
Cossutta
Fru formand, i august måned samles Parlamentet som bekendt ikke. Derfor vil jeg gerne minde om i dag, at den 8. august i år er en tragisk årsdag, eftersom det er 45 år siden, at der fandt en alvorlig ulykke sted i minerne i Marcinelle. Den 8. august 1956 mistede 262 minearbejdere livet, og det er den alvorligste arbejdsulykke, der nogensinde er sket i Europa. Disse 262 minearbejdere kom fra mange forskellige lande i hele Europa. Fru formand, jeg er sikker på, at De vil træffe nogle passende initiativer, så vi kan mindes denne tragiske årsdag, og jeg er også sikker på, at det belgiske formandskab, som i sit program har bebudet, at der skal skabes et socialt retfærdigt Europa, vil gøre en indsats for, at man med dette forslag skaber betingelserne for, at Europa aldrig mere kommer til at opleve en tragedie som den i Marcinelle.

Formanden
Tak, hr. Cossutta.

Thyssen
Fru formand, jeg hørte i går, at Præsidiet i dag vil udtale sig om et notat, som Parlamentet forbereder om udvidelsen. De har en virkelig god sprogfornemmelse, fru formand, og De forstår bedre end nogen anden, at det valg, som vi træffer med hensyn til sprogordningen, er nøglen til mange andre fremtidige beslutninger. Kan De garantere, at alle valgte parlamentsmedlemmer også i fremtiden har ret til at udtrykke sig på deres eget sprog, at lytte til deres kolleger på deres eget sprog og skrive på deres eget sprog? Det ville berolige os meget.

Formanden
Fru Thyssen, jeg har taget Deres bemærkning til efterretning. I den forbindelse vil jeg præcisere, at Præsidiet ikke vedtager det dokument, som De omtaler, i aften. Beslutningen bliver truffet i september, når grupperne har haft mulighed for at undersøge det nærmere.

Van Dam
Fru formand, jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på vores chaufførers voksende og vedvarende problem. Jeg er blevet underrettet om, at der i eftermiddag er modtaget et brev fra advokaten for Strasbourgs præfektur, som skal løse uklarheden omkring problemerne mellem det franske indenrigsministerium og det franske transportministerium, fordi reglerne i øjeblikket skulle føre til, at bilerne, som man i de øvrige uger kører taxi med, ikke må bruges i denne uge. Jeg tror, at det i sammenhæng med, at Frankrig er meget ivrig efter at fastholde Parlamentets sæde her, er meget dårligt, at denne type formaliteter bringer vores transport i fare.

Formanden
Ja, jeg kan svare Dem, at kvæstorerne vil tage sig af dette spørgsmål. Jeg kan se, at nogle af kvæstorerne er til stede i salen, og jeg kan bekræfte, at de vil undersøge dette spørgsmål nøje.

Det belgiske formandskabs aktivitetsprogram
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets redegørelse om det belgiske formandskabs aktivitetsprogram.
Jeg giver ordet til Rådets formand.

Verhofstadt
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, det er en stor ære for mig at kunne præsentere Dem for det nye formandskabs arbejdsprogram. Fru formand, det er for øvrigt ikke første gang, jeg taler her i Europa-Parlamentet, for i 1987 i min egenskab af formand for Rådet (budget) præsenterede jeg budgettet for 1988 for Parlamentet. Sammenlignet med i dag var det budgetmæssig forhistorie. Der fandtes endnu hverken finansielle perspektiver eller loftet fra Berlin, og tilrettelæggelsen af et europæisk budget var dengang et helt kunststykke, der fandt sted om natten.
Tillad mig først at udtrykke min anerkendelse af det svenske formandskab. Sverige havde tre prioriteter, nemlig arbejde, miljø og udvidelse, og der er sket betydelige fremskridt på alle områder. Et nyt fremskridt blev gjort med Lissabon, en fælles strategi for bæredygtig udvikling blev sat i gang, og der blev gjort et flot stykke arbejde med hensyn til Unions udvidelse.
Der er imidlertid ikke tvivl om, at det største fremskridt gælder den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Som eksempel nævner jeg gerne møderne med præsident Putin og præsident Bush - hvor De 15 talte med én stemme, Javier Solanas fremragende rolle i konflikten på Balkan og EU's og USA's fælles indsats i Mellemøsten.
Fru formand, der er tilstrækkeligt med beviser på, at EU også anerkendes som fuldgyldig partner på internationalt plan. Når EU taler med én stemme, så lytter man.
Fru formand, mine damer og herrer, til trods for de mange lyspunkter i de forløbne måneder trækker mørke skyer sig sammen over den europæiske horisont. Efter det danske nej blev Nice-traktaten forkastet ved en folkeafstemning i Irland, og, for så vidt det var nødvendigt, blev det for anden gang klart, at der er en identitetskrise i EU. Der er en stor kløft mellem borgerne og de europæiske institutioner. Det ville vidne om en hovmodig og faktisk arrogant holdning, og derfor også være en stor fejl, hvis det ignoreres. Borgernes angst, bekymringer og klager skal tages alvorligt. Deres forventninger skal endvidere imødekommes. Derfor står det nye formandskab faktisk over for én stor udfordring, nemlig at forsone borgerne med Europa, Unionen og de europæiske institutioner. Vores opgave er at forsone borgerne med Europa samt på ny at give den europæiske befolkning tro på og tillid til Unionen.
EU er den eneste fremtid for det gamle kontinents folk, stater og nationer. Kun som Union kan vi deltage på verdensplan, og er vi en magt, som er i stand til at vende tingene til det gode, om det nu vedrører konflikten i Mellemøsten, bekæmpelsen af klimaændringer eller af sult og uretfærdighed på den sydlige halvkugle. Lad os være ærlige: Det er vi ikke i stand til alene, medmindre europæerne samarbejder i én Union, rejser sig og gør sig gældende sammen. Nøjagtig som Europa kun tæller med i økonomisk henseende ved at arbejde videre med det indre marked og lade den fælles mønt træde i kraft den 1. januar næste år.
I øvrigt er det af ovenstående grunde, at jeg ikke forstår antigloballisterne. Jeg mener naturligvis ikke enkelte voldelige demonstranter, som vi så i Göteborg, for det er ballademagere, for hvem kun volden tæller. Nej, jeg taler om dem, der i forargelse protesterer imod globaliseringen. Måske er det en generation, som ikke tilfældigvis er født i rigdom og velstand.
I EU er globaliseringen ikke en trussel, men en velgerning. Unionen er takket være en fælles global optræden i stand til at gennemføre ting, som tidligere i det, på grund af jerntæppet og nationale grænser, opdelte gamle kontinent var umulige at gennemføre. F.eks. en fælles fremgangsmåde over for den organiserede kriminalitet, aftaler om gennemførelsen af Kyoto-aftalen, minimumsstandarder for bekæmpelsen af fattigdom og social udstødelse. Kort sagt, Unionen er ikke en trussel, men en velsignelse.
Retorik er ikke nok, hvis borgernes tillid skal genvindes. Der er brug for mere end blot en god historie til at forsone europæerne med deres institutioner. Det er nødvendigt med et dobbelt indgreb. På den ene side en række meget praktiske beslutninger, hvormed der kan skabes klare og synlige løsninger på rigtige problemer, som borgerne konfronteres med dagligt. På den anden side udarbejdelsen af en bred vision om Europas fremtid. Det er nødvendigt med en Union, som undgår de problemer, som den står over for i dag, nemlig manglende effektivitet, manglende gennemskuelighed og især manglende demokratisk legitimitet.
(FR) Lad os først og fremmest tale om de konkrete områder, vi vil beskæftige os med. Det første bliver naturligvis indførelsen af euroen den 1. januar og udarbejdelsen af en sammenhængende økonomisk politik som støtte til Den Monetære Union.
Jeg tror ikke, at noget vil knytte Europa tættere til borgerne end en vellykket indførelse af euroen. Det er formandskabets opgave - som bonus pater - at sørge for, at det bliver således. Derfor udarbejder stats-og regeringscheferne i oktober en evalueringsrapport, som skal sikre, at indførelsen af euroen den 1. januar sker uden problemer. Evalueringen følges op af en informationskampagne, som mere specifikt er rettet mod de små og mellemstore virksomheder og de svageste sociale klasser. Jeg tror, at den bedste måde at lette de bekymringer, som en foranstaltning af et sådant omfang altid medfører, er at forklare euroen for dem.
Mine damer og herrer, dette forekommer mig meget vigtigere end de endeløse diskussioner om euroens værdi. Som om vi havde indført euroen som spekulationsmiddel til valutamarkedet! Det er slet ikke euroens formål. Vi må ikke glemme, at målet - som ikke er nået, før euroen fysisk er i omløb både inden for og uden for Unionen - var at skabe et fælles marked uden valutaudsvingninger eller valutarisiko for at give EU's økonomiske vækst en saltvandsindsprøjtning.
Lad os anerkende det - hvad ville vi i øvrigt opnå med euroen? Vi ville give Europa et håndgribeligt bevis på dets eksistens. Men for at udnytte det indre markeds fordele optimalt er det også nødvendigt, at vi integrerer de finansielle markeder, at vi liberaliserer gasforsyningen, elektriciteten, telekommunikationen, postvæsenet og transportsektoren, at vi reducerer statsstøtten, og at vi realiserer skattepakken. Formandskabet vurderer imidlertid, at det i forbindelse med dette sidste punkt er nødvendigt med fremskridt på alle områder i pakken.
Angående økonomien vil jeg endnu en gang lægge vægt på indførelsen af et fællesskabspatent, på udarbejdelsen af en fælles holdning om det sjette rammeprogram for forskning og udvikling, på iværksættelsen af det europæiske charter om små virksomheder og på afslutningen af forhandlingerne om det europæiske samfunds statut. Da jeg studerede europæisk ret på universitetet - det er snart 30 år siden - blev vi stillet i udsigt, at det europæiske samfund var virkelighed om nogle måneder eller allersenest nogle år. Jeg tror, at tiden er inde til at virkeliggøre det. Det er nødvendigt for de europæiske virksomheder, der ønsker at kunne stå imod den globale konkurrence ved hjælp af fusioner eller partnerskaber.
Fru formand, mine damer og herrer, hvis borgerne skal forsone sig med EU, bør vi hurtigt tage fat på realiseringen af det sociale Europa.
(FR) Det drejer sig om formandskabets anden kraftlinje. Den fortsatte udvikling af en europæisk social model, som lige netop er det, der adskiller os fra et andet stort indre marked, nemlig USA, og vi vil konkret definere beskæftigelsens kvantitative og kvalitative indikatorer og ligeledes afslutte direktivet om information og høring af arbejdstagerne. Alle medlemslandene står i dag over for de samme udfordringer med aldring af befolkningen og en stadig stigning i sundhedsudgifterne. Rådet er forpligtet til at udarbejde en første fælles beretning om pensioner inden årets udgang.
Den tredje kraftlinje, som vi vil fortsætte, er etableringen af et europæisk område med frihed, sikkerhed og retfærdighed og dermed iværksættelsen af konklusionerne fra Tampere. Det kan måske lyde højtravende, men det drejer sig faktisk om emner, der berører borgerne direkte, nemlig asyl, immigration, bekæmpelse af organiseret kriminalitet og handel med mennesker. Mine damer og herrer, i stedet for at udarbejde en oversigt over fremskridt eller snarere mangel på fremskridt under Rådets møde i Laeken håber jeg, at justistministrene og indenrigsministrene med kommissær Vitorino og Parlamentets fulde opbakning sammen skaber fremskridt på fem konkrete områder: et direktiv om asyl, som harmoniserer procedurerne om anerkendelse og modtagelse af flygtninge, oprettelse af Eurojust og bevilling af en ekspertgruppe til Europol - efter de seneste begivenheder skal kontrollen af Europol styrkes yderligere - markedsføringen af en high impact foranstaltning til styrkelse af Unionens nye ydre grænser og således bekæmpelse af handel med mennesker, anerkendelse eller påbegyndelse af gensidig anerkendelse af afgørelser og domme, og endelig - men det er vigtigt - bør man påbegynde arbejdet med et europæisk udleveringsmandat.
(NL) I de kommende måneder påbegyndes endvidere en bred debat om migration. Kommissionen har i den forbindelse offentliggjort et dokument. Jeg vil imidlertid advare imod en ensidet og alt for nem behandling af problemet, især opfordringen til at lave kvoter for den økonomiske migration, især for at kompensere for manglerne i såkaldte flaskehalserhverv. I USA viser det sig, at kvoter ikke fjerner den ulovlige migration.
Skal vi ikke også passe på, at en sådan foranstaltning ikke udvider kløften mellem nord og syd endnu mere, idet de højere uddannede flyttes? Jeg er overbevist om, at den bedste måde at vende migrationsstrømmen på er at skabe velfærd i oprindelseslandene, liberalisere verdenshandlen og reducere protektionismen. Det er faktisk ret enkelt. Hvis folkene ikke kan opbygge et godt liv hjemme i deres eget land, fordi frugterne af deres arbejde ikke kan afsættes frit på vores markeder, så vil de fortsat forsøge at emigrere.
(Bifald)
Formandskabets fjerde aktivitetsprogram vedrører forbedringen af livskvaliteten. Som opfølgning af topmødet i Göteborg skal vi fastsætte præcise målsætninger og konkrete indikatorer for de nye strategier om bæredygtig udvikling. Derudover vil formandskabet fokusere på to konkrete sager om transport og mobilitet, normeringen af forurening og støj forårsaget af den civile luftfart og de såkaldte Erika-foranstaltninger om sikkerheden til søs.
Formandskabets førsteprioritet er Kyoto. Klimaændringerne er den største trussel imod hele planeten, og i Göteborg lovede den amerikanske præsident at respektere de globale målsætninger fra Kyoto, selv om han er meget uenig med os med hensyn til de midler, der skal gennemføre målsætningerne. I hvert fald lovede han i Göteborg mere præcist ikke at ville blokere processen og den kommende konference i Bonn. Jeg mener, at vores beslutsomme holdning bærer frugt, og at vi skal fastholde denne beslutsomhed konsekvent.
Endelig fødevaresikkerheden. Belgien slår til lyd for at afrunde oprettelsen af Den Europæiske Fødevaremyndighed, så den kan blive operationel i starten af 2002. Efter alle kriserne i de forløbne år såsom dioxin, BSE og mund- og klovsyge er det den eneste måde at genoprette forbrugernes tillid på.
(FR) Fru formand, den femte kraftlinje er udvidelse af Unionen. Det nye formandskab har i denne forbindelse ambitioner om at opnå lige så gode resultater som det svenske formandskab. Planen fra Nice har været overholdt til punkt og prikke, og vi fortsætter forhandlingernes regelmæssige rytme. I den forbindelse fortjener de kvalitative aspekter lige så meget opmærksomhed som de kvantitative aspekter og elementer.
Når dette er sagt, vil jeg sige, at det er vigtigt, at ansøgerlandene gennemfører acquis communautaire, men det er ikke kun vigtigt, at de gennemfører EU's acquis i deres interne juridiske lovgivning, det er også nødvendigt, at de moderniserer deres administration, at de udvikler en juridisk kapacitet, og at de reelt gennemfører EU's acquis i landet. Kommissionen er blevet bedt om at udarbejde en evalueringsrapport om dette til oktober. Alt dette drager naturligvis ikke min overbevisning i tvivl. Unionen skal udvides hurtigst muligt. Det forenede Europa skal gøres til virkelighed. Det, som krig og vold aldrig har kunnet opnå, er ikke desto mindre inden for rækkevidde med demokratiske midler ved hjælp af en udvidet Union.
Mine damer og herrer, som jeg allerede sagde i min indledning, har det svenske formandskab taget et skridt fremad i forbindelse med en sammenhængende europæisk udenrigspolitik. Vi vil fortsætte ad den vej. Ud over øgede forbindelser til både USA og Rusland, ud over præsentationen af en ny runde handelsforhandlinger vil formandskabet især koncentrere sig om den europæiske sikkkerheds- og forsvarspolitik.
Jeg tror ikke, at borgerne opfatter Europa som virkelighed, før de oplever - ud over euroen - oprettelsen af et fælles forsvar. En af de seneste meningsmålinger viste, at i alle medlemslandene - og jeg siger alle - var befolkningen for en oprettelse - sideløbende med de nationale styrker - af en uafhængig og anerkendt europæisk interventionskapacitet. Derfor bør vi ved udgangen af dette år i det mindste være klar til at erklære det initiativ, der blev taget i Helsinki, for funktionsdygtigt.
Den anden store udfordring på udenrigsplan handler om tre konflikter. Først og fremmest Balkanlandene. Nu, hvor demokratiet er vendt tilbage til Beograd, og Milosevic er blevet udleveret, bør vi gøre alt for at undgå, at nye brændpunkter opstår i området, og formandskabet støtter derfor fuldt ud Javier Solana i alle hans anstrengelser.
Dernæst Mellemøsten. Formandskabet vil i samarbejde med den højtstående repræsentant og Kommissionen uophørligt opfordre parterne til at løse deres problemer med dialog. Gennemførelse af den samlede Mitchell-rapport, som EU har bidraget til, bør være udgangspunktet i processen.
Mine damer og herrer, til sidst vil jeg i særdeleshed henlede Deres opmærksomhed på en anden konflikt, nemlig konflikten i Centralafrika, i De Store Søers Område. Jeg er lige kommet hjem fra Congo, Kinshasa og Kisangani. Balkanlandene og Mellemøsten er måske vigtigere politisk. Det vil jeg ikke benægte. Men ud fra et humanitært synspunkt er den tragedie, der udspiller sig i De Store Søers Område, 1.000 gange større. I dette område ulmer en kontinental krig, der involverer ikke mindre end syv land og deres hære. Hvis der opstod en lignende situation her, ville vi med vores eurocentriske øjne helt naturligt tale om en verdenskrig. I løbet af tre år er mere end 3 millioner mennesker døde, og jeg har ikke talt ofrene for de etniske uroligheder i Burundi med og heller ikke de 800.000 personer eller mere, der blev massakreret under folkedrabene i Rwanda i 1994. Jeg mener, at Unionen ikke længere kan holde sig i baggrunden. En politisk, diplomatisk og økonomisk handling er bydende nødvendig, og formandskabet fremlægger i den forbindelse en handlingsplan.
(Bifald) Fru formand, jeg regner med fuld opbakning fra Europa-Parlamentet til sammen med Rådet og Kommissionen at støtte og gennemføre denne plan.
(NL) Europa har ikke kun en nutid, men især også en fremtid. At udarbejde konkrete løsninger på konkrete problemer er én ting. At give borgerne indsigt i Unionens fremtid er lige så vigtigt. Derfor blev det i Nice vedtaget at udarbejde en Laeken-erklæring ved årets udgang, hvori kursen udstikkes.
Laeken-erklæringen skal imidlertid være mere end kun en procedure. Den må ikke begrænse sig til en, hvad jeg vil kalde, tør liste over dagsordenpunkter eller en ren fastsættelse af en arbejdsmåde. Vores ambition skal nå videre. I Laeken skal vi give startskuddet til den store revision, vi går i møde, og vi skal endvidere skitsere den nye Unions konturer efter udvidelsen. En udvidelse, som, om jeg så må sige, faktisk ikke er en udvidelse, men et hamskifte, en rigtig mutation. Det kan naturligvis ikke være meningen at foregribe svarene, men de rette spørgsmål skal stilles, og de spørgsmål, som afgør Europas fremtid, skal angives. I den forbindelse må ingen spørgsmål eller emner være tabu.
I Laeken-erklæringen vil jeg behandle følgende meget vigtige spørgsmål. Mit udgangspunkt er, at Unionen har et kæmpeproblem. Unionen har mistet kontakten med borgerne, og i hvert fald hos en del af den brede offentlighed er man overbevist om, at Unionen alt for ofte, af og til for meget griber ind i borgernes hverdag. Han eller hun mener endvidere, at Unionen ikke er gennemskuelig, er for bureaukratisk og for lidt demokratisk, og det er ganske rigtigt. Alt dette skal behandles i det første kapitel i erklæringen, for hvordan kan man løse problemer, hvis man ikke først tør erkende dem i erklæringen? Et indlysende følgespørgsmål er, hvilke værdier og målsætninger Unionen skal have? Hvad omfatter den europæiske identitet præcist? Hvordan genkender borgerne sig heri? Det fører os til en grundlov for Unionen, som medfører en forenkling og omstrukturering af traktaterne.
Så er jeg fremme ved det tredje spørgsmål, som måske er det vigtigste, nemlig reguleringen af Unionens beføjelser. Med andre ord opgavefordelingen inden for Unionen. Det er nødvendigt med klare aftaler. Hvem gør hvad på hvilket plan? Borgerne er i dag helt klar over, hvilke vigtige opgaver Unionen skal påtage sig. I de seneste Eurobarometre er det de samme nøgleopgaver, som hele tiden kommer frem for Unionen, nemlig den socialøkonomiske politik, som Den Monetære Union skal bistå, basisstandarder om social beskyttelse, en fælles asyl- og indvandringspolitik, en fælles udenrigspolitik og en fælles forsvarspolitik. Samtidig mener borgerne, at Unionen beskæftiger sig for meget med en alt for detaljeret gennemførelse af politikken, en gennemførelse, som bedre kan finde sted på nationalt eller regionalt plan. Kort sagt, borgerne mener, at Unionen for det første skal fokusere på at skabe en regulerende ramme, på betingelserne, kontrollen og gennemførelsen af politikken i regionerne eller medlemsstaterne. Vi må under ingen omstændigheder undgå denne diskussion. Det skal dreje sig om en kompetencefordeling i begge retninger. Hvad skal Unionen tage sig af, og hvilke opgaver har medlemsstaterne?
Laeken-erklæringen skal endvidere iværksætte, at man besinder sig, hvad angår et andet problem, nemlig vildvæksten, spredningen, inflationen ville jeg næsten sige, af de politiske instrumenter. I en tale, som jeg holdt for nylig i Göttweig i Østrig, nævnte jeg de ikke mindre end 30 forskellige politiske instrumenter, som forekommer i traktaterne. En indgribende forenkling af disse instrumenter er påkrævet.
Unionens finansieringsmåde skal også medtages i Laeken-erklæringen. Unionen har i øjeblikket ikke rigtig budgetkompetence. Den disponerer ikke over egne midler, idet den for størstedelens vedkommende finansieres på grundlag af BNP-bidragene. Vi må i hvert fald ikke være bange for at sætte spørgsmålstegn ved, om den indirekte finansieringsmetode er den bedste, eller om en direkte finansiering ikke er mere legitim og demokratisk.
(Bifald)
I Laeken-erklæringen kan vi naturligvis ikke undgå en debat om institutionerne. Ønsker eller ønsker vi ikke en direkte valgt kommissionsformand?
(Bifald)
Er det ikke bedre at generalisere Parlamentets medbestemmelsesret?
(Bifald)
(NL) Hvorfor ikke gøre Rådet til et andetkammer og i højere grad adskille Rådets lovgivende og udøvende opgaver?
(Bifald)
Skal gennemførelsen af Unionens udenrigspolitik ikke langt om længe betros én person?
(Bifald)Jeg bliver uden tvivl ringet op af begge.
(Latter)
Endelig skal vi træffe beslutning om den metode, der skal anvendes mellem Laeken-erklæringen og starten på regeringskonferencen. Med hensyn til den metode er det efter min mening ikke så vigtigt, om det er et konvent eller et forum. Det, der er vigtigt, er følgende to ting: Den valgte arbejdsmetode skal gøre det muligt at involvere alle parter i debatten, Parlamentet, Kommissionen, medlemsstaterne, nationale parlamenter og også ansøgerlandene. Konventet eller forummet skal endvidere have mulighed for at udarbejde forskellige scenarier og forelægge forskellige muligheder, for hvis konventet eller forummet begrænses af konsensusreglen og får til opgave at udarbejde én tekst, så bliver det et meget lidt ambitiøst dokument, resultatet af den mindste fællesnævner.
Det belgiske formandskab betragter Parlamentet som en forbundsfælle. I de kommende seks måneder vil der blive ført en intens dialog. Det er så meget vigtigere, fordi Parlamentet er det bedste middel til langt om længe (og det er også et af Europas problemer) at opnå én europæisk bred offentlighed, som er mere end summen af 15 nationale holdninger, sådan som det nu alt for ofte er tilfældet.
Det er naturligvis rigtigt, at vi har mange planer for de kommende seks måneder. Jeg siger seks måneder, men det drejer sig rent faktisk ikke om mere end, vi har talt dem, 99 arbejdsdage, hvilket naturligvis ikke betyder, at vores medarbejdere ikke arbejder i weekenderne. Tiden er derfor knap, men jeg mener, og det vil jeg afslutte med, at tidsmangelen ikke må hindre os i at se ind i den europæiske fremtid med dristighed og mod.
Tak for Deres opmærksomhed.
(Kraftigt bifald)

Prodi
Fru formand, hr. premierminister, mine damer og herrer, det er mig en stor glæde at indlede samarbejdet med det belgiske formandskab.
Hr. premierminister, Deres arbejde kommer til at finde sted i en særligt vanskelig periode. Vi er nu gået ind i sidste fase af forberedelserne til indførelsen af euromønter og ­sedler, som er det mest konkrete udtryk, der har været hidtil for den europæiske virkelighed. Belgien ved, at det kan regne med Kommissionens og EU-institutionernes støtte, så denne begivenhed - der med rette kan kaldes historisk - bliver en stor succes.
Vi går desuden beslutsomt i retning af EU's udvidelse, sådan som De sagde for lidt siden, hr. premierminister. Vi er nået til et meget vanskeligt punkt i optagelsesforhandlingerne, eftersom vi i øjeblikket drøfter de mest komplekse spørgsmål. I mellemtiden er medlemsstaterne i færd med at ratificere Nice-traktaten, og det er netop for at gøre EU klar til udvidelsen. Den folkeafstemning, der blev afholdt i Irland for nylig, mindede os dog om, at ratificeringen ikke er en konklusion, der kan tages for givet. Men det kommer vi nærmere ind på senere.
Hr. premierminister, fru formand, på topmødet i Laeken skal vi igen se på de fremskridt, som EU har gjort i forbindelse med gennemførelsen af den sociale dagsorden. Det er nødvendigt med en konkret og uafbrudt gennemførelse af dagsordenen, hvis det i løbet af dette årti skal lykkes os at gøre Europas økonomi virkeligt dynamisk og konkurrencedygtig, samtidig med at vi sikrer, at vores socialmodel bliver ved med at bygge på principperne om retfærdighed og bæredygtighed.
Jeg er enig med det nye formandskab i, at der ikke blot skal lægges særlig vægt på den nødvendige målsætning om fuld beskæftigelse, men også på den lige så nødvendige forbedring af arbejdets kvalitet. At modernisere pensionssystemerne og de sociale sikringssystemer er ligeledes en vigtig del af vores sociale dagsorden. Kommissionen vedtog i går en meddelelse, hvor den foreslår en integreret EU-strategi med det formål at tage en af det moderne samfunds vigtigste udfordringer op. Vi gør ligeledes en indsats for at bekæmpe fattigdom og social udstødelse. Det glæder mig derfor at se, at den belgiske regering vil gøre en indsats i den retning under sit formandskab.
Jeg deler navnlig den grundlæggende bekymring, som denne indsats udspringer af, nemlig bekymringen over, at afstanden mellem rig og fattig i Europa hele tiden bliver større, og det går foruroligende stærkt. Det er vores pligt at standse denne tendens. Ved at holde fast ved nogle uændrede økonomiske og sociale politikker bringer man netop den grundlæggende værdi, som den europæiske socialmodel er baseret på - nemlig solidariteten - i fare.
Den hurtige udvikling i retning af et stadig mere opdelt samfund finder ikke kun sted i Europa, men også i meget større målestok, nemlig på et helt kontinent som det afrikanske - hvilket De understregede i Deres tale, hr. premierminister - der også har mistet kontakten til udviklingslandene. Vi skal gøre den størst mulige indsats for at bremse denne uretfærdige udviklingsmodel og for at være talerør for og give rettigheder til dem, som ikke har noget at skulle have sagt, og som ikke har nogen rettigheder.
Mine damer og herrer, hr. premierminister, topmødet i Laeken og erklæringerne fra dette topmøde er også af afgørende betydning af en anden årsag. I Laeken skal vi beslutte, hvordan vi skal tilrettelægge den anden fase af debatten om EU's fremtid. Det er en fundamental debat, som har en lang række konsekvenser. Jeg er særligt glad for, at denne debat - til forskel fra det, der skete for seks måneder siden - får en bred dækning i alle medierne. Endelig begynder vores medborgere og deres ledere at blive klar over, hvor vigtige alle disse spørgsmål er for deres fremtid.
Hr. premierminister, i en af Deres taler til offentligheden for nylig udtalte De, at "EU er blevet til et virvar af institutioner og instrumenter". Jeg har det ikke særligt misundelsesværdige privilegium, at jeg deler Deres bekymring. Selv om resultatet er givet på forhånd, skal der nu foreslås nogle løsninger, som skal drøftes på en fri og åben måde. Der er ikke længere nogen, der skal tro, at de kan løse disse spørgsmål for lukkede døre. Hvis vi skal ændre institutionerne på en acceptabel måde, er den eneste rigtige løsning efter min mening, at vi i Laeken beslutter at nedsætte en forsamling. Regeringscheferne talte også om et forum, men personligt foretrækker jeg ordet "forsamling"

og det skal være en forsamling med en ligelig repræsentation fra medlemsstaternes og ansøgerlandenes regeringer - jeg vil gerne gentage, at det også skal være ansøgerlandenes regeringer - fra de nationale parlamenter, fra Europa-Parlamentet og fra Kommissionen. I denne forsamling skal man nå frem til de bedste løsninger på EU's alvorligste problemer.
Mine damer og herrer, EU's fremtid skal ikke alene ligge sikkert og godt i borgernes hænder, borgerne skal også forstå de nødvendige ændringer af EU. Det irske nej til Nice-traktaten fortæller os bl.a. tydeligt, at vi skal fjerne den kløft, der er opstået mellem institutionerne og borgerne.
Europæerne ønsker et EU, som efterkommer deres nye krav, og disse krav går meget længere end til kontinentets økonomiske integration, som man efterhånden har opnået i vid udstrækning. De ønsker et klart og forståeligt EU - og det betyder, at vi er nødt til at forenkle vores procedurer og traktater - hvor institutionernes beføjelser er nøje fastlagt, og hvor beslutningerne træffes på det rigtige niveau. De ønsker et EU, som sikrer den livskvalitet og den samfundsmodel, de gerne vil have. De ønsker et EU, som giver dem klar besked om resultaterne af vores politikker og den korrekte brug af midlerne.
Deres krav om en større demokratisk kontrol med EU-institutionernes dagligdag er helt berettiget. Det er et aspekt, som forsamlingen også skal tage op. Laeken-erklæringen skal derfor indeholde en ambitiøs og komplet dagsorden for denne forsamling, og forsamlingens arbejdsmetode og frister skal angives heri.
Mine damer og herrer, den holdning, jeg for nylig gav udtryk for til Nice-traktaten og den irske folkeafstemning, vakte en smule bekymring, hvilket også var tilfældet her i Parlamentet. Lige siden mit mandats begyndelse har jeg altid lagt meget stor vægt på de politiske og institutionelle forbindelser mellem Kommissionen og Parlamentet. Jeg er nemlig overbevist om, at disse forbindelser skal være baseret på samarbejde og oprigtighed.
Derfor vil jeg gerne have lov til at slutte af med at sige endnu et par ord om ratificeringen af Nice-traktaten.
En Union med 25 medlemsstater eller flere kan ikke fungere med sin nuværende opbygning og med de nuværende beslutningsmetoder. Det er årsagen til, at jeg med hensyn til det projekt, som er den nuværende Kommissions absolutte førsteprioritet, nemlig EU's udvidelse, altid har været af den opfattelse, at vi i det mindste bliver nødt til at foretage de institutionelle ændringer, som vi vedtog i Nice med så stort møje og besvær. Vi skal nemlig huske, at udvidelsesspørgsmålet ikke kun er et EU-spørgsmål, for med denne beslutning er det vores rolle som politisk forbillede for en stor del af verden, der står på spil.
Ansøgerlandene gør for deres vedkommende en stor indsats - en indsats, der aldrig er set før - for at komme med i EU. Derfor skal EU være i stand til at optage de nye medlemmer på en ordentlig måde. Det betyder, at vi skal tage vores institutionssystem og vores beslutningsproces op til fornyet overvejelse. Nice-traktaten er således nødvendig for udvidelsen, selv om traktaten ikke lever helt op til forventningerne. Derfor vil jeg gerne gentage noget, som jeg allerede har givet udtryk for flere gange her i Parlamentet, nemlig mit håb om, at traktaten bliver ratificeret inden udgangen af næste år, med fuld respekt for de holdninger, som vores medborgere har givet udtryk for på demokratisk vis.
Det irske folk udtalte sig for nylig om denne traktat. Jeg vil ikke komme nærmere ind på den debat, der fandt sted før, efter og under folkeafstemningen. Jeg vil blot sige, at jeg navnlig efter min rejse til Irland er overbevist om, at EU ikke er en trussel mod den nationale identitet. Vores sande styrke er tværtimod, at vi er forenet i mangfoldighed. Efter mit besøg i Irland kan jeg dog fastslå med sikkerhed, at det irske folk ikke stemte nej til udvidelsen. Dette nej - som vi ikke må undervurdere betydningen af - rejser dog et væsentligt spørgsmål, som vi ikke må undlade at tage op: Hvad skal vi gøre, hvis Nice-traktaten ikke skulle blive ratificeret på trods af alle vores anstrengelser? Der var nogle, som havde svært ved at modstå fristelsen til at sige, at dette spørgsmål ikke er på dagsordenen. Et sådant svar fra kommissionsformanden ville ikke være ansvarligt.
Der må ikke sættes spørgsmålstegn ved udvidelsen. Den er og bliver vores politiske hovedmålsætning. Der er tale om et projekt af historiske dimensioner, et projekt, som mit mandat som kommissionsformand er bundet til, og som Det Europæiske Råd i Göteborg gav sin fulde støtte. Som kommissionsformand er det derfor min pligt at tage højde for de følgevirkninger, som det irske nej kunne få for udvidelsesprocessen. Mine damer og herrer, er det efter Deres mening klogt, at man lader, som om dette problem ikke eksisterer? Nej, det er det ikke. Derfor har jeg påtaget mig denne pligt i de seneste par dage, og jeg valgte at være oprigtig og holde en bevidst og gennemtænkt tale. Vi har alle sammen sagt, at Nice-traktaten er nødvendig for udvidelsen. Derfor må vi ikke give indtryk af, at denne proces kan gennemføres uden de reformer, vi alle sammen ønskede. Jeg vil ikke gentage, hvad jeg allerede har sagt om de juridiske fortolkninger, der bekræfter, at det ville være muligt at indlede udvidelsen med nogle små tilpasninger af traktaterne. Det politiske hovedpunkt er et andet, nemlig hvordan vi skal foretage udvidelsen samtidig med den uddybning, hvis nødvendighed man blev enig om i Nice.
Mine damer og herrer, et nej til Nice-traktaten ville uundgåeligt forsinke udvidelsesprocessen. I dette tilfælde - som vi for enhver pris ønsker at undgå - ville der ikke være andet at gøre end at fremskynde datoen for den næste regeringskonference, så vi kan overholde vores højtidelige løfter, og her kan vi også regne med den støtte, som Parlamentet har givet udtryk for med sit fulde mandat. Som man kan se, er Nice-traktaten allerede en vigtig del af debatten om EU's fremtid.
Det er således ikke taktiske betragtninger, der ligger til grund for vores ja til ratificeringen, men derimod nødvendigheden af at sikre EU's politiske konsekvens. Hr. premierminister, Deres udtalelser bekræfter, at Deres formandskab er helt enigt i denne analyse, og at det går ind for den strategi, som følger af denne analyse.
(Bifald)

Poettering
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger. Hr. formand for Rådet, De har fremlagt et ambitiøst program. Dette program kan kun få støtte fra Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater, fordi De - De sagde det ikke direkte, men viste det med hele udtryksmåden i Deres tale - er repræsentant for et fælles Europa og ikke et regeringssamarbejdets Europa. Vi står ved Deres side, fordi De forsvarer europæisk ret, demokrati og fællesskabsprocedure.

De viderefører således den tradition, der blev indledt af Deres kristelige demokratiske forgængere Wilfried Martens og Leo Tindemans, som også har ydet et fremragende bidrag i Europa-Parlamentet. Vi får den fælles mønt den 1. januar 2002. Indførelsen af euroen er en fredelig-revolutionær begivenhed, og vi glæder os til at få den fælles europæiske mønt. Vi må forsvare projektet offensivt. Når nutidens unge i hele deres liv, i hele deres fremtid, i hele Europa, i alle EU-lande og til dels endda også uden for dette område kan betale med en fælles valuta, så er dette også fredens fortjeneste. Vi må ikke tale den fælles mønt sønder og sammen, men i stedet forsvare den offensivt i fællesskab!
Hr. formand for Rådet, dette kræver også - og her har jeg en bøn til Dem - at vi fører en stabilitetspolitik, at vi bekæmper inflationen, at vi nedbringer statsgælden, og at vi frem for alt gør det muligt, at det kan betale sig at investere i Europa. Derfor er det ikke tilstrækkeligt, at vi nedbringer skatten for de store virksomheder, vi skal derimod nedbringe skatten for de mellemstore virksomheder, således at investeringer og viljen til at yde en indsats bliver mulige, og på den måde sende Europa et ægte signal om økonomisk vækst. Deres ord i Rådet for stats- og regeringschefer om, at EU skal være det mest konkurrencedygtige kontinent i verden, giver kun virkelig mening, hvis vi opmuntrer til investeringer i Europa. Jeg vil gerne bede Dem udpege de medlemslande, der ikke holder sig til disse principper, fordi vi har brug for fælles succes i erhvervsområdet Europa.
(Bifald)
De talte om Laeken. Europa-Parlamentet vil være repræsenteret på konventet. De kæmper for det - og vi bifalder det i allerhøjeste grad - Kommissionen, de nationale regeringer. Det ville være en hæder for den hakkende fransk-tyske motor, hvis begge lande arbejdede for, at regeringerne også bliver repræsenteret på højt niveau på dette konvent, f.eks. ved europaministre, der i deres nationale parlamenter har ansvaret for at aflægge regnskab over for de nationale parlamenter og dermed også for at nå den nationale offentlighed. Vi opfordrer de nationale regeringer til ikke kun at sende tjenestemænd, som vi værdsætter meget, til dette konvent, men også politikere med regeringsmandat.
(Bifald)
Mit næste punkt er gennemskuelighed. Hr. formand for Rådet, vi noterede med stor glæde, at De talte om, at Ministerrådet skal være et ægte andetkammer på de områder, hvor det er aktivt inden for lovgivning. Vi støtter dette af alle kræfter. Men vi kan tage nogle skridt på dette punkt allerede nu, under Deres formandskab, inden Laeken. Når vi f.eks. ved, at der i Forligsudvalget mellem Parlamentet og Rådet sidder tjenestemænd, men ikke ministre, og at der eksisterer en intern tjenesteanvisning om, at flertallet af de dér repræsenterede personer skal være ministre, så vil vi gerne bede Dem om at sikre også over for Rådets generalsekretariat, at der er politikere dér, at der er ministre dér, som laver europæisk lovgivning på samme niveau som Europa-Parlamentet.
(Bifald)
De talte om den højtstående repræsentants opgave. Vores gruppe har stor respekt for hr. Solana. Men vi er enige med Dem i, at vi med den næste reform skal opnå, at den højtstående repræsentants funktion skal være identisk med den tilsvarende opgave i Kommissionen, og at denne holdning skal være forankret i Kommissionen. Vi må også sikre - vi kommer til at drøfte det på Formandskonferencen - at den højtstående repræsentant selvfølgelig også besøger Europa-Parlamentet regelmæssigt for at aflægge regnskab for EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
(Bifald)
Lad mig afslutningsvis sige følgende, fordi jeg gerne vil holde mig til den tid, jeg har fået tildelt: Vi noterer og anerkender, at det belgiske rådsformanskab på grund af Belgiens historiske ansvar for Afrika vil fokusere i særlig grad på denne verdensdel. Det støtter vi. Men vi siger samtidig, at vi selvfølgelig skal koncentrere vores udenrigspolitiske aktiviteter - og det skal ikke være til skade for Afrika - om udviklingen på Balkan, i Makedonien, at vi skal bidrage til fred. Hvis det skulle være nødvendigt i sidste ende, at europæerne handler i fællesskab med sikkerhedsstyrker dér, så er det et fattigdomstegn, når Den Nordatlantiske Alliance i dag siger til os, at nogle medlemslande slet ikke er i stand til det. Vi må ikke kun tale om forsvar, vi skal ud over det retoriske og udstyre vores enheder materielt, således at de kan yde et virkeligt bidrag til at sikre freden i Europa.
Held og lykke med Deres arbejde, hr. formand for Rådet! De er en af EU's grundlæggere. Belgien har allerede 11 vellykkede formandskaber bag sig. Vi ønsker Belgien held og lykke med det 12. formandskab. Vi står ved Deres side!
(Bifald)

Barón Crespo
Tak, fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer.
Hr. formand for Rådet, De giver møde her i dag med en stor politisk ambition, med et klart program, som er en stor satsning, og De tilbyder en alliance med Parlamentet. På vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe kan jeg sige til Dem, at på de vilkår, hvorpå De har forelagt sagen - som premierminister for en belgisk regnbueregering, der har bevist, at det demokratiske magtskifte også fungerer i Belgien - kan De naturligvis regne med vores støtte og samarbejde.
Hvad angår Unionens fremtid og dens udfordringer, har De understreget, at enhed skaber styrke i et samarbejde med Parlamentet. Vi er enige i analysen af de konkrete problemer. Nu gælder det om at finde ud af, om den behandling, vi vil give dem, er virkningsfuld. Jeg mener, at vi kan tage udgangspunkt i to grundlæggende ting, som De har nævnt: på den ene side udviklingen af unionsborgerskabet og på den anden side indførelsen af euroen. Jeg mener at kunne huske, at Parlamentet i de seneste 20 år altid, lige siden udkastet til Spinelli-traktaten, Adonino-betænkningen, vores arbejde med forberedelse af Maastricht-traktaten, vores udkast til chartret om grundlæggende rettigheder, har været allieret og medvirkende i det europæiske fremskridt. Konkret mener vi, at det i øjeblikket er helt afgørende, at der med henblik på Laeken-erklæringen er en aftale om det, som De har kaldt "konstitutionalisering" af traktaterne, hvilket kræver en offentlig debat. De har ansvaret for at give den dels en metode, dels et indhold. Det er det grundlæggende spørgsmål. Vi mener, at forsamlingen skal være det forum, der med deltagelse af parlamenter, regeringer og Kommissionen forbereder en afgørende regeringskonference.
De indledte med at tale om Deres fremmøde som budgetminister i 1998. Jeg var den ordfører, der forelagde de finansielle overslag, som har gjort det muligt for os at gøre fremskridt, men som De udmærket ved, begår de, der ikke tager hensyn til budgettet, en fejl. Jeg mener, at det er meget væsentligt, at De argumenterer for, at finansieringen skal være et offentligt og demokratisk anliggende, som er afgørende for vores fremtid. Et andet grundlæggende element er den økonomiske og sociale dagsorden.
De har anmodet om en sammenhængende økonomisk politik. Den har vi brug for. Vi er midt i en periode med store omlægninger og omstruktureringer. Vi skal sikre vores konkurrenceevne, men vi skal også imødekomme de tusindvis af arbejdere, der bliver berørt af denne omfattende og afgørende proces. Derfor er en ambitiøs social dimension, kvalitet i arbejdet, pensioner og den demografiske fremtid i Europa nogle meget væsentlige aspekter, og de indgår i Deres program.
Endelig, fru formand, er der vores internationale dimension. EU er den første historiske erfaring med civiliseret globalisering. Det skal vi forsvare, og vi skal også tage det med til den kommende milleniumrunde i WTO. Men der er også nogle store udfordringer, hvad angår vores image udadtil. De har med rette sagt, at De kan få to telefonopkald. Hellere to end ingen, som det var tilfældet tidligere. Vi skal konsolidere det allerede eksisterende. Jeg mener - forestil Dem f.eks. antallet af telefonopkald til USA's præsident - at det er nødvendigt, at vi har en klar linje, at vi er til stede på Balkan og i Mellemøsten, og jeg takker Dem for, at De nævnte Afrika. På Socialistisk Internationales Råd i weekenden i Lissabon talte vi om, at Afrika skulle prioriteres højt. Det er en af vores moralske forpligtelser.
Jeg vil tilføje noget mere. I ØKOFIN er der en minister, som foreslår en debat om muligheden for at gennemføre en international spekulationsskat. Det skal også være med til at civilisere globaliseringen, og vi glæder os over, at det belgiske formandskab har taget det initiativ.
Endelig, hr. rådsformand, og det bliver mine sidste ord, mener jeg, at 99 arbejdsdage er meget lidt. De får sikkert ingen ferie. Men hvis De er i stand til at gennemføre det ambitiøse projekt, kan De regne med vores støtte, vores samarbejde og vores forståelse.

De Clercq
Fru formand, ærede premierminister, kære kolleger, det er allerede sagt mange gange, at det belgiske formandskab kommer på et meget vigtigt tidspunkt, og det er der mange grunde til. For det første den uundværlige og brede debat om Europa fremtid, som De skal sætte i gang.
Laeken-erklæringen skal være den første skitse til, hvordan en udvidet Union alligevel kan arbejde effektivt, og borgerne kan identificere sig med den. Netop på grund af borgernes faldende interesse for Europa har De med rette konkluderet, at Unionen skal fokusere mere på borgernes konkrete klager.
Et andet vigtigt punkt er Unionens stilling i verden. Det er korrekt, at Unionen skal have mere indflydelse på den globale udvikling på det monetære, økonomiske, sociale, økologiske og kommercielle plan, men også og især med hensyn til den internationale politik. På det punkt henleder De ganske rigtigt opmærksomheden på Afrika, hvor der er et humanitært problem. EU kan imidlertid også spille en mere aktiv rolle i forholdet til bl.a. USA, Rusland, Asien og især i fredsprocessen i Mellemøsten.
Under alle omstændigheder vil det belgiske formandskabs indsats især blive bedømt på dets interne præstationer. Det belgiske program ser ud til at være alsidigt og ambitiøst. Den europæiske sociale model, fokusering på livs- og arbejdskvaliteten, bedre samarbejde med hensyn til migration og asyl, overgangen til euroen og opfølgningen af udvidelsen samt mange andre punkter.
Ærede premierminister, der venter Dem altså en hård opgave. Parlamentet og de europæiske borgere forventer et stærkt signal. I Belgien har De i de sidste to år bevist, at De kan puste nyt liv i politikken. Lad os håbe, at De kan overføre det til Europa. Det siges, at De er en lidenskabelig og god cyklist, og De cykler også gerne og meget, uden vind, med vind og i modvind. De vil finde ud af, at man ofte cykler i modvind i Europa. Vi ved imidlertid, at De ikke er bange, og vi ønsker Dem derfor den velfortjente succes.

Hautala
Fru formand, hr. formand for Rådet og hr. formand for Kommissionen, hr. premierminister, under Deres formandskab skal vi gå en lang og kompliceret vej, som begyndte i Nice, og som ender i Laeken. Som vi har set i Göteborg, er der også sten på denne vej. Også Dublin ligger på denne vej. Det er nemlig i Dublin, at borgerne meldte ud, at de ikke ønsker at fortsætte ad denne vej, uden at der foretages en grundlæggende ændring af planerne. Jeg spurgte således tidligere, om vi så skal vende tilbage til Nice, så vi kan nå frem til Laeken.
Jeg mener selv, at man begik en stor fejl i Nice, som i alle tilfælde skal rettes. De kommende medlemskabsstater blev uretfærdigt behandlet, de fik f.eks. ikke alle den andel af pladser i Europa-Parlamentet, som tilhører dem. For det andet var man langt fra at kunne forstærke og klarlægge beslutningsprocedurerne i EU. De selv kom med et eksempel på dette, da de sagde, at der anvendes over 30 instrumenter, og af den grund kan det faktisk ikke være klart, hvordan EU fungerer.
Jeg mener, at EU kan fortsætte med udvidelsen, selv om Nice-traktaten ikke bliver ratificeret i dens eksisterende form, og De, kære statsminister, har gode muligheder for dette. I Laeken skal der virkelig oprettes et samråd, som går i gang med at udarbejde en grundlov for EU og drøfte de mest grundlæggende spørgsmål. Det er vigtigst, at man påbegynder dette, og at også de kommende medlemsstater kan deltage i dette arbejde, det vil sige i det konvent, som der oprettes i Laeken.
De nævnte globaliseringen. Jeg lagde med glæde mærke til, at bl.a. Tobin-skat, som der tales meget om i borgersamfundet, skal forhandles under Deres formandskab. Efter min mening har De glimrende lejlighed til at vise, at De har forstået, hvad kommissionsformand Prodi sagde, nemlig at globaliseringen også medfører problemer, den deler de europæiske samfund i to dele, og globalt set øger den todelingen af samfundene. Vis, at De forstår denne bekymring, så globaliseringen efterhånden også kan gavne udviklingen af den europæiske sociale model, som De har sat blandt Deres målsætninger.
Jeg nævner også de kommende klimaforhandlinger, som startes om fjorten dage i Bonn. De skal bruge al Deres diplomatiske kunnen, så USA, Japan og Australien kan bringes tilbage til forhandlingsbordet. Vores gruppe giver Dem al sin støtte til, at De kan fortsætte det arbejde for den bæredygtige udvikling, som Sverige har igangsat. Jeg konstaterer, at vi her har en cyklende rådsformand, men vi har også en cyklende kommissionsformand. Jeg tror på, at De forstår at fokusere tilstrækkeligt netop på miljøproblemet ved transport og bevægelighed, som indgår i det belgiske formandskabs aktivitetsprogram. I denne forbindelse kan jeg desuden sige, at rådsformanden repræsenterer min partigruppe i Rådet (transport) og udfører et prisværdigt arbejde.
Til sidst, når vi nu nærmer os Laeken, kommer der først et grandiost kongeslot til syne. Gør imidlertid ikke dette Europæiske Råd til en gammeldags kongelig begivenhed, hvor der laves aftaler hen over borgernes hoveder om, hvordan beslutningerne tages, men husk på, at der først og fremmest er brug for demokrati og åbenhed. Byg i al fald ikke flere slotte i Bruxelles for de kommende Europæiske Råd! Det vil ikke være det rette signal til borgerne. Jeg håber dog, at Deres formandskab bliver bare mindst halvt så populært som én af Deres kendte kongelige, nemlig prinsesse Mathilde, er i Deres land. Hvis De får succes med dette, så har De under Deres formandskab udført et stort arbejde.

Wurtz
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, jeg glæder mig over, at De, hr. rådsformand, åbent har anerkendt det, De med rette kalder en identitetskrise i Europa mellem borgerne og EU, og at De har understreget nødvendigheden af at tage bestræbelserne alvorligt for at - som De sagde - forsone borgerne med Europa. Dette er en forandring fra de alt for hyppige beroligende taler, som ved at udglatte alle modsætninger bliver uhørlige for folk. Hvad er mere normalt end at se - fra livserfaring - nye spørgsmål opstå, som medfører tilpasninger og nyskabninger, og enkelte gange at drage det, som man troede, man havde opnået, i tvivl. Intet emne bør være tabu. De understregede, at problemerne skal erkendes.
Tillad mig i denne forbindelse at fremlægge nogle problemstillinger, der mere og mere hyppigt dukker op i den ovennævnte debat om konjunkturudsving, hvor turen nu er kommet til EU. Disse spørgsmål hører efter min mening fuldt ud hjemme i den store sammenblanding af idéer, som De håber at sætte i gang under Deres formandskab. Vi har f.eks. fået gentaget, at eurozonen i det store og hele var beskyttet mod virkningerne af forværringen i den amerikanske økonomi. Men vi bliver i dag nødt til at konstatere, at det desværre slet ikke er tilfældet. Det er en fejlbedømmelse, som ikke er ubetydelig. Hvilken analyse kan vi uddrage af det? Hvad kan vi lære af dette vedrørende den økonomiske og monetære politik, for at den europæiske økonomi bliver mindre påvirket af den amerikanske økonomis boble, hvis sprængning vi lider under i dag? Jeg erindrer om, at den europæiske kapitalflugt mod USA er nidoblet på seks år og sidste år nåede op på mere end 220 millioner dollars.
Et andet eksempel, som hr. Duisenberg selv lejlighedsvis fremlægger, er følgende: I modsætning til den amerikanske centralbank, som er forpligtet til at reagere til fordel for beskæftigelse og vækst, har Den Europæiske Centralbank endnu ikke fået til opgave at beskæftige sig med disse problemer, der dog trods alt er kernen i alle anliggender. Ved europæerne det? Og hvad tænker de helt præcist om det, når arbejdsløsheden stiger og væksten falder? Er der ingen spørgsmål at stille i den forbindelse?
Jeg har endnu et eksempel: Den budgetmæssige stabilitetspagt forpligter staterne til en rationeringspolitik for de offentlige og sociale udgifter. Vil en enkel og simpel fortsættelse af denne politik i den kommende periode ikke blot være med til at bremse økonomien på et tidspunkt, hvor vi tværtimod har brug for at stimulere væksten? Hvilken revidering af de sædvanlige kriterier eller deres iværksættelse kan man forestille sig for at overvinde denne modsætning?
Generelt er det grundlæggende spørgsmål, som den nye økonomiske konjunktur - som hurtigt svækkes - pålægger og forpligter os til, dette: Med hvilke politiske tiltag kan vi undgå alvorlige spændinger i de enkelte samfund, mellem visse af vores lande og endnu mere med ansøgerlandene? Svaret på dette spørgsmål findes ikke på samme niveau som projektet med valg af formand for Kommissionen ved almindelig valg. Jeg tror, det er nødvendigt at gå til kernen i den nyliberale model, som alt for meget gennemsyrer den europæiske opbygning, og det er nødvendigt ikke kun at lytte, men også at inddrage arbejdsmarkedets parter og borgerne i den nødvendige ændring.
Hr. formand for Rådet, jeg vil gerne vide, hvor langt dristigheden og modet hos det belgiske formandskab, som vi indleder i dag, rækker i denne forbindelse.

Collins
Fru formand, først vil jeg gerne takke den belgiske regering for i sit aktivitetsprogram at have skitseret det, den agter at prioritere i de seks måneder, den har formandskabet for Unionen. Den har allerede gjort det klart, at den agter at fremme et bredere samarbejde mellem politimyndigheder i hele Unionen.
Inden for Unionen er man ved at få nye institutionelle rammer til bekæmpelse af organiseret kriminalitet på plads efter ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten. Det Europæiske Råd har siden da fremlagt to handlingsplaner til bekæmpelse af organiseret kriminalitet med det formål at overvinde forskelle mellem forskellige nationale procedurer og tilskynde til et mere effektivt samarbejde på det juridiske område. I denne forbindelse udgør oprettelsen af Europol et stort fremskridt.
Det er vigtigt, at alle EU-institutioner arbejder sammen om at sikre udviklingen af en sammenhængende europæisk strategi mod organiseret kriminalitet. Samtidig må vi overvinde vanskelighederne for at sikre, at grænseoverskridende forbrydelser bliver håndteret, uden at man beskærer enkeltindividers og virksomheders friheder og juridiske rettigheder. Vi bør alle huske på, at det primære motiv til organiseret kriminalitet er økonomisk vinding. Jeg støtter en politisk aftale på europæisk plan om at finde frem til og konfiskere udbytte fra enhver form for kriminalitet. Vi er alle opmærksomme på den succes, det irske Criminal Assets Bureau har haft de sidste fem år med at konfiskere udbyttet fra forbrydelser.
I Europa er der allerede blevet gjort meget for at bekæmpe IT-kriminalitet. Europarådet er ved at afslutte forberedelserne til verdens første internationale konvention om IT-kriminalitet. Kommissionen har allerede fremlagt et lovforslag om børnepornografi på internettet, på linje med bestemmelserne i Europarådets konvention om IT-kriminalitet. Jeg støtter Kommissionens rammeprogram til bekæmpelse af handel med mennesker. Formålet er at udvikle et effektivt juridisk samarbejde i hele EU.
I de næste seks måneder vil det belgiske formandskab have en koordinerende rolle, efterhånden som vi får de sidste forberedelser til indførelsen af eurosedler og -mønter den 1. januar næste år på plads. Det er vigtigt, at informationskampagnerne, der skal intensiveres senere på sommeren, bliver gennemført med succes.
I de seneste uger har den israelske udenrigsminister og den palæstinensiske leder besøgt Parlamentet. Det er nu klart, at EU har fået en afgørende rolle i fredsbestræbelserne i Mellemøsten. Jeg håber meget, at det belgiske formandskab vil benytte dette vigtige tidspunkt til at hjælpe med til at stoppe voldsspiralen i Mellemøsten og søge en genoptagelse af dialogen mellem alle parterne i regionen.
Vi er alle opmærksomme på, at EU's ledere skal mødes i Laeken senere i år for at enes om formatet for en struktureret debat om Europas fremtid. Det er meget vigtigt, at vi undgår at bidrage til oprettelsen af et Europa i to etager. Jeg vil i hvert fald ikke bygge en Europæisk Union, der kontrolleres af de større medlemsstater til skade for de små medlemsstater. De små medlemsstater bør være stærkt repræsenterede inden for den samlede struktur af EU's institutioner.
Endelig vil jeg opfordre det belgiske formandskab til at sikre, at man så snart som muligt tager fat på de vanskelige kapitler i forhandlingerne med ansøgerlandene. Der må findes løsninger på de kapitler, der rummer drøftelser, som man indtil nu ikke har taget fat på, angående den kommende tiltrædelse af lande fra Central- og Østeuropa.

Vanhecke
Fru formand, hr. formand for Rådet, kære kolleger, formandskabet har talt meget flot om en Laeken-erklæring, men jeg må dog minde om, at Nice-traktaten ikke længere eksisterer, idet den blev forkastet ved en helt igennem demokratisk folkeafstemning i Irland. Måden, hvorpå denne kendsgerning ignoreres af det officielle Europa, er meget kendetegnende for den udemokratiske og farligt totalitære vending, som Unionen tager.
I andre europæiske medlemsstater tør man i øvrigt ikke afholde folkeafstemninger. Ingen folkeafstemning om de europæiske udvidelsesplaner, om indførelsen af euroen eller om Europas stadig strammere greb om rent nationale beføjelser såsom kultur eller social sikkerhed.
De herrer, som hele tiden taler om demokrati, nægter at lade folket vælge selv. I det prominente flamske ugeblad Trends formulerede Frans Crols det i sidste uge som følger: "Den 1. juli er Belgien formand for mafiaen i Bruxelles. Et amalgam af ikke-valgte apparatsheiker i Bruxelles, der har til hensigt at opbygge en ersatz-supermagt, i samråd med europæiske politikere, som overgår hinanden i uklarhed."
Det er i den henseende meget symbolsk, at det belgiske formandskab her repræsenteres af premierminister Verhofstadt og udenrigsminister Michel. Michel er manden bag hadskampagnerne imod Østrig og Italien, fordi folket dér ved demokratiske valg ikke tog hensyn til et selvindtaget belgisk medlems paternalistiske stemmeanbefaling. Verhofstadt er den uovertrufne mester, ikke kun i cykling, men også i løgne og ordbryderi. Han er manden, som kom til og bliver ved magten i Belgien ved at benægte sine egne borgermanifestationer og valgløfter og gennem en politik om systematisk sjakring og løgne på befolkningens bekostning.
Verhofstadt er manden, som ved valgene ikke kan slå oppositionspartiet Vlaams Blok, og som derfor på skatteydernes bekostning forsøger at lade domstolene forbyde mit parti med metoder, som ikke ligger under for dem, der blev anvendt bag jerntæppet eller i nazi-Tyskland.
For Verhofstadt gælder det, som den franske advokat Isorni dengang sagde om Michel Debré: Qu'il marche à plat ventre sous le poids lourd de ses reniements, han er fuldstændig tynget af vægten af sine benægtelser.

Poettering
Hr. formand, det, vi netop har hørt, er uden fortilfælde i Europa-Parlamentets historie, som jeg har været en del af siden det første direkte valg i 1979. Den belgiske premierminister og rådsformand tilhører ikke mit parti. Men jeg siger Dem, hr. kollega, at det, De netop har tilbudt os, det fortjener den mest kritiske dom til Dem og Deres åndsfæller! Det er uacceptabelt at føre en sådan diskussion her i Europa-Parlamentet! Før den i Deres eget land, men ikke i Europa-Parlamentet!

Rådsformanden har vores fulde støtte, når det gælder forsvaret af demokrati og retsstatsprincippet i Europa!
(Bifald)

Bonde
Hr. formand, hr. statsminister og hr. formand for Kommissionen, Gruppen for Demokratiernes og Mangfoldighedernes Europa og den tværpolitiske intergruppe SOS-Demokrati vil også gerne byde hr. Verhofstadt velkommen som rådsformand og tilsige vores kritiske og konstruktive opposition, samtidig med at vi vil minde statsministeren om hans løfte om et møde med SOS-Demokrati. Deres tale i Østrig og her i dag kunne have været meget bedre, hvis De også havde talt med den demokratiske EU-opposition. Vi kan måske hjælpe Dem til at forstå, hvorfor folk har stemt nej ved de sidste tre folkeafstemninger om EU i Danmark, Schweiz og Irland. Da vi diskuterede det irske nej i Forfatningsudvalget, var der ikke et medlem, som turde sige, at Nice-traktaten kunne være vedtaget ved en folkeafstemning i deres land. De, der udtalte sig, mente, den ville falde. En enkelt sagde, at det var heldigt, at den ikke kom til folkeafstemning, for så ville den også falde i hans land, Portugal. Det er lettere at udskifte en traktat end en befolkning.
Respekter de spilleregler, der er enstemmigt vedtaget! Respekter det irske nej! Nice-traktaten er faldet. Støt i stedet folkelige diskussioner om en traktat, som folk vil kunne stemme ja til i alle landene, fordi den ikke indskrænker, men udvider demokratiet. Skaf Dem en mere alsidig kreds af rådgivere! Med al respekt, Deres nye tænketank består hovedsageligt af gamle folk, der alle har medvirket til at flytte magt fra vælgere og folkevalgte til embedsmænd og ministre. Der er ingen unge, ingen kvinder, og ikke én eneste, der tænker med de folkelige flertal, der stemmer nej ved EU-afstemninger. Delors, Dehaene, Amato, Geremek og Milliband kan næppe skrive en traktat, som kan samle flertal ved folkeafstemninger. SOS-Demokrati har skitseret et alternativ i tretten punkter, som vi gerne vil diskutere med Dem. De kan læses på EU.observer.com, og kravene vil formentlig kunne vedtages ved en folkeafstemning, fordi overskriften er "Et meget slankere EU med åbenhed, nærhed og demokrati" i stedet for "Mere Union med lukkethed, fjernhed og bureaukrati".

Berthu
Hr. formand for Rådet, De sagde i Deres indlæg, at De ville forsone Europa og dets folkeslag. Faktisk bliver kløften større dag for dag, og De har mere end nok med at fylde den op, især efter den katastrofale virkning af den foragt for det irske folks demokratiske ytring, som Det Europæiske Råds møde i Göteborg gav udtryk for.
Desværre vil den fremskredne føderalisme, som De - man må sige med en vis dristighed for et formandskab, som bør søge enighed - bebuder, udelukkende fjerne Europa fra dets folkeslag. Hvad skal der til for at forny dette forhold? Først og fremmest skal vi naturligvis respektere de nationale demokratier. Vi beklager i denne forbindelse, at det nye memorandum fra Benelux-landene om Unionens fremtid overhovedet ikke indeholder noget om dette.
Vi ønsker et Europa, som konkret respekterer befolkningerne, og som en begyndelse anmoder vi om, at den kommende regeringskonference udelukkende bliver forberedt af de nationale parlamenter og dermed holder de blandede og ulovlige organer eller alle de såkaldte vise udvalg, der ikke gør andet end at føre Europa ind i en blindgyde, på afstand. At respektere de nationale demokratier er også at vare sig for projekter, der lader hånt om den nationale selvstændighed, som europaskatten, som De, hr. rådsformand, dog fremfører ved at omdøbe den til direkte finansiering af fællesskabsbudgettet. Det er de nationale parlamenter og kun dem, der bør have beføjelse til at indkræve skatter, da det er dem, der har den største retsgyldighed.
At forsone Europa og dets folkeslag er at lytte til borgerne, hvilket man tydeligvis ikke har gjort, da man har besluttet at gøre euroen til ikke bare et enkelt supplement til de nationale møntenheder, men til en erstatning, der fjerner dem med enorme praktiske vanskeligheder. Det er en fejl, det vil De opdage inden udgangen af dette år, og for at udbedre den, for at knytte befolkningerne sammen, er det bedst at forstå borgernes konkrete problemer, og utvivlsomt at udvise stor fleksibilitet.

Thyssen
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, selv om det belgiske formandskab først lige er blevet kørt i stilling, har mange indtryk af, hr. rådsformand, at Deres Europa-runde startede meget før, og det var ved den noget tidlige lancering af programmet om de 16 prioriteringer eller sågar i kulisserne bag topmødet i Nice, hvor det allerede på det tidspunkt lykkedes Deres smurte kommunikationsmaskine at gøre Laeken til et begreb, endnu før man vidste, at Nice i flere henseender ville slå fejl.
Deres rute er ikke nem. Med Deres ambitiøse bekendtgørelser har De på den ene side selv valgt det, men på den anden side har De alligevel ikke undgået den trefarvede rygsæk, som De bærer rundt på som regeringsleder i et land, hvorom man traditionelt ved, at man kan forsone det uforenelige, og at der på vanskelige tidspunkter kan lanceres visionære forslag, som kan hjælpe det fælles Europa videre fremad.
På vegne af de belgiske medlemmer i Parlamentets største gruppe ønsker jeg Dem den samme succes som Jean-Luc Dehaene i 1993. Han blev nærmest begravet i ros af Parlamentet. Vi tilhører ikke den koalition, som De leder, men vi har ikke til hensigt at stikke en kæp i hjulet på Deres formandskab og heller ikke at reducere denne forsamling til et skuespil om belgisk indenrigsadfærd. Det er vores forgængeres europæiske bygningsværk alt for værdifuldt til.
Vi vil endda give Dem et skub i ryggen, når dommeren ikke kigger i hvert fald, men kun hvis De med Deres formandskab vælger en kurs, som menneskene kan drage fordel af, både her og andre steder i verden.
Hr. formand, der er ikke tid til at komme ind på de sager, som står på dagsordenen, men listen er faktisk ikke så vigtig. Det, der tæller, er løsningernes kvalitet og den vision, som de udstråler. Om vi nu taler om overgangen til euroen, udvidelsen, Laeken-fremtidserklæringen eller lovforslagene, er en ting klart, nemlig at menneskene ikke følger med mere, de er faret vild, hovedfeltet ved ikke, hvor den europæiske kurs fører det hen.
Hr. premierminister, gør noget for, at menneskene på ny føler sig hjemme i Europa. Der er ingen mirakelkur, men der er nøgleord: information, demokratisk inddragelse og gennemskuelighed.
De må bruge kongens slot i december. Jeg håber, at De får de kongelige vinterhaver med i købet. Deres symbolværdi er stor. Det forventes endvidere af Dem, at slottet ikke ødelægges under topmødet i Laeken. Også i Bruxelles vil der være mange demonstranter og ballademagere, medmindre De virkelig sørger for inddragelse. Hvorfor afholder De ikke et europæisk ngo-møde? Ikke parallelt med Laeken, men ca. fire uger før. Det giver de oprigtige demonstranter mulighed for at udtrykke deres mening positivt på et nyttigt tidspunkt, og hvis de mange rigtige demonstranter ikke er til stede, er tiltrækningskraften for de anarkistiske ballademagere væk med det samme.
Jeg ser frem til Deres reaktion på dette forslag.

Van Lancker
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, jeg tror, hr. rådsformand, at bifaldet fra min gruppe lige før ved forelæggelsen af det belgiske formandskabs program har vist Dem, at De kan regne med min gruppes fulde støtte, og jeg vil i øvrigt gerne særligt understrege den fulde støtte fra de belgiske socialdemokrater i denne gruppe.
Jeg blev meget glad, da De startede på Europas identitetskrise, for det er ikke kun i Irland, men overalt i Unionen, sågar i Belgien, at man opdager, at afstanden til borgerne er meget stor. Det er altså ikke business as usual for det belgiske formandskab. Især ikke med en historisk opgave som den forestående udvidelse.
Inden for disse rammer vil jeg gerne anmode om Deres opmærksomhed i forbindelse med tre punkter, som vi mener er meget vigtige.
For det første er det klart, at Europas fremtid ikke længere kan planlægges i lukkede diplomatkredse og heller ikke af teknokrater. Europa skal på ny være et politisk projekt, og det betyder bl.a., at fremtidsdebatten bliver en stor og måske vanskelig øvelse i europæisk demokrati. Så en dialog med civilsamfundet, og det er mere end en virtuel debat på en webside, er en form for civilsamfundets parlament.
Det andet punkt vedrører Deres Laeken-erklæring. Som De ganske rigtigt selv siger, skal debatten handle om, hvad vi vil opnå med den udvidede Union. Hvordan vil vi gøre det, med hvilke institutioner og med hvilken finansiering? Jeg anmoder Dem om ikke at glemme det sunde levemiljø og livskvaliteten i fremtidsvisionen for Europa.
Det er meget fornuftigt, at De vil forberede denne debat med bistand fra rådgiverne fra Laeken-gruppen. Men, med største respekt for de hovedsageligt gråhårede mandlige eksperter, det kan da ikke være rigtigt, at debatten skal forberedes uden én eneste kvindes tilstedeværelse. Jeg håber virkelig, at De korrigerer denne skønhedsfejl, for Europas fremtid vedrører mænds og kvinders fremtid.
Endelig mit sidste punkt. Jeg er overbevist om, at borgernes tillid til de europæiske institutioner også kan vokse gennem de konkrete sager. Jeg mener endvidere, at Deres program sikrer et socialt, bæredygtigt og politisk stærkere Europa.
Jeg vil dog gerne endnu en gang vende tilbage til én sag, nemlig skatten på de spekulative kapitalstrømme. På Deres prioriteringsliste er det måske en detalje, en symbolsag, men for alle dem, parlamentsmedlemmer og ngo'er, i hele Europa, som mener, at globaliseringen har ført til skæv vækst, er det en meget vigtig sag. Med dette dokument kan det belgiske formandskab vise, at der er en forskel mellem de tusindvis af fredelige demonstranter, som var på gaderne i Göteborg, og som har et politisk budskab, og dem, der kun kender voldens sprog.
Jeg ønsker Dem held og lykke, og De kan regne med vores støtte.

Ducarme
Hr. premierminister, tillad mig først og fremmest at hylde det, som jeg kalder for klarsyn i det belgiske formandskabs analyse. Jeg tror, at det er rigtigt, at der er et demokratisk underskud, og at den hårde kerne skal bekæmpes. Men tillad mig at præcisere, at det ikke er den hårde kerne, som hr. Wurtz nævner, som jeg taler om, det er den hårde kerne af overdrevent bureakrati, papirnusseri og træg forvaltning, som gør, at Europa ikke længere er synligt for borgerne. Så sæt kursen mod det, De har præsenteret. Det, som skal fjernes, er et Europa, der ser gennem papir, gennem et billede, som ikke svarer til det, som borgerne direkte ønsker.
Tillad mig at ønske Dem held og lykke, for vi ved, hvor dristig De er med Deres politiske projekt. Jeg har tre bemærkninger:
Laeken-erklæringen bør afgjort give vores diplomati større betydning, større troværdighed og større vægt. Det er klart, at det er vigtigt at ændre det aktuelle system med hensyn til de internationale forhold for at få midler, så vi kan intervenere, som De sagde, i Afrika og i andre lande, ikke at forglemme Maghreblandene og det, der i øjeblikket finder sted der, især i Algeriet. Det er nødvendigt med en stærkere diplomatisk mekanisme.
For det andet vedrørende begrebet "magt" i EU. Gør det, De har sagt. Risiker debatten, der kan klarlægge de enkelte institutioners ansvar, og som måske kan udvide den fælles beslutningstagning til Parlamentet.
Det tredje og sidste punkt er følgende: Når man taler om borgernes indflydelse, tror jeg, det er bydende nødvendigt at turde tale om problemet med den europæiske forfatning. Europæerne bør vide, hvem der ønsker denne europæiske forfatning, hvem der ikke ønsker den, og endelig at processen med udgangspunkt i Laeken bliver mere resolut.
Jeg ønsker held og lykke og håber, at De i slutningen af formandskabet har kunnet gøre en god del fremskridt på de områder, De har understreget i præsentationen af dette formandskab.

Maes
Hr. formand for Rådet, her i Parlamentet kan De åbenbart regne med en positiv fordom. Det skyldes naturligvis Deres store ambitioner, som strider imod vores, og de store skuffelser, som vi som parlamentsmedlemmer har været ude for i Nice og under forskellige formandskaber. Men som De ved: højt at flyve, dybt at falde. Hvis De fejler, vil Parlamentet i højere grad bebrejde Dem end andre, som man forventer mindre af.
Der er allerede en nyhed. Deres rådsformandskab skal også være repræsenteret af regionale ministre. Jeg taler som formand for Den Europæiske Fri Alliance for at sige Dem, at de europæiske regioner stoler på, at deres anmodning om at blive direkte involveret i diskussionerne om Europas fremtid bliver opfyldt under dette formandskab. Vi slår til lyd for, at de europæiske konstitutionelle regioners rolle bliver styrket i EU.
Samtidig slår vi til lyd for et føderalt Europa, som er bedre rustet til sine hovedopgaver såsom udenrigs- og sikkerhedspolitikken. Er det ikke rystende, at vi så tæt på udvidelsen til 500 millioner mennesker og mere end 20 medlemsstater ikke engang disponerer over en sammenhængende europæisk asyl- og indvandringspolitik, mens menneskehandlerne dagligt sætter desperate mennesker af på vores kyster og lader dem drukne?
Et område med sikkerhed og retfærdighed er en af Deres prioriteringer. Det skal fjerne angsten for udvidelsen. Bekæmpelsen af ulovlig våben-, narkotika- og menneskehandel skal være slagkraftig. Det gælder endvidere bekæmpelsen af svig. Jeg har naturligvis endnu en række ønsker, men dem hører De om senere. Held og lykke!

Dupuis
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, jeg vil først dybt og inderligt takke hr. Verhofstadt for det belgiske formandskabs program. Jeg mener i modsætning til fru Thyssen, at hr. Verhofstadt afstikker en kurs. Han fremsætter revolutionerende forslag, og jeg er lidt ked af, hr. Poettering, at De og andre ikke bemærkede det. Hr. Verhofstadt foreslår intet mindre end at redde Kommissionen, for valget af Kommissionens formand ved almindeligt valg er den eneste måde at redde Kommissionen på, for vi ved, at EU er dømt til at dø uden Kommissionen.
Så til bureaukratiets døde sjæle, der foretrækker at vælge en formand ved mere eller mindre mystiske parlamentariske manøvrer, siger jeg, at de, som ikke er med på dette, kraftigt bør støtte hr. Verhofstadts idé og forslag. Jeg håber, at også vi bliver allierede med det belgiske formandskab og ikke kun, at det belgiske formandskab bliver allieret med Parlamentet.

Krarup
Der er jo ingen tvivl om hovedbudskabet i hr. Verhofstadts erklæring, som vi også kender på forhånd: Integrationsprocessen skal styrkes, og integration - dette smukke plusord - betyder mere magt til EU-institutionerne og en tilsvarende svækkelse af de nationale demokratier. Det ved rådsformanden og for den sags skyld det samlede apparat i EU udmærket godt, og de røber deres viden, når de taler om afstanden mellem EU og dens befolkninger. Man betegner det som demokratisk underskud, og man siger, at befolkningerne skal forsone sig med EU's institutioner. Og hvad gør man så ved det, som jo unægteligt er et fundamentalt demokratisk problem? Hvad gør man, når folket gang på gang stemmer nej til integration, når folket - vel at mærke undtagelsesvist - bliver spurgt? Lytter man til folket røst? Nej, det gør man ikke. Man beklager - og senest beklagede man, at det irske folk havde stemt forkert, og i øvrigt henviser man til, at der ikke var ret mange der stemte, og de stemte sikkert om noget andet, siger man. I øvrigt var stemmedeltagelsen nogenlunde den samme som ved valget til Europa-Parlamentet.
Og så fortsætter man integrations- og ratifikationsprocessen i forbindelse med Nice-traktaten, som om intet var hændt. Men som rådsformanden så udmærket siger: "Retorikken gør det ikke alene". Det, at man ignorerer en befolknings klare udtalelse om integrationsprocessen, er ikke demokrati, det er autokrati. Men autokratiet skal have en demokratisk facade, og man skal med rådsformandens meget rammende ord få folket til at forsone sig med EU's institutioner. Benelux-erklæringen fra 21. juni er et skræmmende eksempel på denne proces. Det er en såkaldt struktureret debat. Hvad enten man kalder det forum eller konvent, eller hvad man kalder det, så er essencen i det, at man udelukker den ene side, den afgørende side af dagsordenen. Man skal tilbage til det historiske forbillede, som er den øverste sovjets demokrati-arrangementer. Det er en demokratiparodi. Et folkestyre uden folk. Der skal mere end retorik til, siger De, hr. rådsformand. Jeg er enig, og dette "mere" er at stille spørgsmålet, "Er integration løsningen eller er integrationen problemet?".

Hager
Hr. formand, om det epitheton ornans, som formandskabet har valgt, er blevet opfyldt ambitiøst, vil man først kunne fastslå i slutningen af året. Det program, der er blevet fremlagt i dag, indikerer det i hvert fald. Her glæder jeg mig især over, at emnerne i forbindelse med Europas fremtid har høj prioritet i programmet. Tillad mig at komme med to bemærkninger. For det første mener jeg ikke, at man bare kan forbigå det irske votum og gå over til dagsordenen uden at påføre den europæiske idé skade. Jeg er for det andet overbevist om, at den fremrykning af regeringskonferencen til 2003, som er foreslået af Europa-Parlamentet, vil blive opfattet som en flugt fra borgernes votum. Konsekvensen heraf ville blive en yderligt dalende valgdeltagelse. Det glæder mig derfor overordentligt meget, at prioritetsrapporten holder fast ved 2004 - forhåbentlig efter valget.
Jeg vil gerne erindre om endnu en ting. Netop det belgiske formandskab burde ikke undre sig over, at det som led i dets ambitiøse bestræbelser må konstatere, at de østrigske borgere er blevet noget tunghøre på deres solidaritetsører som følge af den knaldende sanktionslussing.

Galeote Quecedo
Jeg vil koncentrere mig om et af de grundlæggende spørgsmål for det belgiske formandskab i henhold til erklæringerne i dag.
Jeg tror, at vi alle kan være enige om følgende overvejelse: Den frie bevægelighed for personer, varer og kapital, som vi nyder godt af i EU, har også givet anledning til fri bevægelighed for kriminelle inden for vores grænser, og da der ikke er fri bevægelighed for hverken politi eller retsafgørelser, er der risiko for, at der skabes et område med straffrihed i Europa.
Desuden må vi erkende, at fremskridtene siden Tampere med udviklingen af tredje søjle ikke har levet op til de ambitioner, der blev skitseret på det tidspunkt. Når Europa-Kommissionens resultattavle for oprettelse af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed skal evalueres i Laeken, får regeringslederne en glimrende mulighed for at give processen en politisk tilskyndelse, og derfor vil jeg anmode hr. Verhofstadt om at tilkendegive sin beslutning om at fremme en politisk erklæring af den art, som skaber ny dynamik i den proces, der blev indledt i Tampere. Det indebærer, at der gennemføres mere effektive foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme, f.eks. den europæiske eftersøgnings- og anholdelsesordre.
Hr. formand, EU er et område med overensstemmende retssystemer, hvad angår procesgarantier og respekt for menneskerettighederne, og derfor er det påkrævet at gøre bekæmpelse af organiseret kriminalitet til et fællesskabsanliggende.

Hughes
Hr. formand, jeg glæder mig meget over det belgiske formandskabs program og prioritering på beskæftigelsesområdet og det sociale område. Det er et program, som i det væsentligste drejer sig om modernisering, men også om fornyelse og styrkelse af den europæiske sociale model, og som sådan vinder det naturligvis genklang hos socialdemokraterne her i Parlamentet.
Et nøgleelement i programmet vil være det arbejde, som De vil gøre for klart at formulere de sociale mål, vi skal nå ved reformen af vores pensionssystemer. Det, snarere end fokusering på finansielle institutioners bekymringer, bør være vores udgangspunkt. Deres arbejde bør også passe godt sammen med den meddelelse, hr. Diamantopoulou kom med i Parlamentet i går. På dette bredere område vil De lægge de vigtigste byggesten til en åben koordinering af social beskyttelse, og vi ønsker Dem alt godt, selv om jeg var skuffet over ikke at høre nogen specifik henvisning til social udstødelse i denne forbindelse.
Jeg vil gerne nævne tre ting på beskæftigelses- og arbejdsmarkedsområdet. For det første vil det med hensyn til arbejdets kvalitet være nyttigt, hvis De kan arbejde sammen med os i Parlamentet om at medtage ændringsforslag om kvalitetsindikatorer i retningslinjerne for beskæftigelse for 2002 for hurtigt at få gang i Kommissionens meddelelse vedrørende dette emne. For det andet, ligeledes i forbindelse med kvalitet, håber jeg, at De vil lægge pres på Kommissionen for at få den til at fremskynde sine forberedelser til og søsættelse af en ny strategi for sundhed og sikkerhed. Forsinkelsen er uacceptabel.
Endelig ved jeg, at De vil arbejde sammen med os om så hurtigt som muligt at vedtage generelle rammer for information og høring og statutten om selskaber. Men jeg håber igen, at De vil lægge pres på Kommissionen for at få den til at fremskynde sit arbejde med revision af direktivet om europæiske samarbejdsudvalg. Det er også et meget vigtigt element, og der er ingen gode grunde til udsættelse af det indtil udgangen af dette år eller begyndelsen af næste.

Sterckx
Kære kolleger, hr. premierminister, Deres ord har overbevist mig om, at den store, men også vanskelige debat om Unionens fremtid er i gode hænder hos Dem. Lad i Laeken døren stå så åben som muligt, så vi kan føre en omfattende debat. Som flamlænder anmoder jeg Dem at sørge for, at regionerne i denne debat langt om længe kan spille en rolle i EU.
De sagde med rette, at det er nødvendigt med et grundigt indgreb for at gøre det klart for borgerne, hvad Unionen kan betyde for dem. Men det er ikke nok. Unionen skal også udarbejde og gennemføre de beslutninger, som den har truffet og træffer. De har allerede nævnt en række ting, og som liberal vil jeg gerne understrege endnu et par, nemlig topmødet i Tampere, hvor de vigtigste ting var borgernes rettigheder og pligter samt sikkerheden. Jeg er glad for, at De har sagt, at det endelig skal gøres synligt, for topmødet i Tampere blev afholdt for næsten to år siden. For det andet topmødet i Lissabon, som omfattede den mest konkurrencedygtige og mest effektive økonomi i verden, som var en meget liberal erklæring, men flammen er slukket. Jeg er glad for, at der foreligger en række vigtige liberaliseringssager, og at De har sagt, at nogle af dem skal løses under formandskabet. For det tredje topmødet i Göteborg om bæredygtighed, for et par uger siden, bl.a. beslutningen om at overholde Kyoto-aftalen. Kommissionen skal derfor hurtigst muligt stille et forslag om handlen med emissionsrettighederne, og under Deres formandskab skal der hurtigst muligt gøres noget med det forslag, så vi kan tilpasse Kyoto-aftalen på en økonomisk gennemførlig måde. Det er meget vigtigt for den europæiske økonomi og især for den flamske økonomi. Endelig topmødet i Feira. På det møde, som fandt sted for mere end et år siden, blev der vedtaget et charter om de små og mellemstore virksomheder. Unionen har allerede længe haft en politik om de små og mellemstore virksomheder, men fordelen ved Unionen er især for små virksomheder meget langt væk. Borgerne mener, at det er alt for indviklet, så udarbejd en række af bestemmelserne i chartret for de små og mellemstore virksomheder konkret. Hvis De gør noget ved de ting, sikkerhed, konkurrencepolitik, politik om små og mellemstore virksomheder og miljø, hvis De gennemfører en række beslutninger, så øger De borgernes føling med Europa, og så kan vi ved årets udgang sige som i reklamen på tv: "lidt stolthed kan aldrig skade".

Montfort
Hr. formand, vi kender Deres interesse for virksomhederne, særligt deres sociale rolle, i de enkelte medlemslande. Svækkelsen i den økonomiske vækst, det stadig alt for store antal arbejdsløse i vores samfund, egnsplanlægningen, særligt i landområderne, gør en reel samarbejdspolitik for virksomhederne endnu mere nødvendig. Hvor er de smukke intentioner og målene fra Lissabon i marts 2000 - Europa skulle være verdens mest dynamiske og konkurrencedygtige område - eller fra Feira for et år siden, hvor Rådet vedtog det europæiske charter om små virksomheder? Dette charter har stadig ingen effekt. Der er ikke planlagt nogen bevillinger eller konkrete tiltag.
Hr. formand, hvilke beslutninger vil De tage for at udarbejde et program til den praktiske gennemførelse af dette charters 10 politiske retningslinjer? På den anden side er det sjette rammeprogram for forskning og udvikling, som skal vedtages under Deres formandskab, under udarbejdelse. Hvor placerer De virksomhederne? Hvilke forslag har De, for at hver enkelt virksomhed kan få adgang til forbrugersamfundet, uanset størrelse og aktivitetsområde? Jeg tænker især på alle de små virksomheder og de traditionelle virksomheder.

Brok
Hr. formand, jeg vil gerne takke for den venlige modtagelse! Hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, det belgiske formandskab er et formandskab, der fastlægger kursen i afgørende grad. Der har efter min mening sjældent været et formandskab, der har kunnet indlede sit arbejde i en så vanskelig og chancefyldt situation. For det er det formandskab, hvor retningslinjerne for Europas ansigt fremover skal angives, nemlig for processen efter Nice, der skal besluttes i Laeken, og samtidig også for de nødvendige forberedelser til EU's udvidelse. Der skal også skabes en forbindelse mellem de to forhold. Det betyder, at kommissionsformand Prodi er henvist til et vigtigt punkt, nemlig at vi efter det irske votum skal holde en mulighed åben for, hvordan vi kan gennemføre udvidelsen uden Nice, uden at udvidelsen forsinkes af den grund. Dette skal foreligge som en mulighed, således at vi ikke skaber usikkerhed hos ansøgerlandene på disse punkter.
Det glæder mig overordentligt meget, hr. formand for Rådet, at De med Deres forslag om et konvent, eller hvad man nu måtte ønske at kalde det, har skabt en forudsætning og helt sikkert realiserer den i Laeken, således at EU kan finde en ny metode, der lægger afstand til de hidtidige regeringskonferencers rutine. Med dette konvent gøres forberedelsen af regeringskonferencen til et politisk emne, og det betyder, at vi søger efter løsninger, efter en måde at lave en traktat på, som borgerne forstår, en traktat, hvor ansvarsområderne står klart for borgerne, således at der kan tildeles straffe og belønninger fra borgernes side, og at vi frem for alt får en beslutningsdygtig Union med 27 medlemslande.
Det glæder mig især også, at De i denne forbindelse talte om Rådet, der skal arbejde aktivt som lovgiver, som andetkammer, og det offentligt, for på denne måde virkelig at opnå en offentlig interaktion i beslutningsprocesserne.
Samtidig er det i betragtning af det, der sker i Makedonien, vigtigt for formandskabet, at vi inden for udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolikken går væk fra dette "for sent, for lidt" og langt om længe træffer de beslutninger, der sikrer, at vi ikke igen havner i sådanne krigeriske situationer.

Napolitano
Hr. formand, jeg tror godt, jeg kan sige, at Parlamentets Udvalg om Konstitutionelle Anliggender er yderst enigt i den redegørelse, som markerede begyndelsen på det belgiske formandskabs halvår, og vi er navnlig enige i en af Deres udtalelser, hr. Verhofstadt, nemlig at det ikke er nok at give borgerne nogle konkrete løsninger på de konkrete problemer, som de i højere grad mærker til. Den nye udvikling i EU-politikkerne, sådan som De skitserede dem, kan naturligvis skabe fornyet tilslutning til det europæiske projekt blandt befolkningen, men borgerne føler også et stort behov for at kunne deltage i udarbejdelsesprocessen for EU's retningslinjer og beslutninger.
Spørgsmålet om EU's demokratiske legitimitet er ikke et abstrakt spørgsmål, som udelukkende vedrører eksperterne og dem, der interesserer sig for institutionelle spørgsmål. På den anden side giver den store udvidelse lejlighed til - og gør det stærkt nødvendigt - at foretage en sand symbolsk og institutionel omstrukturering af EU. Vi er derfor meget tilfredse med Deres klare og tydelige indsats for en europæisk forfatning. I den forbindelse vil jeg gerne gøre opmærksom på, at Den Italienske Republiks præsident, Ciampi, netop i går holdt en tale i Milano, som gik i nøjagtigt samme retning.
Hvad forsamlingen angår, hr. Verhofstadt, er De godt klar over, at striden om navnet ikke er uvæsentlig. De, der insisterer på at kalde det "forum", har noget andet i tankerne end det, som De sagde. Vi går ind for det, som De sagde, og vi sætter vores lid til, at man på topmødet i Laeken vælger forsamlingsmodellen.

Maij-Weggen
Hr. formand, for det første hjertelig velkommen til vores belgiske naboer her i Strasbourg og held og lykke med EU-formandskabet. Det, jeg har hørt, lød godt. Det var, som om jeg hørte Leo Tindemans, Wilfried Martens, Jean-Luc Dehaene, vores gode venner, og De tilhører dermed en meget positiv pro-europæisk tradition.
Benelux-landene var blandt grundlæggerne af Det Europæiske Fællesskab, og det betyder altid en stor del idealisme og vision. Det er også nødvendigt ved siden af den påkrævede realisme. Jeg har to bemærkninger til debatten.
For det første om Nice-traktatens efterveer, og for det andet om asyl-, indvandrings- og menneskerettighedspolitikken, og i den forbindelse henvender jeg mig til hr. Michel.
Med hensyn til Nice-traktaten er det efterhånden velkendt, at resultatet var noget fusk, og at arbejdet skal gøres om. Det belgiske formandskab har til hensigt at give startskuddet hertil på topmødet i Laeken. Det er efter vores mening meget vigtigt, at det ikke bliver en tyvstart, både med hensyn til dagsordenen og metoden.
Det er meget nødvendigt, at den indviklede stemmeprocedure og de mange beslutningstagningsmetoder i Rådet saneres. Jeg mener endvidere, og her er jeg helt enig med hr. Verhofstadt, at det er nødvendigt, at Parlamentet får medbestemmelsesret overalt med hensyn til lovgivningen. På det punkt brød man i Nice faktisk med en meget dårlig arbejdsmåde.
Med hensyn til metoden vælger vi, som De ved, ikke konceptet om et forum, men et konvent. I den forbindelse har jeg en kritisk bemærkning. Jeg forstår ikke, hvorfor det konvent på forhånd skal udarbejde tre scenarier, for jeg har forstået, at det er meningen, for det kan det da selv gøre. Konventet for chartret fungerede udmærket. Når De taler om tre scenarier, har jeg lidt på fornemmelsen, at det resulterer i en del og hersk-politik, det vil sige, at Rådet i sidste ende kan vælge ét af de tre.
Endelig en bemærkning om asyl- og indvandringspolitikken. Jeg mangler i hr. Verhofstadts oversigtsrække på det område noget om politikken om de sikre lande. Det er et stort problem i EU, at vi alle har forskellige idéer herom. Jeg anmoder derfor om, at det medtages i rækken på fem. I september fører vi en stor debat herom, og så kan vi sandsynligvis gå videre i detaljer.
Jeg ønsker Dem held og lykke med Deres politik. Det er en god start. Sørg for en god afslutning.

Randzio-Plath
Hr. formand, det belgiske formandskabs ambitiøse udkast til dette formandskab giver os grund til at håbe, at man kan forbinde konkrete faste skridt hen imod en endnu mere vellykket fremtid for Europa med visioner. Jeg mener nemlig, at borgerne ikke kun forventer konkrete løsninger, men også vil vide, hvor vi ønsker at gå hen i EU.
Det vil også vise sig, hvad angår den økonomiske politik. Her, hr. formand for Rådet, er det også på sin plads med mere demokrati og gennemskuelighed, og jeg kunne godt tænke mig, at det belgiske rådsformandskab medtog de forslag fra Europa-Parlamentet, som vi allerede har udarbejdet. For netop inden for den økonomiske politik ser vi, at der skal gøres yderligere fremskridt som følge af forslagene fra Lissabon og Stockholm, således at vi rent faktisk kan skabe en beskæftigelseseffektiv vækst. I en tid, hvor den ene negative prognose for EU's udvikling afløser den anden, er det vigtigt, at det belgiske rådsformandskab stille og roligt forsøger at angive nogle retningslinjer, således at vi rent faktisk kan opnå et vellykket resultat med den ambitiøse samling og koordinering af politikker inden for økonomisk politik, beskæftigelsespolitik og socialpolitik. Her er der altså stadig meget at indhente, og koordineringen må ikke kun udmønte sig i ord, det skal også vise sig i samlingen af politikkerne og i de gennemskuelige handlinger, at der foretages sådanne fælles skridt i alle medlemsstater. Det gælder også for skattepolitikken, hr. formand, for på dette område har vi en unfair konkurrence i EU. Jeg regner med det belgiske rådsformandskab her.
Jeg har endnu et punkt til sidst. De skal også føre eurozonen i det dobbelte formandskab frem til den 1. januar 2002. Vi ved alle, at der stadig er mangel på viden, mangel på accept. Gør som belgisk rådsformandskab sammen med alle Deres kolleger virkelig indførelsen af euroen til en højt prioriteret sag, så der ikke bare bliver uddelt brochurer, men også træffes tillidsskabende foranstaltninger fra Deres side, således at euroen rent faktisk føres fra den virtuelle Valutaunion til tillidens og troværdighedens virkelighed.

Bodrato
Hr. formand, det belgiske formandskabs ambitioner er i tråd med Parlamentets ambitioner. Det gælder kontinuiteten i udenrigs- og forsvarspolitikken, indførelsen af den fælles valuta og den bæredygtige udvikling, men det gælder ikke mindst den vægt, der lægges på forholdet mellem den europæiske integration, økonomisk konkurrencedygtighed og den sociale dagsorden. Det er nødvendigt at modernisere den europæiske socialmodel, som kendetegnes af solidaritet.
Det centrale spørgsmål er dog forholdet mellem udvidelsen og reformen af EU-institutionerne. Udvidelsen skal være en succes for Europa. Topmødet i Laeken skal fjerne de usikkerheder, som regeringerne gav udtryk for i Nice. Der bliver tale om et metodespørgsmål, som samtidig er et spørgsmål om politisk indhold. Svaret kan udelukkende findes af en forsamling, som først og fremmest består af de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet, der er borgernes demokratiske repræsentanter. For at få borgerne til at synes om EU er det nødvendigt at gøre EU's institutioner mere gennemskuelige, effektive og demokratiske. Det er et punkt, som Rådet, Kommissionen og Parlamentet er enige om, hvilket vi også kunne se i dag. Globaliseringen har gjort denne udfordring tydeligere, og det er en udfordring, som vi skal tage op i fællesskab, idet vi arbejder hen imod en europæisk forfatning.

Grosch
Herr Präsident, sehr geehrter Vorsitzender der Kommission, hr. formand for Rådet, Belgien er Europa i det små med alle fordele og ulemper. Denne erfaring er også delvis nøglen til succes for det belgiske formandskab.
Det belgiske program er ambitiøst, og det befinder sig ydermere i en ekstraordinær sammenhæng for at genvinde borgernes tillid, det vil sige med indførelsen af euroen, med en debat om Unionens fremtid samt en debat om udvidelsen. Men hvis vi vil vinde borgernes tillid, tror jeg, at det først og fremmest er nødvendigt at gøre Europa og vores politik troværdig.
(DE) Hr. formand, i denne forbindelse vil jeg gerne fremhæve et særligt problem, nemlig den typisk europæiske adfærd, som vi har konstateret i de seneste år, og som består i at arbejde for sit eget land, for sin egen region, endda på bekostning af den europæiske udvikling, for derefter at blive forbløffet over, at borgerne har mistet tilliden til Europa. Men analysen fortsætter. Det er i sidste ende, og her kommer jeg til det, formanden for Kommissionen har sagt, et nej til solidaritet, og vi ved det udmærket. På nøjagtig samme måde som i Belgien er det også på europæisk plan en let, men meget farlig politik at overbevise de rige om at sige nej til solidaritet med de fattige. Jeg tror, at vi i dag har brug for mere mod til at udvise solidaritet, men med den forestående udvidelse har vi brug for endnu mere mod. At gøre Europa troværdigt betyder så også at svare på de helt enkle spørgsmål fra borgerne, der er en del af Deres program.
Hvorfor et grænsefrit Europa, når vi inden for sundhedspolitikken, inden for skatte- og socialpolitikken fortsat har grænser, der fører til konkurrence? Hvorfor siger vi bare: Vi ønsker udvidelsen mod øst, men der er ikke noget land, der er parat til at give bare én euro mere ud til formålet? Der kan stilles mange spørgsmål, og jeg vil gerne sige følgende til den belgiske premierminister: Deres obligatoriske program, det, man også har i skøjteløb, er fremragende, men De bliver målt på de frie øvelser, og i bestræbelserne på at vinde borgerne står Parlamentet ved Deres side.
(Bifald)

Stockton
Hr. formand, ambition er en practical joke, som guderne udsætter menneskene for. De giver os ambitioner, så vi tror, vi kan klatre helt op på Olympen, og så sikrer de sig, at vi aldrig når toppen.
Det belgiske formandskabs program er ambitiøst. Det ville være ambitiøst for en toårig formandskabsperiode, men for en på 99 dage, som rådformanden har påpeget, er jeg bange for, at det er for ambitiøst. Jeg glæder mig naturligvis over hans hensigt om, at Unionen skal lytte til folket. "We have to resolve the Irish question" (vi må løse det irske spørgsmål). Hvor ofte er disse ord ikke blevet sagt ned gennem århundrederne?
Men hr. Verhofstadt må lede Rådet i retning af en løsning på det problem, som fiaskoen med Nice og den irske folkeafstemning har skabt. Det irske folks demokratiske beslutning kan ikke ignoreres eller groft sættes til side. Demokrati er måske ubekvemt, men det er alt, hvad der står mellem vores frihed og tyranni. Desuden bør den irske folkeafstemning, og de bekymringer, der kom til udtryk i demonstrationerne - selv om de blev overtaget af ekstremister - fortælle os noget. Som rådsformanden har sagt: De fortæller os, at man ikke lytter til Europa.
Folk i hele Unionen, ja, på det globale marked i hele verden, har mistet troen på alle former for ledelsesorganer. De ser hen til os, deres valgte repræsentanter, ikke for at få nye initiativer, men for at blive beroliget. Ikke for at få den ene forandring efter den anden, men for at få stabilitet. Ikke for ambition, men for den sjældneste af alle menneskelige dyder - sund fornuft.
Hvis jeg må omskrive det gamle græske ordsprog til glæde for rådsformanden: Dem, guderne vil ødelægge, ophøjer de først.

Tajani
Hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, det glædede mig at høre, at premierminister Verhofstadt i sin tale appellerede til, at Europa ikke blot skal være et bureaukratiets Europa, men først og fremmest et borgernes Europa. Men det er ikke tilstrækkeligt at sige til europæerne, at de er EU-borgere, kære kolleger. Vi skal også få dem til at føle sig som EU-borgere.
Der er ingen tvivl om, at euroen er en vigtig etape - og her er jeg enig med kommissionsformand Prodi - men det er ikke nok. Uden en stærk politisk støtte risikerer vi, at euroen kommer til at stå svagt over for dollaren og de andre valutaer, sådan som det har været tilfældet i de sidste par måneder. Derfor bliver vi nødt til at tage meget omhyggeligt højde for resultatet af den irske afstemning. Og derfor bliver vi nødt til at inddrage de europæiske borgere, så de i høj grad genopdager deres fælles kulturelle, historiske og politiske identitet, hvilket vi skal gøre ved at føre en stærk politik, som er baseret på subsidiaritetsprincippet, så de beslutninger, der kan træffes på et lavere niveau - og her er jeg enig i premierminister Verhofstadts ord - også bliver truffet på et lavere niveau. EU skal ikke beskæftige sig med så mange ting, men udstikke de politiske retningslinjer for en sand inddragelse af befolkningerne og parlamenterne i samlings- og udvidelsesprocessen.
I den forsamling, som skal forberede den næste regeringskonference, skal der således være direkte deltagelse fra befolkningernes repræsentanter, det vil sige Europa-Parlamentets og de nationale parlamenters repræsentanter. Når også befolkningerne inddrages i reformen af institutionerne, er det for at give EU en stadig større politisk rolle, og jeg vil gerne gentage, at det skal være en politisk rolle og ikke bare en økonomisk rolle.
Dette er efter min mening det rette grundlag for gennemførelsen af den udvidelse, som vi fuldt og fast er overbevist om er et uigenkaldeligt og nødvendigt valg for EU. Det er en udvidelse, som min politiske gruppe tror på, og som den regering, som min politiske gruppe støtter i Italien, både fremhævede på mødet med kommissionsformand Prodi og på det sidste møde i Göteborg. Hvis vi virkelig ønsker at foretage en varig udvidelse, kan vi dog ikke undgå at inddrage borgerne og deres repræsentanter i stadig større grad.

Smet
Hr. formand, det belgiske formandskab er et vigtigt led i forberedelserne til udvidelsen, fordi startskuddet til den kommende regeringskonference affyres under dette formandskab. Konferencen er den sidste mulighed for at ændre de europæiske institutioner og beslutningstagningen før udvidelsen. Ikke desto mindre er den brede kontekst vanskelig.
Aksen Tyskland-Frankrig vil være delvis blokeret af valg i begge lande til næste år. Befolkningens angst for udvidelsen er reel.
De nuværende medlemsstaters europæiske mod er ikke særlig stort, og den resterende tid er knap. Set i det lys skal det lykkes for Belgien at få vedtaget en erklæring i Laeken, som i hvert fald indeholder en forbedring af beslutningstagningen, og som øger den demokratiske legitimitet.
Jeg nævner bevidst ikke endnu større projekter, som skal lanceres, og som har til formål at iværksætte en ægte omvæltning i alle institutioner. Jeg har mine tvivl om disse projekters gennemførlighed. Med hensyn til forbedringen af beslutningstagningen står to ting centralt.
For det første skal enstemmighedsreglen afskaffes, bortset fra de sager, som vedrører selve institutionerne og kompetenceoverdragelsen. Med 27 eller 30 medlemsstater kan man ikke fortsat arbejde med enstemmighedsreglen. I forbindelse hermed skal Parlamentets medbestemmelsesprocedure udvides. Det ene hænger sammen med det andet.
For det andet skal den europæiske kompleksitet helt sikkert forenkles. Nice-traktaten er næsten ikke til at forstå og kan slet ikke forklares. Mange beslutninger, direktiver, forordninger, bekendtgørelser, retningslinjer og udtalelser er ikke til at forstå uden en forklarende ordbog eller følgeskrivelse, og det er ikke engang tilstrækkeligt.
Beslutningerne fra Göteborg er efter tre behandlinger og fire oversættelser stadigvæk ikke til at forstå. Ikke kun for almindelige mennesker, men også for ualmindelige mennesker. Europæisk ser ud til at blive et 12. sprog med udtryk, som måske ikke er helt uforståelige, men i hvert fald lever deres eget liv. De er da også allerede blevet benchmarked, mainstreamed osv. Europas sprog er ikke blevet europæernes sprog, tværtimod. For at føre borgernes engagement på rette vej mener jeg, at det belgiske formandskab skal gøre dette engagement til et projekt. Projektet skal også være en af Deres prioriteringer. Euronews finansieres af Europa. Hvis vi vil vide noget om Europa, ser vi CNN, ikke Euronews. Og der er mange andre ting, som Europa gør for at oplyse borgerne. Gør det til et projekt, hr. premierminister! Gør det til en af Deres prioriteringer, og forsøg sammen med de europæiske lande at udarbejde en plan.

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. formand for Rådet, De har fremlagt et ambitiøst program, og ambitionerne i Deres projekt svarer til de udfordringer, vi står over for. Derfor vil jeg gerne ønske for Dem i slutningen af denne forhandling, at De opfylder Deres egne ambitioner, at De får succes. På vegne af Europa-Parlamentets CDU/CSU-gruppe ønsker jeg for Dem, at De bliver en stor rådsformand. De får brug for vores støtte, og den skal De også have.
De sagde med rette i starten, at De ville forsone borgerne med Europa. Det er blevet sagt fra flere hold. Årsagerne til den svindende tillid til Europa, der tidligere var til stede i lille omfang, og som på grund af folkeafstemningen i Irland nu giver anledning til, at man maler fanden på væggen, er mange, de er blevet nævnt. Det bør dog nævnes i parentes, at det også har spillet ind, hvordan de store medlemmer af Rådet f.eks. har håndteret et land som Østrig. Måske får Deres udenrigsminister lejlighed til at gøre en del af den tillidsskade, man har anrettet i Østrig, god igen.
Regeringskonferencemetoden har overlevet sig selv, fordi afgørende beslutninger - som de, der træffes ved traktatændringer - ikke længere må træffes i Rådets baglokaler midt om natten, og fordi vi forud herfor har brug for en fase, hvor der føres en offentlig diskurs. Derfor forlanger vi, at der oprettes en konventlignende forsamling, der organiserer en offentlig dialog i Europa, før der træffes beslutninger i Rådet. Især til dette formål har vi brug for Deres støtte.
Det ville, hr. formand for Rådet, være et første og et meget konkret skridt - og også et signal til irerne - hvis regeringskonferencemetoden gav mulighed for større gennemskuelighed. Et sådant skridt ville også legitimere, at man gik til irerne endnu en gang og forelagde traktaten til afstemning. Det er det, De bliver målt på, og vi ønsker Dem held og lykke med arbejdet for Europas skyld.

Verhofstadt
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne takke de forskellige talere og især gruppeformændene. Jeg vil endvidere gerne takke kommissionsformanden, Romano Prodi, for hans ord. Jeg har fire bemærkninger til de forskellige indlæg.
For det første og især med hensyn til resultatet af den irske afstemning og forslagene om at bruge den irske afstemning til at fastslå, at vi faktisk har brug for mindre Europa. Det ville være resultatet af den irske afstemning, hvis vi i det mindste skulle tage hensyn til den.
Det er efter min mening en reduktionistisk vision. Europa har et demokratisk underskud, men det kan ikke løses ved at skabe mindre Europa, men ved at skabe mere demokrati i Europa.
Sådan en holdning er bestemt ikke en arrogant holdning. Jeg har altid, også på mødet i Göteborg, slået til lyd for, at vi ikke indtager en arrogant holdning med hensyn til de irske vælgere ved at sige, at det ikke er et problem, at vi ikke tager os af det, og at vi bare lader, som om intet var sket. Nej, vi skal tage deres nej alvorligt og medtage det i vores betragtninger. Gøre noget ved det. Det er imidlertid en uacceptabel løsning at konkludere af det irske nej, at vi så skal sætte Unionen i bakgear.
Min anden bemærkning vedrører konventet. Jeg er enig med de forskellige talere i, at også regeringer på højt plan skal repræsenteres heri, for det ville være en fejl at udelade regeringerne og kun lade dem være repræsenteret på lavt plan med det resultat, at der kunne finde en kortslutning sted mellem resultatet af konventet og regeringskonferencen, som organiseres i 2004. Jeg mener desuden, at vi skal sørge for, at de konstitutionelle regioner er involverede i hele processen.
(FR) Min tredje bemærkning, hr. formand, drejer sig om den europæiske forfatning. Jeg mener, at man også skal understrege de positive elementer i debatten. For nogle år siden, når man talte om en europæisk forfatning, var det en idé, som forekom umulig at realisere. I dag kan jeg konstatere, at hver eneste europæiske politiske leder, i de taler, som har fundet sted i de sidste to år, har været for en europæisk forfatning. Så jeg tror, at der helt sikkert er en idé, udtrykt i Laeken-erklæringen, som kan virkeliggøres.
(NL) For det fjerde har jeg en bemærkning om Nice-traktaten. Ligesom kommissionsformanden mener jeg, at det er absolut nødvendigt, at traktaten ratificeres. Man behøver ikke at forklare mig de svage punkter i Nice-traktaten. Vi har diskuteret og debatteret den uafladeligt i fire dage til klokken fire om morgenen. Jeg mener imidlertid, at fordelene er større end ulemperne. Fordelen er, at udvidelsen af Unionen endelig kan finde sted, en udvidelse, som er meget mere end bare en udvidelse. Det er mutation, hvorigennem den europæiske enhed langt om længe kan komme i stand. Det er derfor absolut nødvendigt at ratificere traktaten hurtigt.
Endelig har der ikke kun været én, men adskillige talere, som har spurgt, om det ikke er for ambitiøst, som advarer imod, at det især er handlingerne, som det i sidste ende kommer an på. Lad mig med det samme slå fast, at jeg ikke har til hensigt at spille Ikaros, hvilket man har antydet. Jeg mener, at det er nødvendigt, at der nu fremlægges vigtige revisionsplaner. De, der for 10 år siden sagde, at vi ville få én europæisk mønt, blev kaldt for idealister. Det samme gjaldt for gennemførelsen af det indre marked, da idéen blev fremsat for 20 år siden. Jeg vil ikke spille Ikaros, men min devise er det, som Kommissionens første formand, hr. Hallstein, sagde: "De, der i europæiske anliggender ikke tror på mirakler, er ikke realister". Det er efter min mening et bedre råd.
(Bifald)

Formanden
Mange tak, hr. formand Guy Verhofstadt. Jeg ønsker alt godt for formandskabet og for Belgien.
Forhandlingen er afsluttet.

Situationen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om situationen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien.

Michel
Hr. formand, mine damer og herrer, siden begyndelsen har Unionen med stor interesse og opmærksomhed fulgt udviklingen i krisen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Den har ligeledes spillet en meget aktiv rolle for at finde en fredelig løsning på denne konflikt. Siden april har Javier Solana, højtstående repræsentant for FUSP, gentagne gange rejst til området og har haft møder enten i Skopje eller andre steder med de politiske myndigheder og repræsentanter for de største etniske grupper i landet for at være informeret om situationen og opfordre til en politisk løsning på krisen.
I april rejste en ministertrojka fra EU med fru Lindh, hr. Patten og fru Neyts ligeledes til Skopje. Den 10. april 2001 i Luxembourg underskrev EU og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien en stabiliserings- og associeringsaftale, som var den første mellem EU og et balkanland. Denne underskrivelse har givet Unionen en væsentlig og betydningsfuld rolle i bestræbelserne for at finde en løsning på krisen. Derudover er den også et pressionsmiddel over for parterne i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien.
Siden de første demonstrationer har EU skarpt fordømt de voldshandlinger, som albanske ekstremister har begået, og har opfordret dem til øjeblikkeligt at stoppe disse handlinger, at nedlægge våbnene og at trække sig tilbage. På den anden side har Unionen kraftigt anmodet myndighederne i Skopje om udvise millitær tilbageholdenhed i forbindelse med oprørernes provokationer og har understreget nødvendigheden af at fortsætte den interetniske dialog for at opnå de presserende og nødvendige reformer til løsning af denne konflikt, særligt reformer om minoriteters rettigheder og sikkerhed. Dette skal også medvirke til at isolere ekstremisterne ved tydeligt at give håb til alle de berørte befolkningsgrupper.
I denne forbindelse glædede EU og den højtstående repræsentant Solana sig over aftalen af 11. maj om dannelsen af en bred koalitionsregering, der omfattede lederne af de største slaviske og albanske politiske partier, som vel at mærke var blevet demokratisk valgt. De opfordrede dem til at styrke bestræbelserne på hurtigt at opnå konkrete og betydningsfulde resultater på de væsenligste områder, som den aktuelle dialog drejer sig om.
På Det Europæiske Råds møde i Göteborg bekræftede EU's stats- og regeringschefer nødvendigheden af en fredelig løsning på krisen. Politisk betyder dette indledningen på en reel politisk dialog i regeringskoalitionen om de berørte spørgsmål, herunder de forfatningsmæssige reformer. Rådet opfordrede de lokale politiske kræfter til hurtigst muligt at opnå resultater. Fristen er Rådets (almindelige anliggender) møde den 27. juni.
Vedrørende sikkerheden har Rådet i meget klare vendinger fordømt ekstremisterne og anvendelsen af vold. Det understregede vigtigheden af at nå til en varig våbenhvile, der er aftalt af parterne, hvilket vil medføre et minimum af direkte eller indirekte kontakt mellem dem. I denne forbindelse har EU og NATO mulighed for at spille en rolle som mægler.
Nedrustningsplanen, som præsident Trajkovski har foreslået, er en anden del af sikkerhedsopgaverne. Den tildeler NATO en central rolle i denne proces, for NATO's eventuelle tilstedeværelse og tilstedeværelsen af observatører fra EU på området bliver af parterne opfattet som et nødvendigt tillidselement. NATO har allerede taget de nødvendige forholdsregler for at kunne opfylde denne rolle. Interventionen med henblik på afvæbning af de albanske oprørere er under alle omstændigheder underlagt præcise sikkerhedsbetingelser, som endnu ikke er anerkendt af parterne. Indgåelsen af en varig våbenhvile på grundlag af en politisk aftale, der skal medføre en forhandlingsløsning på krisen er de væsentligste elementer. I den forbindelse skal man bemærke, at EU siden krisens begyndelse har fastholdt et tæt samarbejde med NATO, i form af regelmæssige og hyppige fællesmøder med Det Atlantiske Råd og det sikkerhedspolitiske udvalg, ved regelmæssige forbindelser mellem sekretariaterne samt ved direkte kontakt mellem den højtstående repræsentant Solana og NATO's generalsekretær, lord Robertson. Disse to ansvarlige har ligeledes aflagt fælles besøg i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, hvor en vedvarende og enslydende meddelelse er blevet givet til parterne på vegne af det internationale samfund.
For at sikre en permanent EU-politik i Skopje er Det Europæiske Råd i Göteborg blevet enigt om udnævnelsen af en særlig repræsentant for Unionen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, og Rådet (almindelige anliggender) udnævnte den 25. juni den tidligere franske forsvarsminister, François Léotard, der har været i Skopje siden torsdag den 28. juni, til denne post. Hr. Léotards mandat indeholder først og fremmest etablering og vedligeholdelse af kontakterne til regeringen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien samt kontakterne til de berørte parter i den politiske proces. Mandatet giver også beføjelse til at udtale sig og give støtte på EU's vegne i den aktuelle dialog, en tæt forbindelse til formandskabets og Kommissionens repræsentant, til medlemsstaternes chefs de mission samt til de europæiske observatører. Det indeholder også beføjelser til at etablere og vedligeholde kontakter med andre internationale og regionale aktører, herunder NATO, OSCE og USA, for naturligvis at sikre den nødvendige koordination. Endelig indeholder det også beføjelse til i givet fald at deltage i gennemførelsen af eventuelle aftaler og på tæt hold at følge udviklingen samt alle initiativer inden for sikkerhed i samarbejde med de ansvarlige organer.
Den vej, som det belgiske formandskab skal følge, er altså klart blevet vist ved de beslutninger og ved den indstilling, som EU har vedtaget i løbet af de sidste par måneder, ved anvendelse af de nævnte midler, ved højtstående repræsentant Solanas betydelige engagement samt ved hr. Léotards virke i området. EU viser sit aktive engagement i denne krise. Bestræbelserne på at bidrage med hurtige og håndgribelige fremskridt sker også i samarbejde med andre berørte aktører, især med den amerikanske udsending, hr. Pardew, og således også med de internationale organisationer i området. For det nye formandskab drejer det sig nu om at fortsætte og med standhaftighed og fasthed at opfordre til en politisk dialog med Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. I denne forbindelse må man glæde sig over en aftale, der blev indgået i går nat takket være præsident Trajkovski, om genoptagelse af den politiske dialog mellem de politiske partier i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. I medfør af denne aftale er der aftalt intensive møder i løbet af de kommende dage. Der vil helt særligt blive lagt vægt på de forfatningsmæssige spørgsmål i forlængelse af hr. Badinters nylige mission i området. Samtidig og i tæt samarbejde med NATO skal aspekterne om sikkerhed fortsættes med samme iver, for de to aspekter i krisen er uadskillelige og bør skride frem parallelt.

Patten
Hr. formand, situationen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien er, som ministeren lige har sagt, fortsat noget, der giver anledning til intens bekymring for os alle. I de tre måneder, siden jeg sidst drøftede denne sag med de ærede medlemmer, er der sket en stadig forværring af sikkerhedssituationen, en voksende polarisering af de politiske opfattelser og en dramatisk stigning i antallet af flygtninge og internt fordrevne.
Volden uden for parlamentet i Skopje for godt en uge siden bragte uden overdrivelse situationen til afgrundens rand. Det er glædeligt, at der i den sidste uge ikke er sket nogen yderligere alvorlig forværring af sikkerhedssituationen, og som hr. Michel lige har sagt, er det glædeligt, at den politiske dialog, som præsident Trajkovski tog initiativ til, er blevet genoptaget. Jeg vil gerne udtrykke min anerkendelse af præsidentens bestræbelser, jeg vil gerne hylde hans rolige og anstændige opførsel midt i denne krise.
Som de ærede medlemmer sikkert ved, har EU fra begyndelsen været intenst involveret i bestræbelserne på at inddæmme og standse denne konflikt. Alle vi, der har ansvar for denne region, er yderst opmærksomme på den fare, som en borgerkrig i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien ville udgøre, ikke blot for folk dér, det ville være slemt nok, men for hele regionen. I samarbejde med NATO, OSCE og USA vil vi ikke lade noget været uforsøgt under bestræbelserne for at få gjort en ende på denne konflikt og opnå enighed om en vej frem, der er baseret på dialog og politiske forlig.
Et træk ved denne krise har været det meget tætte samarbejde mellem de relevante internationale organisationer og organer, ikke på basis af nogen manual eller lærebog, men fordi vi ved, hvor afgørende det er, at vi tackler dette problem på en fælles og sammenhængende måde. Vi har endnu ikke haft held til at få gjort en ende på konflikten, men vi er helt på det rene med, at det kun er ved at arbejde sammen og ved samarbejde med den demokratisk valgte regering i Skopje, at vi kan få held til at gøre dette.
Den ledende rolle på Europas vegne er naturligvis med rette blevet udfyldt af min ven og kollega, den højtstående repræsentant Javier Solana. Han har ved utallige lejligheder været i Skopje, og jeg har ledsaget ham på nogle af disse besøg og også selv aflagt besøg. Han har arbejdet og arbejder fortsat utrætteligt for en fredelig løsning, og han får god støtte lokalt i Skopje af det afgående formandskabs ambassadør, Mark Dickinson, og af lederen af Kommissionens delegation, José Pinto Texeira. Jeg vil gerne i særdeleshed udtrykke min uforbeholdne anerkendelse over for ham for hans mod og urokkelighed og kloge råd.
For en uge siden udpegede Rådet (almindelige anliggender), som ministeren har sagt, hr. Léotard som EU's udsending i Skopje, under hr. Solana. Jeg mødte hr. Léotard i sidste uge og lovede ham Kommissionens fulde støtte til hans arbejde. Vi er parat til at gøre alt, hvad vi kan, hvor som helst og når som helst. Til en begyndelse flytter hr. Léotard ind i kontorerne hos Kommissionens delegation i Skopje.
Som de ærede medlemmer vil vide, undertegnede Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien i april en stabilitets- og associeringsaftale med EU. Denne aftale indbefatter vigtige forpligtelser for regeringen i Skopje med hensyn til respekt for menneskerettighederne, herunder minoritetsrettigheder. Det er af afgørende betydning, at man opfylder disse forpligtelser, og vi ønsker alle at se hurtige resultater af dialogen mellem de etniske grupper. Det er den eneste vej til en varig politisk løsning.
Kommissionen giver meget omfattende støtte, 42 millioner euro under Cards i 2001. Meget af dette vil specifikt bidrage til gennemførelsen af projekter, der skal hjælpe albanerne såvel som det slavo-makedonske samfund. F.eks. de 5 millioner euro, vi har givet til det albanske sproguniversitet for Sydøsteuropa i Tetovo, midler til folketælling og til reformer af lokalregeringen og gennemførelse af små lokale infrastrukturprojekter, der gør en synlig forskel for befolkningens og lokalsamfundenes liv.
Vi har gjort det meget klart, og det vil jeg gerne gentage her i dag, at vi er parat til at give betydelig støtte til Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, så snart der er nået en politisk aftale mellem parterne. Jeg håber, at alle involverede vil betragte dette som en seriøs tilskyndelse til at arbejde intensivt og konstruktivt med hr. Léotard og hr. Pardew, USA's repræsentant, i de kommende dage. Lad det også bidrage til at forlænge våbenstilstanden og standse de militære aktiviteter på begge sider, hvilket koster så meget politisk, økonomisk og med hensyn til menneskeliv. Dette vil jeg gerne understrege. Parlamentet vil ikke tage godt imod forslag fra Kommissionen eller fra nogen andre om at bruge flere penge til støtte for genopbygning og udvikling og for budgettet i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, hvis man samtidig bruger penge på flere bomber og raketter, hvilket der dog ikke er nogen, der har gjort, og hvis der ikke er klar udsigt til en aftale om fortsat våbenstilstand.
Når udenrigsministeren fra Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien aflægger rapport til Rådets Udenrigs- og Sikkerhedspolitiske Komité i Bruxelles på fredag, vil hun kunne tale om betydelige fremskridt, for alternativet er ærlig talt for skrækkeligt at tænke på. Det er ikke for sent at undgå en katastrofe, men det kræver mod af enhver borger i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien at trække sig tilbage fra afgrunden. Det kræver, at de, der har indflydelse på rebellerne i Kosovo, får dem trukket tilbage fra afgrunden, og det kræver fortsat indsats for dæmpnning, sådan som regeringen i Tirana har ydet, og jeg vil gerne udtrykke min største anerkendelse for dens bidrag.
Der kan ikke findes nogen ren militær løsning. Der skal indgås et politisk forlig, og det kan ikke ske for hurtigt.

Pack
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, vi bifalder udnævnelsen af hr. Léotard og også hr. Badinters indblanding i situationen i Makedonien. Det er efter min mening to repræsentanter for Det Europæiske Fællesskab, der kan udrette noget godt dér. Jeg ønsker dog, som kommissær Patten, heller ikke at glemme, at EU's delegation på stedet i årevis har arbejdet virkelig vellykket og altid har grebet ind som mægler. Vi har brug for en permanent tilstedeværelse, ikke fordi vi ønsker noget i stil med et protektorat, men fordi vi vil manifestere vores interesse i at bevare staten Makedonien. De har brug for en mægler, og jeg tror, vi har fundet ham nu. Men jeg tror ikke, vi kan se bort fra, at det måske også ville være godt, hvis NATO's tilstedeværelse blev opfattet som noget præventivt i Makedonien.
Hvis vi i dag knytter vores finansielle engagement til betingelser om vilje til fred på stedet, er det heller ingen indblanding i interne anliggender, sådan som det beskrives i regionen. Vi kan jo på langt sigt ikke bruge vores skatteyderes penge i et land, hvor viljen til fred ikke følges op af fælles handlinger for fred. Vi kan f.eks. ikke bygge veje og infrastruktur, mens regeringstropper og oprørere køber våben. Jeg understreger: UCK har bragt ufred ind i landet, det er der ingen tvivl om. Men nu må regeringen, for at undgå borgerkrig, ikke give efter for UCK's krav, men skal derimod tage hensyn til kravene gennem mange år fra de valgte albanere i Makedonien og forsøge at opnå løsninger med dem. Disse løsninger kan dog efter min mening ikke bestå i en deling af landet efter etniske grænser. Makedonien er et land med alle dets borgere, og det skal også nedfældes i forfatningen. Der må ikke indrømmes nogen vetoret, uanset dennes form, til nogen befolkningsgruppe - det spalter tingene. Landets præsident er præsident for alle Makedoniens borgere, og en albansk vicepræsident med vetoret ville derfor være et ubilligt krav fra albansk side.
Det skal være muligt for alle borgere at bruge deres modersmål. Decentraliseringen af magten og styrkelsen af byerne og de lokale administrative myndigheder - hvilket har været planlagt længe - skal gennemføres langt om længe. Men en decentralisering af hæren og politiet, sådan som albanerne nu kræver, kan ikke styrke sammenholdet i landet, tværtimod. Viljen til fred skal baseres på mådeholdne og berettigede krav. EU skal sørge for reform og forsoning i nabolandet, det vil sige, at vi ikke kan se passivt til, hvordan en borgerkrig baner sig vej i Makedonien.
UCK-oprørerne er blevet kørt fra Skopje til Nordmakedonien med deres våben i busser med klimaanlæg. Kan De forestille Dem, hvilket billede dette har givet af vores indsats i landet? Det har skadet os meget, og det har helt forkert fremstillet os som albanernes partigænger. Makedonien gør det mere end tydeligt for os, at vi langt om længe må arbejde os frem til et fælles koncept i Balkan-politikken, for problemet kan kun løses via en fælles strategi med Kosovo.

Swoboda
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, vores gruppe holder fast ved sin klare holdning. Forfatningen og de reelle samfundsforhold i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien skal tilpasses behovene i en moderne multietnisk stat. I den forbindelse skal borgernes individuelle rettigheder have førsteprioritet og kollektive etniske rettigheder kun forankres i det absolut nødvendige omfang - derfor f.eks. heller ingen vetoret til en albansk vicepræsident.
Frem for alt skal disse ting udvikle sig inden for demokratiske rammer og med demokratiske midler. Vold er i Makedoniens tilfælde, en demokratisk stat, ikke nødvendig, ikke forsvarlig, endda skadelig, og især skadelig for selve den albanske befolknings omdømme, hvis rettigheder vi forsvarer med fuld overbevisning. Hvis dette er klart og selvfølgeligt for Rådet og Kommissionen, så rejser der sig dog nogle spørgsmål. Hr. formand for Rådet, Europa-Parlamentet har ret til at få svar på nogle spørgsmål.
For det første vil jeg gerne vide, hvordan man med François Léotard kunne udpege en EU-repræsentant, der allerede i sine første erklæringer udtaler sig i modstrid med disse principper og har anbragt terroristerne på linje med regeringen. Er hr. Léotard ikke blevet informeret om Rådets fælles holdning?
For det andet blev UCK i Kosovo efter sigende afvæbnet. Men hvor kommer våbnene så fra nu? Der er jo ikke bare tale om et par Kalasjnikov-geværer, som man kan købe et eller andet sted på markedet. Ude i verden er USA eller amerikanske kredse interesseret i våbenleverancer.
For det tredje kunne terroristerne drage bort med deres våben fra Makedonien. Bør det ikke bemærkes, hvor disse våben stammer fra?
For det fjerde vil jeg gerne vide, hvordan den planlagte afvæbning skal fungere, når våbnene allerede er trukket ud af Makedonien. Skal det være lige så vellykket som i Kosovo? Det er nogle af spørgsmålene, og jeg må hertil kritisk bemærke, at man håndterer virkeligheden med nogen naivitet bevidst eller ubevidst, nemlig den virkelighed, at der findes en lille ekstremistisk gruppe, der efter al sandsynlighed finansieres af den albanske diaspora, der ikke var parat til at finansiere universitetet i Tetovo, men har finansieret våbnene, også i forbindelse med til dels kriminelle organisationer.
Den albanske befolkning og dens repræsentanter må have den største interesse i, at disse små ekstremistiske grupper ikke længere kan udføre deres håndværk. Rådet og Kommissionen må gøre deres hertil. Vi forkaster absolut voldelige ændringer i staterne og voldelige ændringer af grænserne. Det er de valgte repræsentanter for regeringerne og i parlamentet, repræsentanterne for den albanske og den slavo-makedonske side, der har brug for vores støtte, vores råd, vores idéer. Men vi må klart og entydigt give udtryk for vores afvisning af de voldelige grupper.
Når kommissæren siger, at vi ikke ønsker at give penge ud til våben, så er det rigtigt. Men vi vil da slet ikke give penge ud til våben, som ekstremistiske grupper bruger til at skabe uro i demokratier.

Esteve
Hr. formand, Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe arbejder støt på en fælles holdning, som vi skal stemme om kl. 12, om fordømmelse af vold og støtte til dialog, men især om, at indsatsen på kort sigt, nemlig udnævnelsen af en mægler og støtten til Trajkovski-planen, er umiddelbare foranstaltninger. Det er også vigtigt, at der sker fremskridt med indsatsen på mellemlangt sigt og Unionens ansvar på dette område. Associeringsaftalen er naturligvis en vigtig faktor.
Jeg vil koncentrere mit indlæg om to aspekter, der er en følge af det, der sker i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, og som helt tydeligt har indvirkning på EU. Det første er, at der sjældent har været prøver, som var så vanskelige for EU's image udadtil, som rækken af kriser på Balkan, og sådan er det fortsat. Selv om der er sket en væsentlig forbedring siden udnævnelsen af den højtstående repræsentant - hr. Solana - i kraft af hans ledelse og hans samarbejde med kommissær Patten og med Rådet, er det klart, at al vores vilje og vores indsats skal være fokuseret på, at vores aktion skal være effektiv, og at vores politiske anseelse bliver bevaret, for det er Unionens image, der står på spil, og det gjorde rådsformand Verhofstadt, hr. Patten og hr. Michel klart i deres indlæg i dag.
En anden vigtig virkning for EU - som ikke er blevet nævnt, og som er indirekte, men meget vigtig - er følgerne for udvidelsesprocessen. Selv om det er tilfældigt, forholder det sig sådan, at de lande, som er direkte naboer til Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien - konkret Bulgarien og Rumænien - er dem, der har de største vanskeligheder med at opnå tilstrækkelig økonomisk udvikling med henblik på udvidelsen og forhandlingerne. Jeg mener, at dette naboskab har en negativ indvirkning på konflikten på mange områder - ikke bare det økonomiske - og navnlig på den direkte investering i disse lande. Jeg mener, at vi i vores og vores landes indblanding bør tage dette i betragtning, for lande som f.eks. Bulgarien har bidraget meget til stabiliteten i området.

Lagendijk
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, indledningsvis vil jeg udtrykke min glæde over Unionens, Rådets og Kommissionens indsats indtil nu. Man har været enig, hvilket ellers ikke altid har været tilfældet med hensyn til Balkan, og man har med rette haft en meget mådeholden indflydelse på anvendelsen af vold og har understreget betydningen af en politisk løsning.
Alligevel har jeg to bekymringer.
Den første vedrører sammenhængen mellem EU-bistand og partiernes konstruktive rolle. Det hænger nært sammen. Naturligvis er bistand ikke en selvfølge. Men, og det er et spørgsmål til Kommissionen, trækker vi hjælpen til det albanske sproguniversitet i Tetovo tilbage, hvis vi ikke er tilfredse med de albanske partiers holdning i regeringen, eller standser vi anlægget af lavvolumen-infrastruktur, hvis de makedonske partiers kompromiser ikke er tilfredsstillende? Det skal vi være meget forsigtige med. Jeg er tilhænger af pres og EU-indblanding, men jeg er imod uklare trusler. Mit konkrete spørgsmål til Kommissionen er derfor, om sammenhængen også finder anvendelse på den nye bistand, hvilket jeg mener at forstå på kommissæren, eller finder den også anvendelse på bestående bistand? Med andre ord, siger Kommissionen på et tidspunkt, at partiernes holdning ikke er tilfredsstillende, og derfor standses hele eller dele af bistanden?
Min anden bemærkning vedrører indgåelsen af en aftale. Man har sagt, at der først vil finde militær indblanding sted, når der er indgået en aftale i regeringen og med oprørerne, men i sidstnævnte ligger der efter min mening et problem. Den særlige udsending, som hr. Swoboda allerede nævnte, hr. Léotard, sagde, endda før han var der, at der skal forhandles med oprørerne. Verden var for lille. Hr. Léotard var lige ved ikke at kunne komme ind i Makedonien. Men hvis regeringen ikke vil forhandle med oprørerne, hvem gør så? Er eller har Kommissionen været indblandet bag skærmene i forhandlingerne? Er Rådet involveret? Nogen skal se sammenhængen mellem regeringsaftalen og oprørerne. Jeg har slet ingen sympati for oprørerne, og jeg mener, at de skal stoppe deres vold, men uanset om vi kan lide det, er en aftale uden en aftale med oprørerne ikke en aftale. Der er altså et manglende led mellem regeringsaftalen og aftalen med oprørerne. Mit spørgsmål til Rådet og Kommissionen er, hvem der er villig til at skabe den sammenhæng.

Papayannakis
Hr. formand, jeg vil gerne fortælle Dem, at vores gruppe med et overvældende flertal er for en enheds- og demokratiseringsproces i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og især for sikringen af de folks rettigheder, der bor der, ja, for alle borgere. Vi har sagt det tidligere, men det virker ikke, som om de har nogen tillid til os. Jeg må så spørge mig selv, hvorfor områdets indbyggere ikke har tillid til EU.
Nogle kolleger har nævnt forskellige eksempler: UCK's våben, transport af partisanere i busser med klimaanlæg under NATO-kortege for at kunne fortsætte krigen i andre områder, hr. Léotards erklæringer ... Er der tale om en brøler eller om en beregnende udtalelse? Og nu har vi hørt Dem, hr. rådsformand, kræve en "contact minimum" - sådan hørte jeg det - med partisanerne, for at vi kan nå frem til en politisk løsning. Er det ikke de samme personer, som hr. Robertson indtil for få dage siden kaldte forbrydere? Men hvor er hr. Robertson blevet af? Vi har hørt Dem påberåbe Dem hr. Badinter. Hvad er hr. Badinters indstilling? Hvis jeg husker rigtigt, har pressen skrevet, at hr. Badinter har udtalt: "ikke nogen stat med adskilte nationaliteter". Støtter De det? Vi har også hørt hr. Patten sige "ikke nogen penge, hvis der ikke findes en politisk løsning". Vi er altså afhængige af partisanernes politiske vilje.
Man kan ikke sidestille de to parter. Beklager. EU og NATO har andre grunde, deres egne grunde, til ikke at blive involveret, så de skal støtte den legitime regering og sige "Find så ud af det sammen". Man kan ikke sidestille dem. Jeg har været i Skopje for at diskutere ikke med partisanerne, men med de lokale, officielle, albanske partier, som fortalte mig: "Vi ønsker ikke, at disse store spørgsmål skal afgøres ved simpelt flertal". Det har ikke nogen betydning, om det er en vicepræsident, der udtrykker dette veto, eller om det er en procedure i forfatningen, der kræver det. Hvis vi går i den retning, er vi på vej mod statens opløsning. Det er altså nødvendigt, at EU yder en mere solid og mere troværdig støtte til en enheds- og demokratiseringsproces - de to ting hører nemlig sammen - i denne stat, ellers kommer vi til at opleve endnu en fiasko med vores politik på Balkan. Det vil så ikke være første gang!

Sakellariou
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær Patten, jeg vil gerne indlede med at give udtryk for min tilfredshed med og mine lykønskninger til den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og kommissær Patten, fordi jeg synes, at vi i forsøget på at løse denne konflikt jo viser den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks profil for første gang.
Hr. Patten har talt om det ansvar, vi har i regionen. Hr. kommissær, jeg vil gerne gå et skridt videre og sige, hvad der gik galt. I dette konkrete tilfælde er der efter min mening to ting, der ikke har fundet sted, men som står i resolution 1244, nemlig på den ene side afvæbningen af UCK i Kosovo og på den anden side opløsningen af UCK i Kosovo. Ingen af delene har fundet sted. Tværtimod! Man har givet UCK strukturer, som den ikke havde tidligere.
Synden har også et navn, for FN's generalsekretærs udsending - Bernard Kouchner hedder manden - har undladt at gøre det. Det må vi også sige åbent her. Derfor tilbyder vi ikke kun vores hjælp til konfliktløsning, vi er derimod også forpligtet til at udbedre de fejl, vi har begået.
Jeg bifalder, at NATO er parat til at yde en indsats. Afvæbningen af UCK-terroristerne tillader mig at kalde dem det, de også er: terrorister og kriminelle og ikke oprørere! Disse UCK-terrorister skal afvæbnes, og NATO tilbyder at hjælpe. Jeg spørger mig selv, hvorfor vi nu skal sende yderligere 3.000 soldater derhen under de velkendte betingelser, når vi allerede kunne have afvæbnet disse kriminelle i Kosovo og opløst deres organisationer.
NATO må med sin permanente tilstedeværelse under ingen omstændigheder - og her er jeg fuldstændig enig med fru Pack og de andre talere - foretage en opdeling af landet langs etniske grænser og cementere denne spaltning gennem tilstedeværelsen og den gode vilje til at hjælpe. NATO skal indsættes i Makedonien med en helt konkret opgave, nemlig den ene opgave at foretage afvæbningen.

Frahm
Hr. formand, jeg synes, at vi skal huske på, hvordan den multietniske makedonske befolkning klarede konflikten i Kosovo. De modtog omkring en kvart million flygtninge, hvilket er et meget stort tal i betragtning af hvor lille en befolkning der er tale om. Det må vi ikke glemme nu, hvor det går så dårligt i Makedonien. Så synes jeg også, at vi skal lægge mærke til, at den albanske befolkning i Albanien ikke deltager i denne konflikt. Formentlig fordi de ser en mulighed for, at freden kan give dem en fremtid. De kan se en økonomisk udvikling, de kan se en udvikling, en demokratisk udvikling. Den udvikling er der brug for i hele dette område. Jeg kan ikke lade være med at minde om, hvor nemt det var for NATO-landene og for mange EU-medlemsstater at finde penge, dengang man skulle bombe i det tidligere Jugoslavien. Hvor er den samme vilje til at finde penge henne nu, hvor der er brug for genopbygning, hvor der er brug for økonomisk og social udvikling i området? Dette er kernen i hele fredsprocessen. Det handler om at finde midlerne, for så finder man også vejen.

Katiforis
Hr. formand, med alvorlig bekymring ser vi de væbnede konflikter fortsætte i et land, der har fælles grænser med mit eget, samtidig med at der føres intense forhandlinger for en gang for alle at løse de tvister, der har fremkaldt konflikterne. Deling af befolkninger, indhegning af befolkninger bag befæstede grænser efter en krig eller et oprør, selv om ingen i virkeligheden tror på, at disse grænser er endelige, så de vil også ende som kilder til nye konflikter, det er desværre den historiske erfaring på vores Balkan. Udrensning af etniske minoriteter har i århundreder været metoden til at gennemtvinge løsninger.
Det, vi ser i vores naboland, er en gentagelse af den oldgamle opskrift, men denne gang med de organiserede, bevæbnede, albanske ekstremister som hovedgerningsmænd, der som altid udnytter den ofte berettigede nationale utilfredshed hos deres mange, men ubevæbnede landsmænd til at få dem til at udslette de andre nationaliteter. EU, der er dukket op som den historisk seneste faktor i området, støtter nogle principper, som, hvis de faktisk kan indføres, vil løse området fra dets historiske mareridt.
Men for at de moderne, europæiske løsninger skal blive gældende, skal de forskellige etniske folkeslag overtales til at forlade tanken om deling og indespærring bag deres egne grænser og acceptere at leve sammen under det samme statslige tag. Dette oplyste princip afprøves i dag i to lande i det bredere område, nemlig i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og på Cypern. Befolkningernes gevinst ved en løsning af den europæiske type ville være uvurderlig, men den forudsætter ophøret af væbnet terror som metode til at afpresse den historiske udvikling, og på det punkt har EU ikke udmærket sig hverken i Cyperns tilfælde eller i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedoniens tilfælde. Den har ikke vist nogen styrke over for voldsudøverne, eller også viser den sin styrke ensidigt. Ophør af vold opnås ikke med møder, samtaler eller besøg, slet ikke når de følges af tilsidesættelse af internationale forpligtelser. Det opnås ikke med eftergivenhed over for de gamle kolonimagters fristelser og ved at godkende begunstigede, bevæbnede grupper af en bestemt nationalitet. Man får det indtryk, at NATO opfører sig, som om de bevæbnede albanere skulle udvikle sig til områdets gurkhaer.
De styrker, der greb ind i Kosovo, burde have afvæbnet UCK, men det skete ikke. De burde have påtvunget en sikkerhedszone rundt om Kosovo, men det skete ikke, eller de gjorde det på serbernes bekostning, og de fandt sig i, at UCK kom og gik ukontrolleret. Det er en kendt sag, at UCK støttes gennem narkohandel og indsamlinger i vores lande. Aviserne har skrevet, at den amerikanske regering har indefrosset albanske konti, som finansierede UCK. De europæiske lande har ikke gjort noget tilsvarende. Hvordan kan vi forvente, at den væbnede vold skal ophøre og miste sin prestige i folks øjne, når vi tolererer favoriserede, bevæbnede grupper i Jugoslavien eller for den sags skyld en 30 år gammel besættelseshær på Cypern?
Og så længe vi ikke viser den fornødne beslutsomhed, er det hykleri, når vi siger til de befolkninger, der støder sammen lokalt, at de er ansvarlige for de tragedier, der sker. De er ansvarlige, men vi er medansvarlige, hr. kommissær, for det historiske mareridt, der igen er blusset op på Balkan.

Swoboda
Jeg forstår, at rådsformanden af tidsmæssige årsager ikke svarer. For mange gruppers vedkommende var der alvorlig bekymring over oprustningen på Balkan og den manglende afrustning der. Jeg håber, at rådsformanden, selv om han ikke kan svare nu, vil tage alle disse gruppers bekymringer meget alvorligt og forelægge dem for Ministerrådet. Dette er et permanent og ikke bare et lokalt problem.

Michel
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil hurtigt svare på de spørgsmål, som er blevet stillet.
For det første har formandskabet til hensigt at sikre en styrket tilstedeværelse af Unionen i området. I denne forbindelse er Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien et praktisk eksempel på vores overordnede mål om at øge synligheden og effektiviteten af handlinger uden for Unionen. Ligesom De begræder vi de etniske spændinger, som påvirker selv regeringsdannelsen.
Angående afvæbningen foregår den i øjeblikket på frivilligt basis under NATO's overvågning. Men som kommissær Patten sagde, skal genoptagelsen af den politiske dialog prioriteres.
Vedrørende krisens betydning for udvidelsen vil jeg her erindre om den proces, der er indledt i Zagreb for at europæisere Balkanlandene og for at nå frem til en aftale gennem forhandlinger. Fru Lagendijk ville vide, om der var kontakter, og hvordan disse kontakter var organiseret. Jeg vil blot sige, at for at opnå en aftale gennem forhandlinger er alle former for kontakter nødvendige og hensigtsmæssige for at knytte kontakter til oprørerne, og de kræver selvfølgelig, fru Lagendijk, godkendelse fra de ansvarlige for forhandlingen.

Formanden
Tak, hr. minister, for Deres svar.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.
  

Mayer, Hans-Peter
Fru formand, kære kolleger, jeg vil tage udgangspunkt i noget helt aktuelt. Vi har alle besøgsgrupper, og det glæder os, når mange EU-borgere kommer til os, som f.eks. her, og deltager i plenarmøder. Vi ved imidlertid også, at det er vanskeligt at finde et hotel til 50 gæster. Derfor må gæsterne acceptere hoteller, der ikke ligger i Strasbourg, men i området omkring. Selvfølgelig ønsker vi at være tæt på borgerne, og at der føres en personlig diskussion mellem unionsborgere og parlamentsmedlemmer. Det sker på den ene side gennem besøget i Europa-Parlamentet og på den anden side ved, at parlamentsmedlemmerne tager til gæsterne på hotellet og taler med dem dér.
Vi rejser som parlamentsmedlemmer til Chile, ... til Sydafrika ...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Jeg går ud fra, at det er et indlæg til forretningsordenen, men i øjeblikket har De kun ret til et minut.

AFSTEMNING
Fælles holdning fastlagt af Rådet med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om aktion mod personelminer i udviklingslande (7776/1/2001
 C5-0247/2001 - 2000/0062(COD)) (Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik)
Inden afstemningen
Maes (Verts/ALE). (NL) Men inden har vi afstemningen herom. Jeg vil nemlig meddele, fru formand, at jeg af hensyn til et godt forløb er villig til at trække mine ændringsforslag om landminer tilbage og især anmoder om opmærksomhed for den biologiske minebekæmpelse. Det vil jeg gerne forhandle nærmere om med Kommissionen, men jeg insisterer ikke på et ændringsforslag på den betingelse, at vi fortsat kan forhandle.
(Den fælles holdning godkendtes)
Procedure uden forhandling - Procedure uden betænkning
Ændret forslag til Rådets forordning om aktion mod personelminer i tredjelande med undtagelse af udviklingslande (KOM(2000)0880 - C5-0053/2001 - 2000/0062(CNS)) (Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik)
(Kommissionens forslag godkendtes)
Forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 66/401/EØF, 66/402/EØF og 66/403/EØF om handel med frø af foderplanter, sædekorn og læggekartofler (KOM(2001) 186 - C5-0163/2001 - 2001/0089(CNS)) (Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter)
(Kommissionens forslag godkendtes)
Betænkning (A5-0246/2001) af Randzio-Plath for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål med henstilling fra Den Europæiske Centralbank om en rådsforordning om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 2531/98 af 23. november 1998 om Den Europæiske Centralbanks anvendelse af mindstereserver (ECB(2001) 2 - C5-0141/2001 - 2001/0805(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0215/2001) af Heaton-Harris for Budgetkontroludvalget om
I. Revisionsrettens særberetning nr. 6/2000 om rentegodtgørelser fra Fællesskabet på lån ydet til små og mellemstore virksomheder af Den Europæiske Investeringsbank som led i bankens midlertidige lånefacilitet, med Kommissionens svar (C5-0023/2001 - 2001/2015(COS));
II. Revisionsrettens særberetning 3/1999 om Kommissionens forvaltning og kontrol af rentegodtgørelser, med Kommissionens svar (C5-0158/2001 - 2001/2015(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0237/2001) af Lehne for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv på selskabsrettens område vedrørende overtagelsestilbud (C5-0221/2001 - 1995/0341(COD))
Inden afstemningen

Lehne
Fru formand, jeg vil blot bede om ordet for en kort bemærkning, fordi jeg i betragtning af de forskellige informationer, der ligger på bordene i form af stemmelister, vil understrege, at de, der ønsker at følge ordførerens holdning, skal stemme mod betænkningen i dette tilfælde. De, der er enige med ordføreren, skal altså stemme mod betænkningen.

(Efter afstemningen om Forligsudvalgets fælles udkast henviste formanden til forretningsordenen, da der var stemmelighed)
Formanden. I denne kildne situation vil vi som sædvanlig følge forretningsordenen til punkt og prikke.
Det drejer sig om artikel 128, stk. 2 og 3, som fastslår, at teksten i tilfælde af stemmelighed ved afstemningen om en dagsorden som helhed eller ved en delt afstemning, anses for vedtaget, men "i alle andre tilfælde end i de artikler, hvor kvalificeret flertal er påkrævet, bevirker stemmelighed, at teksten eller forslaget anses for forkastet". Teksten forkastes altså.
(Kraftigt bifald)
Det forekommer mig virkelig klart.
Er der nogen indvendinger?

McMillan-Scott
Fru formand, under disse omstændigheder må jeg stille Dem et personligt spørgsmål. Men hvis De stemte om det dengang, vil jeg ikke stille dette spørgsmål. Stemte De om dette spørgsmål?

Formanden
Nej, hr. McMillan-Scott, jeg stemte ikke. Jeg handlede for øvrigt som de tidligere formænd før mig, som altid har haft som regel kun at stemme under helt ekstraordinære betingelser, men ikke om problemer, hvor der også er uenighed i Parlamentet.

McMillan-Scott
Fru formand, Forligsudvalget er af den opfattelse, at formanden for Parlamentet bør deltage i afstemningen om denne sag ...

... og hvis hun havde gjort det, ville forligsproceduren have været opretholdt. Jeg mener, at det er det, der er pointen.
(Uro)

Formanden
Hr. McMillan-Scott, De kan sagtens synes, at jeg ikke har handlet korrekt. Jeg rådførte mig meget inden. Jeg benægter ikke, at jeg befandt mig i denne situation. Jeg har handlet efter min overbevisning. Det er meget muligt, at jeg ikke har handlet korrekt, men sådan er det.

Nassauer
Fru formand, mine damer og herrer, det står enhver formand frit for, om han eller hun vil stemme. Det er Deres beslutning. Dette resultat er fuldstændig klart. Betænkningen har ikke fået flertal, og vi bør ikke drage resultatet i tvivl. Det ville være i modstrid med gyldigheden af Europa-Parlamentets beslutning.

Formanden
Jeg foreslår for øvrigt hr. McMillan-Scott, at han forudsætter, hvordan jeg ville have stemt.

Schulz
Fru formand, kære kolleger, fru Fontaine, jeg henvender mig især til Dem personligt. Jeg hører jo ikke til gruppen af parlamentsmedlemmer, der normalt bidrager særlig meget til, at De har nogle rare timer her i Europa-Parlamentet, men i dag vil jeg gerne rette en stor tak til Dem, fordi jeg mener, at De har gjort to ting. De har for det første givet hr. McMillan-Scott det rigtige svar. Det vil jeg gerne lykønske Dem med.

For det andet har De ladet sagen undersøge ved hjælp af forretningsordenen. De citerede forretningsordenens tekst og fejede dermed enhver tvivl af bordet, og derefter konstaterede De, at sagen, efter at afstemningen var afsluttet, ikke var vedtaget. Dermed har De gjort præcis det, en seriøst arbejdende formand skal gøre. Det vil jeg gerne takke Dem for.
(Bifald)

Cox
Fru formand, jeg undskylder over for Dem og Deres kolleger, hvis jeg sætter Deres tålmodighed på prøve ved at tage ordet, men eftersom De har ladet andre gøre det, vil jeg også gerne kort give udtryk for et synspunkt.
Jeg respekterer fuldt ud Deres personlige valg. Med hensyn til afstemningen har De givet en korrekt fortolkning. Jeg beklager i høj grad resultatet, men som demokrat må man leve med resultatet, når den rette procedure er fulgt. På Den Liberale Gruppes vegne vil jeg gerne stille et spørgsmål til Kommissionen. Det er klart, at direktivet om overtagelsestilbud nu er faldet i den form, hvori det er forelagt. Det er et så grundlæggende og væsentligt spørgsmål, at jeg håber, at vi ikke opgiver forsøget på grund af denne vanskelighed. Vi må lære af vanskelighederne, og jeg opfordrer Kommissionen til så hurtigt som muligt at fordoble sine anstrengelser for at forelægge et nyt forslag, så vi kan komme videre med Lissabon-reformen. Vi kan ikke afgive et signal fra Parlamentet om, at vi ikke tager os af EU's grundlæggende økonomiske dynamik. Rådet og Kommissionen kan hjælpe os i denne forbindelse.

Formanden
Kommissionen har hørt Dem, hr. Cox.
Indstilling ved andenbehandling (A5-0227/2001) fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning (5583/1/2001 - C5-0133/2001 - 2000/0116(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fremme af elektricitet fra vedvarende energikilder inden for det indre marked for elektricitet (Ordfører: Rothe)
Inden afstemningen

Barón Crespo
Fru formand, jeg har anmodet om at få ordet før andre kolleger, og jeg vil indlede med at sige til Deres erklæring, at det ikke er Deres personlige holdning, at andre formænd har fulgt den samme linje tidligere, både hr. Hänsch og jeg selv. Jeg synes, at det er helt forkasteligt, at der er en slags politiovervågning af, hvad kollegerne stemmer. Det er en individuel og personlig ret.
Jeg vil henvende mig til både Kommissionen og Rådet om dette direktiv. Det er et teknisk set kompliceret direktiv, og man kan ikke beskylde Parlamentet for at være uansvarligt i udøvelsen af dets beføjelser. Vi har arbejdet med det (det har De selv tidligere som ordfører), og den lære, som Kommissionen og Rådet i dag kan drage, er, at hvis der er to parlamentariske behandlinger og en forligsprocedure, er det også nødvendigt at tage Parlamentet i betragtning i spørgsmål, hvor vi, på trods af at vi har stillet utallige kompromisforslag, har løbet panden mod en mur i forhold til Rådet og Kommissionen.

Formanden
Jeg giver nu ordet til fru Rothe, som ønsker at fremsætte en kort erklæring om proceduren.

Rothe
Fru formand, mange tak, fordi De har givet mig ordet for en kort bemærkning. Jeg vil, for virkelig at undgå enhver irritation, bare kort bemærke, at der allerede er tale om kompromiser i ændringsforslag 1-11, undtagen ændringsforslag 2 og 4, der er indgået med Rådet allerede før andenbehandlingen - nærmest i form af en uformel forligsprocedure. Jeg vil virkelig bede Dem indtrængende om at stemme for, fordi jeg mener, at vi har opnået en betydelig forbedring af den fælles holdning.

Formanden
Tak, fru Rothe.
Om ændringsforslag 11

Beysen
Fru formand, jeg anmoder kort om Deres opmærksomhed for en nødvendig sproglig rettelse. I den sidste delsætning af ændringsforslag 11 skal den nederlandske oversættelse ændres. Der står nu: "hvis hierarkiet herigennem blev undergravet". Den korrekte oversættelse af den engelske tekst er: "hvis dette hierarki skulle blive undergravet".

Formanden
Godt, det tager vi til efterretning.
Om artikel 2, litra b)

Korhola
Fru formand, jeg skal sige noget lignende. Jeg beder om, at der i protokollen gøres en bemærkning om en fejl ved oversættelsen af den fælles holdning i Rothe-betænkningen. Definitionen i artikel 2, litra b), bør lyde som følger: "biomasse fra landbruget, inklusive plante- og dyrematerialer, den biologisk nedbrydelige del af produkter, affald og affaldsprodukter fra skovindustrien og beslægtede industrier samt den biologisk nedbrydelige del af industri- og samfundsaffald". Det er altså ordet "produkt", der var blevet udeladt i den finske version. Jeg har ikke opdaget mangler på dette punkt i andre sprogversioner.

Formanden
Godt. Tak, fordi De meddeler os dette.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Betænkning (A5-0220/2001) af Karas for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om arbejdsmarkedsorienterede pensionskassers aktiviteter (KOM(2000) 507 - C5-0596/2000 - 2000/0260(COD))
Inden afstemningen om ændringsforslag 118

Karas
Fru formand, tak, fordi De gav mig ordet. Jeg vil gerne starte med at sige, at ændringsforslag 118 ikke erstatter ændringsforslag 46, men at der skal stemmes om dem begge. Dernæst har jeg et mundtligt ændringsforslag til ændringsforslag 118, hvis det bliver godkendt. Hvis ændringsforslaget vedtages, kan jeg stemme for ændringsforslag 118. Ændringen er som følger: I stedet for ordet exemption skal ordene this restriction indføjes, og efter after legal personality indføjes only apply to the institutions responsible for the administration and management of such IORPs, if this restriction cannot be enforced under relevant national law against IORPs without legal personality.
Hvis dette mundtlige ændringsforslag bliver accepteret - det er aftalt med forslagsstilleren - kan jeg tilslutte mig forslaget.
(Det mundtlige ændringsforslag vedtoges)
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0211/2001) af Ettl for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 79/267/EØF for så vidt angår krav til solvensmargenen for livsforsikringsselskaber (KOM(2000) 617 - C5-0557/2000 - 2000/0249(COD))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0212/2001) af Ettl for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF for så vidt angår krav til solvensmargenen for skadesforsikringsselskaber (KOM(2000) 634 - C5-0558/2000 - 2000/0251(COD))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0226/2001) af Flesch for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om implementering af internettopdomænet ".EU" (Udvidet Hughes-procedure) (KOM(2000) 827 - C5-0715/2000 - 2000/0328(COD))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Fælles beslutningsforslag om Det Europæiske Råds møde i Göteborg den 15. og 16. juni 2001
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0225/2001) af Randzio-Plath for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Den Europæiske Centralbanks årsberetning for 2000 (C5-0187/2001 - 2001/2090(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0222/2001) af Maaten for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om foranstaltninger til at lette de økonomiske beslutningstageres overgang til euroen (2000/2278(INI))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
STEMMEFORKLARINGER
Betænkning af Lehne (A5-0237/2001)

Imbeni
Fru formand, det er første gang, jeg afgiver stemmeforklaring, og det gør jeg om Forligsudvalgets beslutning om at vedtage direktivet om offentlige overtagelsestilbud. Parlamentet forkastede dette forslag ved stemmelighed. Det er jeg på en måde ked af, for jeg ville gerne have haft, at man stemte for dette direktiv. Jeg føler dog en endnu stærkere tilfredshed, og det gør jeg, fordi jeg og de andre kolleger i Europa-Parlamentets Delegation til Forligsudvalget med vores stemmer - nemlig otte mod seks - gjorde det muligt for Parlamentet at afgøre dette spørgsmål. Vi var klar over, at der var uenighed mellem de 15 regeringer, at der var uenighed mellem fagforeningerne og de økonomiske organisationer, og at der var uenighed mellem næsten alle gruppperne i Parlamentet. Så hvorfor afgøre sagen kl. 2 om natten i Luxembourg med syv stemmer mod syv? Det var en fornuftig beslutning, og efter min mening bør vores venner, som gerne ville have afsluttet sagen i Luxembourg, også takke os. Det var en fantastisk dag og en spændende afstemning, og det var en af de dage, der får én til at holde endnu mere af den fantastiske opfindelse i menneskehedens historie, som demokratiet er!

McCarthy
Fru formand, Labour-medlemmerne af Europa-Parlamentet stemte for forligsteksten om overtagelsestilbud. Skønt vi er klar over, at det væsentligste formål med dette direktiv var at beskytte minoritetsaktionærers og investorers interesser mod samvittighedsløse direktører og ineffektive bestyrelser ved overtagelser og sammenslutninger, så fik vi under forligsproceduren medtaget ændringsforslag fra Den Socialdemokratiske Gruppe, som indebar, at direktivet ville have anerkendt arbejdstagernes legitime interesser i forbindelse med et tilbud om overtagelse.
Der er dem, der mener, at dette direktiv ikke gik vidt nok i denne retning, og at der ikke er tale om en ægte høring af medarbejderne. Men lad os gøre det helt klart: Der var et valg mellem slet ingen oplysninger og at give oplysninger til arbejdstagerne i forbindelse med en overtagelse eller sammenslutning.
Som en ledende britisk fagforeningsgeneralsekretær sagde, er det et væsentligt fremskridt, og det giver mulighed for at opbygge et solidt fundament. Det ville være forkert at gå imod dette direktiv, fordi det ikke giver tilstrækkelige informations- og konsultationsrettigheder.
Dette direktiv ville ikke have haft nogen virkning på acquis communautaire med hensyn til arbejdstagernes rettigheder i EU eller i de enkelte medlemsstater. Det var et minimumskrav. Jeg tror, De er enig i, fru formand, at Parlamentet ikke har vundet nogen ære ved det uafgjorte resultat i dag. Vi får ikke noget direktiv om sammenslutninger og overtagelser, og vi får ikke nogen ret til information til og høring af arbejdstagerne, selv om der fortsat vil foregå sammenslutninger og overtagelser overalt i EU.

Fatuzzo
Fru formand, jeg ønsker hr. Imbeni velkommen i klubben af dem, der afgiver stemmeforklaringer. Dette er ikke min første stemmeforklaring!
Jeg var meget usikker på, om jeg skulle stemme for eller imod, fru formand, også fordi der er tale om et spørgsmål af finansiel og økonomisk karakter, som jeg ikke har så meget erfaring med. Derfor - og jeg drømte desværre ikke om hende, fru formand - fulgte jeg med glæde fru Kauppis tale. Hun sidder lige bag ved mig, og selv om hun er ung, ligger alle pensionisternes interesser hende på sinde. Det gælder også de italienske pensionister, som hun har talt med flere gange. Hun sagde, at pensionisterne ville få det nemmere, hvis dette forlig gik igennem. Jeg tror på hende, og derfor stemte jeg for betænkningen.

Kauppi
Fru formand, jeg mener, at det er meget beklageligt, at kompromiset opnået ved forligsproceduren i dag blev forkastet med mindst mulig margen. Dette direktiv på selskabsrettens område om overtagelsestilbud var en vigtig del og er en vigtig del af den endelige gennemførelse af det europæiske indre marked. Forberedelsen af det har taget meget lang tid, 12 år, og jeg håber også, at arbejdet efter denne knebne afstemning ikke helt går til spilde, det vil sige, at jeg håber, at arbejdet for etablering af fælles regler for virksomhedsovertagelse i Det Europæiske Fællesskab stadig vil fortsætte, og at vi måske en dag i denne sag kan finde et kompromis, der kan have Parlamentets flertal bag sig. Jeg vil også rejse spørgsmålet om, hvordan dette kommer til at påvirke kapitalstrømmene i Europa. Jeg mener, at det er meget bekymrende, at vi sidste år i Lissabon udarbejdede ambitiøse planer, som ser ud til at blive ordskvalder. Forkastelsen af dette direktiv viser, at vi ikke har politisk vilje til at videreføre beslutningerne fra Lissabon.

Konrad
Fru formand, mine damer og herrer, dagens beslutning mod et fælles EU-overtagelsesdirektiv må beklages. Med Parlamentets forkastelse vil det europæiske kapitalmarked forblive splittet på et helt centralt område, nemlig handlen med virksomheder. Man opnår kun muligheder for en forøgelse af velstanden i fremtiden gennem åbne markeder og fri handel. Parlamentet har desværre forkastet det. Jeg kunne virkelig godt tænke mig, at vi var gået ind for en neutralitetspligt fra direktionernes side, for ejernes interesser stemmer ikke altid overens med de ledende ansattes interesser.
Bemærkningen om, at Tyskland måske har brug for mere beskyttelse mod fjendtlige overtagelser, fordi der findes golden shares og flertalsstemmeaktier i andre lande, afspejler den protektionistiske tankegang. Man kan ikke være protektionistisk, fordi andre lande er det. Europæiske nationalstater vil efter denne afstemning nu beskytte deres gode andele i industrien og finanssektoren, og det er som helhed en dårlig dag for det indre marked og for erhvervsområdet Europa.

Bourlanges
Forkastelsen af forslaget til direktiv om overtagelsestilbud vil i lang tid markere afslutningen på alle seriøse forsøg på at harmonisere de finansielle tjenesteydelser i EU. Parlamentets beslutning skal ses i sammenhæng med grundlæggende forskellige forventninger. Den udtrykker f.eks. den velbegrundede frustration hos tilhængerne af en ægte lovgivningsmæssig harmonisering, som mindre og mindre kan genkende sig selv i en mere og mere minimalistisk tekst, der er teknisk vakkelvorn og politisk skæv, og som har ønsket at straffe arrogancen hos de regeringer, som har nægtet enhver indrømmelse til Parlamentet.
Den fornægtelse, der kendetegner Forligsudvalget, kan dog forklares ved en forstærket fornemmelse, der er helt forskellig fra tilbageholdenhed og protektionistisk tilbagetrækning, som har sprængt den skrøbelige aftale, som blev skabt ved et forlig. De tyske parlamentarikere så sig selv blive gradvist forenet i deres strategi om afvisning af mange hollandske, spanske og italienske kolleger. Frankrig har udvist næsten paradoksal liberalisme fra en socialistisk regering ved at lade en superbeskyttet national virksomhed foretage en altomfattende spektatulær overtagelse og vækkede derved næsten overalt i Europa de protektionistiske dæmoner, der var i en fortvivlet let søvn.
Selv formildnet, kraftløs og vaklende i fem år under dets gennemførelse forekommer direktivet stadig for truende for mange. Ingen begræder det endelige skibbrud af en tekst, med prisgivne bevillinger, der ikke var andet end en skygge af en fællesskabspolitik. Ingen kan dog ignorere, at denne dårlige tekst i det store og hele blev afvist af dårlige grunde. Efter den irske folkeafstemning er afvisningen af et direktiv om et væsenligt økonomisk område endnu et tegn på den alvorlige politiske og moralske krise, Europa oplever i dag.

Doorn
Det er godt, at Parlamentet netop har forkastet resultatet af forliget om det 13. direktiv (fjendtlige overtagelsestilbud). Det betyder, at dette skramlende direktivforslag er forkastet, og at Kommission hurtigt skal i gang med at udarbejde nye forslag.
Hvis Kommissionen i den forbindelse tager hensyn til følelserne hos det store flertal i Parlamentet, kan der meget hurtigt foreligge et nyt direktivforslag. Betingelsen for Parlamentets hurtige vedtagelse er så, at beslutningen om et fjendtligt tilbud ikke kommer til at ligge hos aktionærerne, men hos bestyrelsen, at bestyrelsen bestemmer under hensyntagen til alle interesser, altså også arbejdstagernes, og at det nye forslag skaber et rigtigt level playing field inden for Europa, hvilket bl.a. betyder, at statsinterventioner, i form af golden shares eller andet, forbydes for at imødegå overtagelser, og at virksomheder i EU i hvert fald skal anvende de samme beskyttelsesmekanismer som virksomheder, der er etablerede i USA.
Kun på den måde udarbejdes der et afbalanceret lovforslag, som er i overensstemmelse med den socialøkonomiske tradition i de fleste europæiske lande, og som klart sætter en stopper for den markedsfundamentalisme, som ligger til grund for det netop forkastede forslag.

Eriksson, Frahm, Herman Schmid, Seppänen og Sjöstedt
Sagen drejer sig om de institutionelle regler for den europæiske storkapitals køb og overtagelse af store virksomheder.
På den ene side står en angelsaksisk tradition, der er præget af laissez faire og open market-principper. På den anden side står en kooperativ og protektionistisk kontinental tradition. Det er ikke tilfældigt, at det ene forslag er stillet af en tysk kollega, og at det andet forslag fra forhandlingen i går hovedsageligt havde fortalere blandt de engelske kolleger.
Selv om hr. Lehnes betænkning indeholder visse kooperativt patriarkalske hensyn til de ansatte i de store virksomheder, mener vi ikke, at nogen af alternativerne tjener lønmodtagernes interesser. Vi afviser dem begge og kræver i stedet, at Kommissionen skal stille et forslag, der har fokus på, hvordan lønmodtagernes og forbrugernes interesser og behov bliver beskyttet i forbindelse med køb og overtagelse af store virksomheder.

Figueiredo
Den strid, der kendetegnede forligsproceduren omkring dette direktivforslag, og som tydeligt kom til udtryk i plenarmødets afstemningsresultat (det blev forkastet, fordi der var stemmelighed), viste, at der gjorde sig to holdninger gældende med visse konkrete divergenser, hvad angår harmoniseringsproceduren for lovgivningen vedrørende overtagelsestilbud.
Selv om der under forligsproduren er sket enkelte beskedne fremskridt til fordel for aktionærer, der ikke har den kontrollerende aktiepost, og der er vedtaget nogle regler om oplysningpligt over for virksomhedernes ansatte, er situationen fortsat den, at de ansattes og de mindre aktionærers muligheder for indflydelse ikke søges varetaget i alle henseender.
Skønt forligsprocedurens resultat kunne have nogen interesse for Portugal, fordi de portugisiske virksomheder kan udgøre et let mål for grænseoverskridende overtagelsestilbud, er der dog andre og mere rimelige måder at forsvare de nationale interesser på. Derfor har vi undladt at stemme.

Lambert
Det var med nogen beklagelse, at jeg stemte mod resultatet af en forligsprocedure. Jeg er klar over, at man gjorde sig store anstrengelser for at give medarbejderne bedre adgang til information og for at beskytte små aktionærers rettigheder. Men jeg føler, at medlemsstaterne ikke gik tilstrækkeligt ind for at udvide høringen af arbejdstagerne, og faktisk ville resultatet i nogle medlemsstater være et tilbageskridt. Jeg mener ikke, at vi bør udvide nogle arbejdstageres rettigheder på bekostning af andres, ej heller bør vi stemme for færre rettigheder til høring, end vi ønsker at se i det kommende direktiv. Der må være sammenhæng i tingene. Vi må nu presse vores nationale regeringer til at hæve standarderne til det bedste niveau og ikke skjule os bag et internationalt kompromis.
For de små aktionærers vedkommende vil det kræve mere end forslagene i dette dokument at beskytte deres rettigheder mod de store aktionærer, hvis juridiske stilling kan kræve, at de søger det maksimale udbytte inden for en kort tidsramme. Vi bør ikke støtte denne holdning.

Maaten, Manders, Mulder, Plooij-van Gorsel, Sanders-ten Holte og Wiebenga
Med forbedringerne af den oprindelige tekst er der taget hensyn til Parlamentets holdning, og denne tekst kan ELDR-gruppen godkende. Der er tale om en mere udvidet informationspligt over for arbejdstagerne, og der skal skabes åbenhed af hensyn til den fremtidige beskæftigelse. Endvidere har Kommissionen lovet, at et ekspertudvalg inden marts 2002 vil aflægge rapport om formodede uklarheder og ubalancer, der kan føre til forstyrrelser af de indre markedsprincipper. Hvis undersøgelsen bekræfter de nævnte formodninger, vil Kommissionen træffe de nødvendige forholdsregler.
Modstanderne ønsker at forkaste dette direktiv for på kort sigt at afvente et nyt forslag. Vi har imidlertid måttet konstatere, at nationale interesser kan forsinke og være en stor hindring for et nyt forslag. Navlebeskuelsens tid er forbi, og vi kan ikke lukke øjnene for globaliseringen af vores økonomi. Europæiske virksomheder skal kunne konkurrere med resten af verden, og det gælder også for investorerne.
Vi er klar over, at dette direktiv kunne have været bedre, men hvis det forkastes, er vi ingen vegne nået, og det er ikke i Europas interesse. Stilstand er tilbageskridt, og angst er en dårlig rådgiver. Derfor har vi stemt for!

Markov
Det fælles forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv inden for selskabsret om overtagelsestilbud forkastes af min gruppe. Det kompromis, man fandt frem til i Forligsudvalget, er ikke acceptabelt for os.
I Tyskland siger man, at "den, der venter længe, venter på noget godt", og efter den talemåde havde man kunnet forvente et perfekt direktiv efter 12 års diskussioner. Det modsatte er imidlertid tilfældet.
Hvor ligger problemerne?
1. Der findes beskyttede virksomheder i medlemsstaterne, det være sig som følge af stemmerestriktioner, golden shares, multiple stemmerettigheder osv. Direktivet fastslår, at beskyttede virksomheder kan overtage ubeskyttede virksomheder, men at ubeskyttede virksomheder ikke kan overtage beskyttede. Det vil sige, at der ikke finder en ensartet behandling sted (level playing field).
2. Principper for definition af en rimelig pris, der skal foreslås i tilfælde af et obligatorisk bud, mangler på samme måde som principper for hovedaktionærers ret til at erhverve minoritetsaktionærers andele.
3. De europæiske virksomheder vil blive udsat for pres fra de store finanskoncerner i Europa, og her vil det ikke længere være værdiskabelsen, der står i centrum, men derimod udelukkende profitmaksimeringen. Dette øger igen faren for, at der går arbejdspladser tabt i betydeligt omfang ved overtagelser efter dette mønster.
4. Arbejdstagernes medbestemmelsesrettigheder er ikke artikuleret tilstrækkeligt. Informationspligt garanterer ikke arbejdstagerne indflydelse på overtagelsesprocessen.
Også Kommissionen er meget bevidst om disse problemstillinger, og den foreslår da også at anmode en gruppe af selskabsreteksperter om at drøfte en videregående harmonisering af selskabsretten og offentliggøre sin holdning til artikel 9 i dette overtagelsesdirektiv inden marts 2002.
Hvilken form for logik er det? Efter min mening havde det været mere hensigtsmæssigt først at indkalde en ekspertgruppe, dernæst at fremlægge resultaterne og til sidst at udstede et direktiv i stedet for først at udstede et direktiv og så lade en ekspertgruppe drøfte direktivets uløste problemer.
Desuden er det tvingende nødvendigt i forbindelse med overtagelsesdirektivet at udstede et direktiv om neutralitetspligt. Et sådant har foreligget som forslag siden 1972, og det er til dato ikke lykkedes at vedtage det. Hr. Bolkestein og Rådet anbefales kraftigt at lave deres lektier. Fordi vi ønskede at give dem denne mulighed, har vi stemt nej til det foreliggende dokument.

Marques
Parlamentets og Rådet direktiv på selskabsrettens område vedrørende overtagelsestilbud skal bidrage til harmoniseringen af medlemsstaternes lovgivning i tilfælde, hvor selskaber, der er underlagt en medlemsstats lovgivning, bliver genstand for et overtagelsestilbud, og hvor deres værdier (løsøre, aktier) forhandles på et reguleret marked. Direktivets primære formål er at beskytte minoritetsaktionærerne og - som følge af harmoniseringen - disses interesser, når overtagelsestilbudet er grænseoverskridende. Man søger således gennem et princip om lige behandling af alle aktionærer at skabe mindstebetingelser for, at alle aktionærer kan udtale sig om og tage stilling til det fremsatte tilbud, idet der samtidig gennem bestemmelser om offentliggørelse af tilbud og frister for accept er sørget for, at virksomheden kan fungere i perioden heroptil.
Jeg giver derfor min fulde støtte til den aftale, der er opnået, og følgelig også til det fælles udkast, som Forligsudvalget har vedtaget, om Europa-Parlamentets og Rådets direktiv på selskabsrettens område vedrørende overtagelsestilbud, hvis formål er at fastlægge en række harmoniserede bestemmelser for, hvilken procedure der skal gælde i så tilfælde, og som sikrer en tilsvarende beskyttelse af alle aktionærer.

Meijer
Tidligere var de fleste virksomheder små og knyttet til en by eller et område. Deres ejendom var ikke anonym, og deres personale arbejdede der hele livet. Længe støttede staterne, at virksomhederne blev i hænderne på en regional eller national ejer, eller at virksomheder blev grundlagt på et ikke-kommercielt grundlag, som bedre kunne tjene arbejdstagernes og forbrugernes interesser. I et samfund, hvor alt underlægges et frit marked og konkurrence på verdensplan, er virksomhederne blevet en handelsvare. Hvis det passer godt ind i opkøbernes og de gamle aktionærers kram, lukkes virksomhederne, fordi deres profitmargen er mindre end resten af koncernens, deres mærkenavn kan klistres på andre produkter, eller deres produktion kan flyttes til et andet land med lave lønninger og utilstrækkelige miljøregler. Følgevirkningerne for beskæftigelsen, den sociale sammenhæng i virksomhedens omgivelser, forbrugerne og muligheden for en demokratisk fastsat statspolitik er meget negative. Derfor foretrækkes overskuelige, kontrollable og små virksomheder frem for kæmper på verdensplan, som hele tiden overrasker andre og bestemmer, hvad de skal gøre. Fusioner uden vetoret for fagbevægelserne og staten resulterer i ulykker. Jeg forkaster denne handel med virksomheder og stemmer imod forslaget.

Thyssen
Til min store beklagelse har jeg i forbindelse med overtagelsesdirektivet været nødt til at stemme imod Forligsudvalgets resultat.
Jeg er ked af, at så mange års arbejde går tabt, bl.a. på grund af min modstemme. Men i sidste instans skal slutproduktets kvalitet være vores målestok. Slutproduktet er ikke godt, bl.a. fordi det gør europæiske virksomheders stilling over for amerikanske overtagelsestilbud for svag og bestemt svagere end en amerikansk erhvervsdrivendes stilling som målselskab for en europæisk bydende.
Desuden er det hele koncentreret om et aspekt, nemlig kapitalforøgelsen, mens andre defensive teknikker eller midler ikke tilpasses hinanden. De, der mener, at de europæiske virksomheder med dette forslag behandles på lige fod, er helt ved siden af.
Af ovenstående grunde kunne jeg desværre ikke gøre andet end at stemme imod.
Indstilling ved andenbehandling (A5-0227/2001)

Fatuzzo
Fru formand, for nylig var jeg på den smukke italienske ø Capri. Solen, havet og den blå himmel mindede mig om en anden smuk ø, der ligger i Sverige, nemlig Gotland, hvor der også er sol, hav, blå himmel og ... vindmøller! Eftersom det blæser meget på disse øer, fru formand, har man opstillet nogle apparater, som omdanner vindenergien til elektrisk energi. Sådan bør det efter min mening være i EU, og det tror jeg også, at de europæiske borgere synes. Derfor stemte jeg for, at man fremmer brugen af vedvarende energikilder.

Schierhuber
Fru formand, i dag har vi stemt om fremme af elektricitet produceret fra vedvarende energikilder inden for det indre marked for elektricitet ved andenbehandlingen. I Kommissionens hvidbog står der, at 12% af energiforbruget skal være dækket af vedvarende energikilder i 2010. For at nå dette mål må vi støtte elektricitet produceret fra vedvarende energikilder ved hjælp af forskellige incitamenter, for vi er stadig langt fra dette mål.
Nye teknologier har brug for ubureaukratiske, ukomplicerede og effektive støttemekanismer. Jeg vil i denne forbindelse især gerne understrege betydningen af vedvarende energikilder for landdistrikterne. Produktion af energi og dyrkning af energiplanter giver vores europæiske landmænd en alternativ indtægtsmulighed, som absolut skal udnyttes. Landdistrikternes multifunktionalitet kan styrkes og udnyttes i højere grad derved. Det ser jeg som en stor chance for landbruget og nogle sunde landdistrikter i vores fælles Europa.

Korhola
Fru formand, vi stemte for nylig om definitionen på vedvarende energikilder, hvorved også begrebet biomasse blev præciseret. Det blev konstateret, at biomasse betegner den biologisk nedbrydelige del, som stammer fra jord- og skovbrug og beslægtede industrier. Selv om Parlamentet desværre ikke godtog den definition, som vi vedtog sidste gang, og hvorefter tørv blev medregnet som værende vedvarende for den dels vedkommende, der dannes hvert år, konstaterer jeg, at i den nu vedtagne version er tørv indeholdt implicit. Enhver havemand er nemlig godt klar over, at tørv er et biologisk nedbrydeligt produkt. Det nedbrydes fuldkomment, det er klart, da det også er biologisk dannet. Det nedbrydes af bakterie- og mikrobeaktivitet, hvis det tages op fra dets iltfrie tilstand. Det nedbrydes også på overfladen af en mose. Det er netop dette, som teorien om tørvevæksten bygger på: Den type mose, hvor der dannes mere tørv end der nedbrydes, vokser. Når dette er et faktum, og det kan der ikke laves om på, håber jeg, at Parlamentet, Kommissionen og Rådet laver implicit om til eksplicit og fremover klart nævner tørven. Jeg håber dette for miljøbeskyttelsens skyld.
I mit ændringsforslag, som Parlamentet vedtog i marts, blev der fastlagt grænser for anvendelsen af tørv: Man rører ikke kapitalen, man udnytter kun renterne. Miljøorganisationerne, der baserede deres standpunkt på forældede data om mosernes kulcyklus, var paradoksalt nok imod min formulering, der kan hindre rovdrift på moserne, og her har vi resultatet. Griskhed har en kedelig effekt, sandsynligvis gælder dette også for miljøgriskhed. Jeg håber, at drøftelserne fortsætter.

Caudron
Industriudvalget har enstemmigt vedtaget fru Rothes (PSE-Gruppen, D) betænkning om Rådets fælles holdning om direktivet om fremme af elektricitet produceret fra vedvarende energikilder inden for det indre marked. Den fælles holdning, der blev vedtaget i marts, adskiller sig væsentligt fra den holdning, der blev vedtaget ved Parlamentets førstebehandling i november, og dette selv om Rådet har gentaget ca. en tredjedel af de ændringsforslag, som Parlamentet foreslog. Ordføreren anstrengte sig for at udarbejde et kompromis inden andenbehandlingen i Parlamentet og forklarede til udvalget, at Rådet under et trepartsmøde tirsdag den 19. juni havde tilkendegivet sin tilslutning til otte af de ni kompromisændringsforslag.
Det eneste uafklarede punkt er spørgsmålet om, hvorvidt forbrænding af blandet affald skal anses for en vedvarende energikilde. Rådet mener, den skal betragtes som sådan. Parlamentsmedlemmerne understreger imidlertid, at støtte til vedvarende energikilder skal være i overensstemmelse med andre fællesskabsmål, navnlig overholdelsen af affaldsbehandlingshierarkiet. Derfor bør der ikke inden for rammerne af dette direktiv eller inden for rammerne af en fremtidig støtteordning til fordel for vedvarende energikilder ske fremme af forbrændingen af ikke-separeret kommunalt affald.
En af de største uoverensstemmelser mellem de to lovgivende institutioner er spørgsmålet om, hvorvidt de nationale mål for anvendelse af vedvarende energikilder skal være bindende eller kun vejledende. Parlamentet insisterede i november på nødvendigheden af bindende mål, men Rådet var imod dette. Kompromiset fastsætter, at hvis medlemslandene ikke har gjort fremskridt for at nå de vejledende nationale mål, skal Kommissionen fremlægge forslag, der kan indeholde bindende mål. De nationale vejledende mål skal harmonere med det overordnede vejledende mål om, at 12% af bruttoforbruget af intern energi i 2010 skal stamme fra vedvarende energikilder. Parallelt skal disse udgøre en væsentlig del på 22,1% af det totale elforbrug i Fællesskabet.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)

Caveri
Det forslag, som er genstand for andenbehandling her i Parlamentet, bygger på de vedvarende energikilders betydning og en mere omfattende brug af disse energikilder i Europa.
Ved den lejlighed vil jeg gerne gentage, at jeg er tilfreds med den fælles indsats, man har gjort for at fastlægge, at hele 12% af det europæiske elektricitetsmarked skal dækkes af vedvarende energikilder i 2010, hvilket også gavner miljøet.
Når det gælder det "hvide guld", nemlig det vand, man anvender til fremstillingen af vandkraft i Europas bjergområder, er dette ensbetydende med en tydelig opprioritering af denne væsentlige ressource for bjergområdernes økonomi. Det glæder mig, at nogle af mine forslag til forbedringer er medtaget i den endelige tekst, sådan som det fremgår af Parlamentets forslag.
Dette vil give min region, Valle d'Aosta, som er en udpræget alperegion - og det er et vigtigt, konkret eksempel, selv om det kun er i lille målestok - mulighed for trygt at kunne satse på og investere i vandkraftsektoren efter den situation, der har stået på de sidste 40 år, nemlig eksproprieringen af et hovedpunkt i den lokale økonomi som følge af nationaliseringen og elektricitetssektorens monopol i Italien, en situation, som man først gør noget ved nu takket være EU's tiltag. Dette tiltag bringer således også de regionale kræfter i min selvstyrende region tilbage på banen.
I den forbindelse er det positivt, at EU fremmer den vedvarende energikilde, som vandkraft pr. definition er, ved hjælp af sikkerhed og fremmende mekanismer på markedet, hvilket også giver bjergområderne nogle sikre fordele, navnlig de steder, hvor det er lokalbefolkningerne selv, som administrerer elektricitetsselskaberne.

Meijer
Som følge af markedsmekanismen, hvor det drejer sig om at finde den billigste i stedet for reneste elektricitet, truer en opmarch af forurenende brændstoffer såsom atomenergi, stenkul, brunkul og olie. I Nederlandene er relativt rene energicentraler ude af drift, så der kan importeres billig, men beskidt strøm. Det er nødvendigt for bevarelsen af miljøet, at de beskidte brændstoffer hurtigst muligt erstattes af sol, vind og vandkraft. I stedet for aktivt at arbejde på nye former for elektricitetsproduktion spørges de individuelle forbrugere først, om de vil købe renere energi til en afvigende pris hos en anden leverandør. Disse leverandører er nu ikke i stand til at levere så ren strøm, som forbrugerne efterspørger. Det fører til forsøg på at medregne flere former for elektricitet til den rene energi. Forbrændingen af ikke-separeret organisk husholdningsaffald og træaffald har altid fundet sted, og nu bliver det pludselig inddelt i den rene kategori for at opnå målgrænserne. Min støtte til fremstilling af ren energi gælder ikke denne tilføjelse. Store investeringer i ny ren energi, som er forud for forbrugernes efterspørgsel, og som ikke er afhængig af affaldsfjernelse, er et alternativ til det system, som Rådet kræver.

Sacrédeus og Wijkman
Vi svenske Kristelige Demokrater bifalder direktivet om elektricitet fra vedvarende energikilder. Vi accepterer, at den elektricitet, der udvindes ved forbrænding af den del af husholdningsaffaldet, der er biologisk nedbrydeligt, må regnes ind i de nationale vejledende mål. Vi så dog helst, at forbrænding af usorteret husholdningsaffald ikke kunne medregnes som elektricitet fra vedvarende energikilder. Derfor accepterer vi ikke, at forbrænding af usorteret husholdningsaffald skal have støtte.
Vi mener egentlig, at det kompromis, forhandlingerne med Rådet har resulteret i, er for vagt. Rådet har i denne henseende truffet en beslutning uden indhold. Betydningen af, at direktivet bliver vedtaget så hurtigt som muligt, ikke mindst af hensyn til den fremtrædende rolle, som EU har, og som vi skal holde fast i under de kommende klimaforhandlinger, anser vi dog for at være tilstrækkelig motivation for at støtte det kompromis, forhandlingerne med Rådet har ført til. Vi vælger derfor at støtte kompromiset.
Betænkning af Karas (A5-0220/2001)

Fatuzzo
Fru formand, hr. Karas' betænkning drejer sig om arbejdsmarkedsorienterede pensionskasser. I dag er det ikke den 4. juli 2001, fru formand, men den 4. juli 2030. De skal ikke tænke på, hvor gamle vi er i 2030, men blot lytte til slutningen. I 2030 møder en fransk pensionist en engelsk pensionist, og han siger følgende til ham: "Har du set den gode pension, vi får? Tænk engang, i 2000 fik de europæiske borgere mindre end halvdelen af den pension, vi får i dag. Hvordan er det lykkedes os? Det er lykkedes os, fordi vi med et efterfølgende EU-direktiv tvang alle medlemsstaterne til at give alle de pensionsmidler, vi hidtil havde betalt til staten, til de arbejdsmarkedsorienterede pensionskasser, som har administreret vores penge ordentligt, og som derfor har givet os de gode pensioner."

Krivine og Vachetta
Forslaget til direktiv og Karas-betænkningen om pensionskasserne og de supplerende ordninger er endnu et angreb mod de eksisterende pensionssystemer i EU.
Karas-betænkningen støtter sig til de meget liberale konklusioner fra Det Europæiske Råds møde i Feira til godkendelse af direktivet. Direktivets holdning er begrundet i en minimal harmonisering af reglerne og en angelsaksisk tilgang til lovgivningen, som giver sig udslag i en mangel på præcise regler til fastlæggelse af pensionskassernes forpligtelser.
Direktivet opfylder kravene fra de engelske og hollandske pensionskasser, som på europæisk plan ønsker at kunne indføre en enkelt pensionskasse i stedet for forskellige pensionskasser, der findes i de enkelte lande.
Endnu en gang underlægger EU sig det indre markeds diktatur, og denne gang på pensionsområdet med konsekvenser, som vi kender alt for godt: forværring af forskelsbehandlingen af lønmodtagere, beslaglæggelse af de finansielle markeder og aktionærerne med hensyn til pensionsopsparing og yderligere pres på pensionskasserne mod lønnet beskæftigelse.
I stedet for at harmonisere nedefter og skabe et indre marked for pensioner bør vi på europæisk plan iværksætte et system, der er baseret på solidaritet og jævnbyrdighed.
Derfor har vi stemt imod Karas-betænkningen, og vi forkaster direktivforslaget.

Meijer
De erhvervsdrivende har opdaget virksomhedspensionsfondene som en risikokapitalkilde. Regeringslederne betragter fondene som en del af et integreret finansielt marked, som skal bidrage til den europæiske økonomis konkurrenceevne. Med forventningen om, at udbyttet bliver større, bliver pensionspenge lagt i hænderne på virksomheder, som kun er ude efter en større fortjeneste. Inden længe profiterer bankaktionærer og forsikringsselskaber af udbytter, bærer de pensionerede den stigende risiko som følge af fjernelsen af beskyttelseskonstruktioner, og ulemperne ved skiftet til en anden arbejdsgiver eller en anden medlemsstat fjernes ikke. Den foreslåede europæiske ordning tager ikke hensyn til baggrunden for, at disse pensionsreserver er opstået. Pensioner er et middel til genfordeling og supplering af indtægter for at sikre alle mennesker en varig eksistenssikkerhed, også når de som 70-, 90- eller 110-årige ikke længere er produktive. En for alle lige og tilstrækkelig statspension er den bedste garanti for, at ingen mister retten til en indtægt. Virksomhedspensioner er derimod kun en fordel for folk med et højt betalt fast arbejde. De giver ingen løsning for mennesker, som ofte er nødt til at skifte job eller arbejdsgiver. Det gælder i endnu højere grad for supplerende private pensioner, som kun er disponible for dem, der er i stand til og villige til i deres produktive år at investere individuelle overskud hos et forsikringsselskab.
Betænkning af Ettl (A5-0211/2001)

Fatuzzo
Hr. Ettls betænkning drejer sig om livsforsikringsselskabers solvens. Fru formand, efter min mening burde EU, som lægger så stor vægt på de europæiske borgeres livskvalitet og på kvaliteten af alle slags forbrugsgoder, gøre det obligatorisk for de livsforsikringsselskaber, der falder ind under dette direktiv, at føje følgende erklæring til deres navn: "Dette forsikringsselskab er pålideligt ifølge EU-direktivets bestemmelser." Der kunne f.eks. stå "Forsikringsselskab X, pålideligt", så borgerne bliver klar over, at dette forsikringsselskab anvender midlerne ordentligt.
Betænkning af Ettl (A5-0212/2001)

Fatuzzo
Hr. Ettls anden betænkning tager også sigte på, at der skal være større garantier for, at andre forsikringsselskaber end livsforsikringsselskaber er solvente. Og det tænkte jeg på i nat, fru formand. Jeg sov meget dårligt i nat, for jeg havde et rigtigt mareridt. Hvorfor havde jeg det? Det havde jeg, fordi jeg drømte, at det hus, jeg bor i, blev ødelagt. Jeg løb ud af soveværelset, og i min desperation så jeg hr. Fatuzzos hus blive ødelagt. Jeg var endnu mere desperat, fordi jeg havde tegnet forsikring hos et meget dårligt forsikringsselskab. I samme øjeblik vågnede jeg og huskede, at mit forsikringsselskab heldigvis er et godt forsikringsselskab, at mit hus gudskelov ikke er ødelagt, og at jeg befandt mig i Strasbourg.
Betænkning af Flesch (A5-0226/2001)

Fatuzzo
Fru formand, i forbindelse med min stemmeforklaring om fru Fleschs betænkning om anvendelsen af internetdomænet ".EU" bliver jeg nødt til at fortælle Dem, at jeg netop her i Strasbourg for et par dage siden mødte en fascinerende ung pige fra et af de østeuropæiske lande og således fra et af de lande, der ansøger om optagelse i EU. Da vi gik og snakkede sammen, stillede den unge pige fra det pågældende land - et bulgarsk land - mig følgende spørgsmål: "Hvordan kan det være, at I ikke også giver ansøgerlandene lov til at bruge internetdomænet ".EU"?" Dette spørgsmål vil jeg således gerne stille fru Flesch.

Caudron
Denne betænkning drejer sig om et forslag til forordning om internettopdomænet ".EU". Kommissionens forslag opfylder de krav, der blev formuleret under Det Europæiske Råds møde i Lissabon (23.-24. marts 2000). Det Europæiske Råds møde i Stockholm (23.-24. marts 2001) gentog det samme ønske ved at bekræfte, at "Rådet sammen med Kommissionen vil træffe de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at topdomænenavnet ".EU" snarest muligt stilles til rådighed for brugerne".
Denne formulering kan forekomme en smule ukultiveret og behøver en smule forklaring. Denne bstemmelse skal være en generel bestemmelse, der angiver en ramme for oprettelsen af ".EU" som domænenavn. Dette domænenavn skal både have kontrakt med Kommissionen og med ICANN (Internet Corporation for Assigned Names and Numbers). Jeg erindrer om, at ICANN blev oprettet i oktober 1998 med det formål at sætte en stopper for det amerikanske monopol for forvaltning af internettet. Denne private nonprofitorganisation beskæftiger sig med fire nøgleområder på internettet, herunder systemet for internetdomænenavne (DNS Domain Name System) og tildeling af Internet Protokol-adresser.
ICANN består af en styrelse på 19 medlemmer. Organisationens direktører og eksterne medlemmer vælges ud fra geografisk afbalancerede kriterier. ICANN omfatter fire rådgivende udvalg, heraf GAC (det mellemstatslige rådgivende udvalg), hvor Kommissionen og medlemslandene deltager.
EU har til min store glæde besluttet at gå mere aktivt ind i denne organisation for at kunne spille en afgørende rolle i den internationale forvaltning af internettet og for at styrke ICANN's neutralitet.
I samme forbindelse bør EU, hvis det ønsker at gøre sig gældende i cyberspace, oprette et domænenavn i lighed med medlemslandene. De nationale områder genkendes på internettet ved hjælp af domænenavne som ".uk" eller ".be". En sådan oprettelse er en afgørende faktor i fremskyndelsen af udviklingen af e-økonomien og e-handlen i Europa.
Det har derfor været vigtigt for mig at anerkende det gode stykke arbejde, som ordføreren har udført.
Det Europæiske Råds møde i Göteborg

Fatuzzo
Fru formand, jeg vil også gerne komme med en bemærkning til redegørelsen om Det Europæiske Råd i Göteborg. Som De ved, besluttede man på dette rådsmøde at beskæftige sig indgående med spørgsmålet om pensionerne i EU's 15 medlemsstater. Derfor kunne jeg ikke undlade at forklare, hvorfor jeg stemte for. I går ved middagstid holdt Kangaroo Group et seminar her i Europa-Parlamentet, og det var en fornøjelse at lytte til den japanske virksomhedsdirektør, som sagde følgende: "Vi japanske erhvervsfolk glæder os til, at man i EU indfører en fælles europæisk pension med de samme love og regler i hele Europa." Jeg er således ikke den eneste, der ønsker en europæisk pension! Det glæder mig, og derfor stemte jeg for dette forslag, nu hvor Det Europæiske Råd i Göteborg er begyndt at gå i denne retning.

Posselt
Fru formand, vi har drøftet emnet Makedonien i denne beslutning, og jeg vil blot sige, at det efter min mening er godt, at EU udviser stort engagement i Makedonien, men vi bør ikke gøre det bedrevidende, men derimod med respekt for menneskene og folkeslagene dér. Makedonien har en regering, der repræsenterer alle partier og også alle nationer. Landet har en proeuropæisk premierminister og en fremragende proeuropæisk præsident. Når vi hele tiden taler om minoriteternes rettigheder, må vi indse, at de europæiske minoritetsstandarder, som vi også hele tiden taler om, desværre ikke selv findes i EU. Derfor bør vi virkelig håndtere sagen med en vis ydmyghed, tilbyde vores hjælp, men ikke konstant optræde bedrevidende.
Vi bør frem for alt styrke regeringen, idet vi understreger, at de, der vil samarbejde med EU, sådan som Makedonien gør det, også får massiv politisk og materiel støtte fra os. Derfor beklager jeg, at kommissær Patten, der desværre ikke længere er til stede, talte om, at hvis vi sender penge, bliver de brugt til bomber. Det var en virkelig forfejlet udtalelse over for denne demokratisk valgte regnbueregering, og jeg håber, at vores makedonske venner snart aflægger os et besøg i Strasbourg i skikkelse af deres præsident, at besøget af Boris Trajkovski kan nås endnu. Vi må bekæmpe forfaldet, men det kan vi kun gøre, hvis vi styrker de demokratiske autoriteter.

Scallon
Fru formand, af hensyn til et demokratisk og retfærdigt EU anmoder jeg Rådet om at respektere det irske folks afvisning af Nice-traktaten ved øjeblikkelig at standse yderligere ratifikationer. Jeg opfordrer også Kommissionen som traktaternes vogter til at sikre, at kravet om enstemmighed bliver opretholdt. Jeg anmoder ligeledes om, at alle yderligere ratifikationer standses.
Jeg og de mennesker, jeg repræsenterer, støtter et forenet demokratisk Europa samt udvidelsen. Derfor glæder jeg mig over Kommissionens bekræftelse af min forståelse, at udvidelsen kan gå videre uden ratifikation af Nice-traktaten. Jeg mener, at udvidelsen bør gå videre så hurtigt som muligt, således at ansøgerlandene ikke blot kan dele fordelene ved medlemskab af EU, men også fuldt ud bidrage til debatten om, hvilken form for Europæisk Union vi gerne vil opbygge.
Jeg støtter en fuld og åben debat forud for regeringskonferencen i 2004, men ikke i form af en konvention.

Berthu
EU er ved at opfinde en ny form for demokrati, et demokrati uden befolkninger. Det er den konklusion, man må drage, når man ser, med hvilken arrogance Det Europæiske Råd i Göteborg har ladet hånt om den irske afstemning. Den nye rådsformand, Guy Verhofstadt, styrkede dette indtryk i dag ved på forhånd at præsentere konklusionerne fra den forhandling, der formodes at finde sted på regeringstopmødet i 2004.
Placeringen af denne forhandling i Frankrig som følge af et kommuniké af 11. april, der blev offentliggjort i fællesskab af den franske premierminister og den franske præsident, viser lige netop, at forhandlingen fra starten er svindel.
Den ene og den anden lader som om, de vil indlede en debat om Europas fremtid, men gennemførelsen af Nice-traktaten, som er vigtig i denne sammenhæng, snød man sig forsætligt til i Frankrig. Der sker ingen indbringelse for Forfatningsrådet, ingen folkeafstemning, ekstremt korte forhandlinger i Nationalforsamlingen og Senatet, nødtørftige interventioner, med undtagelse af dem fra de uafhængige, herunder Philippe de Villiers, som synes at være de eneste, der har bevaret en fri tankegang i dette sammenbrud af den nationale politiske klasse. Således unddrager den vigtigste tekst for Unionens fremtid, de nye overnationale udviklinger fra Nice-traktaten, sig diskussionen.
Hvad resten angår, er det tydeligt, at alt er organiseret, så diskussionerne kun kommer til konklusioner, der kan accepteres af føderalisterne. Ikke kun er møderne forberedt af præfekterne - hvilket siger meget om graden af uafhængighed af regeringen - men derudover bliver konklusionerne redigeret af en arbejsgruppe på 10 eksperter, der frit er valgt af den franske præsident og premierministeren. Jeg har selv skrevet til de to udøvende parter den 20. april for at anmode dem om, at denne gruppe grundlæggende fremover består af repræsentanter for alle de politiske sider, der blev valgt ved de europæiske valg. Man kan se resultatet af dette: Blandt udnævnelserne, der lige har fundet sted, ledte man forgæves efter den mindste smule modstand, selv minimal, mod linjen fra Bruxelles.
For at sætte kronen på værket skal denne latterlige procedure være afsluttet i oktober. Det vil sige, at den store nationale forhandling har varet i fire måneder, heraf to måneders ferie. Men man forstår godt, hvorfor den skal afsluttes så hurtigt. Sidst på året skal vi alle indtræde i den farlige æra med udskiftning af nationale mønter og sedler med euroen. De nationalt ansvarlige har naturligvis ikke lyst til at have en forhandling om Europa på halsen på det tidspunkt.

Korakas
Topmødet i Göteborg vil gå over i historien ikke kun for det, der skete i mødesalen, men også for de ting, der skete uden for. De titusinder af demonstranter, der udtrykte deres modvilje mod den folkefjendske, autoritære og centralistiske opbygning af EU, blev mødt med en enestående vold fra politiets side. Det blev på den måde endnu en gang bevist, at EU's ledere tager beslutninger uden om deres befolkninger. Europa-Parlamentets forslag til beslutning ikke kun undlader at omtale de tusindvis af demonstranters krav, og naturligvis heller ikke ofrene for politivolden, men det accepterer ligefrem karakteristikker som "professionelle bøllegrupper" og bidrager på den måde til at gøde jorden for at træffe endnu hårdere og mere antidemokratiske foranstaltninger for at bekæmpe "folkefjenden" ved EU's og de øvrige imperialistiske organisationers kommende topmøder.
Over for Irlands "nej" til Nice-traktaten tilslutter Europa-Parlamentet sig Rådet, der giver udtryk for, at det er indstillet på "på enhver tænkelig måde at hjælpe den irske regering med at finde en løsning". Inden for disse rammer presser det den irske regering til for enhver pris at ratificere traktaten inden udgangen af 2002 og lader hånt om den mening, det irske folk har givet udtryk for.
I forbindelse med den tragiske udvikling i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien bifalder forslaget til beslutning en indgrebspolitik samt NATO's intention om "ikke at blive lokket til at påtage sig et fuldstændigt fredsarbejde". Hvordan EU opfatter opnåelsen af en aftale kom jo tydeligt til kende gennem den særlige udsending, hr. Leotard, da han opfordrede Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedoniens regering til at indlede en dialog med de albanske ekstremister.
Forslaget til beslutning bifalder også de fremskridt, der er opnået i militariseringen af EU, udviklingen af en styrke, der kan sættes ind med det samme og "institutionaliseringen af et permanent og konstruktivt forhold til NATO", og opfordrer medlemsstaterne til "at omstrukturere deres forsvarsbudgetter til et niveau, der er nødvendigt for at opnå den fælles udenrigs- og forsvarspolitiks ærgerrige mål".
Til trods for de internt imperialistiske modsætninger, der er dukket op, holder man tydeligvis stadig fast ved politikken om at optage nye lande i EU, selv om tidsplanerne bliver stadigt mere utydelige. Eftersom man er klar over, at modstanden mod den kommende optagelse øges hos optagelseslandenes befolkninger, foreslår man som madding, at de kan deltage i valgene til Europa-Parlamentet i 2004.
I øvrigt bekræftede topmødet i Göteborg den udvikling, der kom til udtryk i Lissabon og Stockholm, hvor man kræver, at den økonomiske situation tackles med hårdere og mere folkefjendske foranstaltninger for lønmodtagerne, og de første ting, der er i skudlinjen, er pensionssystemerne og den sociale sikkerhed generelt.
Af ovenstående årsager har medlemmerne fra Grækenlands Kommunistparti stemt imod forslaget til beslutning.

Krivine og Vachetta
I januar 2001 fremlagde det svenske formandskab for EU beskedent tre prioriteter, nemlig miljø, udvidelse og beskæftigelse. Seks måneder senere ved Det Europæiske Råds møde i Göteborg er resultatet skuffende.
Angående beskæftigelsen har denne periode været præget af en bølge af massive afskedigelser i store tværnationale virksomheder, som realiserer millioner af euro i overskud som Marks & Spencer eller Danone. EU har endnu en gang bevist sin inkompetence til at modstå markedernes og aktionnærernes diktatur, f.eks. ved at indføre en afgift på spekulationsbevægelser (a la Tobin-afgiften), ved at øge mulighederne for kontrol af lønmodtagerne og borgerne angående økonomien eller ved på europæiske plan at lovgive for at forbyde afskedigelser.
Angående udvidelsen vil jeg gerne sige, at det eneste perspektiv, der gives til ansøgerlandene, er, at deres økonomi på en enkel og simpel måde bliver opslugt af det indre marked. På intet tidspunkt bliver befolkningerne adspurgt, hverken om indholdet eller omfanget af deres indmeldelse. Det irske nej viser dog endnu en gang, at Europa ikke kan byggges op om et demokratisk, politisk og socialt projekt uden indbyggerne.
Endelig har EU på internationalt plan vist, at den ikke har positiv indflydelse på løsning af konflikter, særligt ved at forpligte Israel til en retfærdig og varig fred i Palæstina.
Det svenske formandskab er især præget af politiets provokationer, som prydede mødet i Göteborg. Ved den nødvendige nærmere undersøgelse af de europæiske projekter modsatte regeringerne sig - fra deres bunker - for første gang volden med skydevåben mod demonstranterne. Vi skal hurtigt have et andet Europa med demokrati og social fremgang. Det er grunden til, at vi stemmer mod det fælles beslutningsforslag.

Lambert
Der er meget at rose i dette beslutningsforslag, i særdeleshed med hensyn til bæredygtig udvikling. Jeg glæder mig over opfordringen til, at EU skal ratificere Kyoto-aftalen, der er en helt væsentlig international aftale for beskyttelsen af vores planet.
Jeg glæder mig over bekræftelsen af forpligtelsen til at nå FN's mål for udviklingsbistand og håber, at dette endelig vil ske, da der er et desperat behov herfor.
Jeg glæder mig også over fremhævelsen af, at det er nødvendigt, at EU forbereder sig til verdenstopmødet om bæredygtig udvikling.
Hvorfor afholdt jeg mig så fra at stemme for beslutningsforslaget i sin helhed?
Jeg tror ikke, at udviklingen af en fælles sikkerhedspolitik, der har til formål at forbinde os tæt med NATO, har nogen del i en bæredygtig udvikling af EU. Ej heller tror jeg, at vi bør anmode Irland om at forhandle om den folkeafstemning, der lige har fundet sted, og forberede sig på ratifikation af Nice-traktaten. En sådan opfordring ignorerer folkets demokratiske ønsker, som det har givet udtryk for, og det gør ikke Parlamentet ære.

Martinez
Ved at efterligne beretningen fra Det Europæiske Råds møde i Göteborg den 15. og 16. juni 2001 indeholder den fælles beslutning, der er et miks af grønne, røde, hvide liberale og violette kristelige-demokrater - det vil sige et synkretistisk og politisk flertal, der går fra de herrer Schröder og Jospin til de herrer Aznar og Chirac over De Grønne, Joschka Fischer og Dominique Voynet og Alain Madelins ultraliberale - åbenbart en tilsyneladende skønsom blanding af ord, begreber og problemer, der går fra dødsstraf (§ 30) til "skattepakken" (§ 25) over bananer (§ 30), hr. Léotards diplomatiske mission i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, der er blevet til ARYM (§ 42), uden at glemme den overskydende fælles landbrugspolitik, udviklingsbistand, Kyoto, USA's skatteunddragelse via skatteparadiset i Caribien, udvidelsen eller behovet for en konvention - underforstået til minde om Philadelphia i 1787 - til vedtagelsen af en europæisk forfatning i 2004.
Men dette tilsyneladende usammenhængende rod gemmer på to hovedidéer for det oligarki, som vi regeres af, nemlig undertrykkelse af befolkningen og opsøgningen af et mystisk verdensomspændende "statsholderskab".
Undertrykkelsen af borgerne fra det europaføderale oligarki i Bruxelles kommer både til udtryk i § 3, ved afvisningen af de klare konsekvenser af den irske folkeafstemning, der bliver betragtet som en blindgyde, hvor der skal findes en udvej, og i § 9, hvor den spontane afvisning fra befolkningerne - fra Seattle til Göteborg over Prag, Nice, Davos, Washington, Salzburg eller måske i morgen Genova - bliver dømt som en "provokation", og man glemmer, at retten til modstand mod den økonomiske undertrykkelse, som verdensmarkedet udsætter kvinderne og mændene fra Marks & Spencer og fra Danone for, over Moulinex, Michelin, Vilvorde, Alcatel, Ericsson eller AOM, er en af de grundlæggende rettigheder, der blev stadfæstet to århundreder før det europæiske charter, der kun for de rige proklamerede de formelle rettigheder, som de arbejdsløse, de unge udstødte og de ubemidlede ældre ikke synes er grundlæggende.
Ligeledes skjuler de ni artikler om bæredygtig udvikling - endda med et verdenstopmøde i Johannesburg i 2002 - dårligt, uden det mystiske, uklare koncept, der er blevet til børnelærdom, en stræben efter en global styring, der på mirakuløs vis kan løse problemerne, især for Afrika, med underudvikling, aids som folkesygdom, økonomisk slaveri eller elendighed, der bevidst fastholdes af de uafhængige byttehandlere, som ikke betaler bomulden, kakaoen, kaffen og alle råvarerne til deres rigtige pris, det vil sige prisen for disse menneskers liv, hvis arbejde man udnytter.

Meijer
Jeg konstaterer, at der i den seneste tid er sket nøjagtigt det, jeg forudsagde den 15. marts og 3. maj. Det kan De læse i forhandlingsprotokollen. Jeg sagde dengang, at en udtalelse, der støttede den makedonske regering og fordømte de såkaldte ekstremister, ikke ville føre til forsøg på at opnå løsninger, fred og forsoning, men til opfordring til vold. En del af den makedonske befolkning og regeringen tror, at alle problemer løses, hvis man ignorerer eller forjager det store albanske mindretal. Den del vil købe våben ved hjælp af subsidier fra EU. De afviser stadigvæk en ordning, som sikrer, at albansk bliver forvaltnings- og undervisningssprog i den del, der bebos af albansksprogede. Uden gennemførelse af en statsordning svarende til den belgiske forventer jeg ingen varig løsning. Jeg ønsker Rådet og Kommissionen held og lykke, hvis de nu langt om længe sørger for, at deres indblanding ikke fører til mere vold og undertrykkelse, men til en fredelig løsning, der støttes af alle de involverede parter.

Queiró
Jeg har ikke kunnet stemme for den fælles beslutning om topmødet i Göteborg, skønt den indeholder forskellige positive konklusioner især om udvidelsen, topmødets omstændigheder, opfølgningen på Det Europæiske Råd i Lissabon og forholdet udadtil, herunder Mellemøsten.
Den kendsgerning, at hovedparten af Europa-Parlamentets medlemmer fortsat insisterer på en post Nice-debatmodel, der med hensyn til både metode og indhold går ud over såvel konklusionerne fra stats- og regeringschefernes møde i Nice som de gældende traktater, især i den indædte kritik af den mellemstatslige metode og i ønsket om at opstille en udvidet, om ikke ligefrem direkte urealistisk dagsorden, for denne debat, har nødsaget mig til at undlade at stemme. Jeg finder heller ikke konklusion 5 positiv, da jeg mener, at det ikke er den irske regerings opgave at ratificere traktaten, men det irske folks, således som landets forfatning foreskriver.

Souchet
En beslutning fra Europa-Parlamentet på mødet i Göteborg ville have været nyttig, hvis den havde taget afstand fra den overlegenhed, som Rådet udviste i dets konklusioner i forbindelse med resultatet af den irske folkeafstemning om Nice-traktaten, som endnu en gang viser en antidemokratisk linje, der er ekstremt optaget af den europæiske opbygning. Det er desværre ikke tilfældet. Alle tanker om Europas fremtid - og særligt udvidelsen - bør dog imidlertid tage kraftigt hensyn til denne utvetydige afstemning.
Hvordan kan man beklage sig over det i det store og hele antidemokratiske tilsnit i den nuværende Europæiske Union og give indtryk af at ville afhjælpe det uden at starte med at respektere den vilje, som folkeslagene klart har givet udtryk for, og i dette tilfælde det eneste folkeslag, der havde mulighed for at udtale sig ved en folkeafstemning, som i høj grad er en demokratisk proces, om den nye traktat?
Efter to folkeafstemninger, der allerede havde vist den voksende afstand mellem det nuværende Europa og det Europa, som de europæiske borgere håber på, burde irernes beslutning komme som et frelsende chok. Af den irske folkeafstemning kan man lære, at et bæredygtigt Europa kun kan være baseret på respekten for de nationale demokratier. Det haster med at indføre dette i den europæiske opbygning, på alle andre grundlag end Nice-traktaten, som er den ultimative legemliggørelse af en proces, der startede med Fællesskabsakten, og som blev fortsat med Maastricht og Amsterdam for at munde ud i et Europa, der i dag forkastes af sine borgere.
Det er helt tydeligt ikke den vej, som det belgiske formandskab ønsker at gå. For at overvinde de demokratiske mangler i Unionen foreslår formandskabet at indføre en europæisk afgift, selv om det kun er de nationale parlamenter, der demokratisk er i stand til at opkræve afgiften. Formandskabet nyder godt af en vurderingsmodel for den fremtidige traktat inden for rammerne af henstillinger, hvor den demokratiske lovmæssighed som minimum er meget indirekte, hvis ikke tvivlsom. Den lovpriser euroen, som ingen folkeslag ønskede, og som tværtimod er et symbolsk billede på et Europa, der er tvunget ned over befolkningerne og ikke ønsket af dem.
Den irske lære ser ikke ud til at være forstået. Imidlertid må man før eller senere lytte til befolkningen. Jo før, jo bedre, hvis man ønsker, at de skal tilegne sig idéen om Europa, som de fjerner sig fra i dag.

Tannock
I dag afholdt jeg mig fra at stemme om beslutningsforslaget om topmødet i Göteborg i sin helhed og anbefalede mine kolleger fra de Konservative i Det Forenede Kongerige at gøre det samme, eftersom vi har et antal forbehold over for dele af betænkningen, selv om vi fuldt ud støtter det, der siges om at glæde sig over EU's udvidelsesproces, og opfordringerne til at støtte reformer af den fælles landbrugspolitik samt bæredygtig udvikling. Det, vi har forbehold over for, er bl.a. punkt 3, der kan siges at antyde, at EU ikke fuldt ud respekterer det irske folks beslutning ved deres folkeafstemning om at forkaste Nice-traktaten, punkt 6, der anbefaler en kontroversiel model med et åbent forum for at komme videre med forhandlingerne forud for den næste regeringskonference, punkt 25, der støtter skattepakken og indebærer en harmonisering af skatter og afgifter og en kildeskat, punkt 26, der anbefaler foranstaltninger vedrørende samarbejdsudvalg inspireret af det sociale kapitel, og punkt 33 og 34, der støtter en uafhængig europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik, hvilket kunne rive os løs fra NATO. Ellers er der mange positive aspekter af betænkningen, så alt i alt var det efter de britiske Konservatives opfattelse korrekt at afholde sig fra at stemme.
Betænkning af Randzio-Plath (A5-0225/2001)

Berthu
Europa-Parlamentets betænkning om ECB for 2000 og dennes årsberetning om denne forsøger at slette vurderingsforskellene og fremvise en samlet facade lige inden den fysiske erstatning af mønter og sedler. Men hvis man imidlertid kradser en smule i overfladen, kommer modsætningerne frem, og de har mange konsekvenser, for de stammer fra fejl, der er meget vanskelige at udbedre i opbygningen af den fælles mønt.
Lad os f.eks. se på de institutionelle spørgsmål. Den første uoverensstemmelse er Rådets beføjelser. Betænkningen fra Europa-Parlamentet argumenterer for en øget koordinering af den økonomiske politik og stabilitetsprogrammerne (artikel 5 i betænkningen), hvilket forudsætter en styrkelse af Eurogruppen og dens midler. Derimod understreger ECB's beretning, at "de første to år med euroen har også vist, at rammerne for den politiske beslutningsproces på europæisk plan er tilfredsstillende" (side 3). Det forekommer således, at Den Europæiske Centralbank med næb og kløer forsvarer sin uafhængighed, selv om den forudser, at den øgede politiske indflydelse i forvaltningen af den fælles mønt inden for et ikke-optimalt monetært område risikerer at føre til alvorlige konflikter. Men er en teknokratisk styring at foretrække? De to veje kan sandt at sige ikke forenes.
Der er en anden uoverensstemmelse, der vedrører åbenheden. Parlamentets betænkning gentager sin anmodning (punkt 14) om, at protokollerne fra møderne i Styrelsesrådet offentliggøres, herunder angivelse af afstemningsresultatet (for og imod). ECB er imod dette forslag af en god grund, som Europa-Parlamentet hårdnakket ikke vil indse: I det specifikke tilfælde med eurozonen, der består af bestemte lande, kan konflikter mellem ledere nemt blive opfattet som konflikter mellem nationer, hvilket vil skade den allerede alt for svage euros troværdighed. Man bliver endnu en gang sendt tilbage til en ikke-optimal karakteristik af De 12's monetære område.
Dernæst kommer den tredje uoverensstemmelse om afstemningerne i Styrelsesrådet. ECB forsvarer i beretningen princippet om "én person, én stemme", for lederne af de nationale centralbanker handler som "personligt udnævnte, uafhængige medlemmer" og ikke som repræsentanter for deres medlemslande (side 161). Europa-Parlamentet for sin del noterer sig den ændring, som Nice-traktaten medfører for § 10 i statutten for ECB, som i fremtiden giver mulighed for at vægte stemmerne alt efter landets størrelse (punkt 17 i betænkningen). En sådan ændring vil opfylde de store landes - særligt Tyskland - ønske, der klager over ECB's "immobilitet", der underforstået drejer sig om den ulige vægtning af de små lande i Styrelsesrådet. Ændringen er dog langt fra at blive implementeret, for den synes at være i modsætning til ånden i Maastricht-traktaten, til ECB's holdning og til de små landes interesser, som også har deres at skulle have sagt. Endnu en gang er den fælles mønt for flere nationer fanget i modsætningerne.

Figueiredo
Den Europæiske Centralbank (ECB) fastholder som sit primære formål at sikre prisstabilitet, hvilket i praksis betyder fortsat løntilbageholdenhed i eurozonen. Et goldt formål, der bygger på inflationskontrol, og som ser bort fra pengepolitikkens bidrag til økonomisk og beskæftigelsesmæssig vækst, det vil sige en bestræbelse, der, hvis den drives til yderligheder, kan betyde deflation og arbejdsløshed. Det er ud fra denne betragtning, at ECB, selv over for en økonomisk afmatning, ikke sænker diskontoen for at stimulere investering og nedbringe omkostningerne ved familiernes og de øvrige økonomiske agenters øgede gældsætning, hvor den envidere ser bort fra, at eurozonen ikke er et homogent område, og at der gør sig specifikke strukturelle forhold gældende, især i samhørighedslande som Portugal.
Det er denne valutastabilitetspolitik, der ligger i stabilitetspagten, som ordføreren glæder sig over, og som vi er uenige i, selv om hun gennem større samordning og videreudvikling af den kvartalsvise monetære dialog med Europa-Parlamentet forsøger at få indflydelse på ECB's beslutninger. ECB trænger imidlertid til en effektiv politisk kontrol og ikke blot til en økonomisk samordning, der bliver stadig tættere forbundet med stabilitetspagtens mål og EU's nyliberale retningslinjer.

Meijer
Under opløbet til den obligatoriske omveksling af pengesedler og mønter for 11 medlemsstater til euromønter- og sedler fokuseres der helt på de problemer, det vil give efter årsskiftet. Hr. Maatens forslag forsøger at lade processen forløbe hurtigere og mere effektivt, men det grundlæggende problem vedrører i højere grad Den Europæiske Centralbanks årsberetning. I modsætning til fru Randzio-Plath, ordføreren, mener jeg ikke, at der er grundlag for lykønskninger. Euroens værdi skulle holdes oppe ved hjælp af en stabilitetspagt, som tvang de nationale stater til at sænke deres udgiftsniveau og se bort fra lån. Den politik er slået helt fejl, nu hvor euroen ikke midlertidigt, men over en længere periode ligger langt under dollarens niveau. I mellemtiden er den årlige inflation allerede højere end renten i en række medlemsstater, herunder Nederlandene. Prisstabiliteten overlever sandsynligvis ikke det kommende årsskifte. Det ser ikke længere ud til, at euroen opnår en stilling som internationalt betalingsmiddel som dollaren. Derfor er det ikke muligt efter amerikansk forbillede at vælte en del af det årlige statsunderskud over på resten af verden, som fortsat kæmper for vekselmønt, som falder i værdi. Kort sagt, ECB leverer noget sjusk, som gør det nødvendigt at forkaste årsberetningen.

Patakis
Den betænkning om Den Europæiske Centralbank, som vi drøfter, handler om dens andet driftsår efter starten på tredje fase af ØMU'en. Netop derfor burde Europa-Parlamentets kritiske vurdering af ECB's forhandlinger være endnu strengere og mere krævende, for der er tale om resultater, der er til skade for lønmodtagerne, og den støtter en tættere forbindelse mellem de generelle retningslinjer for finanspolitikken og stabilitets- og konvergensprogrammerne.
I inflationsbekæmpelsens navn og af hensyn til en nøje overholdelse af stabilitetspagten, denne "svøbe" for lønmodtagerne, påbegynder ECB sanktionsmaskineriet for at opnå den ønskede prisstabilitet og tager ikke hensyn til de økonomiske og sociale følger, som dens beslutninger medfører.
Den proklamerer en modernisering af lønpolitikken, det vil sige smidighed og uvished omkring arbejdet. Den presser på for at gøre privatiseringer almindelige for at fremme konkurrenceevnen og kapitalens indtjening.
Men den siger intet om spekulation og "fiduser" på de finansielle markeder, eftersom ECB's politik med sine rentenedsættelser gør, hvad den kan, for at fremme disse ting.
Indtil videre hæver eller sænker Den Europæiske Centralbank nemlig sin rente i takt med den amerikanske rentepolitik for at finansiere spekulative planer. Vil hr. Duisenberg fortælle os, om han går ind for sin kollega, hr. Greenspans synspunkt, når denne udtaler: "Den nye udviklingsrunde skal støtte sig på en større indtjening for de uhyre store værdier, som virksomhederne ligger inde med, og hvis rentabilitet er ønskværdig for at styrke de finansielle priser og starte en ny investeringsrunde"?
Han er sikkert enig, eftersom han har fortalt os, at "ECB's forretningsråd fortsætter med at følge lønudviklingen og tendenserne i den indenlandske og udenlandske efterspørgsel", og til trods for oliechokket har lønstigningerne været beskedne, en faktor, som han karakteriserer som "meget positiv", idet han betoner, at inflationen i 2002 vil begrænse sig til 2% på grund af "den beskedne lønfremgang", mens monopolernes profitter naturligvis vil tage en "optur".
Hvad skal vi sige mere? Betænkningen og ECB's chef siger det hele. Om den voldsomt negative, liberale politik, som fører økonomierne til stagnation, og som kun kan stille lønmodtagerne over for større arbejdsløshed, ødelæggelse af deres erobringer og en garanteret fattigdomsgrænse i udsigt, eftersom velstanden kun er beregnet for storkapitalen, så den kan vokse sig endnu stærkere.
Vi er modstandere af Europa-Parlamentets støtte til ECB's politik, for det er en politik, der skaber mere fattigdom for de mange, for lønmodtagerne, og større profitter og privilegier for de få, nemlig de europæiske monopoler. Det er en politik, der skaber ulighed og større udnyttelse af lønmodtagerne.
Derfor stemmer medlemmerne fra Grækenlands Kommunistparti imod denne betænkning, og vi er sikre på, at den folkelige massebevægelse med dens kampe og slag vil omstyrte denne folkefjendske, barbariske og umenneskelige politik.

Peijs
Min gruppe stemte imod punkt 20 af følgende grunde: I punkt 20 tales der om skærpelse af de betingelser, som ansøgerlandene skal opfylde, hvis de vil deltage i Den Monetære Union. Vi er ikke imod en debat om de nye medlemsstaters tiltrædelse af Den Monetære Union, men vi mener, at den er forhastet. Det varer i hvert fald to år, inden de første lande tiltræder, og derefter følger i hvert fald endnu to år, hvor disse lande skal fungere i vekselkursmekanismen. Vi skal ikke fastsætte noget for tidligt, for der kan ske meget. Om et eller to år vil meget være klart.

Titley
Jeg glæder mig over denne tredje årsberetning fra formanden for Den Europæiske Centralbank, hr. Duisenberg.
Men jeg beklager, at Den Europæiske Centralbank ikke følger de høje standarder for gennemskuelighed, ansvarlighed og åbenhed, som den engelske nationalbank, Bank of England, har sat. Bank of England fik selvstændighed i maj 1997 ved en af de første love fra den nye Labour-regering. Protokollerne fra møderne i dens udvalg om pengepolitik, herunder afstemningsresultater og begrundelser, bliver nu offentliggjort efter ca. seks ugers forløb. Det styrker markedets tillid til dens beslutninger og er et fint eksempel på åbenhed i ledelsen.
Det kan bestemt ikke være noget tilfælde, at Storbritannien efter Labour-regeringens modige beslutning i maj 1997 har haft en periode med økonomisk stabilitet uden sidestykke. Det kan heller ikke være noget tilfælde, at Labour-regeringens beslutning på daværende tidspunkt blev kritiseret af de højtråbende Konservative, der kunne vise enestående resultater med hensyn til økonomisk ustabilitet og inkompetence.
Den Europæiske Centralbank vil ikke få markedets fulde tillid, før den bliver mere åben.
Hr. Duisenberg kommer bestemt til at stå over for en enestående udfordring med indførelsen af de nye eurosedler den 1. januar 2002. Jeg glæder mig over Den Europæiske Centralbanks beslutning om på forhånd at sende euromønter rundt til forbrugerne og større pengesedler til erhvervsvirksomheder. Men jeg er bekymret over, at folk på indkøb og i små og mellemstore virksomheder ikke vil få mindre pengesedler i hænde før på selve e-dagen. Det kan godt give anledning til omfattende kaos og forvirring, der for enhver pris bør undgås. Det praktiske skift til euroen den 1. januar 2002 vil helt klart være en lakmusprøve for Den Europæiske Centralbank, og jeg håber meget, at den vil bestå den med glans.
Jeg vil meget gerne have, at Den Europæiske Centralbank følger en politik med hensyn til åbenhed og gennemskuelighed, der ligner Bank of Englands. Det ville være tåbeligt af Storbritannien at gå fra en position med gennemskuelighed til en med relativ hemmelighedsfuldhed. Hvis Storbritannien derfor nogensinde skal acceptere euroen, må det også ses, at Den Europæiske Centralbank accepterer større åbenhed.
Betænkning (A5-0222/2001) af Maaten

Fatuzzo
Fru formand, min sidste stemmeforklaring drejer sig om de økonomiske beslutningstageres overgang til euroen. Den 1. januar 2002 bliver euroen endelig en realitet i Europa. Men i sidste uge besøgte jeg baren i den kommune, hvor jeg bor, fru formand, nemlig Curno, der ligger i provinsen Bergamo i Italien, og da jeg betalte min kaffe, hørte jeg følgende udtalelse fra den kvindelige indehaver, som snakkede med de andre gæster: "Hvad skal vi gøre i januar 2002? Hvis man betaler med lire, skal jeg så give tilbage i euro? Og hvis man betaler med euro, skal jeg så give tilbage i lire?" Dette spørgsmål bliver hverken besvaret i denne betænkning eller i andre betænkninger, og derfor beder jeg med denne stemmeforklaring om, at man går direkte over til euroen den 1. januar 2002 uden nogen overgangsperiode.

Berthu
Når man ser, hvilke metoder der anbefales i Maaten-betænkningen for at lette omvekslingen af mønter og sedler fra 1. januar 2002, overraskes man over den manglende sammenhæng mellem en latterlig behændighed og problemets omfang. Denne operation er tydeligvis fra starten udarbejdet uden nogen omtanke for de vanskeligheder, som folk vil støde på i deres dagligdag. Og dette fortsætter.
Til hvilken nytte skulle man udsende eurosedler nogle dage i forvejen, så borgerne kan vænne sig hertil (dette punkt er i øvrigt endnu ikke opnået), når der på den anden side ikke ydes økonomisk bistand til de småhandlende, som bliver pålagt store udgifter, og når der ikke foreligger en garanti om erstatning af falske eurosedler, og når forslaget om at lade de nationale møntenheder bestå for at lette vores medborgeres liv er blevet forkastet?
Det viser sig i dag - men det bør ikke komme som en overraskelse - at offentligheden ikke udviser den store entusiasme. Det fremgår også af Maaten-betænkningen i begrundelsen på side 16, at det i forbindelse med informationskampagner er "rimeligt at vurdere, at resultaterne har været skuffende indtil nu". Men reaktionen er bekymrende. Ifølge betænkningen skal man for at motivere små virksomheder vifte dem om næsen med truslen om ugyldighed, hvis de forholder sig passivt efter indførelsen af euroen den 1. januar 2002. "Da "bløde" kampagner næsten ingen indflydelse har haft på små og mellemstore virksomheder, er der behov for at udtrykke sig klarere".
Således vil Europa gribe kraftigt ind i vores medborgeres dagligdag fra den 1. januar 2002, men det vil ende galt, for befolkningerne vil øjeblikkeligt og på meget håndgribelig vis opdage, at denne massive vekseloperation kun kan udtænkes af folk, der er ligeglade eller endda ubekendte med den lille mands praktiske problemer, og at den kun kan blomstre i et institutionelt system, der er lukket for befolkningerne.
Vi håber blot på, at intet er så galt, at det ikke er godt for noget, og at denne erfaring i fremtiden vil tjene til at omvende Europa.

Figueiredo
Uanset vores modstand mod indførelsen af den fælles valuta, ikke kun af suverænitetsårsager, men også på grund af de følger, det har for en stat at miste kontrollen over penge- og valutapolitikken, herunder for beskæftigelsen, og på grund af den filosofi, der ligger bag stabilitetspagten og løntilbageholdenheden, mener vi, at der må lægges overordentlig vægt på denne forberedende fase til, at euroen bringes i cirkulation.
Der må således skabes makroøkomiske mekanismer, der nedbringer omkostningerne, så det i overgangsperioden ikke bliver lønmodtagerne og de små og mellemstore virksomheder, der kommer til at betale omkostningerne ved overgangen til euroen, hvad enten disse omkostninger skyldes kunstige prisforhøjelser eller hænger sammen med hele overgangsprocesen eller med de forsøg på misbrug og svindel, der nok må imødeses i denne periode.
Det er særlig vigtigt at yde effektiv støtte til den traditionelle detailhandels fundamentale folkeoplysningsrolle, da det jo er dér, folk kommer. De handlende er et centralt element i hele processen med omveksling af de nationale valutaer med den fælles valuta, hvilket gør en ekstra indsats nødvendig ud over alle de andre enorme ændringer inden for regnskabsvæsen, intern og ekstern dokumentation, databehandling osv.

Hortefeux
Jeg har stemt for hr. Maatens betænkning og vil gerne fremhæve kvaliteten af vores ordførers arbejde.
Jeg glæder mig over, at Parlamentet endelig udtaler sig om et så alvorligt emne, men jeg beklager samtidig, at der kun er 181 dage til euroens indførelse. Det haster med at udtale os om det, der er en økonomisk prioritet og en fortsat kilde til usikkerhed og bekymring blandt vores medborgere.
I Maaten-betænkningen gøres opmærksom på de største problemer, og der foreslås praktiske løsninger, der kan lette overgangen til euroen. Det er vigtigt, at disse overvejelser tages i betragtning på alle beslutningsniveauer og i alle sektorer.
V må ikke glemme, at ud over virksomhederne og de finansielle miljøer spiller også de europæiske borgere en nøglerolle, og at deres reaktion afhænger af effektiviteten af de informationskampagner, der er ført indtil nu. Endnu en gang understreger de meget lidt opmuntrende resultater af disse kampagner behovet for konkrete forslag, der vedrører dagligdagen direkte.
Hvis disse forslag føres ud i livet, bør de gøre det muligt at omdanne den forståelige ængstelse til legitim forventning.

Lulling
Som medlem af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål stillede jeg en række ændringsforslag til Jules Maatens forslag til betænkning om foranstaltninger til at lette de økonomiske beslutningstageres overgang til euroen. Jeg konstaterer med tilfredshed, at de alle er blevet vedtaget.
I denne debat ligger det mig på sinde endnu en gang at understrege nødvendigheden af at bevare en åben dør til de tre medlemsstater, der har valgt ikke straks at indtræde i eurozonen. Derfor vil jeg gerne understrege vigtigheden af en informationskampagne, der ikke kun sigter mod de medlemsstater, der deltager i projektet med den fælles mønt, men også de andre ved at give dem en særlig plads over for tredjelandene. Betænkningen udsender et politisk signal i denne retning.
Den omkostningsfrie omveksling af mønter fra et andet land i eurozonen til euro har været genstand for et ændringsforslag, der for størstedelens vedkommende er medtaget i den endelige betænkning. Alle borgere i EU ligger inde med et vist antal mønter, der stammer fra forretnings- eller ferierejser til udlandet. Der er mange, der ikke vil have mulighed for at bruge dem inden indførelsen af euroen den 1. januar næste år. Derfor stillede jeg Kommissionen et skriftligt spørgsmål om dette emne i slutningen af november sidste år. Kommissionen svarede undvigende ved at tale om uforholdsmæssige håndteringsomkostninger. Men jeg spørger mig selv, om det kan være rigtigt, at borgerne endnu en gang skal afholde omkostningerne til den manglende mulighed for at veksle mønter fra andre medlemsstater, som de ligger inde med. Så jeg bemærker med tilfredshed, at Parlamentet anser det "for nødvendigt at henstille til bankerne, at de sikrer, at omveksling af mønter fra de 12 medlemsstater, der er med i euroen, kan ske på de samme betingelser som omvekslingen af pengesedler". Jeg håber ikke, at de ansvarlige i regeringerne og i banksektoren vil vende det døve øre til ligesom Kommissionen.

Vlasto
Jeg lykønsker hr. Maaten for hans glimrende betænkning om foranstaltninger til at lette de økonomiske beslutningstageres overgang til euroen.
Med seks måneder til den fælles mønts ikrafttrædelse var det ønskeligt, at Parlamentet interesserede sig for de økonomiske beslutningstagere og deres forberedelse til denne sidste etape.
Det er nu - i denne sidste fase - at medlemsstaterne spiller en vigtig rolle.
Nogle økonomiske beslutningstagere vil f.eks. blive fristet til at hæve priserne gennem ubegrundede afrundinger.
Som formand for et turistkontor i Marseille har jeg hørt om mange praksisser og bekymringer fra visse erhvervsdrivende.
Ikrafttrædelsen af den fælles mønt forudsætter en tilpasningsperiode, hvor man skal berolige forbrugerne og ikke misbruge dem.
Det er nødvendigt, at de berørte aktører bliver bevidste om, at man ikke skal fremme en lille øjeblikkelig indtjening på bekostning af forbrugerens tillid og en succesfuld overgang til den fælles mønt.
Jeg vil i øvrigt gerne understrege, hvor vigtige følgeforanstaltninger er for alle de små og mellemstore virksomheder.
Jeg kan konstatere, at f.eks. i turistsektoren er mange ikke ordentligt forberedt. Det beklager jeg, og jeg antager, at også de økonomiske beslutningstagere i andre sektorer finder emnet diffust.
Løsningen med skattemæssige incitamenter, der anbefales i hr. Maatens betænkning, er et godt forslag.
Det er nødvendigt, at medlemsstaterne gør sig umage her i sidste øjeblik med at finde incitamenter til at opmuntre de økonomiske beslutningstagere til hurtigt at omstille sig til euroen for at undgå de omkostninger, som nye forsinkelser vil medføre for dem.
(Stemmeforklaring forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)
(Mødet udsat kl. 13.25 og genoptaget kl. 15.00)

Provan
Hr. formand, jeg henviser til artikel 135, stk. 2, hvori der står: "Ved elektronisk afstemning registreres kun det talmæssige udfald af afstemningen". Men hvis der er blevet anmodet om afstemning ved navneopråb, "registreres afstemningsresultatet med navns nævnelse, og medlemmernes navne indføres i mødeprotokollen i alfabetisk orden efter politisk gruppe i henhold til artikel 134, stk. 2".
Vil De være venlig at lade os vide, om protokollen i morgen vil give det nøjagtige resultat af afstemningen, sådan som den er offentliggjort indtil nu? Det forekommer mig, at der er en uoverensstemmelse mellem det resultat, der kom op på tavlen, og det, der er blevet offentliggjort, idet det offentliggjorte var 273 for og 272 imod.
Parlamentet og pressen nedenunder ...
... vil i betragtning af alt det spændende, der foregår, gerne have en afklaring af, hvad der er Parlamentets holdning.
(Bifald)

Miller
Hr. formand, min bemærkning til forretningsordenen er nøjagtig den samme som hr. Provans. Som mange andre medlemmer af Parlamentet har jeg også set på det officielle resultat ved frokost i dag, og der står 273 for og 272 imod. Hvis det er det officielle resultat - og det er det resultat, der er offentliggjort - så vil jeg mene, at det resultat, som formanden nævnte her til morgen, er ukorrekt.

Cox
Hr. formand, det er klart, at mit navn ikke er Al Gore, og at dette ikke er Florida. Jeg ønsker ikke at diskutere spørgsmålet om defekte stemmesedler, eller hvad det nu var, der var galt i Florida, men som andre kolleger har jeg set det skriftlige resultat, og der står 273 stemmer for og 272 stemmer imod i modsætning til det offentliggjorte result og det statistiske materiale fra tidligere i dag.
Når Den Liberale Gruppe for en gangs skyld og med betydeligt besvær har fået held til at stemme som en enhed, og vi finder, at vi er på tabersiden i denne afstemning, er det så meget vigtigere for os at rejse denne sag. Der kan være forskellige forklaringer af teknisk art, og hvis det er tilfældet, vil jeg gerne høre dem. Men dette berører noget meget fundamentalt politisk, og et rent tekniske svar på et resultat, der viser en afvigelse med hensyn til stemmeafgivningen, er måske ikke tilstrækkelig. Jeg er opmærksom på den bestemmelse, hvori der står, at formandens afgørelse om afstemninger er endelig.
I øjeblikket insisterer jeg ikke på noget bestemt resultat, selv om jeg forbeholder mig retten til fortsat at sætte spørgsmålstegn ved den tekniske og politiske dimension. Det, jeg spørger om, hr. formand, er, om De på formandskabets vegne og i overensstemmelse med artikel 138 kan fremsætte en klar erklæring på dette tidspunkt om, hvordan landet ligger, og hvad resultatet af afstemningen er.

Formanden
Præsidiet vil sige det, der skal siges, når der ikke er flere indlæg til forretningsordenen.
Jeg giver ordet til hr. Poettering, som har et indlæg til forretningsordenen.

Poettering
Hr. formand, det havde glædet mig, hvis min redegørelse havde været overflødig på dette tidspunkt, fordi jeg gik ud fra, at De kom med en erklæring i begyndelsen af mødet om, hvordan De betragter den vanskelige situation. Jeg bad kun om ordet, fordi andre nu har bedt om ordet, og jeg så også føler mig forpligtet til at bede om ordet.
Først og fremmest anser jeg det dog for nødvendigt, at De afgiver en erklæring om, hvordan De betragter tingene. Jeg forbeholder mig så ret til at bede om ordet igen. Jeg fortsætter blot ikke min redegørelse, hvis De informerer Parlamentet nu.

Barón Crespo
Hr. formand, jeg er ikke formand for den amerikanske Kongres, men måske kan jeg hjælpe Dem. For det første er det i henhold til Parlamentets tradition og forretningsorden Præsidiets bekendtgørelse af resultaterne, der gælder. Det er en regel, som er blevet anvendt i dette tilfælde og også i andre tvivlstilfælde, og jeg henviser til Præsidiets fortolkning i Ruiz Mateos-sagen, som for nylig blev diskuteret her. Det, der gælder, er Præsidiets bekendtgørelse.
For det andet vil jeg gøre mine kolleger opmærksom på et dokument, som alle medlemmer af Parlamentet har eller har haft på deres bord i dag: I går, tirsdag, da hr. Provan førte forsædet, erklærede han, at der var kommet et nyt medlem af Parlamentet til erstatning for hr. Casini, nemlig Mario Brienza. Det ville være rart at vide, om De har undersøgt, om hr. Brienza har gjort brug af sin lovlige ret til at stemme i dag, uden at Parlamentets tjenestegrene har haft mulighed for i deres sædvanlige arbejdsgang at optage ham i registret. Hvis det er tilfældet, har vi forklaringen, og jeg henholder mig til det, som jeg sagde i begyndelsen: Det, der gælder, er Præsidiets bekendtgørelse af resultaterne. Hvis det ikke er det, får vi en meget farlig fortolkning, som ikke fører nogen steder hen. Jeg anmoder Dem om, hr. formand, at undersøge, om hr. Brienza har stemt.

Formanden
 Da jeg kan konstatere, mine damer og herrer, at alle indlæggene drejer sig om det samme ...
(Munterhed og kommentarer) De ved, at for at være formand for Parlamentet kræves det, at man har gode iagttagelsesevner.
(Munterhed og kommentarer)Da jeg kan se, at De alle sammen taler om det samme emne, vil jeg bede hr. Bouwman, hr. Lehne, hr. Medina Ortega og hr. Bourlanges, som har anmodet om ordet, om at give afkald på det, hvis de har tænkt sig at tale om det samme, så Præsidiet kan give den rigtige forklaring.
Mine damer og herrer, i formiddags var der en afstemning, som det elektroniske system registrerede som en stemmelighed på 273 stemmer. Det elektroniske system har afspejlet situationen i Parlamentet på det tidspunkt korrekt. Ved den senere kontrol viste det sig imidlertid, at det elektroniske systems resultat ikke er sammenfaldende med antallet af medlemmer på den medlemsliste, som tjenestegrenene råder over. Der må naturligvis være en forklaring på denne forskel, en enkel og logisk forklaring.
Forklaringen er, mine damer og herrer, at en udskiftning, som er sket for nylig, endnu ikke var påført den liste, som tjenestegrenene råder over. Det drejer sig som sagt om en enkel forklaring, om noget helt forståeligt, som jeg endda vil vove at kalde trivielt.
Nu kender De forklaringen, der givetvis vil blive uddybet på Formandskonferencen, som er indkaldt om spørgsmålet kl. 16.15 i eftermiddag, men som jeg kommer i forkøbet. De skal vide, at afstemningen er blevet gennemført korrekt, at resultatet er det, som De kender og har set med Deres egne øjne i formiddags, og dermed er den sag ude af verden.
(Bifald)Jeg giver ordet til hr. Poettering, som har et indlæg til forretningsordenen.

Poettering
Hr. formand, jeg tager Deres erklæring til efterretning og mener også, at De har opført Dem korrekt i henhold til proceduren og forretningsordenen. Jeg lægger blot vægt på, at formanden for Parlamentet selvfølgelig har ret til at indkalde til Formandskonferencen. Men Formandskonferencen kan - og det er grunden til, at jeg har bedt om ordet igen - kun modtage informationer fra Parlamentets formand og har ikke ret til at ændre beslutninger, der blev bekendtgjort af formanden i morges.

Formanden
Hr. Poettering, indkaldelsen til Formandskonferencen er ganske enkelt en høflighedsgestus fra formandens side over for gruppeformændene for at informere dem ordentligt om denne hændelse.
Jeg giver ordet til hr. Cox, som har et indlæg til forretningsordenen.

Cox
Hr. formand, i mit tidligere indlæg sagde jeg, at jeg gerne ville forbeholde mig retten til at tage ordet igen. Jeg var personligt opmærksom på den forklaring, som De nu har givet offentligt. Det er et uheldigt teknisk kiks, men jeg accepterer, at det simpelthen var en fejl. Jeg accepterer også erklæringen, om end modvilligt. Men hvis det kun er et teknisk kiks, ville det være en politisk fejl at indkalde en Formandskonference for som politisk organ her i Parlamentet at forholde sig til noget, som der er en helt naturlig teknisk forklaring på. Jeg vil ikke komme til et sådant møde, for det forekommer mig, at De burde komme med en afgørelse fra formandssædet, så sagen kunne blive overstået.

McCarthy
Dette er ikke nogen bagatel. Vi accepterer den logiske forklaring, De har givet, men jeg må stille Dem endnu et spørgsmål. Havde det medlem, der erstattede hr. Casini, faktisk ret til at stemme, da hr. Casinis tilbagetræden først blev meddelt mandag aften? I henhold til artikel 8 i forretningsordenen skal der foretages en udveksling af breve mellem Europa-Parlamentet og den italienske regering, så vi kan bekræfte, at han faktisk har ret til at stemme, og hvis det er tilfældet, er stemmen naturligvis gyldig.

Formanden
Fru McCarthy, det glæder mig at oplyse Parlamentet om, at alle de medlemmer, som var til stede i formiddags, var fuldt ud i stand til at afgive deres stemme.

Nassauer
Hr. formand, tillad mig at komme med en afsluttende bemærkning. Hele denne ophidsede stemning ville have været fuldstændig overflødig, hvis Parlamentets administration efter udarbejdelsen af denne liste og konstateringen af, at der i modsætning til det offentliggjorte resultat kun var udprintet 272 nejstemmer, havde undersøgt fejlen, før listen blev publiceret. Det kunne man egentlig godt forvente!

Velkomstord
Formanden
Mine damer og herrer, jeg har fornøjelsen af at byde en delegation fra Yemens parlament, der har taget plads i tilhørerlogen, velkommen. Den ledes af dr. Abdelwahab Mahmoud, som er næstformand for parlamentet. Delegationen gør os den ære at besøge os i forbindelse med det andet interparlamentariske møde med Delegationen for Forbindelserne med Machraklandene og Golfstaterne.
Det er en stor glæde for Parlamentet at opleve Yemens vilje til at tilnærme sig Europa, og vi håber, at dette andet møde bliver starten på en vigtig fase mod et styrket samarbejde med EU, som gør det muligt for Yemen igen at finde vejen til velstand og konsolidering af demokratiet i landet.
Vi håber, at delegationen fra Yemen får nogle frugtbare møder og et behageligt ophold i Strasbourg.

Menneskerettigheder i verden/Grundlæggende rettigheder i Unionen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
(A5-0193/2001) af Wouri for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om menneskerettighederne i verden 2000 og Den Europæiske Unions menneskerettighedspolitik;
(A5-0223/2001) af Cornillet for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om respekten for de grundlæggende rettigheder i Den Europæiske Union (2000).

Wuori
Hr. formand, behandlingen af denne betænkning har på flere måder vist, hvor uacceptabelt lidt menneskerettighederne fylder i den daglige politik. Alligevel er menneskerettighederne, som endda er blevet kaldt vores tids sidste verdslige religion, bedre begrundet end dagens politik. Politikken er nødvendig, så vi ikke skal se historien lige i øjnene. Men samtidig kan det faktum, at menneskerettighederne ikke alene er et praktisk instrument til at opnå politiske formål, men i værste fald også et alibi til handlinger eller handlingslammethed bestemt af realpolitikken, blive uklart. Menneskerettighederne er tematiske, systematiske og først og fremmest normative. De er et resultat af vores kulturelle evolution, de repræsenterer de værdier, hvorpå historiske ændringer inklusive udviklingen i EU forankres. De bør eller kan ikke ofres på et alter, som kun består af politisk formålstjenlighed eller retoriske forpligtelser. For at EU en dag kan få en reel, fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik skal den ty til en fælles strategi for menneskerettighederne.
Netop nu er vi efter min mening på vej i den rigtige retning. Internt indeholder EU's egen erklæring om chartret om grundlæggende rettigheder og eksternt såvel EU's årlige beretning om menneskerettigheder som Kommissionens friske meddelelser i særdeleshed værdifulde standpunkter til fremme af arbejdet for menneskerettigheder. Formandskabet Belgien, hvis udenrigsminister Michel har glædet os ved at deltage her i forhandlingen, har påpeget behovet for mere kohærens og konsekvens, hvilket forhåbentlig overgår kravene til lutter politisk korrekthed. Ligeledes har de påpeget gennemførelsen af menneskerettighederne, åbenhed og fastlæggelse af klare prioriteter, som også er indeholdt i konklusionerne fra Rådet (almindelige anliggender) af 25. juni 2001.
Den årlige beretning påpeger, at dialog og samarbejde mellem regeringerne og borgersamfundet er vigtigt. Som kommissær Patten konstaterede under det finske formandskab ved EU's første menneskerettighedskonference i 1999, er det fornuftig vandalisme ikke at tage hensyn til ngo'ernes holdninger, for viden og erfaringer i det europæiske menneskerettighedssamfund er enestående i hele verden. Men vi skal begynde med at forbedre vores egne handlemåder. Hvis der ikke findes strategi, bliver taktikken til strategi, hvilket vil sige, at politiske ad hoc-aktiviteter overgår de menneskerettigheds- og retstatsprincipper, som er af grundlæggende natur og numerisk værdi. Vi giver gerne lektioner om dem til andre, men vi er i stand til at forbigå dem af tvingende politiske grunde, som netop i sidste uge i forbindelse med den hastige udlevering af Slobodan Milosevic. Måske var det en betydningsfuld juridisk og politisk milepæl og et udtryk for en ny, spirende doktrin, hvorefter statssuveræniteten kan blive nødt til at blive tilsidesat, når de universale menneskerettigheder finder fodfæste.
Vi skal være konsekvente, også når vi kritiserer tredjelande og specielt, når vi kritiserer visse af EU's ansøgerlande, endda Tyrkiet. For at en hård kritik kan være berettiget, skal den bygge på fairplay og objektiv behandling. Ellers kan EU's udvidelse i stigende grad komme til at ligne dialogen i Potemkins kulisser, hvor ansøgerne gennemfører kosmetiske ændringer for at kunne tilpasse sig til EU's svigtende, endda hykleriske krav stillet bag facaden.
Dette års menneskerettighedsberetning, som Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik vedtog énstemmigt, omfatter talrige forslag, hvis formål er at effektivisere EU's menneskerettighedspolitik i forhold til tredjelandene. På den baggrund ser tematiske, emneorienterede valg ud til at være den bedste løsning, som det allerede er gældende for EU's retningslinjer og fælles holdninger, hvad angår dødsstraf og tortur. Det er af afgørende betydning at øge dialogen og åbenheden mellem EU's egne eksperter, men vi bør desuden mere modigt end før udnytte de eksisterende instrumenter, som erklæringer om menneskerettighederne indeholdt i aftaler med tredjelande, til at forebygge konflikter og til fremme af menneskerettighederne, også når det gælder f.eks. Rusland.
Betænkningens essentielle tema er ytringsfrihed, ikke kun fordi den er truet både af traditionelle og nye risici, men fordi den har en strategisk betydning for forbedringen af alle menneskerettigheder - såvel første som anden og tredje generationers rettigheder - og for afsløring af krænkelser af dem. Det vil være naivt at underkende vigtigheden af menneskerettighederne. Det er på høje tid nu at føre principperne ud i livet og målbevidst påbegynde pragmatiske foranstaltninger for at skabe en fælles menneskerettighedsstrategi for hele EU.

Cornillet
Hr. formand, det er min opfattelse - og det er ikke min kollega Wuoris skyld - at det er en smule surrealistisk at behandle menneskerettighederne og de grundlæggende rettigheder i samme forhandling. Således er de grundlæggende rettigheder i Europa til fulde vores ansvar, mens vi kun med ydmyghed kan komme ind på menneskerettighederne i verden, idet vi må være bevidste om, at vi kun har en lille indflydelse herpå. Der findes måske et område, hvor disse rettigheder overlapper hinanden, nemlig i ansøgerlandene, hvor spørgsmålene om menneskerettighederne og de grundlæggende rettigheder blandes sammen på grund af den kommende tiltrædelse til Unionen.
Jeg vil gerne forklare grunden til betænkningens nye titel og godkendelsen fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender af den metode, der er anvendt ved dette års betænkning. Titlen på betænkningen vil fremover være "betænkning om de grundlæggende rettigheder" og ikke "betænkning om menneskerettighederne". Det har været vores ønske at vedtage et bredere og mere neutralt koncept.
Den nye metode er baseret på EU-chartret om grundlæggende rettigheder, der tjener som arbejdsredskab, fordi det er et nyt og fornyende element på den politiske dagsorden, og det er Parlamentets opgave at give chartret liv. Det faldt altså fuldstændig naturligt, at Parlamentets kompetente udvalg anvendte chartret, som blev vedtaget af Parlamentet, som arbejdsredskab i forbindelse med udarbejdelsen af denne betænkning. Vi er nået til den konstatering, at eftersom der skulle være en årlig betænkning, måtte vi udarbejde en betænkning, og den skulle være årlig.
Lad mig forklare nærmere. En betænkning er baseret på kendsgerninger. Det var altså nødvendigt med en analyse af kontrollerbare kendsgerninger, og det var nødvendigt, at betænkningen udarbejdes en gang om året, fordi det er hensigtsmæssigt at medtage kendsgerningerne fra ét år i betænkningen året efter for at kontrollere, hvad der er sket med Parlamentets beslutninger.
Så hvorfor vælge chartret om grundlæggende rettigheder? Jeg mener, at dette var påkrævet. Det handler således i allerhøjeste grad om en europæisk tekst, eftersom den stammer fra konventionen, det vil sige fra en blanding af de tre retsgyldigheder, den består af. Konventionen nævnes i øvrigt som eksempel for udarbejdelsen af de andre europæiske tekster. Chartret er en komplet tekst, fordi den for første gang samler de civile og politiske rettigheder, men også de økonomiske og sociale rettigheder, og den muliggør således en stor gennemgang af de grundlæggende rettigheder. Endelig er det en referencetekst. Ud over debatten om, hvorvidt den skal medtages eller ej i traktaterne, er det allerede en referencetekst, eftersom De Europæiske Fællesskabers Domstol bruger den, og Kommissionen har forpligtet sig til at granske tjenestegrenenes handling i lyset af chartret.
Endelig er det også en referencetekst - jeg hentydede hertil for et øjeblik siden - for ansøgerlandene, fordi man ikke optager et land, der ikke overholder de værdier, der forsvares i det europæiske charter om menneskerettigheder.
Desuden, og her tilslutter jeg mig min kollega Wuori, gælder det vores troværdighed. Når man dømmer andre, må man også være parat til at dømme sig selv. Betænkningen giver os et værktøj til at gøre dette.
Hvilken arbejdsmetode er brugt? Jeg minder om, at chartret om grundlæggende rettigheder er et udtryk for et mindstemål af rettigheder, som alle borgere i Unionen kan påberåbe sig. Vi har altså taget de 50 artikler i dette charter og kontrolleret, om de var gennemført i de 15 lande og på unionsniveau. Betænkningens plan følger chartrets plan, som man både finder i beslutningen, eftersom man her har gentaget chartrets kapitler, og i begrundelsen.
Kilderne er mange og forskellige. Det Europæiske Råd selvfølgelig og dets udvalgsarbejde, de nationale parlamentsmedlemmer, ngo'erne, de civile samfund, observatoriet i Wien og et netværk af jurister. Således har vi brugt alle kilder, og vi mener ikke at have udeladt vigtige og kontrollerbare kilder, som vi råder over.
Jeg vil gerne her understrege, at Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender mangler midler til at udføre dette arbejde. Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik råder over ni personer og en administrativ enhed til at udføre arbejdet. Det er ikke tilfældet for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, og De vil i beslutningen finde en anmodning om, at der stilles midler til rådighed, så vi kan udføre et ordentligt stykke arbejde.
Vi anmoder ligeledes - og jeg vil bruge lejligheden til at takke dem, der har hjulpet mig med udarbejdelsen af betænkningen - om et netværk af jurister. Det forekommer afgørende at kunne støtte sig til et net af nationale jurister, der skal bistå ordførerens hold og hjælpe med at indsamle oplysninger. Endelig anmoder vi om et samarbejde med de andre udvalg i Parlamentet, for når der i chartret tales om miljørettigheder og økonomiske og sociale rettigheder, bør de kompetente udvalg for disse områder naturligvis kunne give deres besyv med om chartrets gennemførelse i EU.
Filosofien bag denne betænkning er ikke at ville brændemærke en tilfældig stat eller fremhæve et tilfældigt overgreb. Tværtimod. I alle tilfælde mener ordføreren, at "nul fejl" er utopi på området grundlæggende rettigheder, men at menneskerettighederne og de grundlæggende rettigheder i Europa medfører, at når man konstaterer et overgreb, kan man anlægge sag, få den skyldige dømt, og at der findes en administrativ undersøgelse og lovsikrede bestemmelser, der gør, at man undgår en gentagelse af det omtalte overgreb. Vi har krav på denne overholdelse af menneskerettighederne.
Endelig består betænkningen af to dele. Det kræves i forretningsordenen. Den består af beslutningen, der fremstår ændret efter forhandlingerne i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender eller i Parlamentet, og begrundelsen. Jeg vil blot sige, at intet land er blevet sparet, og de, der gør sig den ulejlighed at læse betænkningen, vil opdage, at den både i begrundelsen og i beslutningen indeholder forslag til løsninger, der er udarbejdet i den ånd, jeg netop omtalte.
Således skal betænkningen opfattes som en skitse for eller en begyndelse til en ny metode. Hvis Parlamentet følger ordførerens forslag og betænkningen, der er vedtaget i udvalget, vil vi opnå et stykke arbejde, der er meget mere kollegialt, der bygger på et samarbejde både inden og uden for Parlamentet og på en dialog med ngo'erne og med vores naturlige partnere, der er de nationale partnere. Vi vil få en betænkning, der er detaljeret og kontrolleret af et helt udvalg, og som efter min opfattelse vil være ventet og måske frygtet af offentligheden. Det er i hvert fald mit ønske.

González Álvarez
Hr. formand, det første, jeg må sige, er, at jeg ikke kan genkende den udtalelse, som jeg selv underskrev i forbindelse med denne betænkning. Det er der en grundlæggende årsag til: Ved afstemningen blev to efter min mening meget vigtige afsnit i udtalelsen fra Udvalget for Andragender udeladt på grund af stemmer fra især kolleger fra højre.
Jeg vil citere de to afsnit, som efter min mening var vigtige, og som, da de blev udeladt af teksten, tvang mig til at undlade at stemme for min egen udtalelse. Det ene - i virkeligheden var det slutningen af et afsnit - lød: "de økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder er absolut nødvendige for udøvelsen af de borgerlige og politiske rettigheder". Et menneske, som sulter, som står uden arbejde, som står uden bolig, er ikke i stand til at nyde godt af de borgerlige rettigheder. Den sætning synes jeg var vigtig, og den blev udeladt.
Den anden - som måske er lidt mere diskutabel - lød: "Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder bør suppleres med tilknyttede rettigheder så vigtige som retten til arbejde, bolig, mindsteløn, retten til et sundt miljø, valgret for borgere fra tredjelande, som har boet i Unionen i fem år, og udvidelse af de borgerlige rettigheder til at omfatte indvandrere, der kommer til Europa for at få et værdigt liv". Dette afsnit blev også udeladt. Derfor var jeg nødt til at undlade at stemme for min egen udtalelse, hr. formand.
Alligevel mener jeg, at Udvalget for Andragender bidrager stærkt til beskyttelsen af de europæiske borgeres rettigheder. Et bevis på det er, at over 1.400 borgere i Europa hvert år sender andragender til vores udvalg om anerkendelse af eksamensbeviser, fri bevægelighed, rettigheder for indvandrere og retten til et sundt og gavnligt miljø.
Hr. formand, jeg er desværre nødt til at minde om, at vi i Europa har en svøbe, terrorismen, som på det kraftigste krænker ytringsfriheden og den grundlæggende ret, retten til livet.
Vi ville meget gerne have - det gentager jeg fra min beskedne position i den senere tid, og det vil jeg blive ved med at gentage - at Europa i dag var et foregangskontinent med hensyn til beskyttelse af menneskerettighederne internt og eksternt. Jeg mener, at vi skal påtage os den opgave. Desværre mener jeg ikke, at vi påtager os den i øjeblikket, men jeg håber, at vi kan gøre det i fremtiden.

Michel
Hr. formand, mine damer og herrer, det er mig en stor ære at tale foran Parlamentet og indlede dette formandskab.
Menneskerettighederne er, det tror jeg, De ved, et emne, der optager en stor del af mit personlige politiske engagement. Jeg vil derfor benytte denne glimrende lejlighed til at fortælle, hvordan formandskabet konkret agter at fremme de universelle værdier, der ligger til grund for Unionen. Ved samme lejlighed vil jeg som formand give udtryk for behovet for at forsvare disse værdier først og fremmest hos os selv, men også i andre lande.
EU er knapt 40 år gammel. Det er så at sige stadig meget ungt. I virkeligheden har Europa hele sin fremtid foran sig. Jeg er for mit vedkommende overbevist om, at Europas fremtid især vil blive bestemt gennem dets evne til at bevare og udbrede sine humanistiske værdier. Således hviler den europæiske model mere end nogensinde på tre grundlæggende værdier, nemlig frihed, fremskridt og lighed. Disse værdier har vist sig meget frugtbare, hver gang de kombineres for at indlede en dialog og en meningsudveksling. De har desværre også alt for ofte været fordrejet og anvendt til fanatiske og sommetider totalitære formål.
Frihed er et ideal, der aldrig stiller sig tilfreds. Europas historie kan beskrives som en lang bekæmpelse af enhver egenmægtig magt. Fremskridtet inden for friheder, borgerlige rettigheder og politiske og sociale rettigheder samt befolkningernes stadfæstelse af demokratiet og retsstaten er fortsat de mest motiverende mål for den europæiske konstruktion.
De fleste og de vigtigste mål er opnået. Og dog ved vi godt, at der fortsat er mange kampe at udkæmpe, selv i vores gamle demokratier, før målene til fulde er opnået, og det kan aldrig blive godt nok. Frihed kan også medføre overgreb på minoriteters eller de svagestes rettigheder. Hvis frihed retfærdiggør egoisme, fører den altid til intolerance og udelukkelse.
Blandt frihederne er der en, der ligger Unionen særligt på sinde, og det er ytringsfriheden. Mediernes frihed er fortsat en garant for tilstedeværelsen af en offentlig debat, der er uundværlig for demokratiet, og som muliggør en kontrol foretaget af borgerne, der er mindst lige så stærk som den kontrol, vores parlamenter foretager.
Denne frihed trædes stadig under fode dér, hvor magthaverne ikke føler sig tilstrækkeligt fejlfrie til at turde møde kritik, og dér, hvor løgnen er det eneste middel til et styres overlevelse. Men beskyttelse og fremme af mediernes frihed er først og fremmest statens ansvar. Det er de offentlige myndigheders opgave at garantere, at enhver har ret til at udtrykke sine meninger. Det gør denne frihed så meget desto sværere at opnå og nogle gange at bevare.
Vi må indrømme, at selv de demokratiske regeringer til tider er fristede til at reducere denne rettighed og ofte er dårlige til at acceptere kontroverser og kritik. Desuden er det også fuldstændigt uacceptabelt, at demokratiet tages til gidsel af pressen. Pressefriheden er en vital rettighed, der er af afgørende vigtighed for retsstaten. Med denne ret følger også en pligt til ærlig information, der skal forklare, uddanne eller overbevise - ikke bedrage. Derfor skal ytringsfriheden få os til at sætte spørgsmålstegn ved de problemer, som meningspressen møder.
Det andet europæiske ideal er fremskridtet. Denne værdi har medført et kraftig spring fremad i udviklingen af videnskab, teknik og økonomi til fordel for mennesket. Dette ideal har gjort det muligt for det europæiske projekt stille og roligt at gøre fremskridt, der uden tvivl er uigenkaldelige. Det er fremskridtet, der ligger til grund for tanker og handlinger. Men fremskridtet er som kilde til effektivitet også ofte blevet vendt til kommercielle formål. Når et dårligt styret fremskridt løber løbsk, genererer det frygt og kaos.
Det tredje ideal er lighed. Lighed er en formidabel drivkraft i Europa. Det er i lighedens navn, at de europæiske lande forsøger at sikre ens friheder, en ligelig fordeling af frugten af den økonomiske aktivitet og en demokratisk repræsentation af alles interesser. I Vesteuropa har ligheden medført vedtagelsen af en udbredt social lovgivning, der støtter princippet om lige muligheder og rettigheder. I det kommunistiske Europa endte lighedsefterstræbelsen i sin yderste konsekvens til sidst med at ofre retten til en personlig identitet på kollektivitetens alter.
Frihed, fremskridt og lighed er ikke kun teoretiske værdier. De er selve det centrale i den europæiske konstruktion. De giver den sin mest specifikke og stærke betydning. Eftersom de er medtaget i de for Unionen grundlæggende tekster, er disse værdier definitivt forankret i den europæiske identitet.
Sidste år vedtog de 15 medlemslande den vigtige tekst om de grundlæggende rettigheder. Af dette charter fremgår præcist de europæiske borgeres rettigheder og pligter både over for tredjemand og med hensyn til det menneskelige fællesskab og de kommende generationer. Begreberne frihed, fremskridt og lighed figurerer på en fremtrædende plads i indledningen til chartret.
Spørgsmålet om, hvorvidt denne tekst kan blive en egentlig europæisk forfatning, er nu opstået. En kontradiktorisk debat vil kunne animere overvejelserne omkring dette spørgsmål, og det må vi overveje med henblik på at give Europa mulighed for at stille spørgsmålstegn ved sin egen fremtid. Det giver også borgerne en mulighed for at tage parti, for når man tager parti, har man allerede smagt friheden. Det vil gøre det muligt for borgerne igen at vænne sig til deres mulighed for at vælge. Men alt for ofte har borgeren fornemmelsen af at have mistet denne ret til forskellige mere eller mindre identificerede magter som f.eks. teknokratiet.
I artikel 7 i traktaten fastsættes en mekanisme, der kan anvendes i forbindelse med alvorlige og vedvarende overtrædelser af de europæiske værdier. I det forenede Europa er alle medlemsstaters overholdelse af de grundlæggende værdier blevet en sag for alle. Alle lande berøres fremover af det, der foregår i hele det europæiske område. Hvis EU vil overbevise tredjelande om disse humanistiske værdier, skal vi foregå med et godt eksempel snarere end at belære andre. De væsentlige værdier fremgår ikke kun af teksterne, de er ligeledes gennemført i EU's politikker.
Et første eksempel på gennemførelse af europæiske værdier i dagligdagen vedrører Unionens udvidelsespolitik. Som De ved, er EU's udvidelse en enorm udfordring. Offentligheden er bekymret - efter min mening uden grund - over den manglende balance mellem udviklingen i vores lande og ansøgerlandene. Dog må konsekvenserne i forbindelse med sikkerheden, de sociale rettigheder, indvandringen og landbruget f.eks. ikke negligeres. Hvis man ikke passer på, vil denne udvidelse kunne ende med at bringe de fremskridt, der møjsommeligt blev opnået gennem de første 40 år, i fare. "Hvorfor skulle vi løbe denne risiko?" spørger nogen. Svaret findes i Europas grundlæggeres generøse politiske dristighed, der slog begrebet international solidaritet fast ved siden af national interesse. Desuden er det vores historiske pligt at udvide EU, det vil sig at samle befolkningerne, der alt for længe har været adskilt af historien. Disse to gode grunde, der var grundlaget for den smukkeste politiske idé i det 20 århundrede, har bevaret, og det mærker man tydeligt, hele deres betydning. At udvide EU opfylder den åbne og generøse vision af det oprindelige europæiske projekt.
Det andet eksempel vedrører EU's udenrigspolitik. I to år har denne europæiske politik gennemgået en bemærkelsesværdig udvikling. Ved udgangen af det belgiske formandskab burde EU kunne erklære sig klar til at løse internationale kriser, hvilket kort og godt betyder, at den vil være parat til at klare humanitære opgaver, evakueringsopgaver og fredsbevarende opgaver med henblik på at stabilisere konfliktramte regioner.
Ud over at forsvare sine økonomiske og kommercielle interesser skal Europa også sørge for at forsvare sine værdier gennem konkrete aktioner. Europa må ikke forholde sig passiv over for intolerance. Frihed, fremskridt og lighed er kun tænkeligt i en fredelig kontekst. Europa eksisterer takket være fred. Jeg vil endda gå så langt som til at sige, at Europa er freden.
Forsoning af tidligere fjender og forskellige landes forening ved hjælp af fredelige midler er en politisk fornyelse, der tjener som eksempler for tredjelandene. Der er en grund til, at man ofte taler om nødvendigheden af at europæisere Balkan. Denne proces er i øvrigt i gang.
Således har jeg med få ord beskrevet de værdier, som vores enestående europæiske projekt bygger på. Hvis man undersøger disse værdier nærmere, vil man opdage sin egen europæiske identitet.
De værdier, som den europæiske konstruktion er baseret på, er universelle. For at forsvare disse værdier skal vi tilstræbe sammenhæng og gennemskuelighed. Jeg foreslår, at vi ser nærmere på den måde, som Unionen fastsætter, organiserer og evaluerer dialogen om menneskerettighederne med tredjelande på. Vi skal endvidere sætte alt ind på at forstærke sammenhængen mellem vores initiativer, holdninger og optræden. Kun en stærk Union kan overbevise det internationale samfund om at fortsætte den verdensomspændende udvidelse af de bestående internationale instrumenter. Vi skal desuden behandle Rådets forslag om at undersøge, om der kan udarbejdes en fælles strategi om menneskerettigheder.
At forsvare de universelle værdier bedre betyder også, at der inden for de kompetente organisationer skal arbejdes så tæt som muligt sammen med tredjelande. I de internationale fora såsom FN, OSCE og Europarådet skal Unionen protestere imod systematiske og organiserede krænkelser af de mest grundlæggende menneskerettigheder. I EU koordineres de af Unionen forsvarede holdninger nært, men denne koordination kan forbedres. Med hensyn til det nye Udvalg om Menneskerettigheder for 2002, skal vi føre permanent samråd med vores traditionelle partnere.
På den tredje verdenskonference om bekæmpelse af racisme, som finder sted om kort tid i Durban, kan vi for første gang bevise, hvor enige vi er. Som rådsformand vil jeg gøre alt for, at EU bidrager aktivt til, at konferencen bliver en succes. Vi må ikke lade denne enestående mulighed glippe. Tragiske misforhold såsom slaveri, menneskehandel eller kolonialisme skal fordømmes klart. Vi skal tage ved lære, så sådanne tragedier ikke gentager sig. Derfor slår EU til lyd for, at det handlingsprogram, som skal vedtages i Durban, tilpasses foranstaltninger for en målrettet bekæmpelse af racisme.
Gennem en sammenhængende og målrettet optræden skal vi overbevise alle stater om uden forbehold at ratificere og helt anvende konventionen om afskaffelse af alle former for diskrimination imod kvinder. Vi skal tilstræbe, at de principper, der er anerkendt på det område, anvendes overalt i verden, og at staterne overholder deres forpligtelser.
FN's særlige møde om barnets rettigheder i september i New York er en ekstra mulighed for Unionen til at gøre sine værdier gældende. Det særlige møde finder sted lige efter verdenstopmødet for børn, som er grundlaget for konventionen om barnets rettigheder. I den henseende skal EU-landene iværksætte alt for at ratificere de to seneste protokoller om barnets rettigheder hurtigst muligt. Det drejer sig om en protokol om børn i væbnede konflikter og en protokol om seksuelt misbrug af børn.
En sammenhængende optræden fra Unionens side er en absolut nødvendighed, især når det skal undersøges, om lande, som modtager ulandshjælp, respekterer menneskerettighederne. En politik, som er baseret på menneskerettighederne, kræver en streng fremgangsmåde. Vi skal imidlertid være tålmodige og fleksible samt tage hensyn til landets politiske og økonomiske kontekst, for hvem straffer vi, hvis vi er meget nøjeregnende med anvendelsen af klausulen om respekt for menneskerettighederne og derved sætter vigtige ting såsom sundhed, undervisning, transport, retsstaten og den forvaltningsmæssige organisation eller revisionen af domstolene på spil?
Til de værdier, som Unionen forsvarer inden for rammerne af politikken om menneskerettigheder, hører en værdi, som vi jævnligt forsvarer, nemlig afskaffelse af dødsstraffen. Denne værdi skal anvendes i alle demokratier. Den form for straf er utålelig og uacceptabel, fordi den krænker den vigtigste rettighed, retten til livet. Afskaffelsen af dødsstraffen indgår i De 15's adfærdsretningslinjer, som Belgien helt sikkert vil tage vare på. Dødsstraffen må under ingen omstændigheder pålægges mindreårige på gerningstidspunktet, gravide kvinder eller psykisk handicappede. Under vores formandskab vil vi sørge for, at dette emne systematisk er med i den politiske dialog, som vi fører med tredjelandene.
(FR) Det tredje og sidste emne, jeg vil komme ind på, omhandler straffrihed. Begivenhederne viser, at der sker en hurtig udvikling med hensyn til straffrihed. Vi kan ikke påstå, at vi forsvarer værdier som demokrati, frihed, lighed eller retfærdighed, samtidig med at vi stadfæster retten til straffrihed. Det har de demokratiske lande forstået, og den internationale lovgivning har gennemgået en bemærkelsesværdig udvikling, navnlig med hensyn til bekæmpelse af alvorlige overtrædelser af den internationale humanitære lovgivning.
FN's Sikkerhedsråds oprettelse af internationale tribunaler, der skal dømme i de forbrydelser, der er begået i det tidligere Jugoslavien og i Rwanda, er den første afgørende etape mod udøvelse af retfærdighed i det internationale samfunds navn.
Indførelsen på mellemlangt sigt af en international domstol er nu mulig. Domstolens statut blev vedtaget i Rom 1998 som en konvention. Alle EU-lande har allerede underskrevet den, og otte har ratificeret den. Det er op til EU at overbevise sine partnere, så man når op på 60 deltagende lande, der gør det muligt for den internationale domstol at træde i kraft.
Domstolen skal dømme i tilfælde af krigsforbrydelser, forbrydelser mod menneskeheden og folkedrab. Den vil være resultatet af en balance mellem universelle kompetencer og staternes suverænitet. Domstolen vil således være subsidiær i forhold til de nationale instanser, hvilket er en væsentlig faktor, fordi argumentet om, at staterne skulle være berøvet deres forrettigheder, således ikke holder og ikke kan retfærdiggøre tilbageholdenhed eller tøven i forbindelse med underskrivning og ratificering af konventionen.
Hvis bekæmpelsen af straffrihed skal være effektiv, er det en forudsætning, at staterne nægter at tjene som gemmesteder for de ansvarlige for krigsforbrydelser, forbrydelser mod menneskeheden og folkedrab.
At bekæmpe straffrihed forudsætter altså et aktivt og reelt engagement fra staterne. Det er ikke tilstrækkeligt at vælte ansvaret over på det, man kalder "det internationale samfund". Det er denne tankegang, der lå bag, da man for nogle uger siden indledte "Rwanda-processen" i Bruxelles.
Mine damer og herrer, i dag er en del af offentligheden skeptisk over for den europæiske konstruktion. Se blot resultatet af folkeafstemningen i Irland. Kun erklærede tilhængere af Europa går tilsyneladende helhjertet ind for det europæiske spørgsmål. De vinder frem, mens andre hjemsøges af tvivlen. Eliterne er ofte uklare, og borgerne bliver mere og mere mistænksomme. Ødelæggelsen af den økonomiske konjunktion og den frygt, der er forbundet med udvidelsen, mangedobler risiciene for, at et projekt, som ikke alle har taget rigtigt mål af, vil mislykkes. For mit vedkommende nægter jeg at give efter for pessimisme. Som Bronislaw Geremek siger, kan det irske nej medføre en sund opvågnen.
Det vil lykkes os at gøre borgerne interesseret i Europa, gøre dem entusiastiske over for et ambitiøst projekt og overbevise dem om de fordele, de får ud af det, hvis vi minder dem om Europas indre værdier. Vi bør måske forklare bedre, at Europa er frihed, fremskridt og lighed, at der uden Europa næppe ville herske den fred, som vi har det enorme privilegium at leve i. Måske vil borgerne så ende med at kræve mere Europa. Det er vores pligt som politiske ledere ustandseligt at minde om de humanistiske værdier, som vores europæiske model hviler på. De grundlæggende rettigheder har gjort det muligt for os at overkomme vores forskelle og vores fordomme.
Den europæiske menneskerettighedspolitik, men også den europæiske politik mere generelt, skal afspejle disse vigtige fælles værdier. I en verden, der bliver mere og mere global, er det vigtigt at forsvare grundlaget for vores identitet, fordi det efter min mening er en betydningsfuld del af det svar, der skal gives på borgernes usikkerhed.
(Bifald)

Patten
Hr. formand, må jeg begynde med at komplimentere hr. Wuori for en stimulerende og koncentreret betænkning, som har fået tilslutning fra næsten hele Parlamentet. Jeg var også glad for at høre ministerens indlæg. Parlamentet kender hans personlige engagement i udvidelsen og beskyttelsen af menneskerettighederne.
I året siden Parlamentets sidste betænkning om menneskerettighederne er der flere gange sket nye udviklinger med hensyn til institutionerne og politikken. Reformen af bistand til tredjelande har slået rod, og EuropeAid forsøger at håndtere den lavine af svar på de to nylige opfordringer til forslag om menneskerettigheder, ca. 1.400 forslag til et samlet beløb af 1,6 milliarder euro. Chartret om grundlæggende rettigheder er højtideligt sat i kraft, og det er et vigtigt element i EU's bestræbelser på at sikre sammenhæng mellem den interne og den eksterne menneskerettighedspolitik. Vedtagelsen af Rådets retningslinjer om tortur har skabt en klar ramme om politik og initiativer på dette område, og meddelelsen om menneskerettigheder og demokratisering, som har været længe undervejs, men som er slået stærkt igennem, blev vedtaget den 8. maj og formulerer en klar strategi på kort og mellemlangt sigt. Vi har nu fokus på gennemførelsen af forslagene i den.
Det fremgår klart af hr. Wuoris betænkning, at Parlamentet og Kommissionen tænker ens, når det gælder menneskerettighederne. Det er min første mulighed for at forelægge meddelelsen for Parlamentet ved et plenarmøde. Meget kort sagt er formålet med denne meddelelse at fremme en sammenhængende og konsekvent menneskerettighedspolitik for EU's forbindelser med tredjelande, at få mest muligt ud af den indflydelse, som den politiske dialog, handel og bistand giver, og at formulere en mere strategisk og fokuseret tilgang til det europæiske initiativ og for demokrati og menneskerettigheder.
Der er flere af de punkter, der rejses i hr. Wuoris betænkning, der passer sammen med punkter i vores egen meddelelse. F.eks. gør vi det klart, at Parlamentet vil blive spurgt til råds om planlægningen af det europæiske initiativ for demokrati og menneskerettigheder for 2002 og de følgende år. Med hensyn til rapportering og evaluering har Kommissionen lovet at offentliggøre regelmæssige rapporter om de aktiviteter, vi finansierer. Den sidste rapport blev udsendt den 22. maj, og den giver en grundig analyse af de projekter, der støttes under budgettet for 2000.
Som det klart fremgår af det ærede medlems betænkning, er støtte til menneskerettighederne et helt uundværligt element i forebyggelsen af konflikter. Meddelelsen om forebyggelse af konflikter, som blev udsendt i april, bekræfter, at Kommissionen prioriterer udviklingen af Unionens kapacitet meget højt. En mere systematisk brug af landestrategipapirer vil hjælpe med til at sikre en overbevisende brug af Fællesskabets instrumenter til at tage fat både på de tilgrundliggende årsager til konflikten og andre problemer vedrørende menneskerettighederne. Hvad angår den hurtige reaktionsmekanisme, vil Kommissionen, når tiden er inde, give Parlamentet en evaluering af de initiativer, der er taget.
Det centrale tema i det ærede medlems betænkning, ytringsfriheden, berøres også i meddelelsen, der gør det klart, at dette vil falde ind under det første af de fire prioriterede områder for det europæiske initiativ for demokrati og menneskerettigheder for 2002 og derefter, og at dette tema virkelig er af afgørende betydning. Retten til give udtryk for sine meninger uden frygt for konsekvenser er, for at låne et udtryk fra den store engelske dommer lord Devlin, "A lamp that shows that freedom lives" (en lampe, der viser, at friheden lever). Når statslige myndigheder begynder at lukke aviser og at chikanere og fængsle journalister, er det et sikkert tegn på, at menneskerettighederne og friheden er ved at smuldre.
EU gør sin opfattelse af dette emne helt klar i sine kontakter med tredjelande og i internationale fora såsom FN's Menneskerettighedskomité. Desuden støttes denne retorik af noget mere konkret. Alene under det europæiske menneskerettighedsinitiativ blev der i 2000 afsat 5,4 millioner euro som støtte til ytringsfrihed, pressefrihed og beskyttelse og uddannelse af journalister. Et stort projekt i Afrika og Asien, som drives af organisationen Rapporteurs Sans Frontières, er et godt eksempel. Man kombinerer fremskaffelse af fakta vedrørende fængslede journalister med praktisk bistand til dem og deres familie med uddannelse og mediekampagner.
Jeg vil nu gerne gå over til at se på en anden tråd, der løber gennem det ærede medlems betænkning, nemlig forholdet mellem vores to institutioner. Parlamentet har holdt en høj profil med hensyn til menneskerettighederne. Som jeg nævnte, da jeg forelagde meddelelsen for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik den 15. maj, var Parlamentets betænkninger og beslutningsforslag om Kommissionens hidtidige resultater på menneskerettighedsområdet til stor nytte under udarbejdelsen af meddelelsen. Kommissionen er ivrig efter at styrke sin dialog med Parlamentet om menneskerettigheder, og dette afspejler sig i de drøftelser, der vil finde sted om fastlæggelsen af programmet for det europæiske initiativ i 2002. I samarbejde med formandskabet vil Kommissionen også forsøge at sikre, at man ved planlægningen og placeringen af diskussionsforummet for menneskerettighederne med ngo'er og andre fuldt ud tager højde for behovet for systematisk deltagelse af medlemmer af Parlamentet. Desuden vil vi gerne forøge dette forums potentiale. Vi vil begynde med at evaluere det, der er sket indtil nu, i samarbejde med Parlamentet, Rådet og ngo'erne.
Med hensyn til menneskerettighedsbestemmelserne har jeg noteret mig Parlamentets bekymring over mangelen på bestemmelser om implementering af suspension i mange aftaler. Som vi ved, indeholder den nyeste version af modelklausulen, sådan som den f.eks. findes i Cotonou-aftalen, bestemmelser om en samrådsprocedure forud for enhver suspension af en aftale. Den er helt moderne i denne forbindelse, men ændringer af eksisterende aftaler vil kræve individuel genforhandling med partnerne, hvilket utvivlsomt vil være en langvarig proces.
Ikke desto mindre er Kommissionen parat til at drøfte den fremtidige form og anvendelse af denne bestemmelse, et spørgsmål, som jeg rejste ved det uformelle udenrigsministermøde i sidste måned, og den vil fortsat lægge vægt på Parlamentets opfattelse.
Et sidste ord om politi- og sikkerhedsudstyr, noget, som Kommissionen ikke tager direkte fat på i sin rapport. Kommissionen agter, inden sommeren er forbi, at forelægge Rådet et forslag til kontrol med og, hvor det er nødvendigt, forbud mod eksport af udstyr, som kan benyttes til tortur og grusom og umenneskelig eller nedværdigende behandling. Kommissionen vil sammen med medlemsstaterne se på, om der er brug for en fællesskabsaktion med hensyn til fremstilling, fremme eller brug af den slags udstyr. Jeg ved, at det er noget, der optager medlemmerne og ngo'er såsom Amnesty International, og jeg er glad for, at vi er tæt på at tage et så betydningsfuldt skridt.
Jeg vil gerne igen komplimentere det ærede medlem for den fremragende betænkning og ser frem til at arbejde sammen med ham og Parlamentet om at gøre noget ved de bekymringer for menneskerettighederne, som vi deler.

Vitorino
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil først og fremmest takke ordføreren, hr. Cornillet, og Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender for den glimrende betænkning, der er fremlagt til godkendelse i Parlamentet i dag. Jeg vil - ligesom min kollega Chris Patten allerede har gjort det - rose Louis Michel for de forpligtelser, han har indgået som Rådets repræsentant, hvad enten det drejer sig om beskyttelse af de grundlæggende rettigheder eller Unionens udenrigs- eller indenrigspolitik. Jeg henleder navnlig Deres opmærksomhed og tanker på en særlig vigtig sætning, nemlig at "vi skal foregå med et godt eksempel snarere end at belære andre".
I år var ambitionerne i betænkningen fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender meget høje. Man må konstatere, at målet er nået. Betænkningen baseres på en rig og detaljeret begrundelse. Den er desuden forsynet med et stort antal relevante henstillinger, der vil gøre det muligt i høj grad at forbedre beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder i Unionen.
Jeg vil også gerne rose betænkningens struktur, der trofast følger strukturen i chartret om grundlæggende rettigheder. Valget af denne indgangsvinkel forekommer mig yderst hensigtsmæssigt. Det vil uden tvivl bidrage til at fremme en fælles kultur til beskyttelse af de grundlæggende rettigheder. Personligt er jeg overbevist om, at udarbejdelsen af denne betænkning med årene vil blive et prioriteret middel til en konstant og objektiv vurdering af de grundlæggende rettigheders tilstand i Unionen. En sådan vurdering er særlig nødvendig med henblik på bevarelsen og udviklingen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Vi er alle klar over det, men jeg gentager det gerne: En egentlig beskyttelse af de grundlæggende rettigheder er en betingelse for udviklingen af et område, hvor den frie bevægelighed virkelig fungerer. Vi råder i øvrigt over juridiske instrumenter til dette formål, nemlig chartret fra Nice, men også artikel 6 i traktaten om Den Europæiske Union, der henviser til den europæiske konvention om menneskerettigheder, og medlemslandenes fælles forfatningsmæssige tradition, samt i øvrigt artikel 7 i traktaten, der bliver styrket yderligere, når Nice-traktaten træder i kraft.
Vi skal altså tildele os selv midler til vores politik. Kommissionen kan kun hilse betænkningens forskellige forslag varmt velkommen, navnlig når de sigter mod at tilvejebringe tekniske værktøjer, der gør det muligt at komme med vurderinger om emnet. Kommissionen har taget de henstillinger, der er henvendt direkte til den, i betragtning. Udnævnelsen af en kommissær, der er ansvarlig for de grundlæggende rettigheder i Unionen, og iværksættelsen af politikker, der er forbundet med oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed på den ene side og på den anden side en omorganisering af de tjenestegrene, der har til opgave at kontrollere overholdelsen af chartret. Disse to henstillinger er et udtryk for en ubestridelig logik og fortjener en grundig overvejelse. Jeg kan forsikre Dem for, hr. Cornillet, mine damer og herrer, at jeg vil opmuntre til en politisk diskussion i kollegiet om disse to spørgsmål.
Med hensyn til den første henstilling har jeg allerede understreget forbindelsen mellem beskyttelse af de grundlæggende rettigheder og et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Jeg kan altså kun erklære mig enig i nødvendigheden af at indlede en overvejelse om dette emne i forbindelse med den omorganisering af kollegiet, der har været i gang siden ændringerne af Amsterdam-traktaten, og i forventning om ikrafttrædelsen af bestemmelserne fra Nice navnlig med henblik på den næste udvidelse. Jeg sidder på det rette sted til at anerkende vigtigheden og nødvendigheden af disse ændringer og den nye betænkning om de grundlæggende rettigheder, der skal udarbejdes af Unionens organer og institutioner og medlemslandene inden for rammerne af gennemførelsen af artikel 7.
Med hensyn til den anden henstilling vil jeg gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på en intern meddelelse, der blev vedtaget af Kommissionen i marts, og som krævede en streng overholdelse af chartret i alle Kommissionens aktiviteter. I særdeleshed er tjenestegrenene blevet anmodet om at sørge for, at de af Kommissionen foreslåede eller vedtagne tekster bliver genstand for en undersøgelse især i lyset af chartret. Denne undersøgelse burde stadfæstes med indførelsen af en standardbetragtning for de forslag, hvor der er en klar forbindelse til beskyttelse af de grundlæggende rettigheder. Dette fremgår i øvrigt af adskillige forslag, der for nylig er forelagt for Parlamentet og Rådet.
Jeg kan ikke tage stilling til de talrige henstillinger, der fremgår af beslutningsforslaget med hensyn til de forskellige kapitler i chartret. Personligt forekommer disse henstillinger, der for størstedelens vedkommende er henvendt til medlemsstater, mig at være inden for rækkevidde, og, som jeg sagde, de vil sandsynligvis kunne forbedre beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder i Unionen i betragtelig grad. Vi ved, at demokratiet aldrig kan blive godt nok, men man skal i høj grad forsøge at tilstræbe det perfekte. Jeg mener, at medlemslandene skal se henstillingerne i lyset af en sådan gradvis tilstræbelse. Ikke som en kritik, men som et forslag til en forbedring af beskyttelsesniveauet for de grundlæggende rettigheder i hele EU.
Kommission har ligeledes bemærket sig de henstillinger, der er fremkommet om det europæiske statsborgerskab, navnlig hvad angår punkt 122 og 123 i betænkningen. Jeg vil gerne fremhæve, at ændringen af de gældende tekster med hensyn til personers frie bevægelighed, som der henvises til i punkt 123, er genstand for et forslag fra Kommissionen, der blev fremsendt til Parlamentet og Rådet i slutningen af sidste uge.
Jeg håber, at en hurtig behandling af disse forslag, der er vigtige for at sikre en egentlig gennemførelse af fri bevægelighed og frit ophold i medlemsstaterne, vil kunne finde sted under det belgiske formandskab i henhold til proceduren med fælles beslutningstagning.
Hr. formand, mine damer og herrer, de grundlæggende rettigheder er uden tvivl et kendetegn for den europæiske politiske og sociale model, hvis værdier vi vil bevare, og ikke blot i et defensivt perspektiv, men især i et proaktivt perspektiv, idet vi erkender behovet for at tilpasse dem til en verden, der er ved at forandre sig grundlæggende.
Vi skal bygge Europas fremtid ved at placere de grundlæggende rettigheder i centrum af et vigtigt politisk kompromis og ved at påvise den menneskelige værdigheds og humanistiske visions grundlæggende rolle i det europæiske politiske projekt. Jeg håber, at den nye rolle, som de grundlæggende rettigheder spiller, samtidig vil blive nøglen til en ny begejstring blandt europæerne over Europa.

Gahler
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne starte med at rette en hjertelig tak til hr. Wuori for en god og omfattende betænkning! Som skyggeordfører for PPE-Gruppen siger jeg hjertelig tak for det gode samarbejde. Europa-Parlamentet opfatter med rette sig selv som den europæiske institution, der gang på gang blander sig i de indre anliggender i tredjelande til fordel for menneskene i disse stater på den mest resolutte måde.
Ja, vi blander os, fordi vi jo ikke betragter beskyttelsen af menneskerettigheder som et indre anliggende. Men hvad beskyttelse af menneskerettigheder angår, har enkelte begivenheder af og til også stor relevans. Den kendsgerning, at hr. Milosevic er i retten i Haag, har forstyrret mange diktatorers og autokraters nattesøvn i den forgangne uge. En sådan procedure mod en tidligere regeringsleder er klassisk præventiv menneskerettighedspolitik. Jeg kan kun råde visse magthavere til at tage sig i agt for fremtiden. De slipper ikke! Alene den jordiske retfærdighed vil indhente dem.
Der bliver jo ofte sat spørgsmålstegn ved, om sådanne betænkninger har nogen virkning. Her vil jeg gerne understrege, at når man oplever, hvordan de pågældende personer eller regeringer, der føler sig ramt, gør sig umage forud for udarbejdelsen af en sådan betænkning for at forhindre resultater, der ville være pinlige set med deres øjne, så må sådanne betænkninger åbenbart have en virkning, og det en virkning, der når ind til de pågældende landes civile samfund. I nogle tilfælde er den slags kritik jo også absolut belejlig for regeringerne. Giv dog f.eks. EU-ansøgerlandene mulighed for at træffe de nødvendige foranstaltninger på grundlag af de mangler, der påpeges i vores betænkninger.
Når jeg ser på det seneste eksempel i Rumænien, hvor vores kollega baronesse Nicholson gennem sit vanskelige arbejde har gjort opmærksom på de forfærdelige forhold på børnehjem, med børnehandel eller adoptionsmisbrug, så kommer der virkelig fart over en regering, og det i positiv forstand, og så udbedrer den manglerne. Men vi skal også holde fast i sagen, og det er også en opgave for Kommissionens delegation på stedet og vores 15 ambassader, så vi kan se, at tingene virkelig bliver realiseret.
Jeg kan også nævne Indien som eksempel. Jeg støtter udtrykkeligt hr. Haarders forslag om de urørlige og kastesystemet. Også den indiske regering er jo i princippet imod det, men jeg har indtryk af, at den burde foretage sig mere på disse punkter. Måske har den brug for en tydelig opfordring fra vores side.
Menneskerettighedsspørgsmålet er ikke et opportunitetsspørgsmål. Det bør vi altid minde alle vores regeringer om i det konkrete tilfælde. De, der af realpolitiske årsager anvender en anden målestok over for Kina, Rusland eller en part i konflikten i Mellemøsten, yder i sidste ende ingen hjælp. "Ingen forskellige målestokke", krævede kommissær Patten også af udenrigsministrene i Sverige. Jeg håber, at regeringerne tager opfordringen til sig. Jeg vil ikke se flere plagede blikke vendt mod os, når man i delegationsforhandlinger med Kina f.eks. kommer ind på dødsstraf, emnet Falun Gong eller Tibet, plagede blikke, fordi man måske frygter, at en god handel bringes i fare.
De, der kører i kane med hr. Putin, men ikke har kræfter til at protestere mod den nye ensretning af pressen i Rusland som følge af økonomiske overtagelser, gør ikke vores forbindelser til Rusland en tjeneste, og de bidrager heller ikke til at styrke landets civile samfund. Lad os sørge for, at menneskerettighedsspørgsmålet bliver en integreret, aktiv del af enhver ministertale og efterfølgende pressekonference, hvor det end måtte være nødvendigt. Så er vi som helhed politisk troværdige indadtil og udadtil.

Cashman
Må jeg for det første også komplimentere hr. Wuori for hans bredspektrede betænkning og hr. Cornillet for hans dristighed og visioner i forbindelse med udarbejdelsen af en ny procedure for den årlige betænkning om de grundlæggende rettigheder i EU, som er forbundet med dette charter.
Men i begge betænkninger er der stadig grund til bekymring og uro. Realiteten er, at mens vi taler her i Parlamentet, fortsætter krænkelserne af menneskerettighederne. Folk, der forsvarer menneskerettighederne, forsvinder. I Vietnam fortsætter f.eks. den religiøse forfølgelse, og buddhistiske munke er fortsat fængslede og under repressiv husarrest. Aung San Suu Kyi er stadig fængslet i sit hjem i Burma. Dødsstraf fuldbyrdes stadig i demokratier såsom USA. I Beograd står politiet og ser til, mens bøller overfalder bøsser og lesbiske ved deres parade kun få dage efter, at millioner af EU-dollars blev bevilget til denne region, og Milosevic blev sendt til Haag. Egypten fængsler 55 bøsser, der stadig bliver nægtet juridisk bistand og nu står til op til otte års fængsel, fordi de er bøsser. Kvinders kønsorganer bliver stadig lemlæstet, mennesker stenet ihjel og deres lemmer hugget af i lovens navn. Homoseksuelle bliver stenet ihjel, der foregår religiøs forfølgelse, og børn bliver bortført og gjort til børnesoldater, for ikke at nævne modbydelige voldtægter og terrorisme, tortur og organiserede forsvindinger - et katalog over næsten uudsigelige lidelser, som vokser år for år.
I EU bør man se nærmere på vores egne resultater med hensyn til grundlæggende rettigheder. Behandlingen af flygtninge og asylsøgere, diskrimination af homoseksuelle, som undertiden igangsættes af staten, racisme og racistiske mord og ulighed over for loven. Det samme gælder i ansøgerlandene. Det budskab, vi bør sende, er, at menneskerettighederne ikke står til forhandling. Så længe et individ eller en gruppe lider under diskrimination, har vi alle fejlet, og er vi alle skyldige.
Et undertrykkelsens hierarki bliver forlænget ved mangel på juridiske og demokratiske initiativer. Vi forsvarer nogle mindretal, men ikke andre. Vi udpeger og udskammer nogle lande, vi bliver beskyldt for at påtvinge dem vores egne normer. Men de normer, vi stræber efter og formulerer, er internationale normer, normer, hvorefter vi alle må dømmes. Det er derfor, vi må være konsekvente i gennemførelsen af menneskerettighedspolitikken og systematisk følge op på krænkelser af menneskerettighederne.
Jeg vil gerne udtrykke min anerkendelse af Cotonou-aftalen, som blev nævnt af hr. Patten. Vi må arbejde tæt sammen med FN og de særlige ordførere såvel som med ngo'erne. Vi må udvikle vores egen lokale ekspertise og sikre, at mænd, kvinder og børn, som er født lige, får deres naturlige menneskerettigheder og borgerlige rettigheder tilgodeset. Vores vigtigste våben er vores fantasi. Forestil Dem, at De bliver tortureret, lemlæstet, fængslet, stenet ihjel, fordi De er anderledes eller har en afvigende mening. Forestil Dem, at det sker mod Deres datter, Deres søn, Deres far, Deres mor, Deres bror, Deres søster. Det er kendsgerningerne, og det er grunden til, at vi må have en ny holdning. Den må vi have nu. Vi må ikke svigte dem, der håber, at vi vil gennemføre dette.

Malmström
Hr. formand, kære kommissærer, hr. formand for Rådet, at Serbiens tidligere diktator Slobodan Milosevic nu er stillet for retten i Haag, er en stor sejr for alle, der tror på menneskerettighederne og international retfærdighed. Det viser, at folkemord og etnisk udrensning ikke kan accepteres af det internationale samfund. Verden er blevet et mere usikkert sted for diktatorer. Men den er ikke blevet et mere sikkert sted for menneskerettighederne. Menneskerettighederne bliver krænket hver dag, hvert minut udsættes individer og grupper for forskellige typer af overgreb - tortur, chikanerier og undertrykkelse.
EU har i den seneste tid øget sit engagement i menneskerettigheder væsentligt, og det er tydeligt, at EU er et værdiernes fællesskab. Det kommer til udtryk internt og eksternt, både i det nye charter om grundlæggende rettigheder og i de krav, som vi stiller til ansøgerlandene. EU står samlet i kritikken af dødsstraf, ligegyldigt om det er i diktaturer som Kina, Irak og Saudi-Arabien eller i demokratier som USA. Samordningen mellem EU-institutionerne og mellem EU og medlemslandene kan dog stadig blive bedre.
I dette års betænkning om menneskerettighedssituationen i verden vælger hr. Wuori først og fremmest at pege på ytringsfriheden. Intet demokrati kan fungere, hvis der ikke er en fri og uafhængig debat, hvis ikke journalister kan føle sig trygge, og borgerne kan udtrykke deres meninger. Men sådan er det ikke alle steder. Journalister bliver slået ihjel, truet og chikaneret. Situationen er særlig bekymrende i Iran, Hviderusland, Kina, Colombia og Cuba, men også udviklingen i Rusland giver anledning til bekymring.
I flere lande forsøger regimerne at forhindre eller begrænse borgernes adgang til internettet ved at censurere eller lukke hjemmesider. Disse regimer gør det, fordi de ved, at det på grund af internettet bliver stadig sværere at undertrykke befolkningen. Internettet er således et vigtigt våben i bestræbelserne på at skabe en bedre verden.
Hr. formand, liberalister i hele verden er gået og går fortsat på barrikaderne for at kæmpe for ytringsfrihed og menneskerettigheder overalt og for alle. Det vil vi fortsætte med. Min gruppe vil gerne takke hr. Wuori for en særdeles god betænkning og det belgiske formandskab for det engagement, det tidligere udviste for menneskerettighederne.

Frassoni
Hr. formand, Europa-Parlamentets rolle i en sag som den om personrettigheder er traditionelt at være det internationale samfunds vågne øje og en ansporing for Unionens institutioner. Mange mener, at dette er fuldstændigt nytteløst, men jeg tror, de tager fejl. Vi kan i dag gøre mere, end vi kunne i går og sikkert mindre end i morgen, og det er da vigtigt. Lidt ligesom det er tilfældet med den bæredygtige udvikling, skal respekten for de individuelle rettigheder på struktureret vis og i overensstemmelse med en egentlig strategi blive en integreret del af Unionens udenrigspolitik både i de økonomiske og de politiske relationer. Dette er endnu ikke tilfældet, som ordføreren, hr. Wuori, understreger, men det går fremad. I øvrigt glæder jeg mig over det gode samarbejde, som hr. Wuori har formået at indlede med ngo'erne i forbindelse med menneskerettighederne.
For at Europa på troværdig vis kan udvikle sig som en union, der baserer sine handlinger på respekten for menneskerettighederne og en solidarisk og bæredygtig økonomisk udvikling, må vi gå bort fra enhver form for hykleri og tvetydighed. I de politiske og økonomiske forbindelser med lande som Kina, Rusland, men også Saudi-Arabien, USA og mange andre lande må vi virkelig udtrykke os klart. Man kan ikke ignorere det faktum, at man i disse lande henretter fanger og massakrerer civile borgere, hvis eneste fejl har været at tilhøre et politisk eller etnisk mindretal, man forhindrer kvinderne i at leve frit, og man udøver vilkårlig tortur. Hr. Patten har talt om disse aspekter, og jeg håber, at hans ord snart vil blive fulgt op af handlinger.
Hr. Michel giver os forsikringer for de næste seks måneder og videre fremover, håber jeg. Jeg vil gerne stille ham et meget direkte spørgsmål. Vil Belgien inden for rammerne af FN's generalforsamling fremsætte et europæisk initiativ, der sigter mod en vedtagelse af en resolution om et stop for henrettelser? Som De ved, gjorde det finske formandskab allerede et første forsøg i 1999, men det mislykkedes. Hvad vil De gøre i denne forbindelse, hr. Michel?

Marset Campos
Mange tak, hr. formand. Jeg vil indlede med at sige, at GUE/NGL-Gruppen går ind for de to betænkninger af hr. Wuori og hr. Cornillet. De er begge to gennemarbejdede. Jeg har været vidne til, at hr. Cornillet har rejst rundt i Spanien for at undersøge indvandrernes forhold netop det år, hvor begivenhederne i El Ejido fandt sted, og jeg kan bevidne hans bekymring. Og hr. Wuori har udmærket sig ved at udarbejde en meget fuldendt betænkning, som vi alle har haft indflydelse på, og jeg mener, at Udvalget om Udenrigsanliggender kan være stolt.
Jeg takker ligeledes for indlæggene fra de to kommissærer, hr. Patten og hr. Vitorino, og fra formanden for Rådet, hr. Michel, for de bidrager til, at Europa kan blive det, der naturligt refereres til, når det drejer sig om garanti for menneskerettighederne i verden.
Det er vigtigt at påpege det forhold, for hidtil har det syntes, som om kun USA repræsenterer denne garanti, når det efter min mening er det stik modsatte, der sker. Europas kulturelle, historiske og sociale arv, de fire generationer med menneskerettigheder, som siden Den Franske Revolution er blevet en del af den europæiske historie, og ligeledes den succes, vi har haft med opbygningen af EU, er en garanti for den enestående privilegerede rolle, som EU kan spille i resten af verden. Det er imidlertid ikke til hinder for at mene, at vi har et fælles historisk ansvar for den triste situation, som menneskerettighederne befinder sig i på de tre kontinenter. For netop vores tilstedeværelse på dem er en af årsagerne til disse befolkningers vanskeligheder med at få menneskerettighederne overholdt.
Jeg mener, at det er umagen værd, at EU opretter menneskerettighedsobservatorier på alle tre kontinenter, at de opretholder forbindelser med ngo'erne og med FN's lignende instrumenter, så de årlige betænkninger fra Parlamentet til Kommissionen og Rådet kan føre til en forbedring af vores indsats. Vi må ikke blive overraskede over, at nogle af vores multinationale selskaber (hvilket jeg har kunnet konstatere i Colombia, og som det sker i Afrika og Asien) finansierer paramilitære grupper, som krænker menneskerettighederne direkte. Det er vores ansvar, at disse forhold afklares, så menneskerettighederne kan genindføres.
Endelig vil jeg sige, at det i EU selv, som hr. Cornillet så rigtigt har sagt, er nødvendigt at foregå med et godt eksempel i stedet for at belære, og i den anledning har vi mulighed for at begynde med indvandrerne, der er et af Europas hængepartier. Vi kan ikke sige, at der er brug for 70 millioner indvandrere, for at vores økonomi kan forbedres, og samtidig udsætte dem for forskelsbehandling.
Derfor er det vigtigt, at vi støtter disse betænkninger.

Angelilli
Hr. formand, først vil jeg gerne takke hr. Cornillet for det arbejde, han har udført, når det gælder situationen for de grundlæggende rettigheder i EU. Der er tale om en detaljeret og velafbalanceret betænkning, som virkelig kan give de enkelte medlemsstater et konstruktivt skub i den rigtige retning, så princippet om retfærdighed og beskyttelse af de europæiske borgeres grundlæggende og ukrænkelige rettigheder får et stadig mere konkret og reelt indhold.
Denne betænkning kan give os stof til eftertanke og lejlighed til at gøre foreløbig status over situationen efter den nylige vedtagelse af chartret om grundlæggende rettigheder, som ganske vist kun er det første skridt, men som alligevel er så vigtigt i forbindelse med Europas forening. Europa skal nemlig ikke kun være et finansielt og økonomisk fællesskab, men også et fællesskab af rettigheder og muligheder for alle europæiske borgere, og der skal særligt tages hensyn til dem, som har sværest ved at få disse rettigheder overholdt. Her tænker jeg f.eks. på børnene, de udstødte og samfundets fattigste.
Selv om jeg er enig i betænkningens indfaldsvinkel, vil jeg gerne komme med et par kritiske bemærkninger. Med hensyn til punktet om ikke-ægteskabelige forhold er det efter min mening uacceptabelt at ønske en juridisk ligestilling af ægteskaber mellem personer af modsat køn og de partnerskaber, der reelt indgås af samlevere af samme køn. Ingen må naturligvis diskrimineres på grund af deres seksuelle orientering, men set ud fra et juridisk og socialt synspunkt er det nødvendigt at beskytte den traditionelle ægteskabelige union, som er den grundlæggende samfundskerne. Der skal lægges særlig vægt på muligheden for kunstig befrugtning og adoption af børn, og det er udelukkende de naturlige familier, som skal have denne mulighed. Alt dette er netop for at beskytte børnene, eftersom man alt for ofte glemmer, at de grundlæggende rettigheder ikke bare er de voksnes privilegium, men også og ikke mindst børnenes.
Jeg vil dog gerne minde Parlamentet om det spørgsmål, der vedrører de mandlige arvinger af huset Savoyen, som i et EU med frihed, retfærdighed og fri bevægelighed ikke må rejse til Italien og ikke har måttet dette i over 50 år. Det ville være hensigtsmæssigt, at Parlamentet bidrog til at løse dette spørgsmål.

Borghezio
Hr. formand, kære kolleger, i forslaget til beslutning om menneskerettighederne i verden mangler der et vigtigt punkt, nemlig princippet om befolkningernes selvstyre. Vi indbyggere fra Posletten er af den opfattelse, at dette er en alvorlig udeladelse, for der er ingen tvivl om, at nægtelsen af denne rettighed - eller under alle omstændigheder den manglende vilje til at understrege den - er en af de størst mulige krænkelser af menneskerettighederne. Tænk blot på det, der sker med Palæstina i disse uger og i disse måneder. Det er en sand hverdagstragedie for princippet om selvstyre, som EU i højere grad burde gøre opmærksom på i sine betænkninger om menneskerettighederne.
Nogle af de lande, der banker på EU's dør, var i øvrigt statsløse indtil for kort tid siden. I dag - og navnlig efter Sovjetunionens opløsning - skal vi huske, at det er frie og uafhængige stater. Hvordan kan EU nu udsætte disse lande for en undersøgelse af, hvorvidt de overholder menneskerettighederne, når vi undlader at slå beskyttelsen af dette princip - nemlig princippet om selvstyre - kraftigt fast i vores betænkninger, et princip, som disse landes befolkninger blev nægtet i flere årtier?
Den del, der drejer sig om beskyttelsen af de kulturelle rettigheder, er desuden helt utilstrækkelig, hvis man da ikke kan kalde den ikke-eksisterende. F.eks. kan man ikke anse det for at være fuldt ud effektivt at sikre retten til beskyttelse af ens eget sprog eller religion, hvis denne beskyttelse udelukkende gives i form af en beskyttelse af den enkeltes frihed til at tale det pågældende sprog eller praktisere den pågældende religion. Hvis man skal have en reel frihed til at tale sit eget sprog, er det nødvendigt at sikre, at de nye generationer uddannes i denne kulturelle sammenhæng, og at det pågældende mindretals traditioner og historie bliver anerkendt i skolernes undervisningsprogrammer. Hos os på Posletten er det f.eks. således, at de, der har piemontesisk som modersmål - og det har jeg selv - eller venetiansk som modersmål, ikke har ret til at modtage undervisning heri i skolen, eftersom disse sprog - piemontesisk og venetiansk - er blevet udelukket.
Endelig vil jeg gerne gøre opmærksom på, at man i punkt 93 har udeladt et væsentligt spørgsmål, nemlig handlen med menneskelige organer, som kaster skam over ...
(Formanden afbrød taleren)

Belder
Hr. formand, under denne forhandling under ét står overholdelsen af menneskerettighederne i og uden for Unionen centralt. Det har fået mig til at tænke på konceptet menneskerettigheder. Mere end nogensinde før står dette emne højt på dagsordenen, hvilket er helt rigtigt, fordi der stadigvæk er tale om alvorlige krænkelser. Men ud fra min kristelige livsopfattelse vil jeg gerne understrege, at menneskerettighederne ikke er hævet over alle normer. Det drejer sig i forbindelse med overholdelsen af menneskerettighederne om beskyttende regler for menneskets liv i overensstemmelse med den hensigt, som Gud har med det liv.
I Wuori-betænkningen behandles dette koncept på en reel måde. Den begrænser sig til de mest grundlæggende menneskerettigheder. Spørgsmålet er imidlertid, hvordan EU med sine begrænsede finansielle og diplomatiske midler kan kontrollere overholdelsen heraf. Unionens politik skal være i overensstemmelse med medlemsstaternes egne muligheder. Det eneste pres, som EU kan udøve gennem menneskerettighedsklausuler i konventioner og aftaler, undergraves i betænkningen, idet der slås til lyd for en fleksibel anvendelse. Vi er tilhængere af den kritiske dialog, men fleksibilitet må ikke blive normen for vores politik.
Endelig, hr. formand, har jeg en kommentar til Cornillet-betænkningen. Som sagt er jeg tilhænger af en god overholdelse af menneskerettighederne. Jeg mener imidlertid ikke, at EU har kompetence til at beskæftige sig så detaljeret med overholdelsen i medlemsstaterne. Jeg savner endvidere forskellen mellem menneskerettigheder og staternes politiske målsætninger. Et alt for fanatisk forsvar af statsoptræden i menneskerettighedsspørgsmål kan ganske enkelt føre til en begrænsning af de borgerlige rettigheder.
Jeg vil behandle punkt 82-84 i Cornillet-betænkningen særskilt. Jeg betragter ægteskabet som en enestående gave fra Skaberen. Marginalisering heraf gennem introduktion af alternative samlivsformer skader samfundet meget. I mit eget land tilhører jeg i den forbindelse et mindretal. Ikke desto mindre fastholder jeg den gode bibelske holdning til ægteskabet som et varigt forhold mellem mand og kvinde. Jeg håber inderligt, at den nederlandske regering tager sine beslutninger op til revision. Jeg anmoder EU-medlemsstaterne om ikke at lytte til opfordringen om at følge Nederlandenes eksempel.
Forsøget i ændringsforslag 24 på at henlede opmærksomheden på terminalpatienters stilling er i sig selv prisværdigt, men udfyldes forkert. Derfor har jeg anmodet om opdelt afstemning om det ændringsforslag.

Pirker
Hr. formand, kære kommissærer, jeg vil gerne indlede med at lykønske hr. Cornillet hjerteligt som ordfører, fordi hans betænkning udgør et fremskridt, et strukturelt fremskridt, idet han giver os mulighed for hvert år at undersøge, om vi rent faktisk opfylder kravene i EU's charter om grundlæggende rettigheder. Men fremskridtet er som alle andre år blevet bremset af diverse afstemninger, af ændringsforslag, hvor man igen har forsøgt at indlemme politiske ideologier i betænkningen, der egentlig ikke hører hjemme dér, politiske ideologier, som man måske ikke kan realisere hjemme, og som også er i modstrid med nærhedsprincippet. De hører ikke hjemme her.
Jeg er modstander af enhver diskrimination, og jeg vil gerne forklare det med et par eksempler. Jeg er modstander af enhver diskrimination af homoseksualitet, men er modstander af de forsøg af politisk art, man har foretaget igen i betænkningen, på at fremstille homoseksuelt ægteskab som den absolutte normalitet og kræve samme rettigheder herfor som for det i dag stadig absolut normale ægteskab mellem partnere af forskelligt køn. At ægteskab mellem personer af forskelligt køn, der jo er kimen til samfundet, er det normale, det er også fint sådant, kære hr. og fru partifælle, som man ville sige i Berlin i dag.
Jeg er også modstander af forsøgene på at give alle ikke-unionsborgere samme valgret, aktiv såvel som passiv, som unionsborgere. Det ville være enestående på vores planet, og det ville også være en diskrimination af unionsborgerne. Jeg er modstander af forsøgene på at give familiesammenføringen en anden funktion og lade den blive det eneste indvandringsinstrument, idet familiebegrebet udvides til en stor, uoverskuelig gruppe. Det er uacceptabelt, fordi det fratager medlemsstaterne deres ret til at afgøre, hvilken og hvor stor arbejdskraft de ønsker at optage og kan optage. Kernefamilien, ja, men hele slægten, nej.
De eksempler, jeg har givet, og andre politiske krav får ikke vores støtte, men det gør betænkningen af vores værdsatte ordfører hr. Cornillet.

Swiebel
Hr. formand, som skyggeordfører for min gruppe i forbindelse med hr. Cornillets betænkning, som jeg i øvrigt gerne vil lykønske med resultatet af hans arbejde, koncentrerer jeg mig om spørgsmålet om respekten for menneskerettighederne i EU-landene.
Når man ser på de foreliggende oplysninger, er der to iøjnefaldende problemkomplekser. For det første er der også denne gang mange beretninger om embedsmænds dårlige opførsel, herunder politifunktionærer, fængselspersonale, sikkerhedstjenester samt funktionærer, som er beskæftiget med behandlingen af asylansøgere.
For det andet er der en række påfaldende meddelelser om former for ulige behandling og forskelsbehandling, især af personer, som tilhører såkaldte "svage" grupper i samfundet. Racistisk vold imod udlændinge er det mest synlige tegn på dette fænomen, men det drejer sig ligeså vel om kvindehandel, forskelsbehandling på arbejdspladsen for ikke at tale om homoseksuelle, for det har jeg i øjeblikket fået nok af.
Desværre tales der under forberedelserne i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder ikke eller nærmest ikke om denne indholdsmæssige side af menneskerettighedsproblematikken i EU. Man fokuserer på den måde, som menneskerettighedsbetænkningerne skal udarbejdes på i Parlamentet i fremtiden.
Jeg har stor respekt for hr. Cornillets indsats og udholdenhed, men jeg mener alligevel, at midlet skyder forbi målet. Diskussionen om opsætningen og organisationen af dette arbejde i fremtiden har kostet meget tid og energi og har været under for stort pres. Man var lige ved at opnå et kompromis, men elementer gik tabt, og nu må vi håbe, at alt ender godt ved hjælp af ændringsforslagene. En række aspekter i diskussionen er endnu ikke helt uddebatteret, og derfor vil jeg gerne behandle et par af dem på ny.
For det første valget af EU's charter om grundlæggende rettigheder som grundlag for betænkningen. Dette valg, i sig selv indlysende, må imidlertid ikke blive en spændetrøje. Diskussionen om menneskerettighedernes rækkevidde og begrebet menneskerettigheder er hele tiden i bevægelse. Menneskerettigheder er også et spørgsmål om levende ret. Vi må desuden ikke glemme, at medlemsstaterne også er bundet af Europarådets, FN's og de specialiserede organers menneskerettighedskonventioner. De resultater, som de organer, der fører tilsyn med konventionerne, har fundet frem til, burde i øvrigt spille en meget større rolle i Parlamentets forhandlinger.
For det andet spørgsmålet om, hvem der gør hvad. I Parlamentet beskæftiger to udvalg sig med dette spørgsmål, nemlig Udenrigsudvalget og Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder. Der er mange overlapninger, både i konklusionerne og tematikken, og der udføres meget overflødigt og dobbelt arbejde, og der eksisterer simpel konkurrence om mennesker og midler. Det kræver, at Parlamentets kompetente organer griber ind for bedre at tilpasse udvalgene til hinanden.
Mit tredje spørgsmål lyder: Hvor skal de EU-lande, som har problemer med overholdelsen af de grundlæggende rettigheder, nævnes? Efter kontrolmekanismens art er det eneste passende svar efter min mening: i beslutningerne, og ikke gemt væk i bemærkningerne, sådan som det var ordførerens oprindelige hensigt. Det er i strid med, at Parlamentet hver måned revser tredjelandene i forbindelse med krænkelser af menneskerettighederne.

Haarder
Hr. formand, det var fru Malmström og mig, der skrev betænkningerne om menneskerettighederne sidste år. Vi er glade for, at linjen deri er videreført i de betænkninger, vi behandler i dag. Vi liberale støtter hr. Cornillets ønske om, at det nye charter om menneskerettigheder skal være en model og et relevanskriterium for Europa-Parlamentets arbejde med menneskerettighederne. Vi kan som vagthunde derved nyttiggøre chartret endnu, før det får formel status, og vi kan samtidig få et tiltrængt middel til at imødegå den udvanding af menneskerettighedsbegrebet, som truer med at gøre menneskerettighederne til alting og ingenting. Der har jo været en tendens i Europa-Parlamentet til at gøre alle mulige emner fra partiprogrammerne til spørgsmål om menneskerettigheder. Det sker i den bedste mening, men det skader menneskerettighederne, fordi det får borgere, som er uenige på et eller andet punkt til at sige: "Hvis det er menneskerettigheder, så er vi imod menneskerettighederne".
Hele Østrig-sagen gjorde stor skade, fordi den drejede sig om meninger og formodninger. Hvis den i stedet havde drejet sig om konkrete brud på chartret for menneskerettigheder, så havde der været stor sympati for aktionen. Derfor skal vi her i Parlamentet sætte chartret i centrum. Vi skal være vagthunde for det. Vi skal bruge det imod udvanding fra velmenende godhedsapostle. Og derfor stemmer vi liberale imod næsten alle ændringsforslagene. Ikke fordi vi er uenige i ændringsforslagenes hensigt, men fordi vi sætter menneskerettighederne for højt til, at vi vil være med til at bruge dem til at besmykke alle mulige synspunkter, som ikke falder ind under chartrets menneskerettighedskriterium. Men som sagt, vi støtter varmt de to betænkninger, som de står, bortset fra ganske enkelte punkter og vi takker for, at vi hermed har fået en mere velordnet behandling af menneskerettighederne for fremtiden.

MacCormick
Vi har faktisk fået forelagt to omfattende og autoritative betænkninger, som vi skylder de to forfattere tak for. Hr. Wuori sagde ved indledningen til denne forhandling, at det drejer sig om det fundamentale princip om respekt for den menneskelige personlighed i alle dens manifestationer. Chartre, konventioner og rettigheder søger at kvantificere og fastsætte nøjagtige bestemmelser for de utilstedelige former for manglende respekt og derefter at afskrække fra dem overalt.
Det bevægende afsnit om udvidelse i hr. Wuoris betænkning minder os om, at en udvidelse af anerkendelsen, gennemførelsen og opretholdelsen af menneskerettighederne på hele dette kontinent vil være både en betingelse for og en konsekvens af udvidelsen af Unionen. Hvad kunne være et mere velkomment resultat?
Hr. Cornillet har antydet, at vi ikke bør sammenholde de to dokumenter. Men det mener jeg, vi skal. Samtidig med at vi opfordrer andre uden for Unionen til at leve op til de normer for respekt for enkeltpersoner, der forekommer os at være grundlæggende, bør vi altid minde os selv om, at vi hele tiden risikerer ikke selv at leve op til disse normer.
I aftes gjorde Echelon-udvalget det klart, samtidig med at det vedtog sin betænkning, at eksisterende systemer med tilfældig opsnapning af meddelelser er et brud på folks grundlæggende ret til privatliv og fortrolighed for meddelelser mellem dem. Det må holde op. De, der gør det i Det Forenede Kongerige og også alle andre steder, må opfordres til at standse det. Der er andre områder såsom retten til hurtigt at få sin sag for en dommer, hvor andre stater ikke lever op til normerne. Vi må presse på for, at rettighederne kan blive anerkendt både inden og uden for EU.

Boudjenah
Den årlige gennemgang af menneskerettighedssituationen dels i EU og dels i verden er et lovende og nyttigt foretagende, der skal sætte fokus på Unionens politik på dette område. Det er selvfølgelig et nødvendigt foretagende med hensyn til de menneskerettighedsovertrædelser, der begås mod millioner af mænd og kvinder i alt for mange af verdens regioner. Men jeg vil blot holde mig til to præcise spørgsmål i denne forhandling.
For det første har jeg under vores diskussion tænkt på den bekymrende forværring af situationen i Tunesien. I alene de kommende fem dage vil endnu tre politiske processer forulempe tilhængerne af demokrati. Det drejer sig navnlig om journalisten Sihem Ben Sedrine, der brutalt blev anholdt, da hun landede i Tunesien, doktor Moncef Marzouki og Fathi Chamkhi, der er formand for den tunesiske afdeling af ATTAC. Europa-Parlamentet har udtrykt sig klart, og dette allerede ved gentagne lejligheder, og har protesteret imod denne utilstedelige undertrykkelse. Vi må fortsat sørge for at have effektive midler og en politisk vilje til at overholde klausulerne om menneskerettighederne i associeringsaftalerne med henblik på at lægge et pres, der går ud over blot ord.
Dette spørgsmål er især aktuelt, fordi kommissær Patten ved sit besøg i Tunis bekræftede, at Europa er opsat på i tæt samarbejde med Tunesien at give partnerskabet nye impulser. Det er ganske vist et reelt og gavnligt partnerskab for befolkningerne på begge sider af Middelhavet, men det skal baseres på anerkendelsen af ytringsfrihed, frihed til bevægelighed og meningsfrihed. Så hvornår ser vi et særligt associeringsråd med Tunesien med hensyn til disse aspekter?
Ja, menneskerettighedssituationen er forværret. Arrestationer, vold og tortur er vilkårene for de mænd og kvinder, der kæmper for menneskerettighederne, og som blot forsøger at leve og få et frit samfund til at fungere. Men denne forværring gælder ligeledes de rettigheder, der til dagligt berører alle i Unionen. Retten til et arbejde, retten til en hæderlig løn og retten til et sted at bo er essentielle rettigheder for alle europæiske borgere eller herboende udlændinge. Dette gælder også de politiske rettigheder, retten til at blive anset som en helstøbt borger og ikke som en andenrangsborger der, hvor man bor. Således bør vi langt om længe give tredjelandsborgere, der har boet i Unionen i mindst fem år, stemmeret, sådan som Europarådet har anbefalet siden 1992.
Dette krav, og jeg vil afslutte her, er særligt hastende og nødvendigt for en solidarisk Unions fremtid, når man tænker på, at flere ansøgerlande skal deltage i valgene ...
(Formanden afbrød taleren)

Segni
Hr. formand, jeg vil gerne henlede Parlamentets og Kommissionens opmærksomhed på et aspekt, der også behandles på en glimrende måde i betænkningen. Dette aspekt er så afgjort mindre dramatisk end problemerne med den fysiske krænkelse af menneskerettighederne, som vi desværre står over for, men det vedrører et kritisk punkt, som jeg endda vil kalde centralt for demokratiet i alle lande og ikke mindst - det er jeg overbevist om - for det kommende demokrati i Europas og verdens samfund. Her tænker jeg på informationsspørgsmålet og på et efter min mening centralt spørgsmål, nemlig informationens mangfoldighed, og jeg vil gerne gentage ordet mangfoldighed. På et tidspunkt, hvor dette spørgsmål bliver vigtigere og vigtigere, og i en historisk fase, hvor navnlig fjernsynet er blevet et stærkt massemedium med nogle utrolige konsekvenser for menneskehedens historie, er det at sikre informationens mangfoldighed i Europa ensbetydende med, at man sikrer grundlaget for en demokratisk fremtid. Hvis vi ikke sikrer denne mangfoldighed, bliver vores lande og vores område udsat for nogle risici. Dette spørgsmål er efter min opfattelse endnu vigtigere i betragtning af udvidelsen, for vi optager lande med nye erfaringer og lande, der mere end nogensinde har behov for nogle konkrete regler.
Sådanne konkrete regler har vi dog ikke i EU. Kommissionen gik allerede i 1990'erne i gang med at stille de første forslag til et direktiv, og Europa-Parlamentet har godkendt disse forslag flere gange, men det lader til, at det hele er gået i stå. Det lader måske snarere til, at der er et forslag i omløb, som efter min mening er farligt, nemlig at konkurrencen fra resten af verden - og navnlig fra USA - skal fremme sammenlægninger i stedet for at sikre mangfoldigheden. Hvis det forholder sig således, må jeg sige, at det er en stor fejltagelse. Demokratiet er det største gode. Jeg anmoder Parlamentet og Kommissionen om at tage dette spørgsmål op igen og om snart at nå frem til et direktiv på dette område.

Gollnisch
Hr. formand, jeg havde forberedt et indlæg, som jeg har valgt at gå bort fra efter at have hørt hr. Michel. Han er ikke længere til stede, men jeg er sikker på, at fru Neyts vil bringe ham beskeden. Dette er, hvad jeg vil sige til ham:
Føler De Dem ikke en smule forlegen, hr. Michel? De har netop talt til os om menneskerettighederne i verden. Men De repræsenterer en regering, der har fejlet juridisk ved helt vilkårligt at ville forbyde en af de største politiske grupperinger i Deres land, nemlig Den Flamske Blok, hvis ledere ikke har gjort andet end at opstille på legal vis til valget.
I Belgien er den påståede antiracisme - der er styret af en forhenværende dominikanermunk - finansieret direkte af premierministerens kabinet, og hensigten er udelukkende at give oppositionen mundkurv på. Både i og uden for Belgien sidestiller man svigagtigt nationalfølelse med fremmedhad og fremmedhad med racisme. Man taler om forfølgelse af minoriteter, men man lader etniske, offentlige eller andre minoriteter forfølge majoriteten i befolkningen.
I Belgien har okkulte lobbyer - navnlig frimurere eller homoseksuelle lobbyer - i de seneste fem år kapret magten. De politiske eller fagforeningsmæssige feodalsystemer deler staten, finanssektoren, medierne, universiteterne og domstolene mellem sig. Et parti får tildelt en anklager, et andet en dommer. Et nyt politisk parti kan ikke opstille til valgene, medmindre det indsamler underskrifter og udsætter sig for politiets skræmmekampagner.
Hr. Michel kommer til os som Molières Tartuffe. Han er lyserød og fed og med en frisk hud og højrød mund. Han burde rødme af skam eller grine som spåmændene i det gamle Rom, der ikke længere turde tro på deres egen religion ...
(Formanden afbrød taleren)

Tannock
Hr. formand, i sidste måned var vi vidner til det bemærkelsesværdige syn, at Bulgarien, et tidligere kommunistisk land, valgte det parti, der blev ledet af dets tidligere konge, Simeon II, efter at alle juridiske barrierer for hans adgang til landet var blevet fjernet, ironisk nok som indledende forberedelse til medlemskab af EU. Jeg har altid ment, at den store fordel ved udvidelsen af EU for Østeuropa er at forankre disse lande i et klima af fred, velstand og en institutionel respekt for demokratiet og de grundlæggende menneskerettigheder. Men send lige en tanke til Simeons uheldige italienske fætter, fyrst Victor Emmanuel af Savoyen og hans søn Philibert, der ikke bare formelt er blevet udelukket fra at blive valgt til offentlige embeder i deres land, som er et af de oprindelige medlemmer af EU i modsætning til Bulgarien, men som siden barndommen har næret en drøm om at få lov til at drage ind i det land, som de er borgere i både i kraft af fødsel og afstamning.
Tidligere har jeg talt med bekymring her i Parlamentet om chartret om grundlæggende rettigheder med hensyn til forsøget på at gøre dets nye kontroversielle sociale og økonomiske rettigheder bindende i modsætning til de borgerlige rettigheder og politiske rettigheder, der er indbefattede i den højt respekterede europæiske menneskerettighedskonvention af 1950. Den traktatsikrede ret i EU til fri bevægelighed og etablering nyder også almindelig støtte og bliver alligevel groft overtrådt af Italiens 13. såkaldte midlertidige konstitutionelle artikel, som i al evighed sender de mandlige efterkommere af Savoyen-slægten i eksil fra deres eget land.
Italien har ikke fået nogen undtagelse til at diskriminere på grund af køn eller fødsel med hensyn til fri bevægelighed for alle borgere bortset fra tilfælde, hvor de måtte udgøre en trussel mod den offentlige sikkerhed og sundhed. Det er virkelig latterligt, hvis Republikken Italien føler sig truet af en gammel mand og hans søn, der gerne vil hjem. Jeg opfordrer derfor igen her i Parlamentet til at vise barmhjertighed og en ikke-selektiv respekt for menneskerettighederne ved sammen med mig at støtte ændringsforslag 7, der opfordrer det italienske parlament til at opfylde den forpligtelse, Italiens sidste regering påtog sig til hurtigt at gøre ende på denne grusomme og usædvanlige situation og at få sin forfatning på linje med alle EU-borgeres ret til frit at bevæge sig rundt i Unionen. Jeg komplimenterer hr. Cornillet for hans betænkning i denne forbindelse på dette meget vanskelige område.

Díez González
Hr. formand, jeg vil indlede med at lykønske hr. Wuori, ikke bare med hans betænkning og hans anbefalinger, men også fordi han i betænkningen gør os opmærksom på alle de grusomheder, der stadig finder sted i verden. Det er en regel, at vi betinger vores støtte til tredjelande af, at de respekterer menneskerettighederne, og det skal vi naturligvis blive ved med at forlange af dem, og vi skal presse dem, indtil det sker, men så længe vi ikke forlanger det samme af de store, fortjener vi ikke at opfatte os selv som den globale vogter af menneskerettighederne.
Vi truer gang på gang USA, når de henretter et menneske, når de med loven i hånden myrder et menneske. Men derved bliver det, ved mere eller mindre overbevisende ord, men kun ord. De dødsdømmer mindreårige, folk med psykiske lidelser, negre, spanskamerikanere, kort sagt de fattigste.
I beslutningen om topmødet i Göteborg har vi igen anmodet USA om at indføre et moratorium for dødsstraf, vi har igen beklaget, at dødsstraf optræder i forbundsloven, og at 38 stater henretter borgere i lovens navn. Vi må lægge større pres på dem. Tilfælde som det med Joaquín José Martínez giver os større tiltro til de europæiske institutioners indflydelse og konkret Parlamentets. Vi skal blive ved med at kæmpe for at forsvare og udbrede den europæiske civilisations værdier. Uden frihed, uden tolerance, uden respekt for menneskerettighederne er der ikke noget. Et land kan være en stor økonomisk magt og kan desuden vække misundelse i mange andre lande på grund af dets missiler, dets magt, dets vetoret, men hvis det ikke respekterer og tilskynder til at respektere menneskerettighederne, er det et samfund uden værdier, et underudviklet samfund.
I formiddags sagde rådsformand Verhofstadt, at når Europa taler og taler med én stemme, bliver der lyttet til os. Derfor, mine damer og herrer, skal vi fortsætte med at presse på.
I går mindede Perus præsident, Alejandro Toledo, Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om, at demokratiet ikke har grænser, og at menneskerettighederne ikke har farve. De må heller ikke, mine damer og herrer, være underlagt pengenes magt.

Dybkjær
Hr. formand, jeg vil gerne takke de to ordførere for to fremragende betænkninger. Det er rigtigt, som en af talerne, fru Swiebel sagde, at de overlapper hinanden, men det synes jeg egentlig ikke gør så meget. Jeg synes, at man kan sige, at de supplerer hinanden, men frem for alt danner de jo et fantastisk godt grundlag for en videre diskussion i Europa. Hr. Michel var inde på, at der er en stor afstand mellem EU og borgerne, og nævnte det irske eksempel. Jeg kommer jo fra Danmark, og der kan man sådan set godt forstå, hvad folkeafstemningen i Irland er et udtryk for, men situationen er jo den samme i andre lande, hvor der ikke er folkeafstemninger. Jeg tror ikke, at man overhovedet havde kunnet gennemføre f.eks. den europæiske møntunion, hvis der havde været folkeafstemning i Tyskland. Den havde klart vist, at tyskerne var imod.
Så vi står i og for sig alle med det samme problem, og det understreges selvfølgelig også af, at vi i denne her forsamling og alle andre forsamlinger bliver ved med at sige, at der er meget, der skal ændres, at demokratiet har det dårligt etc.. Men vi kunne bruge de her to betænkninger til at sige, at der faktisk er noget, der er meget godt i Europa. Der er virkelig noget, der fungerer fremragende i Europa. Det er lykkedes os at formulere nogle værdisæt, som foreløbig 15 lande kan være enige om. Måske 27 lande efter udvidelsen. Hvor i verden har man præsteret det i øvrigt? Ingen andre steder. Jeg synes, det er en fantastisk god ide, at hr. Cornillet har taget chartret som udgangspunkt, for det giver egentlig en meget god målestok for, hvordan det går med udviklingen af vores rettigheder her i Europa. Jeg synes, at chartret kan bruges som en indikator for udviklingen, og hvis vi så regelmæssigt gennemgår chartret, en gang om året, ville vi kunne få en fornemmelse af udviklingen.

Schroedter
Hr. formand, Wuori-betænkningen har vist, at den politiske bekæmpelse af voldscensur skal være en fælles handling i den europæiske udenrigspolitik. Ytringsfrihed og en uafhængig presse er jo demokratiets rygrad. Derfor er det vigtigt, at disse informationer anerkendes som ytringsfrihed, som en grundlæggende forudsætning for individuelle rettigheder, for kollektive og sociale grundlæggende rettigheder. Vi kan kun gennemføre det, hvis voldscensuren afskaffes. Der er unægtelig mange journalister, der risikerer deres liv og frihed for at muliggøre retten til at informere befolkningen.
Hvad gør Unionen? Den har omfattende partnerskaber med lande, hvor der stadig praktiseres censur, og det er yderst vigtigt, at man benytter de partnerskabs- og samarbejdsaftaler og de topmøder, der finder sted i den forbindelse, til, at dette gøres til et centralt politisk emne og ikke kun en fodnote i Rusland, Ukraine, Armenien og Aserbajdsjan. Jeg spørger Rådet og Kommissionen, om de er parate til, at spørgsmålet om pressecensur forankres mere centralt i den europæiske politik, for således at give grundlæggende rettigheder, menneskerettigheder samt sociale og kollektive rettigheder mulighed for at komme til udfoldelse.

Alavanos
Hr. formand, det var en glimrende redegørelse, en glimrende tale af Belgiens minister og glimrende taler af de to kommissærer, Patten og Vitorino. Men der er et problem. EU's politik om menneskerettigheder er modsætningsfyldt, for mens vi i fremlægning af ideer, gode hensigter og proklamationer får ug plus, kommer vi ikke ud af starthullerne, når det gælder implementering, og vi fremviser endda fejhed, stor fejhed. Vi fordrer, og vi kræver det af Moldavien, Letland, Litauen, af visse afrikanske lande, af visse tidligere kolonier i Mellemamerika, men da vi stod over for hr. Bush, hvem turde så sige noget, hvem talte om dødsstraf? Hr. Schröder? Hr. Blair? Hr. Chirac? Hr. Jospin? Ingen sagde noget! Og denne mangel på realisme kendetegner alle vores indstillinger, også denne betænkning. Selv om hr. Wuori har udarbejdet en glimrende betænkning, vil jeg gerne spørge ham: Hvorfor ændringsforslag 10, hr. Wuori? Hvorfor skal det i omtalen af Tyrkiet fjernes fra teksten, at kurderne skal kunne vende tilbage, eller at det skal godkende EF-Domstolens dom i Cypern-spørgsmålet? Hvad er ændret?

Cappato
Hr. formand, Italiens radikale parlamentsmedlemmer fra Emma Bonino-Listen støtter hr. Cornillets forslag om at styrke værdien - også den juridiske værdi - af Parlamentets betænkninger om menneskerettigheder, og det er også, fordi vi godt kunne tænke os langt om længe at få et forum, hvor vi kan fordømme, fortælle om og dokumentere de utrolige ting, som de færreste af Dem ved noget om.
Vi vil gerne kunne fortælle, at man på ulovlig vis nægtede at afholde folkeafstemninger om vigtige spørgsmål for de italienske borgere, og at man afholdt folkeafstemninger, hvor adskillige millioner vælgere stemte og vandt, men blev forrådt af det italienske parlament et par måneder efter. Vi ville gerne kunne fortælle om valglister, som man anvendte og tillod på ulovlig vis, og om en valgkampagne, hvor man ulovligt forhindrede de italienske vælgere i at vælge visse spørgsmål, partier, bevægelser, politikker og forslag. Vi ville gerne kunne fortælle om alt dette.
Der eksisterer ikke noget sandt forum, som beskytter menneskerettighederne og de europæiske borgeres borgerlige og politiske rettigheder. Demokratiet er efter vores mening i fare, ikke bare uden for EU og ikke bare i Italien, men også i selve EU i sin helhed. Vi er også af den opfattelse, at selve EU bliver stadig mere udemokratisk på grund af sit institutionelle system og sin forkerte opdeling af beføjelserne.
Vi anmoder om et forum, hvor man kan tale om alt dette. Der er et udvalg ...
(Formanden afbrød taleren)

Hernández Mollar
Hr. formand, vi beskæftiger os med en nyskabende betænkning af hr. Cornillet, der, som ordføreren selv erkender, er begrænset og ufuldstændig på grund af mangelen på tilstrækkelige ressourcer, som han selv har forsøgt at levere med sin personlige indsats, der fortjener anerkendelse.
Det er vanskeligt at analysere, hvad der sker i de enkelte medlemsstater, og navnlig at kende til de forhold og omstændigheder, der påvirker de enkelte lande i lyset af vores nye charter om grundlæggende rettigheder, og derfor skal proceduren udbygges.
Jeg takker ham inderligt for, at han er opmærksom på den åbenbare krænkelse af en af menneskets mest grundlæggende rettigheder, retten til livet, der, sammen med ytringsfriheden og retten til fri bevægelighed, bestandigt krænkes af ETA i en del af det europæiske område, Baskerlandet, og i hele Spanien. Desværre har det været nødvendigt at nævne terrorismen specielt i et nyt afsnit om retten til livet og om, at kampen mod terrorisme skal forstærkes ved hjælp af de juridiske instrumenter, som blev vedtaget under topmødet i Tampere, f.eks. eftersøgnings- og anholdelsesordren, som vi er ved at udarbejde.
Et andet forhold, som især Den Socialdemokratiske Gruppe bør overveje, da det ikke engang er i orden i de lande, hvor regeringerne er socialdemokratiske, er det, der nævnes i stk. 119 og 120, hvor tredjelandsstatsborgeres valgret anerkendes, ikke blot ved kommunale valg, men også ved valg til Europa-Parlamentet.
Mine damer og herrer, lad os ikke starte med taget, når vi bygger huset. Når vi endnu ikke har været i stand til at lægge grunden til en virkelig integration gennem uddannelse, bolig, sundhedspleje og gensidig respekt for vores kulturer, er der lang vej at gå, hvad angår indvandring og asyl. Og de hykleriske demagogier forhindrer bare løsningen af dette meget alvorlige problem.

Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg vil indlede med at sige, at det efter min mening er urimeligt her i Parlamentet at gennemføre en forhandling under ét om menneskerettighederne i verden og i EU. Min gruppe sagde det på Formandskonferencen og fik kun GUE/NGL-Gruppens støtte.
Desuden vil jeg sige til Dem og bede Dem om at notere Dem, hr. formand, at jeg mener, det er utroligt, at vi organiserer forhandlingen på denne måde, for det er, som om menneskerettighederne i verden er vigtigere for os end menneskerettighederne i EU. Sammenligninger er modbydelige, og jeg tænker ikke på ofrene for manglende menneskerettigheder, men vi burde bekymre os mere om at gennemføre det, der udelukkende er op til os. Jeg vil sige til hr. Cornillet, at jeg er ham meget taknemmelig for hans indsats og hans arbejde, og jeg vil anmode ham om at overveje muligheden af, at vi i de kommende måneder på grundlag af hans værdifulde erfaringer stille og roligt finder frem til en metode, som vi kan arbejde efter i fremtiden.
Hans erfaringer er værdifulde, fordi det i år er det første år, hvor vi udarbejder denne betænkning, efter erklæringen af chartret om grundlæggende rettigheder. Jeg vil gerne have, hr. Cornillet, at De tænker over det.
Jeg vil bruge mine sidste sekunder til at tale om indhold og ikke metoder. Hr. Pirker, hr. Hernández Mollar, vi ønsker ikke at tilskynde til en fælles indvandringspolitik. Vi ønsker blot, at det tages i betragtning, at det af hr. Cornillets betænkning klart fremgår, at de, der rammes mest af krænkelser af menneskerettighederne, er mindretallene og navnlig asylansøgere og indvandrere. Hvis forringelsen af menneskerettighederne går i den retning, skal de løsninger og konklusioner, som vi finder frem til, gå i samme retning. Det er det, vi stræber efter.

Van den Bos
Hr. formand, De, der tror, at apartheid er afskaffet, tager fejl. Den eksisterer stadigvæk og som et kastesystem i Indien og nabolandene. Den europæiske menneskerettighedspolitik har indtil nu med urette fortiet denne forfærdelige uret. I Indien har den systematiske diskrimination dybe historiske rødder og er helt integreret i det sociale system.
160 millioner mennesker fra den laveste kaste sidder fast i den kulturelle og religiøse traditions fængsel. Der er lovgivning imod det system, men i praksis tager samfundet ikke hensyn til den. En dalit eller kasteløs er chanceløs lige fra fødslen og er dømt til livslang ydmygelse og en eksistens i samfundets margen.
Dalits udnyttes rutinemæssigt af den højere kaste. Kvinder voldtages, og ingen kan opnå deres ret. Der er tale om systematisk ulige muligheder. Der er absolut ikke tale om social mobilitet, et af kendetegnene på et rigtigt demokrati. Indien er ikke kun det største, men også det mest udemokratiske demokrati i verden. Der er ingen kulturel eller religiøs berettigelse for de strukturelle krænkelser af universelle menneskerettigheder. I Indien er man efterhånden begyndt at indse samfundets inhumane karakter, men de mennesker, som kan drage fordel af det, nærer stor uvilje imod forandringer. Kastesystemet er en kulturelt fasttømret form for politisk og økonomisk udnyttelse. Der skal iværksættes en stor bevidsthedskampagne, og Europa skal sætte denne grove form for racediskrimination på den internationale dagsorden, begyndende med den kommende verdenskonference om racisme i Durban.
Det er ikke nogen nem opgave, men vi skal være modige, sagde hr. Michel, før han forsvandt. Vi må ikke lade, som om hele kastesystemet er urørligt. Apartheid er kun uforanderligt, hvis vi accepterer det, og det skal vi ikke gøre.
Jeg vil gerne have en reaktion fra Kommissionen og Rådet.

Boumediene-Thiery
Kære kolleger, selv om vedtagelsen af chartret om grundlæggende rettigheder sidste år i Nice er et fremskridt for menneskerettighederne i EU, er dette blot en minimumsstandard for den beskyttelse, som enhver borger har ret til. Desværre er dette stadig utilstrækkeligt over for mange tusinde menneskers lidelser, hvad enten der er tale om flygtninge, indvandrere eller illegale indvandrere, og navnlig med hensyn til kvinderne og børnene. På intet tidspunkt er staterne - europæiske eller ej - blevet kaldt til orden eller dømt for de begåede overtrædelser. Beviset herpå er de betænkninger, der er fremlagt for os i dag. Hvor gode de end er - og vi kan takke vores ordførere - stiller de sig tilfreds med at opremse de mange sager, hvor der er anledning til bekymring over de grundlæggende rettigheder.
Menneskerettighederne og de grundlæggende rettigheder er universelle og uadskillelige. De kender ikke til grænser, nationalitet eller køn. Dette må vi slå fast med syvtommersøm. Disse rettigheder kan ikke blive virkelighed, medmindre alle borgere er bevidste om deres eksistens og har tillid til, at de gennemføres og overholdes. Det er derfor tvingende nødvendigt at gøre dem gældende, men også at gøre dem synlige og tilgængelige for alle. Hvis der skal ske noget konstruktivt, er det nødvendigt at indlede en dialog med alle de berørte aktører ved hjælp af anerkendelse, fremme og forsvar af de grundlæggende rettigheder, og navnlig de rettigheder, der er vigtigst for de svageste borgere eller borgere, som er ofre for diskrimination.
En anden nøglefaktor ligger i ratifikationen af internationale instrumenter og deres praktiske udmøntning i dagligdagen, nemlig retten til at bevæge sig frit, til at bo sammen med sin familie og til at være borger. Uanset hvilket samfundet der er tale om, kan det kun udfolde sig, hvis der er fred, og der kan ikke være fred uden retfærdighed. Ud over de generøse udtalelser til fordel for menneskerettigheder sker der intet uden en politisk vilje til lige rettigheder for alle disse mænd og kvinder, der bidrager til Europas rigdom og konstruktion, og som er borgere i Europa.
I stedet for at fundere over, hvilken struktur Europa-Parlamentet kunne tildele sig selv i fremtiden, burde vi give os selv mulighed for at sikre overholdelsen af menneskerettighederne og de grundlæggende rettigheder og heriblandt de politiske og sociale rettigheder, uden hvilke principperne om retsstaten og demokratiet vil være meningsløse.

Manisco
Hr. formand, jeg kan ikke lade være med at fremhæve de positive aspekter i hr. Wuoris og hr. Cornillets betænkninger om menneskerettighederne i verden, og det er der flere grunde til. Den vigtigste grund er henvisningen til menneskerettighedsklausulen ved indgåelsen af handelsaftaler eller andre aftaler, og en anden vigtig grund er det ønske, vi også har givet udtryk for flere gange tidligere, nemlig at Parlamentet skal have større kontrolbeføjelser i den koordinerede og sammenhængende kontrol med EU's indsats, når det gælder krænkelsen af rettighederne.
Jeg vil dog også gerne understrege, at der navnlig i hr. Cornillets betænkning anvendes nogle meget vage og uklare vendinger om rettighedernes krænkelse i forskellige lande, især fordi der er tale om et omstridt emne, og fordi det ikke fremgår, hvem de skyldige regeringer er. Jeg håber ikke, at vi her i Parlamentet tager den bekymrende indfaldsvinkel op igen, hvor det, hvis vi skal handle moralsk, er tilstrækkeligt, at vores værdier eller vores politiske tilhørsforhold aldrig bliver sat på prøve.

Coelho
Hr. formand, det er rimeligt først at lykønske Thierry Cornillet med den fremragende betænkning, som han givet os. Jeg har i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder været vidne til det engagement, den indsats og den kvalitet, som han har lagt i dette arbejde, såvel i dets opbygning som i dets indhold. Respekt for menneskerettighederne ligger som et krav i selve vores civilisation, som vi bør skønne på og give videre til de kommende generationer, uden nogen sondringer på grundlag af race, hudfarve, køn, sprog, religion, politisk eller anden overbevisning, national eller social oprindelse. Europa-Parlamentets vedtagelse af chartret om grundlæggende rettigheder og dets kundgørelse i Nice udgør en fornyelse, og chartret er blevet en tekst, som man henviser til, når der tales om menneskerettigheder. Det er nu Europa-Parlamentets opgave i samarbejde med de nationale parlamenter at våge over, at medlemsstaterne og de europæiske institutioner selv respekterer disse grundlæggende rettigheder.
Cornillet-betænkningen følger chartrets struktur og fordeler de grundlæggende rettigheder på seks forskellige kapitler, som hr. kommissær Vitorino jo allerede så udmærket har redegjort for. Det første omhandler respekten for den menneskelige værdighed, som denne kommer til udtryk i retten til livet, hvor betænkningen henstiller om at forstærke bekæmpelsen af terrorisme og om forbud mod tortur og umenneskelig behandling samt slaveri og tvangsarbejde.
Det andet kapitel drejer sig om frihederne, navnlig om beskyttelse af privatlivet og personoplysninger - og jeg håber her, at såvel Fællesskabet som medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at beskytte borgerne mod overgreb fra ulovlige overvågningssystemer som f.eks. Echelon-systemet - samt retten til at tænke frit og til samvittigheds- og religionsfrihed. Herefter følger kapitler om respekten for ligestilling mellem borgerne, solidaritet med personer i yderste fattigdom, styrkelse af unionsborgerskabet og retfærdighed i retssystemet, hvor der er henstilling om at fremskynde behandlingen af retssager. Retsvæsenets langsommelighed er i sig selv en kilde til uretfærdighed, og når de sager, som det burde træffe afgørelse i, ikke behandles i tide, breder der sig en følelse af, at man ustraffet kan begå lovbrud. Mit eget land, Portugal, er her ingen undtagelse og fremviser tal, der afspejler en uhyrlig langsom sagsbehandling. Europa må på dette punkt blive en model, et eksempel til efterfølgelse.

Roure
Europa-Parlamentet er en vigtig aktør i forbindelse med opfattelsen og gennemførelsen af Unionens politik på menneskerettighedsområdet. Vores indflydelse på ændringen af traktaterne i denne forbindelse viser sig i stadig højere grad. Vi skal altså behandle menneskerettighedsituationen i medlemsstaterne til bunds, når manglerne i vores systemer kommer for en dag. Således konfronteres jeg dagligt i min by - Lyon - meget konkret med problemet med flygtningenes lidelser og menneskehandlen, navnlig handlen med kvinder. Vi skal altså harmonisere vores lovgivninger og vedtage et forpligtende juridisk instrument, der skal garantere en egentlig beskyttelse af ofrene for menneskehandlen. Vi burde uden problemer kunne udvise menneskehandlere og konfiskere fortjenesten af deres kriminelle aktiviteter med henblik på at oprette en europæisk fond, der skal yde ofrene kompensation. Vi burde kunne give ofrene for menneskehandel og slaveri humanitær opholdstilladelse, og vi burde kunne garantere, at anholdte og tilbageholdte personer i politiets varetægt straks får juridisk og medicinsk bistand og eventuelt en tolk. Vi bør hurtigt nå frem til en bedre beskyttelse af mindreårige, der er ankommet alene, bl.a. ved hurtigst muligt at tildele dem en værge eller en juridisk rådgiver.
Desuden opfordrer jeg til en vis samhørighed i Parlamentet. Hvis fællesskabspolitikken med hensyn til immigration, der er genstand for en betænkning, der i øjeblikket er til behandling i udvalget, udelukkende skal baseres på egoistiske økonomiske interesser i de europæiske lande, vil den ikke reelt kunne garantere de grundlæggende rettigheder, som vi forsvarer i dag.

Buitenweg
Hr. formand, det europæiske charter om grundlæggende rettigheder er steget i betydning efter ordførerens forslag om at undersøge situationen omkring de grundlæggende rettigheder i EU på grundlag heraf. Selv om chartret skulle vedrøre Unionens handlinger, altså de europæiske institutioners, omfatter det nu også medlemsstaterne, og det er godt. Men en kritisk undersøgelse er mere end en ønskeseddel. For at sætte krænkelserne i gabestokken er det vigtigt at sige tingene, som de er. Det, synes vi, er effektivt, når det drejer sig om menneskerettighedssituationen i resten af verden, men når vi skal sætte vores egne medlemsstater i gabestokken, kalder vi det uønsket stigmatisering. Vi anvender forskellige målestokke, og det skal ændres.
En gruppe ansete eksperter skal undersøge den konkrete overholdelse af de grundlæggende rettigheder i medlemsstaterne, og Parlamentet skal drage de politiske konklusioner. Det var min administrative ønskeseddel indtil videre.
Min gruppe støtter Cornillet-betænkningen. Den indeholder nemlig en række interessante udtalelser. I punkt 58 fastslås, at Aznar-protokollen, hvori den individuelle ret til at ansøge om asyl begrænses, skal fjernes. I punkt 109 kræves der garanti for, at alle, der befinder sig på Unionens territorium, skal have adgang til sundhedspleje, med andre ord uanset det juridiske grundlag for opholdet. Det gælder ligeledes for børns ret til undervisning. Vi støtter modstanden imod todeling.

Cauquil
Hr. formand, i Cornillet-betænkningen foretages en optælling af de mange områder, hvor menneskerettighederne selv på EU's område ignoreres fuldstændigt eller delvist. Vi stemmer for flere forslag, der kan udgøre et fremskridt. Men selv i disse tilfælde vil vi dog gerne udtrykke forbehold, når det drejer sig om henstillinger, som de berørte stater enten overholder eller ignorerer. I forbindelse med handelsret er lovgivningen meget mere bindende.
I betænkningens begrundelse refereres til chartret om grundlæggende rettigheder, der blev udarbejdet i Nice, og der prales af en tekst, der på en gang blander civile og politiske rettigheder og økonomiske og sociale rettigheder, som om det hele hænger sammen. Men hvor meget er erklæringerne om retten til arbejde værd, så længe arbejdsgiverne enevældigt kan ansætte eller afskedige folk? Hvilken betydning har retten til et sted at bo, når 11,8% af befolkningen i Unionen, og det indrømmes endda i teksten, lever under fattigdomsgrænsen og derfor ikke har midlerne til at skaffe sig en anstændig bolig?
Vi undlader at stemme om betænkningen, for erklæringer om gode intentioner er ikke tilstrækkeligt til at udgøre en politik til fordel for den fattigste og mest undertrykte del af befolkningen.

Van Hecke
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne lykønske hr. Wuori med hans betænkning, som omfatter mange emner, lige fra våbenhandel, homoseksualitet og mindretals rettigheder til asyl, børnearbejde og dødsstraf. Der er måske for mange emner. Vi skal i fremtiden stille flere prioriteringer og i højere grad tilpasse sådan en betænknings timing til Menneskerettighedskommissionens årlige møde i Genève.
Det er i hvert fald positivt, at der fokuseres meget på pressen og ytringsfriheden. Journalister forfølges og myrdes stadigvæk overalt i verden, og især den seneste udvikling i Rusland er i den forbindelse meget foruroligende. Uafhængige journalister angribes, fyres og udelukkes sågar fysisk. Den uafhængige tv-station NTV blev overtaget af statsvirksomheden Gazprom, som også tvang et prominent dagblad til at lukke.
Jeg støtter især hr. Wuoris idé om at udpege en særlig repræsentant fra Parlamentet, som skal følge de specifikke overtrædelser af menneskerettighederne, som vi debatterer og stemmer om hver måned. For signaleringen af krænkelser er én ting, kontrollen, optræden og især anmodninger til Rådet og Kommissionen om at foretage sig noget med det, er en anden ting.
Tillad mig at sige, at det svenske formandskab har skuffet os en del i den henseende. Den belgiske regerings assertive optræden i Pinochet-sagen, men også i Centralafrika, vækker store forventninger hos tilhængerne af en mere aktiv EU-menneskerettighedspolitik. Især nu, hvor USA blev stemt ud af FN-menneskerettighedskommissionen, skal Europa spille en pionerrolle. Hvis Rådet og Kommissionen tager skridt i retning af en mere konsekvent og sammenhængende menneskerettighedspolitik, vil man bestemt finde en overbevist forbundsfælle i Parlamentet.

Carnero González
Hr. formand, allerførst vil jeg lykønske hr. Wuori med denne glimrende betænkning. Jeg mener, at det er en betænkning, som lever op til udfordringen om at reagere på den økonomiske globalisering med et forslag om globalisering af de politiske og sociale menneskerettigheder, uadskillelige som de er, og de demokratiske principper.
Det afgørende er at finde ud af, om EU har instrumenter til at iværksætte foranstaltninger til globalisering af rettigheder, og navnlig om vi er rede til at benytte dem. Deri består f.eks. EU's rolle inden for rammerne af FN og i Menneskerettighedskommissionen i Genève, som mange gange er svag og tillige selvmodsigende. Også det, der kan gøres inden for WTO, som ganske givet vil holde møde i Qatar, et land, der som bekendt er førende, hvad angår menneskerettigheder. Også hvad angår anvendelsen af demokratiklausulen over for tredjelande, hvor Europa-Parlamentet burde spille en vigtig rolle, som er reguleret i traktaten, og naturligvis i den bilaterale dialog og i anvendelsen af adfærdskodeksen om våbeneksport, en kodeks, som stadig blot er et forslag og en tilskyndelse, og som ikke forbyder medlemsstaterne at fortsætte med at begå fejltagelser ved at sælge våben til lande, der krænker menneskerettighederne systematisk.
Folkenes rettigheder er også menneskerettigheder. I den forbindelse mener jeg, at de kollektive rettigheder heller ikke må glemmes, først og fremmest retten til selvbestemmelse. Jeg vil her slå til lyd for, at Marokkos regering opfordres til fuldt ud at respektere rettighederne for saharanerne, som bor i besatte områder i landet.

Ferrer
Hr. formand, jeg vil indlede med at lykønske hr. Wuori og hr. Cornillet med deres betænkninger og det fremragende arbejde, som de har udført. Alligevel må jeg beklage, at hr. Wuori i sin betænkning ikke henviser til en af de mest krænkede og samtidig mest oversete grundlæggende rettigheder: retten til uddannelse, retten til at få den grunduddannelse, som er nødvendig for at komme ud af den underudvikling og fattigdom, som både børn og voksne er henvist til at leve i, fordi de ikke sikres denne grundlæggende rettighed.
Ifølge UNICEF's oplysninger er der faktisk 130 millioner børn, som aldrig har gået i skole, og 150 millioner andre, som er startet i grundskole, men er gået ud af den, før de fik lært at læse og skrive. I Afrika syd for Sahara stiger antallet af børn, som ikke går i skole, i stedet for at falde. Det sker til trods for de mål, som blev fastsat på Verdenskonferencen om Uddannelse til Alle i Jomtien i 1990 og på World Education Forum i Dakar i 2000.
Det kan vi ikke lade gå upåagtet hen, og vi kan heller ikke fortie EU's og medlemsstaternes manglende politiske vilje, når retorikken i de store erklæringer skal omsættes til budgetbevillinger. Hvis vi siger, at vi forsvarer menneskerettighederne, bør vi også forsvare retten til uddannelse med alt, hvad det indebærer. Med den samme iver som den, hvormed vi forsvarer retten til livet, retten til ikke-forskelsbehandling og retten til ytringsfrihed.
For vi må ikke glemme, at menneskerettighederne er udelelige, umistelige og universelle.

Khanbhai
Hr. formand, har en bonde, der lider af aids, ret til adgang til medicin og behandling, som han ikke har råd til? Har et barn født i fattigdom en menneskeret til at få grundlæggende uddannelse og de rette vacciner, der kan beskytte det mod dødelige sygdomme? Har en fattig landmand, der bliver ruineret af naturkatastrofer såsom tørke, pest og erosion, ret til vores bistand? Har millioner af mennesker, der af politiske grunde lever i elendighed i isolerede lande som Palæstina og Irak, nogen rettigheder? Hvad mener vi, når vi taler om menneskerettighederne?
Jeg opfordrer alle kolleger, der beskæftiger sig med menneskerettighederne, til uden forudgående meddelelse og helt uformelt at besøge en hvilken som helst bonde i et hvilken som helst fattigt land og spørge ham om hans opfattelse af menneskerettighederne, politisk frihed, økonomisk frihed, religionsfrihed, fri adgang til uddannelse og sundhedstjeneste. Denne bonde vil se forvirret på Dem og sige: "Alt, hvad jeg har brug for, er frisk vand i mit hus. Alt, hvad jeg har brug for, er en energikilde, så jeg kan få lys i mit hus og lave det næste måltid."
Indre konflikt og borgerkrig, som fører til overtrædelser af menneskerettighederne, vil fortsat forarme de fattige, indtil vi hjælper dem med for det første at få en andel i deres egen landlige økonomi. De må eje deres egen jord, deres hjem og deres gård. For det andet skal de have den nødvendige teknologi til at bryde den onde cirkel af afhængighed af os og benytte muligheden for at blive selvforsynende og uafhængige ved egne lokale initiativer. Når de fattige har en økonomisk andel, vil det borgerlige samfund og demokratiet slå rod. Disse mennesker vil se, at der er behov for lov og orden og politisk repræsentation. Så vil De få at se, at domstolene erstatter kuglen - og så er det, vi vil få menneskerettighederne at se.

Ceyhun
Hr. formand, jeg var desværre ikke til stede i salen, da det også indholdsmæssigt drejede sig om menneskerettigheder. Vi har lige haft et problem udenfor med en lille gruppe, der ikke er indforstået med forholdene i de tyrkiske fængsler. Derfor var jeg ikke til stede i plenarsalen.
Jeg vil dog gerne starte med at takke ordføreren, hr. Cornillet, for hans betænkning, fordi han har taget et godt initiativ med denne betænkning. Dens struktur tiltaler mig meget. Det har vi allerede talt om. Det er helt korrekt at lade betænkningen støtte sig til chartret om menneskerettigheder. Det er under alle omstændigheder en rigtig beslutning og har helt sikkert været en overvældende udfordring, og der skal tilføjes meget. På dét punkt er vi også enige.
Men jeg vil gerne sige noget om indholdet, nemlig om det, vi oplevede i dag uden for Parlamentet. Hr. Cornillet har tematiseret forholdene i EU's fængsler i sin betænkning. I den forbindelse vil jeg bare kort minde os alle om, at vi jo meget ofte er i udlandet og kritiserer ansøgerlandene, netop når det handler om fængsler. Forholdene i fængslerne i ansøgerlandene er ikke acceptable for os. Men når man læser Cornillet-betænkningen, kan man konstatere, at vi har rigtig mange problemer med vores egne fængsler i vores egne lande.
Derfor er det ikke kun Dem, der bør tage det til efterretning, EU's regeringer må også korrigere nogle ting. Under alle omstændigheder bør man tænke på det!

Paasilinna
Hr. formand, jeg takker hr. Wuori for en fortræffelig betænkning. Vornedskabet blev allerede afskaffet i 1800-tallet. I dag regnes det med, at der sælges mennesker ved at bortføre dem fra deres fædrelande i et omfang af fire millioner mennesker pr. år, og tallet er stigende. Globale markeder er så frie, at selv menneskekroppen nu har en markedsværdi. En voldelig handel med organer koncentreres om de fattige. Nogle af de fattige ligefrem rejser sig fra de døde, når deres organer omplanteres til levende mennesker. Problemet er så stort, at krænkelse af menneskerettighederne er blevet stadig mere fordelagtig, og beskyttelsen af menneskerettighederne kræver til gengæld store midler i det grådige samfund. Vi står altså over for et sådant problem forårsaget af griskhed.
Mest omfattende er bedøvelse af menneskehjerner som forretningsområde. Fjernsynets globale masseunderholdning skaber en uvirkelig verden, en virtuel verden, hvor al slags handel og undervurdering af demokratiet blomstrer. International sexhandel har fået et fortræffeligt instrument i internettet, lovgivningen sakker agterud, også fordi der er mange, der mener, at internettets frihed ikke bør begrænses. Jeg foreslår, at vi opretter et europæisk organ, der skaber et regelsæt for beskyttelse af privatlivet i informationssamfundet. Menneskerettighederne virker ikke der, hvor de krænkes både psykisk og fysisk.

Saïfi
Hr. formand, den årlige betænkning om menneskerettighederne i verden indkredser fint, hvad der står på spil i øjeblikket. Men EU bør slå sin holdning fast på tre punkter.
For det første viser historien, hvor vanskelige vilkår menneskerettighederne har i lande, hvor den økonomiske udvikling ikke findes eller er meget svag. Dette faktum skal der sættes mere fokus på. Dette medfører, at vi skal iværksætte en metode til en global udvikling, der skal samle de konvergerende kriterier om et princip, jeg vil kalde "udviklingsprincippet".
Dernæst peger betænkningen fingre ad et vist antal lande, der ikke respekterer menneskerettighederne. For ikke at komme til at være partisk, og for at Europas handlinger skal være troværdige, skal vi i højere grad insistere på menneskerettighedernes ukrænkelighed både inden for og uden for en stats grænser.
Endelig skal vi være bevidste om det særlige ansvar, der hviler på lande, som har opnået et højt niveau af demokrati og udvikling, og som i stedet for at foregå med et godt eksempel kynisk fortsætter med at tilsidesætte menneskerettighederne. De udviklede lande skal foregå med et godt eksempel for udviklingslandene og ikke omvendt.
Vi skal understrege bestandigheden. Vi skal kort og præcist fastslå, at menneskerettighederne er en universel værdi og ikke en belejlig værdi. På dette grundlag må Europa nødvendigvis overveje oprettelsen af en rådgivende virksomhed inden for menneskerettighederne, der tager vores politiske vilje i betragtning. Det er prisen for Europas troværdighed.

Cerdeira Morterero
Hr. formand, på grund af den korte tid, jeg har til rådighed, vil jeg ikke spilde et sekund på retorik og demagogi, og derfor vil jeg koncentrere mig om de spørgsmål, der efter min mening er de mest interessante.
For det første vil jeg sige, at jeg er helt enig med kommissær Vitorino i, at EU i første omgang bør foregå med et godt eksempel og først derefter bør belære. Jeg vil ligeledes lykønske hr. Cornillet med det glimrende arbejde, han har udført med de få midler, der var til rådighed. Af hans arbejde fremgår det tydeligt, at der stadig i EU er grupper og individer, der bliver forskelsbehandlet, og hvis grundlæggende rettigheder ikke respekteres ordentligt. Derfor mener jeg, at det er nødvendigt, at vi gør en større indsats for at overholde traktatens artikel 6 og ligeledes artikel 13 efter Amsterdam, da grupperne nævnt i artikel 13 stadig udsættes for forskelsbehandling, og deres grundlæggende rettigheder ikke respekteres. Jeg tænker her på ting så beklagelige som racisme, der stadig eksisterer i medlemsstaterne, forskelsbehandling på grund af visse gruppers seksuelle orientering, nærmere betegnet de homoseksuelle, som stadig er underlagt diskriminerende bestemmelser i nogle medlemsstater, beskyttelse af personer med handicap, kvinder, som er den store gruppe, der udsættes for forskelsbehandling, og indvandrerne, som i denne betænkning viser sig at være den nye gruppe, der udsættes mest for forskelsbehandling.
I modsætning til en af de andre talere går jeg ind for, at indvandrernes valgret anerkendes, for først da vil deres rettigheder blive respekteret tilstrækkeligt.

Maij-Weggen
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne takke hr. Wuori for hans gode og kritiske betænkning. God og kritisk, fordi han ikke tøver med at behandle eventuelle prekære punkter med hensyn til EU-politikken. Et af punkterne er, at der i en række af Unionens internationale aftaler stadigvæk ikke er medtaget klausuler om en aftales ophør ved alvorlige krænkelser af menneskerettighederne. Et eksempel er Kina, ansøger til De Olympiske Lege i 2008. Hr. Lamy har været meget ivrig efter at indgå en aftale med Kina, især inden for rammerne af WTO, men nu på torsdag behandles et bredt støttet forslag, som anmoder Den Olympiske Komité om ikke at tildele Kina De Olympiske Lege i 2008. Netop på grund af menneskerettighedskrænkelserne bl.a. i Tibet og på grund af den tvivlsomme måde, som landet omgås flora og fauna på.
Jeg er i øvrigt enig med hr. Wuori i, at Parlamentet skal involveres, hvis forbindelser med tredjelande indstilles på grund af dårlig opførsel med hensyn til menneskerettighederne. Parlamentet har endvidere ofte været initiativtager inden for dette område. Jeg henviser til de tidligere EU-foranstaltninger imod Nigeria og nu imod Sudan og Burma.
Jeg vil imidlertid benytte lejligheden til også at pege på et andet punkt, som efter min mening ikke får tilstrækkelig opmærksomhed i betænkningen, og det er religionsfriheden. Jeg giver tre eksempler, heraf et tæt på Europa, nemlig Tyrkiet, hvor syriske kristne fortsat fængsles, hvis de aktivt udøver deres religion. Nederlandene har et samfund på 12.000 syriske kristne fra Tyrkiet, som i årenes løb er flygtet til Vesteuropa. Det er meget mistænkeligt for et land, som vil være medlem af EU.
Og så Vietnam, hvor buddhistiske munke i de seneste måneder stadig oftere er blevet arresteret på grund af deres religion. På torsdag behandles der også et beslutningsforslag herom. Og hvordan forholder det sig egentlig med handelsaftalerne med Vietnam?
Endelig den vedvarende trussel imod kristne i Indonesien, især på Molukkerne. Her er der også et problem, som ofte har været på dagsordenen. Men hvordan forholder det sig med hensyn til handelsaftalerne og menneskerettighederne i det land?
Jeg håber særligt, at dette punkt kan sættes på dagsordenen næste gang, og det budskab vil jeg gerne viderebringe.

Karamanou
Hr. formand, det er virkeligt sørgeligt, at der i det 21. århundredes Europa skal være så alvorlige problemer med omgåelse af menneskerettighederne, som det beskrives i hr. Cornillets glimrende betænkning. En grundlæggende forudsætning for respekt for menneskerettighederne i praksis og ikke kun i proklamationer er et kraftigt forsvar af dem mod de reaktionære og mørke kræfter, som afskyr og forhindrer dialog, frie tanker og samvittighed. Nu er det på tide, at EU udtænker politikker og foranstaltninger, som fjerner enhver form for forskelsbehandling på grundlag af køn, national herkomst, farve, religion eller seksuel orientering.
Man kan ikke legitimere, at nogen kulturel tradition står over de grundlæggende menneskerettigheder og ligestillingen mellem kønnene. Det haster med at fjerne fremmedhadet, fundamentalismen, den racistiske vold, at bekæmpe fænomener som slaveri, menneskehandel og seksuel udnyttelse af kvinder og børn, som er en skamplet for vores kultur. Desuden skal vi skabe apparater til at overvåge og implementere chartret om borgernes grundlæggende rettigheder og at give moralsk og økonomisk støtte til de organisationer, der kæmper for menneskerettighederne, såsom FN's Højkommissariat for Flygtninge og Internationalt Rehabiliteringsråd for Torturofre.

Mann, Thomas
Hr. formand, når Europas regeringsledere er på statsbesøg, medbringer de tung politisk bagage. Det handler om økonomiske forbindelser, handelsaftaler, finansiel hjælp. I sjældnere tilfælde handler det om økologiske anliggender og i de fleste tilfælde kun om menneskerettigheder som en sidebemærkning. Menneskerettigheder og retsstatsprincippet udgør imidlertid fundamentet for vores samfundsorden.
Mine erfaringer med Asien, fra Indien over Nepal til Korea, viser, at vores indsats for menneskerettigheder er et stort håb for borgerne dér, de socialt svage, de isolerede, de forfulgte, familierne og børnene. De knytter håb til vores engagement på stedet, til vores beslutninger, og i den forbindelse skal vi inddrage ngo'erne, vores kompetente dialogpartnere, langt tidligere.
Vi vækker også håb med vores partnerskabsaftaler med menneskerettighedsklausulerne. Aftaler bliver udsat, når menneskerettigheder krænkes systematisk og i massivt omfang. På denne måde øves der produktivt pres.
Jo mere resolut vi går i krig med konkrete problemer, desto klarere bliver det, at menneskerettighedsspørgsmål ikke kun er forbundet med vestlig tankegang, men også med universel tankegang. Vores fremgangsmåde er ingen utilladelig indblanding i indre anliggender, men derimod en nødvendig indskriden over for racisme, over for tortur, over for udnyttelse, over for dødsstraf.
Hr. kommissær, EU skal spille en langt mere aktiv og ledende rolle på internationalt plan, når det handler om menneskerettigheder. Blev der f.eks. gjort nok ved Menneskerettighedskommissionens 57. møde i Genève? EU's medlemsstater støtter godt nok alle USA's initiativer om at sætte den vedvarende krænkelse af menneskerettigheder i Kina på dagsordenen. Men ved den samlede afstemning manglede stemmerne fra Afrika og Sydamerika. Dér har vi nogle af vores traditionelle allierede. Forud for vigtige beslutninger har EU altså brug for en langt bedre koordineret strategi, således at vores indsats for menneskerettigheder fremover kan blive væsentlig mere vellykket.

Howitt
Jeg glæder mig over dagens debat og Kommissionens længe ventede meddelelse om menneskerettighederne. I særdeleshed glæder jeg mig over viljen til at give virkelig substans til bestemmelsen om menneskerettighederne i vores handels- og partnerskabsaftaler med tredjelande - noget, vi sørgeligt nok undlod at gøre over for Mexico. Jeg glæder mig også over en række af udtalelserne om enkelte lande i beslutningsforslaget, herunder vores stærke opfordring til at opløse paramilitære grupper i Colombia. Jeg er enig i vores stærke udtalelse om støtte til og solidaritet med menneskerettighedsorganisationerne og dem, der forsvarer menneskerettighederne, og som daglig risikerer livet i konflikter rundt omkring i verden for at forsvare principper, vi ærer. Der er tre ting, jeg gerne vil nævne i forbindelse med denne forhandling.
For det første må jeg sige til Kommissionen, at selv om jeg glæder mig over den udtalte forpligtelse i meddelelsen til at appellere til europæiske virksomheder om at gøre mere for at respektere menneskerettighederne, som kommer til udtryk i punkt 55 og 92 i vores beslutningsforslag, er jeg skuffet over, at generaldirektoraterne for eksterne anliggender synes at have trukket sig ud af udkastet til grønbogen om virksomheders sociale ansvar. Jeg opfordrer dem til at vende tilbage hertil, før det er for sent. Ord bør følges af handling.
For det andet glæder jeg mig over og opfordrer til større opmærksomhed omkring punkt 108 om overtrædelse af handicappedes menneskerettigheder. Organisationen Disability Awareness in Action har noteret over 2.000 sådanne overtrædelser i Europa, og de bør tages op af de organisationer, der overvåger menneskerettighederne, og af Kommissionen.
Endelig glæder jeg mig over punkt 16, hvori der opfordres til fornyet overvejelse af den måde, hvorpå vi håndterer menneskerettighedsspørgsmål her i Parlamentet.

Sacrédeus
Hr. formand, jeg vil gerne takke de to ordførere for et godt og grundigt udført stykke arbejde. Samtidig vil jeg tilslutte mig Hanja Maij-Weggens synspunkt om, at spørgsmålet om religionsfrihed er blevet drøftet alt for lidt. Det handler om millioner af menneskers dybeste tro og hele deres ståsted i livet.
I Egypten, et naboland til EU, er der dødsstraf for at konvertere fra islam til kristendommen. Kopterne ændrer sig ligesom andre borgere. Den kristne minoritet i Tyrkiet bliver stadig mindre. Hvorfor flygter stadig flere kristne mennesker fra dette land? Europa-Parlamentet har medvirket til, at den syriske kristne præst Yusuf Acbulut i påsken blev frikendt for anklagerne ved sikkerhedsdomstolen i Diyarbakir. Der er meget at gøre på dette område.
300.000 mennesker er flygtet fra Molukkerne - de fleste af dem kristne. De bliver forfulgt af muslimske Jihad-krigere. Over 1.000 personer er blevet tvangskonverteret, de er blevet påtvunget en anden tro og et andet livssyn.
Jeg vil også nævne, at den franske lov om religionsfrihed lader en del tilbage at ønske. Der er stor bekymring blandt mange protestantiske og evangeliske kristne rundt om i Europa på grund af den franske religionslov. Hvilket dårligt - og jeg siger bevidst dårligt - eksempel er dette ikke for en lang række lande i Øst- og Centraleuropa, bl.a. Tjekkiet, når disse lande nu skal til at stifte nye love? Vi skal passe på, at vi ikke skaber et intolerant Europa, hvor der kun er én tro.

Neyts-Uytebroeck
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, i betragtning af at vi har overskredet tiden, gør jeg det kort, men jeg går ud fra, at De tillader mig at sige, at det er et meget vigtigt øjeblik for mig. Som forhenværende medlem af Parlamentet fra 1994 til 1999 er det naturligvis en stor glæde, selv om det er i den nye bygning, på ny at være til stede og tale i denne institution, som jeg kender så godt.
På vegne af Rådet vil jeg for det første gerne lykønske ordførerne, hr. Wuori og hr. Cornillet, med deres udmærkede betænkninger, og efterfølgende vil jeg gerne takke alle talere for deres bidrag til forhandlingen.
Fra nu af begrænser jeg mig til besvarelsen af de meget præcise spørgsmål, som er stillet.
Til fru Frassoni, der ikke længere er til stede, men hun får sikkert beskeden, vil jeg sige, at formandskabet selvfølgelig vil gøre sig umage for at samle alle de nødvendige betingelser for udarbejdelsen af en resolution mod dødsstraf på FN's generalforsamling.
Til fru Boudjenah og med hensyn til Tunesien vil jeg gerne kort sige, at Rådet har den holdning, at det virkelig er en skam, at et land, der har opnået bemærkelsesværdige socioøkonomiske fremskridt, ikke får den tillid, det har fortjent, fordi dets ledere tilsyneladende ikke kan forstå, at elementer som ytringsfrihed og pressefrihed er væsentlige elementer for os og for befolkningen, og at det netop er denne situation, der forhindrer EU i at fremskynde forhandlingerne med Tunesien yderligere, som landet ellers ville have fortjent, hvis menneskerettighedssituationen og behandlingen af menneskerettighedsforeningerne var betydelig bedre, end det er tilfældet i øjeblikket.
(NL) Til hr. Schröder vil jeg gerne sige, at menneskerettighederne i hvert fald ikke er en fodnote for dette formandskab.
Et af medlemmerne sagde, at udenrigsministeren, hr. Michel, var forsvundet. Jeg kan berolige medlemmet med at sige, at hr. Michel ikke er forsvundet. Han er på vej til flyveren til Madrid, hvor han har en række meget vigtige møder om formandskabet.
Med hensyn til det resterende vil jeg gerne forsikre Parlamentet om, at bekæmpelsen af menneskehandel generelt og særligt bekæmpelsen af kvinde- og børnehandel i de kommende seks måneder vil være en af vores store prioriteringer. Jeg vil gerne takke Johan Van Hecke for de venlige ord om formandskabet, og jeg håber, at det vil lykkes os at indfri hans forventninger. De er ganske vist meget høje, men vi vil gøre alt, hvad vi kan.
Til fru Maij-Weggen og hr. Sacrédeus vil jeg gerne sige, at religionsfrihed naturligvis hører til menneskets grundlæggende rettigheder og friheder.

Vitorino
Vi er ved at have brugt vores tid, så jeg vil bare på vegne af min kollega, Chris Patten, der måtte gå, fordi han samtidig skal være til stede ved et andet parlamentsmøde om Latinamerika, og også på egne vegne takke alle deltagerne i forhandlingen. Kommissionen har noteret sig alle bemærkninger og ser frem til de beslutningsforslag, der vil afslutte disse forhandlinger som retningslinjer for vores overvejelser og yderligere initiativer.
Endelig vil jeg gerne komplimentere Parlamentet for den brede enighed, som er kommet til udtryk om den nye metodologi i betænkningen om grundlæggende rettigheder i EU, og udtrykke mit ønske om, at den holdning, som hr. Cornillet har taget initiativ til, kan fastholdes i fremtiden.

Formanden
Jeg er Dem meget taknemmelig, hr. kommissær. De har næsten overgået Dem selv i kortfattethed.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Bonn-konferencen om klimaændringer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler:
B5-0327/2001 af Jackson for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik til Rådet om Rådets strategi med henblik på Bonn-konferencen om klimaændringer;
B5-0328/2001 af Jackson for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik til Kommissionen om Kommissionens strategi med henblik på Bonn-konferencen om klimaændringer

Jackson
Hr. formand, jeg undskylder, at jeg tager ordet så sent. Menneskerettighederne synes at have taget en hel del tid, og det med rette.
Jeg vil gerne give udtryk for Parlamentets bekymring for, at Kyoto-aftalen falder til jorden, så verden står tilbage uden noget sammenhængende netværk af forpligtelser til at reducere udledningerne af drivhusgasser. Vi i Parlamentet giver udtryk for vores fulde støtte til Kommissionen og formandskabet i deres bestræbelser for at sikre, at Kyoto-aftalen overlever og træder i kraft. Vi vil gerne benytte denne korte forhandling til at undersøge, hvad Europa kan gøre for at lede verden, da amerikanerne ikke gør det, og på hvilke måder medlemmer af Parlamentet, der kommer til Bonn-konferencen, kan tale for Europas befolkning og aktivt deltage i arbejdet.
Vi glæder os meget over det arbejde, den nederlandske minister, hr. Pronk, har gjort med at forsøge at finde en måde, hvorpå de tilbageblevne uløste spørgsmål fra Haag kan løses, og vi vil påskønne det, hvis Kommissionen kan fortælle os, hvor meget held han efter dens mening til dato har haft med sig, og hvorvidt det arbejde, han har gjort, nu har banet vej for fremtiden. Men det store spørgsmål for os er, om det vil være muligt at vise, at EU og de andre større deltagere i protokollen er parat til at træffe beslutninger uden USA. Her er den nye japanske regerings holdning afgørende. Uden Japans og Canadas stemmer kan protokollen ikke træde i kraft. Vi forstår, at udsigterne ikke er gode, og at Japan sandsynligvis og Canada helt sikkert vil mangle den politiske vilje til at gå videre uden USA. Hvis Japan er parat til at gå videre, er man bange for, at japanerne vil ønske at omformulere de afgørende forslag i protokollen og i særdeleshed måske bruge 2000 snarere end 1990 som basisår for beregninger af reduktionen af udledningen af drivhusgasser. En af mine kolleger, hr. Moreira Da Silva, der vil lede Parlamentets delegation til Bonn, ønsker at stille en mundtlig forespørgsel om dette til det beslutningsforslag, vi har stillet, eftersom problemet med Japan faktisk først er kommet i forgrunden, efter at vi stillede det.
Vores beslutningsforslag gentager i punkt 3 vores grundlæggende forventninger til de initiativer, der skal følge efter ratifikationen af protokollen. Men som europæere må vi foretage en sober vurdering af, hvad alt dette vil indebære for os, hvis det sker, og i endnu højere grad hvis det sker uden USA. Først og mest afgørende er der spørgsmålet om penge. Sådan som protokollen ser ud, vil finansielle bidrag fra enkelte deltagere være baseret på hver deltagers andel af CO2-udledningen. Det er ikke vanskeligt at se, at USA med 39% af de totale udledninger i 1990 ville komme til at betale broderparten. Det spørgsmål, som falder mig ind, og som måske burde have være stillet tidligere, er, hvordan Clinton-regeringen nogensinde troede, den kunne få Kongressen til at underskrive denne traktat. Måske ville større ærlighed fra begyndelsen have hjulpet med til at skabe en mere realistisk atmosfære. Uden USA vil byrden falde på Japan, Tyskland, Det Forenede Kongerige, Frankrig, Canada og Australien. De midler, der står til rådighed for foranstaltninger til reduktion af CO2-udledningerne i fattigere lande, vil blive stærkt begrænsede uden deltagelse af USA. Byrden for europæerne vil blive større. Er vi parat til dette?
For det andet, hvis vi ratificerer Kyoto-aftalen alene og uden USA, vil det indebære, at vi tager visse initiativer, der vil være smertelige. Vi medlemmer af Europa-Parlamentet, der følger disse spørgsmål, erkender dette. Hvert år, hver måned, til langt ud på natten behandler vi direktiver, der har til formål at reducere udledningen. Men vi ved også, at det i de fleste tilfælde, når vi møder Rådet eller dets repræsentanter, er yderst vanskeligt at få medlemsstaterne til at gå ind på disse forslag i deres oprindelige, meget krævende form. Vi står nu over for en situation, hvor det ifølge Det Europæiske Miljøagentur kun er Det Forenede Kongerige, Tyskland og Luxembourg, der har reduceret deres drivhusgasudledninger mellem 1990 og 1998. Alle andre lande i Europa har forøget dem.
Så hvordan vil Danmark, Nederlandene, Belgien, Østrig, Finland og Italien, og i mindre grad Sverige og Frankrig, opfylde Kyoto-målene? Eller vil vi, som USA nærer mistanke om, ikke være villige til at træffe de foranstaltninger, der vil virkeliggøre vores ambitioner? Vi håber, at Bonn-konferencen og det belgiske formandskab vil være i stand til at flytte europæerne fra ord til handling.
Endelig et par ord om EU-delegationens deltagelse i Bonn-konferencen. Vi er trætte af at være et græsk kor i denne tragedie. Vi er trætte af at komme på scenen, når hovedhandlingen har udspillet sig, for at begræde eller lovprise det, der er sket, og komme med filosofiske overvejelser over menneskehedens sørgelige stilling - her kunne man virkelig sige: "Ïßìïé ç ôÜëáéíá" (oh, hvilket tålmod)! Det er virkelig utilfredsstillende, for vi bør selv regnes som deltagere, eftersom vi alle må vedtage den lovgivning, der bliver resultatet af Kyoto, og vi må forklare den for Europas befolkning. Vi ønsker måske ikke selv at forhandle, men det er vores ambition fuldt ud at tage del i møderne med EU's delegation, som bestemmer, hvordan Europa skal reagere. Vi er ikke tilfredse med at forblive et kor.

Neyts-Uytebroeck
Hr. formand, mine damer og herrer, indledningsvis vil jeg gerne takke fru Jackson for hendes spørgsmål og bemærkninger med hensyn til den meget alvorlige problematik, som vi alle er foruroligede over.
På vegne af Rådet kan jeg kun gentage, at det er vores pligt, sådan som det er angivet i Rådets konklusion af 8. marts og 7. juni 2001, at indgå en aftale under genoptagelsen af konference nr. 6, som finder sted om kort tid i Bonn. En aftale, som skal sikre Kyoto-aftalens miljøintegritet, som fører til reelle reduktioner af udledningen af drivhusgasser, hvormed der opnås en så bred deltagelse som mulig fra industrilandene, og hvorigennem betingelserne kan skabes for ratifikationen og ikrafttrædelsen af aftalen senest i 2002. Vi skal endnu en gang bekræfte vores pligt til at forsøge at opnå ovenstående.
Alle disse målsætninger er uændrede, og EU er villig til i Bonn at forhandle med alle partnere på en konstruktiv måde om de endnu ikke løste spørgsmål. Selv om Rådet erkender, at EU og USA er uenige om Kyoto-aftalen og om ratifikationen heraf, er Rådet ikke desto mindre glad for præsident Bushs løfte under et nyligt møde med Unionens stats- og regeringschefer om, at USA ikke blokerer Kyoto-aftalen og på konstruktiv måde vil samarbejde under den kommende konference i Bonn.
På topmødet den 27. og 28. juni i år i Scheveningen har EU indgået frugtbare kontakter om klimaforhandlingerne med forskelle partnere. EU har endvidere til sin glæde kunnet konstatere, at det internationale samfund fortsat støtter Kyoto-aftalen og den snarlige ikrafttrædelse heraf, til trods for at USA nægter at ratificere aftalen. Der hersker, det viste sig i Scheveningen, en stærk bevidsthed om dette anliggendes hastende karakter, samt at resultatet af mere end 10 års internationale forhandlinger virkelig ikke må sættes på spil.
Idet Rådet mener, at Parlamentets tilstedeværelse er vigtig i den forbindelse, har Rådet inviteret otte parlamentsmedlemmer til at deltage i Bonn-konferencen. De specifikke betingelser for deltagelsen, som De sikkert ikke vil være glad for, er udarbejdet i et brev fra Rådet til Parlamentet af 18. november 1998. Af hensyn til deltagernes ønske om nærmere og jævnlig information, et ønske, som blev understreget af fru Jackson, men som sikkert fortolker mange af medlemmernes følelser, har formandskabet til hensigt under konferencen at have uformelle møder med Parlamentets medlemmer på fastsatte tidspunkter, så det er muligt at udveksle meninger om udviklingen og situationen.
Jeg er klar over, fru Jackson, at De ikke vil være tilfreds med dette, men på den anden side betyder det, at De kan gøre mere end fra sidelinjen eller fra kulisserne.

Vitorino
Hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, jeg vil på Kommissionens vegne gerne takke fru Jackson for at have rejst et så vigtigt spørgsmål under plenarmødet. Som rådsformanden allerede har sagt, bekræftede stats- og regeringscheferne i Göteborg, at det europæiske fællesskab og medlemsstaterne er fast besluttede på at indfri deres forpligtelser i henhold til Kyoto-aftalen. Unionens topmøde bekræftede endnu en gang dens mål, nemlig at sætte denne protokol i kraft i 2002, og anmodede Kommissionen om at udarbejde et forslag til ratifikation før udgangen af 2001. Desværre modsætter Bush-regeringen sig fortsat Kyoto-aftalen.
På topmødet mellem EU og USA i Göteborg anerkendte præsident Bush de videnskabelige data, der tyder på klimaændringer, og den globale betydning af dette spørgsmål. USA har sagt, at selv om landet vil deltage aktivt i det genoptagne COP6 i Bonn, har deres grundlæggende holdning om at modsætte sig protokollen ikke ændret sig. Vi vil bygge på udtalelsen om, at USA ikke agter at stille sig i vejen for Kyoto-processen. For at lette dette er vi gået ind på, at der skal være yderligere kontakter på højt plan med USA om dette spørgsmål.
Det genoptagne COP6 i juli vil lægge sig i forlængelse af konferencen i Haag og forsøge at bringe forhandlingerne til en succesrig afslutning. For at nå dette vil Fællesskabet indtage en positiv holdning, samtidig med at man er realistisk med hensyn til, hvad der kan nås. De nye konsoliderede tekster af formanden for COP6, hr. Pronk, er klare, præcise og giver et godt grundlag for forhandlingerne i Bonn. Men teksterne indeholder stadig en række vigtige punkter, som EU må stå fast på, i særdeleshed med hensyn til finansiel bistand til udviklingslandene, samt bestemmelser om overholdelse og om supplementaritet. Det er nødvendigt at løse disse problemer.
I sidste instans vil vi stræbe efter en samlet pakke, hvor kompromiser på den ene side bliver afbalanceret af gevinster på den anden. Vi må også tage hensyn til Japans og Ruslands særlige betydning for protokollens ikrafttræden.
Kommissionen glæder sig over Parlamentets stærke interesse for det globale problem med klimaændringer og for deltagelse af medlemmerne af Parlamentet i Fællesskabets delegation til det genoptagne COP6. Som i Haag har Kommissionen og Rådet, efter hvad rådsformanden har forklaret, foreslået, at Parlamentet bliver repræsenteret af otte medlemmer. I overensstemmelse med institutionelle regler for deres deltagelse kan medlemmerne deltage i plenarmøder, og Kommissionen vil løbende give oplysninger om de forhandlinger, der ikke regelmæssigt er åbne for observatører, til alle medlemmer af Parlamentet, der er til stede ved COP6.

Moreira da Silva
Hr. formand, hr. kommissær, fru statssekretær, kære kolleger, det første, jeg gerne vil nævne, er netop Europa-Parlamentets delegations deltagelse i EU's koordinationsmøder, hvor jeg gerne vil sige, at jeg på ingen måde syntes om den måde, hvorpå statssekretæren besvarede Caroline Jacksons fuldt berettigede spørgsmål. Europa-Parlamentets delegation forlanger ikke nogen privilegier, men kræver sin legitime ret til aktivt at deltage i konferencen i Bonn og ikke blot være tilskuere, sådan som vi var det under konferencen i Haag.
Hr. formand, kære kolleger, som mere end blot en sag om miljøet er klimaændringerne blevet til et virkelig symbolsk punkt på den internationale politiske dagsorden. Hvis Kyoto-aftalen bliver en fiasko, er lektien tydelig. Staterne og politikerne bevæger sig hurtigt fremad, når det drejer sig om at drage nytte af globaliseringens mange fordele, men de er ude af stand til at nå til enighed, når det handler om at mindske ulemperne ved vores samfundsmodel.
Den aktuelle kontekst kunne ikke være værre. Dels har det aldrig mere end nu været nødvendigt at gøre noget, for de forudsigelser, som det internationale ekspertpanel for nylig har udsendt om klimaændringerne, giver ingen anledning til tvivl. Dels har det aldrig mere end nu været vanskeligt at gøre noget, for USA's beslutning har betydet et hårdt slag for det internationale arbejde, der nu har stået på i 10 år. Disse faktorer, at det haster med at gøre noget, at offentligheden forventer handling, og at USA er hoppet fra, lægger alle sammen op til, at konferencen i Bonn bliver af afgørende betydning. Det bliver virkelig tale om et sandhedens øjeblik for Kyoto-aftalen. Vores holdning er ganske klar. Klimaændringerne må begrænses, og Kyoto-aftalen - og ikke en anden - er det politisk rigtige redskab til at nå dette mål. Vi skal derfor tage til Bonn med den ambition at nå til enighed med så mange lande som muligt om de resterende punkter fra Kyoto, så protokollen kan blive ratificeret og ført ud i livet allerede i 2002. Det er indlysende, at vi for at få succes i forhandlingerne med især Japan og Rusland er nødt til at give visse tegn på imødekommenhed, men det skal være en imødekommenhed, der respekterer protokollens integritet og ånd.
Jeg har et par afsluttende ord om økonomien. Det er rigtigt, at protokollens virkeliggørelse på kort sigt vil indebære økonomiske omkostninger for de europæiske virksomheder. Disse omkostninger vil imidlertid - som Kommissionens redegørelse fra denne uge netop viser det - blive meget mindre, end man i første omgang antog. Jeg er i øvrigt overbevist om, at Kyoto-aftalen på mellemlangt sigt vil gøre den europæiske økonomi mere konkurrencedygtig på grund af den teknologiske fornyelse, som vi gennemfører før de andre.

Linkohr
Hr. formand, bifaldet til fru Jacksons tale, der kom fra alle grupper, viser, at der er enighed om klimapolitikken i Europa. Der er tilsyneladende også en vis enighed i den offentlige mening i USA, men den offentlige mening i USA adskiller sig fra den i Europa. Efter min mening bør vi derfor ikke kun tale med den ene eller den anden delegerede eller regeringsrepræsentant, europæerne skal derimod rent faktisk gøre sig nogle tanker om, hvordan de kan indvirke på den offentlige mening i USA - og jeg vil gerne tilføje også i Japan, hvis det skulle vise sig, at japanerne ikke følger trop.
Opgaven med at håndtere klimaændringerne er så gigantisk, at en enegang bliver overordentlig vanskelig. Det er lige præcis det spørgsmål, vi står over for. Er vi parate til, også selv om de andre ikke følger trop, at gå den vej, der blev besluttet i Göteborg, og som jeg støtter? Det er let nok at sige det. At afgive en erklæring om, at man vil påtage sig disse problemer, er let og koster ingenting. Men bagefter bliver det uhyre vanskeligt at gennemføre tingene. Jeg frygter - det siger jeg helt åbent - at europæerne eller mange europæere gemmer sig bag USA. I virkeligheden er vi meget langt fra at have opfyldt Kyoto-aftalen. Det ved vi alle. Kommissionen fodrer os hele tiden med nye tal. Det betyder, at vi virkelig står over for en Herkules-opgave. Det var bare det, jeg ville sige her.
Jeg vil trods disse vanskeligheder gerne sige, at Europa dermed for første gang siden Anden Verdenskrig har fået mulighed for at indtage den politiske lederrolle i verden. Vi bør benytte lejligheden, vel vidende at det ikke er let. Det er i øvrigt en ædel opgave, ikke en beskidt, det er en ædel opgave, som Europa bør påtage sig, og skulle de andre først støde til senere, så bør vi tolerere det.
Min tredje bemærkning vedrører udelukkende teksten. Jeg kan ikke undertrykke det og vil ikke skjule det for Dem: Det, vi forlanger her, nemlig at bringe klimaændringerne "til ophør", er selvfølgelig noget værre vås. Jeg ved ikke, hvordan det er kommet med. Klimaændringer har der været alle dage, men denne gang har vi også selv vores andel heri, og det er netop denne andel, det handler om.

Davies
Jeg vil gerne begynde med at udtrykke min anerkendelse for miljøkommissæren, fru Wallström. Jeg tror ikke, at nogen af Parlamentets medlemmer nærer nogen som helst tvivl om hendes lidenskabelige, personlige engagement i at sikre et positivt resultat af drøftelserne i Bonn, og jeg vil også gerne sige tak til min liberale kollega, premierminister Verhofstadt, for den understregning, han her til morgen gav ved at sige, at problemet med klimaændringer er den største enkelte udfordring, som vores klode står over for. En ting, som hele dette spørgsmål har fremkaldt, hvis det var nødvendigt, er en større forståelse af, at det er en meget lille klode, vi lever på, og at menneskeheden i høj grad ved sin industrielle adfærd er i stand til at ændre miljøet. Selv USA anerkender nu dette, selv om de endnu ikke har fremlagt noget alternativ i praktisk form til Kyoto-aftalen.
Der er store muligheder for og fordele ved at tage fat på dette problem ved at bruge teknologi, der er under udvikling, eller som er blevet udviklet, for derved at ændre vores praksis og reducere den globale opvarmning. Det giver store fordele for samfundet og frembyder økonomiske muligheder for dem af os, der fører an, men hvorfor kan vi ikke gå mere energisk ind for dette? Et problem er etablerede interesser - hvor det klassiske eksempel er sektoren for fossile brændstoffer. Et andet er svag politisk ledelse fra os alle - vi er alle ansvarlige for dette. Vi viger tilbage for at træffe beslutninger, der på kort sigt vil være upopulære hos vores vælgere. Jeg vil gerne have en harmoniseret miljøbeskatning på europæisk niveau - hvor formålet ikke skal være at inddrive flere penge, men at ændre praksis og prioriteringer og sikre, at industrien samtidig kan konkurrere på lige vilkår.
Vi har haft problemerne - vi har været udsat for problemerne med brændstofafgifter i Storbritannien og andre steder, når politikerne virkelig forsøger at indføre skatter, der er til gavn for miljøet på denne måde. Det mærkelige i Storbritanniens tilfælde er naturligvis, at en harmonisering af energibeskatningen sandsynligvis også ville reducere vores skatter.
Jeg er lige vendt tilbage fra et besøg på Cypern - et af ansøgerlandene - hvor jeg konstaterer, at der ikke alene ikke er nogen brændstofafgifter på brugen af benzin, men at man faktisk støtter benzinen. Så mit spørgsmål til Kommissionen er følgende: Når det kommer til stykket, når vi kommer til faktisk at tage fat på, hvad jeg håber bliver et positivt resultat af Bonn-mødet, hvordan vil Rådet så gå videre med en harmoniseret energiafgift, samtidig med at det tager sig af udvidelserne, der gør det så meget vanskeligere at nå til enighed, hvis vi faktisk skal have en harmoniseret miljøbeskatning, som er noget værd?

De Roo
Hr. formand, de sidste to år er der verden over blevet installeret mere vindenergikapacitet end atomenergi. Alligevel forsøger Bush og Blair at puste nyt liv i atomenergien.
Min gruppe og et klart flertal i Parlamentet mener, at atomenergi hverken kan eller må spille en rolle ved løsningen af klimaproblemet og heller ikke i "clean development"-mekanismen. På alle andre punkter i forhandlingerne, jeg gentager, er et kompromis i Bonn acceptabelt for De Grønne. Det kompromis skal tage sigte på at holde Japan indenbords. Selv en højere reduktionsmålsætning for Europa skal overvejes. Kommissionen har lige offentliggjort en undersøgelse, hvoraf fremgår, at også en dobbelt så høj reduktionsmålsætning ikke udgør et økonomisk problem for os. Europa skal nu virkelig gøre en solid indsats med hensyn til energibesparelse og vedvarende energi.
Videre udvikling af solenergi er meget nødvendig for også at forsyne de sidste 2 milliarder mennesker på jorden med elektricitet. At forsyne 2 milliarder mennesker med elektricitet gennem fossile brændstoffer betyder den visse klimadød for os alle. En svag aftale i Bonn er bedre end et nyt nederlag. Montreal-protokollen imod nedbrydelse af ozonlaget af 1987 var også en svag aftale, men den er blevet skærpet i de sidste 14 år. Det kan også ske med Kyoto-aftalen.

Sjöstedt
Hr. formand, der er jo stor enighed om vores holdning til klimaspørgsmålene, og det er efter min mening vigtigt. Vi må benytte os af denne enighed og lægge et maksimalt pres på de lande, der nu afgør Kyoto-aftalens fremtid. I praksis risikerer vi en slags kollaps i klimaforhandlingerne, en kollaps, der kan føre os flere år tilbage i udviklingen. Det værste er, at de, der er skyld i kollapsen, især USA, ikke kan tilbyde et alternativ. Derfor skal vi nu gøre alt for at redde det, der reddes kan.
Også EU har et troværdighedsproblem. Præcis som tidligere talere har sagt det, er der nemlig mange af medlemslandene, der ikke lever op til kravene i Kyoto-aftalen. Vi ved, at disse krav i sig selv er utilstrækkelige, når det gælder klimaændringer. Det, vi ser i praksis, når vi møder Ministerrådet, f.eks. ved forlig om forbrændingsanlæg og nationale grænser for udslip, er, at man ikke er parat til at træffe de relevante beslutninger. Da der i Göteborg skulle træffes beslutninger om en strategi for en bæredygtig udvikling, var flere af de vigtigste punkter blevet fjernet. EU's troværdighed ville naturligvis blive større, hvis vi i praksis kunne vise, at vi er parat til at leve op til de krav, vi selv stiller. Det er efter min mening vigtigt op til de møder, som vi nu skal have med andre lande for at afgøre Kyoto-aftalens fremtid.

Fitzsimons
Jeg vil gerne først og fremmest komplimentere fru Jackson for at have stillet denne mundtlige forespørgsel. Det er allerede blevet nævnt, at konferencen om klimaændringer skal afholdes i Bonn fra den 16.-27. juli 2001. Vi ved, at USA's regering og EU ikke kunne nå frem til en aftale i Nederlandene før jul om at fastlægge en tidsplan for reduktionen af udledningen af drivhusgasser.
Ligeledes står det meget klart, at USA's regering er ved at få kolde fødder med hensyn til Kyoto-aftalen. Dette er meget skuffende. Der er klare og utvetydige videnskabelige beviser for virkningen af klimaændringer. USA og EU's regeringer må da kunne enes om ét, nemlig at udledningen af drivhusgasser fortynder ozonlaget, hvilket fører til, at havet stiger, og kysterosionen vokser og påvirker livsbetingelserne for øsamfund. Jeg opfordrer de europæiske regeringer, som vil være repræsenteret i Bonn, til at bruge denne konference til at fortælle USA, at det ikke er godt nok, og at alle bestemmelserne i Kyoto-aftalen må sættes i kraft. Alene under denne aftale skal USA's regering beskære udledningerne med ca. en tredjedel inden udgangen af 2012.

Blokland
Hr. formand, at støtte Kyoto-aftalen i det amerikanske Senat ville være politisk selvmord, viste det sig under en videokonference sidste år med en række amerikanske senatorer. I mellemtiden har den nye amerikanske præsident Bush forkastet Kyoto-aftalen. Det kan med rette kaldes en stor skandale. På den anden side siger denne amerikanske præsident klart, hvad USA mener om Kyoto-aftalen.
Desværre er følgevirkningen heraf, at også Japan overvejer, om man overhovedet vil ratificere aftalen. I sidste uge sagde den japanske premierminister Junichiro Koizumi, at han ikke har til hensigt at fortsætte uden USA.
Vi skal imidlertid tænke på, at EU-landene heller ikke har ratificeret eller gennemført Kyoto-aftalen. Ganske vist er CO2-udledningen i Luxembourg, Tyskland og Storbritannien faldet betydeligt, men i Spanien, Portugal og Irland er den steget meget. Ifølge Verdensnaturfondens prognose vil CO2-udledningen i EU som helhed stige med 8% i stedet for at falde med 8% i overensstemmelse med Kyoto-aftalen.
Det er desuden meget inkonsekvent, hvis EU beskylder USA for ikke at ville gøre noget ved bekæmpelsen af CO2-udledningen, hvis EU ikke er villig til at gå videre med reduktionen af NOx-udledningen. I USA er udledningsstandarderne for NOx i 2003 allerede strengere end det, som miljøministrene planlægger inden for rammerne af direktivet om store fyringsanlæg i 2018.
Der er risiko for, at Kyoto-aftalens undergang vil blive brugt som undskyldning for ikke at gøre noget. Truslen om klimaændringer bliver ved med at eksistere, ligesom målsætningen om at bekæmpe dem, med eller uden Kyoto-aftalen.
EU skal altså ikke følge USA's eller Japans eksempel, men bekæmpe klimaændringerne ved at fokusere på energibesparelse, energieffektivitet gennem bl.a. varmekraftkoblinger og udviklingen af vind- og solenergi. På disse punkter skal det endvidere være muligt at indgå aftaler med USA og Japan. Derudover skal vi være åbne over for udvidelse af den andel, som realiseres gennem emissionshandlen. Hvis vi på den måde kan få USA med i forhandlingerne på ny, skal vi bestemt ikke undlade det.
Endelig må vi ikke længere lade tredjelandenes andel ude af betragtning, idet energiforbruget også vil stige betydeligt der.

García-Orcoyen Tormo
Hr. formand, mine damer og herrer, i denne tid præget af EU's skuffelse over og afvisning af USA's holdning til opfyldelsen af Kyoto-forpligtelserne bør Europa-Parlamentet utvetydigt bekræfte og styrke sit løfte om at gøre fremskridt med nedbringelsen af CO2-emissionerne gennem ratificering af foranstaltningerne i protokollen. Efter i 1997 at have aftalt en international strategi for nedbringelse af forurenende emissioner kan vi ikke acceptere en så drastisk og omfattende ændring af synet på situationen og godtage argumenter, som under videnskabeligt dække har til formål at forsinke konkrete aktioners intensitet og styrke.
Desuden mener jeg, at dette forslag til beslutning er en nødvendig gestus fra Europa-Parlamentets side over for medlemsstaterne som et udtryk for den fornyede politiske vilje i de enkelte medlemsstater til at bekæmpe klimaændringerne og intensivere iværksættelsen af de foranstaltninger, der er nødvendige for at ratificere protokollen.
På det kommende klimatopmøde i Bonn skal medlemsstaterne finde løsninger på de problemer, som ikke blev løst i Haag. Jeg mener, at det er af største vigtighed, at i hvert fald lederen af den parlamentariske delegation eller dennes stedfortræder accepteres i EU's forhandlergruppe. Derfor, og for at kunne tage det næste skridt, som består i at forhandle med andre lande om en hurtig ratificering af protokollen, er det så vigtigt, at Parlamentet entydigt støtter dette forslag og dermed som sagt bekræfter EU's vilje til at være førende på internationalt plan inden for miljø og som en gestus over for medlemsstaterne, så de hverken glemmer eller forsinker iværksættelsen på nationalt plan af de foranstaltninger, der er nødvendige for at ratificere protokollen.

Van Brempt
Hr. formand, hr. formand for Rådet, Kommission, kære kolleger. Det er allerede blevet sagt et par gange, og det er heller ikke ubetydeligt. Der er stor enighed om denne sag, og det skal I udnytte ved de kommende forhandlinger i Bonn.
Men der er mere end det. I mange europæiske sager må vi gå imod den offentlige mening, men i denne debat støttes vi af et overbevisende stort flertal i den brede offentlighed, som opfordrer regeringerne til at tage yderligere skridt med hensyn til Kyoto-aftalen.
Det betyder, at vi som indledning til Bonn-konferencen, både på selve konferencen, men også på fælles og nationalt plan, skal foreslå en række foranstaltninger. Det er allerede nævnt. Europa kan og skal spille en verdensrolle i denne debat, og det klæder os godt, og blamerer for en stor del andre, herunder præsident Bush og hans regering.
Vi skal endvidere få de andre med på vognen. Det skal vi bestemt, men ikke ved at sætte indgåede aftaler på spil. Hvis aftalen vedtages med ubegrænset handel med varm luft eller ubegrænset brug af kulstofkilder, vil virkningen på klimaet være begrænset.
Jeg vil tilføje endnu et punkt til debatten. Jeg mener ikke, at vi skal være alt for selvtilfredse. Vi har endnu ikke ratificeret, og der foreligger heller ingen klare, konkrete handlingsplaner. Jeg anmoder derfor det belgiske formandskab om at foretage sig noget i den forbindelse. I hvilken form skal vi handle med vores emissioner? Foregår det kun mellem staterne eller også mellem virksomhederne? Hvordan reguleres handlen mellem sektorerne? Og hvad med de nationale handlingsplaner? Hvad skal der ske med dem, og er der i øvrigt allerede afsat midler hertil? Jeg anmoder derfor det belgiske formandskab om at gøre noget konkret ved denne sag i de kommende måneder.

Tannock
Selv om nogle skeptikere stadig betvivler fænomenet global opvarmning, er der ingen, der kan nære tvivl om nedkølingen af forholdet mellem EU og USA, fordi amerikanerne har nægtet at anbefale ratifikation af Kyoto-aftalen. Panelet om klimaændringer med repræsentanter fra forskellige regeringer nærer ingen tvivl om, at der foregår en global opvarmning, og at drivhusgasser, i særdeleshed CO2-udledninger, i vid udstrækning er ansvarlige herfor. Selv USA's National Academy of Sciences, der rådgiver præsident Bush, er stort set enig i dette resultat. EU er nu fast besluttet på at handle alene, men den største synder, USA, med 4% af verdens befolkning og 25% af de globale udledninger, vil stadig ikke samarbejde.
Det er sørgeligt, at det indtil dette øjeblik kun er Rumænien, der har ratificeret protokollen. Japan og Canada er nu ved at få kolde fødder uden USA's deltagelse. I mit land, Det Forenede Kongerige, skyndte vi os under en konservativ regering at indføre gas, eftersom naturgas frembringer langt mindre CO2 end kul. Det blev der hurtigt vendt op og ned på under den nye Labour-regering, der var ivrig efter at bevare arbejdspladser i mineindustrien. Heldigvis har Det Forenede Kongerige stadig mulighed for at opfylde sine forpligtelser i henhold til Kyoto.
Vi ser allerede på europæiske vintersportssteder i bjergene resultaterne af, at snegrænsen ligger højere, men udsigterne på langt sigt er langt mere skræmmende. På et eller andet tidspunkt er der fare for, at varmen løber løbsk, når polarkalotterne smelter, tilbagestråler mindre solskin og bevirker en hurtig forøgelse af opvarmningen af atmosfæren. Dette truer med oversvømmelser rundt omkring på kloden og andre klimaændringer, der kan forårsage økonomisk ødelæggelse og et stort udvandringspres på befolkningerne, for ikke at nævne mulige krige om vandforsyningerne.
Hvad er løsningen? Jeg mener, at alle lande må gå ind for en politik, der sigter mod bæredygtig økonomisk udvikling, og investere i vedvarende energi. Det betyder også, at man igen skal indlede den kontroversielle debat om atomkraft, som jeg støtter. Vi må også se på muligheden for at bruge markedsbaserede mekanismer såsom udledningstilladelser, som der kan handles med. Målet i Kyoto-aftalen om 5%'s reduktion i 2010 fra 1990-niveauet er måske ikke vidtgående nok. Det er muligt, at vi også igen bliver nødt til at se på kulstofdræn. Jeg tror, at USA må genoverveje sin stilling og komme tilbage til Bonn med nogle virkelig gode forslag. Jeg komplimenterer min kollega, fru Jackson, for hendes fortsatte interesse for dette område, der er af så afgørende betydning for menneskehedens fremtid.

Corbey
Hr. formand, verden har brug for et kraftigt politisk signal. Kyoto-aftalen må ikke blive et tomt løfte. Der er nu brug for politisk lederskab for at overbevise verden. I den forbindelse skal vi være fleksible.
For det første skal vi med hensyn til USA og Japan afskaffe vores understregning af domestic action. Vi skal tilstræbe en videnskabelig baseret fremgangsmåde over for sinks-problemet.
For det andet er der udviklingslandene. Klimaændringerne har store følgevirkninger i udviklingslandene. I Bangladesh, Indien, Indonesien og østaterne konfronteres man med følgevirkningerne. En åbenhjertig holdning over for udviklingslandene og en fond, som muliggør ændringer, er meget nødvendig.
Vi skal tage hensyn til, at, hvis USA ikke deltager, er incitamentet for udviklingslandene faktisk bortfaldet, for netop USA ville realisere en stor del af sine pligter uden for landet.
EU skal nu overtage den rolle og gøre mere for udviklingslandene. Udviklingslandene skal naturligvis på langt sigt også medtages i et system om CO2-reduktioner, men så på grundlag af lige emissionsrettigheder.
For det tredje skal vi love os selv, at vi gør noget ved domestic action og ikke fremmer atomenergi. Vi skal nu hurtigt i gang med et troværdigt og pålideligt system for handlen med emissionsrettigheder, og der skal i Europa endvidere fastsættes en undersøgelsesdagsorden for at muliggøre overgangen til en CO2-fattig økonomi.
Hr. formand, EU-delegationen viste sig ikke fra sin bedste side i Haag. Manglende beslutsomhed og uenighed bidrog til fejlslaget i Haag. Parlamentsmedlemmer kan spille en rolle, hvis de accepteres som observatører ved delegationsmøderne. I Haag handlede vi, som rådsformanden sagde, helt i kulisserne, og vi lamenterede. Men det hjalp slet ikke. Derfor skal vi nu godkendes som observatører i delegationen, og vi mener, at det kan styrke enheden inden for EU.

Korhola
Hr. formand, i politik er det en stor fristelse at håndtere alle anliggender som forhandlingsspørgsmål, som menneskerne indbyrdes kan indgå aftaler om. For ikke at glemme, hvad vi har med at gøre, repeterer jeg et par kendsgerninger om temperaturstigningerne. Jeg gør opmærksom på, at der allerede i dag er tilstrækkelige, videnskabelige beviser for, at temperaturstigningerne er en kold kendsgerning. Med i forhandlingen har vi også naturen, én aftalepartner, der ikke nøjes med kompromiser, den er der bare.
De seneste periodemålinger af havtemperaturen peger på det samme, som vi længe har vidst om luftens temperaturer. Haverne er blevet 0,6 grader varmere i løbet af de seneste hundrede år, og trenden er stigende. Som gennemsnitstemperatur betragtet er denne forandring meget stor. Bjergenes ismasser er ved at smelte, 85% af dem reduceres i høj fart, i de værste tilfælde med flere timeter pr. år. Andesbjergenes isgletsjere er tæt på helt at forsvinde. Ishavets isdække er reduceret med 25% i løbet af de seneste tre år. De nordlige fastlandsregioners permafrost svinder med voldsom fart, specielt i det centrale Sibirien og Alaska. Dette har også omfattende indvirkning på udnyttelsen af naturressourcerne i disse områder.
Hvis vi tillader den fortsatte temperaturstigning, kan det frygtede værste scenario i Nordvesteuropa ske. Temperaturstigningen kan vende de nordatlantiske strømme, således at klimaet i det nordlige fennoskandiske område ændres til isende kulde, dette sker også på grund af temperaturstigningen. Når ismasserne smelter, holder den såkaldte atlantiske pumpe op med at fungere, og den varme Golfstrøm, som kommer fra tropiske områder, og dens forlængelse, den nordatlantiske strøm, går i stå. Følgerne kan være, at hele Nordvesteuropa kølnes, hvilket ifølge palæooceanografiske oplysninger kan ske katastrofalt pludseligt.
Samme kendsgerninger møder vi alle vegne. For nylig bekræftede også Røde Kors det, som andre bidragsorganisationer har sagt: Erfaringer fra tiltagende naturkatastrofer viser, at forandringerne kan skyldes temperaturstigningerne. Hvis vi ikke handler og presser andre til også at handle hurtigt, vil disse nyheder tage til i kraftigt stigende grad. Tingene skal lykkes i Bonn.

Lund
Hr. formand, først en tak til fru Jackson for initiativet til den debat, vi har her i dag. Jeg synes, at klimaændringerne er et af de mest veldokumenterede miljøproblemer, vi overhovedet har, og samtidig den største trussel imod miljøet og imod de kommende generationer her på jorden. Derfor er den amerikanske regerings afvisning af Kyoto-aftalen selvfølgelig også helt uansvarlig. Jeg synes, at vi må konstatere, at Bush og hans regering har vist sig, at være lige nøjagtig så primitive og populistiske, som man kunne have frygtet. Men den holdning i USA bør selvfølgelig kun skærpe Europas ansvar for den globale miljøudvikling, som også hr. Da Silva var inde på. Vi må fastholde Kyoto-aftalen ved konferencen i Haag. Vi må sørge for, at medlemslandene og EU går i spidsen for at få ratificeret protokollen, sådan at den om muligt kan træde i kraft næste år, og i den forbindelse må vi selvfølgelig søge at holde Japan fast på denne løsning.
Jeg vil som fru Van Brempt godt advare mod, at man indlader sig på et alt for dårligt forlig, en alt for dårlig aftale med USA. Erfaringen har gang på gang vist, at når så endelig USA har fået en rigtig dårlig aftale, set med vores briller, så løber de alligevel fra den, når aftalen skal gennemføres. Tværtimod skal vi i Europa sørge for at få vores klimaændringsprogram gennemført effektivt. Som flere har været inde på, har vi også problemer her i Europa, bl.a. på transportområdet ser vi en klar negativ udvikling i øjeblikket. Vi skal arbejde for, at USA med den fremtid, vi nu får, ikke får en konkurrencemæssig fordel af at vise den uansvarlighed, som vi hidtil har set. Jeg håber, at Bonn-konferencen alligevel må blive et afgørende skridt i retning af at løse den enorme udfordring, vi alle sammen står over for.

Liese
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, bekæmpelsen af klimakatastrofen er den vigtigste miljøpolitiske udfordring i vores tid, og jeg vil gå så vidt som til at sige, at det måske er den vigtigste udfordring overhovedet, også når man går ud over miljøpolitikken. I Bonn står der derfor virkelig meget på spil. Derfor er det vigtigt, at EU optræder samlet, og jeg appellerer derfor også til Rådet og Kommissionen om, at de inddrager Parlamentets delegation i deres handlinger, og at i det mindste lederen af vores delegation inddrages i EU-koordineringen, for vi ønsker at støtte Rådets og Kommissionens holdning. Det kan vi selvfølgelig kun gøre, hvis vi bliver informeret virkelig detaljeret.
Det primære problem er naturligvis USA's holdning. Det er allerede blevet sagt flere gange. Det er ikke tilstrækkeligt, at vi bare er enige om, at USA's holdning ikke er acceptabel. Vi må nu, efter at pæne ord og appeller ikke har udrettet meget, overveje, hvordan vi konkret kan øve et endnu større pres. Her bør EU gøre klimabeskyttelsen og Kyoto-aftalen til en topprioritet i forbindelserne med USA. Vi har mange holdninger, der adskiller sig fra holdningerne hos den amerikanske regering og kongresmedlemmerne, men dette er det største problem, og det bør også stå klart. Derfor blev jeg noget skuffet over, at man sagde efter topmødet i Göteborg: Vi har forskellige opfattelser på dette område. Og det var det. EU må imidlertid gøre følgende helt klart: Hvad angår andre punkter, er vi måske uenige, men kan alligevel gå videre på dagsordenen, men dette er en prioritet for EU. Vi bør måske endda gøre indrømmelser på andre områder for virkelig at gennemføre denne prioritet.
Når amerikanerne så er parate til at ratificere Kyoto-aftalen og indgå i et konkret samarbejde i Bonn, bør vi også være fleksible og ikke repræsentere den rene EU-lære, hvad angår f.eks. atomkraft, men også indgå kompromiser. Det er imidlertid en forudsætning, at amerikanerne i det hele taget forpligter sig til at ratificere Kyoto-aftalen og ledsage klimabeskyttelsesprocessen positivt.

Formanden
Mange tak, hr. Liese. Rådets formandskab og Kommissionen meddeler mig, og med et godt bedømmelsesgrundlag, tror jeg, at de føler sig informeret af medlemmernes indlæg.
Som afslutning på forhandlingen har jeg modtaget ét beslutningsforslag i henhold til forretningsordenens artikel 42, stk. 5.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B5-0329/2001).
Vi råder kun over 40 minutter. Jeg er nødt til at blive enig med Dem om en fremgangsmåde for denne spørgetid, for ellers bliver situationen umulig. Hvis de, der står øverst på listen med spørgsmål, taler meget, vil de øvrige blive berøvet deres ret.
Til at begynde med har vi 10 spørgsmål, som vil blive besvaret under ét af formanden for Rådet. Hvis vi gik i gang med tillægsspørgsmål, kan De nok regne ud, at det ville være 30 spørgsmål, og så ville der ikke engang være tid til at stille spørgsmålene.
Derfor vil jeg benytte forretningsordenens artikel 19, som bemyndiger formanden til at organisere forhandlingen i enestående situationer. Hvis De har brug for det, kan De tale i halvandet minut i stedet for i ét minut, men vær venlige ikke hver især at bede om ordet tre gange med de efterfølgende besvarelser. Det må De ikke sige nej til, kære kolleger. Det er aldeles fornuftigt og nødvendigt.

MacCormick
Jeg hørte Deres afgørelse, men i bilag II til forretningsordenen står der, at hvert medlem kan stille et tillægsspørgsmål til ethvert spørgsmål. Vi har været økonomiske. Vi får ét svar, men hver af os bør have et tillægsspørgsmål.

Formanden
Ja, jeg er enig, men artikel 19 vedrører enestående situationer som den i dag. Derfor er det nødvendigt at anvende forretningsordenen på en fornuftig måde.
Hvis De fortsætter med at komme med indlæg til forretningsordenen, kan De ikke engang nå at stille spørgsmål eller få svar på de 10 første spørgsmål.

Nogueira Román
Hr. formand, jeg vil blot foreslå en fornuftig løsning på problemet. Jeg mener, at vi har ret til at svare på rådsformandens indlæg, og derefter har vi hver især ret til at stille ét tillægsspørgsmål. Jeg foreslår Dem, hr. formand, at vi alle sammen får ret til et andet kort indlæg, der kan kompensere for det hypotetiske tillægsspørgsmål, som vi har ret til. Forhandlingen vil blive kort, men vi vil bibeholde vores rettigheder i henhold til forretningsordenen.

Formanden
Jeg er fleksibel, selv hvad angår artikel 19. Derfor kan De stille et kontraspørgsmål på ét minut og højst et tillægsspørgsmål hver. Når der er gået et halvt minut, slukkes mikrofonen.
Dette er min sidste fortolkning af artikel 19.

Formanden
Da spørgsmål 1-10 vedrører samme emne, vil vi behandle dem under ét.

Nelly Maes
Spørgsmål nr. 1 af (H-0516/01):
Om: Laeken-erklæringen Det Europæiske Råd godkendte i december i Nice 2000 en erklæring om Unionens fremtid. Denne erklæring opfordrer til en bred og dybtgående debat om EU's fremtid. Ikke alene medlemsstaterne skal deltage i denne debat, men også ansøgerlandene, de nationale parlamenter, Europa-Parlamentet og den brede offentlighed. Med urette og helt i modstrid med subsidiaritetsprincippet tog Det Europæiske Råd ikke hensyn til den demokratiske merværdi, de konstitutionelle regioner repræsenterer.
For nylig gentog den belgiske udenrigsminister, Louis Michel, at han agtede at lade medlemmerne af Europa-Parlamentet være medlemmer af det belgiske parlament også i fremtiden. Minister Michel taler gerne om, at parlamentsmedlemmerne skal inddrages mere, i det mindste når han i den forbindelse også sigter til folkevalgte repræsentanter for sprogfællesskaber og regioner. Vil Rådet i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet inddrage de konstitutionelle regioner, når Europas fremtid skal udstikkes?

Pere Esteve
Spørgsmål nr. 2 af (H-0518/01):
Om: Laeken-erklæringen I betragtning af at lokale og regionale myndigheders deltagelse i de forskellige beslutningstagnings­processer i EU får større og større betydning, bør der under den brede debat om Unionens fremtid, som specielt føres i tilknytning til Laeken-topmødet, også gives et institutionelt svar på, hvordan konstitutionelle regioner (enheder på et lavere niveau end det statslige med egne lovgivningsmæssige beføjelser, der er fastlagt i den pågældende stats forfatning) i lovgivningsmæssig og retlig henseende kan deltage i udvikling, gennemførelse, kontrol og evaluering af EU's politikker.
Agter Rådet at træffe de nødvendige foranstaltninger til reform af traktaterne (femte del, 4. afdeling i EF-traktaten) for at give disse regioner ret til at rette direkte henvendelse til Domstolen, når deres privilegier krænkes, på samme måde som medlemsstaterne kan gøre det?

Gorka Knörr Borrás
Spørgsmål nr. 3 af (H-0520/01):
Om: Laeken-erklæringen Under det belgiske formandskab forventes Laeken-erklæringen om EU's fremtid vedtaget. Nogle medlemsstater såsom Tyskland, Østrig, Belgien og Det Forenede Kongerige har indført mekanismer, der giver deres regionale eller føderale enheder mulighed for at deltage i Rådet. I betragtning af at Spaniens autonome regioner, delstaterne i Tyskland og Østrig eller regionerne i Belgien har omfattende selvstændig kompetence, og at mange af deres kompetenceområder berøres af Fællesskabets afgørelser, vil Rådet da gå ind for, at regionerne kan blive direkte repræsenteret i Rådet?

Bart Staes
Spørgsmål nr. 4 af (H-0522/01):
Om: Laeken-erklæringen Med Laeken-erklæringen af lørdag den 15. december ønsker Belgien at yde sit bidrag til debatten om EU's fremtid. I den forbindelse glæder især det positive standpunkt, der indtages af den belgiske premierminister, Guy Verhofstadt, med hensyn til den fælles politiske erklæring fra syv konstitutionelle regioner. Således modtog han i slutningen af maj ministerpræsidenterne for Catalonien, Salzburg, Skotland, Flandern og Vallonien sammen med ministrene for europæiske føderale anliggender i Bayern og Nordrhein-Westfalen, der ønskede at styrke den rolle, de konstitutionelt anerkendte regioner spiller i EU.
Går Rådet ind for at inddrage de konstitutionelle regioner i højere grad og mere i overensstemmelse med traktaten i det europæiske projekt i betragtning af deres demokratiske merværdi for opbygningen af Den Europæiske Union? Hvorfor vægrer Rådet sig i benægtende fald imod i højere grad og mere i overensstemmelse med traktaten at inddrage de konstitutionelle regioner i det europæiske fremtidsprojekt?

Neil MacCormick
Spørgsmål nr. 5 af (H-0524/01):
Om: Laeken-erklæringen Nice-traktaten indeholder en erklæring, der opfordrer til en bredere og mere dybtgående debat om EU's fremtidige udvikling. Regeringskonferencen erkendte også behovet for at forbedre og overvåge Unionens og dens institutioners demokratiske legitimitet og åbenhed. Denne formel muliggør afholdelse af en konference med deltagelse af repræsentanter for de nationale parlamenter, Europa-Parlamentet og medlemsstaternes regeringer. I strid med subsidiaritetsprincippet nævntes de konstitutionelle regioner overhovedet ikke.
Vil Rådet i overensstemmelse med det demokratiske princip om subsidiaritet inddrage alle de konstitutionelle regioners parlamenter, når der skal indkaldes til konference?

Jillian Evans
Spørgsmål nr. 6 af (H-0525/01):
Om: Laeken-erklæringen Ifølge en erklæring knyttet til Nice-traktaten skal debatten om EU's fremtidige udvikling bl.a. handle om følgende spørgsmål: Hvorledes kan der fastlægges og ske overvågning af en mere præcis afgrænsning af kompetencefordelingen mellem EU og medlemsstaterne, der tager hensyn til subsidiaritetsprincippet? Som i øjeblikket defineret i EF-traktaten tolkes subsidiaritet almindeligvis udelukkende som en regulering af forbindelserne mellem EU og medlemsstaterne. Denne tolkning må gøres bredere således som skitseret i Parlamentets beslutning af 26. oktober 2000 om bedre lovgivning.
Vil det i Laeken-erklæringen blive foreslået at ændre traktaterne, således at de kommer til at indeholde specifikke bestemmelser om anerkendelse af og respekt for de politiske og lovgivningsmæssige beføjelser, der tilkommer medlemsstaternes interne politiske enheder i deres udøvende, lovgivningsmæssige og retlige forbindelser med EU-institutionerne?

Eurig Wyn
Spørgsmål nr. 7 af (H-0526/01):
Om: Laeken-erklæringen Nice-traktaten indeholder en erklæring, der opfordrer til en bredere og mere dybtgående debat om EU's fremtidige udvikling. Den erkender også behovet for at forbedre og overvåge Unionens og dens institutioners demokratiske legitimitet og åbenhed. Det belgiske formandskab afsluttes til december 2001 med et bidrag til denne debat i form af Laeken-erklæringen.
Vil det fremgå af Laeken-erklæringen, at en yderligere demokratisering af EU's beslutningsproces kræver en mere radikal reform, hvor lovgivningsmagten overdrages til to kamre, Europa-Parlamentet og et ændret Råd, der vil få overdraget nogle af Regionsudvalgets beføjelser, og som i høj grad vil styrke de konstitutionelle regioners rolle?

Carlos Bautista Ojeda
Spørgsmål nr. 8 af (H-0560/01):
Om: Laeken-erklæringen Bilag IV i Nice-traktaten indeholder en erklæring, der opfordrer til en bredere og mere dybtgående debat om EU's fremtidige udvikling. På grundlag af en rapport til mødet i juni 2001 i Göteborg vil Det Europæiske Råd på mødet i december 2001 i Laeken træffe afgørelse om passende initiativer til fortsættelse af denne proces. Ifølge erklæringen bør bl.a. følgende spørgsmål tages op: Hvorledes kan der fastlægges og ske overvågning af en mere præcis afgrænsning af kompetencefordelingen mellem EU og medlemsstaterne, hvor der er taget hensyn til subsidiaritetsprincippet?
Vil Rådet i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet afholde sig fra at gøre indgreb i de konstitutionelle regioners beføjelser? Hvordan vil Rådet sikre og overvåge denne respekt for de konstitutionelle regioners beføjelser?

Josu Ortuondo Larrea
Spørgsmål nr. 9 af (H-0531/01):
Om: Erklæring nr. 54 i Amsterdam-traktaten om nærhed I erklæring nr. 54 i Amsterdam-traktaten, der vedrører nærhed, hedder det, at "den tyske, østrigske og belgiske regering går ud fra, at Det Europæiske Fællesskabs handling i overensstemmelse med nærhedsprincippet ikke blot vedrører medlemsstaterne, men også deres enheder i det omfang, hvor disse i henhold til de nationale forfatninger er tillagt egne lovgivningsmæssige beføjelser". Ligeledes hedder det i Nice-traktatens erklæring nr. 23 (om Unionens fremtid), stk. 3, at "det svenske og det belgiske formandskab i 2001 i samarbejde med Kommissionen og med deltagelse af Europa-Parlamentet vil tilskynde til en bred debat med inddragelse af alle involverede parter ..." og stk. 4 "... vil Det Europæiske Råd på mødet i december 2001 i Laeken/Bruxelles vedtage en erklæring, der skal indeholde passende initiativer til fortsættelse af denne proces".
På hvilken måde har det belgiske formandskab tænkt sig at omsætte indholdet af erklæring nr. 54 i Amsterdam-traktaten om nærhedsprincippet og om enheder med egne lovgivningsmæssige beføjelser? Hvorledes bør man ifølge det belgiske formandskab løse de eventuelle konflikter, der opstår som følge af afgørelser vedtaget af EU-institutionerne, når disse afgørelser griber ind i sådanne enheders egne lovgivningsmæssige beføjelser? Ville det ikke være korrekt at give EU-Domstolen kompetence til at træffe afgørelse om, hvilke retsmidler de pågældende autonome enheder råder over, og i traktaterne at give disse enheder mulighed for at forsvare deres interesser ved De Europæiske Fællesskabers retsinstanser?

Camilo Nogueira Román
Spørgsmål nr. 10 af (H-0547/01):
Om: Anerkendelse af nationaliteternes og de konstitutionelle regioners politiske og lovgivningsmæssige beføjelser Hvilke forslag agter Rådet som led i den reform af traktaterne, der skal finde sted i 2004, at gennemføre med henblik på, at medlemsstaternes interne enheder (nationaliteter, delstater, autonome samfund, konstitutionelle regioner) får deres politiske og lovgivningsmæssige beføjelser anerkendt som led i deres forbindelser med EU-institutionerne på det udøvende, lovgivende og dømmende område?

Neyts-Uytebroeck
Rådet har i en erklæring knyttet til Nice-traktaten opfordret til en bred og mere dybtgående debat om Unionens fremtid, som skal være den første fase i en forberedende proces, som skal føre frem til regeringskonferencen i 2004. I en fælles erklæring fra det svenske og belgiske formandskab samt Parlamentets formand og Kommissionens formand af 7. marts i år blev denne målsætning bekræftet, og der blev opfordret til en debat, som alle udsnit af samfundet i højere grad end tidligere skal involveres i.
Formandskabets beretning, der blev fremlagt på Det Europæiske Råds møde i Göteborg, beskriver den brede vifte af initiativer, der allerede er fremsat i medlemsstaterne, ansøgerlandene og af Unionens institutioner. I beretningen omtales adskillige initiativer i forskellige medlemsstater, der også omfatter de forskellige regionale enheder. Den opremser ligeledes de tilkendegivelser, Regionsudvalget er fremkommet med i forbindelse med denne debat. De mange spørgsmål - der alle drejer sig om de regionale enheders rolle i forberedelserne til regeringskonferencen i 2004 - fremhæver to typer problemer. På den ene side metoderne til den forberedende fase, der går forud for den kommende regeringskonference, og på den anden side de regionale enheders rolle i opbygningen af Unionen.
Hvad angår spørgsmålet om metoderne til den forberedende fase, er det endnu for tidligt at udtale sig om indholdet af Laeken-erklæringen. Jeg tror, at størstedelen blandt Dem har hørt vores premierminister, der allerede har løftet et lille hjørne af sløret. Dog skal det lærred, der endnu ikke er afsløret, stadig for størstedelens vedkommende males. Ved denne lejlighed kan jeg altså kun sige, at det er for tidligt. Under alle omstændigheder er det klart, at den forberedende fase bør finde inspiration i de forskellige bidrag, der fremsættes på Det Europæiske Råds møde i december, samt i de diskussioner og kontakter, som det belgiske formandskab får med alle de berørte parter. Jeg kan i denne henseende forsikre Dem for, at det er formandskabets klare hensigt at undersøge alle aspekter i spørgsmålet, herunder de aspekter, der er nævnt af de ærede parlamentsmedlemmer, således at de forberedende metoder, der går forud for regeringskonferencen i 2004, på bedst mulig vis lever op til åbningskravene, der blev fremsat med Nice-erklæringen.
(NL) Som svar på de spørgsmål, som vedrører indholdet af regionale enheders rolle i Unionens fremtidige udvikling, kan jeg kun minde om den opmærksomhed, som den forrige regeringskonference gav dette spørgsmål. Det fremgår især af oprettelsen af et regionsudvalg, som er sammensat af repræsentanter fra regionale og lokale samfund, og et udvalg, som har en rådgivende funktion.
Det er for tidligt at give et detaljeret svar på dette indholdsmæssige spørgsmål på vegne af Rådet, for jeg taler på Rådets vegne, men jeg er sikker på, at dette punkt bliver behandlet til sin tid. Jeg vil med interesse lytte til Deres supplerende spørgsmål, og så håber jeg, at der er tid til et ekstra svar.

Staes
Fru statssekretær, hvis jeg må sige, kære Annemie, og jeg leger med sproget og siger, at vi ikke skal kalde hinanden Lisbeth. Dermed vil jeg sige, at jeg naturligvis forstår, at De svarer på vegne af Rådet.
Vi, de 10 Verts/ALE-parlamentsmedlemmer, som er til stede, vil naturligvis alle skubbe hele den regionale proces fremad i den europæiske konstruktion, fordi de alle er parlamentsmedlemmer fra regioner, som er proeuropæiske. Det, vi frygter, er, at hvis de konstitutionelle regioner ikke kommer med i den europæiske beslutningsproces, så vil der skridt for skridt opstå modstand mod EU i disse regioner, fordi vi så føler, at vores regioner ikke har noget at skulle have sagt og drukner i helheden. Derfor spørger jeg Dem, som belgisk formand, som motor i en debat, som startes nu, hvordan De vil involvere regionerne i beslutningsprocessen, og hvordan De vil sørge for, at Rådet inden for et par måneder virkelig udtaler sig herom.

Neyts-Uytebroeck
Undskyld, kære Bart, hr. formand, jeg er endnu ikke helt klar over arbejdsgangen. Jeg troede, at jeg skulle først skulle høre alle de supplerende spørgsmål og derefter komme med ét samlet svar.
Men Deres indlæg om konstitutionelle regioner falder ikke for døve kvindeører, om jeg så må sige. For ikke så længe siden i mit tidligere politiske liv var jeg minister i regeringen i en af de konstitutionelle regioner, så det emne har jeg stor sympati for. De har utvivlsomt også med bekymring hørt premierministeren, så De kan, og nu taler jeg på egne og Belgiens vegne, være sikker på, at vi vil gøre en stor indsats for at få det på dagsordenen, men der er 14 andre medlemsstater, og det er derfor vigtigt, at de konstitutionelle regioner bliver enige indbyrdes.

Nogueira Román
Hr. formand, fru formand for Rådet, vi har her til formiddag hørt den belgiske premierminister. Jeg er enig i det meste af hans klare og intelligente tale. Jeg håber, at hans indsats på topmødet i Laeken kan betyde, at vi kan lægge Nice-konferencens uoprettelige fiasko bag os. Men jeg må sige, at jeg i hans tale ligesom i svaret på vores spørgsmål - som jeg takker for - har bemærket, at der ikke er eksplicit politisk anerkendelse af den nationale og kulturelle mangfoldighed, der ud over staterne udgør en grundlæggende bestanddel af den europæiske identitet. Inden for denne forskellighed har de statsløse nationer, som vi repræsenterer, historiske og sproglige rødder samt demografiske og økonomiske dimensioner, der er sammenlignelige med medlemsstaternes. Vi ønsker, at vores politiske, folkelige og demokratiske virkelighed og vores udøvende, lovgivende og dømmende instanser skal anerkendes til deltagelse i Det Europæiske Råd, ligesom vi anerkender, at der skal være deltagelse af føderale stater, Länder, forfatningssikrede regioner, der måtte have anden karakter, men har tilsvarende beføjelser. Vi ønsker, at denne virkelighed skal fremgå af Laeken-erklæringen. Vi ønsker, at denne virkelighed også bliver indeholdt i den fremtidige forfatning. Vi har i det mindste den fordring, at vores regeringer og vores parlamenter er med i den forsamling, der skal udarbejde forslag til EU's forfatning.

Neyts-Uytebroeck
Vores premierminister og Rådets formand kan ikke i sit indlæg omtale alle aspekter i EU, der ligger ham på sinde, men jeg kan oplyse taleren om, at bevarelse, udfoldelse og udvikling af den kulturelle mangfoldighed - og i øvrigt den sproglige mangfoldighed - både i hans og mine øjne - og jeg tror, alle er enige - er helt grundlæggende værdier. Denne tilknytning til bevarelse af den kulturelle mangfoldighed vil sandsynligvis komme til udtryk i den første del af Laeken-erklæringen, hvor det skal handle om de principper og værdier, som vi har til fælles.
Jeg kan altså forsikre Dem om, at den kulturelle mangfoldighed og bekymringen for den kulturelle mangfoldighed ganske givet medtages som et af EU's grundprincipper, og at det er et princip, som vi tillægger stor betydning.

Mayol i Raynal
Hr. formand, jeg takker Dem for at give mig ordet. Det er første gang, jeg har mulighed for at tale her i Parlamentet, eftersom jeg blev kontrolleret af forsamlingen sidste mandag. Jeg minder om, at jeg efterfølger baskeren Gorka Knörr, der blev valgt til det baskiske parlament den 13. maj, og som nu er blevet næstformand.
Fru minister, jeg er selv catalonier, catalonier fra Roussillon, det vil sige fransk statsborger, og jeg opstillede på en koalitionsliste i Spanien, en baskisk-catalansk koalition, og derfor efterfølger jeg, som er catalonier, baskeren Gorka Knörr.
Jeg vil sige, at Catalonien, og det ved De, er mere end en region. Det er en nation. En nation, der altid modigt har forsvaret friheden, og som stadig er optaget af solidaritetsværdier. Catalonien er en nation, der er stor tilhænger af Europa, men i dag har den svært ved at finde sin plads i denne institution. Catalonien kan ikke stille sig tilfreds med den ubetydelige post, den blev tildelt i Regionsudvalget, der, som De ved, har meget begrænsede beføjelser. Derfor håbede og håber jeg - i betragtning af Deres situation og historie - at Deres formandskab vil kunne fremme denne sag, ikke kun med hensyn til Catalonien, men med hensyn til alle de andre statsløse nationer.

Neyts-Uytebroeck
Først og fremmest vil også jeg lykønske hr. Mayol med hans plads her i Parlamentet, og jeg taler af erfaring. Hr. Mayol, De vil opdage, at det drejer sig om et helt usædvanligt mandat, der ganske bestemt er hele arbejdet værd. Jeg ønsker Dem altså nogle givende, behagelige og interessante år. De vil ganske vist komme til at arbejde meget, men noget siger mig, at dette ikke skræmmer Dem. Så endnu en gang tillykke!
Jeg kender trods alt en del til Catalonien. Jeg taler ikke sproget, men jeg forstår det, og det er jo en begyndelse. Det problem, som De rejser, er tydeligvis mere indviklet end problemet med de konstitutionelle regioner inden for et lands grænse. De taler om en nation, der strækker sig over - hvis jeg må udtrykke mig så flot, men det er et passende udtryk - to lande, som begge lægger stor vægt deres territoriale integritet. Jeg overlader Dem ansvaret for de perspektiver, som De har taget hul på.
Til gengæld er jeg helt enig med Dem, når De understreger, at catalonierne elsker deres nation, sprog og kultur, men samtidig er meget europæiske og meget åbne over for verden udenfor. De skal vide, at vi er klar over, at Cataloniens ministerpræsident var en af de første, der arbejdede for de konstitutionelle regioner. Med mit kendskab til ham - og jeg kender ham godt - har jeg tillid til, at dette arbejde ganske givet vil fortsætte, og hvis det fortsætter, vil det blive udført med samme kompetence af hr. Pujol og de andre ministerpræsidenter. I denne henseende tror jeg, at debatten vil gå i den rigtige retning i løbet af de kommende år.

MacCormick
Rådsformanden er meget modtagelig for det, vi siger, men hendes kolleger i Rådet har generelt ikke meget at sige om subsidiaritet på en måde, som vi synes om. Det er den slags, der får en voksende del af Skotlands befolkning til at erkende, at det er langt bedre at være en medlemsstat end en konstitutionel region.
Men når tingene er, som de er, vil jeg spørge rådsformanden, om hun er parat til med kollegerne at drøfte det mærkelige i strukturen i Regionsudvalget, som i stedet for at repræsentere regionerne i et vist forhold til deres størrelse, repræsenterer staterne efter en tilnærmet proportionalitet. Danmark, der allerede er en medlemsstat, har dobbelt så mange medlemmer af Regionsudvalget som Skotland. Selv Luxembourg har flere! Jeg kender ikke forskellene mellem regionerne i Luxembourg særlig godt, men jeg er sikker på, at de er mindre end forskellene mellem regionerne i Skotland.

Neyts-Uytebroeck
Debatten bliver mere og mere kompliceret for hver taler, og De vil forstå, at jeg ikke på nogen mulig måde kan gå ind på dette spørgsmål. Men jeg ved, at repræsentanterne for bysamfund, købstæder, provinser og konstitutionelle regioner finder det mere og mere vanskeligt at bygge på en fælles platform, på baggrund af hvilken de kan udvikle deres initiativer inden for Regionsudvalget.
Formanden for den skotske Forsamling er en af mine meget gode venner, og derfor kender jeg til de problemer, De har nævnt. Men jeg kan ikke på nogen mulig måde give et detaljeret svar på Deres spørgsmål.

Evans, Jillian
Jeg tror, at spørgsmålet om subsidiaritet, og hvad det betyder i praksis, er centralt for hele debatten om det kommende Europa - ikke bare når det gælder rettighederne for nationer og regioner i medlemsstaterne, men også når det gælder borgerlige rettigheder. Jeg repræsenterer Wales, der har en ny nationalforsamling, som lige er blevet to år. Det er et organ under udvikling, som gerne vil tage fuld del i tingene og have stærke forbindelser med EU og hjælpe med til at opbygge fremtidens Europa.
Er ministeren ikke enig i, at det er afgørende at inddrage sådanne regionale regeringsniveauer, når det gælder at udvikle borgerskabet i Europa og bringe Europa tættere på folk - et problem, som vi alle kender til i vores valgkredse? Hvis det er noget, der skal gøres på europæisk niveau for at bringe Europa tættere på befolkningen, hvordan skal det så afspejle sig i Rådets arbejde?

Neyts-Uytebroeck
Som De vil forstå, er dette virkelig noget at debattere. I mit første svar sagde jeg alt, hvad jeg kunne sige som rådsformand. Resten er i høj grad min personlige opfattelse som medlem af den belgiske regering. Jeg håber, at De vil foretage denne skelnen, særlig eftersom dette nu er en mere spontan debat, hvad jeg sætter stor pris på.
Jeg mener, at subsidiaritet er et meget vigtigt begreb, men det er også meget vanskeligt, fordi det ikke er særlig præcist. Det er defineret mere præcist i protokollen til Amsterdam-traktaten end tidligere, og det kan i høj grad bruges.
De lokale niveauer og mellemniveauerne er af afgørende betydning, hvis vi skal slå bro over kløften mellem borgere og myndigheder. Disse niveauer og myndigheder har en meget vigtig rolle at spille. I lyset af den udvikling, der har fundet sted for nylig, såsom i Danmark og Irland, er denne opmærksomhed vokset, og den må man nok tage mere hensyn til end tidligere.

Wyn
Bilag 4 til Nice-traktaten indeholder en erklæring, som opfordrer til en bredere og mere dybtgående debat om den fremtidige udvikling af EU. Hvad der er vigtigt, er, at den også anerkender behovet for at forbedre og overveje Unionens og dens institutioners demokratiske legitimitet og gennemskuelighed.
I december 2001 vil det belgiske formandskab blive afsluttet med et bidrag til denne debat i Laeken-erklæringen. Vil Laeken-erklæringen anerkende, at en yderligere demokratisering af den europæiske beslutningsproces kræver en mere radikal reform med lovgivningsmagt hos to kamre, nemlig Europa-Parlamentet og et reformeret Råd, som skal medtage nogle aspekter af det nuværende Regionsudvalg og forøge de konstitutionelle regioners rolle betydeligt?

Neyts-Uytebroeck
Jeg må begrænse mit svar til at minde Dem om, at Laeken-erklæringen vil dreje sig mere om de rigtige spørgsmål og angivelser af retninger end om formler og endelige svar. Forhåbentlig bliver det kun begyndelsen på de mere grundige forberedelser til regeringskonferencen. Ethvert svar nu på Deres spørgsmål ville være helt forhastet. Alt, hvad jeg kan fortælle Dem, er, at vi er meget opmærksomme på alle disse aspekter, og at vi ikke er de eneste, der er opmærksomme på dem. Det vil overraske mig meget, hvis man ikke tog fat på dette problem i form af et spørgsmål. Men vent ikke svar endnu, det er alt for tidligt.

Ortuondo Larrea
Hr. formand, fru formand for Rådet, den belgiske, den østrigske og den tyske regering indlemmede erklæring 54 i Amsterdam-traktaten for netop at henvise til den indflydelse, som europæiske spørgsmål har på medlemsstaternes interne enheder, navnlig regioner med egne beføjelser.
De europæiske institutioner og særligt Rådet træffer hele tiden beslutninger, der ofte er et overgreb på beføjelser tilhørende disse konstitutionelle regioner eller regioner med lovgivningsmæssige beføjelser i Europa. Der opstår kompetencekonflikter, og i den forbindelse vil jeg anmode om den belgiske regerings holdning til muligheden for, at disse regioner med egne lovgivningsmæssige beføjelser kan få lov til at appellere ved De Europæiske Fællesskabers Domstol. Jeg anmoder ligeledes om Deres holdning til EF-Domstolens kompetence til at behandle disse kompetencekonflikter mellem Unionen og regioner med lovgivningsmæssige beføjelser.

Neyts-Uytebroeck
Kære kollega, her er mit svar med hensyn til den måde, vi organiserer vores arbejde på. De er uden tvivl klar over, at netop i henhold til protokollen, som De henviste til, vil kun et vist antal ministerråd blive ledet af ministre fra regionale regeringer. Dette var allerede tilfældet i forbindelse med det uformelle Råd (turisme), der blev afholdt i weekenden i Brugge, og det vil ligeledes være tilfældet bl.a. i forbindelse med Rådet (uddannelse), Rådet (forskning) og flere andre.
Som De kan se, er det sådan, vi løser denne type spørgsmål.
Hvad angår en eventuel adgang til Domstolen, ved jeg, at det drejer sig om en anmodning fra de konstitutionelle regioner. Jeg har sommetider den frækhed at spørge mig selv, om de er bevidste om omfanget og de mulige konsekvenser af et positivt svar på deres spørgsmål. Som De selv har antydet, forekommer det mig uundgåeligt, at Domstolen - hvis regionerne får direkte adgang til Domstolen i tilfælde af tvister om kompetence - før eller siden vil blive bedt om at udtale sig om den interne konstitutionelle struktur i medlemsstaterne. Dette er et emne til overvejelse. Jeg kan ikke svare på Deres spørgsmål. Spørgsmålet er meget følelsesmæssigt og kontroversielt. Det er alt for tidligt at komme med et svar. Men jeg vil tillade mig at bede Dem om at overveje de elementer, jeg netop har fremført.

Ortuondo Larrea
Hr. formand, jeg vil bevidne over for rådsformanden, at det ikke i alle medlemsstater tillades, at de konstitutionelle regioners regeringer deltager i Ministerrådets møder, og derfor er vi forsvarsløse, som det er tilfældet med den selvstyrende region Baskerlandet. Jeg mener, at dette er et reelt problem for Europa, og at vi må løse det. Vi kan ikke træffe beslutninger i de europæiske fora om beføjelser, som lovene tilskriver regioner, der ikke er til stede for at forsvare dem.

Neyts-Uytebroeck
Afslutningsvis vil jeg blot sige, at det er noget, som regeringerne i Belgien har vedtaget i fællesskab, og bemærk, at jeg taler om regeringer i flertal. Tillad mig at henvise Dem til Deres regeringer, det er efter min mening først og fremmest der, at denne type spørgsmål skal løses.

Fatuzzo
Hr. formand, som De ved, repræsenterer jeg ikke nogen region, men de italienske og europæiske pensionister. Før jeg stiller mit spørgsmål, vil jeg dog gerne sige, at jeg beundrer rådsformanden for hans vilje til at svare så udtømmende på alle de spørgsmål, man stiller ham. Jeg har fulgt det svenske formandskab, og blodet frøs til is i mine årer over svenskernes kulde, når de næsten hver gang svarede, at det ikke var deres bord. Efter at have lyttet til den belgiske formand her til morgen er jeg således meget glad for hans åbenhed over for pensionisterne, og jeg er meget glad for at have set det belgiske formandskabs konkrete indsats for at besvare alle spørgsmål, også de særligt vanskelige spørgsmål.
Jeg har brugt min taletid, og derfor kan jeg ikke stille et supplerende spørgsmål. Det vil jeg så gøre ved en anden lejlighed.

Nogueira Román
Hr. formand, jeg sagde til formanden for Rådet, at vi ønsker anerkendelse af vores nationale virkelighed og af vores forfatningssikrede beføjelser. Jeg vil gerne hermed sige, at denne virkelighed er en del af den europæiske mangfoldighed, men at det ikke kun er noget, der skal bevares. Det er derimod en kraftfuld politisk virkelighed i mit land, Galicien, som bør anderkendes fuldt ud ligesom staterne i det EU uden grænser, som vi alle går ind for.

Formanden


William Francis Newton Dunn
Spørgsmål nr. 11 af (H-0545/01):
Om: Offentlig adgang til Rådets dokumenter Efter at Rådet nu har vedtaget Kommissionens forslag, hvilken tidsplan og hvilken procedure er der fastlagt for, at offentligheden kan begynde at få adgang til Rådets dokumenter?

Neyts-Uytebroeck
Til hr. Newton Dunns spørgsmål kan jeg svare følgende: For det første er Rådet tilfreds med de fremskridt, som er gjort siden Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse inden for området for åbenhed og gennemskuelighed, og især med vedtagelsen af forordning (EØF) nr. 1049/2001 om aktindsigt i Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter af 30. maj 2001, som i henhold til artikel 19 finder anvendelse fra den 3. december 2001. Indtil da vil anmodninger fra offentligheden om aktindsigt i Rådets dokumenter blive behandlet som tidligere i henhold til Rådets afgørelse 93/731/EØF om aktindsigt i Rådets dokumenter. De tre involverede institutioner skal derfor træffe forberedelser for at sikre, at den nye forordning virkelig finder anvendelse fra den. 3 december 2001. I henhold til artikel 15 skal de sammen oprette et interinstitutionelt udvalg, som skal undersøge, hvilken praksis der er den bedste, behandle eventuelle tvister og drøfte udviklingen af offentlighedens adgang til dokumenter. Med hensyn til Rådet undersøger de kompetente organer i øjeblikket, hvilke foranstaltninger der skal træffes for helt at gennemføre de rettigheder, som borgerne har i henhold til den nye forordning. Jeg kan tilføje, kære kollega, at formandskabet har til hensigt, hvis det kan lade sig gøre, at indgå alle aftaler før forordningens ikrafttrædelse, men jeg gentager, det kan vi ikke selv, så jeg håber, at vi får den nødvendige støtte.

Newton Dunn
Jeg må sige, at jeg mener, at de fleste medlemmer vil synes, at et halvt års udsættelse er yderst skuffende, men det er rart at høre noget positivt. Kan De fortælle os, hvilke forhindringer vi kan komme ud for? Er der nogen, der har vetoret vedrørende denne dato, den 3. december, eller kan De give os en garanti for, at det faktisk sker? De vil vel ikke sige til os ved afslutningen af det belgiske formandskab: Jeg er meget ked af, at det glippede. Der kom nogen i vejen! Kan De garantere, at det sker, eller er der nogen, der har vetoret?

Neyts-Uytebroeck
Jeg er bange for, at jeg ikke kan garantere det. Jeg ville have overnaturlige evner, hvis jeg kunne. Jeg kan kun fortælle Dem, at vi vil gøre vores yderste. Vi vil fortsætte der, hvor arbejdet stoppede, for at sørge for, at direktivet træder i kraft på den fastsatte dato, den 3. december 2001.

Formanden


Lennart Sacrédeus
Spørgsmål nr. 12 af (H-0550/01):
Om: Ligebehandling af Tyrkiet ved tildeling af tiltrædelsesstøtte På Det Europæiske Råds møde i Helsinki i december 1999 blev det besluttet at give Tyrkiet status af ansøgerland på lige fod med de 12 øvrige ansøgerlande. Derfor fik Tyrkiet løfte om at modtage en række former for støtte under den ofte lange og besværlige proces, som forhandlingerne om medlemskab er forbundet med.
Den støtte, som er aktuel for samtlige ansøgerlande, udbetales bl.a. inden for rammerne af programmer som ISPA og SAPARD, som Tyrkiet imidlertid ikke er blevet begunstiget af. Landet er blevet nægtet den støtte, som blev lovet i Helsinki med den begrundelse, at EU mangler de økonomiske midler.
Er det ikke på tide, at Rådet garanterer, at beslutningen på topmødet i Helsinki om at behandle Tyrkiet på lige fod med de 12 øvrige ansøgerlande nu føres ud i livet, og at landet dermed gives mulighed for at opnå den lovede støtte - også i betragtning af at Kommissionen for nylig besluttede at tilbagebetale 11,6 mia. EUR til medlemsstaterne?

Neyts-Uytebroeck
Rådet i Helsinki besluttede at give Tyrkiet status som ansøgerland og har anmodet Kommissionen om at fremlægge en særlig ramme for finansiel bistand fra Unionen til dette land i førtiltrædelsesperioden. Kommission fremsatte sit forslag for Rådet den 27. april.
Dette forslag til en særlig finansiel ramme har navnlig til formål at garantere anvendelsen af en finansiel bistand i henhold til de prioriteter, der er fastsat i tiltrædelsespartnerskabet, og at samle de eksisterende instrumenter i et enkelt instrument med henblik på at optimere effektiviteten.
Det Europæiske Råd i Göteborg, der klart tilkendegav, at tiltrædelsespartnerskabet er et mesterstykke i tiltrædelsesstrategien, har opfordret Rådet til at vedtage denne særlige finansielle ramme inden udgangen af 2001. Rådet har indledt en høringsprocedure i Europa-Parlamentet og opfordrer Parlamentet til at komme med en udtalelse så snart som muligt.
Med hensyn til fondene inden for rammerne af Ispa og Sapard, som parlamentsmedlemmet henviser til, drejer det sig om strukturel støtte og støtte til landbrugsudvikling, som kun gives til ansøgerlandene i Central- og Østeuropa for at imødekomme deres særlige behov som overgangsøkonomier. Det betyder imidlertid ikke, kære kolleger, at Tyrkiet ikke får den i Helsinki lovede støtte, tværtimod. Den finansielle tiltrædelsesstøtte til Tyrkiet er blevet fordoblet i 2000 og 2001 i forhold til de gennemsnitlige beløb, som blev tildelt årligt i perioden 1996-1999. Når der tages hensyn til de normale budgetprocedurer skal målet være at fortsætte støtten i den resterende del af de nuværende finansielle overslag, der løber indtil 2006, hvilket gælder for alle ansøgerlandene. Endvidere er der henvist til, at det almindelige EU-budget omfatter en ny del med titlen "Tiltrædelsesstrategi for Tyrkiet", hvori midlerne forhøjes i den sammenhæng. Den budgetpost omfatter i én enkel ramme forskellige budgetmidler, hvorved de finansielle støtteprogrammer for Tyrkiet kan afvikles med større hensigtsmæssighed. Som De ved, har Parlamentet vedtaget denne fremgangsmåde i sin udtalelse om rammeafgørelsen om Tyrkiet.

Sacrédeus
Jeg vil gerne takke det belgiske formandskab for svaret og samtidig byde Belgien velkommen som formandskabsland i Ministerrådet i EU efter det svenske formandskab. Mange af os, inklusive jeg selv, må vel betragte Belgien som vores andet land, eftersom vi bor i Bruxelles til hverdag, men er hjemme, i mit tilfælde i Sverige, i weekenderne.
Jeg vil gerne komme ind på spørgsmålet om Tyrkiet. Det er åbenbart sådan, at man fra tyrkisk side ikke har forstået forskellen på de øst- og centraleuropæiske lande, der kom på tale til Ispa- og Sapard-fondene, og Tyrkiet, der ikke gjorde det. Er EU's acquis ikke tilstrækkelig tydelig i forbindelse med Tyrkiet? Også i Tyrkiet er der en fornemmelse af, at man vil blive godt og retfærdigt behandlet. Jeg råder Dem til at forklare, hvorfor Tyrkiet ikke kom i betragtning til netop disse fonde.

Neyts-Uytebroeck
Jeg vil gerne takke det ærede medlem for hans venlige ord og udtrykke min påskønnelse af det svenske formandskab, som jeg har haft et yderst behageligt og frugtbart samarbejde med i de sidste seks måneder.

Formanden


María Izquierdo Rojo
Spørgsmål nr. 13 af (H-0553/01):
Om: Det belgiske formandskab og kvinderne i Afghanistan I betragtning af de umenneskelige betingelser, hvorunder mere end 11 millioner kvinder i Afghanistan henslæber deres tilværelse, vil Rådet da foreslå nedsættelse af en international kommission om kvinder i Afghanistan i samarbejde med FN?

Neyts-Uytebroeck
Fru Izquierdo Rojo, vi var kolleger i den institutionelle kommission i den foregående valgperiode. Det er mig derfor en stor ære at kunne svare på det meget fornuftige spørgsmål, De har stillet.
Som det fremgår af de foregående svar, der drejer sig om samme emne, deler Rådet fuldt ud det ærede parlamentsmedlems bekymringer over den katastrofale situation, som store dele af den afghanske befolkning befinder sig i, og navnlig kvinder og børn.
På grund af de humanitære og politiske vanskeligheder i Afghanistan og navnlig på grund af den negative attitude, som talebanerne fastholder over for både FN og med hensyn til kvinder, er Rådet ikke helt overbevist om, at oprettelsen af en international kommission om Afghanistan i samarbejde med FN virkelig vil kunne forbedre situationen for kvinderne i området.
Rådet vil ikke desto mindre omhyggeligt undersøge, hvilke fordele og ulemper der kan være ved oprettelsen af en sådan kommission, så snart dette spørgsmål rejses inden for rammerne af FN, og for så vidt som metoderne til et sådant forslag er blevet omhyggeligt undersøgt. I mellemtiden vil Rådet forfølge de aktioner, som det har indledt for at komme de afghanske kvinder til hjælp. I denne forbindelse henviser Rådet ligeledes det ærede parlamentsmedlem til de svar, det allerede har givet på tidligere spørgsmål om samme emne. Det drejer sig mere præcist om spørgsmål H-0032/01, H-0052/01, H-0170/01, H-0088/01 og senest spørgsmål H-0481/01.

Izquierdo Rojo
Fru formand for Rådet, jeg takker for Deres svar, og som tillægsspørgsmål vil jeg gerne vide, om De billiger, at der udøves internationalt pres på såvel Taleban-styret som de stater, der støtter det, nærmere betegnet Saudi-Arabien, Pakistan og De Forenede Arabiske Emirater.
Er De rede til under det belgiske formandskab at arbejde for, at der virkelig gøres noget ved denne katastrofale situation?

Neyts-Uytebroeck
Mit svar vedrørte selvfølgelig Deres præcise spørgsmål om en international kommission. Med hensyn til internationalt pres og de sanktioner og embargoer, der findes over for Afghanistan, er det klart Rådets opfattelse, at disse skal opretholdes og styrkes i enhver mulig henseende, fordi det drejer sig om et fuldstændigt umenneskeligt styre.

Formanden


Brian Crowley
Spørgsmål nr. 14 af (H-0555/01):
Om: Inddragelse af de kompetente myndigheder i forhandlinger om regler for det medicinske område Vil Rådet i betragtning af, at Det Rådgivende Udvalg for Lægeuddannelse tilsyneladende er blevet opløst, træffe hasteforanstaltninger for at sikre, at vedkommende myndigheder i medlemsstaterne, herunder Det Irske Lægeråd, får adgang til at bidrage til og kommentere planlagte eller igangværende ændringer af reglerne for det medicinske område i medlemsstaterne, deriblandt spørgsmål såsom fri bevægelighed for læger samt lægeuddannelse?

Neyts-Uytebroeck
Som De har antydet, er spørgsmålet om visse rådgivende udvalgs rolle blevet bragt på bane. Den 19. juli 1999 forelagde Kommissionen et beslutningsforslag for Rådet med henblik på at afskaffe Det Rådgivende Udvalg for Lægeuddannelse sammen med visse andre rådgivende udvalg, der var nedsat ved sektordirektiver, for læger, tandlæger, dyrlæger, farmaceuter, sygeplejersker og jordemødre. Kommissionens formål var at simplificere systemet af udvalg. Rådet har haft nogle drøftelser om dette forslag, men er endnu ikke nået frem til nogen konklusioner. Ud over at se på dette forslag regner Rådet ikke med at træffe yderligere foranstaltninger af den art, der nævnes i spørgsmålet.

Crowley
Jeg vil gerne takke rådsformanden for hendes villighed til at fortsætte ud over tidsfristen og besvare ekstra spørgsmål. Jeg ønsker hende alt godt under formandskabet og håber, at hendes forhold til medlemmerne vil være lige så åbent og ligefremt, som det har været her til eftermiddag.
Specifikt hvad angår mit tillægsspørgsmål, hersker der stor bekymring om de rådgivende udvalg for læger i medlemsstaterne og i særdeleshed i mit eget land, Irland, når det gælder at sikre minimumsstandarder for uddannelse og kvalifikationer for læger og andre inden for det medicinske område. Efterhånden som vi bevæger os hen imod udvidelsen af EU med tiltrædelse af nye medlemsstater og udvider bevægelsesfriheden til lande uden for ansøgerlandene for at afhjælpe mangelen på medicinsk personale i hele EU, mener vi, at eksperter på dette område fra de nuværende medlemsstater må inddrages i enhver sådan konsultationsproces.

Neyts-Uytebroeck
Jeg har noteret mig Deres bemærkninger. Jeg er ked af det, men nu må jeg virkelig af sted, ellers kommer jeg for sent til min maskine, men jeg vil videresende bemærkningerne til min kollega, der er ansvarlig for denne sag.

Formanden
Da spørgetiden til Rådet er udløbet, besvares spørgsmål nr. 15-26 skriftligt.
Hermed er spørgetiden til Rådet afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.40 og genoptaget kl. 21.00)

Makrofinansiel bistand til Jugoslavien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0244/2001) af Brok for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om forslag til Rådets afgørelse om makrofinansiel bistand til Forbundsrepublikken Jugoslavien (KOM(2001) 277 - C5-0231/2001 - 2001/0112(CNS)).

Brok
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, på vegne af Udvalget om Udenrigsanliggender vil jeg gerne anbefale plenarforsamlingen at tilslutte sig forslaget til Rådets afgørelse for Forbundsrepublikken Jugoslavien, således som det er påtænkt i det oprindelige forslag fra Kommissionen.
Vi ved, at der er mange drøftelser på Rådets budgetområder, som burde sigte mod begrænsninger, men vi finder det på nuværende politiske tidspunkt korrekt, at beløbene bevilges som oprindeligt fastsat i forslaget.
Der er en klar årsag til dette. Jeg tror, at når vi i så lang en periode har understreget, at EU's hjælp står til rådighed, når befolkningen i Serbien og Montenegro ryster diktaturet af sig, bør vi også umiddelbart efter stå ved vores ord. Netop efter de sidste dages begivenheder, som jo førte til udvisning og til udlevering af Milosevic til Domstolen i Haag, forekommer det vigtigt, at vi som Europa-Parlament og som Europæisk Union af disse interne grunde understreger, at midlerne frigives, således at det også for mennesker i et sådant land ses, at det lønner sig at kæmpe for demokrati og menneskerettigheder.
Derfor, hr. kommissær, bør der skabes forudsætninger for, at dette sker så hurtigt som muligt, og jeg ved, at det også er Deres hensigt.
Denne makroøkonomiske hjælp er ikke nogen hjælp, som er bundet umiddelbart til et program, men det er en første indsprøjtning, som skal hjælpe med til at sætte skub i tingene. I denne forbindelse bør der også tydeligt gives udtryk for, at man ikke må basere denne hjælp på for komplicerede ting. Vi har ændringsforslag til Dem. Men, hr. kommissær, jeg tror, at disse ændringsforslag, som sigter mod kontrol, som opfordrer til, at også andre donorer deltager, uden at vi betragter det som betingelse, at alt dette er forslag, som i sidste ende ikke lægger hindringer i vejen og medfører forsinkelser, men bidrager til afklaring, som forstærker kontrolmulighederne, og som samtidig understreger, at vi ønsker en hurtig hjælp.
De ved, at Parlamentet ikke voldte vanskeligheder, da det drejede sig om at søge om uopsættelig forhandling også for dette område, og at vi med deltagelse af andre udvalg såsom Budgetudvalget og Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi har givet udtryk for viljen til proceduremæssigt så hurtigt som muligt at nå frem til de relevante ændringer.
Tillad mig at komme med en generel politisk bemærkning også. Vi har i de sidste år igen og igen oplevet, at vi har startet store teoretiske diskussioner om udviklingen i det tidligere Jugoslavien, men at vi for det meste er kommet for sent med vores aktion, det være sig inden for forebyggelse og civil krisestyring eller med trussel om og udnyttelse af militære evner. Det har altid været en "for lidt", en "for sent"politik. Dette har også bragt os i den situation, som vi i disse dage ser i Makedonien. Denne forkerte indgangsvinkel, der i sidste ende tvinger os til endnu større ofre og større ydelser, fordi man ikke har handlet tidligt nok, fordi vi ikke har kunnet virkeliggøre den egentlige tanke med forebyggelse og civil krisestyring som følge af den fuldstændige opsplitning af kompetencerne, som det internationale fællesskab lægger for dagen i denne region, har ført til en stor politisk fiasko på mange områder.
Vi vil gerne endnu en gang understrege gennem at stille disse midler til rådighed, at dette ikke skyldes os, at Europa-Parlamentet er parat til at gøre alt muligt så hurtigt som muligt, men at dette også er en bøn til Kommissionen og til Rådet om i fremtiden at træffe de nødvendige politiske afgørelser på en anden måde. Jeg ved godt, at jeg for to måneder siden blev skældt ud, da jeg talte om mulighederne for krig i Makedonien, hvilket blev betegnet som uansvarligt, fordi man benægter kendsgerningerne, så længe det går, fordi man er for fej til at fortælle sine egne borgere derhjemme sandheden. Bagefter bliver det for dyrt for alle parter, og det koster igen menneskeliv.
Af denne grund vil vi gerne her endnu en gang indtrængende anmode om at hjælpe til hurtigt, så fred, demokrati og menneskerettigheder kan holde deres indtog i denne region.

Oostlander
Serbiens regering tog et usædvanligt skridt ved at udlevere Milosevic til Den Internationale Domstol. Det krævede mod. Ved et tidligere forsøg på at arrestere Milosevic, da han stadigvæk boede i sit eget hus, viste det sig, at hæren og politiet ikke var på samme side.
Så på sin vis mener jeg, at vi skal respektere hr. Djindjics handling, selv om der muligvis ligger meget opportunisme bag.
Jeg er derfor glad for, at vi er blevet enige om, at den finansielle bistand er betinget af de skridt, som man tager i retning af retsstaten, inklusive samarbejdet med Domstolen.
Det har Parlamentet efter min mening indset i højere grad end Rådet, som ikke ville stille for mange betingelser. Hvad det angår, har vi den samme holdning som USA, og jeg mener, at det i sig selv er godt.
Nu har Serbien og Jugoslavien udleveret Milosevic. Så må vi afvente, hvordan det internationale samfund samarbejder med Den Internationale Domstol.
Nu er det SFOR's tur, for SFOR's og de bagvedliggende politiske kræfters bidrag har indtil nu været mangelfuldt. Det er meget pinligt og beskæmmende. Man kan ikke gøre andet end at klage yderligere, hvis SFOR ikke gør det, som det skal i det område, som det dominerer, nemlig at arrestere Karadzic og Mladic.
Jeg håber, at Parlamentet på det område også vinder genlyd hos Rådet og alle de andre inden for rammerne af FN, som bl.a. er ansvarlige for SFOR's optræden, som vi med rette forventer en hel del af.
Vi hørte for nylig, takket være hr. Korakas' gode tjenester, at vi på det område er uenige i Europa. Det viser sig, at et meget stort flertal i det græske parlament har støttet en erklæring, hvori man beklager, at Milosevic er blevet udleveret til den såkaldte Domstol i Haag.
Hr. formand, der skal gøres meget for at genoprette værdisamfundet sammen med sådan et parlament.

Formanden
Dette bekræfter de mange forskelle inden for EU.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne støtte hr. Broks forslag om at godkende makrofinansiel bistand til Jugoslavien, og jeg anser det også for absolut nødvendigt i betragtning af den store gæld, dette land har, at der her ydes direkte gavebistand i en målestok, der ligger over gennemsnittet i forhold til normal praksis. Jeg støtter fuldt og helt Kommissionen på dette punkt.
Det blev nævnt, at en betingelse for samarbejde er samarbejdet med Haag. Det har altid været Parlamentets og også vores gruppes standpunkt. Det var ganske givet en betydningsfuld sejr, at Milosevic blev udleveret, og her er der intet at fortolke. Det er en positiv udvikling. Selv en positiv udvikling kan dog af og til have en hul bismag. For det første var det alt for tydeligt, at Milosevic blev givet i bytte for pengene fra donorkonferencen og ikke så meget for umiddelbar hjælp fra EU. Det var ikke noget kønt billede, og ansvaret ligger hos begge de parter, som forlangte det, men også hos regeringen i Beograd, som i starten tøvede for længe.
Det er for det andet interessant, at det særlige pres er kommet fra amerikanerne, som dog fortsat afviser, at internationale domstole er kompetente for deres egne statsborgere. Det er interessant, og EU bør presse amerikanerne til langt om længe også at anerkende de internationale domstole og deres kompetence for amerikanske statsborgere.
For det tredje er opgøret med ens egen historie ikke afsluttet med det. Der er mange, f.eks. de ansvarlige for ødelæggelsen af Vukovar, som stadig går frit omkring. Dette opgør skal fortsættes i Jugoslavien.
For det fjerde kunne det være, at den møjsommeligt opnåede ligevægt i Jugoslavien underkastes en hård kontrol eller måske sågar ødelægges. Her vil jeg gerne komme med en bemærkning til dette lands fremtid. Vi har alle i løbet af de seneste måneder og år ofte set, at der har været en stemning mod Jugoslavien som sådan, men Jugoslavien skal spille en vigtig rolle ved opbygningen af regionen, og Gud være lovet er der igen ansvarlige og fornuftige ledere i dette land, som kan bringe dette land på rette vej.
Men man skal tålmodigt hjælpe Jugoslavien med at løse sine opgaver i regionen. Her gælder det om at knytte tre punkter sammen, som forekommer mig og min gruppe væsentlige.
For det første fortsættelsen af det interne opgør om det, der er sket i Jugoslavien i de sidste årtier. For det andet forsoningen med naboerne. Netop her ville også udlevering af krigsforbrydere hjælpe. For det tredje, det er mit sidste punkt, helt sikkert den økonomiske opbygning, som vi skal støtte. Hvis vi knytter disse tre elementer sammen med held, kan vi om 5-10 år se tilbage på en succesrig historie i EU-politikken i Jugoslavien.

Lagendijk
Hr. formand, hr. kommissær, de finansielle forbindelser mellem EU og Jugoslavien er af en særlig karakter. I lang tid var der ingen forbindelser. Efter oktober 2000 har EU hurtigt stillet 200 millioner euro til disposition til nødhjælp til Jugoslavien, hvilket er et eksempel på, at også EU kan arbejde hurtigt og effektivt.
I sidste uge viste EU sig fra sin bedste side på donorkonferencen. Nu diskuterer Parlamentet makrofinansiel bistand til 300 millioner for at dække budgetunderskuddet, herunder en betydelig gave på 120 millioner. Efter min mening er den bistand, som vi diskuterer i aften, afslutningen på en vis periode, på overgangen fra autokrati til demokrati.
Det er godt og berettiget at yde bistanden nu, men det viser efter min mening også, at bistanden i denne form er en engangsbistand. Det er endvidere godt at angive, at der er tilknyttet særlige betingelser. Jeg vil nævne to.
Ved godkendelsen og anvendelsen af disse penge stilles der ingen særlige betingelser, som hr. Brok allerede sagde, men der skal samarbejdes tæt med Den Politiske og Sikkerhedsmæssige Komité, fordi bistanden fra EU til Jugoslavien skal ydes på en politisk sammenhængende måde. Det gælder ligeledes for evalueringen af bistanden. Efter den makrofinansielle bistand skal det undersøges, især på politisk plan, om denne form for bistand også er nødvendig i fremtiden.
Min gruppes konklusion er, at det er vigtigt, at EU er hurtig, effektiv og gavmild i det øjeblik, det er politisk fornuftigt og nødvendigt. Hurtig og effektiv pengeoverførsel, ingen angst for at være frontløber eller afhængig af andre donorer. EU skal være i stand til at handle hurtigt og effektivt uafhængigt af andre donorer, men vi skal endvidere være i stand til at ændre strategi hurtigt og effektivt. Derfor støtter jeg denne form for bistand, idet jeg forventer, at det er sidste gang, at bistanden skal gives til Jugoslavien i denne form.

Brie
Hr. formand, jeg kan i denne sag kun tale på vegne af et flertal i min gruppe. Vi tilslutter os Kommissionens forslag og betænkningen. Jeg synes ikke, at det er nødvendigt at gentage nogle kritiske bemærkninger fra hr. Swobodas side. Også dem vil jeg gerne tilslutte mig. Det, som hr. Brok sagde om nødvendigheden af en præventiv fredspolitik og en civil krisestyring, foranlediger mig til at lægge mit koncept til side. Naturligvis er det korrekt, at der skal handles meget hurtigere og mere koncentreret. Men jeg tror, at der også er ganske andre sider i en sådan politik, der fører til underskud. De siger i Deres ændringsforslag 2, hr. ordfører, efter min mening fuldstændig med rette, at hjælpen til Jugoslavien skal knyttes til en retsstatslig udvikling og til samarbejde med krigsforbryderdomstolen i Haag. Men når der samtidig ligefrem afpresses en krænkelse af retsstatsprincipperne, først og fremmest fra USA's side, men tilsyneladende også fra den tyske forbundskansler, er det en politik, som på længere sigt og på mere permanent basis snarere bringer en retsstatslig og demokratisk udvikling i miskredit.
Sådanne modsigelser ser jeg også på andre områder. Makedonien er blevet nævnt. Vi har gennem mange måneder været vidner til smiger og netop ikke til en afvæbning af UCK. Dermed er KFOR blevet medskyldig i udviklingen i Makedonien og i nye konflikter. Vi har set en politik i Kosovo, som skulle forhindre de etniske udrensninger, og vi ser i dag andre, fuldstændig uacceptable etniske udrensninger som følge af NATO-krigen. Jeg tror ikke, at en præventiv og vedvarende sikkerhedspolitik er forenelig med det.
Efter min mening er det på tide at opgive en politik, som dæmmer op for konflikter og mildner skader, som den selv har bidraget til. Det er på tide at forvente og forlange demokrati og retsstatslighed, beskyttelse af mindretal og menneskerettigheder, ikke kun af den politiske modstander, men også at praktisere det dér, hvor det står i vejen for egne magtinteresser. Jeg tror, at den glædelige udvikling i Jugoslavien virkelig har ført langt, men politiske forandringer i NATO og i EU i denne henseende har vi endnu til gode.

Korakas
Hr. formand, der er tale om hjælp til et land, der har været ude for forfærdelige ødelæggelser for to år siden gennem NATO's bombardementer, der blev bifaldet af EU. Ved vores besøg i Jugoslavien for nyligt blev vi orienteret af repræsentanter for det serbiske parlament om, at alene de materielle skader løber op på over 100 milliarder dollars, og så har man ikke medregnet tabet af menneskeliv og ødelæggelsen af miljøet - ikke kun i Jugoslavien, men på hele Balkan - som følge af de tusindvis af bomber af forarmet uran, der blev kastet over området.
Så kommer Rådet i dag og foreslår, at man giver Jugoslavien makrofinansiel bistand på det latterlige beløb af nogle hundreder millioner, og det er sikkert, at de skal opleves som Judas' 30 sølvpenge til Beograds lakajer, som på en skammelig måde og i modstrid med landets to parlamenters og den højeste forfatningsdomstols beslutning har udleveret Jugoslaviens tidligere præsident, som blev demokratisk valgt ved fire valgrunder, til en domstol, der er nedsat efter ordre fra USA og NATO for at dømme dem, der gør modstand mod den nye tingenes orden.
Milosevics egentlige forbrydelse er, at han ikke bøjede hovedet for NATO. Andre, såsom Tudman, Izetbegovic osv., de virkelige forbrydere, der bøjede hovedet, var de uskyldige? Historien vil give svaret, hr. formand. Men jeg er sikker på, at den vil anse vores afgørelse i dag for et af de forfærdeligste øjeblikke i Europa-Parlamentets historie.

Couteaux
Hr. formand, mine damer og herrer, situationen bliver stadig mere ustabil i det, der er tilbage af Forbundsrepublikken Jugoslavien, og - må vi medgive - i alle Balkanlandene. Vi må derfor fortsat yde bistand til landene i denne region, i år og sandsynligvis i en længere periode fremover. Situationen bør - eller burde - få os til at se vores egen fiasko i øjnene og få os til at spørge, hvad der er baggrunden herfor.
Begrundelsen for vores manglende succes er enkel. EU har givet indtryk af, at man søger freden. I virkeligheden tjente al tale om humanitære hensyn som dække for et ræsonnement, der bundede i en krigsløsning. En krig, som ville tjene flere stormagters interesser, og som havde til formål at tilintetgøre Jugoslavien, hvilket også skete i løbet af nogle år. For at forstå dette ræsonnement, må man imidlertid se spørgsmålet i geopolitisk perspektiv. Om end det kun set i dette perspektiv er muligt at forstå det eksisterende styrkeforhold nationerne imellem, og dermed forstå hele den diplomatiske indsats, må vi fortsat tage afstand fra en sådan geopolitisk analyse. Den viser imidlertid med al ønskelig tydelighed, at tre stormagter har sammenfaldende interesser i Balkanlandene.
Dels Tyskland, som ikke på noget tidspunkt har glemt, at Forbundsrepublikken Jugoslavien opstod efter Første og Anden Verdenskrig til dels på bekostning af tyske interesser og i alt fald på bekostning af tyske ekspansionistiske interesser. Tysklands genforening i 1990 gav i høj grad stødet til konflikten med serberne, Tysklands gamle fjende, og bestræbelserne for at genskabe relationerne med de slovenske og kroatiske allierede - i parentes bemærket to områder med en værdifuld placering ved Middelhavet. På tilsvarende vis nåede Tyrkiet uden større problemer til forståelse med albanerne, herunder de væbnede albanske styrker, UCK.
Mere eller mindre med hele den muslimske verden i ryggen har Tyrkiet generobret tidligere tiders stilling i Europa og i Balkanområdet. Det er selvsagt sket på bekostning af europæiske interesser, men i tråd med USA's interesser. USA kender, som ethvert imperium, løsenet "del og hersk" og så - ser - sin fordel i at puste til gamle konflikter og vække gamle modsætningsforhold til live i det, man må betegne som Stortyrkiet, som er i færd med at skabe sig en base i Balkanområdet. Selvsagt til skade for Grækenland.
EU har modarbejdet egne interesser, hvilket efter min opfattelse er endnu et vidnesbyrd om EU's manglende evne til at finde hensigtsmæssige diplomatiske løsninger.

Solbes
Mange tak. Jeg forstår de følelser, som spørgsmålet om Balkan og navnlig Jugoslavien vækker. Mit mål her i dag er imidlertid mere beskedent.
Der er ingen tvivl om, at det er nødvendigt at reagere på begivenhederne i de seneste uger som Europæisk Fællesskab ved at sende et budskab om betydelig støtte til de jugoslaviske myndigheder og ved at støtte de bestræbelser på stabilisering og økonomisk reform, der er iværksat i landet. Jeg værdsætter især den indsats, som Parlamentet og særligt udvalgsformand Brok har gjort. Udviklingen i processen har været kompliceret i de seneste uger, og det har gjort det vanskeligt for de forskellige udvalg at give udtryk for deres syn på det forslag, som vi stiller i dag.
Som jeg sagde før, er vores mål begrænset. Vigtigt, men begrænset i betragtning af Jugoslaviens vanskelige økonomiske og finansielle situation, som kræver, at det internationale samfund yder en betydelig finansiel støtte. De jugoslaviske myndigheder har iværksat store økonomiske reformplaner, som er blevet vel modtaget og accepteret af det internationale samfund.
De har nævnt det afgørende spørgsmål om donorkonferencen. Det er rigtigt, at denne konference har støttet programmet for økonomisk omlægning og genopbygning udarbejdet i samarbejde med Verdensbanken og Europa-Kommissionen. Den gode nyhed var - og det har hr. Lange nævnt - at der var midler nok til at finansiere alt det, man ønskede. Det har endda været muligt at overstige de 1,25 milliarder dollars, der var afsat som støtte til Jugoslavien.
Hvad er Det Europæiske Fællesskabs bidrag på nuværende tidspunkt? Vi gennemfører samarbejdet ad to veje. For det første en fællesskabsstøtte på 230 millioner euro i 2001 til genopbygning, demokrati og stabilisering af området, den såkaldte CARDS-støtte. Men derudover har vi foreslået 300 millioner i makrofinansiel bistand med et meget konkret formål, nemlig at nedbringe underskuddet på betalingsbalancen. Vi forsøger naturligvis at udvide det mandat, der gør det muligt for Jugoslavien at få adgang til lån fra EBRD.
Med det for øje stillede Kommissionen den 23. maj det forslag, som hr. Brok omtalte, i et forsøg på, som han sagde, at reagere hurtigt og opnå accept fra Ministerrådet. Som han også påpegede, er der i Ministerrådet sket en vis ændring, idet det lægger større vægt på lån og mindre på gavebistand, en ændring som Kommissionen ikke er enig i. Jeg takker hr. Brok for hans støtte til Kommissionens holdning.
Vi taler imidlertid om et forslag til makrofinansiel bistand. Og når vi har givet denne type bistand, har vi altid gjort det på visse betingelser inden for rammerne af EU, og jeg mener ikke, at der er nogen grund til at lave om på den model. Der er tale om bistand ud over bistanden fra andre internationale institutioner og bilaterale donorer, om bistand, som har til formål at hindre landets eksterne finansielle restriktioner. Det betyder, at vi samarbejder med IMF og Verdensbanken. Vi beskæftiger os med 2001, selv om det kan blive aktuelt i de kommende år, men i øjeblikket taler vi om restriktioner i 2001 og næste år. Denne type bistand er som bekendt betinget af visse krav til den økonomiske politik og foreslås inden for rammerne af et standbyarrangement med IMF på et år.
Som sagt var vores forslag på 120 millioner i gavebistand og 180 i et 15-årigt lån på de samme betingelser, som gælder for de øvrige lande. Rådets basisaftale har reduceret gavebistanden til 75 millioner, mens resten er lån. Vi mener, at Kommissionens forslag i betragtning af Jugoslavens høje gældsniveau og dets vanskeligheder og i sammenligning med lignende ajourføringer tidligere er i overensstemmelse med vores praksis. Derfor vil vi blive ved med at presse på for, at Rådet godkender de betingelser, som vi har foreslået.
I Brok-betænkningen er der en række ændringsforslag, og jeg vil bagefter give Dem notatet, så De med sikkerhed kender vores holdning. Vores syn på ændringsforslagene er kort sagt følgende: For det første er det ikke nødvendigt at indføre henvisninger til CARDS i dette konkrete tilfælde, da der er tale om en anden type bistand og ikke om CARDS-bistand, som er af en anden art. Derfor kan vi ikke acceptere ændringsforslag 1, 11, 15 og 19.
For det andet de politiske betingelser. Makrofinansiel bistand er ikke det korrekte instrument til fastsættelse af politiske betingelser. Derfor kan vi acceptere ændringsforslag 2, hvis det bliver omformuleret.
Vi har ingen problemer med henvisningerne til den bistand, som Unionen allerede yder, IMF's godkendelse af programmerne, reformen af den eksterne bistand, margenerne i garantifonden og den flerårige pakke for finansiel bistand til Jugoslavien, og derfor er ændringsforslag 3, 4, 8, 9 og 10 acceptable.
Vi har større vanskeligheder med henvisningerne til byrdefordelingen. Vi har ingen problemer med ændringsforslag 5, men at forsøge at betinge udbetalingen af det, som andre donorer gør, er hverken en betingelse eller et system, som normalt indføres, når det drejer sig om makrofinansiel bistand. Derfor kan vi ikke acceptere ændringsforslag 13 i dets nuværende udformning.
Et punkt, som De har fremført, er henvisningen til, at det drejer sig om ekstraordinær bistand. Selvfølgelig er der tale om ekstraordinær bistand. Selvfølgelig er den midlertidig. Og det fremgår allerede af teksten. Derfor mener vi ikke, at det er nødvendigt at skrive, at den ikke må gå længere end til 2003. Jeg ved ikke, om det bliver nødvendigt, at vi tager spørgsmålet op i 2003, men at sige nu, at vi under ingen omstændigheder vil gøre noget i 2003, er efter vores mening en forkert holdning. Ligesom vi ikke mener, at det i ændringsforslag 7 er nødvendigt at omtale bistanden som både undtagelsesvis og midlertidig.
Hvad angår de obligatoriske høringer af såkaldte organer af politisk art, mener vi, at den politiske debat finder sted nu, den vil finde sted i Rådet. Men når betingelserne er fastsat, er Det Økonomiske og Finansielle Udvalg i bund og grund det organ, der skal gennemføre kontrollen af det, vi i virkeligheden skal tale om, nemlig den praktiske anvendelse af forslagene. Derfor mener vi ikke, at der er nogen grund til at stille andre betingelser som betingelserne i ændringsforslag 12 og 14 og første del af ændringsforslag 16.
De anmoder os om yderligere rapporter til Parlamentet. Det drejer sig om rapporterne i ændringsforslag 16, 18 og 19. I ændringsforslag 19 kan vi acceptere det, hvis det drejer sig om oplysninger fra det foregående år. Det er meget vanskeligt at give oplysninger om det samme år, hvis det ikke er usædvanligt forsinkede oplysninger, men vi mener, at det er en unødvendig bureaukratisk byrde at udarbejde generelle rapporter ud over den, som vi forelægger hvert år om makrofinansiel bistand. Vi forstår imidlertid godt, at Parlamentet ønsker at kontrollere og vide, hvad der sker på disse områder. Derfor står vi til Deres rådighed for at give Dem oplysninger om iværksættelsen af denne bistand, hver gang Parlamentet anmoder os om det. Men vi mener, at det er meget bedre at reagere på konkrete forslag end at fastlægge denne type formelle forpligtelser, som der ikke altid er den nødvendige interesse for.
Til sidst en kommentar om nogle nøjagtige datoer for udbetalingen af første og anden rate. De siger, at den første udbetaling skal ske inden den 31. december og den anden inden den 30. juni. Der er to problemer. Et bureaukratisk, administrativt: Vil vi nå frem til den 31. december? Dette er ikke den egentlige vanskelighed. Den egentlige vanskelighed består i, at vi i systemet med makrofinansiel bistand arbejder med en betingelse om økonomisk politik, og kun hvis den betingelse opfyldes, kan udbetalingerne ske. Vores mål er naturligvis det samme som Deres, nemlig at gennemføre bistanden hurtigst muligt, at udbetale den hurtigst muligt, og det er den linje, vi vil følge i samarbejde og harmoni med Parlamentet.
Jeg vil slutte med at takke Parlamentet for dets støtte til Kommissionens forslag om makrofinansiel bistand til Forbundsrepublikken Jugoslavien. Jeg håber, at vi på det kommende rådsmøde får vedtaget et svar, som gør det muligt for os hurtigt, som hr. Brok sagde, at tage denne store udfordring op i overensstemmelse med vores egne tidligere holdninger.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Forslag til tillægs- og ændringsbudget nr. 3 og 4/2001/Unionens egne indtægter/Budget 2002: Samrådsprocedure
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0239/2001 af Haug og Ferber for Budgetudvalget om
I. forslag til Den Europæiske Unions tillægs- og ændringsbudget nr. 3/2001 for regnskabsåret 2001 - Sektion III - Kommissionen; Sektion VI - Det Økonomiske og Sociale Udvalg; Sektion VII - Regionsudvalget (9802/2001 - C5-0271/2001 - 2001/2049(BUD));
II. forslag til Den Europæiske Unions tillægs- og ændringsbudget nr. 4/2001 for regnskabsåret 2001 - Sektion III - Kommissionen - Budgetudvalget (9803/2001 - C5-0272/2001 - 2001/2094 (BUD));
A5-0238/2001 af Haug for Budgetudvalget om situationen vedrørende Den Europæiske Unions egne indtægter i 2001 (2001/2019(INI));
A5-0241/2001 af Costa Neves for Budgetudvalget om 2002-budgettet med henblik på samrådsproceduren inden Rådets førstebehandling (2001/2063(BUD)).

Haug
Hr. formand, kære fru kommissær, kære kolleger, i aften har vi forhandling under ét om de tre udarbejdede betænkninger, og når jeg ser mig omkring her i salen, ved vi ganske vist alle, hvad vi hver især har at sige, der er altså ingen nyheder. Selv kommissæren har lyttet til os mere end én gang, altså siger vi det ganske enkelt endnu en gang bare til protokollen. Der er absolut ingen uoverensstemmelser om tillægs- og ændringsbudgettet i udvalget. De vigtigste punkter er for det første penge til 27 nye stillinger på forskningsområdet, for det andet OLAF's stillingsfortegnelse og de nødvendige penge i budgetposten til rekruttering af nyt personale og for det tredje flere penge til hjælpen på Balkan, end Kommissionen har afsat. Med andre ord: Vi vil have yderligere mere end 100 millioner.
Det blev alt sammen vedtaget sådan i Budgetudvalget ved konsensus med hjælp fra alle parlamentsmedlemmer. Der skal endnu en gang rettes en hjertelig tak til Herbert Bösch for løsningen på OLAF. Han har kæmpet hårdt for, at vi nu har kunnet nå frem til dette kompromis. At saldoen fra 2000-budgettet viser et overskud på 11,6 milliarder euro er grund til, at Parlamentet endnu en gang skal henvise til, at den økonomiske forvaltning er meget sparsom, og for Rådet er der grund til jubel. Men hvad drejer det sig om i betænkningen om EU's egne indtægter, og hvad er formålet med den overhovedet?
Vi, Parlamentet, har taget initiativ til at opfordre Rådet til at tale med os om status i EU's egne indtægter før hver budgetprocedure før Kommissionens budgetforslag, vel at mærke tale og ikke tage en fælles beslutning. Vi syntes, at det var et meget rimeligt forlangende, men vi tog fejl, for Rådet nægter, og det gør det i aften igen. Det lytter nemlig ikke! Det nægter så meget som at tale med os om EU's indtægter. Nu har vi så set på egne indtægter uden at have talt med Rådet om dem. Hvad vi konstaterede for regnskabsåret 2001, adskilte sig ikke fra de tendenser, som viste sig årene før.
De traditionelle egne indtægter og momsindtægter aftager mere og mere i betydning. Overførslerne fra medlemsstaterne efter deres andel i BNI stiger mere og mere. I alt dækkes 98,3% af budgettet for 2001 gennem egne indtægter. Det udgør 1,06% af BNI, altså langt mindre end det finansielle overslags øvre grænse på 1,27%.
Udviklingen hen imod BNI-indtægternes dominans mødes sikkert med blandede følelser. Udviklingen kunne bidrage til en mere retfærdig byrdefordeling mellem medlemsstaterne, da BNI sandsynligvis er den bedste indikator til måling af den relative velstand i medlemsstaternes nationaløkonomier, for ser man nøje efter, er det sådan nu, at nogle medlemsstater henter 22, 29 eller hele 33% af deres betalinger til det europæiske budget fra de traditionelle egne indtægter, altså fra de penge, som alligevel allerede for længst tilhører EU.
For det andet ændrer udviklingen arten af EU's egne indtægter, idet de forvandler sig fra ægte egne indtægter til en slags bidrag fra medlemsstaterne. For det tredje skaber den ganske enkelt ikke nogen synlig forbindelse mellem EU og dens borgere. I morges, da den belgiske rådsformand, den belgiske premierminister Guy Verhofstadt, talte, åbnede mit hjerte sig for ham, for også han sætter spørgsmålstegn ved denne indirekte finansiering af EU. Også han kræver mere gennemsigtighed. Også han vil, at EU-borgerne er mere fortrolige med EU, og hertil hører en mere gennemsigtig finansiering.
Vi ønsker en finansiel autonomi på europæisk plan, og vi vil arbejde hen imod den nu. Vi ønsker denne finansielle autonomi i fællesskab og i ligeberettigelse med Rådet, og vi ønsker fælles beslutningstagning om den. Vi ønsker i alle tilfælde ligeberettigelse, at være en af budgetmyndighedens to arme i forbindelse med alle udgifter og alle indtægter. Vi ønsker fuld budgetautonomi. En europæisk skat er måske for øjeblikket endnu fremtidsmusik, men det belgiske rådsformandskab, den belgiske rådsformand, har forlangt det. Den belgiske finansminister støtter dette krav, og selv den tyske finansminister afviser den ikke mere fuldstændigt. Det vil med andre ord sige, at en europæisk skat måske endnu er fremtidsmusik, men hvis vi ikke begynder at spille den, vil vi ikke længere kunne danse efter den.

Ferber
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, som ordfører for delbetænkningen eller medordfører med Jutta Haug havde jeg det noget lettere med tillægs- og ændringsbudgettet. Derfor vil jeg gerne rette en stor tak for det fremragende arbejde, som ordføreren har udført, hvad tillægs- og ændringsbudgetterne angår.
Hvad mit område angår, som jeg har æren af at repræsentere, drejer det sig om at forlænge en A7- og en B5-stilling for Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget og at skabe yderligere en A5- og A7-stilling. Dette forslag tilslutter jeg mig naturligvis fuldstændigt, hvad indholdet angår, det er en meget seriøs sag, fordi det drejer sig om ombygningen ...

... af Belliard-bygningen. Det er jo også i Europa-Parlamentets interesse, at denne bygning i Bruxelles permanent udnyttes fornuftigt. Det faktum, at begge udvalg gennem besparelser på personaleområdet stiller de nødvendige midler til rådighed, vil jeg gerne fremhæve som noget særlig positivt. Det viser, at viljen til at spare, som vi har krævet af alle institutioner, på fremragende vis gennemføres af begge udvalg. Derfor kan jeg anbefale Dem at vedtage sektionerne VI og VII i tillægs- og ændringsbudget 3.
Jeg vil dog også gerne fremkomme med et par almindelige bemærkninger, fordi jeg heldigvis også er blevet tildelt et par minutter af gruppen, og dermed afslutte min del som ordfører.
Først og fremmest anser jeg det for godt, at Europa-Parlamentet behandler to tillægs- og ændringsbudgetter samtidig. Hermed yder vi et bidrag til også at spare skattepenge og som led i en forenkling af administrationen at sætte skub i tingene. Også det, synes jeg, er omtale værd.
Jeg vil gerne slå fast, at på indtægtssiden af 2000-budgettet viser overskuddet - fru Haug har nævnt det - på 11,5 milliarder euro allerede, at der her givetvis endnu er et vist spillerum. Jeg mindes ritualerne - og vi vil i juli have den ære at fortsætte dette ritual - hvordan vi skændes om hver eneste euro, hvordan Rådet går i knæ og bebrejder os, at vi øser af overflødighedshornet. Til sidst udvikler der sig gennem en seriøs budgetpolitik fra Kommissionens side, men også gennem den konstante omhu og støtte fra Parlamentet, som sørger for, at vi bruger budgetmidlerne betænksomt, imidlertid overskud på en eller anden måde, som måske kunne overflødiggøre mange ritualer for fremtiden. At medlemsstaternes finansministre glæder sig over at få en klækkelig rabat på det løbende budget, skal kun tilføjes som randbemærkning. Det vil sikkert evigt forfølge os i form af taknemmelighed fra medlemsstaterne.
Jeg vil også gerne knytte et par kommentarer til emnet egne indtægter. Kære fru Haug, efter hvad jeg har fået oplyst, er der allerede før min tid, nemlig i april 1994, blevet forhandlet om en egentlig EU-skat. Dengang har man altså også allerede lavet musik, som ingen danser til endnu. Jeg ved heller ikke, om det er fornuftigt, om vi på europæisk plan allerede nu begynder en diskussion om finansiering via skatter. Jeg vil gerne understrege, at vi i første omgang har andre opgaver, der skal løses. Opgave nr. 1, som Europa skal vedtage, er spørgsmålet om afgrænsning af kompetencerne. Europas borgere vil naturligvis gerne vide, hvad dette Europa har kompetence til, hvorfor det har behov for finanser. Vi skal så naturligvis i et næste skridt også tale om, hvordan permanente institutioner i dette Europa skal se ud for at kunne udføre de opgaver, som Europa har fået overdraget, demokratisk og gennemsigtigt. Så skal der ved afslutningen af denne proces træffes afgørelse om, hvordan de nødvendige midler til varetagelse af disse opgaver i sidste ende stilles til rådighed. Jeg tror, at hvis vi begynder på denne måde, er vi på rette vej.
Den, der i dag udtaler sig for en europaskat, sørger snarere for, at borgerne i Europa afskrækkes fra det, som finder sted her. Det bidrager ikke til, at vi opnår varig accept hos EU's borgere.
Til sidst vil jeg gerne, fordi han får ordet som den næste, rette en hjertelig tak til hr. Costa Neves, som havde den vanskelige opgave at opstille retningslinjerne for den samrådsprocedure, som om kort tid skal finde sted med Rådet. Vi har her igen nogle problemer for næste år. Budgetudvalget vil altså ikke komme til at kede sig. Men jeg tror, at hr. Costa Neves har handlet med den nødvendige omtanke og med den nødvendige visdom for at stille skatteyderen, som vi jo repræsenterer her som en del af budgetmyndigheden, et seriøst forslag. Jeg glæder mig over, at også det tyske socialdemokrati står meget åbent over for forslagene fra Bayern. Det giver helt nye perspektiver også i det kommende år.
(Bifald)

Costa Neves
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, endnu en etape er nu overstået på vejen mod, at budgettet for 2002 kan vedtages, forhåbentlig, til december, en lang og kompleks proces, hvor der med udgangspunkt i Europa-Kommissionens forslag skal opnås enighed mellem Rådet og Europa-Parlamentet, budgetmyndighedens to parter. En sådan enighed forudsætter respekt for lovfæstede procedurer og eksisterende aftaler samt de involverede institutioner imellem, hvor der tages hensyn til disses repræsentativitet og legitime prioriteringer. Der må således vises imødekommenhed over for det, som de enkelte parter lægger vægt på, idet det ellers kan vise sig vanskeligt overhovedet at nå frem til en aftale. Jeg understreger, at betænkningen er ment som grundlag for forhandling med de andre institutioner, og at den afspejler de retningslinjer, som vi vedtog i april, men at den ikke er Europa-Parlamentets endelige holdning til budgettet for 2002. Som forhandlingsgrundlag bør den ikke omhandle områder, hvor Parlamentet har det endelige ord. Den bør foregribe diskussionen om sagforhold, hvor der kan forudses større meningsforskelle om spørgsmål, hvor det er Rådet, der har det endelige ord. Det gælder landbrugsudgifterne, sikkerhedspolitikken og de internationale fiskeriaftaler. Det er elementær sund fornuft også at behandle nogle andre nøglepunkter som betalingsniveauet for det kommende år og tempoet i Kommissionens reform. Vi befinder os med andre ord i en forhandlingsfase.
Jeg fremhæver det, som er kernen i Europa-Parlamentets holdninger, og som I jo alle kender. I december 2000 blev vi enige med Rådet om, at Kommissionen inden den 30. juni i år skulle udarbejde en situationsrapport om en række spørgsmål for at højne budgetgennemførelsens niveau og kvalitet, forbedre forholdet mellem lovgivningsprogrammet og budgetproceduren samt sikre kommissionsreformens succes. Det betyder, at Parlamentet fokuserer på budgettets kvalitative sider og virkningen heraf samt budgetgennemførelsen. Kommissionen har afleveret situationsrapporten, hvilket giver grund til tilfredshed, og vi er sikre på, at den vil blive behandlet som det vigtige redskab, den er. Vi er allerede gået i gang med at studere den.
Derudover vedtog Europa-Parlamentet i april i år de respektive retningslinjer, der som politiske prioriteringer angiver de spørgsmål, som den netop omtalte situationsrapport omhandler, samt fødevaresikkerhed og forbrugertillid i forbindelse med et bæredygtigt landbrug, opstilling af prioriteringer og bedre gennemførelse af bevillinger inden for udenrigspolitikken og generelt bedre budgetgennemførelse samt helt konkrete punkter som eLearning, et afgørende element i den prioritering, der altid kommer beskæftigelse og social integration til del, og udvikling af asyl- og indvandringspolitikken. I denne sammenhæng giver det sig selv, at vi må interessere os for, om de indgåede forpligtelser bliver indfriet til tiden i form af hurtigt gennemførte betalinger og en tilsvarende faktisk reduktion af udestående betalinger, altså af de resterende forpligtelsesbevillinger. Vi mener således, at de betalingsmuligheder, som de finansielle overslag indeholder, bør udnyttes maksimalt, idet vi ønsker, at de finansielle overslag for 2002 skal overholde det loft på 1,14% af EU's BNI, som medlemsstaterne har aftalt.
Jeg fremhæver desuden følgende punkter: Der må foretages en præcis, grundig og ajourført vurdering af, hvorledes reformen af den fælles landbrugspolitik udvikler sig, særligt med henblik på følgerne af BSE-krisen og mund- og klovsygen, og der må opstilles en tidsplan for det videre arbejde. De forpligtelser, som EU har påtaget sig på flere europæiske råd, må overholdes, særlig forpligtelserne fra Lissabon om beskæftigelse og konkurrencedygtighed, fra Tampere om asyl og indvandring og fra Nice om følgerne af, at der ikke blev indgået nogen fiskeriaftale med Marokko. Udgifterne til den fælles udenrigs- og forsvarspolitik må afklares, navnlig hvad angår ansvarsfordelingen mellem Rådet og Kommissionen. Lofterne under de finansielle overslag må respekteres i praksis også for kategori 4, der imødekommer Europa-Parlamentets klassiske og alment anerkendte prioriteringer. De udgifter, der hidrører fra udvidelsesprocessen, må identificeres præcist med særligt henblik på de administrative udgifter i kategori 5, og forslag, som Parlamentet tidligere har fremsat om f.eks. forberedende aktioner og pilotprojekter, bør tages under effektiv overvejelse. Jeg holder inde her og slutter af med det håb, at den positive og konstruktive ånd, som besjæler os, må omfatte alle dette mødes deltagere den 20. juli - den dag, hvor forligsmødet skal finde sted.

Maat
Hr. formand, jeg vil i hvert fald gerne lykønske hr. Costa Neves med den strategi, som han har udarbejdet for Parlamentet. Den er et stærkt signal om, hvad Parlamentet vil og ikke vil. På vegne af Fiskeriudvalget kan jeg derfor konstatere, at Kommissionen i hvert fald med hensyn til landbruget har forstået, at Parlamentet vil afsætte en væsentlig del af budgettet til fødevaresikkerhed og bekæmpelse af dyresygdomme, men med hensyn til retningslinjerne for fiskeriet må jeg konstatere, at det virker, som om Kommissionen lever på en anden planet.
Der står intet om det problem, at der anvendes færre penge til fiskeriaftaler efter forkastelsen af fiskeriaftalen med Marokko. Der nævnes intet om de problemer, som herigennem opstår i sårbare kystregioner i Spanien og Portugal. Der nævnes intet om problemerne i den nordlige region som følge af det midlertidige fiskeforbud på grund af den sørgelige torskebestand.
Rådet kommer heller ikke videre end erklæringerne fra Nice og nægter at føre dem ud i livet. Det er naturligvis klart, at man ikke uden videre kan overføre penge fra det ene udgiftsområde til det andet, fra udgiftsområde 4 (eksterne forbindelser) til udgiftsområde 2 (strukturpolitik). Også fordi Berlin-loftet allerede er fastsat pr. udgiftsområde. Men finansiel kriseledelse, såsom bekæmpelse af BSE-krisen og Balkan-bistanden har vist, at politikere med handlekraft ikke lammes af stramme budgetregler.
Parlamentets Fiskeriudvalg støtter ordføreren, Costa Neves, når han mener, at både Kommissionen og Rådet er for sløve på de punkter. Samtidig giver de ham krudt med til at øge Kommissionens og Rådets kreativitet og handlekraft. Vores forslag lyder som følger: Ikke-anvendte midler til fiskeriaftaler henhørende under ekstern politik, udgiftsområde 4, skal reserveres til følgevirkningerne i kystregionerne i Sydøsteuropa, målrettet anvendelse af strukturmidler til løsning af kriserne i fiskeriet, som skyldes forkastelsen af fiskeriaftalen med Marokko og de foranstaltninger, som er truffet for at beskytte torske- og kulmulebestanden, samt foreløbig reservering af eventuelle kontooverskud i 2000 til omstrukturering af fiskeriet og god udnyttelse af fleksibilitetsinstrumentet og bekæmpelse af kriser i fiskeriet.
Endelig slår vi til lyd for, at der iværksættes en målrettet undersøgelse af brugen af teknikker til genetisk modifikation i fiskebrugene. Europa er langt bagud i forhold til USA og Canada, og kun en god undersøgelse kan give grundlag for at holde denne teknik ude af de europæiske fiskebrug.

Salafranca Sánchez-Neyra
rådgivende ordfører for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik. (ES) Hr. formand, under udgiftsområde 4, eksterne forbindelser, er nedskæringerne i det foreløbige forslag til budget og de nedskæringer, som sandsynligvis bliver en følge af Rådets førstebehandling, store. Desuden er det som bekendt i år ikke muligt at anvende fleksibilitetsinstrumentet i dette kapitel. Vi har netop hørt, hvad den rådgivende ordfører for Fiskeriudvalget har sagt.
Udvalget om Udenrigsanliggender vil gerne påpege, at en udvidelse af Unionens aktiviteter på dette område, især på FUSP-området, kræver tilstrækkelige bevillinger. Usikkerheden om tildeling af midler kompromitterer troværdigheden og omdømmet af en udenrigspolitik, som bør føres i henhold til de forpligtelser, den er forbundet med, og ambitionerne med den. Af disse årsager har Udvalget om Udenrigsanliggender - i den sammenhæng, som ordføreren, hr. Costa Neves, forelagde, med en fase i budgetproceduren, både ved denne forligsprocedure og ved førstebehandlingen, og i overensstemmelse med de prioriteringer, der blev fastsat i udtalelsen af 20. marts og vedtaget enstemmigt i Udvalget om Udenrigsanliggender - til hensigt at anmode om budgetmidler, der er tilstrækkelige til at finansiere de nye prioriteringer. Det skal naturligvis ske, hr. formand, med tanke på en sund, effektiv og gennemsigtig forvaltning af dem.
Kommissionen har afsat ca. 120 millioner i forbindelse med fiskeriaftalen med Marokko, og vi anmoder ligesom hovedordføreren for budgettet om, at de forpligtelser, der blev indgået på topmødet i Nice, bliver overholdt. Derfor, hr. formand, mine damer og herrer, mener Udvalget om Udenrigsanliggender, at for at EU kan få vægt på den internationale scene på økonomiske, handelsmæssige, finansielle og industrielle områder, må der være sammenhæng i det, vi gør, og vi må sikre os de ressourcer, der er nødvendige for, at det kan ske.

Pronk
Hr. formand, dette er altid et lidt mærkeligt tidspunkt i proceduren. På den ene side forbereder vi os på de første kontakter med Rådet. Vi ved, at de kontakter aldrig vil kunne løse alt. Det fremgår, at Rådets repræsentanter ikke er til stede på den anden side af bordet. Rådets repræsentanter bliver først nysgerrige, når proceduren når sin afslutning. Derfor kan vi ikke gøre andet end at komme med et par generelle bemærkninger.
På vegne af Socialudvalget vil jeg sige, at vi stort set er enige i fortsættelsen af politikken fra sidste år, selv om vi har en række specifikke bekymringer. For det første Kommissionens forslag. Jeg har allerede tidligere peget på, at især den enorme reduktion, som Kommissionen foreslår for kapitlet om beskæftigelse, foruroliger os. Hvis det kobles sammen med det, der sker i fondene, f.eks. pilotprojekterne, så bliver vi endnu mere foruroligede. Det bliver endnu værre, når man ser på de andre projekter, som vi aftalte sidste år i budgettet, men som ikke gennemføres. Så viser det sig, at det går i stå et eller andet sted i Kommissionens maskineri, hvilket jeg ikke vil komme ind på nu. Det er bekymrende, fordi vi indgår en aftale om budgettet, og aftalen er, at hvis Kommissionen er enig, er den efterfølgende ansvarlig for gennemførelsen og må ikke forsøge at undgå gennemførelse ad forskellige juridiske eller ikke-juridiske veje. Jeg mener, at det kan være et meget vanskeligt problem i denne procedure.
Det er i øjeblikket vores største problem. Det drejer sig ikke om flere penge. Det drejer sig simpelthen om, at de disponible midler, som er afsat i det forrige budget, skal anvendes passende. Vi ved, at der er nok projekter, men der stilles hele tiden strengere krav. I en række tilfælde stiger antallet af lande. Først må man indlede et projekt med tre lande, men så skal det lige pludselig være med syv lande. Er det den måde, de to institutioner skal omgås hinanden på? Det vil jeg gerne behandle nu, og resten vender vi tilbage til.

Garriga Polledo
Hr. formand, mine damer og herrer, vi håber, at Rådets formandskab kan tilbringe mere tid sammen med os, i det mindste når vi holder de korte plenarmøder i Bruxelles. Under denne forhandling under ét om ændringsbudget 3 og 4, mandatet til budgetforligsforhandling og betænkningen om situationen vedrørende EU's egne indtægter kan PPE-DE-Gruppen i hvert fald meddele, at der i gruppen er stort flertal for de to første og flertal for den, der vedrører egne indtægter.
Det emne, der kan skabe størst diskussion i denne Haug-betænkning, vedrører naturligvis Parlamentets støtte til muligheden for at indlede en debat om indførelsen af en direkte fællesskabsskat, som kan blive en selvstændig finansieringskilde for fællesskabsbudgettet.
I alle grupperne, hr. formand, er der forskellige holdninger til den europæiske integration, og det er især tydeligt i finansielle spørgsmål. Derfor kan fru Haugs syn på denne mulige skat virke overvældende på visse nationale delegationer. Jeg tror imidlertid, at størstedelen af min gruppe er enig med hende.
Lige nu er hr. Costa Neves' forligsmandat vigtigere, og vi takker ham for hans vilje til dialog og hans forsøg på at opnå enighed. Vi er sikre på, at vi takket være denne indstilling kan opnå positive resultater. Ved forligsmødet den 20. juli forelægger vi nogle klare forslag, som Rådet ikke bør forkaste, for de repræsenterer flertallets holdning i Parlamentet, som er valgt af de europæiske borgere. Blandt disse spørgsmål vil jeg fremhæve vores tvivl om reserven for landbruget, den lave gennemførelse af bevillingerne til fødevaresikkerhed og fremtiden for udviklingen af landdistrikterne. Jeg vil også fremhæve ønsket om, at Rådet opfylder forpligtelserne fra Nice om at løse de problemer, der er opstået på grund af den manglende fiskeriaftale med Marokko, og behovet for at sikre Parlamentets eksterne prioriteringer, som altid nedskæres under Rådets førstebehandling, og desuden det helt nødvendige samråd, som Rådet bør gennemføre med Parlamentet, når det indgår udenrigspolitiske forpligtelser. Endelig vil jeg nævne behovet for at løse de allerede nævnte problemer med udgiftsområde 5, navnlig adskillelsen af administrationsudgifterne og identifikationen af Rådets udgifter under dette udgiftsområde.
Det er alt sammen, mine damer og herrer, kernen i Parlamentets forhandlingsposition ved forligsforhandlingen den 20. juli, og vi anmoder det belgiske formandskab om at indtage en åben og dialogvenlig holdning under forhandlingen, som gør det muligt at tage fat på den sidste del af budgetproceduren i sikker forvisning om succes for alle parter.

Walter
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, kære kolleger, jeg beklager, at jeg må indlede med at sige til Markus Ferber fra Bayern, at han på de steder, hvor han har håbet at finde fælles synspunkter, ikke finder disse direkte, og jeg siger også med det samme hvorfor. Han sagde, at vi først skulle have en anden institutionel videreudvikling af EU, før vi skulle tale om finanserne i EU. Det anser jeg for forkert. Det ser man ganske særligt på de emner, som vi i dag har på bordet.
Hvis en borger i dag bliver spurgt, hvad EU bruger sine penge til, siger 30% til dækning af administrationsudgifter, yderligere 30% aner ikke, hvad pengene bruges til. Det er 60%, som ikke ved, hvordan vi her omgås de summer, som er blevet stillet os til rådighed af skatteyderen. Skatteyderen ved dog, at det er enorme beløb set med hans øjne. Det er uhyre summer, som gives ud, og jeg tror, at netop i dag ville borgeren igen blive meget overrasket over, hvad han bliver budt på det europæiske plan.
Vi har på den ene side et tillægs- og ændringsbudget. I et af dem viser EU, viser Kommissionen, at den kun har til hensigt at følge Parlamentets vilje i brudstykker, i det mindste hvad angår de dele, som vedrører UCLAF eller det nye organ OLAF. Vi kom med en meget entydig udtalelse i løbet af året.
Vi ønskede personalet og personaleplanen udformet på en sådan måde, at der skabes en ny institution, som lever op til moderne krav. Vi kan egentlig udelukkende takke Herbert Bösch for, at der blev gjort tydeligt opmærksom på misforholdet, at man ikke har forsøgt at omrokere personalet og at overføre den samme institution, som sidste gang blev diskuteret og justeret relativt meget, til en anden, som med lignende personer ikke kan have fuldstændig nye strukturer. Det skal også kritiseres her.
Det andet punkt er, at vi vil tilbageføre 11 milliarder euro til medlemsstaterne. 11 milliarder euro vil sige, at vi har en manglende udnyttelse af budgettet på ca. 10%. Vi har en manglende udnyttelse inden for forbrugerpolitikken. Her anvendes nemlig kun 74,7% af midlerne. Forbrugerpolitik, det må man lade smelte på tungen. Det er det, som vi har diskuteret så intensivt som intet andet i de sidste måneder, ja år, og netop dér gives kun 75% af midlerne ud.
Vi har stillet penge til rådighed til et af de største problemer i EU, underbeskæftigelsen. Jeg nævner for Dem udgiftskvoten inden for beskæftigelsespolitikken: 39,6%. Vi har flere millioner arbejdsløse, der er stillet penge til rådighed, og kun knapt 40% af disse midler kan gives ud. Det kan De næppe forklare en europæisk borger.
Vi giver altså milliardbeløb tilbage! Man kan også se på udgiftsområde 4, eksterne forbindelser, her bliver der til det europæiske initiativ for demokrati og beskyttelsen af menneskerettighederne givet knapt 60% af midlerne ud - og det er et emne, som vi ved hver beslutning, ved de uopsættelige forhandlinger igen og igen underholder os med i stor stil. Resten forfalder og gives tilbage til medlemsstaterne.
Jeg siger klart og tydeligt til Dem, at de europæiske borgere er nødt til at vide, hvor pengene går hen. De skal dog også vide, hvor de kommer fra. Også det diskuteres i dag ganske specifikt, for det diskuteres altid på en måde, som om medlemsstaterne stiller disse penge til rådighed, og det er også tilfældet i dag. Vi skal sørge for, at borgerne forstår det. Vi skal gøre både indtægtssiden og udgiftssiden mere gennemsigtig. Vi kan ikke mere forklare nogen, hvorfor vi i budgetforhandlingerne først tilkæmper os 11 milliarder mere i kampen med Rådet for så i begyndelsen af det følgende år at tilbageføre dem i tillægs- og ændringsbudgettet, fordi de ikke er blevet brugt. Så går pengene i de pågældende nationale budgetter. Det skal vi altså væk fra. Der skal være en pålidelig, en beregnelig, en for borgerne synlig indtægtskilde - hvordan den så end skal strikkes sammen, her må man ikke sjuske, her giver jeg Markus Ferber ret. Her må man ikke i lyntempo så hurtigt som muligt bringe et eller andet på bane, for en ukoordineret, en ustruktureret diskussion fører kun til forvirring. Det skal vi klare. Når vi engang har det i orden på indtægtssiden, når det er knyttet direkte til borgeren, og så også udgiftssiden bliver kontrolleret af borgerne - de vil nemlig se, hvad vi gør med pengene - så vil der ikke finde en tilbageførsel til medlemsstaterne sted, men de vil så spørge os: Hvordan har I så brugt dem? I stedet for blander man de to emner sammen, som vi diskuterer i dag, nemlig tillægs- og ændringsbudgettet med massive pengeforskydningerne på den ene side og egne indtægter på den anden side, altså spørgsmålet: Hvad betaler borgerne for dette Europa?
Jeg synes ikke, vi skal være bange for at tale med borgerne om, hvad vi gør. Vi har meget fine argumenter, vi har meget gode politiske områder og politikker, og dem kan vi beskrive. Vi bør ikke være bange for borgerne, men gå åbent og gennemsigtigt til dem og indbyde dem til at opbygge Europa sammen med os.

Virrankoski
Hr. formand, den foreliggende pakke gælder EU's regnskabsafslutning for sidste år, egne indtægter og 2002-budgettet. Jeg siger mange tak til ordførerene fru Haug og herrerne Ferber og Costa Neves. Sidste års regnskabsafslutning er forbløffende, et overskud på over 11 milliarder euro. Dette skyldes, at indtægterne har været 3,3 milliarder euro større og udgifterne 8,5 milliarder euro mindre end forventet. Det er godt, indtægterne vokser. Derimod er udgiftsbesparelsen illusorisk, fordi den først og fremmest baserer sig på en sølle underudnyttelse af strukturfondene. Ikke mindre end 20% af udbetalingerne forblev ubrugte, de udgør 6,5 milliarder euro. Disse udbetalinger overgår til næste år, det vil sige, at der slet ikke er sket en reel besparelse.
Den største grund til underudnyttelsen var en langsom godkendelse af målsætningsprogrammerne. Man nåede kun at godkende halvdelen af EU's målsætning 1-programmer i 2000, næsten to år efter beslutningen i Berlin om Agenda 2000. Af programmerne i målsætning 2 blev kun 8% godkendt. Der blev slet ikke anvendt midler til fællesskabsinitiativer i de to efterfølgende år. Forvaltningens udbetalinger fungerer elendigt. Kommissionen skal forbedre udbetalingsevnen i betydelig grad. Den skal bære ansvaret for, at sagerne køres effektivt og til tiden. Forsømmelserne afspejler sig som kødannelse foran næste års budgetter.
En anden mærkværdighed ved regnskabsafslutningen er beregningen af godtgørelsen for bidraget fra Det Forenede Kongerige. Det er mærkeligt, at der i dette tillægsbudget foretages rettelser vedrørende budgetår, der ligger fire og to år tilbage. Hvorfor er disse rettelser ikke blevet foretaget før?
Costa Neves-betænkningen udgør et godt grundlag for forhandlingerne om næste år. Ifølge de indledende vurderinger overstiger adminstrationsomkostningerne i udgiftsområde 5 de finansielle overslag, hvilket først og fremmest skyldes væksten i Rådets udgifter med over 9%. Dette skyldes vækst i udgifter i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Parlamentet skal holde godt fast i sit krav om, at der skal fremlægges et særskilt strukturskema for stillinger vedrørende denne politiks administrative struktur. Disse udgifter hører ikke til Parlamentets og Rådets gentlemanaftaler, hvorefter institutionerne ikke rører hinandens budgetter.

Seppänen
Hr. formand, jeg taler om egne indtægter. Tabellerne for egne indtægter i fru Haugs betænkning giver ikke et billede af forskellige medlemsstaters bidragsandele. Man skal kunne sige højt, at Det Forenede Kongerige er en af EU's medlemsstater, der kører på fribillet. Det har fået rabat på medlemskabsbidraget. Betænkningens konklusioner bør lyde, at Det Forenede Kongerige skal bringes til at betale medlemskabsbidrag efter samme principper som andre lande. Desuden pyntes betænkningens statistikker af de toldafgifter, som Det Forenede Kongerige opkræver for EU. Nederlandenes og Belgiens bidragsandele er pyntet endnu mere med toldafgifterne, for de opkræver også told for varer, som sendes til andre lande. Nederlandene og Belgien er ikke så store nettobetalere, som statistikkerne viser.
Betænkningens konklusioner kræver indførelse af en særlig europæisk skat. Det er ikke tilfældigt. Formandskabstat Belgien har også meddelt sin støtte til sagen. Vores gruppe har to meninger om dette. Skatten støttes af dem, som styres af den europæiske føderalismes ånd, mens de, som ønsker at bevare en national suverænitet, er imod en EU-beskatning. Føderalisme er, at EU gøres til en unionsstat. Hvis EU får lov til at opkræve skatter, færdes vi ad den vej, føderalisterne har anvist. Som repræsentant for skatteydere i en lille nettobidragerstat kan jeg ikke bakke en europæisk beskatning til unionsstatens anvendelsesformål op. Konklusionen i fru Haugs betænkning er for radikal.

Dover
Hr. formand, også jeg vil gerne tale om fru Haugs betænkning om egne indtægter. Hendes råd om, at vi bør tilstræbe en europæisk skat er forhastet og unødvendig. Hun siger, at det belgiske formandskab forventes at lægge dette frem eller indlede en debat. Jeg har læst noterne til arbejdsprogrammet fra det belgiske formandskab, og det tales der ikke meget om, om overhovedet. Det er kun en henvisning til skat på spekulative kapitalbevægelser - den såkaldte Tobin-skat. Det blev nedstemt af Parlamentet for bare nogle få måneder sider. Sidst i dokumentet er der også en henvisning til direkte eller indirekte finansiering af EU, så vi endnu en gang kan operere med EU's egne indtægter.
Jeg vil gerne sige til hende, at den belgiske premierminister kun i de seneste dage har sagt, at han ikke ønsker at gå videre ad denne vej mod en skat til EU, fordi "det er følsomt". Det er i høj grad et følsomt spørgsmål og totalt unødvendigt.
Fru Haug nævner, at det beløb, der kommer ind fra medlemsstaterne via bruttonationalproduktet vil stige. Det erkender jeg. Jeg sad i Det Forenede Kongeriges Underhus i 18 år, før jeg blev valgt ind her. Jeg mente altid, at det var fantastisk, at den procentdel af bruttonationalproduktet, som indgik i de europæiske udgifter, gik nedad. Denne nedadgående tendens er fortsat gennem de sidste to år. Det bifalder jeg. Det viser god og effektiv kontrol med udgifterne, og medlemsstaterne har ikke noget imod at sende disse penge videre til EU. Jeg ser ikke nogen som helst grund til, at EU skal indføre sin egen direkte beskatning. Det er grunden til, at jeg har stillet fire ændringsforslag til afstemningen i morgen. To af disse vil være med navneopråb. De kan her til aften se, at der er modstand fra forskellige lande. Jeg håber, at folk vil stemme for mine ændringsforslag og modsætte sig en fællesskabsskat.

Färm
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, lad mig først takke ordføreren, hr. Costa Neves, for hans forslag og for et godt samarbejde. Vi er i Budgetkontroludvalget kommet til enighed på de allerfleste områder.
Jeg vil gætte på, at det i år vil blive principspørgsmål mere end de enkelte budgetposter, der vil komme til at dominere budgetforhandlingerne, spørgsmål, der i endnu højere grad vil komme til at præge debatten i de kommende år. Jeg tænker først og fremmest på udvidelsen og udviklingen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og de konsekvenser, det får for budgettet. Jeg tænker på omlægningen af landbrugs- og fiskeripolitikken. Jeg tænker desuden på den indre reform, ikke mindst Kommissionens evne til faktisk at gennemføre budgetmyndighedens beslutninger.
Grundforudsætningen er ganske bekymrende. Folkets tiltro til EU svigter i mange medlemslande. Samtidig står vi over for den vigtigste forandring nogensinde - østudvidelsen. Stillet over for denne udfordring skal EU's evne til at gennemføre sine prioriteringer skærpes væsentligt. Det er derfor bekymrende, også selv om en og anden national økonomiminister applauderer, at budgettes gennemførelsesgrad er så lav, at vi nu skal tilbagebetale 11 milliarder euro til medlemslandene. Problemet med løftet om støtte og indsatser, der forsinkes eller ikke gennemføres, er en klods om benet på hele Unionen. Det er derfor godt, at Kommissionen nu vil øge betalingerne og reformere arbejdet i den rigtige retning mod en mere moderne, effektiv og åben ledelse. Det må Rådet ikke ændre på.
Med hensyn til de aktuelle sager vil jeg først komme ind på landbrugspolitikken. Selv om det er et stort og kompliceret område, skal vi nu have et højere tempo i reformarbejdet. Inden vi vedtager budgettet for 2002, og frem for alt inden vi afslutter forhandlingerne med de fremtidige medlemslande, skal vi være mere afklarede om den fremtidige landbrugspolitik. I denne sammenhæng vil jeg pege på Landbrugsudvalgets holdning. Dette udvalg vil i sine ændringsforslag bekræfte, at landbrugsudgifterne skal holdes inden for rammerne af budgettet, men de vil også, selv om der er tekniske vanskeligheder, ikke mindst i lyset af udvidelsen, omfordele støtte til fordel for en alsidig udvikling af landzonerne, kategori 1 B. Det er godt, og jeg mener, at vi bør fortsætte ad denne vej. Netop nu undrer vi os ellers mest over, hvorfor Kommissionen vil have en så stor reserve til BSE og mund- og klovsyge, når man stadig selv har mulighed for at justere selve budgetforslaget. I denne sag vil vi først tage nærmere stilling, når vi har fået flere svar på vores spørgsmål.
Lad mig også helt kort kommentere den mislykkede fiskeriaftale med Marokko. Når nu den ikke kan gennemføres, får det jo følger for fiskerflåderne i flere lande. Jeg hører til dem, der ser med en vis skepsis på EU's store subsidier inden for landbrugs- og fiskeripolitikken, men alligevel skal vi selvfølgelig tage hensyn til problemerne for de fiskere, der har regnet med nye indtjeningsmuligheder. Vi skal støtte en offensiv omstrukturering og forsøge at finde midler til dette under andre budgetposter end udgiftsområde 4. Der er desuden brug for ændrede forslag fra Kommissionen.
Selv om de forligsforhandlinger, som vi nu står over for, først og fremmest gælder områderne 1, 2 og 5, vil vi også benytte lejligheden til at pege på nogle andre ting. Sidste år sikrede Parlamentet en ekstra satsning på beskæftigelsen og på små virksomheder. Efter at Lissabon-processen blev videreudviklet på topmødet i Stockholm, er der god grund til at holde fast i denne prioritering. Så må vi også rydde en del af de problemer af vejen, som f.eks. Bartho Pronk talte om tidligere. Derudover peger vi nu især på området for eLearning, som efter vores mening skal have tilført ressourcer for at kunne udvikles til det nøgleområde, som det skal blive, hvis vi dels skal kunne øge væksten og dels sikre, at den bliver fordelt mere jævnt i Europa.
Til sidst vil jeg sige, at vi også er bekymrede for de eksterne foranstaltninger. De har været den største vanskelighed i 2000 og 2001. Disse problemer er jo ikke forsvundet. Vi har givet store løfter til Kosovo og Jugoslavien, samtidig med at der er store og forsømte behov i andre endnu mere fattige dele af verden. Det er en af vores absolut vigtigste opgaver, men vi har store problemer, som vi skal kunne løse for at gennemføre det, vi har lovet. Selv om der ligger store udfordringer i fremtiden, tror jeg dog, at vi ved en fælles indsats kan løse dem sammen.

Mulder
Hr. formand, landbrugsbudgettet kendetegnes sandsynligvis af overskud og også af tab. Tabene er udbruddene af dyresygdomme. Hvor store tabene er, ved vi i slutningen af oktober næste år.
En ting er sikker, og det er, at gevinsterne ikke varer evigt. Tabene i form af udbrud af dyresygdomme kan vi forvente hvert år. Det, jeg siger nu, er en gentagelse af sidste år og året før, og jeg ved ikke hvor længe tilbage.
Det er uansvarligt, at der står et beløb på 41 millioner euro på budgettet til udbrud af smitsomme dyresygdomme. Når man ser, hvad BSE- og svinepestudbruddene kostede, og hvad nu mund- og klovsyge koster, så er de 41 millioner ingenting.
Jeg mener derfor, at Kommissionen strukturelt skal arbejde på at forbedre situationen. Er det muligt at oprette et forsikringssystem? Kan der etableres en kvægfond, og er det ikke konkurrenceforvridning, når den nationale del i det ene land betales af landmændene og i andre lande betales helt af regeringen?
Det er forhold, som Kommissionen på kort sigt skal behandle sammen med medlemsstaterne og ordføreren, for sådanne tab kan vi forvente meget oftere i fremtiden.

Stenmarck
Hr. formand, denne forhandling om EU's egne midler og om en EU-skat nikker vi jo genkendende til. Den er årligt tilbagevendende. De forskellige holdninger er velkendte, og på sin vis er det helt unødvendigt at gentage debatten og beslutningsprocessen år efter år.
Bortset fra den rent principielle problemstilling kan man spørge sig selv, om det virkelig er netop nye og højere skatter, som Unionens medlemslande og borgere har mest brug for. Vi er alle højt beskattede. Visse af medlemslandene er blandt de højest beskattede i hele verden - jeg kommer selv fra et af dem. Hvis man ser på disse lande, er det ikke dem, der har haft den største økonomiske vækst i det seneste årti. I betænkningen står der godt nok, at skatten totalt set ikke skal øges. Det er imidlertid et teoretisk ræsonnement, der har meget lidt med virkeligheden at gøre. Jeg tror også, at man kan sige, at hvis man indfører en skat, og især som i dette tilfælde et helt nyt skatteniveau, så vil skatten med garanti også stige. Det bliver på det nærmeste uundgåeligt.
Jeg har også lagt mærke til, at ordføreren vil "styrke båndene mellem Unionen og dens borgere". Det er jo særdeles anbefalelsesværdigt og vigtigt, men efter min mening bør det ske på en helt anden måde. Jeg stiller mig meget tvivlende over for, om borgerne ville synes, at båndene til EU blev styrket, hvis de fik højere skatter, end de allerede har.

Naranjo Escobar
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, at forhandle under ét om systemet med egne indtægter og det kommende budget inden forligsforhandlingen styrker idéen om, at indtægter og udgifter er to sider af samme sag. Her er der blevet anmodet om fiskal autonomi og fælles beslutningsprocedure for indtægter og udgifter, men først skal der opnås en passende og rimelig finansiering af fællesskabspolitikkerne, og vi ved allerede, at der er uenighed om, hvilket system der er bedst for at opnå det.
Før eller siden skal der indgås en vedvarende aftale, men først skal de emner, som blev fastlagt på Rådet i Nice, diskuteres og afklares. Det er nyttesløst at tale om en ny filosofi for egne indtægter uden forinden at have afdækket de grundlæggende uklarheder. Det er ikke klogt at starte med taget, når huset skal bygges. At argumentere med spørgsmålet om nettosaldi - som det er sket - er i hvert fald ikke den rigtige vej, tværtimod bidrager det af mange årsager til at undergrave Unionens principper.
I dag gælder det om at finde ud af, om den nye beslutning om egne indtægter rent faktisk skaber større retfærdighed og gennemsigtighed og tager mere højde for medlemsstaternes bidragsevne. Det er klart, at den gradvise reduktion af den maksimale momsindkrævningssats bidrager til at rette op på de regressive aspekter ved det eksisterende system. Medlemsstaternes bidrag via den fjerde indtægt og momsindtægten skal stå i et rimeligt forhold til deres bidrag til Fællesskabets BNP som et grundlæggende element til sikring af systemets retfærdighed. Derfor må vi ikke opgive vores forsæt om at fortsætte ad denne vej.
Forslaget har også negative aspekter, som ikke bør undervurderes. Bibeholdelsen, selv med ændringen af beregningssystemet, af den såkaldte udligning af budgetmæssige skævheder til fordel for Det Forenede Kongerige bekræfter en procedure, som støder frontalt sammen med ønsket om gennemsigtighed og forenkling.
Hvad angår 2002-budgettet, vil jeg sige, at Costa Neves-betænkningen - og jeg lykønsker ordføreren med hans arbejde - leverer de ting, der er nødvendige for en god forhandling. Jeg mener, at der er spillerum til at opnå endelige aftaler med Rådet. Jeg anmoder om, at Kommissionen opfylder sit løfte om at levere det instrument og den finansiering, der skal til for at dæmme op for følgerne af sammenbruddet i forhandlingerne om fiskeriaftalen med Marokko, og det betyder også, at støtten skal kunne anvendes til alternative projekter, der kan skabe økonomisk aktivitet i de berørte områder.

Wynn
Jeg føler, at jeg må give Dem nogle oplysninger i lyset af hr. Dovers indlæg. Tidligere bad De hr. Heaton-Harris tale på vegne af Budgetkontroludvalget, og han var her ikke, og det er han stadig ikke. Jeg tror, jeg ved hvorfor - fordi han er gået helt i brædderne eller bør jeg sige "fysisk udmattet" efter en fodboldkamp i eftermiddags mellem de britiske Labour-medlemmer og de britiske Konservative, som Labour-medlemmerne vandt med 7-1.
Men hr. Dover og andre var også involveret. Man forventer, at Labour-medlemmer kan holde til tempoet! Eftersom hr. Dover er her, synes jeg, at man bør komplimentere ham, ikke for det, han har sagt, men fordi han er til stede her i aften, når hr. Heaton-Harris ikke er det, selv om han er langt yngre.

Schreyer
Nu ved jeg slet ikke, hvem jeg personligt skal ønske tillykke med sejren i fodbold! Hr. formand, kære fru ordfører, kære herrer ordførere, kære parlamentsmedlemmer, budgetter giver sandelig altid masser at lave, at tale om og at beslutte, og i dag har vi netop haft fire vigtige punkter: de to ændringsbudgettter for indeværende regnskabsår, beslutningen om finansiering af budgettet og forberedelsen til Rådets førstebehandling af 2002-budgettet.
Tillægsbudget nr. 3/2001 vedrører udelukkende personalespørgsmål, for det første på forskningsområdet og for det andet hos OLAF. Tillægsbudget nr. 4/2001 vedrører anvendelsen af budgetoverskuddet fra sidste år. Til begge budgetter foreligger der betænkninger af Haug og Ferber, som først og fremmest foreslår en anden stillingsstruktur for Kommissionen, hvad angår personalet på forskningsområdet. Det kan Kommissionen acceptere. Hvad angår ændringen af OLAF's stillingsfortegnelse, beror det kun på et kompromis, som man fandt frem til efter længere tids forhandlinger, men som jeg gerne vil knytte et par kommentarer til her. Nemlig først og fremmest en bemærkning om, at der i Budgetkontroludvalgets udtalelse, som foreligger her, fortsat er tale om, at der er tungtvejende uregelmæssigheder hos OLAF, altså at der skulle være flere A-tjenestemænd end stillinger.
Jeg må i forbindelse med begrebet uregelmæssigheder simpelthen endnu en gang gøre opmærksom på, at budgetmyndigheden havde bevilget et bestemt antal A-stillinger i stillingsfortegnelsen for 2000. De er ikke engang blevet fuldt besat af Kommissionen eller OLAF, men for 2001-budgettet har budgetmyndigheden besluttet at reducere antallet af A-tjenestemandsstillinger, og det til færre stillinger, end der er tjenestemænd. Det er hidtil en enestående fremgangsmåde og skaber naturligvis problemer, men fra at tale om, at det er en uregelmæssighed, altså at skabe det indtryk, at Kommissionen havde besat de stillinger, som den ikke var bemyndiget til, er simpelthen ikke rigtigt, og jeg må tilbagevise udtrykket uregelmæssigheder i denne forbindelse.
Jeg vil desuden gøre opmærksom på, at Kommissionen har givet OLAF-direktørens forslag til en stillingsfortegnelse videre til budgetmyndigheden uden ændringer for netop at understrege OLAF's uafhængighed. Til gengæld praktiseres der en meget detaljeret mikrostyring på grundlag af nogle beslutninger fra Europa-Parlamentets side, hvilket naturligvis også i det mindste fører til en diskussion ud fra synspunktet uafhængighed.
Generelt skaber den kendsgerning, at stillinger blokeres, og at det desværre heller ikke er alle stillinger, der frigives, ikke ligefrem lette arbejdsbetingelser for OLAF, og myndigheden har sandelig meget store opgaver nu og især en bred vifte af forskellige opgaver, som den skal løse. Jeg kan endnu en gang blot forsikre, at der gøres alt fra Kommissionens side for at skabe gode arbejdsbetingelser for OLAF.
Så til det andet tillægs- og ændringsbudget. Budgettet for 2000 blev afsluttet med et overskud på 11,6 milliarder euro - det er blevet nævnt flere gange her. Det kommer til dels fra øgede indtægter, som f.eks. skyldes en bedre udvikling i bruttonationalindkomsten end hidtil antaget, men for en endnu større del fra ikke-implementerede midler på udgiftssiden. Jeg vil gerne bemærke noget til strukturpolitikken, og det er jo det største område - her stammer 6 af de 11 milliarder fra - nemlig at der allerede ved udarbejdelsen og underskrivelsen af den interinstitutionelle aftale blev taget højde for, at det sandsynligvis ville blive svært at implementere alle midlerne det første år. Det blev jo næsten taget med i betragtning, og i overensstemmelse hermed blev det besluttet, at man så igen kan anvende commitments for de følgende år, og det er jo også sket, således at det netop sikres, at der ikke går nogen midler tabt på strukturfondområdet, at der har været problemer med implementeringen det første år efter beslutningerne.
Hvilken konklusion man skal drage heraf, er efter min mening, at man for en fremtidig støtteperiode skal begynde meget tidligere med forberedelserne og med at træffe beslutningerne. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at Parlamentets holdning i forbindelse med fællesskabsinitiativerne blev vedtaget i april 2000. Her ser man, at hele processen er blevet startet for sent. Med andre ord skal man for den næste støtteperiode simpelthen fastlægge en tidsplan tidligere. Det vedrører alle, det vedrører Kommissionen, det vedrører Parlamentet, og det vedrører naturligvis også Rådet.
I øvrigt er det ikke alle 11,6 milliarder euro, der leveres tilbage. 1,6 milliarder er allerede tiltænkt budgetttet for 2001, bl.a. til finansiering af BSE-foranstaltninger, som blev besluttet i ændringsbudget nr. 1. 2,075 milliarder anvendes til finansiering af Det Forenede Kongeriges budgetkorrektion, og her ser jeg, i modsætning til de tidligere talere, ikke på hr. Wynn.
Desuden har vi foreslået at anvende 350 millioner euro til forhøjelse af midlerne til genopbygning på Balkan og at tilbagebetale den anden del, nemlig 7,5 milliarder euro, til medlemslandene, det vil sige at reducere deres bidrag til budgettet for 2001 tilsvarende. Ordførerne foreslår nu at anvende 450 millioner euro til forhøjelse af midlerne til genopbygning på Balkan og ikke kun 350 millioner euro. Kommissionen ønskede egentlig at finansere denne difference med yderligere overførsler fra andre områder, men vi godkender nu Deres forslag, især på grund af tiden, der er meget vigtig. Vi ønsker nemlig virkelig ikke at løbe den risiko, at der kommer betalingsstop i forbindelse med foranstaltningerne for Kosovo eller Serbien. Det står enhver klart, hvor følsomt dette område er, og jeg håber virkelig, at Parlamentets forslag bifaldes af Rådet, og at det samlede forslag derfor kan vedtages før sommerpausen.
Nu til det foreliggende beslutningsforslag om EU's egne indtægter. Emnet bliver jo mere og mere aktuelt på grund af spørgsmålet: Hvordan finansieres det europæiske budget optimalt? Vi har følgende situation: Der er truffet en ny beslutning om Unionens egne indtægter med en ny struktur, og denne beslutning om egne indtægter gælder naturligvis, så længe ikke andet besluttes, med alt det, der hører med, også den britiske rabat. Det er gældende ret.
Hvad angår strukturen i finansieringen, står der i traktaten, at det offentlige budget finansieres af egne indtægter. Sådan står der i traktaten. Sådan blev det f.eks. også fremhævet endnu en gang i 1975 i aftalen med Parlamentet, nemlig at det skulle være virkelige egne indtægter. Men i stedet for er udviklingen de facto gået i en helt anden retning, og De har i Deres betænkning, fru Haug, også fremstillet dette i detaljer, at det har taget en anden retning.
Med hensyn til den finansiering, vi har nu, må man simpelthen konstatere, at den ikke er gennemskuelig for borgerne. Det hører med til de meget tungtvejende punkter, at der stort set ikke er nogen borger, der ved, hvordan finansieringen forløber, og det, man ikke ved, er så meget mere uigennemskueligt og giver plads til alle mulige spekulationer. For mit vedkommende kan jeg kun sige endnu en gang, at jeg i høj grad bifalder, at det belgiske formandskab vil tage dette emne om finansiering af EU-budgettet op, og, hr. Ferber, jeg betragter det som et emne, der falder ind under hele den komplekse kompetenceafgrænsning mellem medlemsstaterne og det europæiske plan. Det hører grundlæggende til dér.
Efter min mening er det naturligvis også meget vigtigt, at alle de, der bifalder en omstrukturering på indtægtssiden, nu også finder fælles fodslag snarest muligt. Når man taler om indførelsen af en EU-skat, lyder det, som om der på en eller anden måde skal opfindes en ny skat, hvor opkrævningsretten ligger hos EU. Det er jo slet ikke det, det handler om. Det handler om at benævne en skat, der helt eller delvis strømmer til det europæiske budget, hvor indtægtssuveræniteten ligger på europæisk plan, og det handler selvfølgelig også om problematikken i forbindelse med Europa-Parlamentets budgetret. Jeg kan for mit vedkommende kun understrege det, fru Haug sagde, det handler virkelig om følgende: Bliver det ved at være det samme på indtægtssiden som på udgiftssiden ved Europa-Parlamentets reducerede budgetret?
Jeg mener, at lejligheden er der nu, og vi bør efter min mening benytte os af, at et formandskab tematiserer dette af sig selv, og hvis det ikke tages op på dette tidspunkt som emne i Laeken, frygter jeg, at emnet igen vil være begravet for lang tid og ikke egnet til diskussion.
Nu til Costa Neves-betænkningen. Her handler det om samrådsproceduren inden Rådets førstebehandling den 20. juli, som forberedes på trilogen den 9. juli. Jeg vil gerne understrege endnu en gang, at den 9. juli med trilogen naturligvis også er et vigtigt tidspunkt, et vigtigt punkt i hele budgetproceduren. Da fru Theato er til stede, vil jeg tillade mig at komme med en kort bemærkning: Fru Theato, De har skrevet et lidt skarpt brev til mig om, at jeg venligst skal møde op i Budgetkontroludvalget den 9. juli for at diskutere en periodisk rapport i stedet for at deltage i trilogen. Jeg skal endnu en gang gøre opmærksom på, at jeg selvfølgelig ikke kan være to steder på én gang, og det er naturligvis min pligt som budgetkommissær at deltage i trilogen for at forberede samrådsproceduren for 2002-budgettet.
Men nu til de punkter, som vil stå i centrum i samrådsproceduren. Hr. Costa Neves har behandlet dette udførligt. Lad mig sige følgende hertil: For det første betragter jeg Kommissionens forslag om at fastsætte en reserve i landbrugsbudgettet på 1 milliard euro som det forslag, der svarer bedst til den usikkerhed, vi har i forbindelse med udgiftsudviklingen på landbrugsområdet for næste år. Vi har nu de første regninger for mund- og klovsyge liggende på bordet, og der vil komme flere regninger på dette område, og de bekræfter, at det er nødvendigt med en virkelig stor reserve. Vi bør være på den sikre side, og selvfølgelig vil vi så kunne sige noget mere præcist med ændringsskrivelsen til efteråret, også om spørgsmålet: Hvor meget skal vi betale af budgettet til mund- og klovsyge? Men på nuværende tidspunkt er forslaget om en reserve efter min mening det mest egnede, og jeg anmoder derfor kraftigt om, at Europa-Parlamentet støtter dette i samrådsproceduren med Rådet.
Det andet punkt vedrører den mislykkede fiskeriaftale med Marokko, som flere talere har nævnt her. Det er et vigtigt punkt. Derfor vil jeg kort komme ind på det. Kommissionen planlægger at foreslå et program i juli til medfinansiering og til fremme af omstruktureringen af den berørte spanske og portugisiske flåde. Det skal være et program, som finansieres i udgiftsområdet for strukturfondene, og nu vil De sige, at udgiftsområdet for strukturfondene er brugt eller reserveret. Derfor vil Kommissionen foreslå at bruge fleksibilitetsreserven eller en del af fleksibilitetsreserven til finansiering af dette omstruktureringsprogram. Det ville så være et program for et år, hvor gennemførelsen af det kan strække sig over flere år.
Hvordan vi skal omgås de midler, som bliver frigivet i udgiftsområde 4 på grund af den mislykkede fiskeriaftale, skal undersøges under overvejelse af alle aspekter, og jeg siger udtrykkeligt, at herunder hører også aspektet budgetdisciplin.
Hvad angår den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, har Parlamentet den holdning, at midlerne også kan reduceres i år. Faktisk svarer det foreløbige forslag til budget til budgettet for 2001, og Kommissionen ser ikke nogen grund til yderligere reduktioner, men Kommissionen vil selvfølgelig som ønsket støtte ordføreren i en forbedring af budgetkommentarerne.
Jeg har en bemærkning til de administrative udgifter, nemlig at jeg deler Europa-Parlamentets bekymring for den fremtidige udvikling i udgiftsområde V, og jeg støtter derfor fuldt ud arbejdet for større gennemsigtighed og mulighed for planlægning af eventuelle nye aktivitetsområder som f.eks. inden for jura og indenrigsanliggender. Men jeg vil også understrege, at det ikke er udgifterne til Kommissionens reform, der sætter den finansielle ramme under pres her. Vi skal tage højde for alle de nødvendige reformer, og jeg mener, at det er uomgængeligt, at alle institutioner forsøger at fremlægge en plan, der gælder på mellemlangt sigt, så vi kan se, på hvilke områder det er nødvendigt med ændringer for at klare udgiftsområde 5. Det skal virkelig overvejes, om der skal oprettes en gruppe på højt plan eller en sammenlignelig gruppe, for at man kan beskæftige sig med disse spørgsmål.
De refererede, hr. Costa Neves, til den betænkning, som Europa-Parlamentet rekvirerede, og som bl.a. vedrører gennemførelsen af budgettet. Jeg vil gerne takke Dem, fordi De nævnte positivt, at den forelå i god tid og udgør et godt arbejdsinstrument for diskussionen af de spørgsmål, som var blevet optaget i Parlamentets erklæring.
Der vil også blive tale om et tæt samarbejde i forbindelse med eventuelle aktioner, som Europa-Parlamentet lader indgå i budgettet. Som vi ligeledes har aftalt, vil Kommissionen allerede på et tidligt tidspunkt blive inddraget i diskussionen af de forskellige udvalg for at sikre, at det er muligt at gennemføre aktioner og pilotprojekter. Det er også et vigtigt anliggende for os, og jeg vil i den forbindelse især gerne fremhæve asyl- og indvandringspolitikken.
En kort bemærkning til prioriteterne inden for eLearning og beskæftigelsespolitik for små og mellemstore virksomheder. Det er områder, hvor der ikke kun står store summer til rådighed på budgetposterne i udgiftsområde 3, men også i strukturfondene, og Kommissionen mener, at de nye instrumenter, som blev indført i sidste budget, først skal bestå prøven, inden de styrkes eller udvides substantielt.
Alt dette, og dermed vil jeg gerne slutte, viser, hvor mange diskussioner der stadig ligger foran os. Budget 2000 skal udarbejdes i fællesskab i de kommende måneder, og jeg vil ønske, at vi kan udnytte de næste uger og de næste møder godt, så vi kan udarbejde fælles vurderinger og således få en god start på budgetforhandlingerne.

Theato
Hr. formand, jeg vil gerne henvende mig til kommissær Schreyer. Jeg er lidt overrasket over, at hun mener, at jeg har skrevet et skarpt brev til hende. Hun siger, at jeg skal have skrevet, at hun venligst skal møde op i Budgetkontroludvalget. Det kan overhovedet ikke være sandt! Jeg har skrevet et sagligt brev, hvor jeg beder hende om at komme til os i Budgetkontroludvalget i overensstemmelse med den aftale, som er indgået mellem Kommissionen og Parlamentet. Hvis fru Schreyer har andre forpligtelser, går jeg da ud fra, at hun har mulighed for at pålægge en højtstående tjenestemand at give de pågældende oplysninger over for udvalget. Andet står der ikke i brevet! Fru Schreyer, jeg er lidt overrasket over, at De har opfattet brevet sådan. Det var fuldstændigt sagligt. Det ville jeg blot sige for at gøre det klart. Tak!

Formanden
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Forvaltning af EF-programmer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0216/2001) af Bourlanges for Budgetkontroludvalget om forslag til Rådets forordning om vedtægterne for de forvaltningsorganer, der administrerer opgaver i forbindelse med EF-programmerne (KOM(2000) 788 - C5-0036/2001 - 2000/0337(CNS)).

Bourlanges
Hr. formand, bag den lidt tekniske titel - oprettelse af forvaltningsorganer, der skal administrere opgaver i forbindelse med EF-programmerne - skjuler sig en vigtig reform, som udgør en ikke uvæsentlig bestanddel af den igangværende administrative reform af Kommissionen.
Lad mig indledningsvis understrege, at Budgetkontroludvalget og Europa-Parlamentet umiddelbart ser med største velvilje på forslaget om oprettelse af de omhandlede forvaltningsorganer. Kommissionen imødekommer hermed et af Europa-Parlamentets grundlæggende ønsker, som kom til udtryk under behandlingen af budgettet for 2000, nemlig afvikling af Kontoret for Faglig Bistand. Kontrollen med dette kontor er utilfredsstillende, og det unddrager sig Kommissionens kontrol, hvorfor Europa-Parlamentet gerne ser det erstattet af organer, som både frembyder den fornødne sikkerhed set i lyset af institutionernes offentlige karakter og samtidig den smidighed i forvaltningsmæssig og driftsmæssig henseende, som er nødvendig i forbindelse med visse opgaver, herunder gennemførelse af visse EF-programmer. Europa-Parlamentets budskab kunne sammenfattes på følgende vis: Vi bør nedlægge Kontoret for Faglig Bistand, men det bør ikke erstattes af Kommissionens tjenestegrene. Vi bør tænke i nye strukturer. De omhandlede forvaltningsorganer er netop udtryk for en sådan nytænkning.
Kommissionens udkast er en del af en større helhed, nemlig en eksternaliseringspolitik, som rummer tre aspekter: For det første privatisering af visse enkeltstående, præcist definerede opgaver. En sådan privatisering er ønskelig, såfremt de pågældende privatretlige personer ikke pålægges integrerede administrative opgaver. For det andet forvaltningsorganerne som sådan. Og endelig for det tredje oprettelsen af nationale forvaltningsorganer, som skal varetage forvaltningen af visse programmer i medlemsstaterne. Vi finder dette tredje aspekt, som i øvrigt ikke er på dagsordenen i aften, mere betænkeligt.
Det foreliggende forslag til forordning omhandler kun vedtægterne for forvaltningsorganerne og støttes således, fru kommissær, af ordføreren og af Budgetkontroludvalget. De kender mig godt nok til at vide, at dette ikke er ensbetydende med, at vi er enige om alle forhold. Vi er enige om nogle forhold og uenige om andre. Hvad angår førstnævnte, er vi som nævnt enige om selve princippet, når det gælder oprettelsen af forvaltningsorganer. Vi er ligeledes enige om måden, hvorpå sådanne organer skal administreres. De bør således være bemandet dels med personer, som er frigjort hertil fra Kommissionen, idet vi ønsker, at de omhandlede forvaltningsorganer klart er underordnet Kommissionen både politisk og administrativt, og dels med personer, hvis ansættelsesforhold er mere fleksibelt, idet de rekrutteres på grundlag af tidsbegrænsede arbejdsaftaler, hvilket er i overensstemmelse med den forvaltningsmæssige smidighed, der kræves, når der er tale om tidsbegrænsede programmer.
Vi mener i øvrigt - og jeg tror, dette er endnu et forhold, vi er enige om - at de nye organer skal være underlagt den samme kontrol og den samme indberetnings- og revisionspligt som Kommissionens centrale tjenestegrene, ligesom de skal henhøre under OLAF's kompetenceområde. Jeg tror, vi er enige herom. Til gengæld er der forskellige forhold, som vi fortsat finder betænkelige, og som endnu ikke er afklaret.
For det første spørgsmålet om, hvilke opgaver der påtænkes eksternaliseret og henlagt til forvaltningsorganerne. Spørgsmålet har været rejst tidligere, og der hersker overordnet enighed mellem Budgetudvalget og Budgetkontroludvalget på dette punkt, om end enkelte udvalgsmedlemmer indtager en lidt afvigende holdning hertil. Vi ønsker, at opgaver eksternaliseres, fordi der er tale om opgaver af midlertidig karakter og opgaver, som kræver, at der indsættes midlertidigt personale eller personale med særlig faglig ekspertise. Der må ikke være tale om en systematisk eksternalisering af opgaverne, blot fordi det er en billigere løsning, idet der anvendes personale, hvis aflønning og hvis kvalifikationer er lavere. Det er ikke målsætningen.
For det andet finder vi, at det juridiske ansvar for de pågældende opgaver fortsat fuldt og direkte bør påhvile Kommissionen. Der hersker formodentlig ikke enighed om dette spørgsmål, som er af juridisk art. Jeg tror dog ikke, der er tale om et grundlæggende modsætningsforhold. Endvidere ønsker vi - og dette er et ikke uvæsentligt spørgsmål af teknisk art, som formanden for Budgetkontroludvalget, fru Theato, lægger særlig vægt på - at der meddeles disse forvaltningsorganer decharge, samtidig med at der meddeles Kommissionen decharge. Vi ønsker ikke separate procedurer, og vi ønsker ikke at skulle meddele decharge separat. Vi ønsker ved en enkelt afstemning at kunne tage stilling til spørgsmålet om decharge, både når det gælder aktions- og driftsbevillinger.
Jeg nærmer mig afslutningen. Der er endnu to forhold, som skiller os, og som volder problemer i udvalget.
For det første ønskede ordføreren - men der hersker som nævnt på nuværende tidspunkt ikke enighed herom i Budgetkontroludvalget - at mindst 25% af et sådant forvaltningsorgans personale skal hidrøre fra Kommissionens tjenestegrene. Budgetkontroludvalget kunne ikke tilslutte sig dette krav, og PPE-DE-Gruppen har derfor stillet et ændringsforslag med henblik på at få genfremsat dette krav, om end i ændret form og efter at spørgsmålet har været forhandlet med Kommissionens tjenestegrene. I henhold til ændringsforslaget skal de 25% nås inden for en tidsfrist på 18 måneder, idet forvaltningsorganet på det tidspunkt formodes at være fuldt arbejdsdygtigt. Jeg søger at overbevise mine kolleger i Den Socialdemokratiske Gruppe om, at de bør støtte dette forslag. Jeg har ikke opgivet håbet om, at det vil lykkes, men det er endnu ikke tilfældet.
Endelig som det sidste og særdeles væsentlige spørgsmål skal nævnes de vedtægter og kontrakter, som vil være gældende for personalet. Der hersker ikke enighed på dette punkt. Det er et spørgsmål, som ligger mig på sinde, idet jeg efter afstemningen i Budgetkontroludvalget har set forslag til en forordning desangående, som giver anledning til bekymring. Vi finder det bekymrende, hvis der er personale, som underlægges vedtægter, som ikke kan fornys. I så fald får vi et personale, som er mindre kvalificeret og mindre loyalt, og som ikke vil kunne sikre kontinuiteten i tjenesten under alle omstændigheder, hvilket kan resultere i afbrydelser, som er skadelige for såvel dem, der nyder gavn af de omhandlede tjenester, som dem, der er omfattet af programmerne.
Fru kommissær, jeg anmoder Dem om et bindende tilsagn, når det gælder dette punkt. Vi ønsker at sikre tjenestens kontinuitet, og vi ønsker, at ansættelsesforholdet kan forlænges, når det gælder personale, der er beskæftiget i forvaltningsorganerne, således at dette ikke er underlagt regler, som rammer automatisk og i blinde, uagtet at det berørte program ikke er afsluttet. Fru kommissær, dette er udvalgets holdning.
Jeg vil afslutte mit indlæg her og konkludere, at vi principielt støtter Deres forslag, og at vi afventer Deres bemærkninger vedrørende de her anførte punkter. Tak for Deres tålmodighed, hr. formand. Tak til kollegerne for deres støtte.

Theato
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, Kommissionen siger, at den konstant voksende mængde af EF-programmmer og gennemførelsen af dem ikke kan klares med vedtægtsmæssigt personale. Det er nok rigtigt. Det betyder for Kommissionen, at den er nødt til at uddelegere og decentralisere. Forskellige modeller har tidligere vist sig som uegnede eller som fiaskoer. De var budgetmæssigt uigennemsigtige, ligesom minibudgetterne, eller endda forbundet med svig, ligesom KFB, hvorfor Parlamentet forlangte, at de blev afskaffet.
Nu fremsætter Kommissionen et forordningsforslag om vedtægter for såkaldte forvaltningsorganer, som ordføreren, hr. Bourlanges, netop har forklaret. Jeg vil gerne ønske ham tillykke med hans detaljerede redegørelse om dette forslag.
Jeg vil gerne fremhæve nogle væsentlige punkter fra hans betænkning. Kommissionen skal komme med en klar præcisering af de opgaver, der skal uddelegeres, hvad enten de er af offentlig eller ikke-offentlig karakter, og hvilken slags forvaltningsorgan de skal overdrages til. Desværre råder vi endnu ikke over den bekendtgjorte vejledning til formålet. Det skal dog være klart, at ansvaret for både den korrekte og den rentable udførelse af de uddelegerede opgaver ligger hos Kommissionen, som er underlagt Parlamentets decharge, det vil sige, at der ikke kan være nogen selvstændig decharge for forvaltningsorganerne. Derfor skal Parlamentet straks modtage alle de informationer og dokumenter, det forlanger.
Ligeledes er forvaltningsorganerne underlagt Revisionsrettens kontrol og, hvor det fremgår, også OLAF's. Kommissionen er også juridisk ansvarlig for forvaltningsorganerne, da de ikke er forankret i traktaten som et selvstændigt organ. En evaluering af forvaltningsorganerne med henblik på deres saglige funktion skal ske efter senest tre år. Endelig er det kun tidsbegrænsede kontrakter, der skal udliciteres. Hr. Bourlanges har netop lige nævnt det. En mulig forlængelse af fristen er ikke fastsat i rammeforordningen. Jeg mener dog, at dette spørgsmål bør reguleres.
Det er i hvert fald vigtigt, at der blandt kommissionstjenestemændene udstationeres en andel på mindst 25% til forvaltningsorganerne, således at den interne kontrol med forvaltningsopgaverne og dermed Kommissionens ansvar er sikret.

Van Hulten
Indledningsvis vil jeg gerne bruge en lille del af min kostbare taletid på at lykønske Dem med det udmærkede arbejde, De har lavet i Forligsudvalget med direktivet om overtagelsestilbud. Jeg trodsede gruppedisciplinen i min delegation for at støtte Dem, men det har ikke hjulpet.
Jeg vil endvidere gerne lykønske ordføreren med den foreliggende betænkning. Han har haft en meget konstruktiv holdning i Budgetkontroludvalget, og jeg vil ligeledes gerne lykønske ham med den gode måde, som han har samarbejdet med ordføreren for Budgetudvalget på. Et udmærket samarbejde, som fortjener efterligning.
Vores gruppe støtter Kommissionens forslag fuldt ud. Vi støtter endvidere Bourlanges-betænkningen. Vi mener, at Kommissionens forslag er en vigtig del af reformprogrammet, som blev iværksat efter 1999.
Formålet med forslaget er at lade uddelegeringen af opgaver finde sted inden for en klart afgrænset ramme og sætte en stopper for det forvaltningsmæssige kaos i Kontoret for Faglig Bistand.
Budgetkontroludvalget har imidlertid skærpet Kommissionens forslag på en række punkter, hvilket fru Theato allerede har refereret til.
For det første fastsættelsen af forvaltningsorganernes mandat. I teksten tales der om oprettelse af ekstra kontorer for forvaltningsorganerne. Ifølge vores ændringsforslag fjernes denne henvisning. Det kan skærpes endnu mere. Hr. Mulder har stillet et godt ændringsforslag, og jeg anmoder Dem, hr. Bourlanges, om at medtage hr. Mulders ændringsforslag som tillæg til Deres ændringsforslag, så vi ikke skal vælge mellem de to.
For det andet er bestemmelserne om finansielle revisioner og kontroller blevet skærpet. Pligten til at forelægge en årlig rapport er medtaget. Jeg mener, at det er en vigtig forbedring.
For det tredje slår vi til lyd for én finansiel ordning for alle forvaltningsorganer og ikke et finansielt regelsæt for hvert enkelt forvaltningsorgan. Ellers er vi bange for, at vi på et givet tidspunkt ikke kan se skoven for bare træer.
Endelig mener vi, at OLAF skal have de samme beføjelser med hensyn til forvaltningsorganerne som med hensyn til Kommissionen.
Vi er uenige med ordføreren på en række punkter. For det første mener vi, at hans definition af uddelegering er for stram. Han vil begrænse uddelegeringen til midlertidige opgaver og opgaver af teknisk art. I praksis vil det ofte vedrøre sådanne sager, men det er alt for begrænset. En slagfærdig Kommission har brug for fleksibilitet. Spørgsmålet er, hvad der er mest effektivt, og hvad der er mest omkostningsbesparende. Det spørgsmål skal stå centralt, og det skal Parlamentet ikke fasttømre nu. For det andet, og det er der allerede refereret til, foreslog hr. Bourlanges at medtage en minimumsprocentdel for antallet af kommissionstjenestemænd, som arbejder i sådan et forvaltningsorgan.
Der skal naturligvis arbejde en procentdel kommissionstjenestemænd i sådan et forvaltningsorgan, men det er ikke klogt at nævne en procentdel. Det vil afhænge af forvaltningsorganets karakter og arbejde.
Hr. Bourlanges spurgte i udvalget, om socialdemokrater ikke støtter arbejdstagernes rettigheder. Fra min side kan jeg spørge, om PPE-DE-Gruppen ikke er tilhænger af at afskaffe overflødige regler og tilhænger af frihed?
Endelig vil jeg gerne høre Kommissionens mening om hr. Ellis' ændringsforslag til betænkningen.

Mulder
Hr. formand, indledningsvis vil jeg også gerne lykønske hr. Bourlanges.
Det forslag, som vi nu behandler, er blevet uundværligt på grund af begivenhederne for en række år siden. Det er nødvendigt, at vi regulerer de udøvende organers opgaver nærmere, så vi kan undgå misforholdene fra de år.
Hvad skal de organer præcist lave? Vi er alle enige med hr. Bourlanges i, at det skal fastsættes. En ting er sikkert, og det er, at de skal gennemføre en bestemt administrativ opgave i en begrænset periode.
Hvilke hovedpunkter har Den Liberale Gruppe?
For det første skal Kommissionen fortsat være ansvarlig for det, der sker. Det kan ikke være rigtigt, at visse opgaver kan gives diskret til et andet udøvende forvaltningsorgan.
For det andet skal procentdelen af antallet af tjenestemænd, som arbejder i sådan et forvaltningsorgan, fastsættes fra sag til sag. Vi er imod at nævne en procentdel, for det kan vi i øjeblikket ikke. Det skal helt klart afhænge af forvaltningsorganets opgaver.
For det tredje er der decharge til forvaltningsorganet. Forslaget om, at Parlamentet skal beskæftige sig individuelt med alle forvaltningsorganers decharge, er ikke rimeligt. Hvis Kommissionen er ansvarlig, og hvis Parlamentet giver Kommissionen decharge, så giver vi indirekte forvaltningsorganernes decharge. Det er vores principielle holdning. Med hensyn til resten af forslagene støtter vi i store træk de ændringsforslag, som ordføreren har stillet.

Schreyer
Hr. formand, mine damer og herrer, kære parlamentsmedlemmer, i forbindelse med hele diskussionen om Kommissionens forvaltningsreform har Europa-Parlamentet spillet en vigtig rolle. Også hvad angår spørgsmålet om eksternalisering, har Budgetudvalget og Budgetkontroludvalget medvirket centralt. Det er især ordføreren, hr. Bourlanges, der har givet startskuddet til det foreliggende forordningsforslag.
Jeg vil gerne takke for det kontinuerlige samarbejde ved udarbejdelsen af forslaget og betænkningen. Hr. Bourlanges, det må jeg sige, har allerede imponeret mig før, nemlig da han fremlagde sit opus magnum om eksternalisering i november 1999. Det er jo generelt meget vanskeligt at producere god litteratur. Mange mennesker ville sige, at det aldrig vil lykkes at affatte et litterært værk om eksternalisering. Men De har virkelig formået at fremlægge noget værdifuldt litterært med denne første betænkning om eksternalisering. Hjertelig tillykke!
Det er nu anerkendt, at Kommissionen generelt i højere grad skal koncentrere sig om sine grundlæggende opgaver. Det er netop inden for disse rammer, at emnet eksternalisering diskuteres, nemlig med spørgsmålet: Hvilke opgaver kan løses i en anden form end den nuværende inden for Kommissionens forvaltningsstrukturer?
Konceptet om eksternalisering fastsætter tre metoder og procedurer, nemlig eksternalisering i form af uddelegering af opgaver til forvaltningsorganer, i form af uddelegering af opgaver til nationale organer, altså decentralisering, og i form af udlicitering ved kontrakt med tredjemand.
Med rammeforordningen om forvaltningsorganer defineres en hidtil ukendt form for fællesskabsorgan, der bliver aktivt i Kommissionens tjeneste og har til opgave selvstændigt og på Kommissionens vegne at passe og gennemføre EF-programmer, inklusive den dermed forbundne gennemførelse af budgettet. Forordningen skaber således rammerne for etablering af forvaltningsorganer, som Kommissionen vil oprette efter behov.
Jeg vil i denne forbindelse endnu en gang fremhæve de vigtigste punkter. Et forvaltningsorgan er et instrument for Kommissionen, som kontrolleres af Kommissionen. Det understreger også endnu en gang, at det er forkert at sidestille eksternalisering med privatisering, hvilket ofte bliver sagt i diskussionen, netop også med tjenestemændene. Hr. Bourlanges, De har understreget meget tydeligt, at det ikke er tilfældet. Det betyder, at Kommissionens ansvar for gennemførelsen af budgettet i henhold til EF-traktatens artikel 274 fortsat ikke berøres heraf. Det er et punkt, som netop er blevet fremhævet endnu en gang af Budgetkontroludvalget og af Dem, fru Theato.
Der oprettes et forvaltningsorgan af Kommissionen. Forvaltningsorganets ledelse udnævnes af Kommissionen. Kommissionen udøver kontrol med sine kontorer. De af forvaltningsorganet administrerede driftsudgifter opføres på EU's almindelige budget og administreres af forvaltningsorganet i dets egenskab af Kommissionens befuldmægtigede anvisningsberettigede.
Budgetmyndighedens prærogativ bevares. Budgetmyndigheden godkender tilskuddet til forvaltningsorganets administrative midler. Forvaltningsorganets stillingsfortegnelse forelægges for budgetmyndigheden i forbindelse med budgetproceduren.
Vi kan ikke følge forslaget om, at en fast procentsats af forvaltningsorganets personale skal være tjenestemænd fra Kommissionen. Men jeg vil, hvad angår kontrakternes løbetid, også gerne gøre opmærksom på, at oprettelsen af forvaltningsorganer kun giver mening for opgaver, som ikke kun løber et år, men er længerevarende opgaver. Det vil altså sige, at kontrakterne for kontraktansat personale løber tilsvarende længere. Jeg vil desuden gerne anføre, at Europa-Parlamentet meddeler decharge for gennemførelsen af forvaltningsorganets administrative midler og driftsudgifter.
Sammenfattende kan jeg sige, at Kommissionen kan acceptere følgende ændringsforslag: 1, 2, 4, 6, 8, 9, 12 delvis, ændringsforslag 16, heraf stk. 1 og 2, delvis, og 17 og 21 delvis.
Jeg vil gerne takke Budgetudvalget og Budgetkontroludvalget for den kritiske gennemgang af vores forslag. Deres bidrag vil gøre vores forslag mere velovervejet og bringe os endnu et skridt nærmere den tilstræbte effektivitetsforøgelse i forvaltningen.

Bourlanges
Hr. formand, blot en kort bemærkning. Jeg ville gerne anmode om en klar tilkendegivelse fra kommissærens side vedrørende ændringsforslag 23, tredje del, altså spørgsmålet om forlængelse af kontrakter.
Jeg har drøftet spørgsmålet med de berørte tjenestegrene, og jeg forventede et bindende tilsagn fra Deres side, hvilket jeg ikke har fået. Vi finder spørgsmålet afgørende. Såfremt vi ikke senest i morgen modtager et bindende tilsagn fra Deres side, vil jeg træffe de fornødne foranstaltninger og stille forslag om, at Europa-Parlamentet udsætter afstemningen om dette spørgsmål. Dette har jeg klart tilkendegivet over for de berørte tjenestegrene. Vi ønsker, at det personale, der arbejder i de omhandlede forvaltningsorganer, er omfattet af ansættelsesaftaler, som kan forlænges, selvsagt uden at en sådan forlængelse er obligatorisk. Jeg har imidlertid lagt stor vægt på dette forhold, efter at jeg er blevet bekendt med det eksisterende forslag til forordning, som var fremsendt til Retsudvalget. Forslaget har i parentes bemærket ikke været forelagt hverken Budgetkontroludvalget eller Budgetudvalget, uden at jeg i øvrigt kender begrundelsen herfor.
Jeg har således klart tilkendegivet over for de ansvarlige tjenestegrene, at jeg i aften forventede et bindende tilsagn fra Kommissionens side. Det har jeg ikke fået. Jeg formoder, der er tale om en fejltagelse, og at budskabet ikke har været korrekt videregivet. De er således velkommen til at overveje spørgsmålet til i morgen, men jeg forventer Deres tilsagn inden afstemningen i morgen.

Schreyer
Til ændringsforslag 25, hr. parlamentsmedlem, kan jeg sige, at Kommissionen accepterer første del, men afviser anden del. Hvad angår tredje del, tager jeg imod Deres tilbud om at have det klar i morgen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Sikkerhed inden for minedrift
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0214/2001) af Sjöstedt for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Kommissionens meddelelse om sikker minedrift: en opfølgning af de seneste mineuheld (KOM(2000) 664 - C5-0013/2001 - 2001/2005(COS)).

Sjöstedt
Hr. formand, baggrunden for denne betænkning og for den meddelelse fra Kommissionen, som den behandler, er en række meget alvorlige ulykker, der er sket inden for minedrift i de seneste år. I 1998 brød en minedæmning sammen i Spanien med meget alvorlige økologiske problemer til følge. En anden lignende ulykke fandt sted i Rumænien i 2000. Begge disse ulykker medførte internationale miljøkonsekvenser. Vi har i de seneste år også set lignende, om end mindre omfattende ulykker med minedæmninger, der er brudt sammen, bl.a. i Nordsverige og i Wales.
Det har ført til, at EU er ved at revurdere lovgivningen for denne type af minedrift. Samtidig har vi meget store mængder af gammelt mineaffald, der ligger lagret forskellige steder, og som afgiver tungmetaller og andre giftsorter i naturen. Det er delvist uvist, hvad dette affald indeholder, og hvor stort problemet er. Mineaffald er således et af vores store miljøproblemer. Sikkerheden ved minedrift er også et stort problem.
Kommissionen redegør i sit forslag for, hvordan den vil forbedre EU's lovgivning på området. I betænkningen kommer vi frem til, at forslaget i det store og hele er godt. Vi har dog nogle synspunkter til, hvad vi synes, at forslaget mere konkret skal indeholde, og hvad vi gerne ser, at Kommissionen skal foreslå. Vi understreger, at ansvaret ved ulykker udelukkende skal ligge hos virksomheden, også hvad angår miljøkonsekvenserne, og at man skal indbefatte mineindustrien i det kommende ansvarsdirektiv, liability-direktivet. Vi vil have mere forskning på området. I dag er der store huller i forskningen i håndteringen af mineaffald. Vi ønsker derfor, at man udvikler de teknikker, der er i forskellige lande i dag. Vi ønsker også, at EU revurderer finansieringen af forskellige projekter på området.
Hvad angår de substantielle forslag, foreslår vi i betænkningen, at den undersøgelse, der nu foretages, også skal indbefatte ansøgerlandene. Undersøgelsen indebærer, at gammelt mineaffald skal gennemgås, for at vi kan finde ud af, hvor det forårsager alvorlige miljøproblemer. Vi ved, at situationen muligvis er alvorligere i mange ansøgerlande, end den er i de nuværende medlemslande.
Vi understreger også, at vi vil have en fælles metode, så det kan lade sig gøre at sammenligne resultaterne på forskellig vis. Vi mener, at man i de tilfælde, hvor man kommer frem til, at der er store problemer, også skal følge op på disse med reelle foranstaltninger.
Det vigtigste i Kommissionens forslag er forslaget om et nyt rammedirektiv for håndtering af mineaffald. Som ordfører mener jeg, og det gør Miljøudvalget også, at det er den rigtige måde at gribe problemet an på. Det er nødvendigt med et særskilt direktiv, eftersom hverken affaldsdirektivet eller landfill-direktivet er specielt egnede til at dække mineaffald. Vi understreger også, at dette direktiv skal dække både gammelt mineaffald og den produktion, der finder sted nu.
Dette direktiv bør også indeholde en regel, der forpligter medlemslandene til at have lovgivning om restitution af de anlæg, der har været brugt til minedrift. Sådan en lovgivning findes i dag i flere medlemslande, men ikke i alle, og frem for alt ikke i ansøgerlandene. Vi vil have specielle sikkerhedsregler for dæmninger, og reglerne skal direkte relatere sig til faren for ulykker. Vi vil desuden have et direkte forbud mod den metode, der bliver brugt i Rumænien, i Baia Mare, hvor man bruger cyanid i åbne dæmninger i metaludvindingen. Det er en ekstremt farlig metode, der kan risikere at forvolde alvorlige skader på det omkringliggende miljø, hvis dæmningen falder sammen, hvilket jo skete i Rumænien.
En tredje del af forslaget går ud på at revidere det, der kaldes Seveso II-direktivet. Hensigten er at udvide det direktivs anvendelsesområde til også at omfatte krav om beredskabsplaner og informationer om minedrift. Det eneste ændringsforslag til betænkningen, som kommer fra den konservative PPE-DE-Gruppe, retter sig mod dette område. I ændringsforslaget bliver det foreslået, at den pligt, der henvises til i Seveso II-direktivet, skal afgrænses til udelukkende at omfatte minedrift, der har med malmbearbejdning at gøre, det vil sige udvinding af metal. Jeg mener, at det er for tidligt at foreslå en sådan afgrænsning, når Kommissionens forslag endnu ikke er blevet fremlagt. Det ville være uklogt at gøre det i dette tilfælde. Vi bør i stedet holde muligheden for at kunne dække alle typer af minedrift ind under dette direktiv åben.
Da vi behandlede denne sag i udvalget, var der stor enighed. Jeg takker kollegerne for deres synspunkter og for den støtte, som jeg har fået. Vi har også haft et udmærket samarbejde med Kommissionen og ser nu frem til meget snart at få de første af de forslag, vi er blevet lovet, og ikke mindst denne revision af Seveso II-direktivet. Vi håber, at Kommissionen vil lytte til vores holdning til målsætningen også ved kommende forslag. Tak for et godt samarbejde.

Flemming
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil først takke ordføreren meget hjerteligt for hans betænkning og gratulere ham med den. Han har virkelig behandlet et meget ømtåleligt emne. Min gruppe vil i hvert fald meget gerne støtte denne betænkning.
Men tillad mig, kære hr. Sjöstedt, netop fordi vi selvfølgelig vil støtte Deres betænkning, at give udtryk for et vist ubehag, som jeg er blevet præsenteret for af berørte personer. De berørte personer er af den opfattelse, at der falder mange udtalelser her, som ikke er sagligt berettigede. På grund af de to kendte minekatastrofer bliver hele minedriften og de eksisterende regler nemlig sat i et lys, som ikke er i overensstemmelse med virkeligheden.
Man nævnte betragtning A for mig, at mineuheld har sat fokus på den utilstrækkelighed, der kendetegner de gældende bestemmelser og overvågningskrav for mineindustrien i Fællesskabets nuværende og fremtidige medlemsstater. Det er ikke rigtigt formuleret på denne generelle måde. Det er derimod rigtigt, at der inden for EU og naturligvis også i ansøgerlandene er forskellige strenge betingelser. Problemet ligger dog netop ikke i lovene, men derimod i gennemførelsen af disse love i bestemte stater, f.eks. i Rumænien.
Nu til betragtning D, der henviser til, at dårlig forvaltning af minedrift og affaldsdeponering er et globalt problem. Heller ikke denne udtalelse - det mener de berørte personer, som føler sig krænket her - er korrekt sådan, for de fleste små og mellemstore virksomheder er jo ikke globalt aktive. Mange store virksomheder, der opererer internationalt, er derimod snarere pionerer, hvad angår strenge sikkerheds- og miljøstandarder. Globalt set er der f.eks. inden for guldminedrift nærmere et problem med de små, økonomisk svage virksomheder, der ikke rigtig kan varetage miljøinteresserne.
Men der er også forhold, der skal bifaldes udtrykkeligt, f.eks. punkt 8, sidste sætning: "[Parlamentet] mener heller ikke, at direktivet om deponering af affald udgør en egnet lovgivningsramme til regulering af mineaffald, hvorfor det opfordrer Kommissionen til at foreslå et specifikt direktiv om mineaffald". Det kan man kun fuldt ud hilse velkommen og understrege. Den europæiske mineindustri er sig, tror jeg, sit ansvar meget bevidst og kræver derfor sit eget direktiv om mineaffald. Der skal så være adækvate affaldsbestemmelser, og der skal fastsættes miljøstandarder og tekniske standarder. At deponeringsdirektivet på grund af det minespecifikke ikke kan anvendes og ikke ville føre til en forbedring af den økologiske og økonomiske situation for mineselskaberne, ved vi vist alle sammen.
Jeg har tilladt mig, kære hr. ordfører, at stille et ændringsforslag til nr. 9. Her handler det om at udvide Seveso II-direktivet til også at omfatte risici forbundet med oplagrings- og oparbejdningsvirksomhed inden for malmminedrift. Jeg håber, at De kan godkende dette ændringsforslag, og gratulerer Dem endnu en gang med Deres betænkning!

Bowe
På min gruppes vegne glæder jeg mig over Kommissionens meddelelse og ordførerens betænkning. De begivenheder, som fremskyndede denne undersøgelse og derpå følgende meddelelse i Spanien og Ungarn, har gjort os opmærksom på de problemer, som miner og minedrift udgør, både når det drejer sig om gamle og nye miner.
De mulige problemer - i særdeleshed problemerne med vandforurening - er grænseoverskridende og kræver derfor lovgivning på europæisk plan. Efter at have overvejet den eksisterende lovgivning, hvad enten det drejer sig om IPPC, lossepladser eller Seveso - og i hvert tilfælde har jeg været ordfører på forskellige stadier af udviklingen af denne lovgivning - er det klart, at ingen af dem kan give en behagelig løsning på de mange forskellige problemer, som minedrift frembyder. Så jeg er enig med ordføreren om, at der er behov for en ny lov - en slags nyt initiativ - i særdeleshed til at regulere mineindustrien.
Jeg vil gerne tage to ting op med ordføreren. For det første er der ikke nødvendigvis behov for at rense gamle mineområder. Mange af disse områder er bogstavelig talt århundreder gamle og har udviklet sig på en sådan måde, at de nu er af videnskabelig interesse og indeholder en særlig flora og fauna. Jeg opfordrer til, at vi overvejer at frede sådanne områder og bruge dem på denne måde snarere end simpelthen med store omkostninger at fjerne dem fra jordens overflade.
For det andet vil jeg sige, at det er meget vanskeligt at klassificere mineaffald som affald, når man tænker på, at en stor del af det simpelthen er knust klippe og fuldstændig ligner de produkter, man kan få fra ethvert stenbrud i Unionen. Derfor vil jeg sige, at vi må se nøjere på forarbejdet affald fra miner, der indeholder høje niveauer af giftige kemikalier. Det kræver faktisk lovgivning.
Jeg vil sige, at ændringsforslaget fra PPE ikke er særlig nyttigt, eftersom det har til formål at reducere anvendelsesområdet for dette direktiv til at gælde for minedrift, der vedrører metaller. Fra min egen erfaring kan jeg nævne, at de første affaldsdæmninger, jeg så, lå i Derbyshire i Nordengland, og det var resultatet af udvindingen af flusspat, hvilket, som enhver kemilærer kan fortælle Dem, ikke er noget metal. Men de frembyder nøjagtig de samme problemer som affaldsdæmninger, der skyldes minedrift.
Jeg anbefaler en positiv afstemning i morgen, og jeg håber på hurtig aktion fra Kommissionen for at omsætte henstillingerne til praksis.

McKenna
Jeg vil gerne sige, at vores gruppe stærkt støtter denne betænkning. Vi synes, den er udmærket. Minesektoren kunne gøre det meget bedre - ikke bare i Europa, men i Østeuropa og hele verden. En af de vigtige ting i denne betænkning er behovet for et kommende direktiv om affald fra minedrift. Det bør dække både steder, som er i drift, og steder, der er forladte, og bortskaffelse af affald samt indeholde bestemmelser om handlingsprogrammer om affald fra minedrift såvel som bestemmelser for at lette en mere bæredygtig udvinding: oprydning omkring minen, nedbringelse af omfanget af affald og bortskaffelse af slagger, når det drejer sig om affald fra metalminer.
Mineselskaberne bør lægge planer for afviklingen af miner, for nye og eksisterende miner og affaldsdæmninger. Jeg behøver bare at se på mit eget land, hvor mineselskaberne er kommet ind og stort set har taget, hvad de ønsker. Så efterlader de en masse rod, der skal ryddes op. Som hr. Bowe sagde, kan der måske være visse miner, der har historisk interesse, men vi taler faktisk om affaldsdæmninger, som indeholder mange farlige stoffer. Lokalsamfundene må leve med det, og i nogle områder er endog landbruget blevet påvirket, fordi mineselskaberne efterlader deres affald, hvilket ikke bare påvirker vandforsyningen, men også jorden i almindelighed.
Vi må virkelig tage hensyn til alle sektorer i samfundet. Mineindustrien er sluppet godt fra det i alt for lang tid. Vi har virkelig behov for streng kontrol med, hvordan mineselskaberne arbejder, og et kommende direktiv om affald fra minedrift er yderst vigtigt.
Jeg vil gerne slutte med at sige, at betænkningen i sig selv er udmærket, og at jeg håber, den får fuld støtte. Jeg vil også gerne bekræfte, at vores gruppe af de grunde, som lige er blevet nævnt af andre talere, vil tøve med at støtte det ændringsforslag, som PPE-Gruppen har stillet.

Schreyer
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, jeg repræsenterer Margot Wallström i denne sag her til aften, da fru Wallström allerede i dag måtte rejse til de internationale klimaforhandlinger i Japan og Australien. Jeg mener, at det er helt i udvalgets ånd, at fru Wallström deltager i denne gruppe på højt plan på vegne af Europa, fordi klimabeskyttelsespolitik dog er et af vores mest presserende anliggender. Jeg vil på Kommissionens vegne takke Europa-Parlamentet og især Dem, hr. ordfører, men også de implicerede udvalg for et konstruktivt samarbejde og en fremragende betænkning.
Kommissionens meddelelse opstod på baggrund af de alvorlige miljøskader som følge af cyanidudslippet efter dæmningsbruddene i Spanien i 1998 og i Baia Mare i Rumænien i januar 2000. I meddelelsen nævnes de tre nøgleaktioner, som Kommissionen har planlagt efter de seneste mineuheld: for det første ændring af Seveso II-direktivet, for det andet forslag til et nyt direktiv om håndtering af mineaffald og for det tredje udarbejdelse af et referencedokument for bedst tilgængelige teknikker i henhold til den fremgangsmåde, der er fastlagt i IPPC-direktivet, med en beskrivelse af de bedst tilgængelige teknikker til reduktion af den daglige forurening og forebyggelse eller begrænsning af mineuheld.
I den endelige rapport fra Baia Mare-ekspertgruppen blev det bekræftet, hvor nødvendige disse foranstaltninger er. Fru Wallström havde oprettet denne ekspertgruppe for at få flere informationer om uheldet i Baia Mare og udvikle foranstaltninger på baggrund af det for at kunne reducere eller undgå sådanne risici i fremtiden. De hilser i Deres betænkning denne meddelelse velkommen og støtter Kommissionens generelle holdning, der går ud på ved hjælp af en passende ændring af EU's miljølovgivning og -instrumenter at skabe en gennemsigtig og sammenhængende ramme for en mere sikker minedrift. Det vedrører ikke kun de tre nævnte nøgleaktioner, men også retsbestemmelserne, som ikke gælder specifikt for minedrift, f.eks. det planlagte direktiv om erstatningsansvar for miljøskader.
Lad mig understrege, at de tre nævnte nøgleaktioner har forskellige tidsrammer. Forslaget til et direktiv om ændring af Seveso II-direktivet har allerede været igennem en offentlig høring og vedtages formentlig i henhold til Kommissionens arbejdsprogram for 2001 i løbet af året.
Direktivet vil ikke kun omfatte minedrift, men også sikker lagring af fyrværkeri efter den tragiske ulykke i det nederlandske Enschede i maj sidste år. Jeg vil gerne tilføje følgende med hensyn til det foreliggende ændringsforslag og fru Flemmings redegørelse: Det er rigtigt, at de to mineuheld, som er nævnt i Kommissionens meddelelse, er opstået i forbindelse med udvinding af metallisk malm. Derfor forstår Kommissionen godt overvejelser om at begrænse direktivets anvendelsesområde til dette område.
Imidlertid er jeg betænkelig ved, at en gradvis udvidelse af direktivets anvendelsesområde - og først, når uheldet er sket - ikke tager højde for forsigtighedsprincippet. Allerede Aristoteles sagde, at det er sandsynligt, at noget usandsynligt vil ske. Allerede i morgen kan der ske et uheld i et industrianlæg, som ikke falder ind under Seveso II-direktivets anvendelsesområde, så korrigerer vi igen og venter så at sige på det næste uheld. Jeg ville derfor bifalde, hvis Parlamentet støttede Kommissionen i dens bestræbelser på snarere at være proaktiv end reaktiv i forbindelse med lovgivningsforslagene.
En bemærkning til tidsrammen for den anden nøgleaktion. Arbejdet på forslaget om et nyt direktiv om håndtering af mineaffald skrider fint fremad. Undersøgelsen af mining hot spots afsluttes snart, og høringen af de berørte interessegrupper er netop begyndt. Dette forslag vedtages formentlig af Kommissionen i 2002.
Arbejdet med dokumentet om de bedst tilgængelige teknikker begyndte med et indledende møde på det europæiske IPPC-kontor i slutningen af juni. Ifølge de hidtidige erfaringer varer udarbejdelsen af sådanne detaljerede dokumenter om beskrivelsen af de bedst tilgængelige teknikker i gennemsnit to år. Betænkningen opfordrer endelig Kommissionen til at intensivere dialogen med den europæiske mineindustri. Denne dialog finder allerede sted. Den vil spille en central rolle ved gennemførelsen af fællesskabsstrategien vedrørende sikkerhed i minedriften.
Deres støtte viser Kommissionen, at vi er på rette vej. Betænkningen motiverer os til fortsat at arbejde hårdt på hurtigt at gennemføre vores strategi om forebyggelse af mineuheld i EU, hvilket også skal ske i ansøgerlandene.

Formanden
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Kystzoneplanlægning i Europa
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0219/2001) af McKenna for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets henstilling om gennemførelsen af integreret kystzoneplanlægning i Europa (KOM(2000) 545 - C5-0474/2000 - 2000/0227(COD)).

McKenna
Hr. formand, principperne for kystzoneplanlægning i Europa er accepteret i hele verden som en mekanisme, der tillader bæredygtig planlægning af kystområder. Europa ligger i øjeblikket et godt stykke efter andre udviklede lande, når det gælder gennemførelsen af den. F.eks. har både USA, Canada, Australien og New Zealand gennemført omfattende lovgivning for at sætte gang i en integreret planlægning af kystzoner og havområder. Kapitel 17 i Agenda 21 forpligter de kyststater, der har underskrevet, til at foretage planlægning og sikre bæredygtig udvikling af kystområderne. EU's demonstrationsprogram vedrørende kystplanlægning, som er finansieret af Life, har vist, at gennemførelsen af kystplanlægning både medfører økonomiske og miljømæssige fordele. EU bør drage fordel af dette.
Kystzonerne kræver særlig forvaltning. Der er et påtrængende behov for at integrere planlægning og forvaltning og fremme samarbejdet om bistand både til vands og til lands på lokalt, regionalt og nationalt niveau. Gennem god praksis for kystzoneplanlægningen bør vi arbejde hen imod en bæredygtig kystzoneplanlægning. Europa bør trække i førertrøjen på dette område for at sikre god kystplanlægning. Dette vil kun være muligt, hvis den integrerede kystplanlægningsproces bliver understøttet af en passende lovgivning. EU må fastlægge de juridiske rammer, der tillader initiativer på andre niveauer. Denne henstilling bør ses som første stadium i udviklingen af disse rammer.
Jeg er forbløffet over en del af modstanden mod idéen om bindende lovgivning, fordi den er væsentlig for at sikre tilstrækkelige midler til kystplanlægningsinitiativer i hele Europa. Integrerede kystzoneplanlægningsinitiativer fokuserer normalt på en central koordineringsmekanisme, der kræver et forholdsvis lavt niveau af basal finansiering. Men de integrerede kystzoneinitiativer, der allerede er i gang, er i vanskeligheder, hovedsagelig på grund af manglende økonomisk støtte. F.eks. er EU-finansierede integrerede kystzoneplanlægningsprojekter såsom Atlantic Living Coastline i Det Forenede Kongerige og andre steder senere ophørt. Det Forenede Kongeriges initiativ og strategiplanen for Severn Estuary, der involverer 12 lokale myndigheder, er kun sikret finansiering det næste halve år.
Medlemsstaterne bør vedtage bindende foranstaltninger for at sikre god kystzoneplanlægning. Det bør ske ikke senere end tre år efter vedtagelsen af den nuværende henstilling om integreret kystzoneplanlægning. Forud for dette skal gå en national analyse, der skal fastlægge, hvilke aktører, love og institutioner der påvirker kystzoneplanlægningen, for at sikre, at offentlige organer og lokale initiativer arbejder sammen, og dette bør færdiggøres inden udgangen af december 2002.
I mit eget land er Bantry Bay-kystzonekortet den eneste form for kystzoneplanlægning, der er enighed om i hele landet i øjeblikket. Selv i lande som Det Forenede Kongerige, hvor EU-programmer har finansieret nogle af de vigtigste kystzoneplanlægnings- og genopretningsprojekter, er de lokale myndigheder ude af stand til at prioritere finansiering af initiativer vedrørende kystzoneplanlægning på grund af mangelen på nationale politiske rammer, lovfæstede forpligtelser, ansvar og tilstrækkelig finansiering. Af denne grund støtter de lokale myndigheder stærkt EU's ledelse i at sikre en forpligtelse for de nationale regeringer i hele Europa til at yde finansiel og juridisk støtte på dette område. Nogle har kritiseret mig for at sige, at jeg vil give EU mere magt på dette område. Min kollega hr. Davies - som ikke er her i aften - har kritiseret mig i udvalget. Jeg var begyndt at spekulere på, om det var mig eller ham, der var euroskeptiker.
I forhold til miljøbeskyttelsen er det yderst vigtigt, at EU får en form for kontrol. I mit eget land har regeringen undladt at tage henstillinger og selv direktiver alvorligt og omsætte dem til praksis på en måde, der faktisk fører til det, der oprindelig var målet med dem. En henstilling er grundlæggende ikke-bindende. Så man kan have en situation, hvor medlemsstaterne ikke tager kystplanlægning alvorligt i et givet tilfælde. Vi kan ikke sige, at det er nok, hvis vi forvalter vores egne kyster. Det har indvirkning mange andre steder, særlig når man deler kystlinjer. Det er helt uacceptabelt, at nogle medlemsstater har en udmærket integreret kystzoneplanlægningsstrategi, mens andre lande ikke har det. Det er helt unfair. Når det drejer sig om miljøspørgsmål, må vi have en international tilgang. Det tjener ikke noget formål at forsøge kun at håndtere det på nationalt niveau. Som enhver ved, overskrider miljøspørgsmålene alle grænser. Der findes ingen nationale grænser.
På dette område siger vi ikke, at vi vil overlade den totale kontrol til Europa, men vi har brug for bindende lovgivning. Ellers ignorerer regeringerne det bare. Henstillinger er bare noget, de retter sig efter, hvis det passer dem, men ikke, hvis det ikke gør det. Når det gælder kystzonerne, er det yderst vigtigt. Europa har oplevet en stor forøgelse af presset på kystressourcerne. Fra 1960 til 1990 har man vurderet, at der er blevet bygget på en kilometer uberørt kyst hver dag, og hver dag er 30 ha levesteder i klitområder forsvundet. Kystbefolkningen er også yderligere vokset, og i øjeblikket bor ca. 50% af EU's befolkning inden for 50 km fra kysten. Så der er virkelig et påtrængende behov for at tage fat på kystzoneplanlægningen.
Udkastet til henstilling udelader et meget vigtigt spørgsmål, idet det ikke peger på trusselen mod biodiversitet i vores kystområder. Kystzonen er et af de mest dynamiske områder på jordens overflade med en mangfoldighed af enestående flora og fauna, som må beskyttes. Det må man tage fat på.
Et andet spørgsmål er klimaændringer. Vi kan ikke længere ignorere trusler fra klimaændringer, når det gælder kysterosion. Det må man tage hensyn til. Alle vil på dette stadium erkende, at klimaændringer har en væsentlig indflydelse på vores kystområder.
Af hensyn til alle de industrier, der er afhængige af kysten, må vi gøre noget og gøre det nu. Vi kan se, hvorledes vores kyster hurtigt ødelægges. Det indebærer ødelæggelse af de erhverv, der er afhængige af vores kyster, bl.a. turisme og fiskeri.
Det er vigtigt, at der sker noget som følge af denne henstilling, at der skabes en form for juridisk ramme. Medlemsstaterne, der tøver med at gøre dette, ønsker ikke at se den kendsgerning i øjnene, at vores kyster må beskyttes. De ønsker at løbe fra deres ansvar. Det bør de ikke have lov til.

Langenhagen
Hr. formand, der skal være en integreret kystzoneplanlægning, men desværre er der stadig mange, der ikke ved, hvad det egentlig er. Hvad enten det er irske Cliffs of Moher, Algarve i Portugal eller vaden ved den tyske kyst, har kysterne i Europa en enorm økonomisk, økologisk, social og kulturel betydning.
Kysterne er ikke byområder, men alligevel bor ca. en tredjedel af EU's befolkning i dag i kystregionerne. For et skrøbeligt økosystem som kysterne udgør det en risiko. Men de socioøkonomiske problemer er også vokset, da kystregionerne er langt væk fra det pulserende liv i storbyerne og svigtes af politikerne. Jeg vil blot minde om den manglende infrastrukturelle forbindelse mellem kysterne. Vi er altså nødt til at gøre noget for kysterne i Europa.
I betragtning af de voksende problemer er det tvingende nødvendigt at planlægge og administrere således, at alle, der har en forbindelse til kysterne, inddrages. Vi skal skabe en integreret planlægning, som omfatter en bæredygtig udvikling og har kysterne som biotop. Der findes det skønne ordsprog "mange kokke fordærver maden". Jeg kan høre stemmerne fra de kritikere, som advarende løfter deres pegefingre og citerer ordsproget, men jeg siger følgende: Det kan godt være, at ordsproget passer på mad, men ikke på vores kyster. Problemerne er meget forskellige, de berørte områder mangfoldige, men indgrebene tydelige. Der kommer turister til de kyster, som jeg bor ved, for f.eks. at pille rejer. På grund af den kunstige fordybning af floderne eller udledningen af skadelige stoffer trues bestanden af rejer. Ingen rejer, ingen turister, ingen penge! Og for så vidt heller ingen alternative arbejdspladser, og da slet ikke i fiskerisektoren.
Vi står over for omfattende problemer, som medlemsstaterne ikke eller ikke tilstrækkeligt kan løse alene. Det, vi har brug for, er et samspil af kræfter ved kysterne, og at dét ikke foregår uden gnidninger, er klart. Men dette samspil af kræfter er en fordel for vores miljø på langt sigt. Hvis alle bare hypper deres egne kartofler, kommer vi ikke langt og ikke videre i Europa.

Grossetête
Hr. formand, fru kommissær, jeg har næsten lyst til at sige, at de europæiske kystzoner er en del af vores kulturarv. Det er et særdeles vigtigt emne, som er sat under debat. Emnet fortjener opmærksomhed - uagtet det sene tidspunkt - og der er afgjort behov for lovgivningsmæssige rammer, når det gælder integreret kystzoneplanlægning.
Hvorfor er der behov for lovgivningsmæssige rammer? Fordi udviklingen i kystzonerne undertiden er forløbet på en måde, som har medført en forværring af forholdene i de pågældende områder, uagtet at disse, som påpeget af en af mine kolleger, undertiden er beliggende langt fra de større byområder. Dette er imidlertid ikke tilfældet i alle lande. Jeg kommer selv fra et land, hvor flere større byer er beliggende langs kysten. Disse større bysamfund har rent faktisk belastet kystzonerne, og menneskers aktivitet har i mange henseender forringet forholdene i de pågældende områder. Denne udvikling har meget alvorlige følger for biodiversiteten og for bevarelsen af arterne, det være sig flora eller fauna, og den har alvorlige følger for landskabet og for vandkvaliteten. Der eksisterer et rammedirektiv om vandkvalitet, badevandsdirektivet. Vi ved alle, hvor vigtig badevandskvaliteten er, i særdeleshed på denne tid af året, hvor turisterne søger til kysterne. Alle disse faktorer er af væsentlig betydning også for fiskeressourcerne.
Det er afgørende, at der vises politisk vilje, når det gælder indsatsen på dette felt, dels i alle EU's medlemsstater og dels i ansøgerlandene. De lande, som snart vil blive optaget i EU, omfatter kyststrækninger og øer, hvor man ser de samme problemer og det samme modsætningsforhold mellem økonomisk udvikling og beskyttelse af kystzonerne. Økonomisk udvikling og beskyttelse er ikke nødvendigvis modsætninger. Men der kræves reel politisk vilje til at sikre en udvikling i roligt tempo, som fuldt ud respekterer behovet for at beskytte landskabet, biodiversiteten mv.
En sådan udvikling sikres ikke uden lovgivningsmæssige rammer. Jeg tilslutter mig i så henseende kollegernes udsagn. Den lovgivningsmæssige ramme må imidlertid tage hensyn til forskellighederne landene imellem. De skandinaviske landes kystområder frembyder ikke de samme problemer som de sydeuropæiske, det være sig de franske, de spanske, de italienske eller de græske kystområder. Vi bør uddelegere en lidt større del af ansvaret til de lokale myndigheder og opfordre de enkelte medlemsstater til at fastsætte lovgivningsmæssige rammer, som er i overensstemmelse med de regionale og lokale forhold. I Frankrig oprettede man for 25 år siden et organ til bevarelse af kystområderne. Det pågældende organ råder over midler til erhvervelse af kystzoner, som ønskes bevaret, og kan derpå i forbindelse med udarbejdelsen af arealudnyttelsesplaner kræve overholdelse af visse retsforskrifter.
Det er den vej, vi bør gå. Kystzonerne betegner efter min opfattelse uvurderlige værdier i såvel miljømæssig som økonomisk henseende, og vi bør afgjort alle bidrage til at beskytte disse med henblik på at sikre en bæredygtig udvikling.

Stihler
Spørgsmålet om kystzoneplanlægning er af afgørende betydning for mine vælgere i Skotland. Som Kommissionen fremhæver i sit forslag, er dette ikke bare et lokalt problem, men er af kritisk betydning for alle europæere. Som fru Langenhagen har sagt, bor en tredjedel af EU's borgere tæt på om ikke i de områder. Forskningen har vist en foruroligende forringelse af de miljømæssige, socioøkonomiske og kulturelle ressourcer i vores kystzoner. Vi ser aggressiv konkurrence mellem brugerne af disse ressourcer. Blandt de miljømæssige problemer er ødelæggelse af levesteder, forurening af vand, nedbrydning af kysten og af ressourcerne, og alt dette er meget alvorligt. Disse miljøproblemer virker også ud over kystområderne i det indre af landet. Roden til problemerne er bl.a. manglende viden, undladelse af at inddrage de berørte og derfor mangel på samarbejde mellem de relevante administrative organer.
Ved en videokonference for nylig i Scotland House, hvor den skotske lokalregering holder til i Bruxelles, var det interessant at se, hvordan de forskellige lokale myndigheder i det skotske højland og på de skotske øer allerede arbejdede i lokale partnerskaber med berørte for at beskytte kystzonen. Det opmuntrede mig meget, at der blev gjort noget, og at man tillagde kystzonen den betydning, den med rette fortjener. Det er trods alt på lokalt niveau, at man virkelig kan udrette noget.
Afslutningsvis må vi støtte stærke initiativer på lokalt plan, hvilket allerede sker i Skotland, og vi må udveksle bedste praksis i hele EU, for at den næste generation kan få lige så meget fornøjelse af vores kystzoner som den nuværende.

Thors
Hr. formand, i min kultur er fiskerkonerne symbol på det stærkeste og mest tapre, der findes. Jeg tror også, at denne aftens forhandling, endnu en gang næsten kun med kvinder, viser, at vi, der deltager i denne diskussion, måske nedstammer fra disse tapre og stærke kvinder ved kysterne.
Kære venner, politiske bevægelser, der længe har været fortalere for netop de principper, der fremgår af dokumentet, er blevet hånet i mange sammenhænge. Den bevægelse, som jeg repræsenterer nationalt, har længe stået for de principper, som vi nu taler om, men vi har været udsat for megen hån. Det er vigtigt, at vi går ind for de bindende henstillinger, som man vil udfærdige for medlemslandene, så vi kan komme væk fra denne situation, hvor den ene hånd ikke ved, hvad den anden hånd gør, og hvor fiskerne måske er endnu mere udryddelsestruede end mange naturarter. Vi har en omskiftelig situation med en omskiftelig grad af beskyttelse af det, der hører til kystområderne. Vi har også en situation, hvor vi vil have mere søtrafik, samtidig med at vi ikke vil yde beskyttelse.
Ordføreren spurgte, hvorfor vores gruppe modsætter sig en bindende retlig ramme, men de forklaringer, hun har givet, har ikke overbevist os. Vi har brug for et retsgrundlag for virksomhederne, men ikke en bindende lov. Vi skal stole på de lokale aktiviteter og den lokale samordning.

Cauquil
Hr. formand, en integreret kystzoneplanlægning, med streg under såvel integreret som planlægning, omfattende det europæiske og alle øvrige kontinenter, er afgørende for menneskehedens fremtid. For at imødegå den udfordring, vi står over for på dette felt, kræves en indsats, som rækker ud over de enkelte stater. Når det gælder dette spørgsmål, kan det være nødvendigt og legitimt, at der træffes beslutninger på kontinentalt, ja, globalt plan.
Samtidig må vi konstatere, at EU's institutioner netop på dette felt står allermest magtesløse, uagtet at de på mange andre områder, som ikke på samme måde kræver centralisering, tilstræber en nærmest pedantisk regulering. Dette vidner om, at institutionerne ikke repræsenterer en myndighed, som gør sig gældende over for nationalstaterne og disses selvstændighedstrang og egoisme, men at de blot er et produkt heraf. EU's institutioner er som nationalstaterne redskaber i de store private industri- og finanskoncerners hænder og formår ikke at pålægge disse selv de mest nødvendige retningslinjer set ud fra et samfundsmæssigt synspunkt. Resultatet kan blive skæbnesvangert for kommende generationer. Indsatsen for at løse de store økologiske problemer, vi står over for, er ikke forenelig med privat ejendomsret til de vigtigste produktionsmidler og anvendelsen af disse med et rent profitorienteret sigte. Katastrofer som Erikas og Ievoli Suns forlis vidner om modsætningsforholdet mellem private interesser og samfundsinteresser.
Set i dette perspektiv vil det være hyklerisk at stemme for forslaget om integreret kystzoneplanlægning. Vi har derfor valgt hverken at stemme for eller imod.

Bernié
Hr. formand, alle tilslutter sig ønsket om at beskytte naturområderne i almindelighed og kystområderne i særdeleshed, så meget mere som forholdene i disse områder forringes som følge af den demografiske og økonomiske udvikling. Spørgsmålet er blot, hvordan den nødvendige beskyttelse sikres. Finder vi en løsning, som tager hensyn til den lokale befolkning og dennes aktiviteter? Eller bliver det en løsning, som skaber en glasklokke omkring naturen, sådan som Natura 2000-nettet tilsigter? Der er afgjort behov for at udstikke retningslinjer, som sikrer kontrol med situationen og sikrer mod en anarkistisk udvikling. Vi har i Frankrig etableret sådanne beskyttelsesforanstaltninger med kystzoneloven. Resultaterne har været gode, om end miljøministeren, fru Voynet fra partiet De Grønne, netop har accepteret, at kystzoneloven fraviges med loven om Korsika.
De nødvendige foranstaltninger, når det gælder fysisk planlægning, bør imidlertid drøftes med de folkevalgte og de berørte borgere, som lever i kystzonerne. De bør inddrages, når der træffes foranstaltninger til beskyttelse af kystzonerne, hvis man vil gøre sig håb om, at sådanne foranstaltninger skal vinde accept og blive respekteret. Vi må ikke glemme, at det efter Erikas forlis netop var borgerne, der arrangerede og deltog i rengøringen af strande og kyststrækninger. Jeg foretrækker, at indsatsen beror på overbevisende argumentation, ikke på tvang. Det sikrer øget tilslutning og dermed øget effektivitet og nærdemokrati. Løsninger, som er påtvunget fra Bruxelles, giver altid anledning til en vis skepsis, og ofte forfejler de målet, fordi de bliver til meget fjernt fra de berørte områder og uden føling med lokal mentalitet. Nærhed er fortsat en forudsætning for at kunne føre forhandlinger om og vinde tilslutning til fornuftige foranstaltninger.
Lokale kutymer skal respekteres. De er udtryk for den økonomiske, sociale og kulturelle virkelighed, som også kendetegner kystområderne, og ofte er de den bedste sikkerhed for, at naturområderne bevares. Konkret bør subsidiaritetsprincippet og princippet om decentralisering bringes i anvendelse, om end der bør sikres en vis kohærens. Fysisk planlægning bør fortsat være et nationalt anliggende, og bero på bred lokal enighed. Vi stemmer på denne baggrund imod den foreliggende betænkning, som efter vores opfattelse er for restriktiv.

Attwooll
Hr. formand, som fru Stihler allerede har sagt, er dette forslag af væsentlig betydning for Skotland. F.eks. er der et af vores lokale administrative områder, der har 26 beboede øer og en kystlinje lige så lang som Frankrigs. Skotland som helhed har 462 forskellige kystplaner på plads, hvoraf næsten tre fjerdedele er lokalt baserede.
Mens kystzoneplanlægningen stort set må forblive lokal, er det afgørende med nationale strategier til at støtte og koordinere initiativerne. Vi er heldige at have et skotsk kystforum til at udfylde denne rolle. Men den slags godt arbejde kan blive undermineret.
Som forummet for the Firth of Clyde forklarede for nylig, mangler vi enhver form for sikkerhed - politisk såvel som finansiel - som kunne give os et stærkt grundlag for at lægge mere langsigtede planer. Det er grunden til, at Kommissionens forslag er så velkomment. Det er grunden til, at vi er så glade for Kommissionens forslag. Jeg komplimenterer fru McKenna, fordi hendes betænkning i så høj grad har udvidet teksten og gjort den klarere.

Schreyer
Hr. formand, ærede medlemmer af Parlamentet, da jeg har overtaget dette indlæg fra min kollega, fru Wallström, vil jeg holde det på engelsk.
Kystzonen er meget vigtig for Europa, som andre talere har sagt. Dens ressourcer giver os mad, energi og husly og skaber muligheder. Men ifølge rapporter fra Det Europæiske Miljøagentur forringes forholdene i kystzonen og dens ressourcer hele tiden. Forholdene i kystzonen kan kun forbedres gennem koncentrerede bestræbelser, der involverer alle relevante forvaltningsniveauer, baseret på princippet om kystzoneplanlægning.
Jeg vil gerne understrege, at integreret kystzoneplanlægning ikke er en procedure for planlægning af udnyttelse af jord som sådan. Det er mere en metode til indførelse af en sammenhængende tilgang til planlægningen og udnyttelsen af kystressourcerne med oplysning til og involvering af alle relevante interesserede.
For at tilskynde medlemsstaterne til at påtage sig deres fulde ansvar for at fremme integreret kystzoneplanlægning har Kommissionen fremlagt forslaget til henstilling. Heri opfordres medlemsstaterne til at udvikle nationale strategier til kystzoneplanlægning baseret på en oversigt over de aktører, love og institutioner, der er involveret i forvaltningen og planlægningen af kystzonerne. Denne strategi har til formål at indføre en sammenhængende tilgang til kystzonerne i hele Europa, men i første omgang overlader henstillingen med vilje valget af formatet for de nationale strategier til medlemsstaterne for at sikre, at hver national strategi er skræddersyet til de institutionelle, fysiske og sociale forhold inden for den enkelte medlemsstat.
Samtidig fremlægges der i henstillingen en oversigt over forhold, som medlemsstaterne tilskyndes til at tage fat på i deres nationale strategier, såsom nødvendigheden af sammenhæng mellem de mange planer, politikker og programmer til kystplanlægningen og behovet for koordinering af de aktører, der bruger og forvalter kysten, særlig dem, der har ansvaret for den del af havet og landet, der indgår i kystzonen.
Lad mig gå over til de afgørende spørgsmål, der er rejst i ændringsforslagene. Jeg vil gerne begynde med at sige, at Kommissionen kan acceptere mange af ændringsforslagene. Faktisk styrker mange af disse ændringsforslag teksten ved at gøre disse begreber klarere og indføre yderligere oplysninger. Vi takker Parlamentet for at have stillet disse ændringsforslag. Men der er visse ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan acceptere.
Flere af ændringsforslagene, nemlig 11, 12, 16, 18, 29, 32, 43 og 49, indfører henvisning til kommende juridiske rammer på fællesskabsplan. Disse ændringsforslag er uacceptable for Kommissionen af den indlysende grund, at de foregriber spørgsmålet om, hvorvidt der er behov for lovgivning eller ej. Derudover vil en henvisning til en juridisk ramme på fællesskabsplan ikke være passende i betragtning af de vidt forskellige betingelser i medlemsstaterne samt af Kommissionens opfattelse af kystzoneplanlægningen.
Kommissionens nuværende afgørelse om at fremlægge en henstilling er baseret på en grundig vurdering af behovet for aktion på europæisk niveau gennem et demonstrationsprogram om integreret kystzoneplanlægning og omfattende konsultationer af offentligheden. I samme ånd kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag, som henviser til tvang. "Skal" er ikke det rette ord til et ikke-bindende instrument som en henstilling, og derfor kan Kommissionen ikke acceptere brugen af dette ord i ændringsforslag 29, 32 og 34.
Ligeledes ser henvisningerne i ændringsforslag 17, 20, 33 og 45 til behovet for bindende instrumenter bort fra, at integreret kystzoneplanlægning bedst indføres via frivillige foranstaltninger i nogle medlemsstater. Disse dele af ændringsforslagene er derfor heller ikke acceptable. Ellers er de seks ændringsforslag principielt eller delvis acceptable.
Kommissionen er bekymret for, at ændringsforslag 16 og 42 kunne give et ukorrekt, snævert indtryk af bredden i det integrerede kystzoneplanlægningskoncept. I særdeleshed gælder det i ændringsforslag 25 og 47, at skønt Kommissionen accepterer behovet for at involvere alle berørte, bør teksten ikke begrænse sig til den særlige planlægningsproces, men bør henvise bredere til alle aktører, der er involveret i planlægningen og forvaltningen af kystzonerne og deres ressourcer. Kommissionen vil også gøre opmærksom på, at den ikke kan acceptere to ændringsforslag, der på upassende vis henviser til andre fællesskabspolitikker, som bedst drøftes i andre forbindelser. Henvisningen til Interreg-programmet i ændringsforslag 16 er upassende, da retningslinjerne for Interreg er fastlagt andetsteds.
Ligeledes er henvisningen i ændringsforslag 35 til den fælles fiskeripolitik og undtagelsesbestemmelsen om de 12 sømil ikke acceptabel og foregriber debatten om revisionen af denne politik. Derudover er ændringsforslag 47 og 48 ikke acceptable, i det mindste delvis, fordi de kunne føre til støtte til ikke-bæredygtige traditionelle metoder, herunder dem, der har med jagt og fiskeri at gøre.
Hvad angår de øvrige ændringsforslag - og denne liste er længere end listen over dem, der ikke er acceptable - kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 1, 3-10, 13, 15, 19, 21, 22, 23, 26, 27, 28, 30, 31, 37, 38, 39, 40, 41 og 46. Derudover kan den acceptere ændringsforslag 2, 14, 24, 36, og i princippet 44. Som følge heraf kan Kommissionen acceptere to tredjedele af ændringsforslagene.
Afslutningsvis vil jeg sige, at Parlamentet har bidraget væsentligt til dette forslag. Jeg vil derfor gerne takke ordføreren, fru McKenna, og ordførerne fra de andre udvalg for deres bestræbelser. Jeg er sikker på, at den endelige tekst vil være en vigtig stimulans til at anvende integreret kystzoneplanlægning i Europa.

Formanden
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 00.10)

