Genoptagelse af sessionen
Formanden.
Før jeg starter, vil jeg gerne på formandens vegne undskylde for, at han ikke er til stede. Han er i Irland i et privat ærinde.

Formanden.
Det endelige forslag til dagsorden som opstillet af Formandskonferencen på mødet torsdag den 19. september 2002 i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 110 og 110a er omdelt. Der er foreslået følgende ændring:
Vedrørende onsdag
Jeg har modtaget en anmodning fra Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om at rykke redegørelserne fra Rådet og Kommissionen om Mellemøsten frem.

Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg synes, at det er et meget relevant forslag. Alle, der har fulgt aktiviteterne i min gruppe, ved, hvor meget spørgsmålet om Den Internationale Straffedomstol betyder for os. Efter begivenhederne i Ramallah med bombardementet og belejringen af hovedkvarteret for det palæstinensiske selvstyre må dette spørgsmål jo nødvendigvis blive prioriteret meget højt. Derfor hilser vi Deres forslag om at indlede onsdag eftermiddag med spørgsmålet om Mellemøsten meget velkomment.
Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, min gruppe er enig i den ændring af dagsordenen, som GUE/NGL-Gruppen har foreslået. Men på grund af situationens alvor, vil jeg for det første tilføje, at vi støtter erklæringen af 20. september fra den højtstående repræsentant for FUSP, hr. Solana, og for det andet vil jeg anmode Dem om - da der ikke er planer om en specifik beslutning om spørgsmålet - at den beslutning, der blev vedtaget i april, fremsendes på Parlamentets vegne, og for det tredje mener min gruppe, at de to optimistiske ændringsforslag til Brok-betænkningen om situationen i Mellemøsten i betragtning af omstændighederne bør tages tilbage.

Formanden.
Jeg har noteret Deres bemærkning om beslutningen, der blev vedtaget i april.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil blot på vegne af min gruppe sige, at vi ikke har noget imod denne ændring af dagsordenen, da vi desuden mener, at den vil betyde, at den danske udenrigsminister kan være til stede under forhandlingen, og at Rådet dermed vil være repræsenteret.
Hvad angår beslutningen, er jeg enig med hr. Barón, jeg deler de synspunkter, som den højtstående repræsentant for FUSP har givet udtryk for, og jeg vil gøre opmærksom på, at Brok-betænkningen indeholder mange afsnit, hvor Europa-Parlamentets holdning til situationen i Mellemøsten kommer til udtryk.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil blot sige, at jeg støtter forslaget fra hr. Wurtz. Eftersom vi alle er enige, har jeg ikke yderligere kommentarer.
Marinos (PPE-DE).
Hr. formand, som jeg nævnte tidligere, er der nogen, der har skrevet "Chypre appartient aux Turcs" på den opslagstavle uden for mit kontor, hvor der hænger forskellige plakater. Jeg har en fotokopi af opslaget, som jeg kan fremvise. I Grækenland er jeg under antiterrorkorpsets beskyttelse, fordi jeg menes at være mål for de græske terrorister. Her i Strasbourg ser jeg denne sætning som en indirekte trussel, da jeg er næstformand for det blandede parlamentariske udvalg EU-Cypern og i egenskab heraf, og i egenskab af græsk medlem af Europa-Parlamentet, naturligvis støtter Cyperns optagelse i EU på trods af modstand fra Tyrkiet, hvis hær på nuværende tidspunkt holder 40% af øens territorium besat. 
Nu vil jeg gerne vide, hvordan jeg kan beskytte mig mod den trussel, som dette kan være ?
(Formanden afbrød taleren)
Formanden.
Hvis De giver dokumentet til de pågældende tjenestegrene, fremsendes det til Parlamentets sikkerhedstjeneste med henblik på undersøgelse.

Heaton-Harris (PPE-DE).
Hr. Formand, jeg har sendt en rapport til tjenestegrenene fra Kommissionen om dens arbejde på undersøgelses- og disciplinærområdet. Rapporten er et forbløffende anklageskrift vedrørende Kommissionens evne til at håndtere egne forhold for ikke at nævne forholdene for den europæiske befolkning.
Der har i de seneste fem år været anlagt 40 sager mod personer, der er fundet skyldige i i alt 48 overtrædelser. Trods dokumenterede sager i denne rapport om voldtægt, svindel, børnepornografi, misbrug af midler, chikane, tyveri, falskneri, angreb og krænkelser, depraveret adfærd, aggression, korruption og interessekonflikter er kun en person blevet afskediget i de sidste fem år. Kommissionen kan med sin egen disciplinærproces tydeligvis ikke skride korrekt ind over for ansatte, der begår grufulde og til tider kriminelle handlinger.
Parlamentet er nødt til at vide, at de ansvarlige for denne fiasko er blevet afskediget fra deres job. Hvilke nye umiddelbare foranstaltninger sættes i værk for at forbedre processen, og hvilke politimæssige handlinger har disse overtrædelser afstedkommet i de seneste fem år? Jeg beder Dem henvise sagen til kommissionsformand Prodi hurtigst muligt.
(Bifald fra højre)

Formanden.
Jeg har noteret Deres bemærkninger, vi har dokumentet og giver det til hr. Prodi.

Van Hulten (PSE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Hr. Heaton-Harris' indlæg var trykt i The Times her til morgen, hvilket er nyttigt, da det giver mig mulighed for at svare nu.
Jeg kontrollerede hans oplysninger i Kommissionen. I et administrativt notat dateret den 29. juli 2002 meddeler Kommissionen, at der siden 1998 har været 49 - ikke 50 - disciplinærsager. Heraf er ni og ikke en resulteret i afskedigelse. En skyldtes professionel inkompetence, otte skyldtes alvorlige disciplinære overtrædelser, og 32 sager medførte bødestraf. Kun otte af 49 sager førte ikke til idømmelse af straf. Hr. Heaton-Harris' oplysninger er derfor ikke korrekte. Jeg ved, at vi er uenige om visse spørgsmål vedrørende reformen af Kommissionen, men vi bør kunne drøfte tingene på basis af kendsgerninger, ikke fiktion.
(Bifald fra venstre)

Corbey (PSE).
EU og borgerne - det er et emne, der tales meget om. For nylig modtog jeg en klage fra nogle af indbyggerne i den nederlandske landsby Bellingwolde, der ligger ved grænsen mellem Nederlandene og Tyskland. Klagen vedrører de vindmøller, som de tyske myndigheder har ladet opføre tæt ved grænsen. Den grønne elektricitet går til Tyskland, mens generne går til den nederlandske landsby. De nederlandske statsborgere ønskede at indbringe en klage herover til Europa-Kommissionen. I henhold til Europa-Kommissionens websted kan enhver borger henvende sig til Eurojust, som tilbyder hjælp og rådgivning til personer, som støder på juridiske problemer i forbindelse med gennemførelsen af fællesskabsretten.
Europa-Kommissionens websted stiller i udsigt, at der forefindes et net af juridiske rådgivere i medlemsstaterne, som tilbyder gratis juridisk rådgivning. Det er jo prægtigt, men det gælder blot ikke for Nederlandene. I Nederlandene finder man ikke sådanne rådgivere. Europa-Kommissionens repræsentation i Haag har i flere år ventet på, at der blev udnævnt en jurist til at varetage opgaven. Indtil da er det ikke muligt for nederlandske statsborgere at indhente juridisk rådgivning om klager. De henvises fra det ene kontor til det andet.
Hr. formand, vi anmoder Dem om snarest at rejse dette spørgsmål over for Europa-Kommissionen. Det er et praktisk og konkret problem for EU-borgere, som ønsker at gøre deres rettigheder gældende. Det kan ikke være rigtigt, at borgerne i en landsby i Nederlandene, som ønsker at kæmpe imod de gener, tyske vindmøller påfører dem, i praksis ingen rettigheder har.

Formanden.
Vi henleder Kommissionens opmærksomhed på Deres bemærkninger.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. formand, endnu en gang forsøger den israelske stat at undertvinge den palæstinensiske befolkning og tilintetgøre dens ledere. Endnu en gang finder Israels forbrydelser sted med USA's og EU's stiltiende samtykke på trods af præsident Arafats indtrængende appeller.
Det danske formandskab karakteriserer blot det morderiske angreb som ukonstruktivt, og repræsentanten for det græske udenrigsministerium opfordrer den palæstinensiske myndighed til at foretage en omorganisering af sikkerhedstjenesten og isolere de yderligtgående elementer. Samtidig fortsætter EU med at sende penge og sælge våben til Israel på trods af Europa-Parlamentets beslutning om at suspendere partnerskabsforholdet.
Den heroiske palæstinensiske befolkning ved, at den ikke har en eneste fremmed regering bag sig i kampen for et frit fædreland. Det er befolkningernes støtte, der giver den styrke. Hvor længe endnu vil EU's regeringer undlade at lytte til befolkningen? Hvor længe endnu vil de ligestille bøddel med offer, når der ikke er skygge af tvivl om, at det er den israelske besættelse, der er kilden til volden?
Formanden.
Der bliver en drøftelse om Mellemøsten på onsdag.

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Som De ved, angives det i artikel 2, at medlemmerne af Europa-Parlamentet udøver deres mandat frit. De er ikke bundet af pålæg og kan ikke modtage bundet mandat. Jeg har fra pålidelig kilde hørt, at Pesca-gruppen bestående af fiskeriministre, det vil sige fiskeriministeren fra Spanien, Frankrig, Grækenland, Irland, Italien og Portugal den 15. september 2002 eller deromkring, holdt et møde i Portugal. Jeg har desuden hørt, at tre udkast til betænkninger fra Europa-Parlamentet, den ene af hr. Jové Peres og to af hr. Varela, blev drøftet på det møde. Hvis det er tilfældet, forekommer det mig at være et særdeles skandaløst forsøg på at krænke parlamentsmedlemmernes uafhængighed i forbindelse med deres funktion som ordførere. Jeg beder Dem henlede rådsformandskabets opmærksomhed på, at en sådan opførsel i dele af Rådet er uacceptabelt, og bede formanden for Fiskeriudvalget om at anmode ordførerne om at sikre, at de handler uafhængigt som ordførere for Parlamentet.

Formanden.
Jeg finder det smigrende, at Rådet tager vores betænkninger så alvorligt og ønsker at drøfte dem på en sådan måde.

Goebbels (PSE).
Hr. formand, på dagsordenen for dette møde er der opført fire betænkninger om forslag til retsakter fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål. Det drejer sig om betænkningerne fra fru Kauppi og fru Torres Marques og de to betænkninger fra fru Lulling. Disse fire betænkninger vil blive behandlet uden forhandling, og det er korrekt, at de omhandler nogle temmelig tekniske emner, som af den grund måske ikke er særlig - og jeg undskylder udtrykket - "sexede" politisk set.
Jeg synes imidlertid, at det er underligt, at Europa-Parlamentet ikke regner dets eget lovgivende arbejde for noget. Hvordan kan vi forvente, at Konventet nogensinde vil give os flere rettigheder og flere muligheder for at være medlovgivere, hvis vi afslutter vores eget lovgivende arbejde med hastværk?
Formanden.
Jeg forstår, hvad De mener, men ingen af de politiske grupper har anmodet om en forhandling til trods for, at de er i deres gode ret til at gøre det. En anden måde at se det på er, at vi her i Parlamentet er så imponeret over arbejdet i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, at vi har fuld tillid til det.

Fava (PSE).
Hr. formand, alle parlamentsmedlemmerne har uden tvivl hørt om den nye, forfærdelige tragedie, der har fundet sted i de seneste dage ud for Siciliens kyst, hvor 14 indvandrere fra tredjelande druknede efter at være blevet smidt over bord fra den båd, der transporterede dem. For nogle få dage siden kostede et andet skibs skibbrud ud for Siciliens kyst 37 indvandrere fra tredjelande livet. Der har allerede været flere hundrede ofre i de seneste måneder, hvilket vidner om en lille, stille og tragisk holocaust.
Den italienske indenrigsminister, hr. Pisanu, beder EU om hjælp, men glemmer - og det vil vi gerne gøre opmærksom på - at ud fra et menneskeligt, kulturelt og solidarisk synspunkt er Berlusconi-regeringens bidrag til at løse problemet med indvandrere fra tredjelande en lov, som lukker grænserne og foreskriver en registrering af fingeraftryk. Vi ønsker, at EU spiller en rolle, men det skal ikke være en rolle, der tager sigte på et yderligere opbud af militær ved kysterne. EU's rolle bør efter min mening være at fastlægge specifikke foranstaltninger og indgreb, så man i indvandrernes hjemlande kan mindske den desperation og fattigdom, som tusindvis af mennesker fra Maghreblandene fortsat flygter fra hver dag.
Goebbels (PSE).
Hr. formand, tilad mig at vende tilbage til Deres svar. De har naturligvis ret, når De siger, at ingen af de politiske grupper har anmodet om en forhandling om de betænkninger, jeg nævnte.
Når det er sagt, mener jeg, at Formandskonferencen automatisk i det mindste bør opføre betænkningerne om forslag til direktiv eller forordning på Europa-Parlamentets dagsorden. Vi er lovgivere, og vi kan ikke tillade os den luksus at videresende betænkninger om forslag til retsakt uden at tale om dem her, ja, praktisk talt at lave hemmelig lovgivning.
Corbett (PSE).
Hr. Formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg er ikke enig med min ven og kollega, hr. Goebbels. Vi er nødt til at skelne mere mellem vigtige og mindre vigtige ting. Vi er nødt til at fastsætte det, der skal drøftes, fordi vi er uenige, og fordi vi er nødt til at undersøge spørgsmålene nærmere, og hvad der kan behandles ved en mere forenklet procedure, fordi vi alle er enige.
Den procedure, som hr. Goebbels henviser til, muliggør det. Den kræver kun, at en politisk gruppe anmoder om en forhandling, for at den forhandling finder sted. Ærligt talt, hvis ingen grupper - ikke engang hr. Goebbels' gruppe - er overbevist om, at det er værd at afholde en forhandling, kan det da lige så godt overlades til udvalget, som jo også mødes offentligt. Det giver plenarforsamlingen mere tid til vigtigere spørgsmål. Det er bestemt noget, vi bør gøre.
Swoboda (PSE).
Hr. formand, da hr. Heaton-Harris åbenbart har fået forkerte tal, vil jeg lige kort gentage, hvad min kollega van Hulten allerede har sagt. Der er foreslået ni afskedigelser. Jeg vil gerne gøre hr. Heaton-Harris opmærksom på, at otte af disse af tekniske grunde kaldes removal og blot en dismissal. Jeg vil gerne bede om, at man gennemgår tingene omhyggeligt.
Jeg vil gerne anmode hr. Heaton-Harris og andre kolleger om at holde op med at køre smædekampagne mod Kommissionen og holde diskussionen med Kommissionen og med kommissær Kinnock på et sagligt plan.

Kuhne (PSE).
Hr. formand, jeg kan komme med en tilføjelse til det, som mine kolleger hr. van Hulten og hr. Swoboda allerede har sagt, for jeg havde i sidste uge lejlighed til at læse Kommissionens rapport om disciplinære foranstaltninger, fordi der var en britisk journalist, som ville interviewe mig om den. Måske vil det interessere nogle af kollegerne i Parlamentet, at denne journalist tidligere har været assistent for hr. Heaton-Harris.
Jeg vil kun tilføje et enkelt punkt til Hannes Swobodas og Michel van Hultens indlæg. Chris Heaton-Harris spurgte før, hvad Kommissionen har tænkt sig at gøre for at informere påtalemyndighederne. Det samme spørgsmål stillede journalisten til mig. Jeg svarede med et modspørgsmål, nemlig om ikke det er sådan i alle europæiske lande, som jeg i hvert fald kender det fra mit hjemland, at først tager påtalemyndigheden og de kompetente domstole stilling til de strafbare forhold, og derefter kommer de disciplinære sager. Derfor spørger jeg mig selv, om hr. Heaton-Harris har gengivet rækkefølgen korrekt.
Laguiller (GUE/NGL).
Hr. formand, de europæiske institutioner udarbejder de nationale regeringers holdning og standardiserer dem. De fører en systematisk politik med privatisering og fjernelse af de offentlige tjenesteydelser til gavn for private interesser. Det er en bagstræberisk og uacceptabel politik først og fremmest set ud fra et forbrugersynspunkt, for disse relevante offentlige tjenesteydelser kan overhovedet ikke kombineres med stræben efter profit, som det på tragisk vis er blevet bevist med togulykkerne i Storbritannien eller flyulykken i Schweiz. Privatiseringspolitikken anvendes også som påskud for at skade arbejdstagernes rettigheder. I Frankrig forbereder bestyrelserne for Électricité de France og Gaz de France på samme tid børsnoteringen og en revurdering af pensionen, der sker ved en forøgelse af indbetalingsbeløbet og indbetalingsperioden, mens pensionsudbetalingerne reduceres.
Jeg protesterer derfor kraftigt både mod ødelæggelsen af de offentlige tjenesteydelser og mod de trusler, som arbejdstagerne i disse tjenester lever under. Jeg giver derfor min støtte til arbejderne fra Électricité de France/Gaz de France, fra Air France, fra SNCF (de franske statsbaner), som den 3. oktober vil demonstrere i Paris, og jeg opfordrer alle, der ønsker at støtte dem, til at slutte sig til dem for at protestere mod de beslutninger, der træffes mod hele arbejdsstyrken.
Zrihen (PSE).
Hr. formand, tak, fordi De gav mig ordet. Jeg vil fortælle Dem noget, som undrer mig. I sommerferien skrev jeg til kommissær Patten for at spørge ham, hvordan han mener, at vi kan hjælpe de palæstinensiske myndigheder med henblik på organisering eller reorganisering af deres regering inden de næste valg.
Jeg undrer mig over, at jeg endnu ikke har modtaget noget svar, for det var anden gang, at jeg skrev til ham vedrørende dette emne. Jeg vil gerne være sikker på, at jeg i det mindste får et svar om dette på onsdag.
Formanden.
Det håber jeg.

Fiori (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har fuld respekt for, at alle har ret til at tage ordet, men jeg vil fortsat gerne opfordre parlamentsmedlemmerne til at undgå polemik og til at lade være med at blande dramatiske situationer som dem, der lige blev nævnt - nemlig Italiens indvandringstragedier - sammen med situationer og beslutninger, som den italienske regering har truffet, og som vedrører strukturelle problemer. Hvis vi skal respektere Parlamentets rolle, hjælper vi efter min mening hverken os selv eller dem, som disse tragedier går ud over, når vi ønsker polemik for polemikkens skyld.

Mombaur (PPE-DE).
Hr. formand, til kollegaen fra Parlamentets venstre side vil jeg blot sige, at EU er fuldstændig neutral, hvad privatisering angår. Men det er et historisk faktum, at arbejdstagernes rettigheder aldrig er blevet trådt mere under fode end i de stater, hvor alting var nationaliseret. Det er læren af det 20. århundrede!
(Bifald fra højre)
Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, det er med vrede og nervøsitet, vi følger de amerikanske generalers udtalelser i disse dage om, at de vil angribe Irak, uanset hvad der sker, også selv om Saddam-regimet lader våbeninspektørerne komme ind i landet.
KKE's medlemmer af Europa-Parlamentet er imod dette, og det samme, tror jeg, gælder for hele den græske befolkning. Med eller uden FN's tilladelse. Vi finder det helt uforståeligt, at FN, der blev dannet med henblik på fredelig konfliktløsning, skal bruges til at legalisere denne form for forbrydelser. Det mest oprørende er imidlertid, at de amerikanske ledere skamløst kalder denne så farlige holdning for et forebyggende angreb. De må være klar over, at vi her har at gøre med terrorisme af den værste slags rettet mod alle, som ikke accepterer USA's overherredømme, og USA giver sig selv ret til at angribe alle, der opfattes som en trussel eller en mulig trussel.
Spørgsmålet er, om Europa-Parlamentet under disse omstændigheder vil nøjes med rollen som den medskyldige Pontius Pilatus. I hvert fald mener vi, at befolkningerne hurtigst muligt bør forene deres kræfter om at bekæmpe denne nye Hitler-politik og standse de vanvittige forbrydere, der styrer USA.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, i forbindelse med det sjette forskningsrammeprogram diskuterede vi intensivt beskyttelsen af fostre. Dengang lagde man massivt pres på fortalerne for etiske principper og sagde, at hvor vigtigt dette spørgsmål end måtte være, så måtte det ikke føre til, at dette vigtige forskningsprogram, som fosterbeskyttelsen kun var en lillebitte del af, blev blokeret. Nu har vi en diskussion, hvor netop de mennesker, som sagde sådan, forsøger at blokere for hele forskningsrammeprogrammet, fordi et kvalificeret flertal i Rådet forsøger - hvilket er et legalt instrument - at få indført nogle etiske principper, som vi burde have fastlagt på et tidligt tidspunkt.
Jeg vil gerne vide, om hr. Westendorp er berettiget til at gå rundt og udtale på Parlamentets vegne, at vi vil have en budgetreserve for hele programmet eller for dele af programmet. Jeg mindes ikke, at vi nogensinde har truffet en sådan beslutning i salen. Jeg vil også gerne bede om, at man i morgen i trilogen med Rådet ikke kommer ind på emner, som der aldrig er blevet stemt om her i Parlamentet!

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. Formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Af Deres svar kan jeg høre, at De misforstod mig. Jeg er helt enig med Dem i, at Parlamentet altid bør være begejstret, når Rådet giver betænkningerne så stor opmærksomhed. Jeg forsøgte imidlertid at henlede opmærksomheden på, at en enhed under Rådet, Pesca-gruppen, siges at have holdt et møde, hvor man drøftede udkast til betænkninger til Parlamentet, som endnu ikke har været behandlet i udvalget. De har med andre ord "brygget" betænkninger forud for behandlingen i udvalget. Hvis det er sandt, er det en grov overtrædelse af Parlamentets rettigheder og privilegier og et brud på forretningsordenens artikel 2. Jeg vil gerne afgive en protest angående dette og foreslå, at det nævnes for formandskabet for Rådet og vores eget Fiskeriudvalg.

Formanden.
De har fuldstændig ret. Jeg misforstod Dem.

De Keyser (PSE).
Hr. formand, siden vores sidste drøftelse i Europa-Parlamentet har situationen i Irak udviklet sig både godt og dårligt. Den har udviklet sig dårligt, eftersom situationen på internationalt plan nu er anstrengt, og godt, eftersom Irak betingelsesløst har accepteret FN's inspektioner. Jeg var i Baghdad i forgårs, og hr. Tareq Aziz fik forelagt et forslag, som han accepterede. Han accepterede også, at FN's inspektioner bliver fulgt af internationale observatører med international anseelse, og at de anerkendes af de to parter.
Det var altså både et løfte til USA og et løfte til Irak, så der ikke kan leges katten efter musen. Da jeg spurgte hr. Aziz, om observatører fra Europa-Parlamentet ville være velkomne, svarede han, at han ikke kendte Europa-Parlamentet. Dette viser måske, at vi er en smule tilbageholdende, selv om der er håb om fred, med at sende en ad hoc-mission til Irak og særligt med at påtage os rollen som neutral mægler.
Caudron (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil komme med en meget hurtig bemærkning for at sige til min kollega, at han helt sikkert må være dårlig informeret.
Der er ikke tale om blokering fra Europa-Parlamentets side. Europa-Parlamentet har stemt for en fælles holdning, som ikke engang ændrede den fælles holdning, der var vedtaget i Rådet om de etniske problemer, og Europa-Parlamentet accepterede et kompromis, hvor alle de ændringsforslag, der var vedtaget af Europa-Parlamentet om en lang række spørgsmål, blev indført, og vi opdagede helt tilfældigt i juli, at Rådet tog sine løfter i sig igen. Det er disse manglende løfter fra Rådet, som Europa-Parlamentet fordømmer.
Derfor afholder ordføreren, formanden for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi og skyggeordførerne regelmæssigt møde for at få Rådet til at lytte til Europa-Parlamentet og for at anmode om at deltage i forhandlingerne og medvirke til, at de løfter, som Rådet og det spanske formandskab har givet, bliver respekteret af det danske formandskab.
Det er helt enkelt. Der er overhovedet ingen trusler på dette område. Europa-Parlamentet er fuldt ud ansvarligt, og ønskede i beslutningsfasen ikke at gå så langt som til mægling og accepterede derfor et kompromis. Det er dette kompromis, som Rådet drager i tvivl, og vi bør alle stå sammen, uanset vores øvrige holdning til de etiske problemer, og tage afstand til denne opførsel.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0276/2002) af Gebhardt for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om Den Franske Republiks initiativ med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om oprettelse af et europæisk net for retlig uddannelse (13348/2000 - C5-0757/2000 - 2000/0829(CNS)).

Berger (PSE)
Hr. formand, tak fordi jeg må tale i stedet for fru Gebhardt. Hun måtte melde afbud med kort varsel. Hun har bedt mig om at komme med følgende udtalelse: Europa som et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed - det er et ambitiøst, men frem for alt meget centralt mål for hele EU. Det lover tryghed for næsten 380 millioner mennesker i 15 lande. Samtidig skal dette område med frihed og retfærdighed fjerne angst. For at skabe dette område har vi brug for en meget forfinet lovgivning på europæisk niveau. Her tager vi et stort skridt fremad. Som fundament må vi imidlertid også skabe en infrastruktur, ellers bliver det en ruin, vi bygger, og så vil borgerne med rette blive skuffet.
Den foreliggende beslutning omhandler et vigtigt element i denne infrastruktur. Den drejer sig om videreuddannelse af jurister på europæisk niveau. På baggrund af de meget forskellige systemer og retstraditioner er der vanskelige spørgsmål, som skal løses i denne forbindelse. Den franske regering har stillet et interessant forslag. Fru Gebhardt har som ordfører foretaget et par ændringer for at forbedre forslaget, og på nogle punkter har hun suppleret forslaget. Takket være det gode samarbejde mellem alle involverede er det lykkedes at opnå et godt resultat, som udvalget kunne tilslutte sig, idet kun et medlem undlod at stemme.
En af ændringerne vedrører retsgrundlaget. Til forskel fra det franske forslag, som påberåber sig artikel 31 og 34 i EU-traktaten, er vores forslag baseret på artikel 42. For det første for at begrænse bureaukratiet, for det andet for at have fleksibilitet til at udvide nettet. Det franske forslag omfatter kun frivillig efteruddannelse af dommere inden for det strafferetlige område. Det er for lidt. Til området med frihed, sikkerhed og retfærdighed hører naturligvis også civilretten, og dette område bliver ikke kun skabt af dommere. Alle erhverv inden for retsvæsen og retspleje, f.eks. også advokater og statsadvokater samt politiembedsmænd i Det Forenede Kongerige, kan udføre opgaver i denne forbindelse.
Inden for alle disse erhverv skal forståelsen og accepten af de forskellige retssystemer fremmes, ellers kommer der til at mangle tillid. Det ville føre til, at foranstaltninger fra dommere fra et andet retssystem ville møde forbehold. De skal imidlertid accepteres og gennemføres, som om der var tale om beslutninger fra ens eget sædvanlige nationale retssystem. Når sagerne afvikles smertefrit og hurtigt, fremmer det borgernes tillid til det lovede område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det, som er en selvfølge i erhvervslivet, må også gælde inden for retsvæsenet, nemlig at løbende videreuddannelse er en forudsætning for succes.
Nettet for retlig uddannelse sikrer succesen, og det gør livet lettere for de mennesker, som er beskæftiget inden for retsvæsenet. Det er yderst påkrævet. Det fremgår af rapporten om Pro Eurojusts aktiviteter i 2000, at det ikke altid er let for de ansatte i retsvæsenet i forskellige medlemsstater at samarbejde effektivt, hvad enten det nu skyldes forskelle i lovgivningen eller utilstrækkelige sprogkundskaber inden for fagområdet. Med et stærkt videreuddannelsesnet kunne den slags forhindringer ryddes af vejen. Lad os skabe et sådant net!

Vitorino
Hr. formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, først vil jeg gerne takke Evelyne Gebhardt for hendes betænkning og tilslutte mig synspunktet om, at det retlige samarbejde inden for EU vil kunne fungere mere effektivt, hvis de vigtigste deltagere, dommerne og de offentlige anklagere, får mulighed for faglig videreuddannelse.
Behovet herfor blev anerkendt og bekræftet af stats- og regeringscheferne på Det Europæiske Råd i Laeken, der satte ny gang i projektet om at oprette et uddannelsesnetværk. I den debat, som den franske regerings initiativ afstedkom, rejste Kommissionen er række spørgsmål af juridisk og teknisk karakter angående oprettelsen af et europæisk net for retlig uddannelse.
Disse spørgsmål drejede sig især om følgende punkter, hvor det første er dommernes uafhængighed, som må sikres. Snarere end at opstille stive uddannelsesskemaer bør man først og fremmest tilbyde dommerne og de offentlige anklagere de nødvendige midler til at udforme og gennemføre en sådan uddannelse på en fleksibel måde. For det andet må man tage højde for allerede eksisterende strukturer og til fulde udnytte de til rådighed stående bevidstgørelsesredskaber: det europæiske retlige netværk og det europæiske civil- og handelsnetværk. Til slut må man tage stilling til det overordnede problem vedrørende det retlige samarbejdes fordeling mellem traktatens første og tredje søjle, hvilket efter vores opfattelse indebærer vedtagelse af to identiske aktstykker, et problem, der forstærkes af de særlige omstændigheder omkring Danmarks, Storbritanniens og Irlands forbehold på dette område.
Med sin støtte til dette initiativ har Europa-Parlamentet forsøgt at besvare disse spørgsmål, ikke mindst det sidste om det dobbelte retsgrundlag. Kommissionen anerkender til fulde ordførerens indsats, men kan dog ikke tilslutte sig opfordringen om at benytte EU-traktatens artikel 42 at bygge bro herimellem, som vi finder temmelig vidtgående og ikke særlig realistisk.
Vi er enige i, at fordelingen af de retlige spørgsmål på de to søjler skaber vanskeligheder. Vi mener imidlertid, at den mest effektive måde at klare disse vanskeligheder på vil være at afskaffe søjlestrukturen på Konventet om Den Europæiske Unions fremtid. I det arbejdspapir, som Kommissionen har lagt frem om et europæisk net for retlig uddannelse, opstillede vi tre mulige løsninger: at oprette et netværk via en beslutning i Rådet, at oprette et fællesskabsagentur til dette formå eller lade det eksisterende net fungere videre, men samtidig øge den støtte, som Unionen giver det. Coreper nåede den 27. juni i år frem til en bred principaftale om den tredje mulighed, hvor man samtidig fremhæver den vægt, som man lægger på det eksisterende netværks virksomhed og på styrkelsen heraf. Kommissionen mener, at det i den aktuelle fase er den formel, der giver den bedste løsning, og som bør føre til positive resultater. Nettet har da også indledt sit arbejde på denne vis.
Rådet har vedtaget rammeprogrammet for politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager, Agis-programmet, på basis af Fællesskabets rammemodel for aktiviteter til fremme af retligt samarbejde i civilsager. Kommissionen mener derfor, at vi råder over programmer, der kan støtte arbejdet med at udvikle retlig videreuddannelse i Europa på både det civil- og strafferetlige område, hvilket vi ser som en meget vigtig opgave i sammenhæng med den kommende udvidelse.

Hernández Mollar (PPE-DE).
Hr. formand, jeg glæder mig over denne forhandling om en vigtig foranstaltning, som uden tvivl vil fremme gennemførelsen af det eftertragtede område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Jeg vil allerførst lykønske ordføreren med den store interesse, hun har udvist for dette initiativ, og med det glimrende grundlæggende arbejde, hun har udført.
Med Amsterdam-traktaten har vi fået det nødvendige retsgrundlag for på europæisk plan at gennemføre en lang række foranstaltninger med det formål at skabe det frie, sikre og retfærdige Europa, som vi alle ønsker.
I 1999 erklærede medlemsstaterne, som var forsamlet på Rådet i Tampere, at i et ægte, europæisk retligt område bør enkeltpersoner og virksomheder ikke forhindres i eller tilskyndes til ikke at udøve deres rettigheder som følge af uforenelige eller komplicerede retlige og administrative systemer i medlemsstaterne.
For at undgå en sådan funktionsforstyrrelse bestemte medlemsstaterne, at princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser og domme skulle være hjørnestenen i det retlige samarbejde inden for EU på både det civil- og det strafferetlige område. Men for at princippet om gensidig anerkendelse kan gennemføres, er det nødvendigt at overholde et andet princip, nemlig princippet om gensidig tillid. Det betyder, at for at udenlandske retsafgørelser kan accepteres som svarende til nationale, må man have fuld tillid til både retssystemet og retsordenen i det land, hvor retsafgørelsen er blevet truffet.
Som der står i en af initiativets betragtninger, synes uddannelse af medlemmerne af medlemsstaternes dommerstand derfor at være en af betingelserne for oprettelsen af et europæisk retligt område.
Jeg mener desuden, at det initiativ, vi diskuterer, er vigtigt. Målet med det er at oprette et net, som gør det muligt at skabe de nødvendige forbindelser mellem de forskellige organer i medlemsstaterne, der har til opgave at uddanne og videreuddanne personer beskæftiget inden for retsplejesystemet. På denne måde fremmes forståelsen mellem de forskellige myndigheder, og der skabes et tillidsforhold. Det vil uden tvivl føre til et bedre kendskab til de enkelte medlemsstaters retssystemer og til, at det europæiske retlige område kommer til at fungere bedre. På denne måde institutionaliseres et system for udveksling af bedre praksis, og der åbnes op for udveksling mellem de nationale organer med respekt for de enkeltes identitet og den nødvendige retlige uafhængighed, hvilket er grundlaget for retsstaten.
Jeg vil koncentrere mig om det, som efter min mening er det vigtigste aspekt ved dette initiativ, og som ordføreren allerede har nævnt, nemlig nettets virkefelt. Det har været genstand for de største diskussioner, og det skyldes naturligvis, at det har direkte indflydelse på valget af retsgrundlag.
Selv om retsgrundlagene for gennemførelse af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed er spredt rundt i traktaterne, er jeg enig med ordføreren i, at det er meningsløst at oprette et net som det, vi diskuterer, udelukkende på det strafferetlige område. Retspleje er i sig selv et ensidigt begreb, og derfor er det naturligt at oprette et enkelt net til koordinering af de nationale videreuddannelsesorganer på både det civil- og det strafferetlige område.
Hvis vi på den ene side henholder vi os til udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, som forkaster valget af et dobbelt retsgrundlag, hvis det fører til procedurer, der er uforenelige, og på den anden side henholder os til betydningen af dette initiativ og målet med det, mener jeg, at valget af den retning, der er fastlagt i EU-traktatens artikel 42 som retsgrundlag, er den bedste løsning.
Vi tager udgangspunkt i princippet om, at artiklerne indsættes i traktaten, fordi de kan forventes at blive anvendt senere. Derfor skal vi ikke være bange for at vælge denne procedure, uanset at den aldrig er blevet anvendt før. Desuden har valget af artikel 42 endnu større betydning, fordi vi dermed støtter, at områder, som stadig er henvist til særlige procedurer, gøres til fællesskabsanliggender.
På vegne af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater vil jeg understrege, at det er nødvendigt at gøre en ende på den retlige spredning og mangfoldigheden af retsgrundlagene for gennemførelsen af det område. Dette initiativ kan tjene til i praksis at sætte den vilje igennem, som medlemsstaterne gav udtryk for i traktatens artikel 42, og åbne vej for, at strafferettens vigtigste aspekter gradvist gøres til fællesskabsanliggender.
Andrews (UEN).
Hr. formand, som det netop er blevet sagt, var dette initiativ oprindeligt begrænset til uddannelsen af strafferetsdommere, men man indså, at der skulle udvikles endnu en fase med henblik på uddannelse af civil- og erhvervsretsdommere. I en række medlemsstater er der tradition for ikke at krænke den retlige uafhængighed. Faktisk er det indarbejdet i den irske forfatning. Der skal derfor findes en passende løsning på at videreføre arbejdet. Jeg er sikker på, at vi kan finde en. Vi har allerede et uafhængigt net for retlig uddannelse.
Dette særlige initiativ er blevet overhalet. Jeg foreslår, at vi gør snarlig brug af det nuværende net og samtidig sikrer, at der er bedre støtte til det. Vi er virkelig nødt til at fokusere på bekæmpelsen af terrorisme, der, som vi alle ved, er national, europæisk og global, og det er en prioritet i EU.
Jeg bifalder Rådets og medlemsstaternes ønske om at spille en stor rolle under ledelse af FN i en global koalition mod terrorisme. Terrorangreb er angreb på den mest grundlæggende menneskerettighed - retten til livet. Det er angreb i ly af natten, menneskebomber i overfyldte gader og busser. Der er altid ofre for terrorisme, ligesom der er ofre for kriminalitet og ofre for menneskeskabt hungersnød. Der er statsstøttet terrorisme og terrorisme som følge af krig og gengældelse, hvilket vi er vidne til i Mellemøsten. Den form for terrorisme, der nu truer verden, har ingen grænser, intet fast tilhørssted. Den flytter penge og infiltrerer virksomheder, politik og verdensomspændende retlige og politimæssige systemer med straffrihed. Irland har 30 års erfaring med terror, der i realiteten er endt med dødt løb. Det bør vi tage ved lære af.
Nationer, byer og frem for alt mennesker er ofre for terrorisme. Ofrene er terrorismens sande fanger. Gerningsmændene går alt for ofte fri.
Jeg vil gerne endnu en gang hylde ordføreren.

Turco (NI).
Hr. formand, reformen af vores forretningsorden er skyld i, at vi i dag skal drøfte en tekst, som Rådet - sådan som det alt for ofte har været tilfældet her i Parlamentet - senere vedtager i en anden form end den, der blev forelagt os. Vi får derimod ikke mulighed for at drøfte EU's forslag om terrorisme, der har nogle helt andre konsekvenser for de europæiske borgeres rettigheder og frihedsrettigheder end den betænkning, som vi er nødt til at drøfte nu.
Her tænker jeg navnlig på hr. Galeote Quecedos betænkning om to forslag fra Kongeriget Spanien. Det er en betænkning, som vi skal stemme om i morgen, uden at Parlamentet overhovedet får mulighed for at drøfte den. Jeg tænker også på tekster, hvor Kommissionen, der som regel er forsigtig med at tage stilling, selv har givet udtryk for betydelige forbehold af juridisk og politisk karakter, forbehold, der har at gøre med vores betænkning. Desværre besluttede Parlamentets store politiske grupper, som tydeligvis ikke ønskede at give befolkningen kendskab til disse foranstaltningers indhold, endda at fratage Parlamentet den sædvanlige forhandlingslejlighed. Dette er beklageligt. Vi skal således ikke drøfte Kongeriget Spaniens forslag om et politi- og retssamarbejde til bekæmpelse af terrorisme. Det er et forslag, som man så afgjort godt kunne bifalde, men planerne om at benytte fælles efterforskningshold samt Europol og Eurojust for at lette denne udveksling giver anledning til nogle problemer, som Parlamentet har givet udtryk for flere gange, nemlig manglen på demokratisk og retlig kontrol med Europol og Eurojust og deres grundlæggende adskillelse fra fællesskabsstrukturen samt manglen på specifikke garantier for de fælles efterforskningsholds medlemmers indsats.
Disse aspekter, som har at gøre med efterforskningen og straffeprocessen, er ofte omhyggeligt kodificeret i medlemsstaternes lovgivning eller forfatninger med det formål at fastlægge parternes pligter og rettigheder. Alt dette mangler dog på europæisk plan.
Borgerne får heller ikke kendskab til det andet forslag fra Kongeriget Spanien, nemlig forslaget om en ordning for evaluering af de nationale retsregler om bekæmpelse af terrorisme og af disse reglers gennemførelse. Som Kommissionen har forklaret, er denne ordning stadig ikke acceptabel, eftersom retsgrundlaget er mangelfuldt, upræcist og forceret. Man er med andre ord endnu en gang villig til at træde principper og regler under fode i terrorismebekæmpelsens navn. Initiativet overskrider nemlig grænserne i det retsgrundlag, det henviser til, og overlapper desuden den vurdering, der allerede er taget højde for i rammeafgørelsen om bekæmpelse af terrorisme.
Vi er nødt til at give vores mening til kende over for Rådet ved at forkaste en tekst, der aldrig bliver vedtaget, og ved at forkaste nogle tekster, som er inspireret af ønsket om at bekæmpe terrorismen, selv om det sker på bekostning af de frihedsrettigheder og grundlæggende rettigheder, der er selve demokratiets grundlag. Parlamentets store politiske grupper har besluttet, at alt dette ikke skal være genstand for en forhandling, selv om det havde været hensigtsmæssigt og nødvendigt.

Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Det Europæiske Råd i Laeken ønskede helt eksplicit, at tilliden mellem deltagerne i det retlige samarbejde skulle styrkes gennem oprettelse af et europæisk net for retlig uddannelse.
Det foreliggende forslag har til formål at sikre samarbejdet mellem medlemsstaternes retlige myndigheder gennem oprettelse af et europæisk net for retlig uddannelse, der skal fremme sammenhængen i og effektiviteten af videreuddannelsesaktionerne for medlemmerne af medlemsstaternes dommerstand ved at knytte forbindelser mellem de læreanstalter og institutioner i medlemsstaterne, som specifikt har til opgave at videreuddanne medlemmer af dommerstanden og den offentlige anklagemyndighed.
Vi er enige i idéen om at knytte tættere bånd mellem dommerne og det europæiske retssamarbejdes institutionelle mekanismer, hvilket kan lette de sagkyndiges medvirken i de forskellige etaper af dette samarbejdes opbygningsproces og bidrage til konsolideringen af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed og til at skabe en europæisk retskultur.
Jeg beder fru Berger om at være så venlig at meddele fru Gebhardt vores tak for det fremragende arbejde og vores tilslutning, allerede udtrykt af hr. Hernández Mollar, til hendes forslag om, at dette net skal eksistere inden for alle områder af det retlige samarbejde i EU, altså både det kriminal- og det civilretlige område. Vi yder hermed et værdifuldt bidrag til bedre kendskab til og forståelse af samarbejdets instrumenter og til tilliden til de forskellige nationale retssystemer blandt aktørerne inden for retsvæsnet. Dette bliver til gavn for den gensidige anerkendelse af retsafgørelser, både i civil- og kriminalsager, hvilket jo i sidste ende er hjørnestenen i det retlige samarbejde.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0257/2002) af Robert J.E. Evans for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om asyl: fælles procedure og indre sikkerhed (KOM(2001)743-C5-0129/2002 - 2002/2053(COS)).

Evans, Robert J.E. (PSE)
Hr. formand, som De sagde, omfatter denne betænkning - om en "åben koordinationsmetode" for en fælles asylpolitik og indre sikkerhed - to metoder. Det er faktisk to betænkninger i én. Det burde have været to separate betænkninger, men på grund af reglerne i Parlamentet samt tidsbegrænsninger og organisatoriske faktorer er det én betænkning.
Indfaldsvinklen for den fælles asylpolitik er en integreret del af arbejdet i udvalget, og vi tillægger den stor betydning. Hvad angår den åbne koordinationsmetode, understreger vi, at den ikke må være en erstatning for Parlamentets deltagelse i hele processen med arbejdet for en fælles asylpolitik og så sandelig en fælles indvandringspolitik. Vi ønsker at skabe et egentligt fælles marked for disse spørgsmål. Det er meget vigtigt, at Parlamentet spiller en stor rolle i lovgivningsprocessen på dette område. Vi bifalder den åbne koordinationsmetode. Sammenligningen af statistik og alt andet, som det indebærer, må ikke ses som en erstatning for at bevæge sig mod skabelsen af et egentligt fælles marked for asylpolitik, som Parlamentet deltager fuldt ud i.
Vi skal desuden sikre, at den åbne koordinationsmetode ikke reducerer asylpolitik til den laveste fællesnævner for medlemsstaternes nuværende politikker. Vi ønsker høje standarder. Vi ønsker, at man følger den bedste praksis. Derfor skal den åbne koordinationsmetode bruges som en overgangsperiode mod anden fase, hvor asyl optræder som et punkt på lovgivningsplanen.
Desuden må bedste praksis i den åbne koordinationsmetode ikke ses som en erstatning for Genève-konventionen og protokollen til denne. Vi skal lægge pres på samtlige regeringer i medlemsstaterne, så de integrerer både asyl- og indvandringshensyn i samtlige politikområder som en horisontal politisk målsætning.
Den anden del af meddelelsen omhandler indre sikkerhed, som så afgjort er kommet højere på dagsordenen siden 11. september sidste år. Vi skal sikre, at medlemsstaternes bestemmelser i henhold til Genève-konventionen ekskluderer personer, der har været involveret i terror, forbrydelser mod menneskeheden eller andre tilsvarende overtrædelser, der allerede er klart defineret. Vi skal sørge for, at disse bestemmelser præsenteres på en sådan måde, at terrorister ikke kommer ind på EU's område via asylproceduren. Der er ikke på nuværende tidspunkt beviser på, at vordende terrorister kommer ind i EU eller medlemsstaterne for at søge asyl, men det tilstræbes i betænkningen at gøre det fuldstændig klart, at der er sikkerhedsforanstaltninger og procedurer til at imødegå den eventualitet.
Det er afgørende, at foranstaltninger til imødegåelse af trusler mod den interne sikkerhed står i forhold til målet er effektive og, frem for alt, beskytter menneskerettighederne.
Kommissionens tilsagn om kun at benytte Genève-konventionens udelukkelsesbestemmelser som grundlag for afvisning af asylansøgninger er glædeligt, men jeg tilskynder til, at udelukkelsesbestemmelserne bruges forsigtigt. Jeg vil gerne understrege, at EU skal have en ensartet indfaldsvinkel og ikke må udvise personer til lande, hvor de risikerer at blive idømt dødsstraf. Vi skal være fuldstændig klar over status for og behandling af personer, som er udelukket fra den internationale procedure, men som ikke kan udvises fra EU's område på grund af forskellige situationer, der kan føre til denne status.
Overordnet set bifalder vi med de forbehold, jeg har skitseret, Kommissionens indfaldsvinkel i denne betænkning, som sikrer adgang til asylproceduren. Af praktiske såvel som af humanitære grunde beder jeg om, at der ikke automatisk overvejes anvendelse af udelukkelsesbestemmelserne.
Jeg har stillet en række ændringsforslag til betænkningen for enten at rette op på mindre fejl eller problemer i udvalget, men disse mindsker ikke betænkningens betydning. Jeg bifalder det arbejde, som kommissær Vitorino har udført for at arbejde mod en fælles europæisk asylpolitik. Der er ingen anden vej frem end, at alle 15 medlemsstater følger den samme politik med ikke kun ens, men samme retningslinjer, der anerkendes og håndhæves i samtlige medlemsstater.

Vitorino
Hr. formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, Det Europæiske Råd i Sevilla opstillede et vigtigt mål på asylområdet. Det fastsatte 2003 som tidsfrist for vedtagelsen af alle retsinstrumenter af første generation i EU's asylpolitik. Jeg tror, at det mål, som stats- og regeringscheferne her opstillede, er af stor betydning for EU's troværdighed på et så følsomt område som asylpolitikken.
Jeg ønsker ikke at skjule for Parlamentet - hvad jeg jo aldrig har gjort - at forhandlingerne i øjeblikket giver anledning til en vis bekymring, hvor jeg især ikke tror, at løsningen ligger i en harmonisering, der begrænses til den laveste fællesnævner. En sådan europæisk asylpolitik vil helt klart ikke indebære nogen merværdi. Parallelt med disse forhandlinger var FN's flygtningehøjkommissær, Ruud Lubbers, i sidste uge i København til stede ved det uformelle møde i Rådet (retlige og indre anliggender), hvor han gjorde os opmærksom på de vigtige beslutninger, som Højkommissariatets eksekutivkomité skal til at træffe, nemlig en agenda for international beskyttelse, der utvivlsomt vil bidrage til debatten om de store asylpolitiske spørgsmål på både internationalt og europæisk plan.
Hvad angår dagens betænkning, vil jeg gerne takke og lykønske ordføreren for dens indhold. Det er rigtigt, at Kommissionen foreslår den åbne koordinationsmetode anvendt på asyl- og indvandringspolitikkens område, men jeg vil endnu en gang gerne gøre det klart, at vi ikke mener, at der er nogen som helst konflikt mellem den åbne koordinationsmetode og vedtagelse af EU-asyllovgivning. Tværtimod er vedtagelse af lovgivning en væsentlig bestanddel i oprettelsen af en fælles asylpolitik, hvor asylpolitikkens praktiske udmøntning kan drage fordel af den åbne koordinationsmetode, af konvergens og af større ensartethed i praksis, foranstaltninger og retningslinjer de forskellige nationale asylforvaltninger imellem.
Jeg lægger ikke skjul på, at ikke alle medlemsstater er enige i, at den åbne koordinationsmetode skal finde anvendelse på asylpolitikken. Det forholder sig imidlertid sådan, at Rådet for nylig har valgt at følge Kommissionens forslag og har anmodet om at få oprettet et net for aktører på asylområdet med henblik på udveksling af informationer og analyse af gældende praksis. Kommissionen agter på sin side at benytte disse instrumenter til at udpege nye indsatsfelter på asylområdet til ikke blot sammenligning af politikker, men for også at få udbredt kendskabet til bedste praksis. Der er med andre ord ingen konflikt mellem den åbne koordinationsmetode og det, at et givent område bliver et fællesskabsanliggende ifølge Amsterdam-traktaten, og vi mener derfor også, at Konventet om Den Europæiske Unions fremtid og den kommende regeringskonference bør påpege og fremhæve disse to typer instrumenters forenelighed.
Med hensyn til betænkningens anden dimension vender jeg mig nu mod forholdet mellem intern sikkerhed og internationale beskyttelsesforpligtelser. Det er Kommissionens opfattelse i det dokument, som vi har sendt til Parlamentet om forholdet mellem beskyttelse af den indre sikkerhed og efterlevelse af internationale beskyttelsesforpligtelser og -instrumenter, at der kan findes en rimelig balance mellem at forbedre den indre sikkerhed i Europa, især efter hændelserne den 11. september 2001, og sikre flygtningenes rettigheder samt andre fundamentale værdier for de europæiske demokratier.
Kommissionen glæder sig over, at den betænkning, som i dag er til debat, tilslutter sig denne grundlæggende tilgang og fastholder, at ægte flygtninge og asylansøgere ikke bør blive ofre for hændelserne sidste år, men at der heller ikke bør gives nogen muligheder til dem, der støtter eller begår terrorhandlinger, for at få adgang til EU-medlemsstaternes territorium. Kommissionen støtter derfor fuldt ud de retningslinjer, som FN's flygtningehøjkommissær har givet til kende om, at den rette fremgangsmåde ikke bør være dybtgående ændringer af reglerne for flygtninges beskyttelse, men derimod gennemførelse af de undtagelser herfra, som flygtningekonventionen giver mulighed for ifølge dennes undtagelsesbestemmelser. Vi deler den opfattelse, at disse bestemmelser bør anvendes, sådan som FN's Flygtningehøjkommissariat selv fortolker dem.
Til slut, hr. formand, ærede medlemmer, vil jeg gerne fremhæve, at Kommissionen tilslutter sig Europa-Parlamentets eksplicitte opfordring til på ny at slå fast, at det er EU's politik ikke at udlevere personer til lande, hvor de risikerer at blive idømt dødsstraf for deres forbrydelser, og ikke at acceptere garantier, der ikke er juridisk bindende.

González Álvarez (GUE/NGL)
Hr. formand, jeg vil indlede med at takke ordføreren for, at han har indarbejdet flere af de afsnit, som Udvalget for Andragender vedtog, i sin betænkning, om den rolle, som chartret om grundlæggende rettigheder spiller, om fuld respekt for Genève-konventionen, om det særlige hensyn til uledsagede mindreårige og kvinder, om den særlige uddannelse af ansatte, der har kontakt med asylansøgere, og om betydningen af bidrag fra regionale og lokale organer, ikke-statslige organisationer og De Forenede Nationers Højkommissariat.
Der er imidlertid stadig, hr. formand, nogle bekymringer, som vi giver udtryk for i begrundelsen, f.eks. at usikkerheden udnyttes til at vedtage restriktive eller repressive foranstaltninger, ikke bare over for asylansøgere, men også over for indvandrere.
Derfor støtter ordføreren for Udvalget for Andragender - og det blev vedtaget i udvalget - gennemførelsen af Fællesskabets handlingsprogram til bekæmpelse af forskelsbehandling, racisme og fremmedhad.
En anden bekymring er, at Rådet følger de mest restriktive nationale holdninger, hvad angår asylret. I Sevilla så vi de forskelle, der var mellem de forskellige stater på dette område.
Hr. formand, Udvalget for Andragender modtager andragender om afslag på asyl. Nogle er ganske vist vigtigere og mere berettigede end andre. I sidste uge modtog vi et, som er usædvanligt, fra en amerikansk borger, der søger asyl i Sverige, fordi han mener, at han bliver forfulgt i USA, og at der bliver lagt for stort pres på ham. Sverige nægtede ham asyl, og han henvendte sig til Udvalget for Andragender.
Dette usædvanlige andragende viser, at problemet er komplekst, og at det er nødvendigt at finde en balance, som kommissæren sagde, mellem retten til asyl og borgernes følelse af sikkerhed.
Klamt (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, forhandlingerne om en fælles europæisk asylpolitik er seje og vanskelige. Man får ofte indtryk af, at vi er endt i en blindgyde. Trods alle de ophedede debatter om dette emne her i Parlamentet skyldes dette ikke Europa-Parlamentets medlemmer. Vi har arbejdet hurtigt på dette felt, men vi skal kun høres.
Rådet skal, som vi alle ved, træffe en enstemmig afgørelse. Derfor er det bestemt rosværdigt, at Kommissionen søger nye veje. Jeg vil imidlertid sige, at for os er den åbne koordinationsmetode ikke nogen løsning, i hvert fald ikke for Europa-Parlamentet. PPE-DE-Gruppen er i modsætning til ordføreren stærk modstander af at indføre en åben koordinationsmetode inden for asylpolitikken.
Den åbne koordinationsmetode fører efter vores opfattelse til, at den fælles beslutningsprocedure bliver omgået, og at Europa-Parlamentet bliver udelukket. Det ville være første skridt mod at sende asylpolitikken tilbage til det mellemstatslige niveau og udelukke asylpolitikken fra Fællesskabets opgaveområde.
Bortset fra, at der i konventet er flertal for den opfattelse, at asylområdet fortsat skal reguleres på fællesskabsplan, kan og må vi ikke tillade, at Europa-Parlamentet som den eneste demokratisk legitimerede institution i Europa bliver udelukket fra udformningen af en fælles asylpolitik. Derfor afviser vi, PPE-DE-Gruppen, Evans-betænkningen.
I vores gruppe er der flere andre grunde til at afvise betænkningen. For det første kravet om, at udelukkelsesklausulerne i Genève-konventionen skal fortolkes restriktivt. For det andet kravet om, at det skal sikres, at ansøgninger først undersøges med henblik på de inkluderende bestemmelser i Genève-konventionen, før man undersøger eventuelle udelukkelsesgrunde - hvilket er en afvigelse fra den retsanvendelse, der praktiseres i dag - og at man i sådanne tilfælde ikke rutinemæssigt anvender hasteprocedurer eller godkendelsesprocedurer. For det tredje kravet om, at det skal sikres, at man ikke under behandlingen af asylansøgninger rutinemæssigt tjekker for udelukkelsesgrunde.
Vi vil heller ikke under nogen omstændigheder tilslutte os, at Eurodac bliver udelukket. Det kan ikke være rigtigt, at biometriske data - selv fingeraftryk - som indsamles fra asylansøgere, ikke må anvendes til brug for strafferetlig efterforskning. Sikkerhed er et værdifuldt gode for EU's borgere såvel som for de mennesker, som søger beskyttelse og sikkerhed her.
Facit er, at PPE-DE-Gruppen kun kan stemme for Evans-betænkningen, hvis der under afstemningen i salen bliver vedtaget vidtgående ændringer, som vi - PPE-DE-Gruppen - har stillet forslag om i form af ændringsforslag. Men under alle omstændigheder skal Parlamentet sige klart nej til den åbne koordinationsmetode.
Terrón i Cusí (PSE).
Hr. formand, fru Klamt, mine damer og herrer, det, der bekymrer vores gruppe mest, er medlemsstaternes og Rådets manglende fremskridt, hvad angår asyl- og indvandringspolitikken.
Mens vi her diskuterer, om vi ønsker en åben koordinationsmetode eller ej, drejer diskussionen på gaden sig om de mere end 15 døde ved de italienske kyster, om den endeløse stime af mennesker, af lig, der skyller op på sydkysterne i mit land, om situationer som den i Sangatte, der virkelig oprører den europæiske offentlighed på to måder: for det første fordi denne situation foruroliger os, og for det andet fordi der synes at være en følelse af, at vi står over for et kaos, at vi befinder os i en ukontrollabel og usikker situation.
Vi ønsker naturligvis fællesskabsprocedurer for asyl. Vi mener ikke, at den nuværende situation kan fortsætte, og derfor er vi rede til at støtte Europa-Kommissionens forslag om den åbne koordinationsmetode som et fremskridt i den fælles politik. Den åbne koordinationsmetode kan selvfølgelig ikke erstatte den nødvendige tilnærmelse og harmonisering af lovbestemmelser, men den kan bidrage til at skabe disse politikker, som kræver, at Europa-Parlamentets rolle og samarbejdet med UNHCR og ngo'erne reelt styrkes.
Når det er sagt, mener jeg, at det i disse tider er værd at huske på, at asyl er en ret, som vores stater bevilger forfulgte personer - på grund af den betydning, som vores stater og deres borgere tillægger friheden. Derfor burde de samfund, der tilbyder asyl, være tilfredse og stolte.
Derfor går vi ind for - og nu refererer jeg til anden del af betænkningen - at dette asylsystem fungerer godt. Jeg mener, at det at drive sikkerheden til det yderste også indebærer at drive foranstaltningerne til beskyttelse af disse personer til det yderste. Jeg mener, at anvendelse af Genève-konventionen og størst mulig forsigtighed med de metoder, vi har fastlagt, ikke hvad angår asyl, men hvad angår andre former for lovgivning, f.eks. den fælles definition af terrorisme eller det fremskridt, som den europæiske arrestordre er, er meget vigtige instrumenter, som, når de anvendes effektivt, burde være tilstrækkelige til at garantere sikkerheden uden at indskrænke asylretten.
Jeg vil ligeledes udtrykke vores bekymring over de lande, der anvender dødsstraf, og jeg vil sige, at vi er imod samarbejde med og naturligvis udvisning til de lande, ligesom vi er imod, at de sager behandles rutinemæssigt og ikke individuelt.
Jeg beklager, hr. formand, at tiden er udløbet, for jeg ville gerne have svaret hr. Turco, men jeg tror ikke, at han har talt om denne betænkning, og jeg vil gøre det med en bemærkning til forretningsordenen.
Schmidt, Olle (ELDR).
Hr. formand, jeg vil indlede med at takke hr. Evans for et fremragende arbejde. Som liberal er det mig altid en fornøjelse at arbejde sammen med hr. Evans. 
Et af de mest afgørende spørgsmål for Europa er, hvordan vi forvalter asyl- og indvandringspolitikken, hvordan vi integrerer dem, der allerede er i EU, og hvordan vi knytter asylpolitikken sammen med det øgede behov for arbejdskraftindvandring. Vores egen verdensdel har med en aldrende befolkning også brug for nye indvandrere. Det handler givetvis også om vores indre sikkerhed. Terrorismen må ikke få frit spillerum i EU, og i den forbindelse har vi naturligvis alle et ansvar.
Det burde være en selvfølge, at vi har brug for en fælles holdning i EU på disse politiske områder. Hvordan er det så i virkeligheden? Jeg ved, hvad der siges i de højtidelige erklæringer, men jeg synes, at virkeligheden taler et andet sprog. I flere af EU's medlemslande har man f.eks. vedtaget nationale foranstaltninger i stedet for fælles foranstaltninger. Vi kender debatten i Danmark, og vi har hørt, hvordan det lyder i Tyskland. Det har for det meste handlet om at holde væk, lukke ud, føre ud, tage hårdere fat - det uindtagelige Europa.
Hr. formand, der er på denne baggrund, at hr. Evans' betænkning er så vigtig. Der skal findes en balance mellem sikkerhed og internationale forpligtelser til at yde beskyttelse. Budskabet er tydeligt. Der skal være et uindskrænket og retssikkert asylsystem i hele EU, hvor der ikke værnes om indre sikkerhed på bekostning af borgernes rettigheder. Det er nødvendigt med en fælles indvandringspolitik i EU, så presset på asylsystemet kan lettes. På dette område kan EU faktisk lære af USA, på trods af at USA så ofte er blevet kritiseret i Europa-Parlamentet. En stor del af den øgede vækst og den økonomiske udvikling i USA i løbet af de seneste år skyldes en fremsynet integrationspolitik. Der var en, der sagde: "Hellere udlænding i USA end i Europa".
Den åbne koordinationsmetode i asylpolitikken skal sigte mod, at alle lande skal opfylde deres forpligtelser og stræbe efter forbedrede standarder og sikkerhed, og det er godt.
Jeg glæder mig også over, at ordføreren og udvalget har skærpet kravet om retssikkerhed yderligere, og at ansøgerlandene er med i samarbejdet. Dette er en forslag fra os liberale. Jeg mener, at det er uhyre vigtigt, at vi slår fast, at ingen skal kunne udvises, hvis de risikerer dødsstraf.
Til fru Klamt vil jeg sige, at samarbejde og samordning inden for asylområdet også er godt, men at målet skal være en fælles lovgivning. Det holder jeg fast ved. I dag drives mennesker rundt i Europa som kreaturer. Hr. formand, det er uværdigt i en union, som bygger på humanisme, tolerance og retssikkerhed. Jeg giver derfor min helhjertede støtte til hr. Evans' betænkning. Vi må dog aldrig glemme, at retssikkerheden ikke må ofres i kampen mod terrorisme. Terrorismen vil sejre, hvis vi ofrer retssikkerheden, den personlige integritet og beskyttelsen af menneskerettighederne.
Lambert (Verts/ALE).
Hr. formand, vi lykønsker ordføreren med sammenføringen af to følsomme spørgsmål, som mange af os helst så hver for sig, da spørgsmålet om sikkerhed ofte giver et tvivlsomt alibi, der giver næring til fordommene hos dem, som foretrækker at begrænse asyl og udvikle en afskrækkelsespolitik over for dem, der har brug for at udøve deres individuelle og grundlæggende rettigheder. Det glæder os, at vi er enige med ordføreren om hans udtalelser om behovet for at fastholde menneskerettighederne og de borgerlige rettigheder.
Vi mener ikke, at borgerlige rettigheder er sekundære i forhold til sikkerhed. Vi får at vide, at en af nøgleværdierne i EU er beskyttelsen af frihed, retfærdighed og borgerlige rettigheder, og vi er enige med den foregående taler om, at vi skal udvise årvågenhed i denne henseende. Vi støtter også fuldt ud det synspunkt, at det ledende princip skal være internationale forpligtelser, der anvendes på en retfærdig menneskelig måde.
Vi kan derfor f.eks. acceptere punkt 12 om, at øjeblikkelig og generel tilbageholdelse bør undgås. Vi støtter også fuldt ud konklusionen i punkt 5, som understreger behovet for en holistisk indfaldsvinkel til asyl- og indvandringsspørgsmål ved at integrere dem som horisontale politiske målsætninger i alle politikområder, navnlig politikområder med en ekstern dimension som f.eks. handel, udvikling, miljø og landbrug.
Vi har i lang tid argumenteret for behovet for at se på effekten af EU's politikker som iværksættende faktor, og efter Johannesburg skal vi være endnu mere bevidste om, at vi tilstræber bæredygtig udvikling, hvilket reducerer årsagerne til at søge asyl. Vi er sikre på, at det udgør en del af den åbne koordinationsmetode. Vi tilslutter os den bekymring, der er givet udtryk for angående åben koordination. På flere politikområder er der næsten handlet hen over hovedet på Europa-Parlamentet og ofte også de nationale parlamenter. Men vi håber, at der gennem den åbne koordinationsmetode kan findes løsninger på vanskelige spørgsmål, f.eks. bedste praksis for lovlig indrejse for asylansøgere og andre indvandrere.

Blokland (EDD).
Hr. formand, for at lette presset på asylsystemet bør vi prioritere en fælles indvandringspolitik højt. Hr. Evans' betænkning tager fat på sagens kerne allerede under punkt 1.
Presset på asylsystemet er ganske rigtigt betydeligt. Mange asylansøgere banker på EU's porte. Erfaringen viser, at flertallet af ansøgerne ikke er omfattet af flygtningebegrebet, som det defineres i Genève-konventionen. Der er efterhånden mange opfattelser af begrebet "flygtning", og medlemsstaterne har udviklet sekundære former for beskyttelse. Forhandlingerne i Rådet om flygtningebegrebet viser i sig selv, hvor vanskeligt det er at komme hinanden nærmere på dette felt. Det er derfor også nyttigt på grundlag af de retningslinjer, der foreslås af Europa-Kommissionen, at sammenholde medlemsstaternes lovgivning og politik på asylområdet for at komme videre i indbyrdes samarbejde.
Den løsning, der foreslås under punkt 1 i Evans-betænkningen forekommer mig imidlertid uhensigtsmæssig af flere årsager.
Selve argumentationen er pudsig og i virkeligheden en cirkelslutning. EU's medlemsstater har af nationale årsager ikke nogen aktiv indvandringspolitik. Asylsystemet overbelastes, fordi mange, som reelt henhører under kategorien indvandrere, søger at skaffe sig adgang til Unionen via asylsystemet. De får det vildledende prædikat "økonomiske flygtninge". Skulle vi løse det problem ved at føre en aktiv indvandringspolitik? Det vil efter min opfattelse blot være et slag i luften. Først og fremmest må vi fastslå, at disse mennesker ikke har ret til asyl.
Derpå kan vi tage fat på det indholdsmæssige i tanken om en indvandringspolitik. Ønsker vi en sådan for EU? Jeg tror, medlemsstaterne har meget forskellige holdninger til dette spørgsmål. Det fremgår også af reaktionerne på Kommissionens meddelelse om indførelse af en åben koordinationsmetode i forbindelsse med den fælles indvandringspolitik. Eksempelvis ser den nederlandske regering afgjort ikke indvandring af arbejdstagere som et mål i sig selv. Undersøgelser, som er foretaget på den nederlandske regerings foranledning, viser, at denne form for indvandring ikke løser aldringsproblemet og problemerne med flaskehalse på arbejdsmarkedet. Jeg kan forestille mig, at andre dele af Unionen måske ser anderledes på dette spørgsmål, men det vil ikke være muligt at etablere en enkel og alment gældende politik på dette felt, så meget er sikkert.
I øvrigt løser det heller ikke problemerne. I virkeligheden bliver det dermed ikke asylsystemet, men indvandringssystemet, der bliver vejen ind i EU. Skulle presset på asylsystemet blive reduceret, vil det i samme takt flytte over på indvandringssystemet og give anledning til det samme misbrug.
Der findes ingen nemme løsninger på problemet. Det bedste afsnit i betænkningen, er det afsnit, hvori Kommissionen opfordres til at se asyl- og migrationsspørgsmål, handel, udvikling, miljø og landbrug i et holistisk perspektiv. Så længe kløften mellem rig og fattig er så stor, som tilfældet er, vil der være mennesker, som forsøger at skabe en bedre fremtid for sig selv og for deres børn. Det er en løsning, som kun vil bære frugt på meget lang sigt, men der findes ingen bedre.
I mellemtiden må vi i EU overveje, hvorledes vores asyl- og indvandringspolitik skal gennemføres i praksis. Begreberne barmhjertighed og retfærdighed kunne være ledetråden. Barmhjertighed, når det gælder modtagelse af flygtninge, som er fordrevet fra deres hjemlande. Det vil sige menneskeværdige modtagelsesforhold, sådan som det understreges i betænkningen.
Samtidig må der herske retfærdighed. Det er ikke altid nemt at sikre. Det betyder nemlig retfærdighed, når det gælder adgang til retssystemet, men også når det gælder af- og udvisning.
Også udelukkelsesbestemmelserne, som set i lyset af begivenhederne den 11. september 2001 er særdeles aktuelle, er omfattet af begrebet retfærdighed. Bestemmelserne skal afgjort anvendes restriktivt og forsigtigt. Men det er i virkeligheden farligt og naivt at give adgang for personer, som ikke kan få adgang andre steder. Vil vi varetage hensynet til borgernes sikkerhed, må vi anvende disse bestemmelser. Det er ikke sket i tilstrækkelig grad i de forløbne år. Nederlandene syntes nærmest at se det som en sport at tage imod mennesker, som andre lande ikke havde taget imod. Nu indser man, hvad man har hentet til landet. Jeg kan således tilslutte mig opfordringen til restriktiv og forsigtig anvendelse, men jeg må bede om, at det sker med den fornødne realitetssans. Verden er beklageligvis ikke noget paradis, befolket med venligtsindede mennesker.

Borghezio (NI).
Hr. formand, jeg har indtrykket af, at man i denne betænkning - og det er hele teksten i punkt 1, som giver mig dette indtryk - begår den alvorlige fejl at forveksle det ukrænkelige princip om asylret, som man har påberåbt sig gentagne gange, og som er medtaget som en af EU's grundlæggende rettigheder, med det komplekse indvandringsspørgsmål, der under alle omstændigheder er noget helt andet. Disse to ting bør holdes adskilt.
Den betænkning, vi sidder med, drejer sig om nødvendigheden af at give asylretten juridisk karakter. I samme betænkning kommer man i punkt 1 med en indrømmelse, som er meget bekymrende, eller som i det mindste burde være det, først og fremmest for den, der har udarbejdet betænkningen. Der står nemlig, at asylproceduren ofte er den eneste måde at skaffe sig adgang til EU's område på.
Hvis det forholder sig sådan, må det være Europa-Parlamentets første opgave at udstikke nogle retningslinjer, så dette ikke sker, og så et vigtigt og grundlæggende princip i vores retskultur ikke bliver fordrejet af dem, der har interesse i at manipulere den illegale indvandring til ulovlige formål - f.eks. organiseret kriminalitet - og som derfor vil benytte dette princip til at give nogle mennesker adgang til EU, som ikke alene ikke har ret til dette, men hvis indrejse kategorisk burde forhindres, eller - værre endnu - af dem, der ønsker at rejse ind i EU for at udføre terrorhandlinger.
Ordføreren fortalte os i et tonefald, der - og det siger jeg med den største respekt - kunne tilhøre forfatteren til Alice i Eventyrland, at der ikke noget bevis for, at asylretten er blevet brugt med det formål at få terrorister til EU. Jeg vil dog gerne have lov til at stille følgende spørgsmål: Eftersom man ved, at tusindvis af potentielle terrorister og fundamentalister er trængt ind på EU's område - vi ved ikke, hvordan de er kommet ind, hvem de er, eller hvilken nationalitet de tilhører - hvordan kan man så udelukke noget, som man rent faktisk godt kan forestille sig, nemlig at mange af dem netop er kommet ind takket være asylretten?

Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, asylpolitikken er et af de varmeste og mest følsomme emner, som EU har på sin dagsorden. De seneste valg har vist mange nedslående eksempler på, hvordan forhold omkring asyl- og indvandringspolitikken kan udnyttes politisk. En forkert asyl- og indvandringspolitik har bidraget til den frygtelige stigning i udtryk for fremmedhad og racisme, som vi kun kan tage afstand fra. Der er derfor mere end nogensinde behov for fælles beføjelser med hensyn til indvandring og asyl, hvilket endnu en gang blev bekræftet på topmødet i Laeken, der gentog ønsket om at få vedtaget en fælles asyl- og indvandringspolitik senest i 2004. Det er ikke mindst EU's borgere, der forventer og forlanger, at vi føjer en europæisk dimension til medlemsstaternes egen foranstaltninger, hvis begrænsninger bliver stadig tydeligere, hvad angår både sikkerhed og beskyttelse af de grundlæggende rettigheder og friheder.
Det forslag, som vi i dag har til debat, støtter indførelse af en åben koordinationsmekanisme, hvor koordinationspolitikken skal virke til fordel for større tilnærmelse mellem medlemsstaternes lovgivning og forvaltningspraksis. Vi er enige i de bemærkninger, som kommissær António Vitorino netop har fremsat over for Parlamentet, hvor han fremhævede behovet for lovgivningsmæssige foranstaltninger på fællesskabsniveau. Vi er ikke kun enige med ham, når han nævner dette behov for lovgivning, og når han giver udtryk for, at der i højere grad bør blive tale om et fællesskabsanliggende, men også fordi denne mekanisme, til forskel fra et fællesskabsanliggende, er en procedure, der ikke tilkender Europa-Parlamentet en aktiv rolle i denne proces.
Det er afgørende, at der skabes en retfærdig og effektiv asylprocedure, også fordi denne asylprocedure ofte har været den letteste adgangsvej til Unionens territorium. Selv om vi er i stand til adskille det, der bør adskilles, det vil sige sondre mellem det, der er asyl, og det, der er indvandring, må det imidlertid fremhæves, at det også er meget vigtigt at få skabt en fælles indvandringspolitik, der er fornuftig og troværdig, og som nødvendigvis også må omfatte en integrationspolitik for disse indvandrere samt en effektiv bekæmpelse af ulovlig indvandring og handel med mennesker. Ikke kun af menneskelige årsager, men fordi vi hele tiden er klar over, at en mindskelse af det pres, der har været på asylsystemet, også har med det at gøre.

Laguiller (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil for det første protestere mod udvisningen af politiske flygtninge uden hensyntagen til de mest grundlæggende asylrettigheder, som udvisningen af den italienske flygtning Paolo Persichetti, der blev trumfet igennem af den franske regering, er et eksempel på. Og dette så meget desto mere, eftersom de franske regeringer kontinuerligt har forstået at sikre et gyldent eksil for faldne diktatorer og beskytte dem mod deres eget folk.
I modsætning til hr. Evans' betænkning, som på trods af visse positive aspekter er alt for bange for at berøre emnet, mener jeg, at retten til asyl bør være en ubetinget ret, som ikke kan drages i tvivl. Men mere generelt skal alle EU-landene løse situationen for titusinder af personer, som befinder sig i landene efter at have flygtet enten fra diktatoriske regimer eller fra forskellige former for undertrykkelse, som f.eks. udøves i nogle lande over for kvinder, eller som ganske enkelt er flygtet fra elendighed. Alle nationale regeringer fører en umenneskelig og bagstræberisk politik på dette område ved i stor udstrækning at nægte disse indvandrere de papirer, som giver dem mulighed for at opholde sig legalt i landet og arbejde. Det er uacceptabelt, at en kategori af kvinder og mænd er frataget alle rettigheder og dermed er jaget vildt for useriøse bolighajer og arbejdsgivere, der ønsker at få udført dårlig betalt sort arbejde.
Hvis Europa-Parlamentet i det mindste på dette punkt ville vise, at det står for fremgang, bør det helt klart tage stilling. Det bør udøve pres på de nationale politikker, så de illegale arbejdere ikke blot får bragt orden i deres papirer, så de kan leve et anstændigt liv i frihed, men også får mulighed for at drage nytte af de samme politiske rettigheder, foreningsfriheden og af retten til at organisere sig, som alle borgere i EU har ret til.
Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, endnu en gang drøfter vi EU's asylpolitik, desværre ud fra et aspekt om "fuld sikkerhed". Faktisk skal vi i dag behandle to dokumenter fra Kommissionen, som på grund af deres natur, anvendelsesområde og målsætninger ikke bør behandles samtidig, medmindre vi ønsker at skabe forvirring.
Den fælles behandling af disse to sager, som begge to er meget vigtige, giver indtryk af, at asylansøgerne er potentielle terrorister. Kommissionen nævner dog i betænkningen, at det forekommer usandsynligt, at terrorister ville ansøge om asyl. Jamen, hvilket paradoks. Forsøger medlemsstaterne ikke i stedet at undslippe sig deres internationale forpligtelser ved at benytte udelukkelsesbestemmelserne, som ved en bred fortolkning kan gøre, at de slipper for disse forpligtelser, som dog er grundlæggende i forbindelse med menneskerettighederne?
På grund af alle de vanskeligheder, som asylspørgsmålet medfører, og på trods af alle vores forskelligheder, må vi ikke glemme, at det drejer sig om ofre, ikke om kriminelle. Udelukkende en integreret tilgang og en restriktiv anvendelse af udelukkelsesbestemmelserne kan sikre, at de europæiske landes internationale forpligtelser vedrørende asyl overholdes. Hjemsendelses-, udvisnings- eller udleveringspolitikken bør indeholde alle garantier vedrørende menneskerettighederne, særligt vedrørende dødsstraf, som nogle personer risikerer i deres hjemland. Dertil kommer den sociale og indenrigspolitiske situation i hvert enkelt land. Kan man udvise personer til lande, hvor der er borgerkrig, eller hvor den evige trussel om at blive slået ihjel kan lægges til den økonomiske og sociale elendighed, som det f.eks. er tilfældet i Algeriet eller andre steder? Ikke-udvisning er derfor et krav fra EU i vores associeringsaftaler. Udlevering drager underforstået tvivl om den enkeltes ret til at søge asyl, når vedkommendes liv er truet.
Derudover bør der findes en europæisk løsning vedrørende de asylansøgere, der ikke har opnået asyl, og som ikke har nogen rettigheder og forøger antallet af illegale indvandrere, som udnyttes af skruppelløse arbejdsgivere for deres egen vindings skyld, mens disse personer lever under umenneskelige vilkår i vores europæiske demokratier. Disse mænd og kvinder har ventet alt for længe på svar fra myndighederne! Ofte opstår der et tæt forhold til modtagelseslandet, børn bliver født, og forbindelserne til oprindelseslandet, som ikke bliver vedligeholdt, forsvinder. Ved at udvise dem rykkes de endnu en gang op med rode. Den eneste løsning i dag ville være at bringe deres situation i orden.
Jeg ønsker blot at minde om disse få aspekter med henblik på at sikre den overordnede overholdelse af de grundlæggende rettigheder, men jeg støtter ordføreren.
Von Boetticher (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær Vitorino, det vækker naturligvis en vis undren, at en institution som Kommissionen går ind for den åbne koordinationsmetode. Det er jo til en vis grad Metternich-metoden i stedet for Monnet-metoden, og netop Kommissionen signalerer dermed, at dens egne asylpolitiske idéer er mislykkedes. Men at hr. Evans som britisk ordfører går ind for en åben koordination, vækker ikke nær så stor undren. Men når De så som positivt anvendelseseksempel for denne metode nævner beskæftigelsespolitikken i EU, så er det dog noget besynderligt, for det er åbenbart længe siden, De har fulgt med i den aktuelle beskæftigelsessituation og arbejdsmarkedssituation i EU, for ellers ville De vide, at den åbne koordination på dette område er mislykkedes.
Lad mig komme med et par bemærkninger til nogle enkelte punkter. I betænkningen siger man, at man ikke vil anvende asylansøgeres biometriske data til strafferetlig forfølgelse, før der findes en særlig europæisk lovgivning om databeskyttelse på dette område. Hvis man går ind for det, må man også finde sig i at blive spurgt om, hvorfor det generelle databeskyttelsesniveau i EU og i medlemsstaterne ikke skulle være nok til at beskytte asylansøgere tilstrækkeligt mod misbrug af deres data. Når det gælder databeskyttelse, har vi i Europa verdens højeste niveau. Det er fortsat en gåde, hvorfor De vil forhindre en effektiv anvendelse af Eurodac og dermed beskyttelse af vores borgere mod strafbare handlinger med et så fjollet krav.
Det er også smukt, at det i denne betænkning kræves, at procedurerne for at opnå flygtningestatus bliver fremskyndet. I princippet drejer det sig jo kun om at behandle en ansøgning. Det er også et gammelt krav fra PPE-DE-Gruppen. Det var da Deres gruppe, hr. Evans, som i forskellige betænkninger gik ind for den ene nye klageinstans efter den anden, for stadig mere omfangsrige og bureaukratiske appelgarantier, for stadig færre bevisrettigheder for staten og dermed naturligvis også for længere procedurer. Det ville altså være dejligt, hvis De ville lade ordene i denne betænkning følge af gerninger i andre betænkninger.
For det tredje, og det er det centrale problem, siger De i denne betænkning ikke et ord om de virkelige problemer i vores samfund. De siger ikke et ord om, hvordan man skal behandle folk, som støtter terrorhandlinger. Hvad gør vi, hvis nogen for at provokere vores befolkning vil kalde sit barn for Osama bin Laden? Hvad gør vi med mennesker, som offentligt jubler over billederne af 11. september? Hvad gør vi med islamiske prædikanter, som prædiker had og vold? Hvordan skal vi reagere på mennesker, som verbalt sparker til vores frie demokratiske system?
Skal vi vente, til disse mennesker begår en terrorhandling, før vi må udvise dem, eller før gæstfriheden slipper op? Det er det aktuelle spørgsmål, som hele tiden stilles i vores samfund i øjeblikket, set i lyset af den situation, vi befinder os i. Det er også de spørgsmål, som vi skal besvare. Det står der virkelig slet intet om i Deres betænkning. Men disse spørgsmål kommer vi til at afklare i mange debatter endnu.
Karamanou (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, begivenhederne den 11. september og krigen mod terrorisme er tydeligvis blevet brugt som alibi i mange EU-lande til at blokere for fremskridt med hensyn til en fælles europæisk asylpolitik. Antallet af asylansøgere i EU er faldet til næsten en tredjedel i de første fire måneder af 2002 i forhold til samme periode sidste år, mens det er næsten fordoblet i løbet af det sidste årti. I Grækenland, hvor man generelt respekterer retten til asyl, er der i de første syv måneder af 2002 ikke givet asyl til mere end 59 af i alt 2810 ansøgere. Det er en voldsom nedgang i forhold til 2002, hvor andelen af ansøgere, der fik asyl, var næsten 10 gange så stor.
Samtidig viser tallene fra FN's Flygtningehøjkommissariat, at det er nabolandene - som også er fattige lande - der tager imod den største del af flygtningestrømmen, hvorimod det kun er få flygtninge, der søger tilflugt i Vesten, hvis de overhovedet når så langt. F.eks. var der sidste år kun 38.600 af 4 millioner afghanske flygtninge, som søgte asyl i EU, hvilket vil sige, at kun én ud af 1.000 afghanere søgte beskyttelse i EU, og flertallet flygtede til nabostaterne. Disse tal i sig selv viser, hvor lidt der er i påstandene om flygtningestrømme, som truer med at oversvømme Europa, hvorfor vi er nødt til at gøre Europa til en fæstning.
Samtidig vokser fjendtligheden over for de fremmede i EU, og debatten fjerner sig mere og mere fra de årsager, som tvinger disse mennesker langt væk fra deres hjem og de krænkelser af menneskerettighederne, der foregår i deres hjemland. Ikke alene forhindrer de hårde kontrolforanstaltninger ikke asylansøgerne i at komme ind i EU, de betyder også, at mange rejser illegalt hertil, hvorved de uundgåeligt støtter menneskesmuglernetværk. Resultatet er, at vi samler lig op ved de europæiske grænser og kyster og må se nye former for slaveri og udnyttelse opstå. Vi går ind for den åbne koordinationsmetode, hr. kommissær, men det er ikke en helhedsløsning på problemet. Vi håber på en integreret politik ved udgangen af 2003.

Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg tilslutter mig Frihedsudvalgets mindretalsholdning til Kommissionens rapport. Rapporten er helt gennemsyret af idéerne om Europa som en lukket fæstning, som skal holde de hundredtusinde ofre for den imperialistiske politik ude. Den er helt i overensstemmelse med den fremmedfjendske og racistiske ånd, der hersker i EU, især efter den 11. september, som det også kom klart til udtryk på topmødet i Sevilla. Desværre er det den samme ånd, der med nogle få undtagelser også præger Evans-betænkningen.
Kommissionens meddelelse fremmer anvendelsen af den såkaldte åbne koordinationsmetode som et foreløbigt stadium på vejen mod fuld konvergens af medlemsstaternes politikker på asylområdet og tager herved i virkeligheden afstand fra den humanistiske ånd, som bør præge asylbestemmelserne. Den opstiller nye repressive foranstaltninger såsom forebyggende sikkerhedskontrol, oprettelse af en biometrisk database, f.eks. Eurodac-systemet med fingeraftryk, indsamling af DNA-data osv., alt imens andelen af asylansøgninger, som godkendes i EU's medlemslande, i forvejen er sørgeligt lille. Som eksempel kan vi nævne Grækenland, hvor Flygtningehøjkommissariatets tal viser, at kun 25 ud af 2.838 asylansøgninger, det vil sige 0,8%, blev godkendt i det første halvår af 2002, og kun 34 flygtninge fik midlertidigt asyl af humanitære årsager.
Det er skamløse tal, hvis man tænker på, at det overvældende flertal af de mennesker, der søger asyl i vores lande, kommer fra lande som Afghanistan, Irak, Tyrkiet, Iran og andre lande med meget alvorlige problemer. Og desværre er det ikke så få, som sendes tilbage til deres eget land i stedet for at få asyl, selv om der er fare for deres liv.

Zrihen (PSE).
Hr. kommissær, hr. formand, kære kolleger, betænkningen er en del af de betænkninger, der drejer sig om asyl, indvandring, flygtninge og sikkerhed. Man kan for øvrigt måske undre sig over det sidste punkt. Hvorom alting er, fremstiller denne betænkning opgaven som et hele, og jeg håber, at den gør det muligt at bevare kontinuiteten og sammenhængen i vores foranstaltninger og direktiver og dermed at sætte en stopper for det fuldstændig disharmoniske billede af et Europa uden rygrad på dette område.
De mange typer lovgivning medfører, at vi har et samlet billedet, og jeg mener, at den foreslåede koordinationsmetode mellem medlemsstaterne vil medvirke til udarbejdelsen af højere standarder på området, hvilket fremmer gennemsigtigheden, synligheden og i sidste ende evalueringen.
Siden topmødet i Tampere har vores foranstaltninger sigtet mod at skabe et europæisk område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Disse tre ord bør gælde for ét enkelt område, hvor frihed bør have samme betydning som sikkerhed og retfærdighed, hvorfor det er nødvendigt med en fælles fortolkning af lovgivning og et langsigtet perspektiv for den fælles politik.
Det europæiske område bør også skabes med de aktører, der findes på området. Det bør fungere som en beskyttelse for alle de europæiske borgere og ikke et skjul, når det drejer sig om frygten efter den 11. september, som er en irrationel frygt, der skaber en frygtsom tilbageholdenhed, som gør, at nogle personer kan opretholde en fremmedfjendsk og racistisk holdning takket være den såkaldte pragmatik. Jeg minder om, at der bag alle disse ord gemmer sig mænd, kvinder og børn. Vores opgave er derfor at sørge for, at deres rettigheder overholdes ved at give særlig opmærksomhed til kvinder, børn og ofre for vold.
Bekræftelsen af et Europa med menneskerettigheder er også vores måde at vise, at vi i Europa over for racisme, fremmedfjendtlighed, fanatisme og dødsstraf ønsker at skabe et sikkert Europa med friheder og ikke et Europa med racisme og fremmedfjendtlighed.
Vitorino
Hr. formand, jeg har to korte bemærkninger til denne meget interessante og ansporende forhandling. For det første vil jeg gerne som svar til fru Boumediene-Thiery henlede hendes opmærksomhed på, at disse to spørgsmål ikke blev sammenført af Kommissionen. Vi behandlede dem i separate dokumenter. Vi drøfter dem begge i dag som følge af Parlamentets organisatoriske ordninger. De kan for en gangs skyld ikke bebrejde Kommissionen.
Min anden bemærkning vedrører som svar til fru Klamt og hr. von Boetticher den åbne koordinationsmetode. Det har siden Amsterdam stået ret klart, at udarbejdelsen af en europæisk asylpolitik sker i to faser ("generationer"). Den første generation tager form af fælles minimumsregler om en række emner inden for asylpolitik. Den anden baseres senere på et fælles (måske endda "enkelt") europæisk asylsystem.
I begge generationer står det utvivlsomt klart, at lovgivningen spiller en vigtig rolle. De er nødt til at indse, at selv om vi til tider ikke er enige om løsningerne, så har Kommissionen stillet alle forslag til første lovgivningsfase kun et år efter Tampere. Jeg erkender blankt over for Parlamentet, hvilket jeg altid har gjort, at Rådet har haft vanskeligt ved at finde frem til ens vilkår i forbindelse med denne lovgivning, og endda fælles minimumsregler. Rådet vedtager snart en meget berømt regel baseret på én regel med 15 undtagelser. Hvis det blev opnået inden for kemi, ville det sandsynligvis resultere i en Nobelpris: En regel med 15 undtagelser, en for hver medlemsstat. Vi er nødt til indse, at disse fælles minimumsregler ikke er tilstrækkelige. Jeg forsøgte derfor at fremlægge idéen med en fælles asylpolitik ved hjælp af den åbne koordinationsmetode. Den åbne koordinationsmetode strider ikke imod lovgivningen. Målet med den er imidlertid at supplere det utilstrækkelige resultat, som jeg erkender sandsynligvis bliver det konkrete resultat af denne førstegenerationslovgivning.
Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på, at den åbne koordinationsmetode indfører åbenhed i systemet. Det er den bedste måde at respektere subsidiaritetsprincippet på. Der kan ikke være et centralt administreret asylsystem i Europa. Det ville stride imod subsidiaritetsprincippet. Hver medlemsstat har ret til at træffe beslutning og overveje krav om asyl og til at træffe beslutning om, i hvilke sager de ønsker at give asyl på baggrund af fælles minimumsregler på europæisk plan.
Kommissionen mener, at vi er nødt til at udveksle bedste praksis og information. Det sker ikke på nuværende tidspunkt, hvilket betyder, at den åbne koordinationsmetode har en merværdi, idet den indfører åbenhed i medlemsstaternes håndtering af systemet. Parlamentet deltager i henhold til vores forslag i den øvelse.
Jeg vil gerne gøre det helt klart, at jeg ikke ønsker at være imod nogen form for skabelse af et egentligt fælles marked. Jeg forsøger derimod at sikre, at vi tager de nødvendige og konsoliderede skridt til at nå målsætningen i traktaten. Jeg mener ikke, at den åbne koordinationsmetode er en falliterklæring. På Lissabon-dagsordenen ser De en krystalklar henvisning til den åbne koordinationsmetode. Hvis De ser de forslag, som Kommissionen har stillet om økonomisk styring, ser De, at vi foreslår at bruge den åbne koordinationsmetode til bestemmelse af juridisk bindende mål, hvilket effektiviserer den åbne koordinationsmetode og derfor giver mere konkrete resultater. Jeg respekterer, at De er uenig, men jeg tror ikke, at jeg tager fejl.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0309/2002 af Angelilli for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om Kommissionens grønbog om erstatning til ofre for forbrydelser (KOM(2001) 536 - C5-0016/2002 - 2002/2022(COS));
A5-0312/2002 af Santini for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets direktiv om forbedret adgang til domstolsprøvelse i forbindelse med grænseoverskridende sager gennem fastsættelse af fælles minimumsregler for retshjælp og andre finansielle aspekter i civile retssager (10856/2002 - C5-0423/2002 - 2002/0020(CNS)).

Angelilli (UEN)
Hr. formand, den betænkning, som jeg gerne kort vil præsentere, drejer sig om Kommissionens grønbog om erstatning til ofre for forbrydelser. Der er ingen tvivl om, at der set ud fra et juridisk synspunkt er tale om en meget kompleks problematik, som dog heldigvis er ved at blive genstand for en omfattende debat, hvor det først og fremmest gælder om at finde ud af, hvilke lovgivningsinstrumenter der er hensigtsmæssige, og hvilke finansielle midler der skal til for at sikre det, som burde være en grundlæggende rettighed for ofre for forbrydelser, nemlig at de får en rimelig erstatning for den smerte og de skader, de har lidt. Dette er navnlig tilfældet, når der ikke er nogen gerningsmand, fordi det ikke er muligt at finde vedkommende, eller fordi gerningsmanden ikke er i stand til at udbetale en erstatning til offeret.
I øvrigt forholder det sig som bekendt sådan, at der er ved at ske en drastisk stigning i antallet af ofre for forbrydelser i grænseoverskridende sager. Det skyldes først og fremmest, at borgerne rejser mere rundt på EU's område, men det skyldes desværre også en stigning i kriminaliteten i almindelighed og navnlig af den større og meget alvorlige kriminalitet som terrorisme, pædofili og menneskehandel. Det skal desuden understreges, at ofrene tit bliver ofre to gange, nemlig første gang, når de bliver ofre for en forbrydelse, og anden gang, når de bliver ofre for et alt for bureaukratisk system. Det er nødvendigt med en større forenkling af dette system, så vi undgår en utilstrækkelig eller i værste fald ineksisterende beskyttelse.
Af alle disse grunde angav man allerede udtrykkeligt i Tampere, dengang man fastlagde de vigtigste retningslinjer for indførelsen af et ægte område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, at det er nødvendigt at opstille nogle minimumsbestemmelser for beskyttelsen af kriminalitetsofre, navnlig når det gælder deres mulighed for at gå rettens vej og deres ret til en erstatning. Det var i 1999, men dette stærke politiske ønske har desværre endnu ikke givet sig udslag i nogen EU-lovgivning i den forbindelse. Derfor er det vores hovedmålsætning, at der på den kortest mulige tid bliver fastlagt nogle fælles minimumsbestemmelser for at gøre erstatningsretten gældende på hele EU's område, både for EU-borgerne og for dem, som opholder sig lovligt i Europa.
Disse bestemmelser skal indeholde en klar og præcis definition, som er fælles for alle medlemsstaterne, af de typer forbrydelser og skader, der udløser en erstatning. Det er desuden lige så nødvendigt, at man på samme klare måde opstiller fælles regler for, hvilke personer der juridisk set har mulighed for at modtage erstatning, idet man bl.a. tager højde for, at familierne og de personer, der forsørges af ofrene for forbrydelser, undertiden er indirekte ofre for forbrydelserne.
Fastlæggelsen af disse minimumsbestemmelser er bestemt ikke noget let spørgsmål, og det er der to grunde til. For det første opstår der nogle praktiske vanskeligheder i forbindelse med den juridiske kodificering, eftersom det er nødvendigt at iværksætte en kompleks proces med en indbyrdes tilnærmelse af de nationale lovgivninger, som i øjeblikket er meget forskellige. Og for det andet er det absolut nødvendigt at skaffe tilstrækkelige midler. Der er forskellige muligheder for at skaffe midler i den forbindelse. Man kunne f.eks. sådan som Kommissionen foreslår - oprette en særlig europæisk solidaritetsfond, og til denne fond kunne man desuden overføre indtægterne fra konfiskeringen og det efterfølgende salg af ejendom, der tilhører kriminelle netværk.
Hovedmålsætningen er dog stadig at fastlægge nogle regler og procedurer, der er så harmoniserede som muligt, for den måde, offeret behandles på. Alt dette vil bidrage til at fjerne de undertiden abnorme forskelle, der er på de forskellige retssystemer i medlemsstaterne. Som det er nu, er der nemlig nogle uacceptable forskelle - og således en uacceptabel forskelsbehandling - som går ud over ofrene, og som vedrører offerets bopæl eller den stat, hvor forbrydelsen har fundet sted. Der opstår nemlig en situation med en reel forskelsbehandling, som afhænger af, hvilket land forbrydelsen finder sted i, og dette er en klar overtrædelse af det grundlæggende princip om ligebehandling.
Santini (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, dette forslag til direktiv, som jeg er ordfører for, tager sigte på fastsættelsen af fælles minimumsregler for at sikre en egentlig økonomisk støtte til de borgere, der ikke selv er i stand til at afholde udgifterne til den retssag, de er indblandet i. Det er et initiativ, som passer perfekt ind i det projekt, der skal gøre EU til et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor alle borgere har sikkerhed for, at deres grundlæggende rettigheder bliver respekteret uanset deres økonomiske situation.
Det oprindelige retsgrundlag er artikel 61 i EU-traktatens afsnit IV, hvor der står, at Rådet skal vedtage foranstaltninger vedrørende civilretligt samarbejde for gradvist at indføre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det Europæiske Råd i Tampere efterkom denne opfordring ved at fastlægge minimumsregler for retshjælp i grænseoverskridende retssager, hvilket jeg gerne vil understrege.
Kommissionen har taget et modigere skridt, eftersom den har foreslået, at støtten også skal gælde for interne retssager. Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender har taget udfordringen op og overtaget Kommissionens indfaldsvinkel, når det gælder direktivets anvendelsesområde, nemlig at direktivet ikke kun skal gælde for grænseoverskridende sager, men også for andre interne sager.
Det er således nødvendigt at udvide retsgrundlaget, som ikke længere kun skal findes i artikel 61, men ligeledes i traktatens artikel 65. Også chartret om grundlæggende rettigheder kommer os til hjælp ved denne udvidelse af anvendelsesområdet. Det drejer sig om artikel 47, stk. 3, hvor der står, at der skal ydes retshjælp til dem, der ikke har tilstrækkelige midler, hvis en sådan hjælp er nødvendig for at sikre effektiv adgang til domstolsprøvelse. Det er første gang, at vi beslutsomt giver os i kast med en sådan type støtte på fællesskabsplan. Det er således også en god lejlighed til at rette en opfordring om harmonisering til de ikke så få medlemsstater, der allerede har planer om netop at yde retshjælp til deres borgere internt.
I betænkningen - som blev enstemmigt vedtaget af Parlamentets ansvarlige udvalg - går man endnu længere. Det foreslås nemlig i betænkningen, at støtten ikke blot kommer til at omfatte den egentlige retssag, men også den fase, der går forud for retssagen, eftersom en effektiv mægling og et forsøg på at få parterne til at indgå et forlig ofte ligefrem kan forhindre en egentlig retssag og således begrænse eller afværge alle de berørte borgeres problemer, men også og ikke mindst begrænse udgifterne.
Det er rigtigt, at denne dobbelte mulighed risikerer at gøre medlemsstaternes omkostninger større. Et sådant direktivs politiske og sociale rækkevidde kunne dog være - hvilket det faktisk også er - en berettigelse for Parlamentets opfordring til Rådet om at tage dette skridt. Det er nemlig vores vigtigste opgave at opstille de politiske målsætninger, der virkelig kan bidrage til opbygningen af borgernes Europa og af et Europa, hvor alle er lige for loven.
Afslutningsvis vil jeg komme med en bemærkning til et uforudseeligt og endda lidt bekymrende initiativ i sidste øjeblik fra Rådets side. Rådet har nemlig - selv om det er uformelt og kun til information - fremsendt en ny tekst med det klare formål at fremhæve artikel 1, som begrænser anvendelsesområdet til grænseoverskridende sager. Rådet forsøger med andre ord at sætte spørgsmålstegn ved det hele, starte forfra og tage hul på debatten igen. Bortset fra denne hensigts indhold - som er i modstrid med den enstemmige vedtagelse i parlamentsudvalget - er der også tale om en alvorlig form- og procedurefejl. Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder vedtog udtrykkeligt ved afstemning, at hele forløbet skulle afsluttes, før den betænkning, der bygger på Kommissionens tekst, blev vedtaget eller under alle omstændigheder fremlagt i Parlamentet, hvilket er i overensstemmelse med høringsprocedurens mest elementære regler.
Hvis Parlamentet skulle acceptere Rådets afslutning af forløbet eller et eventuelt forslag om henvisning til fornyet udvalgsbehandling, ville det få meget store konsekvenser for de interinstitutionelle juridiske forbindelser, men også for høringsproceduren, og det ville være en alvorlig overtrædelse af traktatens bestemmelser.
Europa-Parlamentets privilegier ville således blive undermineret, og det ville udgøre et meget alvorligt fortilfælde for fremtiden. Derfor er det parlamentsudvalgets ønske, at denne betænkning fortsætter sit normale forløb indtil dets afslutning, det vil sige indtil Parlamentets afstemning om den.
Til sidst vil jeg gerne spørge Kommissionen og kommissær Vitorino direkte om deres holdning til denne situation.
Vitorino
Hr. formand, kære kolleger, som det er blevet understreget, er beskyttelse og støtte til ofre helt sikkert en af de centrale udfordringer i forbindelse med oprettelsen af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Den første del blev gennemført i marts 2001, da Rådet vedtog en rammebeslutning om ofrenes retsstilling i forbindelse med straffesager. Kort tid efter fremlagde Kommissionen sin grønbog om erstatning til ofre.
Målet med denne grønbog var at indlede en omfattende høring hos medlemsstaterne og alle de interesserede parter om de mulige mål for Kommissionens initiativ på dette område. Blandt de indkomne forslag lagde jeg særligt mærke til udarbejdelsen af minimumskriterier for erstatning til ofre inden for Unionen og brugen af disse kriterier ved grænseoverskridende tvister. Jeg glæder mig derfor over Europa-Parlamentets forberedelser til en beslutning om Kommissionens grønbog, og jeg vil særligt takke fru Angelilli for hendes fremragende og relevante betænkning. Jeg er meget glad for at kunne finde støtte til vores mål i den samt en detaljeret og konstruktiv gennemgang af de forskellige aspekter i grønbogen. Jeg vil ikke komme med detaljerede kommentarer til de forskellige punkter, der er blevet drøftet, men jeg kan forsikre Dem om, at de vil hjælpe Kommissionen med at klarlægge de fremtidige foranstaltninger. Som De sikkert har bemærket, er der i den sidste version af Kommissionens resultattavle for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed allerede afgivet et løfte om, at der vil ske en opfølgning dette efterår i form af et forslag til direktiv om erstatning til ofre. Forslaget, som De i dag vedtager om grønbogen, vil i den forbindelse være til stor nytte i udarbejdelsen af vores forslag.
Vedrørende direktivforslaget om juridisk bistand førte den grønbog, som Kommissionen offentliggjorde i februar 2000, til fremsættelsen i januar 2002 af et direktivforslag, som sigter mod at fastsætte minimumsbestemmelser for juridisk bistand. Som De ved, medførte dette forslag, og medfører for resten fortsat, mange diskussioner i Rådets forskellige instanser. Direktivets anvendelsesområde var i særlig grad genstand for diskussionerne. Kommissionen ønsker, at direktiver skal gælde for alle civile og kommercielle sager, men Rådet har besluttet, at anvendelsesområdet kun skal være begrænset til at gælde for grænseoverskridende sager. Som konsekvens er forslaget blevet ændret meget i det mindste på dette punkt. Den nye tekst, som langtfra er endelig, er blevet videresendt til Europa-Parlamentet af Rådet til information. Hr. Santini understregede for et øjeblik siden situationen og den institutionelle udfordring, som dette udgør for Europa-Parlamentet, og derfor forstår jeg fuldt ud, at Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender ønsker, at det er Kommissionens oprindelige forslag, der sættes under afstemning i Europa-Parlamentet.
Jeg vil gerne takke ordførerne, hr. Santini og fru Wallis fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, for kvaliteten i deres arbejde. For øvrigt er flere ændringsforslag blevet indført i den tekst, der i øjeblikket drøftes i Rådet. Jeg mener især, at ændringsforslag 6, som vedrører forslagets artikel 1, stk. 1, er særlig klart på dette punkt, da det går så langt som til at fjerne henvisningen til de grænseoverskridende sager.
Kommissionen har grundlæggende den holdning, at direktivforslaget bør gælde for alle civile søgsmål. Denne løsning er helt i forlængelse af EU's charter om grundlæggende rettigheder, hvor det i artikel 47 fastsættes, at "der ydes retshjælp til dem, der ikke har tilstrækkelige midler, hvis en sådan hjælp er nødvendig for at sikre effektiv adgang til domstolsprøvelse". Den er ligeledes en del af vores opgave, som er at fremme adgangen til retsvæsenet for alle. Desværre må jeg sige, at der ikke er mange chancer for, at Rådet ændrer holdning på dette området. Derimod fortsætter drøftelsen om definitionen af grænseoverskridende sager, som kan fortolkes meget bredt eller meget snævert. Kommissionen støtter en meget bred fortolkning for at sikre, at princippet om lovmæssig gyldighed overholdes. Dette punkt vil blive drøftet på et møde i Rådet (retlige og indre anliggender) i oktober.
Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE)
Hr. formand, den rådgivende ordfører er egentlig vores kollega, fru Wallis, som jeg meget ufuldkomment må erstatte, da hun ikke kan være til stede i dag. Det forhindrer Dem i at få en meget mere omfattende redegørelse, men jeg tillader mig alligevel på vegne af Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked at takke fru Wallis for hendes glimrende arbejde og for hendes vilje til at overveje alle udvalgets forslag.
Det, som Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked især skulle tage sig af, var naturligvis dette direktivs tekniske sider, og det har formået at indføre visse forbedringer: for det første ved, modsat Rådets linje, at udvide dets anvendelsesområde til at omfatte civile erstatningskrav i forbindelse med strafbare handlinger, for vi mente ikke, at der var nogen grund til at udelukke dem, for det andet ved at definere nærmere, hvad der skal forstås ved sagsomkostninger, hvilke begreber der skal inddrages, og også ved at give mulighed for at bevare retshjælp i tilfælde af appel, ved at understrege, at det er nødvendigt at behandle ansøgningerne i god tid, og at medlemsstaterne til det formål bør udpege kompetente myndigheder og endelig ved at skabe mulighed for tilbagebetaling, hvis der er privatretlige ordninger om det.
De oplysninger, som kommissær Vitorino har givet os i dag - og som Kommissionen formidlede i god tid - er ikke ligefrem opløftende, men Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked skal minde om - og det understregede ordføreren, som jeg erstatter i dag - at hvis Rådet indfører disse væsentlige ændringer, kræves det i henhold til traktaterne, at Parlamentet høres igen, og Parlamentet er ikke rede til at give afkald på denne ret, men derimod til at forsvare den.
Ghilardotti (PSE)
. (IT) Hr. formand, i sin udtalelse om grønbogen om erstatning til ofre for forbrydelser glæder Retsudvalget sig over den indfaldsvinkel, som Kommissionen har foreslået og vedtaget. Retsudvalget er enigt i de tre hovedmålsætninger, der er opstillet for en eventuel indsats på fællesskabsplan. For det første er det nødvendigt at sikre, at ofre for forbrydelser inden for EU har mulighed for at få en erstatning fra staten. Man giver med andre ord alle, der har bopæl i EU, et sikkerhedsnet. For det andet er det nødvendigt at tage initiativer, der har til formål at begrænse forskelsbehandlingen som følge af den store forskel på erstatningsniveauet i de forskellige medlemsstater. Denne forskelsbehandling afhænger i praksis af, hvilken medlemsstat offeret bor i, eller hvilken medlemsstat offeret blev udsat for forbrydelsen i. Og for det tredje er det nødvendigt at gøre det lettere for ofre i en grænseoverskridende sag at få erstatning fra staten ved at sørge for, at ofrenes mulighed for at få erstatning fra staten ikke i så høj grad afhænger af, hvor i EU forbrydelsen er begået.
Retsudvalget har dog fremsat nogle betragtninger, og her vil jeg gerne takke ordføreren, fru Angelilli, som har godkendt indholdet i alle de ændringsforslag, der er medtaget i Retsudvalget udtalelse. Ifølge disse betragtninger bør erstatningen dække både de materielle og de immaterielle skader, som offeret har lidt. Det er nødvendigt med nogle tilstrækkeligt lange frister for indgivelsen af en ansøgning om erstatning fra staten, og det samme gælder for dies a quo, det vil sige den dato, som tidsfristen beregnes fra, så man undgår forskelsbehandling. Det er desuden vigtigt, at der udarbejdes ensartede formularer for erstatningsansøgninger på alle EU-sprog, og at der blandt de proceduremæssige minimumsgarantier tages højde for retten til en upartisk rets--afgø-relse, retten til at lade sig repræsentere af en advokat, retten til at få adgang til sagsbehandlingen og en lettere adgang til erstatning fra staten for ofre i grænseoverskridende sager.
Til sidst vil jeg sige, at dette fællesskabsinitiativ, som tager sigte på en erstatning til ofrene, faktisk giver et vigtigt bidrag til indførelsen af et europæisk område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.

Klamt (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, beskyttelse af ofre har længe været fremme i den politiske diskussion, også på europæisk niveau. Siden 1980'erne har Europa-Parlamentet regelmæssigt krævet, at ofrenes stilling skulle forbedres. Der er enighed om, at ofre for forbrydelser skal støttes og beskyttes. Spørgsmålet er bare, hvordan og i hvilket omfang det skal ske. EU har med handlingsplanen fra Wien påtaget sig spørgsmålet om beskyttelse af ofre og erstatning til dem. I 1999 stod forbedring af forholdene for ofre for forbrydelser i EU på Europa-Parlamentets dagsorden. I Tampere blev der formuleret en opfordring til at skabe minimumsstandarder for beskyttelse af ofre for forbrydelser.
I dag afgiver vi - Europa-Parlamentet - vores udtalelse om Kommissionens grønbog om erstatning til ofre for forbrydelser. Det gør vi ud fra den overbevisning, at det ikke er nok med nationale ordninger for erstatning til ofre. Det går ikke, at ofre i EU får forskellig erstatning, bare fordi de oven i den ulykke at være blevet ofre for en forbrydelse også var så uheldige at blive ofre i det forkerte land. F.eks. dækker en medlemsstat udelukkende udgifterne til en psykiatrisk behandling for ofre for seksualforbrydelser, mens man i andre medlemsstater dækker udgifterne til hele den lægelige behandling for andre forbrydelser.
Et andet område er, at bevisbyrden i alle medlemsstater ligger hos ansøgeren, men der er stor forskel på graden af bevisbyrden. Et andet eksempel er, at det i nogle medlemsstater er en forudsætning for en eventuel erstatning, at forbrydelsen anmeldes, mens det ikke er tilfældet i andre medlemsstater. Disse eksempler siger lidt om, hvor forskelligt udgangspunktet er for de 15 medlemsstater.
Kritikere bebrejder Kommissionen og også Parlamentet, at beslutningerne om beskyttelse af og erstatning til ofrene bliver truffet og gennemført for langsomt. Det bliver også kritiseret, at grønbogen tager sigte på et EU-initiativ i form af minimumsstandarder. Mange organisationer, som arbejder for ofrene, ønsker en harmonisering. Netop set fra offerbeskyttelsesorganisationernes synspunkt kan jeg godt forstå ønsket om hurtige løsninger. Det kræver imidlertid mange små skridt og et omfattende oplysningsarbejde at nå frem til målet om en europæisk offerbeskyttelse. Det vil sige at finde og vedtage fælles regler for alle og i alle medlemsstater.
Desto vigtigere er det, at der i første skridt fastsættes minimumsstandarder for den statslige erstatning til ofre for forbrydelser, som ikke får nogen erstatning fra overfaldsmanden eller på anden måde. Alt det tages der højde for i grønbogen. Det er en god begyndelse, og jeg hilser den udtrykkeligt velkommen på PPE-DE-Gruppens vegne, for det er den rigtige vej mod fælles regler for offerhjælpen i EU.
Afslutningsvis vil jeg gerne takke signora Angelilli, dels for hendes fremragende betænkning, dels for hendes vilje til at støtte mange kompromisændringsforslag, som gik på tværs af grupperne.
Terrón i Cusí (PSE).
Hr. formand, på vegne af min kollega, Carmen Cerdeira, som har været skyggeordfører for denne betænkning, og som til sin ærgrelse ikke kan være her i dag, vil jeg gøre rede for Den Socialdemokratiske Gruppes holdning.
De ved - og jeg vil give et eksempel - at flere og flere mennesker i EU passerer deres staters grænser. I 1999 drejede det sig om 250 millioner mennesker. Det betyder, at de borgere, der rejser, løber en risiko for at blive ofre for en forbrydelse både uden for og i deres bopælsstater, fra tyveri til terrorforbrydelser, som stadig er en voldsom plage på i EU.
Der er ingen tvivl om, at denne grønbog og den betænkning, som vi vedtager i dag, er et skridt hen imod ophævelse af de nationale fysiske grænser, når det drejer sig om ofre for forbrydelser. Vi skal opnå, at borgerne i Unionens område med frihed, sikkerhed og retfærdighed virkelig får adgang til domstolene, så de kan få den behørige retlige beskyttelse overalt på Unionens område. Derfor er Borgernes Europa for mig meningsløst, hvis der ikke forinden bl.a. vedtages de nødvendige foranstaltninger, som kan forbedre og tage hensyn til ofrenes rettigheder set i et samlet perspektiv.
Det er nødvendigt, at alle mennesker, herunder statsborgere fra tredjelande, som direkte eller indirekte har været ofre for en forbrydelse i en hvilken som helst af Unionens medlemsstater, får den samme minimumsbehandling. EU kan ikke acceptere, at et menneske får en anden behandling afhængigt af den medlemsstat, hvor det var offer for forbrydelsen, eller afhængigt af dets nationalitet. Min gruppe mener, at erstatning til ofrene er en afgørende faktor, som bør være en del af kernen i det europæiske samarbejde om bekæmpelse af kriminalitet.
Jeg bifalder Kommissionens forslag og betænkningen af fru Angelilli, som jeg også lykønsker med hendes indstilling og vilje. Jeg tror, at alle grupperne vil være mere eller mindre enige i denne betænkning.
Jeg vil blot nævne nogle af de punkter, som for os er afgørende, og som vi går ind for: ikke-diskriminationsprincippet i punkt 13, støtten til ikke-statslige organisationer, som arbejder dagligt med ofrene, måden, hvorpå ofrene behandles og modtager hjælp, som jeg nævnte før, harmonisering mellem de ordninger for erstatning til ofre, som medlemsstaterne har indført, under hensyntagen til indkomstniveauer og garanti for, at alle statsborgere og andre med lovligt ophold på Unionens område får mulighed for at opnå erstatning på grundlag af fælles kriterier, når de udsættes for en forbrydelse. Derfor går vi ind for, at der oprettes et europæisk organ for ofre, at der oprettes en europæisk fond, som skal sikre en passende erstatning til ofre for forbrydelser, og naturligvis at der udarbejdes harmoniserede formularer på alle EU-sprog.
Jeg mener, at vi på den måde vil have et forslag, som virkelig repræsenterer et fremskridt.
Cauquil (GUE/NGL).
Hr. formand, vi har intet imod erstatning til ofre for forbrydelser eller noget imod lempelsen af den bureaukratiske procedure, der ofte forsinker tildelingen af erstatninger. Det er imidlertid nødvendigt at udvide begreberne kriminalitet og erstatning, som skal betales ved miljøovertrædelser eller helt enkelt forbrydelser, hvor de ansvarlige er virksomhedsejere, der for at øge indtjeningen til deres aktionærer sparer på de foranstaltninger, der skulle forhindre ulykker.
De industrielle katastrofer hos AZF i Toulouse i Frankrig, Lanhelas i Portugal og Eschede i Holland for kun at nævne dem har alle haft katastrofale menneskelige og materielle følger. Og hvor mange er døde som følge af virksomhedernes misbrug af asbest inklusiv dem, der døde i den periode, hvor dette stofs skadelige virkning var velkendt? Da det ofte drejer sig om de rigeste og mest indflydelsesrige virksomheder, slipper de ansvarlige for straf. I de tilfælde skal skatteborgerne naturligvis ikke betale. De ansvarlige virksomhedsejere skal pålægges erstatninger, der modsvarer de skader, de er ansvarlige for. De skal først og fremmest forpligtes til at træffe de nødvendige foranstaltninger vedrørende sikkerhed og kontrol for at undgå denne slags ulykker.
Gollnisch (NI).
Hr. formand, kære kolleger, den helt usædvanlige stigning i kriminaliteten, som EU har sin del af skylden for, fører til spørgsmålet om erstatning til ofrene. I Frankrig har Jean-Marie Le Pen f.eks. foreslået at sidestille systemet for ofre for terrorisme med systemet for krigsofre, som har eksisteret længe.
Fru Angelillis betænkning nævner erstatningssager, som omhandler personer fra en medlemsstat, der har været ofre for forbrydelser i en anden medlemsstat, sager, hvor der sker forskelsbehandling vedrørende forbrydelser, der finder sted i en anden medlemsstat end den, hvor den pågældende person er statsborger, samt sager, hvor der er forskel mellem medlemsstaternes lovgivninger.
I forbindelse med disse sager er vi enige i definitionen af en minimumsstandard eller i en fremskyndelse af ratificeringen af Strasbourg-konventionen af 24. november 1983. Vi er derimod forbeholdne over for oprettelsen af en nyt europæisk organ, som nævnt i artikel 16, litra d), og artikel 28. Foruden problemet med finansiering af dette organ vil det ikke kunne udligne de forskelle, som så ville kunne finde sted mellem ofrene for grænseoverskridende forbrydelser, der ville få erstatning fra denne europæiske fond, og dem, der stadig henhørte under et nationalt system. Løsningen består i en vedtagelse af en enkel og simpel europæisk bestemmelse, som afhængigt af domstolskompetencen eller den gældende lov kunne være skadestedets lov, lex loci delicti.
Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi har to betænkninger til vurdering, der indgår i en række foranstaltninger af direkte interesse for EU-borgerne i deres hverdag med henblik på oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Jeg takker kollegerne Roberta Angelilli og Giacomo Santini, eftersom det fremgår ganske klart af begge betænkninger, at den store udfordring, som vi står over for, består i at få oprettet et ægte område med retfærdighed, der beskytter EU-borgernes integritet, giver dem adgang til domstolsprøvelse, og som garanterer deres rettigheder, uanset hvor de befinder sig, og lige så let, som hvis de var i deres eget land.
Angelilli-betænkningen drejer sig om borgere, der har været offer for en forbrydelse. Det er bydende nødvendigt, at vi sætter alle vores kræfter ind på at forhindre sekundær offerdannelse. Det er urimeligt, at en person, som først er blevet offer for en forbrydelse, dernæst bliver offer for systemet på grund af utilstrækkelig eller manglende beskyttelse. Fru Klamt har allerede nævnt karakteristiske eksempler på dét. Det er meget vigtigt, at afhjælpningen af de skader, som ofrene for forbrydelser har lidt, bliver hurtig, samlet og effektiv. Derfor må medlemsstaterne indbyrdes tilnærme deres love og bestemmelser, for det er ikke acceptabelt, at de eksisterende store forskelle medfører urimelige forskelle i den behandling og erstatning, som ofre for forbrydelser har adgang til, blot fordi de har været offer for en forbrydelse et bestemt sted i EU i stedet for et andet. Vigtigt er også, at borgerne har adgang til komplet og lettilgængelig information om disse rettigheder på alle officielle EU-sprog. Ofte er det ikke manglende rettigheder eller manglende lovgivning, der gør, at en given rettighed ikke bliver udøvet, men at borgeren ikke har adgang til denne information.
Santini-betænkningen er baseret på den konstatering, at udøvelse af retten til fri bevægelighed vil medføre et stigende antal grænseoverskridende tvister, der kan berøre personer med så beskedne indkomster, at de ikke kan få adgang til domstolsprøvelse eller få tilstrækkelig retshjælp. Chartret om grundlæggende rettigheder, særlig artikel 47, stk. 3, bestemmer, at der skal ydes retshjælp til dem, der ikke har tilstrækkelige midler, hvis en sådan hjælp er nødvendig for at sikre effektiv adgang til domstolsprøvelse. Vi er derfor enige i, at der, ligesom det allerede blev besluttet i konklusionerne fra Tampere, bør fastsættes minimumsstandarder, som sikrer et passende retshjælpsniveau i grænseoverskridende retssager i hele EU, idet det dog skal understreges, at medlemsstaterne altid kan fastsætte grunstigere bestemmelser i overensstemmelse med deres egne traditioner.

Cashman (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at lykønske hr. Santini, som jeg har været skyggeordfører for på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Det er en meget god betænkning. Vi er imidlertid selv skyld i en del skade. Som det er blevet sagt, vil Rådet ikke se let på eller acceptere dette, da vi fejlagtigt har udvidet anvendelsesområdet. Jeg er helt enig i principperne i hr. Santinis betænkning, men vi er nødt til at være realistiske vedrørende en høringsproces om, hvordan de principper nås.
Dette handler især om grænseoverskridende sager. Hvis vi lader det omfatte interne sager, skaber vi en del problemer ikke kun for Fællesskabet, men også for de medlemsstater, der kan imødese tårnhøje sagsomkostninger. Derfor henstiller jeg til Den Socialdemokratiske Gruppe, at vi støtter baronesse Ludfords ændringsforslag, der genindfører begrebet om, at dette henviser specifikt til grænseoverskridende sager.
Jeg bifalder, at Bruxelles I-forordningen finder anvendelse på de sager om gensidig håndhævelse af civilretlige afgørelser. Ligeledes accepterer jeg, at den ikke bør omfatte skatte- og toldretlige sager eller administrative sager. Jeg vil dog gerne indføre en rettelse. Det skyldes muligvis et sprogligt problem, men hr. Santini sagde, at borgerne dømmes uanset økonomisk stilling. Det er ikke sandt, da der er angivet en øvre grænse i direktivet.
Jeg bifalder, at ofrene for kriminalitet garanteres retshjælp for at få erstatning. Vi er enige i, at retshjælp skal omfatte både administrativ rådgivning og repræsentation i retten. Vi bakker også op om forslaget om, at mekanismer til udenretslig bilæggelse af tvister skal medtages.
Jeg slutter, som jeg startede, med at lykønske hr. Santini, men beklage, at vi tilskynder Rådet til ikke at acceptere vores henstillinger, når vi udvider anvendelsesområdet og går meget længere end det, vi kan opnå i Parlamentet.

Pirker (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, vi har alle sammen kæmpet for, at der skal være fri bevægelighed i alle afskygninger - og det er positivt - så befolkningen også gør brug af denne frie bevægelighed i fuldt omfang. Desværre har den frie bevægelighed her og der negative implikationer. Det kommer begge betænkninger ind på. I den første betænkning, Angelilli-betænkningen, som beskæftiger sig med erstatning til ofre for forbrydelser, omtales en mekanisme, som kan hjælpe med til i nogen grad at afbøde de negative virkninger, som den frie bevægelighed også fører med sig. Til det formål forsøger man på europæisk plan at fastsætte minimumsstandarder, så borgere, som rejser fra en stat til en anden og lider skade dér, får erstatning på lige vilkår.
Jeg finder det positivt, at man i lyset af diskussionen efter den 11. september ikke kun fokuserer på ofre for specifikke forbrydelser, men at spektret udvides, og de berørte ofre får minimumsstandarder for den hjælp, der gives. Også i forbindelse med den anden betænkning skal det bemærkes, at det egentlig er en konsekvens af den frie bevægelighed og det fælles marked, at der altså også er et stigende antal grænseoverskridende tvister og lovovertrædelser. Derfor er det så vigtigt, at vi også betragter EU som et socialt fællesskab, som ikke udelukker mennesker, der er berørt af den slags forbrydelser, men som har færre midler at gøre godt med, fra at få deres ret. Derfor kan dette skridt kun hilses velkomment og støttes.
Jeg er især glad for hr. Santinis konkretiseringer og udvidelser, f.eks. at staterne skal påtage sig sagsomkostningerne, eller at der udpeges nationale myndigheder, som ansøgningen om fri proces skal sendes til. Derudover er der en række andre punkter, som betyder, at hjælpen til de berørte ofre eller ydelsesberettigede bliver meget konkret. Begge betænkninger hjælper os som borgere i EU med at få en positiv oplevelse af livet i EU med alle de principper, som vi gerne vil gennemføre og må gennemføre i forbindelse med den frie bevægelighed. Jeg vil gerne gratulere de to ordførere med disse fremragende betænkninger. Mange tak!
Evans, Robert J.E. (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne henvise til fru Angelillis bemærkninger i begyndelsen af forhandlingen, da hun omtalte dette spørgsmål som meget kompliceret ud fra et juridisk synspunkt. Jeg har ikke en juridisk uddannelse, men jeg er ikke i tvivl om, som kommissæren sagde om at forme kemien i 15 lande, at det er særdeles vanskeligt at opnå gensidigt samarbejde på tværs af retssystemerne og retsprocedurerne i 15 lande.
Med udgangspunkt i borgerne i Europa mener jeg imidlertid, at begrebet offer for en forbrydelse er meget simpelt. Uanset om man er i udlandet på ferie, forretningsrejse eller måske som studerende, tager ofret for et indbrud, en voldsforbrydelse eller et terrorangreb den forbrydelse meget personligt og forventer, at der bliver gjort noget ved det. Vi lider alle, ja, den europæiske idé lider, hvis der ikke gøres noget. Ofre bliver desillusionerede og frustrerede, og hele idéen med Europa forekommer mislykket.
Vi er derfor i vores fulde ret til at presse på som skitseret i de to betænkninger. Vi er nødt til at finde fælles regler og en fælles forståelse og fælles aftaler om retshjælp, så folk i videst mulige omfang kan få den støtte, de måtte forvente i deres eget land. Kommissæren nævnte EU's charter om grundlæggende rettigheder. Det er et skridt fremad, men folk forventer, eftersom dette charter nu findes, at de har rettigheder i andre lande. Vi har etableret et fælles marked for varer og kapital og har fået det til at fungere som en slags legeplads for de rige. Så som den foregående betænkning tilskyndede til fælles europæiske asylstandarder, så er vi i vores gode ret til at tilskynde til europæiske standarder for ofrene for forbrydelser og mulighed for retshjælp.

Von Boetticher (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, først mange tak til ordførerne, men også til Kommissionen. Hr. kommissær Vitorino, som De ser, fordeler jeg igen i dag ros og kritik ligeligt.
Først en bemærkning om beskyttelse af ofre. I de forløbne årtier har kendte verdensomspændende ngo'er til stadighed bekymret sig om forbrydere over hele jordkloden, om deres fængselsvilkår og deres vej tilbage til samfundet. Desværre har vi ofte glemt ofrene for deres forbrydelser og ladt dem i stikken. Den dag i dag er det langtfra alle medlemsstater, der sikrer en omfattende beskyttelse af ofrene, særligt ikke for tredjelandsstatsborgere. Ofre for uagtsomme forbrydelser er i mange stater lige så oversete som de ofre, der ikke kan gøre nogen varig eller alvorlig skade gældende. Indtil videre er det kun reglerne for erstatning til ofre i de skandinaviske lande Danmark, Sverige og Finland, der kan tjene som forbillede.
Som medlem af Udvalget for Andragender konfronteres jeg igen og igen med sager, hvor der ikke er udbetalt offererstatning til EU-borgere i andre EU-stater, eller hvor sagen har trukket urimeligt længe ud. Alene sidste år modtog vi et dusin andragender fra voldsofre inden for EU. Indtil nu har vi imidlertid ikke haft noget retsgrundlag, som satte os i stand til at gribe ind. Det bliver forhåbentlig anderledes nu, især hvis Kommissionen også følger sin grønbog op med konkrete retsakter.
Der er én ting, vi ikke bør gøre. Vi bør ikke oprette endnu en EU-fond, for det kan ikke være rigtigt, at medlemsstaterne på dette område unddrager sig deres eget økonomiske ansvar. Når USA kan udbetale erstatning til pårørende til ofrene for 11. september i hele verden, uanset deres nationalitet, så må man også kunne forlange det af EU's medlemsstater inden for deres territorium.
Også hr. Santinis forslag om fri proces er et vigtigt skridt hen mod at skabe dette retsområde. Vi har allerede forordningen om samarbejde og fuldbyrdelse i civil- og handelssager. Vi har gensidig retshjælp i straffesager mellem EU's medlemsstater. Dermed har vi opnået en hurtigere og enklere retshåndhævelse for de europæiske borgere på tværs af grænserne. Derfor er det på høje tid, at også adgangen til fri proces reguleres på europæisk plan, for kun på den måde kan vi sikre, at de allerede eksisterende europæiske bestemmelser kommer til en retfærdig anvendelse også for dem, som ellers ikke ville have råd til en retssag.
Og, hr. Cashman, det er helt illusorisk at tro, at det kun kan gælde for grænseoverskridende retssager, for hvis De etablerer et højere niveau på europæisk plan, vil Deres egen befolkning protestere, og hvis De etablerer et lavere niveau på europæisk plan, vil De skulle svare på, hvorfor De behandler EU-borgerne dårligere end Deres egne borgere. Derfor er det helt nødvendigt med en tilpasning. Jeg kan slet ikke se nogen grund til, at vi ikke også skulle arbejde for det på europæisk plan.
Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen om fru Angelillis betænkning finder sted i morgen kl. 12.00, og afstemningen om hr. Santinis betænkning finder sted på onsdag kl. 12.00.
Formanden.
Inden vi går videre til det næste punkt på dagsordenen, vil jeg oplyse Dem om, at 37 medlemmer under fastsættelse af arbejdsplanen gjorde indsigelse mod anvendelsen af forretningsordenens artikel 110a, stk. 3, vedrørende indstilling ved andenbehandling om hastighedsbegrænsende anordninger. Det drejer sig om hr. Hatzidakis' betænkning. Disse 37 medlemmer har trukket deres indsigelse tilbage. Derfor er indstillingen ved andenbehandling på ny opført under afstemningstiden tirsdag kl. 12.00.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0306/2002) af Paulsen for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om sundhedsbestemmelser for animalske biprodukter, som ikke er bestemt til konsum (PE-CONS 3641/2002 - C5-0321/2002 - 2000/0259(COD)).
Paulsen (ELDR)
Hr. formand, der er nu gået næsten to år siden oktober 2000, hvor Kommissionen fremsatte et meget godt forslag til forordning om, hvordan de dele fra slagtedyr, der ikke anvendes til fødevarer, skal anvendes. Jeg må sige, at det var chokerende at opdage, hvor meget underligt og snusk, der alligevel gik videre til foder og fødevarekæden. Det bliver der nu sat en stopper for.
Kommissionens forslag var godt. Europa-Parlamentet gjorde det betydeligt bedre, enklere, strengere og mere gennemsigtigt, end det var fra begyndelsen. Ved førstebehandlingen havde vi 99 ændringsforslag, og Rådet vedtog 90 af dem. Ved andenbehandlingen stillede vi ni ændringsforslag, og otte af dem blev godkendt. Det niende forslag, som var et kompromisændringsforslag, fik vi næsten helt og holdent igennem. Vi havde dog et forslag, hvor vi pålagde Kommissionen at fremsætte et forslag, og i den henseende overskred vi nok som Parlament vores beføjelser. Kommissionen har dog frivilligt lovet at fremsætte det forslag, vi bad om.
Den vigtigste skærpelse fra Europa-Parlamentet side er, at der fremover vil være et totalforbud mod kannibalisme i foderhåndteringen. Det vil ikke længere være tilladt at fodre en dyreart med proteiner, som hidrører fra dyr af samme art. Forskerne tror på nuværende tidspunkt, at denne slags fodring er en mulig årsag til "syge prioner", det vil sige BSE, TSE, Creutzfeldt-Jakobs sygdom osv.
Vi fik totalforbud for alle former for anvendelse af kadavere og dele fra syge dyr, både som proteinmel og frem for alt som fedt. Dette fedt er usædvanlig ulækkert. Kun fuldstændig levnedsmiddelgodkendte råvarer må anvendes i foder, kosmetik, lægemidler osv. Fremover må kadaverfedt kun anvendes i cigaretfiltre, bildæk og lignende.
Vi har anmodet om og fået gennemført en tydelig separation af forarbejdningen for de forskellige animalske biprodukter. Levnedsmiddelgodkendte og ikke-godkendte biprodukter må f.eks. ikke forarbejdes i den samme bygning, medmindre der er tale om klart adskilte bygninger og klart adskilte transportcontainere. Vi har faktisk også fået gennemført en udførlig mærkning med farver og, når det bliver teknisk muligt, endda også med lugt af alle ikke-godkendte biprodukter. Dette sker for at beskytte landmændene i Europa. Det er nemlig umuligt i en sæk med færdigforarbejdet foder at se, hvor proteinerne eller fedtet kommer fra, men nu bliver det ikke længere muligt at snyde dem, der fodrer dyr.
Jeg vil gerne takke alle skyggeordførere og alle, som jeg har samarbejdet med i Europa-Parlamentet. Det har været sjovt og inspirerende. Vi har diskuteret, og vi har drøftet, og vi er blevet enige. Der har været en meget god stemning og en god debat i grupperne. Jeg vil også gerne takke Kommissionen og i særdeleshed hr. Colombo for et intensivt og godt teknisk samarbejde. Jeg vil også takke Ministerrådets arbejdsgruppe og de berørte formandskaber - det svenske, det belgiske, det spanske og nu det danske. Vi har alle samarbejdet, og vi har udført et meget godt stykke arbejde. Jeg anbefaler derfor, at vi enstemmigt vedtager forligsforslaget under afstemningen i morgen. Det er vigtigt, at dette arbejde nu afsluttes. Industrien for biprodukter beskæftiger titusinder af mennesker i Europa, hovedsageligt i landområderne. Der er meget vigtigt, at de nu kommer i gang med deres investeringer og ombygninger, og at de får mulighed for at fortsætte med en for os alle meget god industri.
Vitorino
Hr. formand, jeg vil gerne starte med på vegne af Kommissionen at sige, at vi i høj grad bifalder det fælles forslag til forordning om animalske biprodukter, som Forligsudvalget vedtog den 12. september.
Dette forslag er den anden store komponent i vores forsvar mod BSE og andre alvorlige dyresygdomme. Den første komponent var forordningen om TSE, der blev vedtaget sidste år.
Dette forslag er meget vigtigt. Det har afgørende betydning for en sikker indsamling, transport, opbevaring, håndtering, behandling og bortskaffelse af de mange millioner tons animalske biprodukter, der produceres i Unionen hvert år. Den fortsatte mangel på sunde, omfattende lovgivningsmæssige rammer for behandlingen af disse biprodukter er særdeles farlig.
Jeg vil gerne på Kommissionens vegne takke fru Paulsen for hendes store indsats og utrættelige arbejde i mere end snart to år med at opnå en aftale mellem Kommissionen og Rådet om den foreslåede forordning. At vi er nået til, hvor vi er i dag, skyldes i høj grad hendes personlige engagement, målbevidsthed og beslutsomhed.
Jeg vil også gerne især takke fru Jackson, formand for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, og hr. Daul, formand for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, for deres værdifulde bidrag.
Kommissionen finder det særdeles opmuntrende, at alle tre institutioner overordnet set er enige om fire centrale principper. For det første at kun animalske biprodukter fra dyr, der er egnet til konsum, må bruges i fødevare- og kosmetikprodukter samt farmaceutiske produkter. For det andet at genanvendelse inden for samme art, "kannibalisme", skal forbydes. For det tredje at visse bestemmelser skal strammes for at forbedre kontrollen og sporbarheden i sektoren for animalske biprodukter. For det fjerde at alternative bortskaffelsesmuligheder bør godkendes for at tage hensyn til den videnskabelige og teknologiske udvikling.
Det glæder os også, at det vanskelige spørgmål om køkken- og madaffald endelig er løst. Løsningen tillader en midlertidig opblødning af forbuddet mod brug af køkken- og madaffald i foder i visse medlemsstater under særdeles strengt kontrollerede forhold, som fastlægges af den stående komité for fødekæden og dyrs sundhed.
Brugen af køkken- og madaffald i foder rummer en alvorlig risiko for overførsel af alvorlige dyresygdomme, f.eks. mund- og klovsyge og klassisk svinepest. Det står helt klart, at ingen ønsker en gentagelse af det nylige udbrud af mund- og klovsyge i Det Forenede Kongerige med de enorme tab både i og uden for landbruget.
Kommissionen vil nu fokusere på udarbejdelsen af gennemførelsesforanstaltninger, herunder godkendelse af alternative bortskaffelsesmetoder og en undtagelse fra genanvendelse inden for samme art for fisk og pelsdyr, samt en række overgangsforanstaltninger, der f.eks. omfatter køkken- og madaffald og brugt madolie, for at udjævne kløften før anvendelse af forordningen.

Goodwill (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil først og fremmest gerne takke fru Paulsen for den vidtfavnende fremgangsmåde, hun har brugt over for alle grupper under første- og andenbehandlingen, og for det andet lykønske hende med hendes måde at repræsentere Parlamentet på ved forliget, især forhandlingen med nogle af vores tyske kolleger hos De Grønne, hvilket under gode betingelser er en vanskelig opgave, hvilket jeg er sikker på, at kansler Schröder har konstateret og fortsat vil konstatere.
EU producerer millioner af tons animalske biprodukter, som opdeles i tre kategorier i henhold til risikoen for mennesker og dyr. Kategori 1, som består af specificeret risikomateriale, indgik i spredningen af BSE. Det glæder mig, at vi også i kategori 1 medtog affald fra fly fra lande uden samme standarder som vores, selv om jeg er sikker på, at nogle vil sige, at en del mad om bord på fly alligevel ikke er egnet til konsum. Der er kategori 3, som er egnet til konsum, herunder køkken- og madaffald, og kategori 2, som er resten.
Det store spørgsmål ved forliget var køkken- og madaffald, og der havde vi to nationale problemer. I Det Forenede Kongerige er køkken- og madaffald forbudt. Det indgik i starten af mund- og klovsygeepidemien i det nordøstlige England samt i undersøgelsen af udbruddet af klassisk svinepest i East Anglia, hvilket pegede på, at årsagen kan have været en kasseret skinkesandwich, der var blevet smidt ind til en flok frilandsgrise. Men historisk set har vi i Det Forenede Kongerige bearbejdet vores køkken- og madaffald på gårdene til såkaldt svinefoder. Det var meget vanskeligt at kontrollere, og det er ikke overraskende, at der var udbrud på den måde, det blev gjort.
På sin vis ville jeg ønske, at vi havde fulgt samme vej som tyskerne og østrigerne, der gik ud på ikke at behandle dette materiale på gårdene, men at opstille avancerede anlæg til mange millioner pund, som blev drevet med typisk tysk effektivitet. Nogle af disse er helt nye, og det ville ikke være rimeligt at lukke dem med meget kort varsel, især når man overvejer alternativerne til, hvor dette affald skulle hen. Det kunne komme på lossepladser, som det sker med meget køkken- og madaffald i Det Forenede Kongerige, og det ville betyde, at rotter og måger ville fjerne det og fordele det rundt om i landskabet. En anden mulig måde at komme det til livs på er forbrænding, hvilket er både dyrt og skader miljøet. Det er rigtigt godt, at vi har forhandlet os frem til denne overgangsperiode til 1. november 2006.
Jeg sagde, at vi i Det Forenede Kongerige ikke har svinefoder. Vi genanvender imidlertid olieaffald fra f.eks. spisestederne med fish and chips, vidnesbyrdet om madkulturen, men også fra andre spisesteder og private hjem, der producerer olieaffald. Det var i Det Forenede Kongerige et blomstrende landsbyhåndværk. Hver uge blev der fjernet en 25 liters tønde, og køkkenchefen fik 5 pund, en del af den sorte økonomi. Olien blev kørt væk for at blive bearbejdet til dyrefoder. Da der imidlertid blev givet udtryk for tvivl angående den fortsatte brug af det, begyndte indsamlerne at kræve et gebyr, hvilket fik køkkencheferne til at finde andre løsninger. Det betød, at det blev hældt i afløbet, hvilket har medført tilstoppede kloakker og andre miljøproblemer, da stivnet fedt og olie ødelægger infrastrukturen under gaderne, der fjerner vores spildevand.
Det er vigtigt, at Det Forenede Kongerige får forlængelse, så der er tid til at gennemgå situationen, vurdere risiciene ved den fortsatte brug af madolie, selv om jeg personligt mener, at de er ubetydelige, og iværksætte systemer til alternativ anvendelse, f.eks. som biodiesel.

Whitehead (PSE).
Hr. formand, den første opgave for alle, der har siddet i Forligsudvalget, må være at lykønske fru Paulsen med hendes drive og målbevidsthed om at overleve et komplekst forlig, som til tider næsten blev væltet omkuld af uortodokse manøvrer. Det havde ikke været vejen frem for Parlamentet, og det glæder mig, at de forskellige parter i denne aftale nærmede sig hinanden på denne måde.
Fru Paulsen har skullet holde hovedet koldt, da begivenheder andre steder, herunder valg, lagde et særligt pres med hensyn til den måde, hvorpå der blev set på disse begivenheder. Hun blev dog hele tiden retfærdiggjort af sagaen om fortsatte skandaler om fødevareforurening i en række medlemsstater i 2002 og af den måde, hvorpå denne sag er endt.
Vi kender alle til fuldstændig sporbarhed for specificeret risikomateriale i Det Forende Kongerige, fordi vi i kølvandet på BSE blev tvunget til at indføre, næsten under trussel om magtanvendelse, noget, der nu kommer til at gælde i hele Fællesskabet. Det er alt sammen udmærket. Jeg mener, at antallet af biprodukter, som har fundet vej ud i fødekæden i år, allerede nu, og senere når denne forordning håndhæves fuldt ud, viser os, at det stadig er nødvendigt at være årvågen for at sikre, at separationsprincippet i høj grad opretholdes.
Jeg vil nu tage fat på de allerede nævnte spørgsmål fra hr. Goodwill om problemet i visse medlemsstater. Det glæder mig, at vi har fundet en løsning med en midlertidig overgangsperiode i stedet for at negligere behovet for at finde en afslutning.
Jeg vil ikke kommentere situationen for den østrigske og tyske industri, men begrænse mig til Det Forenede Kongerige, hvor vi har haft visse specifikke problemer. Måske kommissæren kan notere dem, da vi i den endelige redegørelse er nødt til at se på dem i forbindelse med overgangen.
Det første spørgsmål, som hr. Goodwill er bekendt med, vedrører små forbrændingsanlæg, der har været brugt som en særdeles fornuftig måde til destruering af døde besætninger på på stedet med en minimumsperiode med smitterisiko. Vi er nødt til i overgangsperioden at sikre, at Kommissionen fuldt ud forstår årsagerne til, at disse har været brugt, og brugt effektivt, og at de ikke blot fjernes fra scenen på en vilkårlig måde.
Det andet vedrører madolie. Det Forenede Kongerige er indstillet på at acceptere, og det med rette, at overgangsperioden skal være to og ikke fire år, og at der i den tid, under forudsætning af at hele direktivet træder i kraft kun 8-9 måneder fra nu, skal have været tilstrækkelig tid til, at den pågældende industri kan tilpasse sin praksis, og sandsynligvis sit overskud, til andre bortskaffelsesmetoder, især inden for biobrændstof.
Endelig glæder det mig, at Det Forenede Kongerige trak sine indsigelser vedrørende en overgangsperiode for tilførslen til jorden af blod fra slagterier, tilbage. Det er en ret frastødende vane. Den kunne vi ikke have retfærdiggjort, og det glæder mig, at Det Forenede Kongerige trak sine indsigelser tilbage. Princippet om renlighed og separation bør i denne sammenhæng desuden være altoverskyggende. Fru Paulsen har vist os vejen, og nu er det op til os at følge trop.

Staes (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, indledningsvis vil jeg rette en hjertelig tak til Marit Paulsen, der som ordfører har ført os gennem forordningens minefelt i gensidig forståelse. Det glæder mig, at vi med denne forordning får en moderne version af den forældede lovgivning om slagteaffald. Og en længe ventet version, da forhandlingerne har stået på i to år.
Som et væsentligt punkt skal fremhæves, at denne forordning sikrer, at døde dyr og kasseret animalsk materiale ikke længere finder vej til fødekæden. Det er kun tilladt at anvende produkter, som er fremstillet af dyr, der er godkendt til konsum. Det er endvidere klart, at genanvendelse af kød- og benmel i foder er regulær kannibalisme og derfor bør udelukkes, ved at der etableres adskilte produktionslinjer og sikres fuld sporbarhed. Det er således en forudsætning, at forordningen fuldt ud virker som tilsigtet. Og det sidste ord er naturligvis ikke sagt i den sag. For at sikre, at der ikke forekommer kannibalisme, vil en betydelig omorganisering af sektoren være påkrævet, både når det gælder afhentning, og når det gælder bortskaffelse af animalsk affald. Vi ved, der i sektoren findes brodne kar, personer, som snyder og bedriver lyssky praksis, og vi ved, materialet ved svigagtig praksis er særdeles følsomt. Der vil således være behov for en betydelig kontrolindsats fra medlemsstaternes side, sådan som hr. Whitehead med rette påpegede.
Kære kolleger, afslutningsvis vil jeg sige lidt om mad- og restaurantaffald, som indeholder animalske produkter. Vi nåede på dette felt frem til et hæderligt kompromis. Det var ikke nogen nem opgave, men der foreligger nu et kompromis. Kompromiset er primært kommet i stand på foranledning af de tyske og østrigske kolleger, som har presset på for at nå et resultat. Jeg skal ikke lægge skjul på, at denne problematik er særdeles følsom i mit land. Alle landboorganisationer i Belgien opfordrer indtrængende til, at denne praksis helt bringes til ophør på grund af sundhedsrisikoen. Liden tue kan som bekendt vælte stort læs. Vi behøver blot at tænke på mund- og klovsygen eller den afrikanske svinepest. Jeg kan dog meddele, at flertallet af medlemmerne i min gruppe vil godkende den foreliggende tekst.

Klaß (PPE-DE).
 - (DE) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, ofte er det kun kompromiser, der kan lede os ud af vanskelige situationer. Jeg vil gerne takke fru Paulsen hjerteligt for hendes indsats og for hendes udholdenhed i jagten på et bæredygtigt kompromis, som vi da også fandt til sidst, og som alt i alt er tilfredsstillende for os. Vi anbefaler, at man godkender det fælles forslag.
Jeg vil gerne benytte min taletid i dag til helt tydeligt at sige, at jeg ikke straks begejstret tilsluttede mig dette kompromis. Det skyldes, at vi på ét punkt udskyder beslutningen og giver Kommissionen en opgave, hvis udgang står åben. Det drejer sig om anvendelse af madaffald, hr. kommissær, som efter min mening på ingen måde er løst endeligt og for altid. Ting, som er egnet til menneskeføde, og som så bliver til overs, bliver jo ikke straks til specialaffald med deraf følgende konsekvenser for behandling og bortskaffelse, bare fordi mennesker ikke længere vil spise det. Robert Goodwill pegede også på de mange problemer med bortskaffelsen. Madaffald er imidlertid også værdifulde næringstoffer, som - det beviser eksemplerne i Tyskland og Østrig - kan blive til godt dyrefoder, hvis indsamlingen organiseres optimalt, og der holdes en høj teknisk og hygiejnisk standard under forarbejdningen. Vi er udmærket klar over, at madaffald kan overføre smitsomme dyresygdomme. Derfor skal der ske en optimal forarbejdning efter høje standarder. Teknisk kan det lade sig gøre. Derfor er det ikke ansvarligt med et generelt forbud mod at fodre med madaffald, især da det heller ikke er reguleret, hvordan dette affald i sidste ende skal bortskaffes. Bliver menuen på tallerkenen pludselig til specialaffald, når den bliver båret ud?
Vi kræver kun et generelt forbud mod fodring med madaffald, indtil der foreligger dokumentation for en korrekt forarbejdning. Emnet er altså ikke endeligt afsluttet med kompromiset. Det er nu op til Kommissionen at fremlægge et forslag om anvendelse af madaffald inden udgangen af 2004. Jeg bekræfter denne opfordring og beder samtidig om, at man også tager højde for den eksisterende mulighed for at forarbejde madaffaldet til dyrefoder. Små og mellemstore virksomheder, familieforetagender og landbrugsbedrifter har foretaget ret store investeringer. Der må frem for alt ikke opstå et hul, ved at der først udstedes et forbud og så nogen tid senere igen gives en tilladelse, så tiden går, uden at der bliver truffet en afgørelse. Virksomhederne har brug for sikkerhed i deres planlægning. Dyrefoder i EU skal være sikkert og pålideligt for dyr og mennesker.
Auroi (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil også gerne takke fru Paulsen for legende let at have gennemført et vanskeligt forlig, som gør det muligt for os i dag at have et godt kompromis. Kommissær Vitorino nævnte, at den største udfordring dog alligevel er beskyttelsen mod BSE. Det er som om, vi lidt har glemt, at det drejer sig om et centralt problem, og at det var det, der førte til alle de direktiver, som vi for nylig har vedtaget vedrørende fødevaresikkerhed.
Man forbyder genanvendelse af visse animalske biprodukter i fødekæden, nemlig døde dyr og kasseret animalsk materiale, og man forbyder kannibalisme blandt dyr, hvilket er godt. Sporbarheden af fødevarerne er forbedret. Og endelig undgås krydskontaminering. Alle dette er smukt og godt, men der er desværre et forbehold, for selv om man virkelig har gjort en indsats i forbindelse med bortskaffelse af madaffald, mener jeg, at medlemsstaternes forpligtelse for en dels vedkommende er udsat. Der er foreslået en alt for lang overgangsperiode, som andre kolleger har sagt før mig. To år var fuldt ud tilstrækkeligt til at løse problemerne. F.eks. kan olierne blive til biomasse til biobrændstoffer osv. 
Så en række medlemsstater vil fremover være pligtopfyldende og træffe de nødvendige foranstaltninger, mens andre i henhold til udvalgsproceduren kan vente til 2006. Dette minder på en meget ubehagelige måde om det, der skete, da BSE-krisen var på sit højeste, hvor nogle medlemsstater tilsyneladende ikke havde tilfælde af kogalskab, fordi de ikke foretog kontrol. Da de endelig foretog kontroller, fandt de tilfælde af kogalskab. Jeg mener ikke, at disse selvsamme medlemsstater er fornuftige nok, og processen skal derfor fremskyndes.
Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, allerførst hjertelig tak til ordføreren, fru Paulsen. Jeg går ind for, at man fortsat skal kunne anvende madaffald til dyrefoder under tilstrækkeligt strenge betingelser. Lad mig gøre det helt klart. Vi taler om mad, som er officielt godkendt til menneskeføde. Lad det være helt klart for tilhørerne - det drejer sig f.eks. om brød, der ikke bliver solgt, og som ikke er frisk længere dagen efter, om kagekanter og den slags. Den opvarmning af madaffaldet, som er foreskrevet i denne forbindelse, er en tilstrækkelig effektiv foranstaltning for at forebygge smitsomme sygdomme, og den giver desuden mulighed for en fornuftig anvendelse af disse rester og forhindrer dermed ekstra affaldsturisme. Desuden får især svin på denne måde en optimal forsyning af essentielle amino- og fedtsyrer, hvilket betyder, at importen af foderstoffer kan reduceres. Der ses desuden relativt få negative konsekvenser hos fedesvin af flydende foder, som er udvundet af madaffald.
Der skal garanteres en passende steriliseringsstandard for at dræbe smittekim. Resultatet af forligsproceduren med de syv ændringer blev jo accepteret af Rådet uden videre, og hvad angår den overordentligt vigtige ændring 25, som indeholder et omfattende kompromis, er jeg glad for Rådets tekst, som fra 1. november 2002 foreskriver overgangsordninger for højst fire år under strengt kontrollerede betingelser.
Et sikkert tilsagn fra Kommissionen om at udarbejde et direktiv om bioaffald inklusive køkken- og madaffald inden udgangen af 2004 skal først og fremmest have til formål at fastlægge bestemmelser for sikker anvendelse, udnyttelse og genanvendelse. Kontamineringen skal kontrolleres, og denne vej hilser vi velkommen. Netop de virksomheder, som har investeret rigtig mange penge i disse foranstaltninger for at leve op til de højeste krav, offentligt kontrollerede virksomheder, er den bedste garant for en kontrolleret uskadelig bortskaffelse og forarbejdning af madaffald til foderbrug. Et generelt fodringsforbud kan ikke garantere nogen tilstrækkelig kontrol. Det kan vi nævne en lang række eksempler på. Den forrige taler var allerede inde på det. Hvor bliver det så af? Vi bør heller ikke i fremtiden destruere dette værdifulde foder.
Lad mig afslutningsvis sige, at i denne sag er jeg personligt egentlig mere tilhænger af en forordning end et direktiv, fordi jeg allerede ser de forskellige gennemførelser i landene for mig og aner konkurrenceforvridningerne, og hvis noget ikke er i orden, så er det ikke i orden nogen steder, hverken i Tyskland eller i Østrig eller i noget andet medlemsland i det indre marked.

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, også jeg vil gerne udtrykkeligt takke fru Paulsen for det gode samarbejde. Resultatet er præsentabelt. Jeg tror, det er en god forordning, der ligger her. Dermed opfyldes Parlamentets krav, som er et resultat af Undersøgelsesudvalget om BSE.
Det er især vigtigt, fordi der her ikke kun er tale om fodringsmåden og godkendelse af anvendelsen til fodring under bestemte betingelser, det præciseres også, hvad der skal ske med det, der ikke kan anvendes til foder. Destruktionen er altså også reguleret. Det skal vi også nå frem til, når det gælder madaffald. Et forbud alene er ikke nok, fordi man ikke ved, hvor skidtet så bliver af. Jeg har jo altid sagt, at man ikke bare kan hælde det i kloakken. Netop da bliver det nemlig farligt, fordi det muligvis kan nå frem til dyr uden at være steriliseret eller kontrolleret. Så kan det føre til udbredelse af pest og mund- og klovsyge. Det sker ikke, hvis det er steriliseret.
Det glæder mig, at Kommissionen er gået ind på dette forslag og nu siger, at den senest i 2004 vil fremlægge et direktiv - fru Keppelhoff-Wiechert, jeg mener også, at det bør være en forordning - om bioaffald, hvor man også vil regulere alle anvendelsesmuligheder for madaffald, inklusive anvendelse til foder.
Desværre findes der ikke nogen protokoll over det kompromis, som vi har indgået. Da det jo bliver det næste Parlament, der skal forhandle om det - og ting bliver hurtigt glemt - vil jeg omdele et protokolnotat, som De kan se på. Måske kan vi underskrive det og på den måde sikre det som vores vilje i forbindelse med denne behandling, også for den næste valgperiode.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 20.15)

