa i to hastigheder, ja til et socialt Europa.
Blandt de oprindelige primære målsætninger finder vi de finansielle overslag, som ikke er blevet vedtaget. På trods af indsatsen fra de nye medlemsstater, som var klar til at gøre mange indrømmelser på topmødet, har budgetforhandlingerne ikke udmøntet sig i den forventede succes. Men det skal formanden ikke på nogen måde skamme sig over.
Når jeg drager konklusionerne af de seneste seks måneder, er jeg overbevist om, at vi fortsat vil følges ad ud af den europæiske landevej. Jeg vil gerne tro, at de små lande også får lov til at være med til at bestemme, hvor vi skal gå hen. 
Cecilia Malmström (ALDE ).
   - Fru formand, EU befinder sig uden tvivl i en krise. De tydelige nejresultater fra de to folkeafstemninger har placeret hele EU i et slags vakuum med stor usikkerhed over for fremtiden. Jeg beklager naturligvis, at franskmændene og hollænderne forkastede forfatningstraktaten, men så tydelige nejer skal respekteres. Derfor er det klogt at holde en tænkepause og at bruge tid på nu at analysere, lytte og fundere over, hvordan vi skal komme videre med hensyn til at gennemføre de reformer, som EU har så hårdt brug for.
Krisen forværredes naturligvis af "budgetfiaskoen", men på mange måder er det bedre med intet budget end med et dårligt budget. Jeg mener ikke, at det her budget var særligt moderne. Vi kan dog ikke lægge hele EU på is og vente på, at den mistro, som mange føler mod EU, pludselig skal forsvinde. Mere end nogensinde er der behov for lederskab, nogen, som tør stå frem med visioner, med det europæiske samarbejde og forsvare de beslutninger, der tages i Bruxelles. I denne sammenhæng skal rådsformanden have al hæderen, dels for sin frimodige tale, dels for sit forsøg på at forene meget modstridende viljer.
Vi kan ikke lade den fugtige Wettex-klud, som har lagt sig over hele Europa, paralysere samarbejdet. Vi har masser at gøre. Vi har Lissabon-processen og det myteomspundne tjenesteydelsesdirektiv, som der virkelig er behov for. Vi skal bekæmpe den grænseoverskridende kriminalitet. Vi har det ambitiøse miljøarbejde med Reach, og der er masser at gøre inden for udenrigspolitikken. Listen over udenrigspolitiske foranstaltninger - 33 sider i Rådets konklusioner - var ganske vist skrevet, før rådsmødet begyndte, men giver også indtryk af stor enighed og høje ambitioner, hvilket er rigtig godt. EU spiller en stor rolle i verden og skal også gøre det fremover.
Udvidelsen bekymrer mig imidlertid, fru formand. Den forbigås næsten i tavshed i konklusionerne fra rådsmødet. Vi kan ikke tage folkeafstemningerne som indtægt for at lægge udvidelsen på is på nogen måde. Udvidelsen med 10 nye medlemslande for lige over et år siden er en strålende succes for hele Europa-tanken. At forene øst og vest er det bedste, vi har gjort. Det europæiske hjem, som måske ikke for øjeblikket føles så varmt og hyggeligt, skal være åbent for vores naboer, når de opfylder de nødvendige krav. Vi kan ikke give indtryk af, at også udvidelsesprocessen lægges på is, og at de skal vente. På mange måder er Europa svaret på spørgsmålene i disse lande, selv om det blandt borgerne måske ikke rigtigt føles som svaret på deres spørgsmål.
Snart har alle institutionerne sommerferie. Måske er der mere end nogensinde før behov for at holde nogle ugers pause, en pause til reflektion, og fundere over, hvordan vi skal gå videre. Jeg tror, at det på sigt vil vise sig, at der kommer noget godt ud af denne krise. Europa er det værd, men så skal vi virkelig også anstrenge os og sørge for, at pausen i ratificeringsprocessen ikke også bliver en pause for hele det europæiske samarbejde. Det ville nemlig være katastrofalt. 
Johannes Voggenhuber (Verts/ALE ).
   - Fru formand, hr. rådsformand Schmit, jeg ved ikke, om De overhovedet kan bære alle de blomster, som De i dag får af Parlamentet. Jeg tilslutter mig takken, og jeg vil gerne føje endnu en blomst til for dette rådsformandskabs, den luxembourgske regerings mod til at gennemføre folkeafstemningen og fortsætte ratifikationsprocessen.
Måske, hr. Schmit, vil der en dag som resultat af denne beslutning kun findes én grundlæggerstat for et politisk forenet Europa, nemlig det lille land Luxembourg, og ikke længere seks. Måske betyder denne beslutning, at idéen om et politisk forenet Europa vil sejre over den vulgære idé om et fælles marked, at idéen om menneskers forening vil sejre over det nøgne krav om forening af markeder, markedskræfter og ressourcer. I dag og i morgen mødes to opfattelser af Europa i denne sal.
Rådsformanden har som eftertænksom og manende advokat talt det politiske Europas sag. I morgen kommer vi til at høre de rungende propagandister for nationalismens og regeringskontorernes Europa, som oven i købet kører frem med Rumsfeld-formlen, som spalter Europa i et nyt og et gammelt Europa, og dermed fører det tilbage til det 19. århundrede, til et Europa af balancer, magtkampe, konkurrence, nationalistisk egoisme og hegemonipolitik. Det er ikke vores Europa! Jeg håber, at folkeafstemningerne ikke bliver opfattet således, ikke bliver fordrejet således, at deres resultat er rettet mod borgerne, men at det i deres ånd bliver brugt som et fremskridt for Europa. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, jeg agter hr. Juncker meget højt, og jo mere jeg tænker på, at han bliver efterfulgt af hr. Blair, desto højere pris sætter jeg på ham.
I modsætning til hr. Blairs og visse andre personers smålige interesser og demagogi kræver min politiske gruppe et stærkere EF-budget. Vi vil gerne have et Europa med ambitioner og solidaritet med borgerne. Et mere samlet, stærkt, socialt og demokratisk Europa med et stærkere Europa-Parlament.
Vi siger klart nej til neoliberalisme, til at vende tilbage til national centrering, til at gøre EU til frihandelsområde. Det signal, Frankrigs og Hollands borgere har sendt med deres nej, kan umuligt ignoreres.
Det EF-budget, som mange mener, er for højt, udgør knap 2,5 % af medlemsstaternes offentlige udgifter. Det er steget med knap 8 % i de sidste syv år, mens de nationale budgetter er vokset med 23 %. Derfor må man ikke give efter over for de seks landes afpresningstaktik. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ).
   - Fru formand, jeg var overrasket, da jeg hørte om de første skridt mod overvejelser inden for de europæiske institutioner. Det er skuffende at se, hvordan adskillige regeringschefer med hele deres vægt forpligter sig til en tekst, som faktisk er taget af bordet. På denne måde hindres overvejelserne om Europas fremtid unødigt. For øvrigt viser topmødet den 16. og 17. juni endnu en gang tydeligt, at denne forfatning har spillet fallit. De optimistiske toner om en fælles skæbne i præamblen lyder falske for én fra et såkaldt tykt og stopfodret land, der ikke er rede til at gøre noget for fattige lande. Hvad det angår, er det meget vigtigt for Paris at tænke over emnet "diplomatisk sprogbrug".
Dødvandet omkring EU's flerårige budget kan for øvrigt ikke betragtes løsrevet fra den nuværende institutionelle krise i Europa. Drøftelsen om Unionens fremtidige budgetmidler svarer nøje til debatten om den europæiske forfatning. Det er umuligt og uønsket at nævne politiske prioriteter i et nyt flerårigt budget og afsætte midler til disse, mens overvejelserne omkring og omformuleringen af EU's mandat stadig er i fuld gang.
EU skal tage borgernes indvendinger, hvad angår den europæiske integrationsproces' hastighed og kurs, alvorligt. Borgerne ønsker et forsvarligt europæisk samarbejde, hvor de nationale interesser ikke straks stemples som egoistiske eller nationalistiske. Borgerne ønsker et Europa, som ikke fortaber sig i føderale drømme, men dynamisk tager fat på grænseoverskridende problemer. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   - Fru formand, kære kolleger, jeg taler på vegne af de italienske socialister fra det nye PSI.
Sådan som vi havde lejlighed til at understrege før Rådet, er det nødvendigt, at Europa træffer klare og hurtige beslutninger om strategien for de kommende år. Vi skal træffe et grundlæggende valg mellem det baltiske perspektiv, middelhavsperspektivet og en harmonisk kombination af de to perspektiver. Vi er nødt til at beslutte, om vi virkelig vil forfølge Lissabon-målsætningerne ved hjælp af konkrete og konsekvente foranstaltninger, vi er nødt til at omdefinere de hovedpunkter, som den politiske integration skal bygges op omkring, og vi er nødt til at være modige nok til at satse klart på et frit og konkurrencedygtigt økonomisk system og samfundssystem.
Desuden mener vi, at det er absolut nødvendigt at træffe foranstaltninger for at fremme en fælles europæisk ånd, og en sådan ånd vil kun kunne opstå ved hjælp af en gradvis harmonisering af politikkerne og en mobiliserende debat, som inddrager borgerne, det civile samfund og arbejdsmarkedets parter.
Det er en ny udfordring, en stor opgave og et ambitiøst forløb, som det luxembourgske formandskab gik i gang med på en fornuftig måde, og som rådsformand Blair vil fortsætte med. 
Gerardo Galeote Quecedo (PPE-DE ).
   - Fru formand, jeg håber, at minister Schmit kan høre mig, for jeg vil gerne sige, at borgerne nu med rette kræver større gennemsigtighed. Jeg synes, at Deres regeringsleder udtrykte alles følelser, da han højt og tydeligt sagde, at han skammede sig.
Det er utroligt, at nogle medlemsstater kommer med alle mulige europavenlige udtalelser om, at de ønsker mere Europa inden og uden for vores grænser, samtidig med at de kræver en drastisk nedskæring af deres eget bidrag til EU's budgetter.
Det er uacceptabelt, at visse regeringer klager over deres nettobidrag til EU uden at tage hensyn til deres handelsbalance i forhold til de andre medlemsstater. Det er f.eks. tydeligt, hvad angår Tysklands forhold til visse medlemsstater som min egen, Spanien. Tysklands nettounderskud i forhold til EU er rent faktisk lavere end mit lands handelsunderskud i forhold til Tyskland.
Og det kan heller ikke accepteres, hr. Schmit, at visse regeringsledere siger ét i Rådet og noget helt andet til medierne i deres egne lande. Jeg vil derfor spørge, om det er rigtigt, at der endog har været eksempler på, at nogle medlemsstater lovede at stemme ja ved den endelige afstemning og så skiftede mening og stemte nej. Jeg vil bede Dem svare. Det er netop på grund af sådanne tilfælde - og uanset hvad der står i forfatningstraktaten - at debatterne i Rådet skal være mere gennemsigtige, uanset hvor pinlige de måtte være.
Endelig, hr. minister, ønsker jeg Dem held og lykke den 10. 
Bárbara Dührkop Dührkop (PSE ).
   Fru formand, først vil jeg takke det luxembourgske formandskab for den indsats og den fantasi, det har udvist i forsøget på at nå en aftale om de finansielle overslag ved Det Europæiske Råds møde.
Igen har vi været vidner til, at de europæiske ledere ikke har kunnet leve op til deres rolle: De har ikke evnet at se ud over deres nationale regnskaber, og på et afgørende tidspunkt under krisen var de ude af stand til at fremvise positive tegn på en fremsynet politisk vision.
Kommissionen har gjort sit arbejde, og det har Europa-Parlamentet også, nemlig vedtaget sin holdning med stort flertal og for første gang i historien udvist ansvarlighed og taget hensyn til de økonomiske problemer, som nogle medlemsstater står over for, ved at foreslå lidt lavere tal end dem, Kommissionen havde foreslået. Både Kommissionen og Parlamentet har gjort deres pligt. På den ene side får Rådet sværere og sværere ved at vedtage en holdning, og det er beklageligt, da det fører til manglende lederskab, hvilket igen fører til en underminering af grundlaget for den europæiske integration og borgernes tillid.
Jeg vil gerne påpege, at vores gruppe vil opfylde vores forpligtelser, dvs. at hvis de finansielle overslag ikke snart vedtages, vil vi anvende bestemmelserne i traktatens artikel 272 og forsøge en gang om året at få fastlagt de beløbsstørrelser, som Parlamentet har vedtaget med henblik på at sikre Fællesskabets virke. Vi ønsker stadig at styrke den europæiske integration og vil derfor få brug for de ressourcer, som Parlamentet har fastlagt i sin egenskab af budgetmyndighed.
Kære repræsentanter for Rådet, skal vi nu ikke være seriøse: Vi kan ikke i sidste øjeblik sige, at vi er nødt til at ændre Unionens udgiftsfilosofi, vi kan ikke argumentere for, at vi skal bruge flere penge på politikker, der skaber større merværdi, og mindre på landbruget. Hvad tænkte visse mennesker på i oktober 2002, da de godkendte udgifterne for den periode, vi beskæftiger os med? Vi er nødt til at respektere de forpligtelser, vi har indgået.
For Den Socialdemokratiske Gruppe, og også for Rådet, håber jeg, at Lissabon-strategien og dermed den økonomiske og sociale samhørighed er udviklingsmål på mellemlang sigt. Vi ville være henrykte over at få flere ressourcer, vi er opmærksomme på resultaterne af regeringssamarbejdet i forbindelse med Lissabon-målene. Derfor vil jeg gerne påpege, at alle politikker på et eller andet tidspunkt kommer til udtryk på budgettet. Hvis de finansielle overslag indebærer nogen form for merværdi, så er det, at de sikrer og garanterer planlægningen af EU's samhørighedspolitikker, som, ud over at være en mekanisme, der sikrer solidaritet og afhjælper skævheder mellem forskellige områder, er det vigtigste politiske instrument og kan skabe investeringer, økonomisk vækst og beskæftigelse og dermed stemme borgerne positivt over for det europæiske projekt.
D'herrer medlemmer af Rådet - og jeg siger bevidst herrer, for der er jo ikke nogen kvinder - på min gruppes vegne beder jeg Dem udvise solidaritet. Nejet ved folkeafstemningerne og den manglende enighed i Rådet er simpelthen to sider af samme sag. 
Kyösti Tapio Virrankoski (ALDE ).
   - Fru formand, Det Europæiske Råds møde i sidste uge var en stor skuffelse. Det lykkedes ikke at nå til enighed om en holdning til de nye finansielle overslag, selv om de nuværende udløber næste år. Derfor haster det med at få vedtaget nogle nye.
Europa-Parlamentet vedtog sin holdning i begyndelsen af juni. Vi nåede frem til en beslutning efter nøje at have gennemgået alle EU's vigtigste politikområder. Derfor er Parlamentets konklusioner klare og hensigtsmæssige.
Drøftelserne på topmødet blev domineret af skænderierne mellem Storbritannien og Frankrig om Storbritanniens rabat og EU's landbrugspolitik. Sjældent, faktisk stort set aldrig, har medlemsstaternes andel af nettobidraget været et så dominerende spørgsmål som nu. Måske er den eneste løsning på problemet en fælles finansiering af landbrugsstøtten, hvilket Parlamentet henviser til. Hvis dette indføres gradvis samtidig med en nedsættelse af Storbritanniens rabat, kan der skabes grundlag for et kompromis.
EU har brug for en interinstitutionel aftale om de finansielle rammer. Uden sådanne kunne vi naturligvis udarbejde det årlige budget på grundlag af traktatens artikel 272, men dette sikrer ikke en stabil og afbalanceret udvikling af de forskellige politikområder. De fleste flerårige programmer afsluttes i 2006. De vigtigste af disse er regional- og strukturpolitikkerne, udvikling af landdistrikter, forskning og udvikling og mange andre områder. De nye forslag til lovgivning på disse områder drøftes nu i Parlamentet, men det er vanskeligt at træffe de endelige beslutninger, når man ikke ved, hvilke bevillinger der vil blive stillet til rådighed.
Situationen bliver nu tilsyneladende særligt problematisk på et punkt, som rent faktisk er fokus for de finansielle overslag, og det er øget konkurrenceevne. Det er hensigten at tredoble midlerne til forskning og udvikling med henblik på vækst og beskæftigelse, finansieringen af uddannelsesprogrammer samt transeuropæiske net. Den nuværende situation virker temmelig elendig. Finansieringen var allerede blevet halveret i kompromisforslaget, og nu har vi slet ikke nogen budgetpolitik.
Der er også brug for en løsning inden for regional- og strukturpolitikken. Da finansieringen af den nuværende programperiode blev fastlagt ved Agenda 2000-samtalerne i Berlin, bare seks måneder før periodens start, blev resultatet, at strukturpolitikken skulle sættes i venteposition i næsten tre år. Medlemsstaterne og Kommissionen havde ikke tid til at udforme og vedtage programmerne hurtigere. Nu er situationen endnu vanskeligere, idet vi har 10 nye medlemsstater, som har svært ved blot at vurdere omfanget af den fremtidige struktur- og samhørighedspolitik. Det næste land, der skal have formandskabet, Storbritannien, kan ikke forvente at fordrive tiden med at lave ingenting: Vi forventer, at briterne fremsætter forslag og foreslår løsninger. 
Bernat Joan i Marí (Verts/ALE ).
   - Fru formand, for at vise, at Europa vitterlig står samlet, er vi nødt til at lytte til, hvad den europæiske befolkning fortæller os. For første gang i den europæiske konstruktionsproces er der tale om en stor forskel - i Frankrig og Nederlandene - mellem forslagene fra de valgte repræsentanter og ønskerne hos flertallet i befolkningen. Vi er proeuropæiske, vi ønsker et forenet Europa, og vi arbejder for det, men vi cataloniere og andre europæere fra statsløse nationer mener ikke, at vi bevæger os i den rigtige retning i nogle spørgsmål.
Vi må ikke glemme de statsløse nationers rettigheder som en del af de menneskerettigheder samt kulturelle, sproglige og borgerlige rettigheder, der er nødvendige for det forenede Europa, vi ønsker at opbygge. I dag må vi lytte og tage ved lære. Vi må tage ved lære af tidligere fejltagelser som f.eks. forsøget på at opbygge en Europæisk Union kun af nationalstater, og vi må lytte til de europæiske borgere.
Måske har de nye EU-medlemsstater en klar forståelse af medlemmerne fra statsløse nationer. De fleste af de nye medlemsstater er nye stater i Europa, men har en omtumlet historie som vores. Vi må alle bygge nye broer og beskæftige os med nye tanker om at gennemføre en Europæisk Union, hvor alle anerkendes fuldt ud. Hvis vi fortsætter i den forkerte retning, hvis vi udelukkende holder fast i den jakobinske model, vil projektet med EU ikke lykkes. 
Miguel Portas (GUE/NGL ).
   - Fru formand, Rådet har ikke haft mod til at begrave traktaten. Men vi kan ikke udsætte noget, vi allerede har gjort det af med, og vi kan ikke vække det til live, der ej reddes kan. Rådet mangler også visioner. Rådsformandens oprigtighed viser blot den sandhed, som regeringernes Europa fortier. Som gidsel for national egoisme har Rådet ikke nogen selvstændig politisk vilje, men prøver at lave en æggekage uden æg. Det forsøger at købslå sig frem, men er dømt til at mislykkes.
Nejet i Frankrig danner epoke. Enten vil Europa blot forblive et marked, eller også gør vi op med den tanke for herefter at gå videre med udgangspunkt i de sociale årsager, som afgjorde folkeafstemningernes resultat. At den offentlige mening er kommet til syne, er denne krises største nyhed, og denne nye aktør vil ikke have mindre Europa, men mere og bedre Europa. Svaret er ikke en pause, men mod til en ny og virkelig demokratisk forfatningsproces; det er ikke stilstand, men et Europa med egne midler, der er mere solidarisk, og som kan sætte stærkere ind over for arbejdsløsheden. 
Nils Lundgren (IND/DEM ).
   - Fru formand, folkeafstemningerne i Frankrig og Nederlandene og topmødet i forrige uge afslørede virkelig Europa-projektet som et eliteprojekt uden folkelig forankring. At kalde folkets beslutning for en krise er netop klart at demonstrere, at man egentlig ikke tror på et demokratisk Europa. Nu må vi konstatere, at udkastet til forfatning er mislykkedes i henhold til Unionens egne regler. To grundlæggerlande har allerede sagt nej. Sagen er klar. Nu lyder spørgsmålet: Hvad skal vi gøre nu?
Efter min opfattelse skal vi sammenkalde et nyt konvent, som skal være demokratisk sammensat, således at det afspejler folkets holdning i dette spørgsmål og ikke elitens. Man skal ikke blande tre forskellige spørgsmål sammen på den måde, som det er sket nu. Det var et forsøg på at pådutte Europas folk noget, som de ikke ville have.
For det første er der et behov for sammen at revidere allerede tiltrådte traktater, således at de bliver letforståelige og overskuelige, hvilket ikke er noget stort politisk spørgsmål, men det handler bare om en enkel revision. For det andet skal vi se på, hvordan bestemmelserne skal se ud på de områder, hvor vi allerede har sagt, at vi skal træffe fælles beslutninger. For det tredje indgik der alle mulige planer om fælles forsvar, fælles udenrigspolitik og meget andet, som absolut ikke skal tages op i denne forbindelse. Det skal ikke stå i noget, som ser ud som en forfatning, men det er spørgsmål, som Europas folk kan diskutere i fremtiden.
Vi skal begynde fra begyndelsen, vise respekt for den folkelige beslutning og så revidere det fra et demokratisk synspunkt med demokratisk valgte borgere i et konvent. 
Andreas Mölzer (NI ).
   - Fru formand, mine damer og herrer, status over et EU-rådsformandskab synes først og fremmest at være en anledning til, at EU's politiske establishments spidser kan overrække hinanden blomster. Det bringer imidlertid ikke Europa videre i betragtning af den dobbelte alvorlige krise, som det befinder sig i.
Det er en dobbelt krise, fordi folkeafstemningerne i Frankrig og Nederlandene på den ene side har vist, at borgerne åbenbart massivt afviser EU's nuværende vej. Det gælder også med alle de indenrigspolitiske motiver, der var. På den anden side har det mislykkede topmøde vist, at der åbenbart heller ikke findes en vilje til en fælles vej på regeringschefernes niveau. Denne afvisning fra borgernes side på den ene side og den indenrigspolitiske taktik og nationalstatsegoismen på rådsniveau på den anden side viser, at EU befinder sig i en krise, som man ikke bare kan affærdige. Denne krise bør imidlertid også give en chance for at vende om, for at revurdere den europæiske vej. Væk fra et EU præget af bureaukraternes, lobbyisternes og de borgerfjerne teknokraters egoisme! Hen mod et Europa præget af selvbestemmende folk og myndige borgere! Det bør være en chance for at vende om. 
Struan Stevenson (PPE-DE ).
   - Fru formand, for første gang i mit liv står jeg i den besynderlige situation, at jeg i det mindst i nogle henseender er enig med Tony Blair. Jeg mener, at han gør ret i at opfordre til en grundlæggende reform af finansieringen af EU med særligt fokus på den fælles landbrugspolitik. Det kan ikke passe, at 42 % af vores budget i en Union med 25 medlemsstater går til den fælles landbrugspolitik, mens mindre end 4 % af arbejdsstyrken arbejder inden for landbruget. Det kan heller ikke passe, at selv om den kage, der hedder den fælles landbrugspolitik, skal deles mellem 25 medlemsstater, får ét land et gigantisk stykke på 23,4 %.
Hvordan kan vi tolerere et system, hvor Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed på et møde her i Bruxelles helt korrekt kræver en endnu mere drastisk regulering af salg og markedsføring af tobaksprodukter, der dræber en halv million af vores borgere hvert år, mens Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter på den anden side af gangen glad og fro stemmer for en årlig støtte til Europas tobaksdyrkere på mere end 1 milliard euro?
Der er imidlertid behov for reformer på et langt større område end blot inden for den fælles landbrugspolitik. Den franske og nederlandske befolkning viste os, at vi er ude af trit med vores egne vælgere. Det var en værdifuld lektie, som vi gør klogt i at tage ved lære af. Vores smukke ord om at nå målene i Lissabon-strategien, om at tage udfordringen med globaliseringen op, om øget konkurrenceevne og økonomiske reformer udmøntes aldrig i modige handlinger. Vi har stort set opgivet stabilitets- og vækstpagten. Vi har indledt en forudsigelig og altomfattende tilbagetrækning fra tjenesteydelsesdirektivet. I Europa-Parlamentet stemte vi for at afslutte den frivillige undtagelse fra arbejdstidsdirektivet, og samtidig er Kommissionen parat til at afsløre 900 nye direktiver, dvs. mere skrivebordsvælde, mere bureaukrati, mere indblanding i borgernes dagligdag. Tror vi virkelig, at dette vil øge vores konkurrencefordel på det globale marked? Tror vi, at vi derigennem kan nå målene i Lissabon-strategien? Jeg tror det ikke. Vi blev vækket brat af franskmændene og hollænderne. Vågn op og duft til kaffen! 
Jo Leinen (PSE ).
   - (DE) Fru formand, Jean-Claude Juncker beklagede, at han allerede skal holde op efter seks måneder som rådsformand. Hvis forfatningen var trådt i kraft, ville han kunne vælges for to et halvt år. Topmødet har måske vist, hvor nødvendig også denne videreudvikling af Det Europæiske Råd ville have været.
Jeg er meget tilfreds med, at topmødet ikke besluttede en plan B, men en plan D. Ikke en plan B med stop for ratifikationen og genforhandling af teksten, men en plan D med fortsættelse af ratifikationen med sideløbende debat, en stor debat om Europa! Fru næstformand Wallström, De sidder med nøglen til nu at etablere kommunikationen med borgerne om dette europæiske projekt.
Det er en rigtig strategi, som jeg støtter fuld og helt. Jeg håber, at folkeafstemningen i Luxembourg vil lykkes, fordi vi så vil have to gange ja i en folkeafstemning mod to gange nej og dermed måske vil få et nyt opbrudssignal for tilslutningen til denne forfatning. Vi har nu brug for en debat om, hvad EU skal, hvorfor vi har brug for EU. Emnerne ligger jo lige for. EU's rolle i globaliseringen, vejen ud af den økonomiske krise og beskæftigelseskrisen, EU's grænser og spørgsmålet om, hvor langt vi vil udvide, men også gennemsigtigheden og demokratiet inden for EU.
Hvad jeg savnede ved topmødebeslutningen, var en idé om, hvordan denne debat skal struktureres. Det er ikke nok med 25 isolerede nationale debatter. Vi må samle det og tilvejebringe en syntese på EU-niveau. Hvis ikke Giscard d'Estaing i konventet havde foreslået folkekongressen, og idéen var gået i sig selv, så ville jeg næsten mene, at det som instrument ville være en god idé at skabe en ad hoc-forsamling af Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter som en sådan platform. Jeg håber i hvert fald, at der ud af krisen vil vokse et stærkere Europa, som er tættere på borgerne. 
Paolo Costa (ALDE ).
   - Fru formand, kære kolleger, hr. Schmit, det luxembourgske formandskab vil blive husket for sammenfaldet med ydre omstændigheder, der ganske vist kaster det europæiske projekt ud i en sand krise, men som vil give EU mulighed for at omdefinere sine opgaver og tilpasse sin kapacitet, institutioner, organisation og ressourcer til dem.
Dette gør os ikke mindre taknemmelige over for Dem. Løsningen på de globale problemer fra tidligere, hvor verden og Europa var det samme, gør det muligt for os ud fra den opnåede succes at sige, at denne fase af Europas historie nu er positivt afsluttet. Den lynhurtige globalisering, der sker af ethvert problem i dag, gør det nødvendigt for os at gå ind i en anden fase, som er lige så krævende og måske også lige så spændende.
Opnåelsen af fred og stabilitet i Europa, den fremgang, som gennemførelsen af EU's indre marked kan garantere i forbindelse med senere udvidelser, og den vægt, der i Europa lægges på de mange kulturer, som alle kan føres tilbage til fælles jødiske, græske og kristne rødder, gør, at stifternes oprindelige projekt stort set er afsluttet, selv om vi stadig mangler den fuldstændige og nødvendige inddragelse af Sydøsteuropa.
I dag kan de samme problemer - fred, fremgang og identitet - kun løses på verdensplan med globale dialogpartnere, der kræver en europæisk dialogpartner, som er på niveau med dem, som er mere sammenhængende, mere integreret og mere direkte ansvarlig over for de europæiske borgere uden en unødig eller ligefrem skadelig indblanding fra nationalstaternes side, og som således også er i stand til at nå de målsætninger, som den europæiske befolkning ikke anser det nuværende EU for at kunne nå.
Det luxembourgske formandskab har gjort sit bedste for at dæmpe de ydre chok på trods af den økonomiske nedgang i en lang række store medlemsstater, på trods af de vanskelige arbejdsbetingelser og på trods af et Råd med 25 medlemsstater, der arbejder efter Nice-traktatens bestemmelser, og en Kommission, som endnu ikke er helt i stand til at give EU's arbejde europæisk liv. Beskyttelsen af stabilitets- og vækstpagtens grundlæggende integritet tilskynder til en ratificering af forfatningstraktaten. Det omfattende og stædige forsøg på at nå til enighed om budgettet samt den saltvandsindsprøjtning, som Lissabon-strategien har fået, er det luxembourgske formandskabs fortjeneste.
Det luxembourgske formandskab har dog navnlig lært os, at mens vi venter på nogle mere passende forfatningsmekanismer ligesom dem, der er taget højde for i forfatningstraktaten, skal EU bruge alle sine politiske ressourcer på at holde processen i balance, samtidig med at man tager sig tid til at se på målsætningerne og arbejdsmetoderne igen fra grunden. Vi skal ikke gå i panik eller forhindre os selv i at blive ved med at bruge de eksisterende traktater til at forsvare og øge EU's af fælles beslutninger, måske ud fra resultater, som kun tilsyneladende er beskedne, f.eks. det europæiske kørekort, som jeg håber bliver vedtaget i de næste par dage takket være vores fælles beslutningsprocedure. 

Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, rådsformanden krævede, at Europa skulle have vist sig som værende voksent. Det er ikke Europa, men Rådet, der har vist sig ikke at være voksent. Det har miskrediteret sig selv som lovgivende organ, og det er på tide, at vi tvinger Rådet til at holde offentlige møder - det ville måske hjælpe lidt!
Nu kræver den britiske premierminister Blair en radikal reform af landbrugspolitikken. Vi er parate. Men hans krav er hyklerisk, for ved den sidste reform var han en af bremserne, han forhindrede en begrænsning og differentiering af den direkte støtte. Han forhindrede, at præmierne blev bundet til arbejdskraften, altså en social binding. Han forhindrede, at der blev flyttet penge til anden søjle, altså til innovation, arbejde og miljø og til den økonomiske udvikling af landområderne, og han stemte ikke for det. Det betyder, at når han nu trækker landbrugspolitikken frem, så er det gengæld for det krav, som vi jo her støtter med stort flertal, nemlig at rabatten kommer på dagsordenen. 
Graham Booth (IND/DEM ). -
   Hr. formand, da hr. Juncker kom her til Parlamentet i januar for at beskrive prioriteringerne for sit formandskab, mindede Det Forenede Kongeriges Uafhængighedsparti ham om, at han havde talt om muligheden for at nå en hurtig aftale om EU-budgettet, herunder den britiske rabat. Vi påpegede, at hr. Juncker havde indtryk af, at han på blot seks måneder kunne ændre nogle ordninger, som det havde taget fem år at forhandle sig frem til. Jeg ved ikke, om hr. Juncker var naiv eller arrogant, men i sidste uge betalte han prisen.
Det har været fremme i medierne, at Tony Blair tillod, at rabatten kom til forhandling, da disse drøftelser ikke var nødvendige, hvorved han faldt i præsident Chiracs fælde, nemlig at aflede opmærksomheden fra det franske nej. Rabatten ville under alle omstændigheder komme til forhandling i sidste uge, fordi hr. Juncker var fast besluttet på, at det skulle den. Hans muligheder var næsten opbrugt, og det var ved at være tæppefald for hans formandskab. Hr. Juncker har ret i en ting, nemlig at EU står i en dyb krise, og det kan vi takke de seks måneder med ham ved roret for.
Jeg vil også gerne takke hr. Juncker for hans dom over det franske og hollandske nej. Hans bemærkning: "Jeg tror fuldt og fast på, at hverken franskmændene eller hollænderne har forkastet forfatningstraktaten", vil komme i historiebøgerne som værende typisk for holdningen hos EU's politiske elite i det 21. århundrede.
Jeg kommer fra Devon, hvor vi ofte beskrives som simple folk fra landet. På trods af - eller måske på grund af - mit simplistiske livssyn fandt jeg EU-forfatningen ufatteligt let at forstå. Det er umådelig tydeligt, at hvis man ønsker, at ens land bevarer sin selvstændighed, er man nødt til at stemme nej. Franskmændene og hollænderne har tydeligvis samme evne som folk fra Devon til at forstå den. Hvilken del af ordet nej er det, hr. Juncker ikke forstår? 
James Hugh Allister (NI ).
   - Hr. formand, for dem, der stadig klynger sig til den europæiske drøm, har hr. Junckers formandskab været en eklatant fiasko. Under hans formandskab har den dyrebare forfatning lidt skibbrud på forkastelsens klippeskær, og budgettet ligger i ruiner med bitterhed, som i hr. Junckers tale i dag, som gangbar mønt.
Der kan imidlertid komme noget godt ud af alt dette. Hvis virkningen har været at kaste de europæiske ledere ud i den samme virkelighedens flod, som mange blandt deres befolkninger allerede befinder sig i, kan det være et funktionsdygtigt Europa, der dukker op til overfladen. Det er nødvendigt med gennemgribende ændringer, hvor nationalstatens forrang genindføres og Bruxelles' centralisering begrænses, så de nationale regeringer og parlamenter atter får vidtgående beføjelser. Et Europa bygget på suveræne stater, der driver samhandel og samarbejder til fælles bedste og ikke i retning af en utopisk, uønsket og stadig tættere union, giver håb om succes.
Det nuværende Europa kan ikke fungere, hvilket Deres formandskab også har vist, hr. Juncker. 
Konstantinos Hatzidakis (PPE-DE ).
   - Hr. formand, i betragtning af min institutionelle rolle i Europa-Parlamentet burde jeg tale om Bruxelles-topmødets fiasko i forhold til samhørighed, en fiasko, som vi alle beklager, og som gør det vanskeligt i tide at indlede programmerne for den nye periode, 2007-2013, vedrørende de nye EF-støtterammer og regionalpolitik.
På især et enkelt lands initiativ er debatten imidlertid startet og er gået ud over grænserne, der er sat af den fastlagte dagsorden for Bruxelles-mødet. F.eks. er spørgsmålet om den fælles landbrugspolitik blevet rejst. Hvorfor mon de, der tog spørgsmålet op, ikke kunne rejse det i 2002, da de med deres underskrift afgjorde alt, hvad der har med den fælles landbrugspolitik og budgetmidlerne til landbruget at gøre, frem til 2013? Og er de mon alle parate til at foregå med et godt eksempel og skære ned på midlerne til deres egne storbønder? Det kan ikke være Sydeuropa, der skal betale omkostningerne ved udvidelsen, heller ikke de lande, som har været samhørighedslande indtil nu.
Man har også rejst spørgsmålet om en ny model for Europa, men enhver model for Europa kræver finansiering. Mere Europa betyder flere midler. Vi kan ikke tale om en ny vision for Europa med et EF-budget, der kun svarer til 2,5 % af de offentlige udgifter på europæisk plan.
Det, Europa mere end nogensinde har brug for i dag, er en ledelse med mod og visioner. En ledelse, som tænker på de næste generationer i stedet for de næste valg. Vores politiske ledere bør ikke fremstille Europa hverken som en "knagerække", som de kan hænge deres eget ansvar på, eller som et nødvendigt onde. Vi er nødt til at vise borgerne, hvad Europa virkelig er, nemlig et valg, der handler om fred, samarbejde, udvikling og social samhørighed. 
Catherine Guy-Quint (PSE ).
   Hr. formand, fru kommissær, hr. Barroso, hr. Juncker, allerførst vil også jeg gerne takke det luxembourgske formandskab for dets arbejde og især for dets meget demokratiske metode og respekt for institutionerne. Jeg tror, vi i de kommende år vil henvise til denne metode, hver gang det går lidt skidt.
Men det er alligevel med bitterhed i stemmen, at jeg henvender mig til Dem i dag, efter dette topmøde og dets resultat med hensyn til de finansielle overslag. Det ligger ikke til mig at være provokerende, men jeg er personligt flov og skammer mig over den nationale egoisme, enkelte europæiske lande udviser. De hæger om deres historiske fordele, men er på det smukkeste blevet belært om Europa af de nye lande. Endnu en gang har Rådet været et billede på det politiske ordsprog fra Corrèze: Løfter forpligter kun dem, der tror på dem. Men borgerne begynder at miste troen på dem.
Mine herrer fra Rådet - i forbifarten skal jeg lige bemærke, at der var meget få kvinder i Rådet, og jeg tror, at ligestilling i Rådet ville være fremmende for de politiske vaner i denne institution - mine herrer fra Rådet, altså, hvad er der sket med Deres løfter om at give vækst og innovation et opsving, så alle kan finde et kvalitetsjob, en plads i vores samfund? At holde, hvad man lover, er uden tvivl en gammeldags, forældet dyd, men nu, hvor vi befinder os ved foden af budgetbjerget, er Rådets løfter pludselig forduftet. 
Det, vi frygtede i Parlamentet, er altså sket i Rådet. Vores beslutning, der var bred enighed om, var ikke desto mindre meget moderat med hensyn til vores projekter og gav mulighed for en realistisk udvikling af en række politikker over syv år. Det er min eneste tilfredsstillelse som parlamentsmedlem og europæisk borger. Vi i Parlamentet er klar til at fortsætte forhandlingerne med Det Europæiske Råd, så snart det er vendt tilbage til virkeligheden, men især når det igen har taget fat på et virkeligt politisk projekt. Det kræver, at samtlige medlemsstater forstår, at den merværdi, vi har med 25 medlemsstater, er langt højere end vores bidrag til det europæiske budget.
Vores europæiske utopi eksisterer, men det kræver en bredere, mere generøs, mere ambitiøs, mere humanistisk, mere solidarisk vision, som borgerne deler, og Rådet respekterer, hvis vi sammen skal kunne gå virkeligheden og fremtidens udfordringer i møde. 
Alfonso Andria (ALDE ).
   - Hr. formand, kære kolleger, dette halvår har været særlig rigt på vigtige udfordringer for EU's fremtid, nemlig reformen af stabilitetspagten, Lissabon-dagsordenens fremme, ratificeringen af forfatningen og de finansielle overslag.
Det luxembourgske formandskab har i sit fornuftige forsøg på at tage alle disse udfordringer op bekræftet sin politiske dybde og sin beslutsomme støtte til fællesskabsprojektet, selv om processen gik i stå på Det Europæiske Råd i torsdags og fredags, hvilket bestemt ikke gør det lettere for EU at knytte effektive forbindelser til borgerne. Disse forbindelser er i virkeligheden baseret på et tillidselement.
Jeg vil dog tilføje, hr. minister, at jeg ikke på samme måde satte pris på formandskabets holdning, når det gælder midlerne til samhørighedspolitikken i den næste programperiode. I forhold til det oprindelige og meget restriktive forslag skete der på topmødets begyndelse et fremskridt, som jeg personligt ikke betragter som tilfredsstillende, og som - hvis det havde givet sig udslag i en aftale - reelt ikke havde været et tilstrækkeligt svar på behovet for at skabe balance i udviklingen i de regioner, som er bagud. Parlamentet sendte dog et vigtigt positivt signal ved at vedtage Böge-beslutningen med et stort flertal og ved at nå til en fuldstændig overensstemmelse med Kommissionens holdning.
Kan det virkelig være rigtigt, at alt dette ikke har nogen betydning? Kan det med andre ord være rigtigt, at der ikke tages hensyn til holdningen hos 426 parlamentsmedlemmer - så mange var vi, som stemte - der er demokratisk valgt?
Personligt håber jeg - og det vil jeg slutte af med at sige - at vi efter den ubehagelige test i sidste uge når frem til en fornuftig aftale, der respekterer de udbredte holdninger, og at dette sker hurtigst muligt, så vi ikke tager det roligt, fordi vi stadig har lang tid til rådighed. 
Marianne Thyssen (PPE-DE ).
   - Hr. formand, som PPE-DE-Gruppens koordinator for vores parlamentariske styrelsesorgan vedrørende Lissabon-strategien vil jeg begynde med at udtrykke nogen tilfredshed. Tilfredshed med, at Lissabon-strategien under det luxembourgske formandskab har fået en ny impuls, og at den virkelig kan komme i gang nu, hvor de integrerede retningslinjer blev vedtaget på det seneste, særdeles vanskelige topmøde. Det betyder, at social samhørighed, bæredygtig udvikling og den nye vægt på vækst og beskæftigelse stadig er alle tre institutioners prioriteter.
Vi ved, at medlemsstaterne spiller og i hvert fald kan spille en hovedrolle i denne strategi, men at også Europa har sin egen opgave. For at kunne udføre vores del af opgaven har vi brug for penge. Eftersom det ikke lykkedes at opnå en aftale om den finansielle pakke, har vi ikke disse penge, eller i hvert fald ikke nok. Det er beskæmmende af flere grunde, som andre også har gjort rede for her, i hvert fald over for de nye medlemsstater. Det er især ærgerligt, at det meget pinligt blev afsløret, at der mangler politisk vilje til sammen at videreudvikle EU.
Videreudvikle til hvad? Lad os benytte den aktive refleksionsperiode, som vi jo har, ordentligt. Vi skal bruge den til på ny at gøre Unionen til et projekt med en synlig merværdi, en merværdi for alle de mennesker, som frygter for deres arbejde, som frygter for, at deres virksomhed flyttes, og som er bange for indvandring. Mennesker, som ikke kan forstå, at Unionen skal udvides, fordi de i deres eget land har fået alt for lidt information, og som også frygter for globaliseringsprocessen. De mærker ikke, at denne styres på en eller anden måde.
Hvis der skulle findes en øverste gud, hvis Zeus stadig eksisterer, burde han på ny kunne blive forelsket i Europa. Jeg synes, vi skal sørge for, at vi igen tilbyder befolkningen et sådant Europa, et Europa med udstråling, et Europa, som igen er tiltrækkende. Det luxembourgske rådsformandskab er nu ved at være slut. Jeg tror, jeg på manges vegne kan sige, at vi fortsat regner med Deres indsats og Deres overbevisning, også efter juni. Jeg tror også, at jeg taler på manges vegne, hr. Juncker, når jeg siger, at vi er Dem taknemmelige for Deres gennemsigtighed og Deres ærlighed. 
Edite Estrela (PSE ).
   - Hr. formand, fru kommissær, hr. formand for Rådet, jeg vil først gerne takke Kommissionen og det luxembourgske formandskab for deres indsats for at undgå, at Det Europæiske Råd skulle blive en fiasko.
For at parafrasere hr. Juncker, var Det Europæiske Råd ikke en fiasko for formandskabet, men for Europa. Det var en skuffelse. Borgerne havde forventet et stærkt budskab, men fik et svar uden storhed, uden ambitioner og uden idéer at samles omkring.
Unionen har således fortabt en enestående mulighed for at skabe billedet af et stærkt og enigt lederskab. De europæiske ledere levede ikke op til deres historiske opgave, og de nationale interesser vejede tungere end Unionens værdier. Egoismen vandt over solidariteten. Lad os nu benytte denne lejlighed til at finde svar på de spørgsmål, som borgerne stiller. Hvilken rolle skal Europa spille i verden? Hvordan skal vi øge produktiviteten og konkurrencedygtigheden i en globaliseret verden? Hvordan skal vi nedbringe arbejdsløsheden? Hvordan skal vi sikre den sociale samhørighed? Hvilken samfundsmodel skal vi vælge?
Europa står ved en korsvej, men historien lærer os, at det er i krisestunder, de bedste ændringer gennemføres. Jeg håber, at vi kan få vanskelighederne omskabt til muligheder. Verden har forandret sig, og borgernes ønsker og behov har forandret sig. EU må følge disse forandringer op og bør begynde med at ændre sit forhold til borgerne. Ændringerne må dog ikke blot være på nogle enkelte punkter, så helheden kan forblive, som den var, som en af Lampedusas personer foreslår. Det ville være en fejltagelse.
Europa kan leve uden en forfatningstraktat, men det kan vanskeligt leve uden en aftale om de finansielle overslag. Europa må være en politisk union, et område præget af samhørighed og solidaritet, ikke blot et simpelt frihandelsområde. Det er den udfordring, som det kommende formandskab står over for, et formandskab, som jeg håber vil overraske os behageligt. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   - (DE) Fru kommissær, mine damer og herrer, jeg går ind for at tage en proaktiv drejning i stedet for at vende om og gå tilbage. Vi er glade for, at Europa atter kan trække vejret med begge lunger. I Rådet lader det til, at nogle spiller det gamle ud mod det nye, fortiden mod fremtiden. Europa-Parlamentet vedtager forfatningstraktaten med to tredjedeles flertal. Nogle regeringschefer kan i deres eget land ikke opnå flertal for mere demokrati, borgerrettigheder og gennemsigtighed.
Europa-Parlamentet vedtager de finansielle overslag, fordi vi vil gøre EU mere handledygtigt, effektivt og sparsommeligt. I Rådet er der regeringschefer, som tilsidesætter deres egne beslutninger, ignorerer traktater, modarbejder det fælles mål om at videreudvikle EU til en politisk union, ikke overholder institutionelle regler og er sig selv nok.
Jeg har indtryk af, at nationalpopulismen for mange erstatter det fælles ansvar, at det er vigtigere at skyde skylden på nogen end at påtage sig et medansvar, og at egoismen er mere tungtvejende end solidariteten. Hvis man vil genvinde borgernes tillid til succesprojektet EU, må man ikke foregøgle folk noget, man må ikke tro, de er dumme, må ikke ignorere deres bekymringer og angst, men må gå til dem og sige, hvad det handler om, gennemføre beslutninger og overholde traktater. Hvis man vil gøre op med dobbeltmoralen bag de polstrede døre, må man sige ja til en parlamentarisering af beslutningsprocesserne, sige ja til forfatningstraktaten. Hvis man ønsker, at egoismen skal afløses af solidaritet, må man gå ind for den sociale markedsøkonomi. Hvis man vil gøre op med, at mindretallet holder flertallet som gidsler, må man ønske at styrke borgernes Europa og deres parlamenter.
Jeg kommer mere og mere til den konklusion, at alle, som virkelig seriøst vil arbejde for den politiske union og styrke kontinentet i verden, engageret må tænke, koncipere og gennemføre en forbundsstat, Europas Forenede Stater. 
Pervenche Berès (PSE ).
   Hr. formand, hr. Juncker, fru kommissær, jeg vil allerførst gerne takke formanden Jean-Claude Juncker for hans måde at gøre status over Det Europæiske Råd på. Jeg synes, det var et stort øjeblik, da han beskrev Det Europæiske Råds arbejde under anvendelse af gennemsigtighedskonceptet. Det var en god idé at gøre status på den måde her i Parlamentet.
Jeg vil også gerne sige tak for de konklusioner, det er lykkedes ham at få Det Europæiske Råd til at vedtage med hensyn til forfatningens ratificering. Jeg mener, at det står alle folk frit for at bestemme, om de vil fortsætte denne proces eller ej. Pausen er i øvrigt tvingende nødvendig, for hvad gør man, når man ikke har et svar på det stillede spørgsmål? Ingen ved endnu, hvordan franskmændene og nederlænderne vil stemme næste gang, om hvilken tekst og under hvilke omstændigheder. Det er et spørgsmål, vi stadig har foran os.
Jeg vil imidlertid gerne advare en række talere og måske en række ansvarlige i Kommissionen og andre. At sige, at der er et kommunikationsproblem, og at det er på grund af dette kommunikationsproblem, at to folkeafstemninger er endt med et nej, er en fejl, det er at tro, at borgerne ikke har forstået noget. Det er dét, der antydes med dette argument. Jeg tror godt, borgerne vidste, hvad de gjorde, da de stemte, og at sige, at det er fordi, de ikke har forstået noget, at de stemte forkert, er på sin vis at tale for genetableringen af censusvalg. Men jeg tror dog ikke, der er nogen her, der ønsker en sådan udvikling.
Hvad angår budgetspørgsmålet, mener jeg, at det luxembourgske formandskab har prøvet alt. Spørgsmålet er ikke så meget, om vi er vidne til national egoisme. Det er, om vi fortsat vil være med i en europæisk strategi for uselviskhed og europæisk merværdi. Derfor skal vi beslutte os for, om dette skrækkelige princip om , som fru Thatcher indførte for mange år siden, og som nogle åbenbart fortsat er gunstigt stemt over for, endelig skal kulegraves eller ej. I denne forbindelse synes jeg, hr. Juncker, at De havde nogle gode forslag, så vi skal fortsætte disse drøftelser. Det, der er en skam, er i virkeligheden, at disse store ambitioner for Lissabon-strategien ikke får de finansielle overslag med, de har brug for. 
Hartmut Nassauer (PPE-DE ).
   - Hr. formand, mine damer og herrer, det mislykkede topmøde og ikke mindst de ledsagende omstændigheder er symptomer på den dybe krise, vi befinder os i. Denne krise skyldes, at borgerne på dramatisk vis har nægtet at følges med os.
Det er det, som vælgerne i Frankrig og Nederlandene har givet udtryk for, sikkert på vegne af mange andre. Det kan godt være, at deres bevæggrunde har været forskellige, men essentielt finder De dem overalt i EU. Hvis vi vil genvinde borgernes tillid, må vi vende om, organisere en ændring af den europæiske politik.
Det har jeg et par bemærkninger til. For det første har vi ikke brug for nogen forfatning. Alene begrebet forfatning giver associationer i retning af en europæisk superstat, som ingen ønsker, og som vi ikke engang stræber efter. Hvad vi imidlertid har hårdt brug for er en grundlagstraktat, som præciserer, hvordan der træffes beslutninger i EU, hvilket forhold organerne - Rådet, Parlamentet og Kommissionen - har til hinanden. Vi har brug for chartret om grundlæggende rettigheder i den aftalte form. Det er de centrale elementer i det, vi har brug for, og som vil sætte os i stand til at organisere og styre et EU med 25 eller sågar flere medlemmer på en ordentlig måde. Vi må gøre udvidelsen begribelig og forståelig for borgerne. Det betyder, at Europa har brug for grænser. Udvidelsesprocessen må indstilles, indtil vi har konsolideret den seneste udvidelse. Desuden ville de fleste borgere i Europa betragte det som en provokation, hvis vi indledte tiltrædelsesforhandlinger med Tyrkiet den 3. oktober. Vi har brug for et privilegeret partnerskab med Tyrkiet, men ikke for dets medlemskab.
Et sidste punkt. Vi har brug for en ny subsidiaritetskultur i kommissionsbureaukratiet. I Kommissionen må man overveje, hvor langt bestemmelser rækker, som træffes fra Bruxelles, og hvor medlemsstaternes kompetence begynder. 
Inger Segelström (PSE ).
   - Hr. formand, Rådet, kommissær Wallström, mine damer og herrer, da De overtog formandskabet for Luxembourg, måtte De tage hånd om tsunamien, en naturkatastrofe. Nu slutter De af med et topmøde uden beslutninger om budgettet og uden en ny forfatning. De udmærkede udenrigspolitiske beslutninger taler desværre kun få om. Tak for de mange resultater! Luxembourg har under sit formandskab sørget for, at Bulgarien og Rumænien bliver medlemmer, og at Tyrkiet må begynde at forhandle herom i oktober. De har skrevet historie. Tak for det!
Europa er ikke i krise, da debatten nu ikke handler om, at lande vil forlade EU. Resultatet af folkeafstemningerne er snarere, at folk vil have EU til at gøre mere af det rette, og at Rådet skal koncentere sig om de rette ting, hvilket vil give en bedre status for fremtiden. Borgerne ønsker, at vi gør målene tydeligere, dvs. flere job, ro og orden på arbejdsmarkedet, socialt ansvar, international solidaritet, bekæmpelse af kriminalitet, bæredygtig udvikling og et ligestillet Europa. Endelig får vi en debat i medlemsstaterne om fremtiden, som EU's borgere nu vil deltage i. Det er ikke tilstrækkeligt, at vi her i Bruxelles gør en del gode gerninger, hvis ingen ved det eller bryder sig om det.
Jeg er optimistisk og ser frem til en livlig debat, men denne gang er det med alle, som vil deltage. Lad os derfor ikke klæde os i sæk og aske, tage imod gule kort eller blive deprimeret. Tænkepause, men ikke passivitet! Lad os udfordre borgerne og kræve engagement og svar på spørgsmål som vejledning til, hvordan vi vil have, at EU skal udvikles. Vi er nødt til at lytte mere og tale mindre. Det er svært for os politikere, men så går vi styrkede ud af denne reflektionstid. Endelig handler debatten om politikken, om EU's fremtid og mål, og jeg bifalder den. 
Camiel Eurlings (PPE-DE ).
   - Hr. formand, som alle andre beklager vi, at der ikke blev opnået enighed om finanserne, men jeg synes også, vi skal se på de positive sider. Et stort flertal i Parlamentet har jo støttet Böge-betænkningen, som gik ind for besparelser, hvor det er muligt, men også investeringer, hvor det er nødvendigt. Også i Rådet blev forskellene meget mindre, end mange mennesker havde troet muligt. Jeg påskønner formandskabets bestræbelser i disse retninger og også det, som hr. Juncker sagde, nemlig, at han har forsøgt at imødekomme Nederlandene yderligere.
Det siger jeg ikke af egoistiske grunde, men kun for at vise, at et land som Nederlandene ikke har noget imod at betale. Men hvis man år ud og år ind læser i aviserne, at Nederlandene betaler mange gange mere pr. indbygger end andre rige lande, medvirker det til, at et proeuropæisk land som Nederlandene ender med at blive skeptisk. Også Nederlandene er snart nødt til gennem et referendum at komme på rette vej igen, og den skal vi finde sammen.
Vi skal også lære af disse folkeafstemninger. Der var mange grunde til at stemme nej. Hvad der bestemt også har spillet en rolle, er en vis angst hos befolkningen for, hvor hurtigt udvidelserne vil ske, og hvor de stopper. Vi må forklare bedre, at udvidelser ikke er en ulempe, men en fordel for os og vise, hvad de har betydet for os. Vi skal også sikre, at de udvidelsesprocesser, som er i gang nu, fortsat er troværdige. Det betyder, at kandidatlandes stilling skal tages alvorligt, men også, at de kriterier, som vi har opstillet for udvidelse, tages alvorligt, og at dette overvåges. Det har vi alle et ansvar for. Det gælder også det kriterium, at Europa skal være i stand til at klare udvidelserne.
Det har ikke været en nem tid, og hvis nogen kunne magte det, var det denne rådsformand, hr. Juncker, og hans team. Det er imponerende, hvordan han gang på gang fremhævede, at Europa handler om samarbejde, og at det er mere end en frihandelszone, under sit arbejde og under forhandlinger, men også her i dag, da han mindede os om afslutningen af Anden Verdenskrig for 60 år siden med hele den indfølingsevne, som man kunne forvente.
Jeg sagde for lidt siden til hr. Juncker, at han er en leder af et lille land, men en stor leder i Europa, og jeg er overbevist om, at vi, hvis vi fortsætter i hans ånd, snart vil høste, hvad det luxembourgske formandskab har sået i denne vanskelige tid. Jeg takker Dem, og jeg takker formandskabet. Lad os fortsætte det gode arbejde. 
Borut Pahor, (PSE ).
   Den lethed, hvormed Europa tumlede ind i krisen, sender et meget foruroligende budskab, nemlig at fred og fremskridt i Europa betragtes som noget selvindlysende af befolkningen og dens politiske ledere, men det er det ikke.
Hvis det er rigtigt, at fred og fremskridt afhænger af øget samhørighed blandt de europæiske nationer, skal alle vi, der tror på den europæiske tanke, i denne krisestund i langt højere grad fokusere på det dilemma, vi står i. Kan vi sætte nyt skub i den politiske union, finde ny inspiration, og kan vi gå fremad, eller vil vi nøjes med det indre marked og således gå et skridt baglæns? For næsten 20 år siden blev det besluttet, at det indre marked alene ikke kan løse de problemer, Europa står over for. Og 20 år senere kan denne tanke endnu mindre opfylde disse behov.
Når vi derfor befinder os i en krise, vil jeg foreslå, at vi ikke løser den gennem nogle mindre korrektioner, men i stedet på ny fokuserer på nogle mere grundlæggende spørgsmål. Dette omfatter - og jeg er ikke tilhænger af premierminister Blairs fremgangsmåde, selv om jeg gerne vil henlede opmærksomheden på nogle af hans synspunkter, som for mig at se er relevante for vores forhandling om fremtiden - spørgsmålet om, hvorvidt det ud fra Lissabon-målene er rigtigt, at vi afsætter næsten halvdelen af Unionens budget til landbruget, mens vi uden sværdslag er villige til at beskære finansieringen af grundlæggende foranstaltninger og instrumenter i henhold til Lissabon-strategien, dvs. videnskab, uddannelse og teknologi.
Efter min mening er der her tale om relevante, grundlæggende spørgsmål, som vi nu bør tage stilling til. Og jo modigere vi reagerer på disse spørgsmål, jo større chance har vi for at finde en god løsning på den knibe, vi befinder os i.
Íñigo Méndez de Vigo (PPE-DE ).
   - Hr. formand, modløshed og beslutsomhed er to ord, som efter min mening præcis afspejler følelserne hos hr. Juncker og mange af Parlamentets medlemmer i dag. Modløshed over for det, der skete på Det Europæiske Råds møde, beslutsomhed over for fremtiden. Modløshed, fordi hr. Juncker, da han beskrev forhandlingerne om de finansielle overslag for os, lød som en revisor i spidsen for et hold bogholdere.
Og jeg vil gerne stille spørgsmålet: Hvem talte om Europa, da man forhandlede om de finansielle overslag? Ingen talte om Europa. Alle talte om deres nationale interesser. Det er rent faktisk ikke korrekt, hr. formand, for nogen talte om Europa, de såkaldte "nye lande" talte om Europa, landene fra den seneste udvidelse. Hvis der var et eksempel på visioner og ambitioner ved dette topmøde - den vision og de ambitioner, der altid har kendetegnet den europæiske tanke - var det efter min mening de nye lande, der fremkom med det. Derfor foreslår jeg, at vi holder op med at kalde dem "nye lande", for de har vist, at de ikke behøver at tage lektioner i europæisk tankegang fra nogen som helst.
Som hr. Lamassoure mener jeg også, at vi bestemt må overveje systemet med egne indtægter. Det prøvede vi ved konventet - det vil nogle af Dem huske - men det var ikke muligt at få noget med. Der var rent faktisk en lille gruppe ved Det Europæiske Konvent, der overvejede, hvordan man kunne indføre et nyt system for egne indtægter i forfatningen. Vi er nødt til at vende tilbage til dette spørgsmål.
Med hensyn til forfatningen, hr. formand, mener jeg, at det, der kommer til at ske i praksis, nemlig en suspendering af folkeafstemningerne, er gavnligt. Tiden er nemlig ikke inde til at afholde flere folkeafstemninger, og vi må hellige os debatten. Derfor mener jeg, at tanken om at fastsætte afslutningen af det østrigske formandskab som tidspunkt for genoptagelsen af processen er rigtig, og Parlamentet bør begynde at overveje, hvad vi skal gøre fremover. I den henseende indeholder det beslutningsforslag, vi skal stemme om i morgen, en passus, der går i den retning, og det afspejler også den beslutsomhed, som hr. Juncker opfordrede os til at udvise, og som jeg er sikker på, at Parlamentet vil acceptere. 
Carlos Carnero González (PSE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne lykønske Luxembourg med tre ting. For det første med at have forsvaret den europæiske forfatning under rådsformandskabet med kraft og beslutsomhed, den forfatning, som landet sammen med regeringerne fra de 24 øvrige medlemsstater underskrev den 29. oktober 2004. For det andet med at have gennemført folkeafstemningen. Og for det tredje, fordi hr. Juncker talte meget klart i går på topmødet med USA, da han brugte et udtryk, der fyldte mig med stolthed og stærke følelser: "Europa er ikke i knæ". Det er mere eller mindre det, som de af os, der f.eks. repræsenterede Parlamentet som observatører ved det libanesiske valg, der sluttede i weekenden, sagde: EU eksisterer og er desuden nyttigt, ikke kun for europæerne, men også for resten af verden.
Jeg er enig i, at vi bør gå i gang med overvejelserne, men med hvilket formål? Så vi kan forblive i et tomrum, så vi kan tage et skridt tilbage, få mindre Europa, sætte tingene i stå og i sidste ende lade resten af verden overhale os? Nej, ikke derfor: Vi må i gang med overvejelserne, så vi fortsat kan gøre fremskridt, dvs. puste liv i EU-forfatningen. Jeg mener, at vi helt klart skal sige, at hvis vi opfatter EU-forfatningen som et gode, skal den ikke genforhandles, og at borgerne, uanset hvor længe det varer, skal give deres mening til kende om den, enten direkte eller gennem deres parlamenter.
Hr. formand, jeg vil også gerne minde Dem om, at det ikke forholder sig sådan, at der hidtil kun har været to folkeafstemninger, og at de begge resulterede i et nej. Der har faktisk været tre folkeafstemninger. Den første fandt sted i mit land, hvor 77,7 % stemte for EU-forfatningen. Hvis vi lagde jastemmerne og nejstemmerne ved de hidtidige folkeafstemninger sammen, har der været flere jastemmer end nejstemmer, og langt flere lande har sagt ja til EU-forfatningen end nej. Men vi står over for det sædvanlige problem: en ægte debat mellem euroskeptikere og EU-tilhængere, mellem dem, der ønsker mere Europa, og dem, der ønsker mindre Europa. Jeg hører til dem, der ønsker mere Europa, og derfor tror jeg fra et venstrefløjssynspunkt, at det, borgerne ønsker, er mere Europa og et bedre Europa, et mere demokratisk og mere effektivt Europa. Og det er derfor, vi har brug for denne forfatning, som er et spørgsmål om ligevægt, men frem for alt et fremskridt. 
Jacques Toubon (PPE-DE ).
   Hr. formand, mine damer og herrer, jeg skal gentage det, kommissionsformand Barroso sagde, og først og fremmest sige tak til hr. Juncker og hans team. Jeg vil gerne takke det luxembourgske formandskab for gennem disse knap seks måneder at have været et godt formandskab, og hermed mener jeg et fuldt formandskab, uden et øjebliks fred, et engageret formandskab, et politisk formandskab og et effektivt formandskab. Det sidste møde i Rådet gav ganske vist ikke det resultat, vi havde håbet på, men hr. Juncker har klart forklaret forhandlingernes indhold, den britiske rabat, den fælles landbrugspolitiks bevillinger, som jeg skal minde om kun udgør 0,4 % af Unionens BNP. Vi var millimeter fra en aftale, og Kommissionens formand havde ellers fået de fleste delegationer til at rykke sig flere kilometer, og det må vi virkelig beklage.
Jeg synes, der er ét emne, Rådet har været særdeles diskret omkring, til en vis grad belejligt, nemlig udvidelsen. Men jeg vil gerne være lidt mindre diskret og sige, at det er klart, at dette formandskab frem til udgangen af juni måned og det kommende formandskab må spørge sig selv, om man, hvad angår indledningen af tiltrædelsesforhandlinger med Tyrkiet, kan lade som om, intet har ændret sig siden december 2004, som om, Tyrkiet ikke havde slækket på sin indsats, som om Europa havde givet sig selv en forfatning, som om den havde givet sig selv et budget. Det har ikke nogen forfatning, det har ikke noget budget, og Tyrkiet har slækket på sin indsats.
Så, og jeg siger det meget klart, jeg mener ikke, vi i dag opfylder Københavnskriterierne, hvad angår Unionens evne til at få nye medlemmer uden at blive slået omkuld undervejs, og jeg skal blot sige, hr. formand, at det ville være et meget stærkt budskab at sige til befolkningerne, at Europa igen tager sin skæbne i egen hånd og siger, hvor dets grænser går. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   - Hr. formand, der er nogle, der siger, at det er de små lande, der står for og præger de store EU-formandskaber med deres indsats. Det er på overbevisende måde blevet bekræftet af det luxembourgske formandskab, af hr. Juncker personligt og af udenrigsministrene hr. Asselborn og hr. Schmit. De europæiske omstændigheder gjorde, at Luxembourg overtog formandskabet på et tidspunkt, der var et meget vigtigt vendepunkt for den europæiske samlingsproces. 
Efter de negative folkeafstemninger i Frankrig og Holland befinder EU sig nu i en institutionel, politisk og strategisk krise. Denne krise blev bekræftet af Det Europæiske Råds forlis på trods af det luxembourgske formandskabs modige og seriøse forsøg på at finde frem til et fornuftigt kompromis med hensyn til de nye finansielle overslag.
På dette Europæiske Råd manglede ikke kun den politiske vilje. Der blev desværre konstateret en alvorlig mangel på politisk lederskab og styring af den europæiske udvikling. Det er et Europæisk Råd præget af politisk rådvildhed og politisk mangel på mod, som det også kan ses af konklusionerne. Det er et Europæisk Råd, hvor målet om at uddybe den europæiske integration nedbrydes og dereguleres. Et Europæisk Råd, hvor den politiske samling og sociale samhørighed nedbrydes.
Det er et Europæisk Råd kendetegnet af ledernes frygt stillet over for borgernes frygt. Et typisk eksempel er henvisningen til udvidelsesprocessen. Da den frygt for udvidelsen, som var blevet opbygget, påvirkede ratificeringsprocessen i Frankrig og Holland, fandt man det hensigtsmæssigt at afsætte bogstaveligt talt to linjer i konklusionerne, næsten gemt af vejen, til omtalen af en strategisk plan, der skal bidrage til fred, sikkerhed, stabilitet, udvikling og især politisk og social demokratisering i ansøgerlandene.
En strategisk plan, der har vakt befolkningernes håb om at komme ud af den onde cirkel med underudvikling og autoritært styre og føre de europæiske principper og værdier ud i livet. Denne strategiske plan, som gjorde EU til en stærk international faktor, er der ingen i dag, der forsvarer over for den frygt, som de mest konservative og fremmedfjendske politiske kræfter i Europa har fremdyrket.
Det luxembourgske formandskab var så heldigt at få institutionel opbakning til sin vanskelige opgave fra Europa-Parlamentet. Samtidig var det imidlertid så uheldigt, at det ved sin side havde en frygtsom, svag formand for Kommissionen uden politiske visioner.
Til sidst vil jeg sige, at det luxembourgske formandskab først og fremmest har mod til at afholde folkeafstemning i disse vanskelige tider.
Timothy Kirkhope (PPE-DE ).
   - Hr. formand, Det Europæiske Råd i sidste uge var en tydelig påmindelse om, at EU ikke kan køre videre som hidtil efter den franske og den nederlandske afstemning om forfatningen. Beslutningen om at holde en tænkepause om forfatningen er blot en understregelse af manglen på retning rundt om i Europa. Når to af de oprindelige medlemsstater forkaster forfatningen uden forventninger om, at der kan afholdes en ny afstemning, er det vanskeligt at se det logiske i at fortsætte ratificeringsprocessen. Vi ville have foretrukket, at Rådet havde handlet konsekvent, accepteret vælgernes vilje og så var gået videre. Der er naturligvis stadig tid til en reel drøftelse af Europas fremtid. Som den britiske regering mener vi, at Europa skal tage stilling til nogle grundlæggende spørgsmål. Udviklingen i retning af politisk integration har nået sit højdepunkt. Det er på den baggrund, at jeg med al respekt må erklære mig uenig med rådsformanden, da han sagde, at han ikke mente, at franskmændene og hollænderne forkastede forfatningen.
Sådanne udtalelser skader forholdet mellem politikerne og befolkningen, og tiden er mere end nogensinde inde til, at politikerne viser, at de lytter. Det ville være tåbeligt af Europas ledere at se stort på, hvad der reelt er sket. Krisen kunne være undgået: I mange år har mit parti slået til lyd for et mere fleksibelt Europa. Alt for længe er den europæiske integrationsproces blevet gennemført som den politiske elites projekt. Det er forbi nu, og vi, folkets repræsentanter, har nu til opgave at fortsætte drøftelsen om, hvilket Europa vi ønsker.
De af os, der har modsat os integrationsprocessen, er ofte blevet kritiseret, og mange her i salen mener, at det er den eneste vej frem, men det er det ikke. I de kommende måneder vil vi argumentere positivt og entusiastisk for et andet Europa, der er i overensstemmelse med den offentlige opinion og ikke strider mod den. Et Europa, der gør sig fri af fortidens tvangsforestillinger og arbejder fremad med befolkningens virkelige dagsorden, nemlig arbejdspladser, vækst og fremgang. På den måde kan man på ny få vælgerkorpset engageret i EU.
Jeg beklager, at Rådet ikke formåede at udvise det nødvendige lederskab ved denne lejlighed. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Juncker og hans engagerede politiske kolleger i hans fremragende diplomatiske tjeneste og embedsværk med deres indsats i løbet af de forgangne seks måneder. Han har endnu en gang bevist, at det er kvalitet og visioner, der tæller ved opbygningen af Europa.
Jeg vil også gerne udtrykke min beundring for de nye medlemsstaters solidaritet og fremsynede indsats for at undgå et sammenbrud i budgetforhandlingerne. Som vi har hørt gentagne gange, er de ikke skyld i Europas problemer. De bibringer os rent faktisk langt mere med hensyn til en fredelig, sikker og lovende fremtid, end vi kan tilbyde dem. Jeg vil også erindre Parlamentet om, at 28 stater - ikke 25 - deltog i konventet, og at i hvert fald Tyrkiet, Bulgarien og Rumænien skal inkluderes i enhver drøftelse af Europas fremtid. Hvis de skal være fuldgyldige medlemmer af Unionen inden for en årrække, har de efter min mening ret til at deltage i drøftelsen af, hvilket Europa vi skal have.
I dag gav hr. Juncker os en lektion i gennemsigtighed, åbenhed og menneskelighed. Det er den form for politik, som Europa skriger efter, og jeg vil på det kraftigste opfordre Parlamentet til at insistere på, at alle formandskaber og alle kommissærer fra i morgen opfylder de standarder, som hr. Juncker har fastsat i dag.
Lederen af min gruppe, hr. Schulz, har lanceret en europæisk fempunktsdagsorden, hvor han forsøger at sparke nyt liv i processen med at genskabe europæernes selvtillid. Jeg vil gerne bede hr. Juncker i de sidste dage af hans formandskab, hr. Borrell og hr. Barroso om at støtte dette initiativ og vise Europas befolkning, at vi har en fælles fremtid. Vi må sikre, at vi ikke overlader Europas befolkning til hr. Bonde og hans ligesindede i andre dele af Europa. Det vil være at forråde vores forældres og bedsteforældres sved og blod og de lektioner, de lærte af at have et delt Europa. Af at have et Europa, som er låst inde bag sine egne suveræne grænser, og som er ude af stand til at deles om magten og ude af stand til at dele en fælles fremtid. 
Rihards Pīks (PPE-DE ).
   - Hr. formand, mit indlæg bliver kortere, fordi hr. Juncker allerede har nævnt de fleste af de spørgsmål, som jeg ville udtale mig om, i sit meget ærlige og omfattende indlæg. Derfor vil jeg gerne rette en personlig tak til ham og ligeledes takke hele det luxembourgske formandskab for dets kolossalt vigtige arbejde. Det er en stor skam, at den succes, vi havde håbet på, endnu ikke er opnået.
Nu et par ord om selve essensen af problemet. Det er klart, at vores vælgere, befolkningen, stadig ikke forstår, at vi står over for nye udfordringer. For nogle få årtier siden havde vi stadig Berlinmuren, vi havde stadig den kolde krig, og det forenede måske instinktivt folkene og gav dem mulighed for lettere at træffe fælles beslutninger og stemme om dem, men intet af dette findes længere. Måske opfatter eller forstår folk stadig ikke denne nye udfordring, den globale konkurrence, som Europa står over for, ikke kun det enkelte menneske, men Europa som helhed. Det er grunden til, at denne medicin, forfatningstraktaten, er så vigtig. Derfor er det også vigtigt at se på, hvilke værdier der findes i Europa. Og de europæiske værdier i dag er tydeligvis befolkningen, for vi må tage hensyn til den demografiske situation, som desværre ikke arbejder til Europas fordel. Jeg ved, at udviklingen ikke er positiv i mit land, men det er den heller ikke for Europa som helhed. Hvis vi bliver færre, må den enkelte være af højere kvalitet. Derfor er det vores vigtigste opgave at investere i mennesker, i menneskers uddannelse. Det er vores fremtid. 
Lasse Lehtinen (PSE ).
   - Hr. formand, den europæiske krise, der er opstået efter de to folkeafstemninger, er en tydelig indikation af, at den politiske elite er ude af trit med befolkningen. Der er en så enorm forskel mellem propagandaen og virkeligheden, at vælgerne er holdt op med at lytte. Hvis solidariteten over for de nye medlemsstater f.eks. ikke er mere end en bemærkning i en festtale, behøver befolkningen heller ikke tro på noget af det andet, der bliver sagt.
Følelsen lige nu er, at der kan afholdes en folkeafstemning om et hvilket som helst spørgsmål, og svaret vil altid være nej. Landenes ledere har kun sig selv at takke for det. De mangler modet til at fortælle vælgerne, at der ikke findes noget alternativ til globaliseringen, og at den ikke kan imødegås gennem politiske beslutninger, men at vi kan tilpasse den ved at træffe de rigtige beslutninger.
De samme ledere, som i deres taler klager over, at gennemførelsen af Lissabon-strategien er meget forsinket, tillader en situation, hvor beslutningerne i et land ikke engang gennemføres i det pågældende land. I stedet skydes skylden for problemer og tilbageslag på Bruxelles.
Folkeafstemninger er ikke det mest velegnede værktøj til paneuropæisk beslutningstagning. De nationale regeringer og parlamenter bør have modet til at træffe de nødvendige beslutninger. At forklare og begrunde den europæiske politik er altid et lokalt anliggende, hvis vi ønsker, at folk skal forstå vores gode hensigter. I sidste ende betales regningen for vores fælles beslutninger af vores respektive statsbudgetter, og derfor kan kun den franske regering med nogen troværdighed forklare sine borgere, at situationen for landbruget her på kontinentet har ændret sig, og kun briterne kan forklare deres borgere, at den britiske rabat på landets bidrag til EU blev indført i en anden tid og under andre omstændigheder. 
Josef Zieleniec (PPE-DE ).
    -  Polariseringen af Europa, som vi er vidne til i øjeblikket, er et resultat af EU's økonomiske krise, som igen er blevet udløst af den institutionelle krise. Europa risikerer tilsyneladende at blive delt i to lejre. Den ene side opfordrer til øget politisk integration kombineret med bestræbelser på at indføre et mere socialt Europa, og den anden side støtter et Europa, der kun består af det indre marked med løsere institutionelle rammer.
Jeg vil gerne understrege, at EU's fremtid ikke er et spørgsmål om at vælge mellem disse to metoder. EU skal fortsat arbejde i retning af en mere stabil institutionel ramme og må også reformere sit budget og koncentrere ressourcerne om områder, hvor vi kan konkurrere på verdensplan.
Det nye britiske formandskab har opnået betydelig popularitet i Centraleuropa som følge af sine bestræbelser på at gennemtvinge budgetreformen og en økonomisk modernisering. Men en sådan indsats skal gå hånd i hånd med en svækkelse af institutionerne. Tilsvarende er der offentlig støtte til Frankrigs og Tysklands forsøg på at opnå tættere politisk integration, men ikke hvis det indebærer ineffektive velfærdssystemer og en fasttømring af protektionistiske metoder. Vi må afgøre den politiske tvist om økonomiske og sociale strategier inden for rammerne af de eksisterende institutionelle spilleregler. EU finder ikke en udvej på den nuværende krise, hvis vi forsøger at fastlægge de institutionelle rammer, samtidig med at vi træffer beslutning om indholdet af specifikke politikker. Vi skal med andre ord ikke forsøge at fastlægge spillereglerne, samtidig med at vi skal afgøre, hvem der har scoret hvor mange mål i hvilket net.
Det nye formandskab har en enestående chance for at gøre sine forsøg på at reformere EU's budget og økonomi mere troværdige, nemlig ved at sikre, at det vigtigste formål er at opnå mere stabile institutionelle rammer på grundlag af del et og to af forfatningen. 
Libor Rouček (PSE ).
    -  Jeg vil også gerne starte med nogle takkeord. Jeg vil gerne takke det luxembourgske formandskab for dets arbejde, som har været både professionelt og førsteklasses. Jeg vil også gerne takke formanden for Det Europæiske Råd, Jean-Claude Juncker. Selv om han kommer fra et lille land, er hr. Juncker en stor statsmand og en stor politiker, og han har ganske klart demonstreret, at små og mellemstore lande også kan spille en stor rolle i Europa. For at kunne gøre dette skal de forblive tro mod de tanker, der dannede grundlag for den gradvise opbygning af Europa efter Anden Verdenskrig. Jeg henviser til tanker som Europatanken, solidaritet og prioriteringen af europæiske interesser frem for individuelle og ofte selviske nationale interesser. Jeg er overbevist om, at Jean-Claude Juncker altid vil tjene som et godt eksempel, navnlig for de nye medlemsstater, eller med andre ord de små og mellemstore lande i Central- og Østeuropa.
Jeg vil også gerne lykønske det luxembourgske formandskab med dets forslag til en løsning på problemerne med ratificeringen af EU-forfatningen, og som giver de medlemsstater, der ønsker det, mulighed for at fortsætte ratificeringsprocessen. Jeg tror på, at Luxembourgs befolkning stemmer ja ved folkeafstemningen den 10. juli. Jeg håber, at politikerne i andre lande, herunder mit eget land, Den Tjekkiske Republik, vil være lige så modige og lade deres borgere udtrykke sig ved folkeafstemninger.
Jeg vil gerne tage et sidste punkt op, som endnu ikke er blevet berørt, nemlig udvidelsen af EU. Under det luxembourgske formandskab blev der underskrevet tiltrædelsestraktater med Bulgarien og Rumænien. Sammen med et flertal af medlemmerne i Parlamentet støttede jeg dette træk, og trods begivenhederne i Frankrig og Nederlandene mener jeg stadig, at det var det helt rigtige. Uanset de problemer, vi står over for, må vi ikke glemme, at foreningen af Europa er i hele Europas interesse og af historisk interesse for os. Sidste års udvidelse viste, at problemet ikke ligger hos de nye medlemsstater, da disse handler yderst ansvarligt, både med hensyn til ratificeringen af forfatningen og topmødet forgangne weekend. Jeg tror på, at Rumænien og Bulgarien vil optræde lige så ansvarligt, når de kommer med i 2007 eller 2008. 

Alexander Stubb (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne komme ind på tre punkter. Det første er, at vi ikke skal skyde skylden på Luxembourg. Faktisk tværtimod. De gjorde et fremragende stykke arbejde med formandskabet og viste mere overordnet, hvad små lande kan gøre, mens de har formandskabet. Jean-Claude Junckers tale i dag var en af de bedste, vi har hørt i mange år her i Parlamentet.
For det andet har vi brug for en positiv vision. Jeg er led og ked af at høre alle folk skyde skylden på hinanden og gøre andre til syndebukke. De to værste syndebukke, jeg har hørt om hidtil, er udvidelsen for det første og liberaliseringen af markederne for det andet. Jeg mener ikke, at resultaterne af de to folkeafstemninger eller Det Europæiske Råd skal betyde, at vi lukker Europas grænser og indstiller konkurrenceevnen. Tværtimod er de to sidste udvidelsesrunder det bedste, der er sket for os i de seneste 10 år. Vi skal undgå protektionisme, og vi skal undgå nationalisme.
Mit tredje og sidste punkt er, at vi har et ledelsesmæssigt tomrum i Europa. Det er tydeligt, at Frankrig og Tyskland ikke længere er Europas motor. Nogen er nødt til at komme og samle stumperne op og køre tingene videre. Ifølge medierne ser det ud til, at Tony Blair er den rette mand. Hvis Tony Blair er den rette, er der to ting, han skal gøre. For det første skal han argumentere for mere og ikke mindre Europa. For det andet skal han kombinere dette med økonomiske reformer. Hvis det lykkes ham, kan han udfylde det ledelsesmæssige tomrum, men desværre er det, vi hidtil har set fra Tony Blair, når han tidligere har forsøgt at komme ind til hjertet af Europa, noget, man kunne kalde for "NATO": dvs. ingen handling, kun snak. 
Neena Gill (PSE ).
   - Hr. formand, jeg tror desværre ikke, at de erklæringer, der afgives i dag, lever op til borgernes forventninger. De gør ikke meget for at genoprette EU's troværdighed som en global aktør. Desuden vil de heller ikke betyde, at vi får et fremsynet budget, som det 21. århundredes EU har brug for.
Både Kommissionen og Rådet har efter min mening forpasset muligheden for at give EU-budgettet en overhaling og afskaffe det forældede system. Vi står nu med et budget, hvor landbrugsområdet er det eneste politiske flagskib. Det har ikke den store virkning med hensyn til at fange borgernes fantasi og forhåbninger, og det rummer store skævheder - ikke mindst i forhold til Luxembourg, det rigeste EU-land og samtidig den største nettomodtager.
Dagens Europa er nødt til at tage de kommende udfordringer op, og vi er nødt til at lære den lektie nu. Vores borgere ønsker, at vi skal skabe et bedre Europa, hvilket betyder øget økonomisk vækst og stabilitet på beskæftigelsesområdet. Hvordan, hr. rådsformand, kan De da retfærdiggøre nedskæringer inden for præcis de områder, som folk ønsker, hvad angår finansiering af forskning, vækst og arbejdspladser? Det er tydeligt, at vi ikke lytter eller leverer varen med hensyn til borgernes prioriteringer.
Endelig spørger mange i forbindelse med gennemsigtigheden, hvorfor disse samtaler finder sted bag lukkede døre. Jeg vil foreslå Rådet, at man, hvis man ønsker at etablere en kontakt til folk udenfor, lader disse døre stå åbne og lader borgerne høre debatten. Jeg kan blot sige, at jeg håber, at det britiske formandskab vil gøre dette til sin øverste prioritering. Gid det britiske formandskab snart måtte tage over! 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   - Hr. formand, først vil jeg gerne takke Luxembourgs premierminister og de øvrige, som har deltaget i formandskabet, og derefter vil jeg omtale to ting, som prægede det sidste møde i Det Europæiske Råd.
For det første proceduren med ratificering af forfatningen. Det forhold, at vi nu bagefter er gået ind i en periode, hvor vi skal tænke det igennem igen, bringer konstruktivt materiale, der kan bruges til en institutionel, politisk og strategisk selvkritik, op til overfladen.
Jeg vil gerne spørge Kommissionens næstformand: Hvordan agter Kommissionen at imødegå borgernes kritik om overregulering og alt for tekniske lovforslag? Og hvad er der i grunden blevet af hvidbogen om nye styreformer i EU? 
Jeg vil gerne spørge formanden for Rådet: Er der tilstrækkelig høring af og informering af civilsamfundet før og efter vedtagelsen af Rådets beslutninger?
Jeg vil spørge Dem, hr. formand for Parlamentet: Vil Europa-Parlamentet leve op til sin vigtige rolle som politisk organ, som forum for konstruktive svar på folkets udtrykte vilje, den offentlige mening?
For at komme ud af forfatningskrisen og den politiske krise kræves en permanent, gennemsigtig og demokratisk dialog med civilsamfundet. Hvis forfatningskrisen ikke er overstået inden 2007, må vi enten bevæge os i retning af en revision af forfatningen eller i retning af en "Nice plus-traktat" eller vælge et styrket samarbejde.
Den anden ting drejer sig om de finansielle overslag. Vi må blive mere bevidste om, at ambitiøse mål kræver de nødvendige finansielle midler. Udvidelsen kræver også udvidede midler. Genetableringen af Europas historiske og politiske enhed bringer nye definitioner af samhørighedspolitikken op til overfladen, en politik, der som et gennemgående princip for gamle og nye medlemsstater markerer et stabilitetens, solidaritetens og den sociale velfærds Europa. Det er på denne førende politiske position, den fælles landbrugspolitik hører hjemme. 
Laima Liucija Andrikienė (PPE-DE ).
   - Som mange kolleger vil jeg gerne indlede med at takke Luxembourgs premierminister Jean-Claude Juncker, formanden for Det Europæiske Råd, og hans kolleger. Jeg afventede resultaterne af Det Europæiske Råds møde i Vilnius i Litauen og så hr. Junckers pressekonference på tv efter midnat i torsdags. Han gjorde en god figur, og det skadede ham ikke at vise følelser, men andre så ikke så godt ud for nu at sige det mildt. Jeg er ikke i tvivl om, at de nye medlemsstater, herunder Litauen, vil sætte pris på de seneste seks måneders formandskab og hr. Junckers personlige bidrag. Luxembourg har tydeligt vist, at den velkendte definition af denne stat som "lille, men bemærkelsesværdig" er sand. Hvor ville EU være uden Dem!
Historien og de hidtidige erfaringer viser klart, at Europa, EU, altid har været stærk, når man ikke prioriterede nationale interesser, demonstrationen af staternes magt og visse politiske lederes personlige ambitioner, men i stedet fælles værdier og solidaritet uden at afvise den interne konkurrence, som er drivkraften bag al fremgang. Jeg tror, at vi i dag med resultaterne af Det Europæiske Råds møde, nejerne til forfatningstraktaten for Den Europæiske Union og Det Forenede Kongeriges visioner for EU in mente bør analysere årsagerne til den nuværende situation meget grundigt. Ratificeringen af forfatningstraktaten bør ikke være et mål i sig selv, og agitatorer og fortolkere er ikke til nogen hjælp i denne situation, uanset hvor højt kvalificerede de er. Det borgernes Europa, vi ønsker, skal gøres til virkelighed, og det betyder, at vi skal lytte opmærksomt til borgernes stemme, hvis vi vil undgå at blive desillusionerede på ny.
Analyser viser, at forfatningstraktaten hovedsagelig blev forkastet i Frankrig og Nederlandene, fordi døren stod på klem til, at Tyrkiet kan blive medlem af EU på et senere tidspunkt. Vi bemærker også, at de mest følsomme emner i dag er beskæftigelse, nye arbejdspladser, øget økonomisk konkurrence og den fortsatte udvidelse af EU. Disse emner bør være vejvisere i vores dialog med borgerne i EU. 
Etelka Barsi-Pataky (PPE-DE ).
   - Hr. formand, formanden for Rådet er kendt over hele Europa som en fremragende og erfaren forhandler. Årsagerne til, at vi står tomhændede i dag, skal søges andre steder.
Mange har talt om Europas krise i dag, men det er ikke helt korrekt. Det er ikke Europas krise, det er De 15's krise, og ikke kun i geografisk forstand. Vi har brug for en ny aftale, og den skal helt klart omfatte langt mere end blot penge. Nogle ønsker at tale om Lissabon og om konkurrenceevne. Så lad os gøre det! Men alle 25 skal inddrages. Vi kan ikke forhandle om konkurrenceevne med hænder og fødder bundet. Vi må revidere bestemmelserne for personers fri bevægelighed - det er under alle omstændigheder på høje tid. Vi må ikke begå samme fejl med tjenesteydelsernes fri bevægelighed, som vi gjorde med personer. Da vi ikke kunne løse problemet ad politisk vej, opstillede vi administrative hindringer. Nogle ønsker at tale om landbrugspolitik. Fint, men jeg erindrer Dem om, at vi i de 10 nye medlemsstater yder store bidrag fra vores egne ressourcer. Det er vigtigt at nå frem til en økonomisk aftale, men det er endnu vigtigere at undgå en situation, hvor de nye medlemsstater igen bindes på hænder og fødder af en lang række administrative forhindringer vedrørende brugen af midler, for det ser ud til, at vi er på vej i den retning.
Hvis vi har brug for en ny aftale, skal en af søjlerne være en konsolidering af den udvidede Union med 25 medlemsstater. Gennem de seneste 15 år har vi i de 10 nye medlemsstater energisk klaret forhindringerne trods alle vanskeligheder. For at peppe Europa op - hvilket Europa i høj grad ser ud til at have brug for - må alle 25 lande arbejde energisk på en konsolidering. Gennem det seneste år har der ikke været mange tegn på dette. Måske ændrer tingene sig nu. 
Jacek Protasiewicz (PPE-DE ).
    -  Hr. formand, der er ingen tvivl om, at resultaterne af sidste uges møde i Det Europæiske Råd har kastet en skygge over de seks måneder under luxembourgsk formandskab. Der er allerede sagt en hel del om årsagerne til denne fiasko. Jeg er fuldstændig enig i det, Kommissionens formand hr. Barroso sagde indledningsvist, navnlig hans bemærkninger om årsagerne til, at man ikke nåede frem til noget kompromis om de finansielle overslag.
Jeg er uenig i synspunktet om, at EU står i en langvarig krise, og jeg tror på, at dødvandet over EU's udgifter snart bliver brudt. Samtidig vil jeg imidlertid gerne på det kraftigste understrege, at de nye medlemsstater ikke må lide under dette. Den europæiske solidaritet må ikke blive offer for konflikter mellem de 15 gamle medlemsstater.
Vi opnår aldrig en dynamisk økonomisk vækst i Europa, hvis næsten en fjerdedel af EU's befolkning fratages den betydelige støtte, den har behov for, gennem de næste år for at afbøde virkningerne af den politiske og økonomiske deling af Europa, som landene i Central- og Østeuropa blev påtvunget. Hele EU skal samarbejde om at nå dette mål. Det er af vital interesse for de rigere medlemsstater at investere i de nye medlemsstater for at kunne fremskynde deres udvikling. En stærk samhørighedspolitik og fri bevægelighed for tjenesteydelser er de bedste metoder til at nå dette mål.
Som medlem af Parlamentets Udvalg om Konstitutionelle Anliggender vil jeg også gerne rose det luxembourgske formandskab for at have indledt det, der betegnes som en tænkepause i drøftelsen af forfatningstraktaten. Det var et meget klogt træk, som er nødvendigt, hvis vi vil bevare et sundt europæisk demokrati. Resultatet af folkeafstemningerne i Frankrig og Nederlandene kan ikke ignoreres, uden at det udvider kløften mellem Europas elite og borgerne. De, der opfordrede til en fortsættelse af ratificeringsprocessen uden nogen tænkepause, som om intet var hændt, ville have opnået det stik modsatte af det, de ønskede. De ville ødelægge enhver chance for at skabe ægte demokratisk legitimitet for det europæiske projekt, måske i mange år fremover.
Jeg er helt sikker på, at ved at løfte foden fra speederen har det luxembourgske formandskab fået EU gennem et farligt sving i denne sag. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at udtrykke min særlige tak til premierminister Juncker og hr. Schmit, fordi de gjorde dette. 
Ioannis Kasoulides (PPE-DE ).
   - Hr. formand, flere af mine kolleger har én efter én rost det luxembourgske formandskab. Jeg er dobbelt så stolt, fordi et land på samme størrelse som det land, jeg selv repræsenterer, har ledere, som har vist, at de kan tale uden at mumle i skægget og optræde som ledere også uden for deres lands grænser.
Det lille Cypern, der betragtes som en positiv bidragyder ud fra nogle tvivlsomme statistiske tal, kan ikke være en positiv bidragyder, samtidig med at Storbritannien har det privilegium at få tilbagebetalt bidrag. Heller ikke landbrugskriteriet kan bruges som bidrag til bruttonationalproduktet, men derimod social ligevægt mellem land og by, bekæmpelse af afvandring fra landområderne og beskyttelse af miljøet.
De har fremmet Lissabon-processen, hvis hidtidige fiasko medlemsstaterne også er ansvarlige for. De har haft succes med stabilitetspagten, som medlemsstaternes regeringer var i stand til at indgå kompromis om på det tidspunkt, fordi spørgsmålet var særligt vigtigt for dem.
Jeg vil også rose Dem for Deres indsats for at finde frem til en fælles holdning i Associeringsrådet Tyrkiet-EU, hvilket må betragtes som Deres bedrift, og så vil jeg gerne rose Dem personligt, hr. Schmit, for Deres bidrag til arbejdet for at finde frem til en pakke af forslag vedrørende Cypern, som kan danne grundlag for en dialog, i en positiv atmosfære, mellem de to samfund om en løsning på vores problem. 
James Elles (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig dem, der har lykønsket formanden for Det Europæiske Råd, hr. Juncker, med hans store indsats for at nå en beslutning om disse meget vanskelige og komplicerede spørgsmål på Det Europæiske Råds møde i sidste uge.
I bakspejlet kan vi se, at hr. Schulz havde ret i, at Parlamentet havde gjort sit arbejde, Kommissionen havde gjort sit arbejde, men at Rådet på grund af en overbebyrdet dagsorden rent faktisk ikke havde gennemtænkt spørgsmålet om de finansielle overslag. At nå frem til en aftale inden for to uger var måske en smule mere, end Unionen kunne magte. Ingen aftale er bedre end en dårlig aftale.
Nu må vi kigge fremad, og jeg skal ganske kort komme ind på fire punkter. Det første er, at vi skal have en reel debat om Unionens prioriteringer. Hvordan kan man have et finansielt overslag, medmindre man kender de politiske prioriteringer? En del af dette skal være dagsordenen for den økonomiske reform.
Hr. Watson sagde, at Det Forenede Kongerige og Frankrig var som hentet ud af Jurassic Park. Efter min mening er den franske og den tyske økonomi dinosaurerne i Jurassic Park. Vi må sørge for, at der findes en økonomisk dynamik, der viser, at vi kan være konkurrencedygtige i den globale økonomi.
For det andet skal vi være i stand til at indgå en budgetaftale. Ikke, som hr. Barroso sagde, en syvårig aftale med en revision. Lad os vende tilbage til det, vi sagde i Berger-beslutningen, og få en femårig aftale, hvor Kommissionen og Parlamentet har mulighed for at revidere den i 2011. På den måde kan vi se, hvor langt vi skal, uden at være tvunget til at forudsige vores udgifter alt for langt ud i fremtiden. Når vi genovervejer den mulighed, skal vi, som hr. Virrankoski sagde, gøre mere med hensyn til samfinansiering af landbruget.
For det tredje - og jeg tager de to sidste punkter her - skal vi se på spørgsmålet om forfatningstraktaten. Jeg glæder mig over, at ratificeringsprocessen er sat på pause, for der er behov for mange ting, hvad angår gennemsigtighed, ansvarlighed, demokrati og involvering af de nationale parlamenter. Det bliver af central betydning for fremtidens Union.
Sidst, men ikke mindst, er der spørgsmålet om udvidelsen. Hr. rådsformand, det eneste, man ikke skal gøre, når man rydder op, er at lave en ny tilbygning og så prøve at sørge for, at man stadig udvider sig. Som hr. Nassauer sagde, skal vi fokusere på, hvad der virkelig er vigtigt for de europæiske borgere, og så om nødvendigt tænke over udvidelsen på et lidt senere tidspunkt. 
Maria da Assunção Esteves (PPE-DE ).
   - Hr. formand, uvished og vildrede præger i dag det europæiske projekt, men ansporer os også til at se fremad. Fordi Europa har været ambitiøst, må vi nu overveje, hvortil vi er kommet, og hvorhen vi herefter vil gå.
Det var for at skabe et inklusivt og integrerende retssystem, hvis dybt humane grundlag kunne blive verden til eksempel, at Europa udformede sin forfatningstraktat, som også gjorde, at Europa kom fra kontorerne ud i vores gader og ind i vores hjem. Debatten om den europæiske forfatning har vitterlig været udtryk for den største demokratisering i Europas historie.
Europa behøver et offentligt rum grundet på gennemsigtighed og gensidig tillid.
Der er ikke nogen vej tilbage på denne færd. Europa må og skal fastholde de høje mål om et politisk fællesskab. Også fordi Europa ikke kun bør tænke på sig selv. Uden et integreret Europa er der ikke nogen model for Europa. Uden en model for Europa er der ikke noget eksempel på menneskelig værdighed at sætte op for verden.
Kun gennem den politiske integration kan beslutningsprocesserne blive effektive, vores værdisystem få et sikkert fundament og Europa komme til at tale med én stemme.
Det er meget vigtigt, at Europa-Parlamentet nu tager initiativet og gør sig synligt. Det må arbejde i netværk med de nationale parlamenter, de politiske partier, de lokale myndigheder og borgernes sammenslutninger må bringes i aktion, og også medierne skal mobiliseres.
De europæiske institutioner har her en ganske særlig forpligtelse, eftersom den europæiske debat er mere end summen af de nationale debatter. Forfatningen er selve forsøget på at nå frem til fælles holdninger i en åben og fragmenteret virkelighed. Forfatningen appellerer til vores ansvarlighed, fordi den gør os klart, at vi har fælles interesser.
Der er spørgsmål, der kræver svar: udvidelsen og styringen, EU's finansieringsmodel, beslutningsprocedurerne og subsidiaritetsprincippet, integration og social, økonomisk og politisk pluralisme samt forfatningen som drivkraft eller som ramme.
Hvor der er vilje, er der en vej. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   - Hr. formand, som min gruppes koordinator i Udvalget om det Indre Marked og Forbrugerbeskyttelse vil jeg gerne lykønske det luxembourgske formandskab med dets enestående indsats, ikke bare færdiggørelsen af en række centrale sager som urimelig handelspraksis, men også dets meget stærke engagement i udvalgets arbejde og dets meget stærke engagement i det indre marked.
Jeg vil navnlig takke det luxembourgske formandskab for, at det under ledelse af sin minister hr. Krecké er gået videre med det vigtige arbejde om tjenesteydelsesdirektivet. Det glæder mig, at det luxembourgske formandskab ikke har ladet sig skræmme af den fjerne rumlen fra nogle af de store figurer i europæisk politik om problemer med direktivet, om hvordan de har sat skik på tingene, og hvordan de i nogle tilfælde har slået direktivet ihjel. Hr. rådsformand, det har glædet mig, at De har lagt lige så stor vægt på det vigtige projekt med færdiggørelsen af det indre marked, som vi har på vores side, og vi vil fortsætte et intensivt samarbejde med det britiske formandskab for at få afsluttet dette arbejde og bygge videre på Deres resultater.
Hvis jeg må, vil jeg gerne fremhæve nogle vigtige bemærkninger, som rådsformanden har fremsat her i eftermiddag. Jeg vil gerne tage et punkt op, hvor jeg var uenig med ham: Han sagde, at et af de valg, vi står over for i øjeblikket, står mellem et frit marked og en stærkere politisk union. Kære kolleger, jeg vil påstå, at det ikke er det, valget står imellem. Vi er allerede kommet et godt stykke videre end det frie marked: Et indre marked er et helt andet forslag. Det er en vigtig politisk og økonomisk kraft. Det ønsker og forstår vores borgere, men jeg vil spørge de tilbageblevne her i salen, hvor mange af Deres vælgere, der ved, hvad en politisk union er, og hvilken retning den bringer os i. En af årsagerne til, at forfatningen blev afvist så massivt i Holland og Frankrig, var, at befolkningen ikke forstår, hvad en politisk union er. De føler sig rent faktisk truet af det potentielle tab af suverænitet, som den indebærer. Så lad os komme videre med det indre marked. Vi skal måske ændre retning for den politiske union og foretage ændringer af forfatningen, men det indre marked skal fortsat være drivkraften under det britiske formandskab. 
Nicolas Schmit,
    Hr. formand, jeg vil allerførst på vegne af formanden for Det Europæiske Råd, på egne vegne og på vegne af alle de øvrige formænd for Rådets forskellige sammensætninger - og på vegne af det luxembourgske formandskab som helhed - takke Dem for alle Deres anerkendende og positive ord og især for Deres opmuntringer under disse forhandlinger.
Europa er ganske vist i alvorlige vanskeligheder, men jeg tror, at disse vanskeligheder kan hjælpe os. Først og fremmest ved igen at få os til at koncentrere os om tilbundsgående overvejelser om dette Europas udvikling. Det er i øvrigt lidt det, der er blevet besluttet, overvejelser, ikke i en lukket kreds, i lukket tilstand, men forhandlingsovervejelser, dialogovervejelser med borgerne om, hvilket spor vi skal følge i den europæiske integration. Jeg tror, de aktuelle vanskeligheder vil hjælpe os med at få åbnet disse vinduer, at få åbnet disse drøftelser, så der i sidste ende har været et formål med dem.
Nogle har nævnt, at de negative afstemningsresultater skyldes, at borgerne har givet udtryk for en række bekymringer, navnlig de sociale bekymringer og bekymringer som følge af globaliseringen. Det betyder kort sagt, at alt dette skal tages med i drøftelserne, i denne dialog med borgerne. Luxembourgerne tager risikoen med forhandlingsvalg, forhandlingsfolkeafstemning: Vi har fastholdt datoen den 10. juli. Det er en modig beslutning, men det er en beslutning, den luxembourgske befolkning har krævet. Og jeg har tillid til befolkningen, og jeg tror, at denne afstemning den 10. juli vil udmønte sig i et klart budskab om, at vi skal fortsætte med forfatningen. Jeg er fortrøstningsfuld, og jeg håber, at Parlamentet efter denne afstemning, som jeg håber og tror på bliver positiv, vil tage over, så forfatningen ikke definitivt bliver lagt på køl. Jeg troede faktisk, at man med reformen af landbrugspolitikken var holdt op med at lægge ting på køl, når der nu ikke var flere smørbjerge. Men nu hører jeg, at man vil lægge forfatningen, de finansielle overslag på køl. Nej, Europa har ikke brug for at blive frosset ned. Europa har brug for handling. Europa har brug for en klart afstukket vej.
Tiden er inde til at give bolden videre. Det er rigtigt, at vi med hensyn til de finansielle overslag kunne være nået frem til en aftale, og det er ekstremt beklageligt, at det ikke skete. Jeg synes, hr. Juncker er kommet med en beretning, der er præcis så gennemsigtig, som hr. Bonde altid har ønsket det, så gennemsigtig som muligt. Vi har talt meget om forhandlingernes forskellige aspekter. Vi var tæt på en aftale, for vi ved, at hvis der havde været en virkelig aftaledynamik, ville dem, der i sidste ende gjorde, at aftalen ikke blev til noget, have tilsluttet sig den. Det gjorde de ikke, fordi aftaledynamikken faldt til jorden af de grunde, De allerede kender. Der er også blevet fremsat mange grunde til ikke at acceptere denne aftale. Jeg har faktisk en fornemmelse af, at grundene snarere er en undskyldning end egentlige grunde. Hvis reformen bliver en undskyldning for ikke at vedtage beslutninger, der er vigtige for Europa, gør vi Europa en bjørnetjeneste. Jeg siger det, og hr. Juncker har allerede sagt det: Vi var klar til i en erklæring at påtage os omfattende forpligtelser med henblik på reformen. Disse forpligtelser har imidlertid ikke set dagens lys, fordi der i sidste ende ikke blev truffet nogen endelig beslutning om de finansielle overslag. Reform ja, men en solidarisk reform. Man gennemfører ikke reformer uden befolkningerne. Man gennemfører ikke reformer uden solidaritet med alle.
Også landbrugspolitikken har været udsat for voldsom kritik. Man glemmer lidt for let, at der faktisk er grundlæggende landvindinger i denne landbrugspolitik. Hvem ønsker et Europa, hvor flere kvadratkilometer landbrugsjord lægges øde? Hvem ønsker det? Hvem ønsker, befolkningerne i landområderne forarmes? Hvem vil det? Jeg mener, der skal føres nye forhandlinger om landbrugspolitikken, og at vi skal lade være med at give den skylden for alle vores problemer og gøre den til en slags dæmon. Jeg mener, at der i denne forbindelse er brug for en smule oprigtighed. Især skal vi se på - og her er jeg enig med hr. Baringdorf, tror jeg - om alle virkelig er så uskyldige, når der tales om landbrugspolitikken? Tænker alle virkelig kun på at reformere den i én retning uden også at ville reformere den i en anden retning? Jeg tror, De fortsat vil få rig lejlighed til at drøfte reformerne, også af den fælles landbrugspolitik. Men husk solidariteten med landområderne, som også er en del af den europæiske kultur.
Jeg beklager naturligvis, at Europa ikke har fundet den positive dynamik, det kunne havde fået ved at vedtage en bedre stabilitetspagt og især ved at revidere Lissabon-strategien. Vi mangler de finansielle overslag. Jeg ønsker det nye formandskab held og lykke med at nå frem til en acceptabel og afbalanceret aftale - ja, en eller anden talte om en afbalanceret aftale - under hensyntagen til betænkningen fra hr. Böge, som Parlamentet vedtog med et meget stort flertal. Når vi nu ved, at Rådets aftale under alle omstændigheder skulle drøftes med Parlamentet, er det en illusion at tro, at Rådet alene træffer beslutning om de finansielle overslag, for det ligger jo fast, at det inden for de interinstitutionelle rammer kun kan nå frem til en endelig aftale med Parlamentets og naturligvis også Kommissionens billigelse. 
Der er blevet talt meget om princippet . Det er efter min mening en virus, der udhuler den europæiske solidaritet, og som skal udryddes. Det er helt afgørende, at Europa bliver vaccineret mod denne indskrænkede idé om .
Jeg skal ikke komme ind på definitionen af de rigeste lande, jeg vil ikke rode mig ud i en sådan diskussion, men jeg konstaterer, at der er blevet snydt godt og grundigt med tallene. Der er blevet snydt meget, hvorved man har retfærdiggjort holdninger, som, hvis de blev belyst lidt nærmere, allerede ville fremstå som langt mere kvalificerede. 
Jeg vil dog ikke afslutte denne status over det luxembourgske formandskab uden som hr. Harbour at understrege, at der på trods af fiaskoen med de finansielle overslag også har været masser af succesoplevelser. Europa arbejder fortsat på andre områder, der er vigtige for de europæiske befolkninger. Jeg noterer f.eks., at der er blevet indgået en aftale - også takket være Parlamentet - om reglerne om de ydre grænser. Det er af afgørende vigtighed for at opnå større sikkerhed ved de ydre grænser, og jeg tror, at Parlamentet skal stemme herom allerede på dette møde. Det er en sejr, der ikke må bagatelliseres, som ikke må drukne i en alt for negativ drøftelse af Europas aktuelle tilstand.
Jeg konstaterer også, at der i en halv snes tilfælde blev indgået aftaler med Parlamentet ved førstebehandlingen om vigtige emner som grænseoverskridende fusioner og det indre marked. Det er efter min mening vigtige landvindinger, hvis betydning ikke må minimeres. Det samme gælder de aftaler, der blev indgået ved andenbehandlingen, uden forlig, på et område som bilforsikringer, som er meget konkret for de borgere, der rejser på tværs af grænserne.
Ja, Europa har voldsomme problemer, men jeg mener også, at De nu holder en del af dets skæbne i Deres hånd. Vi vil indlede forhandlinger. Disse forhandlinger skal finde sted her, i de nationale parlamenter, i den offentlige mening. Jeg ønsker Dem al mulig held og lykke og al den kreativitet, De tidligere har udvist, med henblik på at nære disse forhandlinger, så vi hurtigst muligt kan få løst disse problemer.
Margot Wallström,
    Hr. formand, først vil jeg gerne tilslutte mig alle dem, der har udtrykt deres ærlige beundring og taknemmelighed over for Jean-Claude Juncker, ministeren hr. Schmit og deres hold for det engagement, den lidenskab og den, vil jeg sige, fornemmelse for Europa, de har udvist. Vi taler ofte om statsfølelse i forbindelse med store statsmænd og -kvinder, men det er på høje tid at indføre begrebet Europa-følelse, og det er netop, hvad især hr. Juncker har vist gennem hele det luxembourgske formandskab. Jeg vil gerne tilføje, at vi også sætter stor pris på den gennemsigtighed og åbenhed, som De har indført, hr. Juncker.
Vi skal naturligvis også fokusere på de succeser, som De har opnået i en yderst vanskelig politisk situation. Men denne forhandling om det luxembourgske formandskab er blevet til en forhandling om krisen i EU. Det tydeligste udtryk for denne krise er måske den følelse af forvirring, som vi nu fornemmer hos offentligheden, og de meget grundlæggende spørgsmål, som borgerne er begyndt at stille. Hvad skal der ske med forfatningen? Hvad betyder det, at vi ikke kan få en forfatning i sidste ende? Hvordan vil det påvirke udvidelsen? Er det allerede begyndt at påvirke udvidelsen? I Europas forskellige regioner er de allerede begyndt at stille meget grundlæggende spørgsmål om budgettet. Hvad vil der ske? Får vi vores penge? Hvad sker der med alle vores projekter?
Jeg vil gerne sige til hr. Harbour og andre, at vi ikke må undervurdere Europas borgere. Overalt i Europa ved de, at Europa ikke kun drejer sig om markedet. Det drejer sig også om livskvalitet, og de forventer, at EU kan levere og indføre politikker, der påvirker deres livskvalitet, miljøet og andre spørgsmål, der har så stor betydning for vores dagligdag. Det er de spørgsmål, som europæiske borgere vil blive ved med at stille til alle vores institutioner, og det er vores fælles ansvar at levere svarene, så vidt det er muligt.
EU er et enestående projekt. Det fungerer på grundlag af den meget konstruktive eller forhåbentlig konstruktive interaktion i den "institutionelle trekant". Men resultatet af Det Europæiske Råds møde i weekenden synes imidlertid at antyde, at et af hjørnerne må være gået i stykker. Det lægger et større ansvar over på de to andre hjørner, Kommissionen og Parlamentet, men under denne forhandling har jeg set, at der findes vilje og beslutsomhed til at samarbejde.
Hr. Juncker henviste til den institutionelle modenhed, som Parlamentet har udvist. Det har vi f.eks. set i forbindelse med Parlamentets beslutning for nylig om de finansielle overslag. Som Kommissionens formand hr. Barroso sagde tidligere, er Kommissionen parat til at bistå det nye formandskab med at nå frem til en aftale om de finansielle overslag. Vi er imidlertid nødt til at huske på tre vigtige ting.
For det første behøver vi ressourcer til at gennemføre de politikker, hvor borgerne forventer, at Unionen kan levere varen, og til det har vi brug for budgettet. En aftale, der ikke sikrer disse ressourcer, giver os ikke mulighed for at bygge bro over kløften mellem borgerne og Europa. For det andet skal Parlamentet acceptere aftalen.
For det tredje skal vi opfylde de legitime behov hos de nye medlemsstater, der har vist deres konstruktive indstilling på topmødet.
Den vigtigste udfordring i de kommende måneder er lanceringen af en reel dialog om Europas fremtid. Det Europæiske Råd har opfordret til denne dialog, hvor Kommissionen også opfordres til at spille en central rolle.
Vi vil naturligvis give det, vi kalder plan D, form, dvs. debat, dialog og demokrati. Vi vil samarbejde med de øvrige institutioner, og vi vil forsøge at mobilisere de nødvendige ressourcer til dette.
Kommissionen vil påtage sig sit ansvar, og vi vil straks påbegynde arbejdet med den "strategiske køreplan", som forhåbentlig vil kunne levere nogle flere svar på de meget grundlæggende spørgsmål, jeg nævnte før.
Vi har mere end nogensinde brug for inspiration, samarbejde og støtte fra Parlamentet og fra alle dem, der som hr. Juncker har udviklet en Europa-følelse og er parat til at reagere på hans meget højtidelige opfordring.
Formanden.
   - Tak, fru Wallström. Jeg håber, at Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter kan spille en rolle i den plan D, De fremlægger, sammen med Rådet og Kommissionen.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag(1) jf. forretningsordenens artikel 103, stk. 2.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   - Det Europæiske Råd viste de tydelige følger af nejet ved folkeafstemningerne i Frankrig og Holland henholdsvis den 29. maj og den 1. juni, der åbnede nye muligheder i kampen mod de stadig mere neoliberale retningslinjer, som man gennem de senere år har søgt at gennemtvinge i EU, og hvis kulmination var den uforbeholdne opslutning omkring dem i den såkaldte europæiske forfatning. Politisk og juridisk har vælgerne ved de to afstemninger tilføjet forfatningstraktaten et dødeligt slag, eftersom en traktat kun kan træde i kraft, hvis den er blevet ratificeret af alle 25 medlemsstater.
Det Europæiske Råd den 16. og 17. juni 2005 kunne kun tage virkeligheden til efterretning, men selv dét nægtede man at gøre og indrømmede kun et halvt nederlag, idet man trak dødskampen ud et stykke tid ved at beslutte et års tænkepause. Senere må man så erkende, at forslaget ikke kan træde i kraft, som det foreligger. Også med et revideret udkast skal man igennem hele ratificeringsproceduren på ny.
Hvad angår de finansielle overslag, beklager jeg den fuldstændige mangel på solidaritet ...

Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A6-0189/2005) af Gargani for Retsudvalget om ændring af afgørelsen af 4. juni 2003 om vedtagelse af statutten for Europa-Parlamentets medlemmer (2005/2124(INI)). 
Giuseppe Gargani (PPE-DE ),
    Hr. formand, kære kolleger, statutten for parlamentsmedlemmerne, som vi taler om nu, skal navnlig fastlægge parlamentsmedlemmernes privilegier. Her skal der stå, hvad et medlem af Europa-Parlamentet er, og hvilke rettigheder, pligter og immuniteter medlemmet har. Og her skal medlemmet ikke længere være en national repræsentant, men repræsentant for de europæiske befolkninger i deres helhed.
Statutten er med andre ord en vigtig søjle i den europæiske integrationsproces og bliver ikke vedtaget for at regulere vederlag eller omkostningsgodtgørelser, men for at regulere og fremhæve parlamentsmedlemmets rolle og funktion i Det Europæiske Fællesskab.
Ved blot at give parlamentsmedlemmerne samme vederlag ville der være risiko for at diskriminere, eftersom man derved ville behandle forskellige situationer på samme måde. De, der lægger størst vægt på denne del af statutten - som efter min mening er af mindre betydning og udelukkende har det demagogiske formål at kalde følelserne frem i massemedierne - tager fejl og har ikke forstået den dybere mening, som en ny europæisk lovgivning kan have.
Der er efter min opfattelse tale om en vigtig beslutning, som Parlamentet nu skal træffe i en krisetid, hr. formand, for det er nyttigt og væsentligt for EU's troværdighed, at vi gør en indsats for at give Parlamentet en mere europæisk funktion. Derfor er der modstand mod statutten hos Rådet og medlemsstaterne, som ikke ønsker en styrkelse af Europa-Parlamentet.
I sidste valgperiode var vi tæt på en vedtagelse, da den dygtige jurist hr. Rothley og jeg gav et væsentligt bidrag. Parlamentet gjorde sin del i juni og december ved at lytte til Rådets forslag, men da vi havde overtaget forslagene, ændrede Rådet holdning og vedtog alligevel ikke teksten. Her kommer jeg til at tænke på hr. Lehne, der ydede et stort, intelligent og samarbejdsvilligt bidrag til den tekst, vi drøfter nu. I december 2003 sagde han lakonisk: "Nu har forhandlingerne efterhånden varet i næsten fem år, og det er ikke længere acceptabelt, at Rådet behandler Parlamentet som en bjørn med en ring i næsen, der bliver trukket rundt i cirkusmanegen." Jeg vil gerne gentage disse ord i dag, som hr. Lehne udtalte dengang.
Medlemmer af Europa-Parlamentet skal have deres egen lovgivningsmæssige referenceramme, som ikke længere afhænger af det land, medlemmet kommer fra, men af, at de er repræsentanter for Fællesskabet. Rådet har i en officiel erklæring forpligtet sig til at iværksætte en procedure for at give os fælles regler for den parlamentariske immunitet. Det er et stærkt politisk løfte, som jeg sætter pris på, og som vi gerne vil have det luxembourgske formandskab til at bekræfte her i Parlamentet i dag.
Den tekst, som vi har vedtaget i Retsudvalget, tager højde for de seneste af Rådets mange forslag og er et vigtigt balancepunkt, som vi bør kunne blive enige om, hr. formand. Vi parlamentsmedlemmer har endnu en gang været villige til at betale prisen for at få en statut, og tillad mig at sige, at dette også gælder for de italienske parlamentsmedlemmer, der blev betragtet som modstandere af vederlaget, eftersom deres løn bliver skåret kraftigt ned, men som har givet et bidrag.
Selv om vi har accepteret alle Rådets krav, har det luxembourgske formandskab stadig givet udtryk for tvivl, og det er modstander af en betragtning - nemlig betragtning 12 - som jeg har foreslået, og som udvalget har vedtaget. Denne betragtning giver medlemsstaterne mulighed for at vedtage supplerende foranstaltninger for at ligestille Europa-Parlamentets medlemmer med medlemmerne af de nationale parlamenter. Betragtning 12 hænger sammen med betragtning 11 og giver til gengæld medlemsstaterne mulighed for at anvende den nationale skattelovgivning. Hvis nogle har lov til at nationalisere systemet ved reelt at reducere vores løn, hvorfor må andre så ikke forhøje den eller give os de lempelser, som de nationale parlamentsmedlemmer får?
Hvorfor er det så svært at forstå, kære kolleger, at statutten udgør det retsgrundlag - og det er vigtigt - der gør det muligt for medlemsstaterne at give de samme fordele, som parlamentsmedlemmerne i deres eget land får? Tillad mig at sige, at det luxembourgske formandskabs reaktion var overilet, da det med et personligt brev og uden at høre Rådet gav udtryk for sin modstand mod dette ændringsforslag. Formandskabet sendte et brev, som efter min og sikkert de fleste parlamentsmedlemmers opfattelse er uacceptabelt ud fra et institutionelt synspunkt.
Der er tale om en utidig indblanding, som jeg har indberettet til Dem, hr. formand, for at forsvare vores uafhængighed og suverænitet. Vi må minde det luxembourgske formandskab om, at det skal respektere Parlamentets rolle og privilegier. Det havde måske været fornuftigere, hvis formandskabet ikke havde spildt tiden med at kritisere Parlamentet eller finde på påskud og smarte forhindringer, og hvis det havde gjort en større indsats for at undgå en fiasko i Rådet. Forsøg nu i det mindste at skabe et positivt resultat ved at fremme vedtagelsen af denne statut, som efter min mening er vigtig for Parlamentets dagligdag.
Parlamentet er bevidst om Europas krise, som vi har talt om hele eftermiddagen, og om nødvendigheden af at ændre metode. Europa skal ud af den fase, hvor bureaukratiet vejer tungere end problemernes dynamik. Europa er et politisk spørgsmål og ikke en stereotyp enhed, og derfor er det nødvendigt med klare angivelser og ikke et kompromis for enhver pris. Jeg håber, at Storbritannien lægger en ny linje, hvilket Parlamentet også skal gøre.
Jeg er sikker på, at Rådet ikke vil forkaste statutten på grund af et ændringsforslag, der giver en mulighed, som Rådet selv formelt har udtalt, at det kan acceptere. Dette er retsgrundlaget. Hvad nu, hvis disse foranstaltninger ikke eksisterede? Efter min opfattelse, hr. formand, kunne Domstolen betragte dem som ugyldige. Brevvekslingen mellem Parlamentets formand og rådsformandskabet har en stærk politisk værdi, men ingen værdi for Domstolen. Hvis disse foranstaltninger kan accepteres politisk, hvorfor så ikke tage højde for det i statutten, medmindre der er modstand mod dette hos nogle, som forhåbentlig ikke giver ikke for sådanne tricks?
Jeg vil slutte af med en opfordring, hr. formand, nemlig at vi vedtager statutten, sådan som den foreslås af Retsudvalget. Der har været et omfattende samarbejde mellem alle medlemmerne, og det er en harmonisk tekst, der træder i kraft i 2009, og som giver en passende overgangsperiode for tilpasningen til den nye ordning. Den er i sandhed det første skridt i retning af en fælles statut for medlemmerne af Europa-Parlamentet. 
Nicolas Schmit,
    Hr. formand, mine damer og herrer, der har i de sidste 15 år været tale om en statut for Europa-Parlamentets medlemmer. Som De ved, har både Parlamentet og Rådet taget mange initiativer for at nå frem til en sådan statut. 
Den statut, vi behandler i dag, tog form under det belgiske formandskab i anden halvdel af 2001. Parlamentet og Rådet var dengang meget tæt på at nå til enighed. At det ikke lykkedes, skyldtes refunderingen af de faktisk afholdte udgifter og beskatningsspørgsmålet. Siden har det ikke været muligt at komme videre, og under det italienske formandskab forelagde hr. Rothley et nyt udkast til betænkning, som også havde gode chancer for at blive vedtaget. I sin betænkning havde hr. Rothley angivet et løsningsforslag, som kunne forlige Rådet og Parlamentet. Navnlig Parlamentet var for refunderingen af parlamentsmedlemmernes faktisk afholdte udgifter, som skulle træde i kraft på samme tid som den nye statut. Rothley-betænkningen blev forelagt til forhandling i Retsudvalget den 21. januar 2004. Desværre lykkedes det ikke Rådet (almindelige anliggender) at nå frem til politisk enighed, navnlig som følge af udkastets budgetmæssige konsekvenser.
I november 2004 oplyste formand Josep Borrell, De, hr. formand, i sin tale til Det Europæiske Råd, at Europa-Parlamentet var villigt til at udvise fleksibilitet om dette emne med henblik på hurtigt at nå frem til en aftale. Han understregede ligeledes på Det Europæiske Råd, at Parlamentet ikke formelt kan komme med et nyt forslag, hvis ikke det er sikker på, at det vil blive accepteret i Rådet, og at der derfor skal afholdes uformelle drøftelser om emnet. Disse drøftelser blev afholdt ultimo 2004 under det nederlandske formandskab og i overværelse af det kommende luxembourgske formandskab, og det blev aftalt at forsøge at nå frem til en aftale i første halvdel af 2005. Den 12. januar 2005 bekræftede formanden for Rådet i sin tale til Europa-Parlamentet, hvor han præsenterede det luxembourgske formandskabs program, at formandskabet havde til hensigt at få afsluttet drøftelserne om dette emne i samarbejde med hele Parlamentet og dets formand.
Hr. formand, efter 26 år, ja 26, hvor Europa-Parlamentet er blevet valgt ved almindelige direkte valg, findes der stadig ikke nogen ensartet statut for Europa-Parlamentets medlemmer. Derfor kan i dag og i morgen med afstemningen blive afgørende, da Rådet og Europa-Parlamentet endelig ser ud til at kunne nå frem til en beslutning.
Hr. formand, jeg vil især gerne takke ordføreren og formanden for Retsudvalget, hr. Gargani, samt medlemmerne af udvalget, som det - inden for ekstremt kort tid - er lykkedes at komme med en betænkning, som bestemt vil kunne stille Rådet tilfreds. Det er rigtigt, at formandskabet måske nok kunne have afsat mere tid til denne sag. Vi troede, at vi på samme tid kunne løse problemet med de finansielle overslag. Havde vi vidst bedre, havde vi overladt de finansielle overslag til det kommende formandskab og koncentreret os om statutten. Hr. formand, jeg vil især gerne takke Dem, Deres kabinet, Deres generalsekretariat, for Deres arbejde, for den løbende formelle og uformelle dialog med formandskabet. De har udvist stort mod og stor udholdenhed i denne sag, som ikke altid har været så ligetil. Jeg vil også gerne takke alle de øvrige parlamentsmedlemmer, der tålmodigt, og nogle gange diskret, har hjulpet os med denne vanskelige sag, en følsom sag, som let bliver genstand for folkeforførelse. Det har jeg endda endnu en gang fået bevis for her i eftermiddag i Parlamentet.
Rådet har for sin del holdt ord og forsøgt at opnå enighed om en række elementer, som kunne gøre det muligt at nå frem til en aftale om udkastet til statut. Ved skrivelse af 6. juni har jeg fremsendt disse elementer til Deres formand, hvoraf de vigtigste vedrører vederlaget, princippet om refundering af rejseudgifter og udgifter til medarbejdere på baggrund af de faktisk afholdte udgifter og princippet om Europa-Parlamentets og dermed fællesskabsbudgettets finansiering af pensionsbidrag. Rådet kan kun glæde sig over at konstatere, at alle disse elementer takket være vores tætte samarbejde er blevet indføjet i den endelige betænkning, De har fået forelagt i dag. Jeg mener, at det, vi er ved at gøre os klar til at beslutte, går i retning af større gennemsigtighed, et allestedsnærværende krav i alle forhandlinger, Deres såvel som vores. Det er et grundlæggende princip, som er uadskilleligt forbundet med alle de europæiske politikker, der er blevet overholdt, nemlig princippet om ikke-forskelsbehandling og princippet om lige løn, lige vederlag, for lige arbejde.
Ved skrivelse af 16. juni udtrykte jeg over for hr. Borrell min glæde over Retsudvalgets overvældende positive afstemning om den betænkning, vi har fået forelagt. Jeg oplyste endvidere, at formandskabet kan acceptere udvalgets ændringsforslag, bortset fra det, der i den endelige betænkning står opført under betragtning 12 i Parlamentets afgørelse, som hr. Gargani netop omtalte. Vi mener, at en sådan betragtning snarere hører ind under de nationale lovbestemmelser eller forskrifter. Intet, absolut intet, kan forhindre en regering i at betale landets medlemmer af Europa-Parlamentet et supplement, et tilskud, kald det, hvad De vil, for at løfte dem op på samme niveau som de nationale parlamentsmedlemmer. Men det er et nationalt anliggende - ikke et anliggende, som hører ind under EU-retten. EU-retten skal sikre, at der er lighed her inden for de europæiske rammer. Når vi nu taler om subsidiaritet, så lad os for en gangs skyld gøre brug af den. Det er helt rigtigt, at de forskellige parter har drøftet denne bestemmelse. Vi har udvekslet skrivelser, som efter min mening har en vis politisk værdi, og som er baseret på en form for tillidskodeks mellem Rådets og Parlamentets formænd. I disse skrivelser blev det understreget, at vi ikke har nogen indvendinger mod sådanne aftaler eller nationale bestemmelser. 
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg håber, vi kan finde en løsning på dette sidste uløste problem - betragtning 12 - som også er tilfredsstillende for Rådet. Vi må ikke give indtryk af, at vi ved vedtagelsen af en fællesskabsakt, en EU-akt, på den ene side opretter en statut og på den anden side åbner døren for en gennationalisering af statutten. Det er derfor, vi ikke vil have dette ændringsforslag i betragtning 12 med.
Med hensyn til proceduren vil sagen, så snart De har godkendt betænkningen fra udvalgets formand, hr. Gargani, med beslutningen og afgørelsen, blive overdraget til godkendelse i Coreper den 30. juni i overensstemmelse med traktatens artikel 190, stk. 5. Jeg håber, at denne procedure får et positivt udkomme. Vi er så tæt på målet. Hvis vi vedtager denne statut, kan vi efter min mening få sat en stopper for en - også for borgerne - fuldstændig uforståelig situation. Som De sagde, hr. formand, styrker vi EU’s troværdighed, Parlamentets troværdighed, statuttens troværdighed og også Rådets troværdighed, for endelig vil Rådet have accepteret statutten. Jeg mener, at formandskabet har udvist et engagement, som måske ikke altid har været tilstrækkeligt - jeg accepterer kritikken - men det, vi vil i dag, er at se et resultat og få truffet en afgørelse.
Endelig lægger vi stor vægt på det spørgsmål, der blev stillet af hr. Gargani om Europa-Parlamentets medlemmers immuniteter og privilegier, og vi forstår helt og aldeles Parlamentets ønske om at få dette spørgsmål afgjort. Rådet er enig i, at der skal vedtages en klar erklæring om dette emne, og vi håber at kunne få afgjort dette spørgsmål om immuniteter og privilegier inden for kort tid. 
Margot Wallström,
    Hr. formand, jeg glæder mig virkelig over den indsats, som ordføreren hr. Gargani, Parlamentet og det luxembourgske formandskab har ydet for at finde en løsning på spørgsmålet om en statut for medlemmerne, der er acceptabel for alle parter. Kommissionen kom med sin udtalelse om det oprindelige forslag til en statut i juni 2003. Den var positiv og indeholdt to generelle bemærkninger. For det første påpegede vi, at bestemmelserne i udkastet til statutten for medlemmernes privilegier og immuniteter er omfattet af primærlovgivningen og ikke kan ændres ved en akt baseret på EF-traktatens artikel 190. Disse bestemmelser er taget ud af det nye udkast.
Vores anden bemærkning drejede sig om de finansielle konsekvenser af statutten, og disse problemer er også løst. Vi har før tilsyneladende været tæt på en aftale, hvor alles forhåbninger så er bristet i sidste øjeblik. Jeg håber virkelig, at statutten vil blive vedtaget endeligt denne gang. 
Maria Berger,
   Hr. formand, jeg må tilstå, at jeg for få uger siden ikke længere troede på, at vi nogensinde ville komme så tæt på at træffe en beslutning om vores medlemsstatut, som vi er i dag. Denne uventede drejning kan vi især takke det luxembourgske formandskab for. Jeg kan imidlertid forestille mig, at dette formandskab hellere ville have haft succes på andre områder.
Jeg vil også gerne takke Dem, hr. formand for Parlamentet, for Deres indsats i dette spørgsmål og ligeledes formanden for Retsudvalget. Når vi nu er så tæt på statutten, så vil jeg også gerne nævne vores tidligere kollega og ordfører Willy Rothleys indsats for denne statut. Rådsformanden hr. Schmit har jo allerede peget på hans rolle. Jeg håber også, at jeg handler i hans ånd, når jeg minder om tre grundlæggende aspekter, som har gjort, at vi altid er gået ind for en fælles statut.
Senest siden indførelsen af direkte valg til Europa-Parlamentet i 1979 og den trinvise forbedring af Parlamentets rettigheder og beføjelser som medlovgiver i EU og som budgetmyndighed har det været helt urimeligt og uværdigt, at Parlamentets medlemmers rettigheder har været underlagt national lovgivning, og at vi er blevet holdt i snor af de nationale parlamenter. Det betød som bekendt også, at vi medlemmer af dette fælles Parlament nu er underlagt 25 forskellige nationale ordninger, hvilket er en hån mod princippet om ligeværdighed for alle medlemmer af Parlamentet.
De interne ordninger, som f.eks. kompensation for lave grundbeløb, er blevet kritiseret, ikke helt med urette. Alt dette er mindst tre gode grunde til, at enhver statut for medlemmerne er bedre end ingen statut. Det, der nu foreligger efter megen trafik frem og tilbage mellem Rådet og Parlamentet, er bestemt mere end det. Det er alt i alt et afbalanceret og forsvarligt forslag, som løser de tidligere nævnte grundlæggende problemer. Så må man tage med i købet, at vi nu med lange overgangsfrister nærmer os et fælles system.
Personligt havde jeg som mange andre gerne set, at nogle bestemmelser havde været anderledes, f.eks. hellere et højere bruttobeløb og til gengæld et lavere pensionsbidrag. Det er imidlertid åbenlyst, at dette hverken er tiden eller stedet til at komme med en masse forskellige og modstridende, individuelle varianter. Hvis vi vil have en statut, så er der kun denne, og derfor vil min gruppe stemme for statutten i morgen. For os ligger problemet imidlertid også i betragtning 12, som vi stemte imod allerede i Retsudvalget. Her har vi forlangt en delt afstemning, og min gruppe vil stemme imod denne betragtning 12. Vi ønsker imidlertid ikke, at statutten skal risikere at falde til jorden i sidste øjeblik på grund af dette spørgsmål om et aktuelt problem, som desuden ikke har retlig betydning.
Vi har også et problem med den ændring til artikel 23, der er blevet vedtaget i Retsudvalget, om at Europa-Parlamentet som europæisk institution ikke kun kan foretage betalinger i euro, men også i ikke-eurolandenes valutaer. Jeg synes, at det ville være upassende for Europa-Parlamentet ikke at foretage betalinger i euro. Desuden ville det være forbundet med mange administrative problemer for Parlamentet. Vi vil altså også vende os mod denne tilføjelse, som ikke var med oprindeligt.
Jeg vil gerne endnu en gang takke alle, som har medvirket. Jeg vil retfærdigvis også pege på, at vi vil komme med nogle tilføjelser til beslutningen, som jo skal vedtages i morgen. Dette vedrører særligt ønsket om en statut for assistenterne. Det er kun ret og rimeligt, hvis vi medlemmer i Parlamentet endelig får en fælles ordning, som også giver et nyt grundlag for vores medarbejderes retlige situation. Der er ikke tale om et færdigt lovkompleks, men vi bør i Parlamentet gøre alt for også at give vores medarbejdere fair bestemmelser.
Diana Wallis,
   Hr. formand, vi er der næsten: en statut for medlemmerne, der er smuttet fra os så mange gange. Dette må være vores bedste chance nogensinde, og på ALDE-Gruppens vegne vil jeg gerne takke det luxembourgske formandskab og Dem for at have bragt os så langt.
Det er naturligvis et kompromis, men det er et vigtigt kompromis af to årsager. For det første giver det lige løn for lige arbejde - og det betyder en lige og retfærdig behandling af alle vores kolleger. Det er naturligvis noget, der vedrører os indbyrdes, men det er et lille fremskridt for Europa. For det andet og måske endnu vigtigere vil det i forholdet mellem borgerne og os endelig skabe et gennemsigtigt system for udgifter baseret på de faktiske omkostninger. Vi får ryddet op og fjerner en konstant årsag til offentlig kritik. Det er et større skridt for Europa og Europa-Parlamentet, fordi det er en bekræftelse af Parlamentets modenhed.
ALDE-Gruppen vil af princip stemme mod alle ændringsforslag, inklusive betragtning 12. Det skyldes ikke, at vi ikke mener, at nogle af ændringsforslagene fortjener støtte. Vi ønsker naturligvis en bedre sprogordning for Parlamentet, naturligvis ønsker vi en statut for assistenter, naturligvis ønsker vi en løsning på pensionsfonden, og naturligvis vil vi gerne have det gennemført hurtigere. Det, vi ønsker os mest, er imidlertid en statut for medlemmerne, og ethvert ændringsforslag risikerer at ødelægge den følsomme balance i Parlamentet og over for Rådet. Hvis dette falder, så lad det være Rådets fejl, ikke Parlamentets. Ethvert ændringsforslag kan være potentielt ødelæggende i denne situation. Parlamentet skal udvise modenhed og tilbageholdenhed i morgen, stemme for det væsentlige og levere en statut for medlemmerne af Europa-Parlamentet. 
Monica Frassoni,
    Hr. formand, kære kolleger, også jeg vil gerne takke Dem og det luxembourgske formandskab for, at vi har nået dette resultat i dag. Da debatten om statutten for Europa-Parlamentets medlemmer begyndte, var den særdeles ædel. Man talte om immuniteter og status, og man ønskede på denne måde at understrege eksistensen af et overstatsligt Parlament, som er direkte valgt af det europæiske folk.
Derefter gik alting galt, og det blev til en debat om penge og forskellige tarveligheder, der i høj grad blev vanskeliggjort af nationale undtagelser, som delvist har frataget statutten dens europæiske værdi, idet der efterhånden udelukkende er tale om en pengebaseret statut. Selv om vi stemmer imod punkt 12, vil jeg opfordre formandskabet til at tage med i sine overvejelser, at det så afgjort ikke er dette punkt, der gør statutten mindre europæisk. Det var alle dem, som navnlig greb ind i skatteordningen, og som netop fjernede det egentlige europæiske indhold.
Når det er sagt, vil min gruppe i morgen være delt i to lige halvdele, nemlig dem, der undlader at stemme, og dem, som stemmer for. Der er nemlig nogle aspekter af denne statut, som vi har alvorlige problemer med, og det er navnlig pensionsspørgsmålet. Vi mener, at vi er borgere ligesom alle andre, og at det derfor er helt rimeligt, at man, når man har ret til pension, også på en eller anden måde bidrager og deltager i finansieringen af denne fond. Derfor vil nogle af vores medlemmer undlade at stemme om dette spørgsmål, men stemme for vores ændringsforslag.
På den anden side vil jeg gerne understrege, at vi går stærkt ind for denne statut. Også vi er helt klar over, at vi står i en situation, hvor det er nu eller aldrig.
Min sidste bemærkning er, at i disse år har ikke blot den luxembourgske regering, men også Rådet i sin helhed kompliceret situationen og gjort den meget vanskeligere, også fordi den har indført et nyt begreb, nemlig den - lad os kalde den for "udvidede" - samstemmende udtalelse, hvor man ikke blot nøjes med at sige ja eller nej. Vi håber, at også vi i Europa-Parlamentet kan benytte os af denne udvidede samstemmende udtalelse i fremtiden. 
Helmuth Markov,
   Hr. formand, kære kolleger, min gruppe er enig om, at vi har brug for en statut for medlemmerne. I alle grupper er der naturligvis meget forskellige meninger om den konkrete udformning af de enkelte aspekter, og det er der også i vores. Også derfor vil der ikke blive en fælles stemmeafgivelse i min gruppe.
Vi har altid krævet - og også understreget det med ændringsforslag til Rothley-betænkningen - at refusionen af rejseudgifter skal svare til de faktiske rejseudgifter, eftersom gennemsigtighed er det vigtigste princip. En refusion, som går ud over de faktiske udgifter, kan ikke accepteres. I øvrigt er der allerede i dag mulighed for at tilbagebetale for meget modtagne rejseudgifter, som f.eks. de tyske medlemmer allerede gør det i forbindelse med deres selvforpligtelse.
Hvad pensionsfondene angår, så er der hos os delte meninger om størrelsen af medlemmets andel i forhold til Parlamentets andel. Under alle omstændigheder støtter vi imidlertid det grundlæggende princip, som siger, at medlemmer som andre borgere skal betale til de sociale systemer og også skal yde deres andel ved finansieringen af pensionsfondene, selv om vi ved, at det ikke er et solidarisk pensionssystem, men en pensionsfond.
Det samme gælder for bidraget til ulykkesforsikringen. I vores debatter bør vi altid holde os for øje, at bidrag fra medlemmerne naturligvis også er nødvendige, fordi vi får vores løn fra skatteyderne. Vi går enstemmigt ind for princippet om lige løn for lige arbejde. Indkomstforskelle på op til 11.000 euro mellem medlemmer fra forskellige lande er uacceptable. Derfor er det rigtigt at indføre ens løn. Størrelsen kan man naturligvis diskutere. Og det er en selvfølge, at medlemmer, som får ens løn, også skal beskattes ens, dvs. efter europæisk skattelovgivning.
Hvis medlemsstaterne derudover skulle beslutte, at de vil opkræve forskellen mellem den europæiske og den nationale skattesats, så er det deres gode ret, under forudsætning af, at man undgår dobbeltbeskatning. 
Hélène Goudin,
   Hr. formand, Junilisten mener, at Europa-Parlamentets medlemmer skal modtage løn fra de respektive nationale parlamenter og have det samme vederlag fra Europa-Parlamentet. Subsidiaritetsprincippet skal være vejledende. Det er op til den enkelte medlemsstat at afgøre, hvilket vederlag der skal gives til landets parlamentsmedlemmer. De nationale vederlag til Europa-Parlamentets medlemmer er tilpasset til de faktiske lønninger og det omkostningsniveau, som gælder i de respektive medlemsstater. Parlamentsmedlemmerne bør få vederlag fra hjemlandet og betale skat i deres respektive hjemlande. Rent principielt mener vi ikke, at EU skal fastsætte lønnen for de parlamentsmedlemmer, som er blevet valgt af borgerne i hvert og et af EU's lande.
Det ville være urimeligt, hvis et medlem af Europa-Parlamentet i et lavtlønsland får flere gange højere løn end personer, som har tilsvarende eller højere poster i hjemlandet. En fælles statut for Europa-Parlamentets medlemmer kunne f.eks. få som konsekvens, at medlemmerne af Europa-Parlamentet fra et land får flere gange højere vederlag end deres eget lands stats- eller regeringschef. Det er vigtigt, at Europa-Parlamentets medlemmer ikke betragtes som en priviligeret elite af vælgerne i hjemlandet, men at betingelserne er nogenlunde i overensstemmelse med det nationale lønniveau for tilsvarende stillinger.
Det nuværende system med rejsegodtgørelse uden hensyn til de faktiske omkostninger, som er baseret på standardgodtgørelser, er efter vores opfattelse helt urimeligt. Europa-Parlamentets medlemmer skal kun modtage godtgørelse for de faktiske omkostninger, der opstår i forbindelse med rejser. Systemet med rejsegodtgørelse kan reformeres, uden at en fælles statut for Europa-Parlamentets medlemmer vedtages. Junilisten har af de grunde, som er angivet her, valgt at stemme nej til forslaget.
Afslutningsvis vil jeg påpege, at Europa-Parlamentets medlemmer kaldes for i statutten. Det forekommer derfor mærkværdigt, at man i visse lande betegner sig selv som. Sådanne udtryk er forældede i et demokratisk EU.
Umberto Pirilli,
    Hr. formand, kære kolleger, jeg vil ikke holde den tale, som jeg havde forberedt, og det undskylder jeg, men hr. Schmits tale tvinger mig til hurtigt at ændre indholdet i min tale.
Jeg finder udtrykket "samme løn for samme arbejde" helt uhørt. Det siger jeg som advokat og jurist, for det er utænkeligt, at et parlamentsmedlem kan fremstille sig selv som en arbejdstager, der får løn. Parlamentsmedlemmet modtager et vederlag og har således en værdighed, og hvis vi vil give Parlamentet denne værdighed tilbage, skal vi være de første til at overholde reglerne, som også er adfærdsregler foruden de skrevne regler, der ikke altid overholdes.
En af disse regler er, at EU-lovgivningen skal sikre lighed. Jeg vil spørge hr. Schmit, om man følger lighedsprincippet, når man for et femstjernet hotel i et af de nye EU-lande betaler et beløb svarende til 40 euro, sådan som vi oplevede det i Krakow i Polen for to uger siden, mens man betaler et beløb på 500 eller 700 euro for et hotel i samme kategori i Rom, Paris eller en anden af Europas hovedstæder. Mens man kan spise frokost på en restaurant for 10 euro i et østeuropæisk land, koster det 70, 80 eller 100 euro i Italien, Tyskland eller Frankrig på en restaurant af samme standard. Vi spiller skuespil i dag, og vi er helt bevidste om, at vi mildest talt er hykleriske. Ud fra et juridisk synspunkt mener jeg, at dette er uacceptabelt, også fordi den fortolkning, som vi hermed giver - og her vil jeg blot minde om artikel 9 og 10, hr. formand - er, at parlamentsmedlemmerne har ret til et passende vederlag, som sikrer deres uafhængighed.
Men hvad er passende, og hvad er et parlamentsmedlems uafhængighed? Uafhængighed i forhold til hvad, hvis parlamentsmedlemmets værdighed i artikel 10 betragtes som 38,5 % af den grundløn, som en dommer ved De Europæiske Fællesskabers Domstol oppebærer? Jeg beder om, at dette ikke bliver nævnt. Uanset hvilket vederlag der fastlægges, bør det ikke forbindes med en tjenestemand. Parlamentsmedlemmets værdighed bygger på, at det er direkte valgt af folket. At være valgt af en italiensk vælgerskare på 15 millioner vælgere, sådan som jeg er, er ikke det samme som at være parlamentsmedlem i en forud fastsat liste, som er opstillet af partierne i et andet land, hvor man ikke har nogen udgifter ...
Hans-Peter Martin (NI ).
   - Hr. formand, Dette er uden tvivl et historisk øjeblik i Parlamentets historie. Formelt er denne forhandling og afstemning illegitim, og hvad indholdet i statutten angår, så står vi nu over for en privilegiepakke, som undergraver demokratiet. En prognose: Det, som De, kære kolleger, med Deres overvældende flertal i dag og i morgen vel endegyldigt sætter i vej, vil gå over i historien som et afgørende søm i EU's ligkiste. Det fører netop til den ophøjethed for en folkelig repræsentation, som får så mange til kun at se de virkelige problemer, som det handler om i Europa, fra helikopterperspektiv - om det nu er privilegier med hensyn til maden eller noget andet.
For seks år siden kom jeg hertil som overbevist EU-tilhænger, som spidskandidat for det parti, som nu repræsenteret ved formanden har forsædet her og sætter dette i vej. Jeg troede, vi kunne gøre det, undslippe globaliseringsfælden og gennemføre den europæiske drøm. I stedet har jeg i disse seks år måttet opleve, hvordan europafælden bliver forberedt her skridt for skridt, fejlbeslutning for fejlbeslutning, privilegiepakke for privilegiepakke. Det er tragisk!
Alligevel er jeg fortsat overbevist om, at det er muligt på europæisk niveau at nå frem til et ægte, seriøst demokrati, men naturligvis ikke på denne måde! Samtidig er især den blindhed, som man igen og igen må bebrejde flertallet i Parlamentet, en fornærmelse mod de blinde. Min bedstefar var blind, og alligevel meget følsom, han fornemmede og opfattede en hel del. Det gør de fleste af Dem her desværre ikke.
Længe leve en ægte, demokratisk, folkeligt forankret parlamentarisk institution, som også binder de forskellige folk sammen! Det er det her imidlertid ikke - det her er et reservat for de privilegerede. 
Luigi Cocilovo (ALDE ).
   - Hr. formand, kære kolleger, på et minut kan man kun nå at holde en tale i telegramstil. Min første bemærkning i telegramstil er så afgjort en tak til rådsformandskabet for at have arbejdet for, at denne forhandling kom på dagsordenen igen.
Med en endnu mere overbevist bemærkning i telegramstil vil jeg gerne rette en tak til Parlamentet. Det giver De mig sikkert lov til, for vi når nu en målsætning, der efter min mening er af stor politisk værdi som et bevis på det fremskridt, vi har gjort i retning af Europas politiske integrationsproces, nemlig ved at understrege den parlamentariske funktions sammenhængende rolle. Parlamentet har også accepteret en række kompromiser, som vi efter min mening ikke må se bort fra.
Man påberåber sig princippet om ikke-diskrimination, som er et ukrænkeligt princip. Det er en af årsagerne til, at jeg overbevist stemmer for disse forslag, men princippet om ikke-diskrimination må heller ikke baseres på en sammenligning med medlemmerne af de nationale parlamenter. Efter min mening er det forkert at fremstille det som et privilegium, at vederlags- og godtgørelsesordningen er forskellig fra de nationale parlamentsmedlemmers, mens man ser bort fra den kendsgerning, at det var den eneste betingelse for at undgå, at medlemmerne af Europa-Parlamentet hierarkisk set bliver betragtet som underordnet medlemmerne af de nationale parlamenter.
Det samme gælder på andre områder. Tillad mig dog at slutte min tale med en meget kort bemærkning, hr. formand. Vi når nu endelig en målsætning, der yder retfærdighed til de mange falske debatter og provokationer, når det gælder gennemsigtigheden. Det får vi at se. Det får vi at se, når vi endelig indfører en ordning med en såkaldt godtgørelse af de reelle udgifter og opdager konsekvenserne for Parlamentets budget.
Nicolas Schmit,
    Hr. formand, meget hurtigt, jeg mener, denne statut er et spørgsmål om gennemsigtighed. Den ændrer en situation, jeg ved ikke, om man kan tale om en privilegeret situation, som hr. Martin netop sagde, men en situation, hvis princip i hvert fald er uacceptabelt. Er det naturligt, at et parlamentsmedlem tjener 700 eller 800 euro, mens et andet medlem tjener 10-12 gange så meget eller endnu mere? Er det naturligt i en hvilken som helst forvaltning, en hvilken som helst tjeneste, at refunderingerne overhovedet ikke er omfattet af nogen form for gennemsigtighed?
Jeg tror, at borgerne forstår den gennemsigtighed, statutten indebærer, for borgerne forstår ikke, hvorfor man får refunderet 10 gange det, ens flybillet har kostet. Det forstår de ikke. Så hvis det er dét, der bliver ændret, synes jeg allerede, det er en stor ting.
Personligt vil jeg sige helt klart, at jeg ikke vil have, at statutten nu bruges til folkeforførelse. Det gør Parlamentet ære, at det har vedtaget denne statut eller vedtager den i morgen. Det skal vi takke det for, takke det for dets store indsats. 
Giuseppe Gargani (PPE-DE ),
    Hr. formand, kære kolleger, jeg vil blot komme med en hurtig bemærkning. Jeg er tilfreds med denne forhandling, som praktisk taget har fremhævet vores arbejde - hvilket glæder mig - og jeg tror, at vi dermed har lagt den rette vægt på en vigtig dag for Parlamentet, hvis vi når til en afslutning.
Det er mig en glæde at kunne takke Parlamentets formand for hans samarbejde og hr. Schmit for hans indsats i forbindelse med statuttens første del, som skal vedtages af Rådet med et andet forløb og en anden procedure, samt for hans vilje til i de sidste timer her i aften og i morgen at nå frem til et kompromis om betragtning 12, som jeg stadig betragter som vigtig for selve statuttens retsgrundlag, hr. formand. 
Formanden.
   - På egne og institutionens vegne vil jeg også takke det luxembourgske formandskab. Det var en varm kartoffel, som alle ønskede at give videre til den næste i rækken i håbet om, at de ikke skulle holde den alt for længe.
Det luxembourgske formandskab har haft det fornødne mod til at se problemet i øjnene og afsætte en masse tid, energi og fornuft til at løse det. Der er tale om et kompromis, der ikke tilfredsstiller alle fuldt ud, men som forhåbentlig vil gøre en ende på en langvarig og med ministerens ord uacceptabel situation.
Under alle omstændigheder vil Parlamentet udtrykke sin holdning i morgen under afstemningen. Jeg vil blot udtrykke min personlige taknemmelighed over for det luxembourgske formandskab. Afstemningen finder sted i morgen, hvor de ærede medlemmer vil beslutte, om de godkender eller forkaster ordførerens tekst.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Elisabeth Schroedter (Verts/ALE ).
    Det hører til det luxembourgske formandskabs store succeser, at det er lykkedes det at opnå enighed om statutten for medlemmerne. Med statutten for medlemmerne kan mange gråzoner og utilstrækkelige bestemmelser fjernes. Derfor er der efter min opfattelse ingen mening i endnu en gang at modsætte sig dette kompromis. Europæiske bestemmelser giver større gennemsigtighed for borgerne end 25 eller 27 nationale regler og x antal forskellige tilladte og ikke tilladte kompensationsmekanismer. Jeg er klar over, at også dette kompromis stadig har mangler, som ikke er til at overse. Et centralt problem er fortsat pensionsordningen (vedrører artikel 14). Her må der etableres en fond med bidrag fra medlemmerne. Vi har nu mistet vores ændringsforslag 1 om dette. Jeg er imidlertid overbevist om, at der fortsat er mulighed for at finde en løsning under statutniveau, og jeg vil fortsat arbejde for en sådan ordning, som skal supplere statutten. Statutten for medlemmerne giver os nu også langt om længe mulighed for at udarbejde en statut for assistenterne. Parlamentet må nu så hurtigt som muligt afslutte arbejdet med denne med et positivt resultat.

Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er indlæg af et minuts varighed om politisk vigtige sager. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
    -  Hr. formand, jeg var overrasket over at læse i en britisk avis, at der bor flere hundrede nazikrigsforbrydere i Det Forenede Kongerige. Der er bl.a. tale om 75 fangevogtere fra Auschwitz, der aldrig er stillet til ansvar for deres handlinger. Jeg vil minde Parlamentets medlemmer om, at dødsfabrikken Auschwitz-Birkenau var den mest gruopvækkende af alle koncentrationslejrene. Jeg er forfærdet over sådanne beretninger - specielt fordi kun 700 af de 8.000 fangevogtere eller under 10 % er stillet for en domstol. De fleste af disse retssager fandt sted i Polen.
Jeg vil opfordre parlamentsmedlemmerne, den britiske regering og alle samvittighedsfulde mennesker til at huske de forbrydelser, der blev begået, og til ikke at vende ryggen til ofrene eller tage voldsmændenes parti. Det er en fornærmelse mod europæernes værdighed og helt igennem forkasteligt, at mordere fra Auschwitz-Birkenau mødes med overbærenhed og mildhed i en af EU's medlemsstater. Jeg vil derfor opfordre Parlamentets formand til hurtigst muligt at træffe de nødvendige foranstaltninger for at drage den britiske regering til ansvar i denne sag.
Jörg Leichtfried (PSE ).
   - Hr. formand, kære kolleger, i tilknytning til min sidste tale i Strasbourg vil jeg gerne endnu en gang behandle spørgsmålet om støtte til transport af levende kvæg. Eksportrestitutionerne til transporter af levende kvæg er og bliver en skandale. De er især en skandale, fordi størstedelen af disse subsidier på den ene side kommer landbrugsindustrien til gode og på den anden side også mellemhandlerne og de store mellemhandlere, og netop de små og mellemstore landbrug næsten ikke eller kun minimalt profiterer af disse subsidier.
Det er imidlertid også op til os. Også vi kan skabe visse ændringer på dette område, og jeg vil gerne pege på, at det ofte er nok at ændre på omkostningerne på visse områder for at minimere diverse fremgangsmåder eller helt bringe dem til ophør. Jeg vil bede Dem om også at tage højde for dette aspekt under forhandlingen om direktivet om omkostninger for landevejstransport. Her ville vi nemlig have mulighed for at gå lovgivningens vej.
Jeg vil også gerne endnu en gang bede Kommissionen og Ministerrådet om at tage fat på en reform af dette system for dels at bringe dyrenes lidelser til ophør og dels at støtte de små og mellemstore landbrug. 
Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
Formanden.
   - Desværre er der for øjeblikket ikke tolkning fra det sprog, De har valgt at tale på. Derfor er Deres indlæg ikke blevet oversat. 
Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, som irsk taler glæder jeg mig over beslutningen om at give det irske sprog status som officielt arbejdssprog i EU. Jeg vil rette mine lykønskninger og en varm tak til dem, der har været involveret i kampagnen for at give det irske sprog status af officielt arbejdssprog i EU. Jeg vil bede Parlamentets formand viderebringe vores tilfredshed med dette til Rådet og anmode om, at der gøres alt, hvad der er muligt frem til den 1. januar 2007 for at opfylde de behov, der udspringer af denne nye status, og sikre, at Europa-Parlamentet og de øvrige EU-institutioner vil kunne yde de relevante tjenester på irsk. 
Urszula Krupa (IND/DEM )
    -  Jeg ønsker at protestere over for Parlamentet over bagtalelsen af polakker og Polen som helhed betragtet. Polen er et land, der kan tjene som model for multikulturel sameksistens i betragtning af landets mange nationale mindretal.
I Kommissionens seneste rapport om racisme og intolerance beskyldes Polen for antisemitisme og forskelsbehandling af romaer. Rapporten fordømmer nationale bevægelser og fremhæver , selv om den forsøger at give et objektivt og sandfærdigt billede af virkeligheden.
Antisemitisme har altid ligget fjernt fra polakkernes kristne livssyn, hvorimod de tyske nazister og det totalitære sovjetiske regime påførte millioner af mennesker fysiske og psykiske skader. Lige siden Polen genvandt sin uafhængighed, har man forsøgt at klandre polakkerne for disse skader.
Selv den jødiske diaspora i Polen protesterer imod rapportens beskyldninger om antisemitisme. Til gengæld nævner rapporten ikke de antipolske synspunkter, der ofte kommer til udtryk i specielt de medier, der er overtaget af fremmed kapital.
Vi kræver derfor, at rapporten rettes, og at disse fornærmelser trækkes tilbage. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   - Hr. formand, mine damer og herrer, jeg har endnu et bidrag til det foregående emne.
Datoen den 17. juni 2005 vil gå over i den europæiske historie som en fiasko. Efter et klart signal fra Europa-Parlamentet, da vi med et stort flertal godkendte Böge-betænkningen om de finansielle overslag, ventede vi spændt på resultatet af topmødet, idet vi håbede på en positiv afslutning. Det fik vi ikke. En femtedel af EU-25 skilte sig på egoistisk vis ud, og det udvidede EU fik endnu et slag i ansigtet. Det skete trods indstillingen hos de fattigere EU-10-lande, der var villige til at acceptere et kompromis og tilmed tab på grund af ønsket om at nå frem til en aftale.
Med de lidet vellykkede folkeafstemninger om forfatningstraktaten og budgetfiaskoen på topmødet i juni har vi desværre påbegyndt opbygningen af en ny europæisk mur mellem de gamle og de nye EU-lande. Og ordet "borger" har endnu en gang kun været noget, som vi politikere har talt om. Lad os imidlertid ikke glemme, at det kinesiske tog drøner ind i Europa med astronomisk hast. Vi har bremset eller tilmed omdirigeret det europæiske tog hele tre gange. Hvis ikke vi snarest puster nyt liv i EU, kan vi blive nødt til at omdøbe den ikke-indfriede Lissabon-strategi til "den europæiske tragedie". 
Kartika Tamara Liotard (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, i den nordlige del af Limburg i Nederlandene overtrædes miljøstandarderne allerede kraftigt, bl.a. på grund af beliggenheden og vejnettets tæthed. Gennem kombinationen af motorvej A74 og A73 opstår der en endnu mere uheldig situation. A74 vil tiltrække mange ekstra lastbiler, og disse lastbiler er store forurenere. Myndighederne tager ikke Nederlandenes og Europas miljøstandarder alvorligt, når de planlægger at anlægge A74 i dette område. Mængden af fint støv vil øges dramatisk. Hvordan er det muligt, at vi fortsætter på denne måde? For nylig konstaterede vi, at heller ikke Europa længere vil opfylde Kyoto-målene på denne måde. Denne A74-strækning er en motorvej mod helvede. Hvis vi vil opfylde Kyoto-målene, er vi nødt til at gå den modsatte vej. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A6-0188/2005) af Cashman for Udvalget om Borgernes Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om indførelse af en fællesskabskodeks for personers passage af de fælles grænser (KOM(2004)0391 - C6-0080/2004 - 2004/0127(COD)).
Nicolas Schmit,
    Hr. formand, for 14 dage eller tre uger siden fejrede vi Schengen-aftalernes 20-års jubilæum. Disse aftaler åbnede en ny dimension, et nyt perspektiv for Europa. Jeg mener, at den forordning, vi taler om her i aften, og som blev vedtaget ved førstebehandlingen i Parlamentet og Rådet, er et godt signal 20 år efter Schengen-aftalernes indgåelse.
Her har vi nået et mål, et mål, Det Europæiske Råd opstillede for os på dets møde i Thessaloniki den 19. og 20. juni 2004. Vi har altså nået dette mål i noget, der ligner rekordtid, for den omarbejdelse, der sker inden for rammerne af denne forordning, har på den ene side til hensigt at fjerne håndbogens forældede forhindringer og på den anden side at udvikle, at klarlægge visse andre bestemmelser med udgangspunkt i en analyse af de problemer, der dagligt opstår ved Unionens ydre eller indre grænser. 
Forordningen er imidlertid mere end blot en omarbejdelse, da den opstiller en veritabel kodeks for personers passage af grænserne - og ikke kun de ydre grænser, men også, som jeg sagde tidligere, de indre grænser i lyset af den ubestridelige komplementaritet mellem disse. Derudover løser forordningen problemet med håndbogens tvetydige retsgrundlag, idet den skaber en egentlig retsakt indeholdende alle de grundlæggende principper og regler om grænser.
I afsnittet om indre grænser gentages Schengen-konventionens bestemmelser om afskaffelse af personkontrol ved de indre grænser og procedurerne for genindførelse af midlertidig kontrol i tilfælde af trusler mod den offentlige orden eller en medlemsstats sikkerhed. I denne forordning tilpasses bestemmelserne til Fællesskabets institutionelle rammer. 
Hvad angår de ydre grænser, gentages de væsentligste grundprincipper for kontrol ved disse grænser, som fremgår af Schengen-konventionen og visse afsnit i Den Fælles Håndbog. De praktiske retningslinjer for gennemførelsen af denne kontrol beskrives i bilagene og underkastes for størstedelens vedkommende - ligesom selve teksten - den fælles beslutningsprocedure.
Arbejdet med fællesskabskodeksen blev indledt den 2. juli 2004 under det nederlandske formandskab og er blevet videreført energisk under hele det luxembourgske formandskab. På mødet i Coreper den 1. juni blev der opnået bred enighed om teksten og kodeksen, og den 13. juni vedtog Udvalget om Borgernes Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender kompromisændringsforslagene enstemmigt. Fællesskabskodeksen er det første instrument inden for området asyl, indvandring, visum og grænser, der skal vedtages ved fælles beslutningstagning med Parlamentet. Derfor er det meget vigtigt, at den bliver vedtaget ved førstebehandlingen, så der på den ene side skabes tillid mellem Parlamentet og Rådet, og på den anden side skabes præcedens, så det fremtidige arbejde med sager efter den fælles beslutningsprocedure bliver mere effektive. Dens vedtagelse viser også, at den fælles beslutningsprocedure bestemt ikke er et instrument, som forsinker fremskridtene, men som tværtimod fremskynder dem, er mere effektiv og især sætter dem ind i en stærkere demokratisk kontekst.
Formandskabet vil gerne takke Parlamentet, og især ordføreren hr. Cashman, for at have arbejdet sammen med formandskabet, med Rådet, med åbent sind, i gennemsigtighed og tillid. Takket være dette samarbejde er vi nået frem til et kompromis, alle tre institutioner kan tilslutte sig. Faktisk er det takket være Parlamentets ændringsforslag, at kodeksen for personers passage af grænserne sikrer større gennemsigtighed og bedre beskyttelse af EU-borgerne og tredjelandsborgerne.
Jeg synes, vi har talt meget om krise i dag, om krisen i EU. Ja, vi har store problemer, enorme problemer, men jeg mener, at den akt, vi i aften er ved at gøre klar til at vedtage ved førstebehandlingen, og som bliver vedtaget i morgen, viser, at EU er i stand til at træffe beslutninger, komme videre i borgernes interesse og især, som jeg sagde tidligere, at gøre det demokratisk med Parlamentets støtte. Jeg mener, det er dét, der er vigtigt, for inden for et område, som i højeste grad vedrører borgerne, har den fælles beslutningsprocedure endelig fundet sin rette plads takket være Amsterdam-traktatens gennemførelse.
Formandskabet vil ligeledes gerne takke Kommissionen for dens indsats og bistand med værdifuld teknisk viden under hele arbejdets forløb. Uden dette ville kodeksen ikke være blevet til noget. Jeg synes, det er en god aften. Vi er ved at gøre klar til at vedtage et vigtigt dokument, og jeg vil gerne på formandskabets vegne takke Parlamentet og Kommissionen for deres samarbejde. 
Franco Frattini,
    Hr. formand, mine damer og herrer, det glæder også mig at kunne konstatere, at vi her i aften - sådan som hr. Schmit sagde lige før - viser et særdeles positivt eksempel på institutionelt samarbejde mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen, og at vi gør dette med et instrument, nemlig den fælles beslutningsprocedure, som i dag finder sin første virkeligt vigtige anvendelse på et område, der berører borgernes dagligdag.
Ordføreren har så afgjort udført et glimrende stykke arbejde, og det samme kan siges om formandskabet. Det luxembourgske formandskab ønskede med rette at gøre en indsats - hvilket Kommissionen hele tiden har støttet det i - for at kunne give Parlamentet et velafbalanceret forslag til afstemning ved førstebehandlingen.
Der er mange fordele ved dette forslag, og det svært at nævne dem alle sammen på få minutter. Den første fordel er den balance, der er fundet mellem nødvendigheden af at stadfæste princippet om personers frie bevægelighed inden for EU og det lige så vigtige krav om effektive kontroller ved EU's ydre grænser. Den anden store fordel er, at nogle af de procedurer, der er indført på rent mellemstatsligt plan, er blevet tilpasset til en EU-sammenhæng.
Vi har gjort et fremskridt. Her tænker jeg på princippet om genindførelse af kontrollen ved de indre grænser af åbenlyse politimæssige årsager og af reelle sikkerhedsgrunde. Det var et yderst vanskeligt spørgsmål, og ethvert fejltrin ville virkelig have givet bagslag. Der er desuden et positivt aspekt for Kommissionen, nemlig Kommissionens engagement og aktive deltagelse i processen med kontrollernes genindførelse.
Jeg tror, at det er et andet vigtigt tegn på, at Kommissionen kan give et konstant - og efter min mening også effektivt, hvilket jeg naturligvis vil gøre en indsats for - bidrag til denne forordnings optimale gennemførelse.
Til sidst vil jeg sige, hr. formand, at disse signaler er de signaler, som de europæiske borgere venter på. Det er signaler om tillid til et levende Europa og EU, der fortsat kan gøre fremskridt og opnå konkrete resultater. Sikkerhed og frihed er to af de søjler, som EU bygger på, og der er en god balance i dette forslag - jeg vil endda sige, at det er et eksemplarisk tilfælde, som bør huskes. 
Michael Cashman (PSE ),
   Hr. formand, det har været et virkeligt privilegium at arbejde med denne sag, hovedsagelig fordi folk fra starten fortalte os, at vi ikke kunne afslutte det under det østrigske formandskab for slet ikke at tale om det luxembourgske formandskab.
Spørgsmålets betydning er blevet fremhævet af de foregående talere. Det er første gang, at Parlamentet har handlet inden for den fælles beslutningsprocedure på området asyl, indvandring og grænsekontrol. Det er utroligt vigtigt, at Parlamentet har behandlet denne sag på en moden, fornuftig og praktisk måde. Ønskesedler hører fortiden til. Vi har naturligvis ikke opnået alt det, vi ønskede i Parlamentet; vi er klar over, at det ligger i kompromisets natur. Det betyder ikke, at kompromis er et grimt ord, det er et fantastisk ord. Kompromis er selve det begreb, som det europæiske projekt blev bygget på tilbage i de tidlige 1950'ere og i 1957. Jeg er stolt over, at vi i dag er lovgivere. Her i Parlamentet og ligeledes i de øvrige institutioner taler vi for meget og leverer ikke nok. I aften lovgiver vi og gennemfører ændringer, der får en reel virkning i det virkelige liv.
Som vi nævnte tidligere, kan vi hver især, navnlig som politikere, forvandle et afgørende øjeblik til en krise. Men hvad opnår vi ved det? Vi styrker rent faktisk euroskeptikernes og europahadernes argumentation om, at Parlamentet ikke betyder noget og ikke opnår noget. Vi har problemer, men ud af problemerne opstår en genfødsel, en renæssance. Uden en renæssance er der intet til fremtiden. Så fælles beslutningstagning behøver ikke gå langsomt, men den skal være grundig, og den skal bygge på en absolut gensidig respekt for alle parter i forhandlingerne.
Hvorfor har vi opnået så meget? Fordi vi har gjort det på det grundlag, at kun ved at handle sammen kan vi opnå mere, end vi nogensinde ville kunne ved at handle alene.
Jeg må takke mine medordførere. Der har ikke været skyggeordførere på denne betænkning; vi har været ligesom ordførere, deltaget på lige fod, og uden dem kunne vi ikke have fremlagt dette dokument i dag.
Jeg vil gerne takke hr. Battilocchio for udtalelsen på Udviklingsudvalgets vegne. Vigtigere endnu vil jeg gerne takke de mennesker, der sidder bag os - nogle gange synlige, andre gange usynlige, nemlig vores assistenter og rådgivere, uden hvem vi ikke kunne udføre dette arbejde. Disse mennesker bliver så sjældent takket.
Så lad mig gentage, at vi har opnået meget. Vi har styrket Parlamentets rolle, navnlig ved at genindføre indre grænser. Vi har styrket Kommissionens rolle, men igen ville jeg ønske, at vi kunne have gjort mere i forbindelse med stikprøvekontroller af overholdelsen af Schengen-bestemmelserne, men det var ikke muligt. Jeg ønskede en appelret, eller at De Europæiske Fællesskabers Domstol skulle have beføjelser på området. Det opnåede vi ikke, men vi opnåede en hel del mere. Vedrørende forskelsbehandling i henhold til artikel 13 i Amsterdam-traktaten er der f.eks. retten til, at den indgående kontrol skal udføres med værdighed og om nødvendigt på et ikke-offentligt område. Hvis indrejse nægtes, vil der blive afgivet tydeligere forklaringer af grundene til denne afvisning og retten til appel, når appellanten er vendt tilbage til oprindelseslandet. Og når vedkommende får medhold i appelsagen, vil der blive sørget for den nødvendige erstatning og berigtigelser i henhold til den nationale lovgivning. Vi har styrket og bevaret princippet om fri bevægelighed for EU-borgere og andre med opholdsret, hvilket i henhold til en Eurobarometer-undersøgelse opfattes som den største enkelte fordel ved EU.
Som et supplement til selve korpus er bilagene utroligt vigtige, når vi skal tilpasse og revidere denne forordning på et senere tidspunkt. Kommissionen skal udarbejde regelmæssige rapporter om gennemførelsen af forordningen. Som noget meget vigtigt har vi også erklæringen fra Rådet og Parlamentet om statsløse borgere, hvor det hedder, at "Europa-Parlamentet og Rådet anmoder Kommissionen om at forelægge forslag inden for rammerne af revisionen af forordning (EF) nr. 539/2001 med henblik på at undtage indehavere af fremmedpas og pas tilhørende ikke-statsborgere fra visumpligten".
Jeg er stolt af det, vi har gjort, jeg er stolt af samarbejdet, og nu venter jeg på at lytte til mine medordførere. 
Alessandro Battilocchio (NI ),
    Hr. formand, kære kolleger, som ordfører for Udviklingsudvalget vil jeg gerne starte med at lykønske hr. Cashman med hans fornuftige arbejde og glimrende forslag. Hans betænkning indeholder og supplerer en stor del af de bemærkninger, som jeg har medtaget i den udtalelse, jeg har udarbejdet på Udviklingsudvalgets vegne.
Jeg vil ligeledes gerne understrege den politiske værdi af den efter min mening meget positive kendsgerning, at medlemmerne af Europa-Parlamentet for første gang kan følge den fælles beslutningsprocedure på dette område. En af de talrige muligheder, som vi går glip af, hvis EU-forfatningens ratificeringsproces går i stå efter Frankrigs og Hollands nej, er også for første gang at kunne føre en indvandringspolitik, som er fælles for alle medlemsstaterne.
Hvad dette spørgsmål angår, har Europa-Parlamentet flere gange gjort opmærksom på nødvendigheden af at finde en balance mellem de europæiske borgeres, indvandrernes, medlemsstaternes og udviklingslandenes interesser. Det er ikke noget let regnestykke, men det er nødvendigt at gøre en indsats for at finde en balance mellem landenes krav om sikkerhed, som skal forsvares og sikres, og en åbenhedspolitik over for dem, som lovligt rejser til Europa for at få bedre leveforhold.
Vi skal nemlig huske, at vi i EU også har nogle humanitære forpligtelser. Derfor er det rigtigt at foretage de nødvendige grænsekontroller for at regulere visum- og asylansøgernes indrejse, men vi må ikke undlade at anlægge en overordnet indfaldsvinkel, som er solidarisk og respekterer menneskerettighederne, navnlig ved humanitære katastrofer som de nylige tilfælde med tsunamien og situationen i Darfur.
Tredjelandsborgerne skal informeres nøje om indvandringsbestemmelserne og om kontrolmetoderne. Kriterierne for at nægte adgang skal være objektive og verificerbare, så man undgår de uheldige og desværre hyppige episoder med diskrimination, som desværre også finder sted i dag. Der skal være strenge kontroller, som er baseret på en klar lovgivning, og respekt for den enkeltes rettigheder. EU's indsats på dette vanskelige område skal bygge på disse to uadskillige aspekter. Det bliver ikke let, men det er en udfordring, som Europa i dag skal tage op og være i stand til at løse. 
Manuel Medina Ortega (PSE ),
   . - Hr. formand, mit indlæg her i aften er ret tilfældigt, fordi det vedrører undersøgelsen af retsgrundlaget for den foreslåede forordning. På et tidspunkt ønskede ordføreren at få ændret undtagelsen i artikel 22 i Schengen-gennemførelseskonventionen, og han stillede derfor ændringsforslag 85 og 70. I henhold til konventionens artikel 22 skal udlændinge melde deres indrejse til de kompetente myndigheder enten ved indrejsen eller senest tre arbejdsdage efter indrejsen, og medlemsstaterne skal selv vedtage betingelserne og undtagelserne på området.
Udvalget om Borgernes Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender tog sagen op med Udvalget om Retlige Anliggender, og efter at have undersøgt den, konkluderede sidstnævnte, at ændringsforslaget ville nødvendiggøre en revision af retsgrundlaget, og at traktatens artikel 62, stk. 1, og artikel 62, stk. 2, ikke ville være tilstrækkelige, men at traktatens artikel 62, stk. 3, også ville være nødvendig, da den nævner betingelserne for, at tredjelandsstatsborgere kan rejse frit i medlemsstaternes område i længere end tre måneder.
Det var udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender. Ordføreren indgik efterfølgende en aftale med udvalget herom, og han fandt det ikke længere nødvendigt at fortsætte med ændringsforslaget. Derfor er det nu ikke nødvendigt at ændre retsgrundlaget. Under alle omstændigheder ved vi nu, at det ved henvisninger til Schengen-aftalerne ikke kun er nødvendigt at henvise til stk. 1 og stk. 2 i artikel 62, men også til stk. 3. 
Stefano Zappalà,
    Hr. formand, kære kolleger, det forslag, som vi drøfter i dag, tager sigte på indførelsen af en fællesskabskodeks for personers passage af grænserne. Det falder inden for Amsterdam-traktaten, og det var takket være denne traktat, at Schengen-reglerne blev medtaget i de europæiske rammer.
Det er Parlamentets første egentlige lejlighed til at behandle dette spørgsmål fuldt ud, idet vi holder os for øje, at forslaget er gået fra høringsproceduren til den fælles beslutningsprocedure som følge af den beslutning, der blev truffet på Rådet i Haag.
Dette komplekse og omfattende spørgsmål har to hovedmålsætninger. For det første at styrke de gældende bestemmelser om passagen af de ydre grænser, sådan som der er taget højde for i Schengen-konventionen, og for det andet at udvikle disse bestemmelser yderligere, navnlig hvad passagen af de indre grænser angår.
Forslaget er opdelt i fire afsnit. Første afsnit indeholder de almindelige bestemmelser, i andet afsnit reguleres passagen af de ydre grænser og betingelserne for indrejse i Schengen-området, og tredje afsnit omhandler de indre grænser. Det slås i tredje afsnit fast, at enhver form for kontrol er afskaffet, og det specificeres, i hvilke tilfælde og på hvilke betingelser en sådan kontrol kan genindføres. Endelig indeholder fjerde afsnit de afsluttende bestemmelser.
En stor del af ordførerens ændringsforslag tager sigte på at gøre visse aspekter af Kommissionens forslag klarere ved hjælp af en rent sproglig forbedring. Disse ændringer har til formål at forbedre tekstens kvalitet og samtidig gøre artiklerne klarere og forenkle dem. Alt dette bliver meget nyttigt, når grænsepassagekodeksen træder endeligt i kraft og bliver dagligt brugt af grænsevagterne og myndighederne.
Ordføreren har udført et prisværdigt stykke arbejde i tæt samarbejde med alle skyggeordførerne og de politiske grupper, og han har personligt undersøgt, hvordan grænserne krydses i dag. Takket være denne fortsatte dialog har ordføreren efterkommet alle de anmodninger, der blev rettet til ham. Han har desuden ført lange forhandlinger med Rådet og med det luxembourgske formandskab, og derfor er det ønskeligt, at betænkningen bliver vedtaget under det nuværende formandskab.
Det kompromis, der er indgået med de forskellige politiske grupper i samråd med Rådet og Kommissionen, blev enstemmigt vedtaget af Udvalget om Borgernes Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender. Før afstemningen i udvalget sikrede jeg mig personligt, at også næstformand Frattinis kabinet gik ind for betænkningen, og også i dette tilfælde kunne jeg konstatere en meget positiv holdning til de enkelte ændringsforslag, der er stillet.
Netop på grund af denne generelle konsensus, som er opnået ved hjælp af en kompliceret række bilaterale og multilaterale kompromiser, burde betænkningen på nuværende tidspunkt ikke blive ændret, og derfor er det ønskeligt, at den bliver vedtaget i sin helhed. Da jeg har fulgt betænkningens udvikling og ned til mindste detalje konstateret, at der ikke er nogen problemer, foreslår jeg personligt som skyggeordfører, at vi ved afstemningen giver vores fulde støtte til ordføreren, som jeg gerne vil takke varmt for det værdifulde arbejde, han har udført.
Inger Segelström,
   Hr. formand, kommissær Frattini, jeg vil først takke Michael Cashman og andre for en meget god betænkning. Da asyl, flygtningepolitik og immigration er spørgsmål, som vi i udvalget bruger meget tid på, var det nødvendigt først at få klare regler for fællesskabskodeksen og for personers grænsepassage. At vi nu kan ændre kontroller og i fællesskab skærpe de ydre grænser, gør, at EU's grænser bliver bedre. Mulighederne for menneskehandlere, importører af kvinder og børn til prostitution, kriminelle og narkohandlere for at bevæge sig frit over grænserne gøres sværere, mens almindelige mennesker, trods udenlandsk udseende, og grupper nu kan føle sig velkomne.
Når vi stemmer ja i morgen, kan vi tage fat på et af udvalgets store opgaver, nemlig asyl- og invandringspolitikken. Vi har så mange fælles spørgsmål om, hvordan vi i EU skal værne om netop værdierne. Vi vil jo gerne se et mere åbent EU, men det kræver fælles løsninger og respekt for lande, respekt mellem lande og mellem mennesker og grupper. Dette er første skridt på vejen. Tak igen for en meget god betænkning! 
Gérard Deprez,
   Hr. formand, jeg vil allerførst - og det er ikke en høflighedsformular - takke de to ophavsmænd til den præstation, ja, den præstation, det har været at gøre det muligt at nå frem til den aftale, vi har fået forelagt i dag, med udgangspunkt i et - og det vil jeg gerne understrege - et fremragende forslag fra Kommissionen. Det vil jeg gerne takke dem, der i dag sidder bag ved hr. Fratini, for. Tak til Michael Cashman, som på trods af den almindelige skepsis, herunder i starten min egen, ville nå frem til en aftale med Rådet ved førstebehandlingen. Tak for det, Michael. Men jeg vil også takke det luxembourgske formandskab, som har haft den nødvendige fremdrift og udholdenhed til at holde kursen og samtidig fremme de nødvendige kompromiser. Et dejligt , Storhertugdømmet Luxembourg.
Jeg for min del var især optaget af tre spørgsmål i forbindelse med denne sag. Det første var, at det skulle være muligt at gennemføre den nødvendige kontrol for ved personers passage af de ydre grænser at identificere personer uden indrejsetilladelse og eftersøgte, og samtidig sikre de personer, der er omfattet af fællesskabsretten, retten til fri bevægelighed. Aftalen herom, og her taler jeg om artikel 6, stk. 2, svarer meget nøjagtigt til ånden i det ændringsforslag, jeg selv stillede, og er en forbedring af mit forslag, og det glæder mig meget.
For det andet skulle rettighederne for tredjelandsstatsborgere, som blev nægtet indrejse på Unionens territorium, defineres klart, og de pågældende skulle underrettes om dem, og på samme tid skulle sikkerhedskravene være strenge. De europæiske borgere vil ikke have brutale fyre til at kontrollere de ydre grænser, men de vil heller ikke have svæklinge uden øjne og ører. Den ordning, der i dag fremgår af artikel 11, stk. 13, er en god ordning, som jeg er glad for. Og, hr. formand, jeg er også glad for bekræftelsen af den undtagelsesvise genindførelse af kontrollen ved de indre grænser og Kommissionens og Parlamentets styrkede rolle. I lyset af disse tre grunde til tilfredshed stemmer jeg med glæde for denne betænkning, og hele gruppen gør det samme. 
Sylvia-Yvonne Kaufmann,
   Hr. formand, som skyggeordfører for min gruppe vil jeg gerne takke ordføreren, Michael Cashman, alle kollegerne fra de andre grupper og naturligvis også det luxembourgske formandskab varmt for det arbejde, der er blevet udført i fællesskab. Parlamentets grupper har på imponerende vis demonstreret, at det er muligt at have et kooperativt og effektivt samarbejde med hinanden og samtidig med Rådet.
Da vi indledte vores arbejde, havde vi f.eks. følgende situation. En tredjelandsstatsborger vil med visum rejse ind i EU. Han var imidlertid blevet nægtet indrejse, fordi han ikke kunne forelægge alle de nødvendige papirer ved grænsekontrolstedet. Denne indrejsenægtelse ville have haft en anmærkning i passet til følge, som dokumenterer, at den indrejsende er blevet nægtet indrejse i EU's område. Ville en sådan person med en sådan anmærkning i passet have kunnet indrejse i USA, Canada eller Australien? Næppe.
Derfor vil jeg gerne fremhæve, at det efter lange forhandlinger lykkedes os at få en klageret med i forordningen, som betyder, at man i tilfælde af ubegrundet indrejsenægtelse især kan få korrigeret alle anmærkninger, som henviser til en indrejsenægtelse i EU.
Vi har kæmpet os frem til andre vigtige forbedringer for tredjelandsstatsborgere. Grænsekontroller skal respektere den menneskelige værdighed, og diskrimination, uanset af hvilken grund, er forbudt. Kort sagt, vi har alle bidraget til at opnå en fælles løsning, som siger, at indrejsekontroller ved de ydre grænser bliver markant mere gæstfrie. 
Claude Moraes (PSE ). -
    Hr. formand, som det sidste medlem, der tager ordet ved denne forhandling, kan jeg understrege, at jeg ikke var skyggeordfører, men jeg har lært en masse af den måde, hvorpå hr. Cashman nåede frem til en aftale om et særdeles vanskeligt emne som genindførelsen af grænsekontrol, hvor det drejer sig om at skabe balance mellem sikkerheden efter den 11. september og alle fordelene ved den fri bevægelighed i henhold til Schengen med respekt for menneskers værdighed, navnlig fra tredjelande, som ønsker at komme ind i Unionen. Det er en stor bedrift at klare alt dette inden for den fælles beslutningsprocedure, og vi har lært meget af den måde, samarbejdet er forløbet på.
Det er også en stor succes, fordi medlemmer som jeg har bemærket, at det er meget vanskeligt at nå frem til et kompromis mellem sikkerhed ved grænsekontrollen på den ene side og retfærdighed på den anden. Derfor anbefaler jeg i denne betænkning - for første gang i en betænkning i henhold til den fælles beslutningsprocedure, siden artikel 13-direktiverne gik igennem i Parlamentet - at vi har en udtrykkelig henvisning til forskelsbehandling og menneskers værdighed i forbindelse med udførelsen af grænsekontrol. Der findes et kæmpestort skjult mindretal, som chikaneres og diskrimineres ved grænserne. Det har hr. Cashman forstået, han har udtrykkeligt medtaget det i sin betænkning, og han har opnået den balance, vi alle ønskede. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A6-0103/2005) af Klich for Udenrigsudvalget om forskning på sikkerhedsområdet: De næste skridt (2004/2171(INI)).
Bogdan Klich (PPE-DE ),
    Hr. formand, det har været en fornøjelse at udarbejde denne betænkning af to årsager. For det første har der været et glimrende samarbejde med begge de udvalg, der har afgivet udtalelser, nemlig Udvalget for Industri, Forskning og Energi og Udvalget om Borgernes Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, samt med langt størstedelen af de politiske grupper - i særdeleshed Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet, Gruppen Alliancen af Liberale og Demokrater for Europa, Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater, Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance og Gruppen Union for Nationernes Europa. For det andet har Kommissionen ydet et meget værdifuldt bidrag til substantielle spørgsmål.
Ifølge den europæiske sikkerhedsstrategi står vores samfund i øjeblikket over for mange nye trusler og udfordringer, og nogle af de vigtigste er spredningen af masseødelæggelsesvåben og international terrorisme. Det er en kendsgerning, at den form for terrorisme, som Europa vænnede sig til i 1960'erne og 1970'erne, er erstattet af en ny form for terrorisme, der rammer langt flere mennesker, og som er langt farligere og langt mere dødbringende.
Det betyder, at det i dag er vanskeligt at garantere den offentlige sikkerhed og føre en troværdig sikkerheds- og forsvarspolitik uden højteknologiske redskaber.
I øjeblikket investerer USA fire gange så meget i forsvarssektoren og fem gange så meget i forskning og udvikling som EU. Det betyder, at EU-medlemsstaterne ikke kan lukke den teknologikløft, der findes mellem USA og Europa på forsvars- og sikkerhedsområdet.
Som en reaktion på dette behov for en mere effektiv forskning på sikkerhedsområdet har Kommissionen foreslået et europæisk program for sikkerhedsforskning, der skal iværksættes om to år under det syvende rammeprogam. Det europæiske program for sikkerhedsforskning baseres på en sammenhængende, fleksibel og koordineret fremgangsmåde, og der fokuseres på forskningsprojekter, der forbedrer vores teknologiske muligheder.
Der savnes sammenhæng i den aktuelle tilgang til sikkerhedsforskning på højeste EU-plan. Det giver en høj fragmentering og et dårligt samarbejde mellem medlemsstaterne, ligesom forskningen bliver mindre omkostningseffektiv. 
Udarbejdelsen af et europæisk program for sikkerhedsforskning vil derfor fremme både interoperabilitet og omkostningsoptimering gennem indførelsen af fælles rammer og strukturer på europæisk plan. Programmet gør det muligt at udnytte synergierne mellem civil og militær forskning, og det kan derfor forventes at fremme integrationen af disse to sektorer. Endvidere skal Parlamentets vedtagelse af programmet med et foreslået årligt budget på 1 milliard euro ud over de forskningsmidler, som de enkelte medlemsstater allerede har øremærket til denne sektor, tjene til at mindske den nuværende kløft mellem EU-medlemsstaterne og USA.
Et styrket forskningsgrundlag og mere innovative løsninger vil uvægerligt forbedre Europas konkurrenceevne. Programmet forventes at give gode muligheder for det europæiske erhvervsliv og for vores forskningscentre. Her tænker jeg på alle sådanne centre, det være sig af akademisk, ikke-akademisk, civil eller forsvarsmæssig art. Programmet vil utvivlsomt give en bedre beskyttelse af de ydre grænser og gøre det muligt at modernisere EU-medlemsstaternes væbnede styrker.
Der nævnes adskillige prioriterede områder i betænkningen, og jeg vil blot nævne nogle få af disse. Det drejer sig bl.a. om C4ISR-systemer - dvs. kommando, kontrol, kommunikation, computer, efterretninger, overvågning og rekognoscering - samt forskning i bioteknologi og rum- og it-teknologi.
I betænkningen opfordres Kommissionen også til at støtte den samfundsvidenskabelige forskning, uden hvilken det er umuligt at foretage en hensigtsmæssig planlægning af forskning i moderne teknologier. Jeg må med stor tilfredshed sige, at det er Parlamentets væsentligste bidrag til Kommissionens forslag, at enhver debat om avanceret teknologisk forskning først skal fokusere på at støtte en sådan forskning.
Da de forsvarsrelaterede spørgsmål står øverst på den politiske dagsorden, er det meget sandsynligt, at dette program vil sætte os i stand til at øge sikkerheden og gøre det lettere at nå EU's mål. Hr. formand, jeg vil derfor stærkt anbefale Parlamentet at stemme for denne betænkning. 
Viviane Reding,
    Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, det glæder mig, at jeg i dag kan diskutere forskning på sikkerhedsområdet med Dem, og jeg takker for de anbefalinger og forslag, som De har stillet til Kommissionen.
Sikkerhed er en central del af forskellige af EU's politikområder, f.eks. den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik eller et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Sikkerhed er imidlertid også en grundlæggende forudsætning for velstand og vækst og dermed nødvendig for at opnå den økonomiske og politiske målsætning i Lissabon-strategien.
For at kunne imødegå udfordringerne til borgernes sikkerhed, har vi brug for de bedste instrumenter. En stærk viden- og teknologibasis er ligeledes en forudsætning for dette. For at opbygge den, har vi brug for forskning, både på nationalt og europæisk niveau. Derfor formulerede en gruppe højtstående personligheder for et år siden følgende anbefalinger til Kommissionen: "Teknologi alene kan ganske vist ikke garantere sikkerhed, men sikkerhed er ikke mulig uden teknologi."
For at opfylde de store forventninger hos de sikkerhedsansvarlige, brugerne altså, industrien og borgerne, skal forskellige elementer stå i et harmonisk forhold til hinanden. For det første skal forskningen på sikkerhedsområdet yde et aktivt bidrag til at skabe et socialt og forretningsmæssigt miljø, som begunstiger en positiv økonomisk udvikling og skaber mulighed for velstand. Dermed er denne forskning en motor for vækst og beskæftigelse i Europa. Dernæst skal denne forskning bidrage til den europæiske sikkerhedsindustris konkurrenceevne, og forskningsprogrammet vil bidrage til at opbygge og udvide et europæisk marked for sikkerhedsprodukter. Så skal man også koncentrere sig om de civile sikkerhedsspørgsmål.
Denne form for forskning hører under Det Europæiske Forsvarsagenturs kompetenceområde, som holder kontakt med den civile forskning på sikkerhedsområdet for at tage højde for -aspekter af sikkerhedsteknologierne. Endelig skal forskningen på sikkerhedsområdet forstås som en særligt følsom sektor, som der gælder helt særlige krav for. Det gælder intellektuel ejendomsret, udbredelse af informationer, samarbejde med andre ud over EU's grænser og størrelsen af den finansieringsandel, som Fællesskabet skal stille med.
Forskning på sikkerhedsområdet er en del af det dobbelte indsatsområde for sikkerhed og vækst i det specifikke samarbejdsprogram under det syvende rammeprogram. I øjeblikket er der foreslået et budget på ca. 500 millioner euro årligt. Kommissionen glæder sig over, at Parlamentets betænkning går ind for et budget på 1 milliard euro årligt, som det også blev foreslået af gruppen af personligheder.
Under det syvende rammeprogram vil forskningen på sikkerhedsområdet hellige sig følgende områder: beskyttelse mod terror og kriminalitet, infrastrukturers og forsyningssystemers sikkerhed, grænsebeskyttelse og genoprettelse af sikkerheden i krisesituationer. Disse fire områder suppleres af horisontale områder: systemers integration og interoperabilitet, sikkerhed og samfund og koordinering og strukturering af forskningen.
Især det europæiske rådgivende forskningsudvalg vil bidrage til at formulere en mere langsigtet vision, et forum, hvor brugere og Kommissionen sammen drøfter udformningen af forskningsprogrammet. I overensstemmelse med betænkningen om forskning på sikkerhedsområdet og for at sikre en god repræsentation af Europa-Parlamentet, har næstformand Verheugen indbudt fem udvalg til at nominere en repræsentant som observatør i det europæiske rådgivende forskningsudvalg.
Europa-Parlamentet har hele tiden støttet de aktuelle forberedelser til forskning på sikkerhedsområdet, og det er godt. Derfor glæder vi os også over betænkningen fra Udenrigsudvalget, som er formuleret i samarbejde med Industriudvalget, og som Parlamentet skal stemme om. Her vil jeg gerne takke for tilslutningen til forskning på sikkerhedsområdet generelt under forhandlingen om det syvende rammeprogram, og særligt med hensyn til midlerne til de forberedende skridt.
Kommissionen står også fremover gerne til rådighed med rapporter om gennemførelsen af dette forberedende skridt, før gennemførelsen af sikkerhedsforskningsprogrammet kan begynde som en del af det syvende forskningsrammeprogram.
Sikkerhedsforskningen vil være koncentreret omkring aktiviteter med en klar europæisk merværdi i forhold til det nationale niveau. På den måde vil vi på fællesskabsniveau styrke sikkerhedsindustriens konkurrenceevne, bidrage til at opfylde Lissabon-målsætningerne og bidrage til, at vores samfund generelt vil føle sig mere sikkert og blive mere sikkert. Jeg vil gerne endnu en gang takke ordføreren for hans arbejde. 
Agustín Díaz de Mera García Consuegra (PPE-DE ),
   Hr. formand, som repræsentant for Udvalget om Borgernes Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender vil jeg først takke hr. Klich og lykønske ham med denne vidunderlige betænkning.
Vores bidrag består primært i at opstille ressourceoptimerende mål, klarlægge ansvarsområder, klassificere sikkerhedsforskning af offentlig interesse - et grundlæggende og meget vigtigt emne - i gennem forskning at skabe en mere dynamisk interoperabilitet, hvilket er meget vigtigt i krisesituationer, ikke så meget med hensyn til forebyggelse, men snarere med hensyn til at reagere på og løse sådanne kriser, i at advokere for behovet for tilstrækkelig finansiering, samt i at knytte sikkerhedsforskning tæt sammen med bruttonationalproduktet for at tage højde for medlemsstaternes økonomiske vægt, så forskningen på dette område ikke udsættes for store budgetmæssige udsving.
Til slut, hr. formand, tror jeg, at vi får et europæisk program for sikkerhedsforskning under det syvende rammeprogram og et mangfoldigt, teknisk og politisk rådgivende udvalg. Ved hjælp af disse forskningsformler vil vi rette op på en af vores største svagheder, de såkaldte C4ISR-systemer - kontrol-, efterretnings- og overvågningssystemer - hvilket kun er muligt ved hjælp af en korrekt anvendelse af europæiske forskningspolitikker uden forbindelser til eller afhængighed af tredjeparter. Det er afgørende vigtigt at skabe større fremskridt inden for sensorsystemer, bioteknologi og rum- og kommunikationsteknologi. Jeg vil derfor gerne endnu en gang, hr. formand, lykønske hr. Klich med hans indsats med denne meget betydningsfulde betænkning. 
Romana Jordan Cizelj,
   Vi lever i en tid, der kræver en hurtig reaktion på globale ændringer og sikkerhedstrusler. Når vi forsøger at formulere og definere en politik for fælles sikkerhedsforskning, er det ikke på grund af en irrationel frygt eller ideologi, men på grund af en meget rationel politik, der kan give større sikkerhed for de europæiske statsborgere. Farerne og truslerne kræver, at problemet håndteres på europæisk plan. Og forskning på sikkerhedsområdet er et redskab til at øge den europæiske konkurrenceevne og nå Lissabon-målene. Der er tale om et område med et stor forsknings-, innovations-, og teknologipotentiale for EU.
I lyset af dette er jeg meget bekymret over de potentielt fatale konsekvenser for forskning på sikkerhedsområdet, hvis ikke der skabes en passende aftale om de finansielle overslag. Hvis ikke Rådet følger Parlamentets retningslinjer og Kommissionens oprindelige forslag, er der en alvorlig risiko for, at de nye programmer, der i øjeblikket fortsat er med i det syvende rammeprogram, afsluttes. Blandt disse nye programmer er forskning på sikkerhedsområdet. Det skal slås fast, at vi ikke kan forvente gode resultater uden den fornødne økonomiske støtte.
I Kok-betænkningen er det allerede slået fast, at ansvaret for at nå Lissabon-målene først og fremmest ligger hos medlemsstaterne - både i den hjemlige beslutningstagning og i beslutningstagningen på europæisk plan. Jeg opfordrer derfor Rådet og Kommissionen til under forhandlingerne om de finansielle overslag helhjertet at støtte mekanismer, der vil gøre det muligt at gennemføre Lissabon-strategien og dermed forskning i sikkerhed. Det er meget vigtigt for de enkelte medlemsstater, og i lyset af de utallige synergieffekter er det også vigtigt for den europæiske integrationsproces.
Panagiotis Beglitis,
    Hr. formand, Kommissionens forslag om oprettelse af et forskningsprogram inden for sikkerhed er et initiativ, der går i den rigtige retning.
Både Det Europæiske Råd med den europæiske sikkerhedsstrategi, det vedtog i december 2003, og Europa-Parlamentet med dets beslutning fra april 2005 har påpeget behovet for at imødegå de internationale trusler og udfordringer ved at styrke den europæiske forsvars- og sikkerhedspolitik og den fælles udenrigspolitik og forsvars- og sikkerhedspolitik.
Problemet er imidlertid ikke kun institutionelt og politisk. Det er samtidig også operationelt. Det er et spørgsmål om effektiv gennemførelse af de beslutninger, der træffes i de europæiske institutioner. Derfor er det også forbundet med EU's evne til at tage hurtigere skridt inden for områder som forskning, teknologi og innovation vedrørende europæisk sikkerhed.
Vores målsætning bør ikke være blind konkurrence med USA. Det er dog sandt, at en sammenligning af USA's og EU's investeringer i intern sikkerhed og i militærindustri og forsvarsudrustning desværre slet ikke falder ud til EU's og medlemsstaternes fordel.
EU bør tage nogle skridt fremad, da det har en klar interesse i at undgå afhængighed og samtidig sikre sine egne interesser, medlemsstaternes interesser og de europæiske borgeres sikkerhed og beskyttelse.
Det er også i EU's egen interesse at støtte forskningsprogrammer og politikker og bidrage til den økonomiske vækst, til styrkelse af konkurrenceevnen og gennemførelse af Lissabon-strategien. Forslaget om at inddrage dette program under EU's syvende rammeprogram er særdeles vigtigt, og det samme er forslaget om at finansiere det med et årligt beløb på 1 milliard euro.
Det europæiske forskningsprogram for sikkerhed bør ikke være ensidigt orienteret mod teknologisk forskning. Det er nødvendigt med en afbalanceret udvikling af forskningen, som også skal dække de politiske, sociale og humanistiske videnskabsområder. En effektiv bekæmpelse af problemerne med international terrorisme, organiseret kriminalitet og ulovlig indvandring kræver en bredere tilgang til disse i stedet for at lukke forskningen inde i en tankegang, der hører til en politistat eller militærstat.
Et af programmets hovedmål er beskyttelse af de ydre grænser og grundlæggende infrastrukturer. Det er vigtige mål, som vedrører EU's sikkerhed, fordi de gør programmet mere synligt for de europæiske borgere.
Endelig tror jeg, det er nødvendigt, at vi i EU sørger for, at forskningen på sikkerhedsområdet ikke undergraver vores kollektive principper og værdier, der handler om beskyttelse af menneskerettighederne og de politiske og demokratiske frihedsrettigheder.
Til sidst vil jeg gerne takke ordføreren, hr. Klich, og sige, at min gruppe vil stemme for hans betænkning i morgen. 
Georgios Karatzaferis,
    Hr. formand, det er næsten blevet rutine her i Parlamentet, at vi har en lovramme mod terrorisme på alle plenarmøder.
Alle de foranstaltninger, vi træffer mod terrorisme, som vi ikke kan være sikre på, er effektive, er pr. definition skadelige for demokratiet og menneskerettighederne.
Vi har gjort vores liv besværligt for at bekæmpe terroristerne, og samtidig ødelægger vi borgernes liv med kropsvisiteringer, mikrofoner og kameraer, intet af dette fremmer demokratiet.
Selv om man har pyntet på det rent sprogligt, går denne betænkning i den samme retning. Terrorismen begyndte at vise tænder for 30 år siden. Dengang sagde vi, at Stasi, KGB og Gaddafi stod bag. Vi husker flykapringerne. Nu er der hverken Stasi, Gaddafi eller KGB. Hvordan udvikles terrorisme? Hvem nærer den?
Et andet spørgsmål, der rejser sig, er, hvorfor terroristerne slår til mod nogle konkrete lande. Er det de store lande? Hvorfor rammer de så ikke Kina, Brasilien og Canada? Hvorfor valgte den sidste generation af terrorister at ramme Spanien af alle europæiske lande? Grækenland afholdt OL, og vi ødslede milliarder af euro af skatteborgernes penge væk, og alligevel slog terroristerne ikke til, selv om de kunne have gjort det.
Så vi er nødt til at tage ved lære: Vold avler modvold. For at standse terrorisme har vi invaderet to lande, Afghanistan og Iran. Resultatet er, at prisen på opium gik op i Afghanistan, den opium, der slår vores unge ihjel i alle lande - også mange i Grækenland - og i Iran er olien steget fra 20 til 60 dollars.
Vi har fået nye betænkninger mod terrorisme. Men ingen af betænkningerne sætter præsident Bush, som har bragt os i denne situation, på plads. I morgen kommer hr. Blair, der er Bushs øverstbefalende. Lad os fortælle ham, at han skylder os mange gange det beløb, han ikke vil give os, fordi olien er steget fra 20 til 60 dollars, hvilket befolkningerne ikke er i stand til at betale, og det har bragt os i denne vanskelige position. Ja, der skal afsættes penge til at bekæmpe terrorisme, men først og fremmest skal vi have en politik for Europas befolkninger. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A6-0172/2005) af Trautmann for Udvalget om Industri, Forskning og Energi om informationssamfundet (2004/2204(INI)).
Catherine Trautmann (PSE ),
   Hr. formand, min betænkning vedrører verdenstopmødet om informationssamfundet, som FN tog initiativ til. Den første fase fandt sted i Genève i 2003 og førte til en principerklæring og en handlingsplan. Den anden fase, som finder sted i Tunis til november, vedrører gennemførelsen af handlingsplanen og to uafklarede emner, nemlig handlingsplanens finansiering og internettets forvaltning. EU tager del i denne proces med en samordnet holdning og stor autoritet, for vi taler med én stemme. Hvis mine kolleger vedtager denne beslutning, vil Parlamentet støtte Unionens holdning og vise, at det vil nå det ønskede resultat.
Ikt er integreret i millenniumudviklingsmålene, hvis mål det er at afskaffe fattigdommen. Denne hænger sammen med det materielle eksistensgrundlag, men også adgangen til onlinetjenester, uanset om det drejer sig om læring, sundhed, forvaltning eller forretning. Takket være internettets og mobiltelefoniens opsving har områder som udvikling, konkurrenceevne og vækst fået nye fremtidsudsigter. Europa lider under it-kløftens fire dimensioner: den territoriale, den sociale, den økonomiske og den kulturelle dimension. Denne kløft forværres i de mindst udviklede lande, som hverken har tilstrækkelige infrastrukturer eller faciliteter, som kan sikre kollektiv adgang til disse teknologier.
Den første udfordring, der skal understreges, er ikt's bidrag til demokratiet. De er nødvendige for at mindske ulighederne og fremme menneskets værdighed, og på samme tid er de et middel til at sikre ytringsfriheden, oplysningsretten, meningspluralismen og borgernes inddragelse i beslutningstagningsprocessen. Disse menneskerettigheder skal ubetinget overholdes i informationssamfundet. WSIS's ønske om at sikre en bedre lovgivningsmæssig ramme, en tilpasset forvaltning, for at undgå de risici og den ukontrollerede udvikling, der ville tilsidesætte enkeltpersonernes, kollektiviteternes eller staternes sikkerhed og integritet, kan ikke retfærdiggøre, at disse rettigheder krænkes. Den kulturelle og sproglige mangfoldighed skal være en af motorerne for de fremskridt, der blev taget initiativ til på verdenstopmødet. Denne mangfoldighed vil lettere kunne sikres i en demokratisk kontekst, og det skal Parlamentet minde Tunesien om, som skal være vært for topmødet.
Den anden udfordring er oprettelsen af en ny form for partnerskab med landene i syd. Disse lande har brug for tillid og udsigt til vedvarende stabilitet, før de kan handle. Ophævelsen af de meget fattige landes gæld er positiv, hvis ikke den mindsker deres adgang til finansiering. Det ville ikke være effektivt at erstatte låneadgang med donationer. EU har ikke ønsket, at der blev oprettet en ny fond i FN-regi med henblik på at fremme samarbejdet, da det ville kræve, at vi mobiliserede de eksisterende midler, der bevilges til vores udviklingsprogrammer, rammeprogrammet for forskning og udvikling og programmet for konkurrenceevne og innovation. I samme øjemed har jeg foreslået, at de uudnyttede bevillinger overføres til handlingsplanen.
Oprettelsen af den frivilligt baserede it-solidaritetsfond er interessant, men den er kun et supplement. Unionen skal fremme flerpartsaktionerne, som forener staterne, den private sektor, de lokale myndigheder og ngo'erne. Enhver skal kunne være såvel forbruger som aktør, når det gælder ikt, og hjælpe med at sikre, at de ikt-baserede tjenester højner livskvaliteten, fremmer iværksætterånden og sikrer fremstilling af et indhold, som respekterer de lokale kulturer og den lokale knowhow. Flerpartsaktionerne er en sikkerhed for tillid og mobilisering. Parlamentet vil i øvrigt møde det berørte civilsamfund, før det rejser til Tunis, med henblik på at indlede et varigt samarbejde.
Den væsentligste udfordring er at fremme en retfærdig og bæredygtig udvikling. Det er hele essensen af vores vision for informationssamfundet. Det er grunden til, at jeg gerne vil have tidsplanen for Lissabon og i2010-strategien tilpasset efter handlingsplanen, og at EU inddrages ud fra en devise om fælles udvikling og fælles ansvar. Vores partnere skal ligesom os forsikres om deres inddragelse i forvaltningen og deres suverænitet i beslutningsprocessen. Uanset om vi taler om sundhed, forebyggelse, miljørisici, affaldshåndtering eller ressourcebevaring, er vi afhængige af hinanden. Europæisk vækst uden solidaritet er en umulighed. 
Viviane Reding,
   Hr. formand, mine damer og herrer, denne betænkning om informationssamfundet, som handler om FN's verdenstopmøde i Tunis til november, er efter min mening brugbar og belejlig. Den bekræfter den interesse, De allerede har udvist for dette topmøde, både i form af flere parlamentsmedlemmers deltagelse i mødet i Genève i december 2003 og i form af de forhandlinger, der regelmæssigt afholdes om emnet.
Kommissionen lægger stor vægt på dette topmøde, og den lægger et stort stykke arbejde i at forberede det i tæt samarbejde med medlemsstaterne. Det er ikke tilfældigt, for den vision, det internationale samfund under FN har for informationssamfundet, falder sammen med den europæiske opfattelse heraf, som ud over den teknologiske dimension også omfatter de berørte teknologiers sociale og samfundsmæssige betydning. Jeg vil også gerne understrege, at vi er helt enige i fru Trautmanns analyse, og at Kommissionen i høj grad værdsætter det arbejde, der er blevet udført på dens vegne. I betænkningen identificeres topmødets store udfordringer: udviklingsdimensionen og vigtigheden af den sociale komponent i it-kløften, teknologiernes rolle med henblik på at forbedre de primære offentlige tjenesteydelser, styrke borgernes inddragelse i beslutningstagningsprocessen og i sidste ende udvikle et deltagende demokrati. Det samme gælder emnerne på dagsordenen, såsom forvaltning af internettet, finansiering, partnerskaber og opfølgning på topmødet.
Derudover insisteres der i betænkningen med rette på betydningen af, at Fællesskabets tilgang til emnet er sammenhængende, ligesom vigtigheden af civilsamfundets inddragelse og den private sektors mobilisering understreges. Med hensyn til fremtiden støtter den som helhed Kommissionens forslag og foreslår en opfølgning, som fokuserer på målrettede aktioner inden for fællesskabskompetencens forskellige områder. 
I denne forbindelse vil jeg gerne oplyse, at Kommissionen den 2. juni vedtog en meddelelse, som danner grundlag for den europæiske holdning på topmødet, som Rådet skal komme med i form af konklusioner næste mandag i Luxembourg. 
Det, vi forventer os af Tunis, kan opsummeres som følger: en bekræftelse af Genève-konventionen for et informationssamfund for alle, som respekterer menneskerettighederne, ytringsfriheden og den kulturelle og sproglige mangfoldighed; et handlingsorienteret topmøde med et begrænset antal prioriteter; en finansieringsaftale, som i højere grad prioriterer informations- og kommunikationsteknologierne inden for de eksisterende mekanismer, og som indbefatter den it-solidaritetsfond, der blev oprettet i Genève.
Internettet er blevet en ekstremt vigtig ressource for samtlige lande, og derfor bør der arbejdes for at sikre en større grad af internationalisering af dens forvaltning, hvis praktiske forhold skal være forenelige med regeringernes ansvar over for deres borgere. Der er behov for en ny samarbejdsmodel for at få bestemmelserne i topmødets principerklæring om den afgørende rolle, samtlige berørte parter spiller, omsat til konkrete forvaltningstiltag. Hvad angår opfølgningen på topmødet, ønsker vi en enkel, effektiv og decentraliseret løsning, som gør brug af de eksisterende organisationer og deres koordinationsmekanismer.
Endelig vil jeg gerne sige til ordføreren og hendes kolleger, at jeg er enig i deres bekymringer med hensyn til menneskerettighedssituationen i Tunesien. Situationen er langtfra tilfredsstillende på en lang række områder, navnlig hvad angår ytringsfriheden og foreningsfriheden. Jeg har personligt benyttet enhver anledning, der er blevet mig givet, til at sige, at et land, som er vært for et tomøde, også bør være ulasteligt med hensyn til de principper, topmødet allerede har godkendt. Jeg lægger i øvrigt stor vægt på ngo'ernes fulde deltagelse i topmødet i Tunis, og jeg vil gerne sige til ordføreren, at jeg så ofte som muligt vil deltage i de høringer, hun vil afholde for at lytte til de europæiske ngo'er forud for topmødet.
Til slut vil jeg gerne takke Parlamentet for denne betænkning og forsikre Dem om, at Kommissionen vil lytte til og følge Deres henstillinger. Jeg vil også gerne sige, at jeg er overbevist om, at Deres budskab vil styrke EU's stilling på verdensplan. 
María Badía i Cutchet (PSE ),
   Hr. formand, først vil jeg hilse betænkningen om informationssamfundet fra fru Trautmann velkommen og lykønske hende med det flotte arbejde.
Med henblik på anden fase af verdenstopmødet om informationssamfundet, der finder sted i Tunesien i november, og med henblik på FN's millenniummål og Lissabon-strategien, har ordføreren medtaget alle overvejelser vedrørende informations- og kommunikationsteknologier og informationssamfundet fra en økonomisk synsvinkel samt fra teknologiske, sociale og kulturelle synsvinkler.
På det område, der ligger mig mest på sinde, nemlig det kulturelle område, har betænkningen optaget forslagene fra Parlamentets Kultur- og Uddannelsesudvalg. I henhold til betænkningen skal informationssamfundet være åbent for alle, og uddannelse, erhvervsuddannelse og digitale færdigheder er prioritetsområder for skabelsen af et inklusivt informationssamfund, der medvirker til at løse problemerne med digital fragmentering og sikrer adgangen til grundlæggende teknologier under lige vilkår, samtidig med at borgerne hjælpes til at deltage i den politiske beslutningstagning med henblik på at styrke demokratiet ved hele tiden at gå i den retning, der er afstukket i Lissabon-strategien.
Af betænkningen fremgår det også, at informationssamfundet både indebærer risici og en mulighed for at fremme den interkulturelle dialog og sikre ytrings- og informationsfrihed, kulturel mangfoldighed og flersprogethed.
Mine damer og herrer, i denne henseende er vores overvejelser færdige. Nu er tiden inde til at omsætte prioriteringerne i handling, og til dette formål har vi også brug for et godt budget.
Det er meningsløst at arbejde videre og tale om prioriteter, hvis ikke vi har det fornødne budget til at føre dem ud i livet. Ægte politisk vilje udtrykkes gennem forpligtelser, og som Kommissionen også tilkendegav i sin meddelelse om “i2010 - Et europæisk informationssamfund som middel til vækst og beskæftigelse”, er informationssamfundet en central faktor, der også skal overvejes i betragtning af dets betydelige indflydelse på den økonomiske vækst, beskæftigelsen og den sociale samhørighed. Vi skal derfor hurtigst muligt organisere en debat på europæisk plan sammen med medlemsstaternes regeringer og diskutere, hvordan vi vil nå Lissabon-strategiens mål i et Europa med 25 medlemmer med et budget på blot 1 % af Fællesskabets indtægter.
Hvis ikke vi ser bort fra rent statslige interesser og i stedet for "mig" tænker på "os" i Europa, vil der blive sået alvorligt tvivl om vores politiske vilje, hvis ikke det allerede er sket.
Lambert van Nistelrooij,
   Hr. formand, PPE-DE-Gruppen lægger udtrykkeligt vægt på, at Europa-Parlamentet deltager aktivt i det andet verdenstopmøde om informationssamfundet. Efter Genève kommer vi nu til den anden fase, og vi sætter derfor stor pris på initiativbetænkningen og på fru Trautmanns måde at gribe tingene an på. Hun tilrettelagde dialogen mellem grupperne meget frugtbart og godt, men hun ved også, at vi har nogle kritiske kommentarer til forelæggelsen af betænkningen.
Betænkningens titel "Om informationssamfundet" er faktisk meget ambitiøs og bred, for hvad drejer det sig om? Om Parlamentets fastlæggelse af synspunkter og bidrag til konferencen den 16.-18. november i år. Derfor har vi også foreslået, at hun bruger en mindre ambitiøs og mere direkte formulering såsom "Verdenstopmødet om informationssamfundet, anden fase". Det ville også være mere i tråd med fru Redings meddelelse. Men som jeg sagde, sætter vores gruppe stor pris på denne drøftelse og den aktive deltagelse.
Internetadgang, særlig vægt på ikt og undervisning overalt i verden, online myndigheder og et godt demokrati med medbestemmelse er af væsentlig betydning. Ikt-højteknologi står ikke kun centralt, hvad angår vores Lissabon-dagsorden, men netop også hvad angår følgerne for udviklingslandene. En kombination af uddannelse og opbygning af netværk og dertilhørende tjenester er netop meget vigtig for udviklingslande. Det er godt, at vi tænker over den støtte, som EU kan tilbyde inden for disse rammer.
Dernæst er der de instrumenter, som vi har drøftet. PPE-DE-Gruppen er tilhænger af uafhængige rammer af regulerende myndigheder, som fører tilsyn med f.eks. adgang, ytrings- og informationsfrihed, kulturel mangfoldighed og flersprogethed. Vi er derfor ikke tilhængere af endnu flere love og regler, og vi støtter det nuværende grundlag for online myndighederne. Vi har også her diskuteret frie og offentlige søgeprogrammer. Vi vil ikke støtte de ændringsforslag, som er stillet herom.
Som vi netop hørte, bekendtgjorde fru Reding sine planer for e-2010 i sidste uge. Hun placerer ikt inden for rammerne af udvikling af den økonomiske vækst og jobskabelsen. Det er udmærket! Økonomisk vækst og en social model passer fint sammen. I e-2010 lægges hovedvægten på et konkurrencedygtigt og åbent indre marked, større EU-investeringer, information og kommunikationsteknologi og fremme af et informationssamfund, som alle har adgang til, for at mindske kløften mellem dem, der har adgang, og dem, der ikke har det. Dette sikrer netop, at det passer til Unionens politik, for kløften er stadig enorm.
Vi i PPE-DE-Gruppen er meget ivrige efter, at der på verdensplan er konkrete projekter, og det siger sig selv, at et finansielt grundlag er nødvendigt. Tilliden hertil er bestemt ikke blevet større i den forløbne uge. Det er genstand for en opfølgningsdebat. 
David Hammerstein Mintz,
   Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Trautmann for hendes udmærkede betænkning, der i høj grad har medtaget vores overvejelser i form af ændringsforslag.
Samtidig vil jeg gerne udtrykke vores store bekymring over menneskerettighedssituationen i værtslandet, som vi finder meget kritisk. Jeg vil bede Kommissionen om at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre det civile samfunds deltagelse i det kommende topmøde.
Jeg vil også udtrykke min forvirring over den mulige og nært forestående udvidelse af softwarepatenter, hvilket kan udgøre en meget alvorlig hindring for adgangen til internettet og informationer for specielt landene i syd.
Vi finder det uacceptabelt, at nogle få multinationale selskaber fra første færd skaber afhængighed på internetområdet i landene i syd. I stedet mener vi, at EU's støtte og økonomiske bistand skal fremme gratis og åben software i disse lande, hvilket kræver interoperative systemer som nævnt i fru Trautmanns udmærkede betænkning. 
Umberto Guidoni,
    Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne takke ordføreren, fru Trautmann, for hendes glimrende betænkning, hvor hun bl.a. behandler spørgsmålet om fjernelsen af den digitale kløft. Det er et spørgsmål om harmonisk udvikling, men først og fremmest om social lighed.
Informationsteknologien er således en nøglefaktor, når det gælder om at skabe et mere samhørigt samfund, der er rigere set ud fra et kulturelt synspunkt. Informationssamfundet skal være tilgængeligt for alle. Det er et element af demokrati, hvor der tages højde for de kulturelle forskelle, og som fremmer borgernes inddragelse, så de deltager aktivt og ikke bare er forbrugere.
De offentlige investeringers rolle er af afgørende betydning for at bevare informationsteknologiens tilgængelige karakter, f.eks. for at sikre udviklingen af fri software og dens anvendelse i de offentlige forvaltninger. Desuden er der styringsspørgsmålet, som Europa skal tage op med henblik på at indføre et internationalt kontrolsystem. ICANN's mandat udløber om ikke så længe. Det gælder om at sikre det nye internetforvaltningsorgans repræsentativitet og legitimitet ved at indføre en styringsform med forskellige aktører, nemlig regeringerne, ngo'erne, den private sektor og civilsamfundet, som skal have hver deres rolle og klare pligter.
Ved forslagets udarbejdelse skal det slås fast, at viden er et fælles gode og et instrument, der skaber udvikling og frihed. Desværre sender Rådet nogle bekymrende signaler, som går i den modsatte retning. Direktivet om softwares patenterbarhed er et angreb på den frie bevægelighed for viden. Dermed sætter man spørgsmålstegn ved målsætningen om, at informationssamfundet skal være tilgængeligt for alle, og man underminerer selve grundlaget for Lissabon-strategien.
Reino Paasilinna,
   Hr. formand, tak, fordi jeg får ordet. Kommissæren og ordføreren har gjort et flot stykke arbejde. De nye informations- og kommunikationsteknologier kan medvirke til at fremme demokrati, færdigheder, ekspertise og konkurrenceevne i Europa. EU's lovgivning skal imidlertid sikre, at det faktisk er tilfældet.
Nye kommunikationsmedier som f.eks. mobilt fjernsyn giver nye muligheder for mindre producenter. Mobil kommunikation rammes ikke af restriktioner i form af f.eks. visning i den bedste sendetid eller for korte sendetider. Med andre ord kan alle i princippet se fjernsyn, når de vil.
Jeg foreslår, at Kommissionen opretter et program til støtte for små europæiske producenter af nye medier som f.eks. mobilt fjernsyn. Det vil give en stigning i den stærkt tiltrængte, distinktive og foranderlige software. Et multikulturelt Europa er det rigtige grundlag herfor, og derfor skal vi som europæere finde vores plads inden for disse nye kommunikationsteknologier.
Som lovgivere har vi en demokratisk og kulturel pligt til at forebygge en centralisering af sektoren. Det er et fælles problem for os alle. De samme gigantiske virksomheder ejer nu ikke blot fjernsyns-, radio- og presseinstitutioner, men også de mobile kommunikationsteknologier, og denne form for ensartethed er en stor udfordring for os, fordi alsidig kommunikation er helt afgørende for udviklingen af en videnbaseret økonomi. Kommissionen bør derfor se nærmere på markedernes levedygtighed og adgangen til forskellige former for kultur og informationer i forskellige lande, forskellige medier og forskelligt indhold. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   - Hr. formand, fru kommissær Reding, mine damer og herrer, kære kollega Paasilinna, vi taler i dag om fremtiden, ikke kun Europas fremtid, men også det internationale informationssamfunds fremtid. Europa kan absolut fungere som forbillede på verdensplan. Netop med Lissabon-strategien, som handler om vækst og beskæftigelse, spiller informationssamfundet den vigtigste rolle.
Vi skal være opmærksomme på, at det bliver klart for folk, at vækst sagt med jævne ord betyder, hvor meget man har på sin konto, når måneden er gået. Med hensyn til beskæftigelsen, så er det sådan, at jo flere mennesker, der har et arbejde, jo stærkere sociale ydelser kan vi præstere - til pensioner, til de studerende, til universiteterne. Her spiller den digitale kløft en vigtig rolle. Familievirksomheder i udviklingslande mangler f.eks. ikke kun det grundlæggende udstyr inden for hardware og software, men især inden for uddannelse.
Vi må koncentrere os om at give erhvervsuddannelse på internettet en central rolle, og her åbner den kulturelle og sproglige mangfoldighed - som f.eks. her i Europa-Parlamentet med 20 sprog - på internettet naturligvis helt andre muligheder for at støtte vækst og beskæftigelse på verdensplan, og det må være det centrale mål.
I denne forbindelse må man ikke glemme sundheden. Sundheden vil fremover spille en vigtig rolle i forbindelse med de sociale udgifter. Sundhed på internettet, prævention, viden om sammenhængene vil have væsentlig indflydelse på de sociale udgifter og skal især medtænkes i forbindelse med aldersrelaterede sygdomme.
Derfor er forskning, udvikling og handel samt hensyntagen til familievirksomheder og små og mellemstore virksomheder særligt vigtige områder. Det beder jeg Dem om at sætte i centrum i Tunis, fru kommissær.
Francisca Pleguezuelos Aguilar (PSE ).
    Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren med hendes gode arbejde, som jeg støtter fuldt ud.
Fru kommissær, på topmødet i Tunesien skal EU og medlemsstaterne vise deres politiske vilje til at fremme informations- og kommunikationsteknologier som et strategisk instrument for økonomisk og social udvikling samt for samarbejde.
EU's ledende rolle med hensyn til samarbejdet med udviklingslandene giver utvivlsomt disse lande en mulighed for at lukke op for informationssamfundet til gavn for alle. 
Der er imidlertid to spørgsmål, der bekymrer mig. Det første er finansieringen af handlingsplanen. It-solidaritetsfonden er helt klart utilstrækkelig, da den er frivillig, og vi skal derfor mobilisere flere finansielle ressourcer - f.eks. i form af udviklingsressourcer, strukturelle ressourcer eller andre nye former for ressourcer. Jeg er sikker på, at borgerne støtter os heri. Det fremgik også af den seneste Eurobarometer-undersøgelse: 71 % af europæerne ønsker større vægt på og flere midler til informationssamfundet. Og hvis vi når til enighed om de nye finansielle overslag, har vi i EU muligheden for at udnytte det faktum, at det næste formandskab for Rådet ønsker at fremme udviklingen af informations- og kommunikationsteknologier. 
For det andet skal der med hensyn til styringen af internettet og i lyset af det faktum, at ICANN's mandat snart udløber, indføres en ny model, der er baseret på en international organisation, og hvor politiske beslutninger er forbeholdt regeringer, og tekniske opgaver er forbeholdt industrien og den private sektor - utvivlsomt med en fleksibel drift, der forener beslutningstagning med alle staters deltagelse. 
Denne model, mine damer og herrer, skal også sikre det civile samfunds deltagelse gennem oprettelsen af et debatforum for udfordringerne og problemerne i forbindelse med internettets udvikling. Kun på denne måde vil vores sande støtte til informationssamfundet være troværdigt. 
András Gyürk (PPE-DE ).
   - Hr. formand, De opfatter mig forhåbentlig ikke som en lyseslukker i denne sene stund, når jeg kommer ind på noget negativt i forbindelse med denne betænkning, som jeg ellers støtter og finder god. Det negative er et fænomen, der kan beskrives med det populære nye udtryk "e-apati". Det er sikkert rigtigt, når det i Trautmann-betænkningen påstås, at ikt-udviklingen skal styrke demokratiet og borgernes interesser, så folk bliver deltagere og ikke kun forbrugere i informationssamfundet. Det er faktisk vores eneste mulige mål, men vi skal også være opmærksomme på forhindringerne.
E-apati er en af disse hindringer. I Ungarn er det f.eks. kun hver fjerde voksne borger, der regelmæssigt bruger internettet. Langt størstedelen af dem, der ikke bruger internettet, hævder, at de ikke har brug for det, eller at det ganske enkelt ikke interesserer dem. Det er ikke noget enestående eksempel. Der er et lignende forhold i de fleste af de nye medlemsstater. En betydelig del af befolkningen har et ambivalent forhold til internettets fordele og muligheder. I disse medlemsstater kan udviklingen af servicesektoren og infrastrukturen således let blive asymmetrisk, da en stor del af samfundet mangler den fornødne motivation og forholder sig passivt eller afvisende til gennemførelsen af bekostelige systemer.
Alt dette kan selvfølgelig også skabe asymmetri i forholdet mellem de gamle og de nye medlemsstater. Det er i vores fælles interesse at undgå dette og at styrke samhørigheden også på dette område. Vi skal derfor gøre vores yderste for at styrke e-integration gennem en stærkere, tydeligere og mere letforståelig kommunikation end hidtil. Vi skal også lægge vægt på at fjerne indgroede negative holdninger til og misforståelser vedrørende det nye medium og samtidig fremhæve dets positive egenskaber. Jeg er overbevist om, at betænkningen har taget et skridt i denne retning, og jeg støtter den derfor. Jeg vil selvfølgelig også lykønske fru Trautmann og takke hende for hendes arbejde. 
Ljudmila Novak (PPE-DE ).
   Nutildags hører informations- og kommunikationsteknologier så afgjort til blandt de væsentligste medvirkende faktorer til økonomisk vækst og bæredygtig udvikling.
Samtidig med at disse teknologier øger produktiviteten og fremmer integrationen i samfundet, fører overgangen til den digitale kommunikationstidsalder også til udstødelse fra samfundet, specielt hvis brugerne eller borgerne ikke er tilstrækkeligt opmærksomme på fordelene, eller hvis de ikke er i stand til at bruge vores moderne erhvervelser. Det er derfor utroligt vigtigt, at vi investerer i udviklingen af informationssamfundet, samtidig med at vi investerer i uddannelse i brugen af moderne teknologi helt fra de mindste skoleklasser.
På den anden side skal samfundet ikke udelukke ældre mennesker, der fortsat er bange for at bruge moderne kommunikationsformer og moderne medier. Der er mange eksempler på, at borgere har foretrukket at gå på pension eller blive arbejdsløse frem for at skulle vænne sig til at bruge computere. Med vore dages høje hastighed har vi svært ved at følge med i udviklingen, og den tendens vil fortsætte i de kommende generationer. Der er således en fare for, at der opstår elitegrupper på grund af udstødelsen fra informationssamfundet.
Da vi udfører et stigende antal tjenester med moderne hjælpemidler og i mindre grad anvender papir, risikerer der at opstå diskrimination på grund af manglende viden og erfaring på dette område. Derfor skal samfundet som opfølgning på udviklingen sørge for uddannelsestilbud til alle befolkningslag og alle aldersgrupper.
Det er også vigtigt, at der er megen opmærksom på sikkerheden ved brugen af moderne teknologi og kommunikation, at tilliden vokser i takt med udviklingen, og at muligheden for misbrug reduceres. De institutioner, der tilbyder sådanne tjenester, skal informere forbrugerne om mulige farer, samtidig med at de skal sikre dem imod misbrug.
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
    -  Hr. formand, det var udviklingerne inden for informationsteknologien, der brød den kommunistiske censurs monopol i 1980'erne og medvirkede til at indføre demokrati i vores del af Europa. Nu skal vi gå et skridt videre. Den næste udfordring, der venter os, er udviklingen af et informationssamfund, hvor teknologi og kommunikation bruges til effektivt at håndhæve menneskerettighedsstandarderne på internationalt, nationalt og regionalt plan. Under opbygningen af dette informationssamfund skal vi ikke kun fokusere på de indlysende opgaver med at fremme og opbygge den grundlæggende infrastruktur, men også og i særdeleshed på uddannelse. Her tænker jeg i første omgang på den almene grunduddannelse, så vi sikrer os, at ingen er bange for teknologiske fremskridt, og dernæst på uddannelse i medieindhold, hvilket kan give unge mennesker en kritisk og kreativ tilgang til alle former for medier.
Informationssamfundet er ensbetydende med gratis og ubegrænset adgang til teknologi og informationer, og derfor mener jeg, at softwarepatenter er den visse død for et sådant samfund. Grumme diktaturer, der frygter visse idéer, finder fortsat metoder til at spærre adgangen til informationer. Det er der ikke noget nyt i. I Cuba har man vedtaget en lov, der begrænser internetadgangen til udvalgte virksomheder og regeringskontorer, og som forbyder salg af computere til offentligheden. Kun 6.000 af de 100.000 computere i Cuba er tilsluttet internationale netværk, og selv disse kontrolleres grundigt.
Den belarussiske regering er også opmærksom på internettets potentielle betydning for udviklingen af det civile samfund, og den benytter alle tilgængelige midler for at tøjle dets voksende popularitet. Der er udarbejdet en ny lov om massemedier. Denne lov indeholder bl.a. bestemmelser om obligatorisk registrering, og den gør det nødvendigt for internetbaserede forlæggere at indhente en såkaldt forlagslicens. I realiteten vil sidstnævnte fungere som et kraftigt censurinstrument. Et andet karakteristikon ved situationen i Belarus er det faktum, at staten er den eneste internetudbyder, da der ikke findes andre operatører i landet med adgang til eksterne telekommunikationstjenester. Det belarussiske kommunikationsministerium kræver, at alle internetbrugere skal købe en autorisation til deres modemer formedelst en pris på 20 amerikanske dollars, selv om den gennemsnitlige månedsindkomst pr. indbygger er på 60 amerikanske dollars. Man kan kun konkludere, at dette spørgsmål også skal være genstand for vores aktiviteter.
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg undskylder over for kommissæren, for som hun formentlig ved, har jeg ikke for vane at dukke op, lige før jeg skal tale. Ganske usædvanligt er tingene gået meget hurtigt i aften. Jeg er glad for at kunne støtte fru Trautmanns betænkning, især fordi jeg var en del af den delegation, der tog til det første verdenstopmøde om informationssamfundet i december 2003 med hendes ærede forgænger, Erkki Liikanen. Jeg havde det privilegium at være til stede i den store sal i Genève, da han holdt en fremragende tale på EU’s vegne.
På baggrund af den erfaring kan jeg fortælle kollegerne, at der har stået og fortsat står stor respekt om EU i forbindelse med udviklingen af informationssamfundet. Unionen har også udstukket retningen for andre medlemsstater. Jeg er sikker på, at kommissær Reding vil videreføre denne vigtige tradition, for der er lang vej endnu.
Jeg vil understrege to punkter, som blev fremhævet over for mig dengang i Genève. Det første er betydningen af vores forskningsprogram og udbredelsen af dette forskningsprogram til den mindre udviklede del af verden. Der findes mange it-ingeniører, som kæmper med fuldstændig utilstrækkelige faciliteter, og som meget gerne vil med i vores forskningsnetværk og arbejde sammen med vores forskere. Jeg ved, at dette spørgsmål vil blive taget op som led i næste generation af Géant-programmet, som kommissæren lancerede i sidste uge. Jeg kan ikke kraftigt nok understrege betydningen af dette, især fordi vi ønsker, at disse it-ingeniører skal udvikle værktøjer, produkter, tjenester og nye idéer, der kan hjælpe deres samfund, både inden for sundhed, uddannelse og andre former for lokale tjenesteydelser, navnlig i et meget stort område, hvor der kun findes spredte kommunikationsmidler.
For det andet er det vigtigt at tilskynde dem til at sikre en konkurrencedygtig infrastruktur for telekommunikation, at bringe omkostningerne ned og at tilskynde til konkurrence, så de kan få samme adgang som os til rigelige, billige tjenester. Hvis vi kan opnå disse to ting, sammen med det øvrige, vil det være et fantastisk fremskridt for alle disse lande. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel (O-0068/2005 - B6-0245/2005) af Libicki for Udvalget for Andragender til Kommissionen om andragender fra Lloyd's "Names": gennemførelse af det første direktiv om forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring.
Maria Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ),
    Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, formanden for Udvalget for Andragender, hr. Libicki, har bedt mig tale på hans vegne om det næste emne, da han pludselig har måttet rejse til Polen. Alt, hvad jeg vil sige, afspejler ene og alene Udvalget for Andragenders holdning og hverken et bestemt politisk partis eller min egen holdning. Udvalgets formand, hr. Libicki, beder Parlamentet og udvalget undskylde, at han ikke kan være til stede.
Aftenens forhandling i anledning af den mundtlige forespørgsel, der er stillet på vegne af Udvalget for Andragender, berører netop den kerne, som mange tænker på, når de taler om borgernes Europa eller mere konkret om europæisk nationalitet.
Retten til at indgive andragender, som stadfæstes i traktaten, medfører forpligtelser for alle de europæiske institutioner, ikke kun Parlamentet. Enhver borger har ret til at indgive andragender til Parlamentet inden for rammerne af EU's aktiviteter og til at forvente et tilfredsstillende svar. Ret til at forvente, at der vil blive rettet op på forholdet, når der er tale om overtrædelser inden for emner, som har med EU's beføjelser at gøre.
Forhandlingen om andragenderne i forbindelse med Lloyd's-sagen har til formål at få et ærligt svar fra Kommissionen i dens egenskab af traktaternes vogter.
Hvis en europæisk lov ikke er blevet anvendt korrekt i mange år af en bestemt medlemsstat, og hvis den ukorrekte anvendelse rent faktisk har ført til store personlige tab og, i visse tilfælde, ført til, at mennesker har taget deres eget liv, og hvis det er sandt, at andragerne i Lloyd's-sagen i Det Forenede Kongerige, Irland, Tyskland og mange andre EU-lande har lidt store økonomiske tab, fordi det første direktiv om forsikringsvirksomhed ikke er gennemført korrekt, bør dette få os alle til at tænke over, hvordan Europa fungerer.
Borgerne har ret til at forvente, at når Rådet og Parlamentet vedtager en lovgivning, gennemføres den korrekt i EU's medlemsstater uden undtagelse. Vi er blevet gjort opmærksom på, at andragerne i Det Forenede Kongerige i 1997 har udtalt, at EF-direktivet om forsikringsvirksomhed blev gennemført for sent.
I denne forbindelse traf Parlamentet efter et meget langt tidsrum ekstraordinære foranstaltninger og vedtog Roy Perrys betænkning i september 2003 med 358 stemmer for, 0 stemmer imod og 25 hverken for eller imod. Herefter fulgte lange og grundige undersøgelser fra Udvalget for Andragenders side, men alligevel venter andragerne stadig på et klart svar på de spørgsmål, som blev rejst i Perry-beslutningsforslaget, så deres sag omsider kan blive behandlet ved de britiske domstole, hvor de vil kræve erstatning for de tab, de har lidt.
Hvis Europa-Parlamentet bliver nødt til at anlægge sag mod Kommissionen ved EF-Domstolen, fordi den ikke har givet et klart svar på vores spørgsmål og ikke har gjort korrekt rede for sagen over for Europa-Parlamentet, mener jeg ikke, vi skal være bange for at gøre det, siger hr. Libicki.
Det spørgsmål, der bliver rejst, drejer sig om, at Kommissionen skal stå til regnskab over for Europa-Parlamentet, og Europa-Parlamentet skal stå til regnskab over for borgerne, hvoraf flere og flere indgiver andragender. Er vores sædvanlige lovgivning god nok, og gennemføres den korrekt? Er der fri bevægelighed for varer og personer, anerkendelse af faglige kvalifikationer? Har de europæiske borgere rettigheder? Dette er essensen af denne forhandling.
Europa-Parlamentet venter på, at Kommissionen afgør, om de europæiske borgere har rettigheder, at den undersøger, om Det Forenede Kongerige har anvendt lovene om korrekt regulering og kontrol af forsikringsmarkedet de sidste 20 år, og om solvenskravene fandtes i det tidsrum. Jeg vil bede om et svar, hr. kommissær, naturligvis ikke fra Dem personligt. De husker måske, at Deres forgænger først begyndte at handle, da han blev presset, og indledte en overtrædelsesprocedure, som senere blev indstillet, da Det Forenede Kongerige efterkom kravene. Vær venlig at svare Parlamentet på vegne af Deres institution, især på spørgsmålet, om det pågældende land har overholdt bestemmelserne i den konkrete periode. 
Charlie McCreevy,
    Hr. formand, spørgsmålet om reguleringen af Lloyd’s og gennemførelsen af det første direktiv om forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring er før blevet drøftet her i salen. Jeg henviser til spørgsmål til mundtlig besvarelse B5-0010/2004 af hr. Perry, som blev drøftet i Parlamentet den 12. februar 2004, og Kommissionens svar ved den lejlighed.
Kommissionen har altid udtrykt den største sympati for de tusindvis af personer - herunder andragerne - som har lidt som følge af Lloyd’s-sagen. Kommissionens synspunkter og bekymringer vedrørende den britiske lovgivning før 2000 fremgår klart af åbningsskrivelsen af december 2001, som nu er et offentligt tilgængeligt dokument.
De britiske myndigheder meddelte Kommissionen, at man havde vedtaget ny lovgivning som erstatning for den tidligere ordning og besvarede desuden Kommissionens spørgsmål vedrørende denne nye lovgivning. Kommissionen meddelte herefter, at den fandt det godtgjort, at disse aspekter af den undersøgte lovgivningsmæssige og tilsynsmæssige ordning for Lloyd’s var i overensstemmelse med direktivets krav.
Kommissionen tvivler ikke på, at da den havde fastslået, at den nye ordning for Lloyd's var i overensstemmelse med lovgivningen, var der intet grundlag for at fortsætte overtrædelsesprocedurerne, som var indledt med åbningsskrivelsen af december 2001 angående den gamle ordning. Domstolens retspraksis vedrørende formålet og gennemførelsen af overtrædelsesprocedurerne ligger helt fast. Kommissionen har altid understreget over for klagere, at alle sagsanlæg for påstået manglende overensstemmelse under den tidligere ordning udelukkende skal anlægges ved de britiske domstole.
For at hjælpe dem i deres søgsmål i Det Forenede Kongerige mod den britiske regering synes andragerne og mange brevskrivere at ønske en afgørelse fra Kommissionen vedrørende Lloyd's tidligere ordnings overensstemmelse med bestemmelserne. Det er imidlertid kun Domstolen, der kan træffe sådanne afgørelser. Kommissionen gav i åbningsskrivelsen fra 2001 udtryk for sin bekymring, men dette var kun første skridt i en lang procedure med argumenter og modargumenter, der i sidste instans, hvis den var fortsat, kunne have ført til en formel sag og afgørelse fra Domstolen.
Kommissionen er fuldt ud klar over, at mange beklager, at den juridiske procedure, vi indledte med vores åbningsskrivelse, ikke blev ført til ende, men vi er sikre på, at vores beslutning om at afbryde proceduren var den rigtige og i fuld overensstemmelse med Domstolens faste retspraksis inden for traktatbrudsprocedurer.
Jeg har taget beslutningsforslaget, der har til formål at afrunde aftenens forhandling om dette spørgsmål, til efterretning. Efter Kommissionens opfattelse er alle de spørgsmål, som den blev stillet i hr. Perrys betænkning, hvortil der henvises i beslutningsforslaget, blevet besvaret. Kommissionen offentliggjorde sine synspunkter om de britiske myndigheders reaktion på åbningsskrivelsen, da den besluttede at afslutte traktatbrudsproceduren.
Jeg understreger, at adgangen til dokumenter i Kommissionens varetægt er omfattet af forordning (EF) nr. 1049/2001. Betingelserne for at få adgang til disse dokumenter er fastlagt i denne forordning.
Hvad angår det tredje spørgsmål i hr. Perrys betænkning om mulige mangler eller udeladelser i den britiske ordning, gentager jet, at Kommissionen tog en række spørgsmål op i sin åbningsskrivelse. Jeg vil imidlertid understrege, at der kun var tale om spørgsmål. Sådanne spørgsmål udgør ikke i sig selv et synspunkt eller en bedømmelse. Kommissionen var tilfreds med de britiske myndigheders svar og fandt på dette grundlag ikke anledning til at fortsætte traktatbrudsproceduren. 
Robert Atkins,
   . - Hr. formand, først vil jeg gerne sige, at jeg har en fortid i Lloyd's, selv om jeg ikke er assurandør med tilknytning til Lloyd's; det har jeg aldrig været, og jeg har ikke nogen form for økonomiske interesser i foretagendet. Min familie har været tilknyttet Lloyd's i over 200 år under den ene eller anden form, og derfor forstår jeg markedet, og hvordan Lloyd's fungerer.
Jeg har ikke nogen særlig modvilje mod Lloyd's under nogen form. Jeg er faktisk en stærk fortaler for organisationen. Men jeg støtter ligeledes det principielle i dette spørgsmål, der - som mange kolleger nu ved - stammer fra 1997 i form af andragendet og går meget længere tilbage, hvad angår selve substansen. Det drejer sig om, at spørgsmålet fra Roy Perry og nu også Udvalget for Andragender ikke er blevet besvaret korrekt. Problemets omfang fremgår af, at der hersker enstemmighed i Udvalget for Andragender om, at spørgsmålet ikke er blevet besvaret korrekt, selv om der måske kan være uenighed om substansen. Derfor er der tilknyttet et beslutningsforslag for at give Parlamentets formand beføjelser til at bede Retsudvalget om at anlægge sag mod Kommissionen for at få spørgsmålet besvaret, hvis - hvilket formentlig allerede er tilfældet i aften - det ikke er sket. Det, der vækker bekymring her, er, at Kommissionen har undladt at svare Udvalget for Andragender - nu hele udvalget og ikke et enkelt medlem.
Selve sagen fortsætter, som kommissæren og medlemmerne vil vide. Folk går stadig fallit, og deres sundhed og hverdag er stadig ofte det rene kaos. Dette andragende må afsluttes, vi må have svar på spørgsmålet. Mine kolleger og jeg i Udvalget for Andragender kan ikke acceptere, at andragendet afsluttes, før vi får svar på de spørgsmål, der er stillet nu og også tidligere af min tidligere kollega Roy Perry.
Kommissionen skal give et ordentligt svar på spørgsmålet for i det mindste at give dem, der har lidt på grund af Lloyd's i denne triste sag, en mulighed for at komme videre med deres sager.
Jeg har aldrig rådet og bliver aldrig en, der råder medlemmerne af Lloyd's - assurandørerne - der har lidt økonomiske tab, til at gå videre med en sag uden håb om succes. Det vil være meningsløst og kun føre til yderligere problemer. Men sammen med de kolleger, der har undersøgt sagen, mener jeg stadig, at den fortjener at blive behandlet korrekt. Derfor er spørgsmålet blevet stillet med den foreliggende ordlyd. Dette er ikke nogen personlig betragtning over for kommissær McCreevy, men jeg er ikke overbevist om, at Kommissionen har givet det rette svar. Derfor må den være klar over de fortsatte følger. 
Manuel Medina Ortega,
   Hr. formand, under sidste embedsperiode var jeg medlem af Udvalget om Retlige Anliggender og fulgte sagen, og også dengang var jeg meget forvirret, fordi vi her taler om Kommissionens retlige ansvarsområder i henhold til traktatens artikel 232, der omhandler undladelsessøgsmål, men i henhold til artikel 232 kan Europa-Parlamentet kun klage over en traktatkrænkelse, hvis der er tale om en overtrædelse af selve traktaten.
Der er selvfølgelig tale om et direktiv, der ikke blev vedtaget af en tidligere britisk regering, men som så blev vedtaget af en efterfølgende regering, nemlig den nuværende. Kommissionen indledte en overtrædelsesprocedure i henhold til artikel 226, situationen ændredes, direktivet blev inkorporeret, og som kommissær McCreevy har påpeget, har det fra dette tidspunkt ikke været muligt at fortsætte sagen ved domstolen ifølge EU-Domstolens retspraksis, fordi artikel 226 lyder således: "Finder Kommissionen, at en medlemsstat ikke har overholdt en forpligtelse, der påhviler den i henhold til forfatningen, fremsætter den en begrundet udtalelse herom efter at have givet den pågældende stat lejlighed til at ...".
Da staten fulgte Kommissionens udtalelse, er der i øjeblikket ikke nogen sag fra et juridisk synspunkt. Det er således mit indtryk, som hr. kommissær McCreevy har sagt, at det på nuværende tidspunkt kun er muligt at anlægge en sag ved de britiske domstole og ikke ved EU's institutioner. Juridisk set kunne vi sige, at det i den aktuelle situation hverken er Parlamentet, Kommissionen eller Domstolen, der er det rette forum for behandling af denne slags klager.
Det er desværre sådan, traktaten er formuleret. Vi kunne have en anderledes traktat, der ville pålægge Kommissionen forpligtelser med hensyn til ting, der er foregået tidligere, men i dette tilfælde er Domstolens retspraksis klar, og derfor har jeg tidligere protesteret i denne sag og gør det fortsat i dag. Dvs., at traktaten ikke giver Kommissionen bemyndigelse til at indbringe en stat for Domstolen, så snart staten har iagttaget EU's lovgivning. Det er ikke et matematisk, umiddelbart eller automatisk system. I stedet skal staten først opfordres til at overholde lovgivningen, og når den så gør det, slutter proceduren. Derefter kan Kommissionen intet gøre.
Efter min mening er både Kommissionens tidligere svar og det nye svar fra hr. kommissær McCreevy på nuværende tidspunkt helt tilfredsstillende.
Jeg vil anbefale, at de folk, der er berørt af Lloyd's-sagen, vender sig til de britiske domstole og anlægger sag i henhold til den britiske lovgivning, men jeg mener ikke, at der er nogen mening i, at vi overvejer denne procedure på nuværende tidspunkt. Det er et enormt tidsspilde for Parlamentet, og vi kunne gå så vidt som til at sige, at det også ville vildlede de berørte folk, fordi det fører dem ud på en lang omvej, uden at de kommer videre.
De britiske domstole er deres eneste chance. Faktisk mener jeg, at der allerede er indbragt sager for disse domstole. Det er den eneste mulighed for at gennemføre retssager. Og det vil jeg anbefale til de folk, der er involveret i denne form for klager. 
Diana Wallis,
   Hr. formand, denne saga er naturligvis ny for kommissæren, men desværre for mange af vores vælgere, både i Det Forenede Kongerige og andre steder, har denne tragedie kørt længe, som vi kan se helt tilbage fra 1970'erne.
Hvis vi er ærlige, og her er jeg enig med hr. Medina Ortega, ved vi, at uanset hvad vi gør, er det ikke sikkert, at vi finder en løsning på de mange personlige tab. Vi ønsker ikke at føre sag mod andre institutioner blot for at føre en sag, men vi ønsker at gøre noget, der styrker Parlamentets og de europæiske institutioners stilling og status. Det centrale spørgsmål her er, hvordan EU fungerer, og nærmere bestemt, hvordan det indre marked fungerer på Deres område. Det er i virkeligheden ret enkelt: Tilsyneladende er et direktiv ikke blevet gennemført fuldt ud og korrekt gennem en længere årrække. Endelig opfylder medlemsstaten kravene 20 år efter fristen. Det må bare ikke være godt nok for Parlamentet eller for Europa. Desuden er vores Udvalg for Andragender ofte første station. Det bør fungere som et tidligt varslingssystem, men undertiden, som i dette tilfælde, sker det efter selve begivenheden.
Kommissionen bør konstant være på vagt for at sikre en korrekt gennemførelse. Og hvis der sættes spørgsmålstegn ved gennemførelsen, bør den i lyset af det nuværende politiske klima i Europa være parat til at afgive utvetydige svar.
Parlamentet har altid været fortaler for, at alle institutioner skal have aktindsigt i skrivelser vedrørende mulige traktatbrudsprocedurer mellem medlemsstaterne og Kommissionen. Det er helt ligetil, og jeg er klar over, at Deres forgænger, hr. Bolkestein, skrev og sagde, at der var grunde til ikke at videregive dele af korrespondancen. I det nuværende politiske klima har vi helt klart en pligt over for borgerne til at komme til bunds i sådanne sager og give dem tilfredsstillende svar. Ellers er det kun forventeligt med de negative reaktioner, som vi fik i Frankrig og Holland. Hvis ikke vi kan besvare borgernes ligefremme spørgsmål om, hvordan vi gennemfører EU-lovgivning, er det en trist forestilling. Jeg håber, hr. kommissær, at De vil kunne hjælpe os mere, end Deres forgænger kunne. 
Paul van Buitenen (Verts/ALE ).
   - Kommissionen bør besvare Parlamentets spørgsmål om, hvorvidt Det Forende Kongerige anvendte direktivet om forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring mellem 1978 og 2001. Eftersom spørgsmålet vedrører det indre marked, er der ingen grund til at nægte at komme med et svar. I november 2003 nægtede kommissær Bolkestein at give et rigtigt svar. De ansvarlige udvalg bad da Parlamentets formand om at anlægge sag mod Kommissionen. Nogle få måneder efter anførte man, at det nødvendige juridiske krav ikke var opfyldt. Nu et år senere er der fremsat et nyt beslutningsforslag.
Kære kolleger, der er nu gået otte år siden det første af mange andragender i denne sag. Det er næsten to år siden den overvældende afstemning om det første beslutningsforslag om Lloyd's-sagen. Tusinder af borgere er gået konkurs og er stadig i farezonen den dag i dag. Nogle har begået selvmord. Det er en følge af den overlagte og systematiske vildledning i Lloyd's-sagen. Når vi behandler et andragende, er det ikke Parlamentets rolle, men dets troværdighed, der står på spil. Hvis de europæiske borgere skriver til os for at få hjælp, og medlemsstaterne ikke kan hjælpe, vil en vellykket sag ved De Europæiske Fællesskabers Domstol styrke Parlamentets rolle ved behandlingen af andragender.
Hr. kommissær, hvis der ikke sker fremskridt, må jeg konkludere, at Parlamentet er ude af stand til at hjælpe europæiske borgere, der beder om vores hjælp. I så fald må jeg benytte andre metoder i et forsøg på at vække Parlamentet for at opnå retfærdighed for de titusinder af europæiske borgere, der terroriseres af denne sag. 
Luca Romagnoli (NI ).
   - Hr. formand, kære kolleger, med hr. Libickis forespørgsel gnider vi salt i såret, når det gælder modsætningsforholdene i et EU, som er skræddersyet til overordnede finansielle interesser, og et EU, som de europæiske borgere ikke ønsker. Det har de europæere, der fik mulighed for at give deres mening til kende, i det mindste givet udtryk for.
En undersøgelse af dokumenterne viser såvel Kommissionens mangler som manglerne i den britiske regering eller i det mindste i dens såkaldte kontrolorganer, men den viser også den afstand, der er mellem folkets interesser og interesserne hos et meget begrænset antal plutokrater og spekulanter.
I Lloyd's-sagen er det meget nemt at finde ud af, hvad der er blevet kontrolleret, men sjovt nok ikke, hvem der har foretaget kontrollen. Det giver en legitim mistanke om, at direktiv 239/73 om solvens ikke er blevet overholdt med stiltiende samtykke - for ikke at sige meddelagtighed - fra Kommissionens og det britiske finansministeriums ansvarlige kontrolorganers side. Ifølge et kendt italiensk ordsprog er der ingen love uden huller. Den gamle talemåde passer også på Storbritannien og Kommissionen. Det skal dog siges, at forsikringsvirksomhed er et spil, som Lloyd's næsten altid har vundet gennem flere hundrede år.
Vi bør ikke have sympati for dem, som foretager risikofyldte investeringer og finansielle spekulationer, for den slags forretningsmænd har ingen sympati for småsparerne, forbrugerne, det ekstremt store antal ofre for deres farlige og skrupelløse finansgambling og dem, som tjener penge i deres ansigts sved ved at investere fysiske og mentale ressourcer og opnå en indtægt som følge heraf.
De, der spiller på sandsynligheden - et spil, som tydeligvis giver større udbytte end barmhjertighed, eftersom det har været praktiseret i århundreder - må også acceptere risikoen. Lloyd's-sagen er et symbolsk eksempel på de urimelige forventninger hos dem, der altid vil vinde, bare fordi de har store beløb at sætte på spil, og som er ligeglade med dem - og det er det overvejende flertal - der satser på deres arbejde. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   - Hr. formand, jeg var skuffet over kommissær McCreevys svar. Vi må skelne mellem to ting her. Den første drejer sig om de mennesker, der har investeret i Lloyd’s, og hvorvidt den britiske regering er forpligtet til at yde erstatning for deres tab. Kommissæren påpegede med rette, at det spørgsmål skal finde sin løsning ved de britiske domstole.
Men det, vi især beskæftiger os med her, er, at Kommissionen nægter at handle korrekt og i overensstemmelse med traktaterne og besvare spørgsmål fra Parlamentet. I henhold til traktaterne er kommissæren udtrykkeligt forpligtet til at besvare spørgsmål. Men igen i aften har han nægtet at fremlægge alle de oplysninger, vi udbad os helt tilbage i 2003.
Ved en anden lejlighed nævnte en tidligere kommissær, at den britiske regering ikke ønskede, at Kommissionen gav de oplysninger videre, som Udvalget for Andragender havde anmodet om. Eftersom dette spørgsmål er omfattet af den fælles beslutningsprocedure - idet forsikringsdirektivet er et direktiv i henhold til den fælles beslutningsprocedure - har Parlamentet som minimum ret til at få de samme oplysninger som Kommissionen og medlemsstaten. De er ikke de eneste ansvarlige for lovgivningen.
Så jeg vil appellere til kommissæren om at undgå den uværdige situation, at Parlamentet anlægger sag ved De Europæiske Fællesskabers Domstol for manglende overholdelse af traktaterne. For mig at se, hr. kommissær, vil De under alle omstændigheder ende for Domstolen, hvis ikke De overholder bestemmelserne. Jeg kender ikke meget til britisk lovgivning, men jeg vil tro, at hvis denne sag blev anlagt i Irland, kunne sagsøger tvinge Dem til at fremlægge oplysningerne. Jeg mener, at det er fuldstændig uretfærdigt over for Parlamentet at nægte os de oplysninger, som vi har ret til, og der er en reel risiko for, at De bliver indbragt for De Europæiske Fællesskabers Domstol, hvis De ikke fremlægger oplysningerne. 
Charlie McCreevy,
    - Hr. formand, Kommissionen mener at have overholdt sine forpligtelser i henhold til traktaten. Da der blev rejst tvivl om dette, iværksatte Kommissionen en undersøgelse og fremsendte en åbningsskrivelse samt en supplerende åbningsskrivelse. Kommissionen har efter bedste evne besvaret de spørgsmål, Parlamentet har stillet. Min forgænger mødtes med repræsentanter for Udvalget for Andragender og besvarede spørgsmål her i salen samt mange spørgsmål til skriftlig besvarelse. Jeg har mødtes med hr. Libicki for at drøfte sagen, og jeg er her igen i aften for at besvare Parlamentets spørgsmål. Det er i overensstemmelse med Kommissionens ansvar. Kommissionen har handlet ved at træffe beslutning om at indlede en traktatbrudsprocedure og handlet på ny ved at beslutte at lukke sagen, da vi modtog et tilfredsstillende svar fra de britiske myndigheder.
Kommissionen bestræber sig altid på at besvare Parlamentets spørgsmål efter bedste evne. I dette tilfælde bliver Kommissionen imidlertid bedt om at udtale sig om, hvorvidt en medlemsstat har overholdt fællesskabslovgivning i et bestemt tidsrum på et tidligere tidspunkt og under en anden lovgivningsmæssig ordning end den nuværende. Kommissionen kan ikke besvare det spørgsmål, fordi den indledende procedure og selve proceduren, der kunne have bragt os svaret, ikke blev gjort færdige. 
Formanden.
   - Som afslutning på forhandlingen har jeg modtaget et beslutningsforslag(1), jf. forretningsordenens artikel 108, stk. 5. 
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A6-0204/2005) fra Økonomi- og Valutaudvalget om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 1466/97 om styrkelse af overvågningen af budgetstillinger samt overvågning og samordning af økonomiske politikker (9812/2005 - C6-0119/2005 - 2005/0064(SYN)) (Ordfører: Karas).
Othmar Karas (PPE-DE ),
    Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, rådsformand Jean-Claude Juncker henviste i sin tale i formiddag til, at han på topmødet i sidste uge havde indprentet sine kolleger to principper.
For det første mente han, at de skulle læse deres egne beslutninger igennem og sørge for, at de bliver gennemført. For det andet mente han, at de skulle overholde de institutionelle regler. Det er sørgeligt, at man bliver nødt til at minde om så selvfølgelige adfærdsregler i et fællesskab og appellere til de ansvarlige om at overholde reglerne. Desværre talte han med denne appel for døve øren hos mange stats- og regeringschefer. Disse principper for en effektiv, tillidsskabende, professionel politik er imidlertid også blevet ignoreret af euroområdets finansministre. De, som overtrådte stabilitets- og vækstpagten, gjorde sågar sig selv til dommere og forhindrede, at Kommissionen kunne gennemføre de rettigheder, den havde fået overdraget. Noget lignende skete for os under behandlingen af Kommissionens to forordningsforslag om stabilitets- og vækstpagten.
Kommissionen appellerede til finansministrene om at tage Europa-Parlamentets forslag op. Rådsformanden appellerede til sine kolleger om ikke at ignorere Europa-Parlamentets forslag. Europa-Parlamentet besluttede i sidste plenaruge med flertal at vedtage mine to betænkninger om Kommissionens to forordninger. Ikke et eneste af vores nye ændringsforslag har Rådet overtaget, selv om de indholdsmæssigt havde tilslutning fra flertallet af finansministrene, Kommissionen og rådsformanden. Flertallet af de nationale delegationer ville have været villige til at overtage visse ændringer, især hvad udviklingen og overvågningen af den samlede gæld angår. Det blev forhindret af nogle få, men indflydelsesrige lande. Nu forsøger man at skubbe sorteper over til Parlamentet ved at sige: Vi taler ganske vist ikke med jer om, hvad I vil, men I kan ikke opholde os. Det er ikke et institutionelt spørgsmål, det er et indholdsmæssigt spørgsmål. I Kommissionens erklæring om Økofin-Rådets beslutning står der, at Kommissionen mener, at det havde styrket den foreslåede forordning yderligere at optage nogle ændringsforslag fra Parlamentet, særligt dem, der handler om overvågningen af den samlede gæld. Parlamentet er altså på rette vej. Derfor genfremsætter vi efter en beslutning i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål de forslag, som blev vedtaget under førstebehandlingen, fordi vi er overbevist om, at de indholdsmæssigt er rigtige, og fordi vi ønsker, at de institutionelle rettigheder og indholdsmæssige overbevisninger også bliver taget i betragtning af vores andre institutioner.
Hvad er det, vi ønsker? Vi ønsker en sammenligning af de tal fra medlemsstaterne, som indsendes til ECB, og de oplysninger, der indsendes til Eurostat. Rådet siger, at det er sket. Jeg undrer mig over, hvordan det så kan gå til, at man ikke var opmærksom på de uens oplysninger om tallene i Grækenlands tilfælde?
For det andet ønsker vi en kontrol af de mellemsigtede budgetmål. Rådet har erstattet den regelmæssige kontrol med "mindst hvert fjerde år". Vi ønsker en overvågning af den offentlige gældsrate. Det besluttede Rådet ganske vist i marts, men det tog det ikke med i forordningen. Vi ønsker en årlig fremlæggelse af stabilitetsprogrammerne for en toårig periode. Det blev afvist. Her har jeg indtryk af, at der slet ikke er tale om en indholdsmæssig uenighed, man ville bare ikke overtage nogen forslag fra Europa-Parlamentet. Denne adfærd er ikke tillidsskabende. Den er sagligt uberettiget og institutionelt uretfærdig. Derfor beder jeg Parlamentet om i morgen under andenbehandlingen at stemme på samme måde, som vi gjorde under førstebehandlingen. 
Charlie McCreevy,
    - Hr. formand, med den positive afstemning om Rådets fælles holdning kan Europa-Parlamentet bane vejen for en frugtbar afslutning på det, der har været en lang, intens og alligevel konstruktiv debat. Kommissionen gav udtryk for, at der var behov for at forbedre stabilitets- og vækstpagtens funktion og skitserede retningslinjerne for denne forbedring i sin meddelelse af 3. september 2004. Efter adskillige forhandlingsrunder mødtes Økofin-Rådet igen den 20. marts, nåede frem til en aftale og vedtog rapporten om forbedring af gennemførelsen af stabilitets- og vækstpagten. Den 22. marts 2005 udtrykte Det Europæiske Råd sin støtte til rapporten og erklærede, at den ajourfører og supplerer stabilitets- og vækstpagten.
Hovedformålet med rapporten er at styrke forvaltningen og det nationale ejerskab til EU's budgetramme ved at styrke dets økonomiske grundlag, idet man samtidig sikrer, at de offentlige finanser er bæredygtige, og fremmer væksten. Vi har det synspunkt, at aftalen generelt er afbalanceret og udgør et hensigtsmæssigt grundlag for at genoprette det nationale ejerskab til de budgetmæssige rammer. Hvis dette gennemføres fuldt ud, rummer det muligheder for at styrke budgetdisciplinen og understøtte budgetpolitikkerne gennem vækst.
Den 20. april 2005, den tidligst mulige dato i henhold til aftalen, vedtog Kommissionen to forslag om ændring af Rådets to forordninger - (EF) nr. 1466/97 og (EF) nr. 1467/97 - som danner grundlag for pagten.
Parlamentet og Rådet begyndte med det samme at behandle Kommissionens forslag i en konstruktiv ånd. Alle parter bestræbte sig på hurtigt at bringe processen til en vellykket afslutning. Jeg vil gerne give udtryk for Kommissionens taknemmelighed, navnlig over for Parlamentet for dets samarbejdsvilje, hvilket har gjort det muligt at afslutte proceduren med ændringsforslag under det luxembourgske formandskab.
Tidligere på måneden vedtog Parlamentet ved førstebehandlingen en række ændringsforslag til Kommissionens forslag. Rådet tog Parlamentets udtalelse til efterretning og vedtog kort efter sin fælles holdning. I sin holdning kunne Rådet imidlertid ikke blive enigt om at medtage nogen af Parlamentets ændringsforslag. Ikke desto mindre går de ændringer, som Rådet vedtog, i forhold til Kommissionens forslag i retning af en yderligere præcisering af gennemførelsen af den forebyggende del af stabilitets- og vækstpagten, hvilket er i overensstemmelse med den overordnede linje i Parlamentets ændringsforslag. Rådet overvejede andre af de ændringer, som Parlamentet forestillede sig, nemlig på det statistiske område, i forbindelse med færdiggørelsen af retsakterne, der har en direkte sammenhæng med statistikker for de offentlige finanser.
Efter Kommissionens opfattelse kunne medtagelsen af nogle af Parlamentets ændringsforslag have betydet en yderligere styrkelse af forslaget til forordning. Men efter nøje overvejelse besluttede Kommissionen at acceptere Rådets fælles holdning.
Samlet set er ændringerne af stabilitets- og vækstpagten velafbalancerede. De vil give pagten nyt liv og skabe bedre rammer for en økonomisk fornuftig gennemførelse af reglerne. Kommissionen lægger vægt på en afbalanceret og stringent gennemførelse af den reformerede pagt. Den fører fortsat nøje tilsyn med budgetsituationen i alle medlemsstaterne. Den vil benytte sin initiativret, hvor dette er hensigtsmæssigt, som den har gjort det på det seneste. Som De ved, besluttede Kommissionen at indlede procedurer for uforholdsmæssigt store underskud over for Italien og Portugal. Vi forventer, at procedurerne opfattes som et middel til at støtte den budgetmæssige konsolidering, der er nødvendig for, at de to lande kan vende tilbage til en høj økonomisk vækst. En samarbejdsbetonet indfaldsvinkel til en smidig gennemførelse af proceduren for uforholdsmæssigt store underskud vil bidrage til troværdigheden af de fornyede rammer og ØMU'ens overordnede funktion i denne udfordrende periode. 
Alexander Radwan,
    Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det er måske symptomatisk, at netop den muligvis sidste debat om reformen af stabilitets- og vækstpagten finder sted på denne tid af døgnet. Offentligheden udelukkes, og pagten bliver lidt efter lidt begravet. Jeg takker under alle omstændigheder kollega Othmar Karas for hans betænkning og forsøget på at føre Rådets og Kommissionens holdninger sammen via Parlamentet. Jeg synes, det er meget sigende, at Rådet netop i tider som disse ikke kan enes om alle de vigtige spørgsmål og kun kan nå til enighed, når det drejer sig om at svække stabilitets- og vækstpagten lidt mere.
Og det sker i en tid, hvor euroen har brug for en stabil ramme, hvor det handler om ikke at forfalde til gældsætning med tilhørende inflation, og hvor især Kommissionen må styrkes! Derfor beklager jeg også, at Kommissionen har tilsluttet sig det, for man har ikke taget fat på pagtens grundlæggende problem, nemlig at de skyldige er deres egne dommere. Rådet og Kommissionen burde have støttet forsøget på at konkretisere dette lidt, både i forbindelse med kontrollen og i forbindelse med fortolkningen af, hvad Rådet har besluttet.
Nu får vi jo at se i den første sag mod Italien, hvordan man vil handle inden for Kommissionen. Vi kan kun opmuntre til fortsat at kæmpe for en pålidelig ramme for euroen, for pagten om euroen, for den fælles valuta - om nødvendigt også mod medlemsstaterne. I den forrige Kommission var der kommissærer, som gjorde det, og jeg vil gerne opmuntre Dem til også fortsat at kæmpe for pagten og den ånd, som den oprindeligt havde.
Ieke van den Burg,
   Hr. formand, et af de ufuldendte aspekter af det europæiske samarbejde er den europæiske integration og Den Monetære Union. Da denne blev oprettet i Maastricht, var der endnu begejstrede, visionære europæere såsom Jacques Delors. Han havde en dobbelt målsætning med den monetære union, nemlig at stabilisere valutakurserne og inflationsudviklingen og at komme nærmere en politisk union, hvor velfærd og velvære skulle garanteres de europæiske borgere. Det første er lykkedes fint. Vi har en stabil euro, som har kunnet modstå store valutakriser, og en inflation, som er så lav, at det nu bekymrer økonomer. Hvad angår det andet aspekt, den politiske union, synes den i disse dage at være længere væk end nogensinde, selv om kriser sommetider fører til overraskende spring fremad.
De medlemsstater, som ombyttede deres nationale valuta med den fælles euro uden at forpligte sig til en mere politisk union og indføre en fælles makroøkonomisk politik og en budgetpolitik, havde behov for garantier for at forhindre, at en medlemsstats sparsommelighed ville blive undermineret af en anden medlemsstats gældsstiftelse. De ville ikke trænge for meget ind på hinandens område, hvad angår politiske prioriteter inden for budgetpolitikken, og derfor skabte de stabilitets- og vækstpagten med et dertilhørende sanktionssystem, med andre ord en pagt baseret på mistillid. Deri blev der fastlagt kvantitative normer for nettoresultatet af de årlige offentlige budgetter, for statsgældens omfang osv. I slutningen af det sidste århundrede fungerede det, men i den økonomiske situation i de forløbne år viste det sig, at disse regler var for infleksible. Rent rationelt var det derfor logisk og fornuftigt at ændre disse regler og atter at fokusere på målet stabilitet og vækst.
Men samtidig fik en række store medlemsstater problemer, og disse modsatte sig Kommissionens indgriben og deres finansministerkollegers sanktioner. Kommissionens berettigede tilpasning for at gøre pagten mere intelligent faldt altså sammen med prestigekampen mellem medlemsstaterne. Kommissær Almunia koncentrerede sig om en fornuftig reform, men Økofin-ministrene var især ude på at skabe muligheder for selv at få en undskyldning for at overtræde reglerne.
Herom har der derfor fundet temmelig mange heftige drøftelser sted, og generelt var kritikken især rettet mod sidstnævnte. Den Europæiske Centralbank var f.eks. meget negativ, hvad angår denne korrigerende del, men kunne godt støtte den forebyggende del af pagten, nemlig at der skulle tages hensyn til konjunkturerne, langfristet gæld osv. Denne storm har lagt sig. Selve pagten er ikke ændret, men vi har nu fået en oversigt over disse budgetter. Det mærkelige er nu, at vi har vedtaget denne forordning om den omstridte korrigerende del, at denne kun falder ind under proceduren med udtalelser fra rådgivende udvalg, og at den nu er trådt i kraft efter afstemningen sidste gang, men at vi nu under andenbehandlingen har en forordning om den anden del, den forebyggende del. Det lader jeg lige ude af betragtning.
I Økonomiudvalget blev der derfor vedtaget en række ændringsforslag til denne forordning, men da et kvalificeret flertal er påkrævet for, at disse ændringsforslag kan vedtages her, kunne det ende med, at denne forordning ikke træder i kraft. Jeg vil derfor fraråde dette og råde Parlamentet til at bøje sig for det, ligesom Kommissionen også var så fornuftig at gøre, fordi disse to forordninger - hvoraf vi tillægger den anden større betydning end den første - kan træde i kraft samtidig. Lad os i det mindste unde Jean-Claude Juncker, som i forvejen har haft det svært i den seneste tid, denne succes og dette resultat under det luxembourgske formandskab. 
Sergej Kozlík (NI ).
   - Jeg vil gerne tilkendegive min støtte til forslagsstilleren, hr. Karas', holdning. Jeg finder flere af Det Europæiske Råds forbehold og indvendinger overfladiske, ugennemtænkte eller uberettigede. På grund af tidnød vil jeg blot kommentere to af punkterne i Rådets kommentarer til artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 2, litra a).
Med hensyn til artikel 6, stk. 1, er det klart, at der er en grundlæggende forskel mellem at rapportere om og overvåge den absolutte værdi af over- eller underskuddet i de offentlige finanser, og niveauet af den offentlige gæld som en procentdel af den foruddefinerede basis - f.eks. bruttonationalproduktet - hvilket har en væsentligt højere informationsværdi ud fra et ønske om at håndhæve en budgetmæssig forsigtighed end absolutte data vedrørende underskuddets størrelse. Jeg støtter derfor Europa-Parlamentets holdning, som er blevet forelagt af hr. Karas her og ved andre lejligheder.
Ud over Europa-Parlamentets holdning vil jeg gerne sætte spørgsmålstegn ved ordlyden i artikel 7, stk. 2, litra a) og Det Europæiske Råds ændring heraf, hvor afvigelsen fra de mellemsigtede budgetmål i forbindelse med reformen af flersøjlede pensioner er blevet tilladt. Det kan kun finde anvendelse, hvis omkostningerne ved pensionsreformen vitterligt behandles på bekostning af mindre endeligt forbrug eller øgede opsparinger hos borgerne, og ikke den kort- eller mellemsigtede dækning af pensionsunderskud gennem enkeltstående indtjeninger fra privatiseringer, sådan som det i øjeblikket forekommer i flere EU-lande. 
Cristóbal Montoro Romero (PPE-DE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, det er vanskelige tider i EU - vanskelige tider karakteriseret ved manglende tillid, hvilket fører til manglende økonomisk vækst og en manglende evne til at skabe beskæftigelse. I sådanne tider, hvor institutionerne reformeres, som det f.eks. er tilfældet med stabilitetspagten, er det vigtigt, at alle EU's institutioner er til stede, og at de deltager i sådanne institutionelle reformer for at gøre dem mere troværdige og for at fortælle EU-borgerne, at disse reformer i sidste ende skal skabe økonomisk vækst og beskæftigelse. Det har været formålet med Europa-Parlamentets indsats - et ganske konstruktivt formål.
Nogle af os er meget skeptiske vedrørende Rådets forårsmøde. Vi mener, at pagten ikke skulle have været reformeret, som det har været tilfældet. Alligevel har vi taget konstruktive initiativer for at supplere intet mindre end stabilitets- og vækstpagtens forebyggende aspekt, og derfor er det absurd, at Rådet sætter hælene i og modsætter sig et konstruktivt initiativ fra Europa-Parlamentet, der skal gøre stabilitetspagten mere pålidelig og troværdig.
Jeg håber oprigtigt, at situationen ændrer sig, at Europa-Parlamentet i morgen støtter disse ændringsforslag og handler konsekvent, og at Rådets stejlhed overvindes, når man har konstateret situationen og årsagerne til den vanskelige krise, vi oplever i Europa.
Kommissæren, der er til stede i dag, er udmærket klar over, at budgetoverskuddet - sikken et budgetoverskud, De fik som budgetansvarlig i Irland, hr. McCreevy ... det gør os misundelige ... - er udmærket klar over, at kvaliteten af de offentlige finanser bidrager til tilliden, når det handler om at fremme økonomisk vækst og jobskabelse. Det er det, som EU har brug for i øjeblikket, og det er det, vi stiler efter.
Afslutningsvis vil jeg takke hr. Karas, der har gjort et prisværdigt stykke arbejde, for hans indstilling og indsats.
Manuel António dos Santos (PSE ).
   - Hr. formand, jeg vil først gerne takke hr. Karas, sådan som jeg i øvrigt også kunne gøre det i den debat, som vi havde i Strasbourg for nogle dage siden, idet jeg vil fremhæve hans grundige og kompetente arbejde, også selv om vi ikke har samme opfattelse af, hvad der er det bedste redskab til at opnå stabilitet i de offentlige finanser, og hvilken betydning dette redskab skal have i den europæiske økonomis nødvendige genopretning.
Det spørgsmål, der rejser sig i dag, går på, om vi vil godtage et forslag, der forekommer ganske afbalanceret, og derved få dette afbalancerede forslag vedtaget allerede under det luxembourgske formandskab, eller om vi gennem en række ændringsforslag skal trække proceduren ud og måske føre den ind i en slags blindgyde. I stedet for at rette en appel til de medlemmer af Parlamentet, der evt. måtte blokere for vedtagelsen af den fælles holdning, mener jeg derfor, at vi bør lade os lede af sund fornuft og af behovet for, at denne procedure kommer videre.
Som bekendt vedtog Rådet i marts at ændre stabilitets- og vækstpagtens to søjler. Selv om jeg personligt ikke finder denne holdningsændring tilstrækkelig, er det selvfølgelig et skridt i den rigtige retning, hvis der skal ske en bedring af EU's forhold til de borgere, der ikke mener, at den måde, som Europas økonomi styres på, imødekommer deres bekymringer. Det er det, der bør være udgangspunktet for vores indsats. Det handler ikke om, at de offentlige finanser ikke skal være bæredygtige, og slet ikke om, at de ikke skal være sunde, men om, at pagten skal gøres mere effektiv og mere socialt forståelig. Jeg appellerer derfor til vores sunde fornuft, så vi kan få denne procedure bragt fremad.
Derudover vil jeg gerne minde om, at også Den Europæiske Centralbank endelig synes at overveje en mere vækstbefordrende pengepolitik. Der tales om en snarligt rentesænkning. Når nu Den Europæiske Centralbank er villig til at bryde med sin ortodoksi, mener jeg ikke, at det lige er det rette øjeblik for Parlamentet til stædigt at holde fast ved sin finansielle ortodoksi. 
Charlie McCreevy,
    Hr. formand, jeg vil gerne gentage, at Kommissionen under forhandlingerne i Rådets ad hoc-gruppe om stabilitets- og vækstpagten aktivt støttede en række af de ændringsforslag, som Parlamentet fremlagde ved førstebehandlingen. Som jeg sagde i mine indledende bemærkninger, tog Rådet desværre ikke hensyn til vores råd. På den baggrund forstår jeg Parlamentets holdning vedrørende nogle af de oprindelige ændringsforslag. Men som jeg sagde tidligere, finder jeg generelt den fælles holdning acceptabel. Den er afbalanceret og indeholder de centrale elementer, som Kommissionen oprindeligt foreslog.
I lyset af den stadig større skepsis over for det europæiske projekt er det vigtigt at demonstrere institutionel samhørighed over for dette vigtige reformprojekt. Deres accept af Rådets fælles holdning vil bidrage til at styrke pagtens troværdighed og den politiske opbakning, idet den udsender et tydeligt reformbudskab.
Endelig vil jeg endnu en gang forsikre Dem om, at Kommissionen lægger stor vægt på at gennemføre pagten stringent og dele sol og vind lige. Vedtagelsen af den reformerede pagt vil bidrage til at opretholde og styrke det solide grundlag, som det sker på. Vi ønsker, at Europa-Parlamentet slutter sig til Kommissionen i vores opfordring til medlemsstater om at videreføre den makroøkonomiske stabilitet. Kommissionen lægger vægt på at holde Parlamentet løbende underrettet om relevante begivenheder inden for budgetovervågningen. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00. 

