Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelser, betragter jeg den som godkendt.

Haarder
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at vi er to liberale, der glemte at skrive os på tilstedeværelseslisten i går. Det beklager jeg. De kan bekræfte, at jeg var til stede.

Anttila
Hr. formand, det har altid moret mig at lytte til, når folk meddeler, at de har glemt at skrive deres navn på tilstedeværelseslisten. Nu skete netop det samme for mig. Da jeg kom ind i salen, var der en lang kø ved tilstedeværelseslisten. Jeg tænkte, at jeg ville skrive mig på senere. Det glemte jeg. Jeg har dog deltaget allerede fra og med kl. 16.00 i de liberales gruppemøde og i aftenens plenarmøde. Jeg håber, at dette noteres i protokollen.
(Protokollen godkendtes)

Afgørelse om uopsættelig forhandling
Spencer
Hr. formand, jeg mener, at dette er en unødvendig og malplaceret anmodning om uopsættelig forhandling fra Rådet. Ud fra dets egen tidsplan ved Rådet, at det ikke er nødvendigt med en udtalelse fra os før plenarmødet i marts. Rådet ved udmærket, at alle ti ordførere for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender er halvvejs igennem opgaven med at udtale sig om disse partnerskabsaftaler.
Det drejer sig om vigtige spørgsmål vedrørende parlamentarisk deltagelse i og tilsyn med udvidelsesprocessen, men det er en forhandling, der hører hjemme i næste måned, ikke i denne måned. Jeg håber, at alle vores kolleger, herunder også medlemmerne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, ønsker at behandle denne anmodning om uopsættelig forhandling med den foragt, den fortjener, således at dette emne kan slettes fra listen og blive genbehandlet i næste måned.
I al venskabelighed vil jeg sige til mine kolleger i Labour-gruppen, at jeg forstår deres forkærlighed for en Labour-regering. Men det er ikke godt for Parlamentets troværdighed, hvis det ser ud, som om Den Socialistiske Gruppe bruges som et helejet datterselskab af det britiske formandskab. Vi bør slette dette punkt fra listen over emner til uopsættelig forhandling og vende tilbage til det i næste måned.

Titley
Hr. formand, tiltrædelsespartnerskaberne er grundlaget for den meget omfattende udvidelsesstrategi, som Europa-Parlamentet med et stort flertal vedtog som en politisk prioritet. På topmødet i Luxembourg konkluderede man, at alle elementer skal være på plads den 15. marts, hvis udvidelsesbestræbelserne skal fortsætte. Hvis ikke dette emne kommer med i den uopsættelige forhandling i dag, vil vi derfor ikke kunne komme med en udtalelse før den 11. marts, hvilket er dagen før Den Europæiske Konference. Under disse omstændigheder og lige inden udløbet af en tidsfrist er det utænkeligt, at Parlamentets stemme vil blive hørt eller taget til efterretning. Hvis vi afgiver en udtalelse i denne måned, vil budskabet nå frem til Rådet i god tid, så det nøje kan blive overvejet.
Vi risikerer også, at det bliver opfattet, som om vi står i vejen for en udvidelse. Rådet og Kommissionen har søgt at besvare vores spørgsmål, men vi skal passe på ikke at spille søde institutionsspil, som ingen uden for mødesalen vil kunne forstå på netop det tidspunkt, hvor vores engagement i den politiske udvidelsesprioritet bør være klart og utvetydigt. Parlamentet har intet at vinde og alt politisk at tabe ved ikke at medtage dette emne på listen over uopsættelige spørgsmål. Jeg opfordrer derfor til, at vi godkender anmodningen om uopsættelig forhandling.

Kellett-Bowman
Hr. formand, det kan godt være, at De forlænger denne forhandling til klokken 9.15. Ifølge dagsordenen skal der imidlertid finde en afstemning sted klokken 9.15. Da Præsidiet lægger stor vægt på, at parlamentsmedlemmerne er til stede og afgiver deres stemmer, bør afstemningen ikke finde sted på et forkert tidspunkt.

Formanden
Hr. Kellett-Bowman, formelt set har De fuldstændig ret. Af dagsordenen fremgår det ved en fejltagelse - og jeg skal bede tjenestegrenene om at sørge for, at dette ikke sker i fremtiden - at fra kl 9.00 til kl.9.15 vil meddelelsen om indgivne beslutningsforslag til den aktuelle og uopsættelige debat (artikel 47) finde sted, og at fra kl. 9.15 til kl. 12.00 vil afstemningen om anmodningen om uopsættelighed vedrørende forslaget til Rådets forordning finde sted.
Jeg burde måske udsætte afstemningen til om 7 minutter. Dette ville gøre det muligt at tage hensyn til de oplysninger, medlemmerne har fået om, hvornår de skal stemme. Men mon ikke, for jeg ser jo, at salen er fuld, og det vil sige, at kollegerne er kommet tidligere, at jeg kunne bede om Parlamentets tilladelse til at fremskynde afstemningen; jeg vil selvfølgelig bede tjenestegrenene være mere opmærksomme på dette en anden gang.
(Parlamentet godkendte formandens forslag)

Hory
Hr. formand, jeg vil blot gøre opmærksom på, i kraft af de nye regler, der påtvinges os, at jeg ikke ønskede at deltage i afstemningen.

Formanden
Det er noteret, hr. Hory.

Pex
Hr. formand, desværre mangler mit stemmekort. Jeg har således ikke kunnet deltage i afstemningen. Vil De også notere dette?
(Uopsættelig forhandling vedtoges)

Aktionsprogram mod organiseret kriminalitet (FALCONE-programmet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om betænkning (A4-0017/98) af Orlando for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om forslag til en fælles aktion vedtaget af Rådet om et program for udveksling, uddannelse og samarbejde for personale med ansvar for bekæmpelse af organiseret kriminalitet (FALCONE-programmet) (KOM(97)528-11778/97 - C4-0572/97-97/0916(CNS)).

Orlando
Hr. formand, kære kolleger, her til formiddag skal Parlamentet tage stilling til en retsakt, der afslutter den første vigtige fase i den europæiske indsats mod den organiserede kriminalitet. Det Europæiske Råd i Dublin gav i december 1996 klart udtryk for sin beslutning om at bekæmpe den organiserede kriminalitet gennem en sammenhængende og koordineret indsats på unionsplan.
Dette valg udgjorde et vendepunkt, som betegner overgangen fra fasen med enkeltstående indgreb til en organiseret indsats. Den Gruppe på Højt Plan, der blev oprettet for at udføre dette arbejde, udarbejdede en samlet aktionsplan, der udvikledes lige op til mødet i Rådet (justits og indre anliggender) i Luxembourg den 28. april 1997 og siden blev fulgt af Det Europæiske Råd i Amsterdam i juni 1997.
Parlamentet udtrykte den 20. november 1997 sin holdning til en række vigtige udkast til fælles aktioner og især om strafbarhed for deltagelse i en kriminel organisation samt om oprettelse af en evalueringsordning for de nationale gennemførelser af internationale initiativer til bekæmpelse af organiseret kriminalitet. Mens Rådet i december 1997 har vedtaget udkastet til evalueringsordning, afventes vedtagelsen af udkastet om at gøre det strafbart at deltage i en kriminel organisation stadig.
Vi er altså under alle omstændigheder inde i en styrkelse af Den Europæiske Unions strategi for bekæmpelse af den organiserede kriminalitet og dermed anerkendes også den indsats, som nogle lande, herunder Italien, har ydet i de senere år. Det program, som jeg har den ære at være ordfører for, er således opkaldt efter den italienske dommer Giovanni Falcone, der sammen med sin hustru og sine livvagter blev dræbt af mafiaen i 1992 og nu er blevet et symbol på bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet, selv uden for Italiens grænser.
Formålet med programmet er at styrke det retlige og politimæssige samarbejde mellem de personer, der er ansvarlige for bekæmpelsen af mafiaen og give mulighed for finansiering af uddannelsesophold, seminarer og andre projekter samt for støtte til forsknings- og uddannelsesaktiviteter. Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder foreslår nogle ændringsforslag, der skal udvide programmet til også at omfatte andre personkategorier end dem, der er beskæftiget i institutionerne eller politimyndighederne, i form af personer, der er ansvarlige for det kulturelle klima i et samfund og andre personkategorier i civilsamfundet; formålet hermed er at understrege betydningen af den kulturelle og sociale dimension i bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet.
Det er således vigtigt, at skoler, universiteter og ikke-statslige organisationer tager del i programmet, men også at notarer, advokater, regnskabsførere og statsautoriserede revisorer deltager. I sådanne tilfælde, hvor personkategorier fra det ikkestatslige område er indblandet, bør de lokale myndigheder have lejlighed til at kontrollere sådanne aktioner, hvis finansiering de obligatorisk bør deltage i.
Jeg synes, at især nogle af kollegerne i Partito Popolare fremkom med et fornuftigt forslag om specifik støtte til og gennemførelse af initiativer i ansøgerlandene for netop på dette følsomme område at være med til mellem de stater, der har ansøgt om tiltrædelse af Den Europæiske Union, at indføre en tilsvarende lovgivning og kulturel følsomhed, som den der nu tilstræbes mellem medlemsstaterne.
Afslutningsvis vil jeg gerne understrege betydningen af denne retsakt: den har en på samme tid konkret og symbolsk betydning, netop fordi udgangspunktet er de mange positive erfaringer i nogle medlemsstater, hvoraf de erfaringer, der er indhøstet i Italien, er blandt de vigtigste.
Det, der i dag skal understreges, er dog ikke en enkelt medlemsstats egne erfaringer, men den fornemmelse, som findes over alt i Europa, af at vi står over for et fænomen - mafiaen og den organiserede kriminalitet - der i sidste ende må medføre et slag, som vi er nødt til at kæmpe sammen, for ikke at blive slået tilbage.

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, den tanke at bringe de mennesker sammen i virkeligheden, som samarbejder om bekæmpelsen af organiseret kriminalitet i Europa, at uddanne dem i fællesskab og at lade dem indhøste erfaringer i fællesskab er så indlysende rigtig, ja nødvendig, at jeg går ind for både dette program og for hr. Orlandos betænkning.
Men selvom min holdning grundlæggende er positiv, vil jeg alligevel fremsætte nogle få kritiske bemærkninger om projekter af denne art, i mindre grad om dette program. Programmet omfatter en relativ stor kreds af personer i Den Europæiske Union: dommere, statsadvokater, politifolk, toldere etc. Det kan ikke forventes, at det med de knappe midler, der er afsat til dette program, er muligt at nå ud til et nævneværdigt antal personer i målgrupperne. Derfor gælder det for det første om at begrænse den mulige kreds af personer og anvende midlerne så målrettet som muligt.
For det andet gælder det om ikke at beskrive de mulige emner alt for vidtfavnende. Personlig er jeg i tvivl om, hvorvidt der er nogen mening i at finansiere forskningsprojekter af de knappe midler. Det skal endvidere undgås, at f.eks. hyggelige weekendmøder kan falde ind under et sådant program.
For det tredje skal vi tænke på, at vi allerede har en hel række programmer af lignende art. Her må der ikke ske overlapninger. Vi har f.eks. MATTHÆUS, et program for toldere. Vi har endvidere TAX, GROTIUS, STOP, EUSIN etc. Her skal det nøje påses, at disse programmer ikke overlapper hinanden og at ikke visse personer, som har udviklet en særlig flair for opfølgning af sådanne programmer, så at sige mangedobler deres muligheder for at nyde godt af sådanne projekter.
Dernæst finansieringen: Det blev oprindelig foreslået, at den europæiske samfinansiering skulle andrage 80 %. Budgetudvalget har foreslået at lade det blive ved 60 %. Personlig ville jeg have foretrukket, om det var blevet finansieret med 50 % af hver part, så at de, der ønsker at gøre brug af midlerne, selv skal finansiere en betydelig del af sådanne foranstaltninger. Hvad angår Budgetudvalgets forslag, har vi ladet det blive ved 60 %. Et sidste punkt: Kontrollen med, hvad der sker med disse midler og hvilket resultat der opnås gennem dem, skal gøres betydelig skrappere og mere præcis, og dét skal ikke mindst Parlamentets Budgetkontroludvalg bidrage til.

Bontempi
Hr. formand, også jeg vil gerne understrege betydningen af dette program og vores holdning til det på et tidspunkt, hvor opmærksomheden omkring bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet er høj og antallet af forslag herom er stort. Programmet bærer navnet Falcone efter en dommer, der især efter sin død er blevet kendt og som blev dræbt på et tidspunkt, hvor han helt isoleret måtte kæmpe imod store vanskeligheder.
Man må hele tiden huske på, at i bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet er det - foruden en effektiv indsats fra politiog retsmyndighedernes side - af afgørende betydning, at der skabes et klima med en høj modstandstærskel over for den organiserede kriminalitet. I denne forbindelse må jeg sige, at Italien i lang tid har været isoleret. Vores land, som på sin egen krop har mærket virkningerne af den organiserede kriminalitet, sådan som Falcone-sagen har vist sammen med Borsellinosagen og mange andre, har ikke haft nemt ved at overbevise resten af Europa om prioriteringen af dette spørgsmål. Heldigvis kan vi i dag konstatere, at denne overbevisning er slået igennem, også selvom vi, hvad resultaterne i sig selv angår, stadig er langt fra at kunne stille os tilfredse. F.eks. er der iværksat vigtige retsmidler til bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet, men de fælles aktioner er stadig ikke effektive!
I forbindelse med godkendelsen af dette program vil jeg gerne minde Rådet og Kommissionen om betydningen af at benytte de instrumenter, der er valgt, men måske ikke dem alle på samme tid, da det er svært at gennemføre alt på samme tid. Til gengæld bør det, som man vælger ud, straks iværksættes, fordi ellers opstår der tvivl om troværdigheden af en europæisk aktion, der langt om længe er ved at blive til en fælles aktion, en fælles indsats mod den organiserede kriminalitet.
Hvad programmet angår, vil jeg begrænse mig til at understrege det fornuftige i de to tilføjelser, der er blevet foreslået, både kollegernes i PPI om udvidelsen til ansøgerlandene og hr. Orlandos forslag om at anvende programmet til at støtte græsrodserfaringer fra lokale foreninger og institutioner, der kan bidrage til at skabe det klima, som jeg nævnte før. For nogle måneder siden gennemførte den italienske "Libera«-sammenslutning, der samler omkring seks hundrede foreninger, en meget vigtig og nyttig høring, hvorunder vi forstod, hvor vigtig uddannelses-, forebyggelses- og oplysningsarbejdet er for bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet og for at skabe de alliancer i samfundet, der er nødvendige for at styrke statens indsats i denne kamp.

Cederschiöld
Hr. formand, den organiserede kriminalitet retter sig nu aktivt mod Europa. Bekæmper vi den ikke kraftigt nu, vil vi blive nødt til at gøre det med drastiske metoder senere. Handlingsplanen mod organiseret kriminalitet viser, at bevidstheden om denne alvorlige trussel mod Europa er på vej til at komme konkret til udtryk.
I min betænkning om organiseret kriminalitet, som blev behandlet af Parlamentet i november sidste år, udpegede jeg flere områder inden for hvilke, der er behov for at styrke samarbejdet. Dette er et af de vigtigste, nemlig praktisk samarbejde over grænserne. Praktisk samarbejde mod fælles mål har en tendens til efter en tid at vise, hvilke metoder, der er de mest effektive. De nordiske lande har et sådant langvarigt samarbejde på det retlige område bag sig. Det har faktisk ført til, om ikke identiske, så dog kompatible systemer. Mange af de mål, som Unionen nu i fællesskab forsøger at fremlægge, har vi opnået i de tre nordiske lande.
FALCONE-programmet er et vigtigt skridt på vejen mod en successiv samordning af de europæiske strafferetlige regelsamlinger og aktiviteterne. En sådan samordning skal vokse op nedefra ved praktisk samarbejde. Derfor er jeg positiv over for Kommissionens forslag, som går ud på uddannelse og udveksling mellem dommere, anklagere, toldfunktionærer og politifolk. Det er vigtigt, at det netop er de direkte berørte erhvervskategorier, der får denne støtte, som udgør ECU 10 millioner på fem år, hvilket er et beløb, som i sammenhængen er ganske beskedent.
I længden er den nuværende fordeling af strukturmidlerne urimelig og burde derfor føre til, at også retlig infrastruktur får del i de traditionelle strukturmidler.
Jeg vil gerne fremføre nogle af mine synspunkter vedrørende nogle af detaljerne i programmet, blandt andet finansieringsmodellen. Kommissionen foreslår, at udgifterne skal finansieres ved hjælp af fælles midler med en andel på 80 procent. Men det sædvanlige princip er jo ellers fifty-fifty, det vil sige 50 procent fra Fællesskabet og 50 procent fra de deltagende medlemsstater. Den model har fordele, da det finansielle ansvar fordeles og, endnu vigtigere, kontrollen deles og kan da blive stærkere. Det er et vigtigt synspunkt i et Europa, hvor borgerne ind imellem tvivler på retfærdigheden og effektiviteten i forbindelse med EU-midlerne. Udvalget om Borgernes Frihedsrettigheder og Indre Anliggender er dog blevet enig om at gå Kommissionen i møde og foreslå 60 procent af de fælles midler.
Jeg tror, der er grund til at se længere frem i tiden og mere langsigtet forberede FALCONE-programmet også for deltagere, ikke kun for ansøgerlandene, men også for lande, som disse deler grænse med.
Afslutningsvis er det vigtigt at understrege, at FALCONE-programmet kun er et af de første initiativer i en række aktiviteter, der vil blive behov for med henblik på at forbedre kvaliteten i retssystemerne, men også for at øge forståelsen og samarbejdet mellem personale fra kriminalitetsbekæmpende og retsplejende myndigheder i medlemsstater og ansøgerlande. Skulle formålet med at skabe pålidelige retssystemer ikke blive opfyldt, kan det føre til, at store gevinster, som sandsynligvis alle involverede parter kan høste på udvidelsen, går tabt. Den retlige struktur i Unionen skal være succesrig, hvilket forudsætter, at vi satser på dette.

Formanden
Jeg skal for 117. gang gentage min opfordring til de politiske grupper om, ikke at give deres medlemmer en taletid på 1 minut! Det er simpel hen uværdigt. Der må træffes nogle valg her, således at de i det mindste har to minutter til rådighed. Det kan ikke være rigtigt, at jeg skal afbryde en taler med 1 minuts taletid!

Caccavale
Hr. formand, jeg takker Dem for denne solidaritetstilkendegivelse over for en taler, der som mig kun har ét minut til rådighed.
Jeg vil allerførst takke hr. Orlando for den indsats, han har gjort under dette arbejde for at mindes en dommer. Programmet bærer nemlig navnet Falcone til minde om en dommer, der ved et barbarisk attentat selv blev offer i sin kamp mod mafiaen.
Jeg tror også, at FALCONE-programmet er et betydeligt skridt fremad, især med hensyn til informationsudvekslingerne mellem dem, der er involveret i bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet - som bliver stadig mere grænseoverskridende og -nedbrydende - såsom politi, retsembedsmænd og andre.
Det er vigtigt, at de nye lande, der vil tiltræde Den Europæiske Union, kan inddrages, men det er også vigtigt, at der er demokratisk kontrol. Dette er sagt klart i FALCONE-programmet: det må være helt klart, at Europa-Parlamentet fører kontrol, og at principperne for de personlige garantier, de individuelle frihedsrettigheder og ligestillingen mellem anklager og forsvarer heller ikke inden for bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet ændres. I modsat fald er der risiko for, at særlove, der anvendes til bekæmpelse af den organiserede kriminalitet, kan ende med at blive normale love, hvilket naturligvis ville være et stort skridt tilbage for de europæiske borgeres frihed og for demokratiet.

De Clercq
Hr. formand, ifølge en meningsmåling af Eurobarometer finder ca. 70 % af borgerne i EU, at beslutninger vedrørende bekæmpelse af narkotika, kriminalitet og terrorisme bedre kan træffes på EU-plan end på nationalt plan. Borgerne har naturligvis ret. Grænseoverskridende problemer som terrorisme og kriminalitetsbekæmpelse kræver en global, fælles indsats med hensigtsmæssige og kohærente foranstaltninger. FALCONE-programmet hører bestemt herunder. Det er, som allerede nævnt, en af aktionsplanen mod den organiserede kriminalitets gennemførelsesforanstaltninger som nu startes med at give den konkret indhold.
På foranledning af de dramaer, der fandt sted i mit land, Belgien, for to år siden, blev der nedsat en parlamentarisk undersøgelseskommission, der som sin fornemste opgave havde at undersøge, hvad der er gået galt i de forskellige retslige undersøgelser. En af denne undersøgelseskommissions slutkonklusioner er, at den mislykkede justitspolitik i Belgien først og fremmest skyldes en mangelfuld organisation af retsapparatet, en himmelråbende mangel på samarbejde og koordination mellem de forskellige polititjenester, og at udvekslingen af kriminalitetsdata mellem retslige undersøgelsesinstanser næsten er lig nul.
Vi må derfor i EU helt undgå at begå de samme fejl, som i mit land har ført til disse forhold. Netop derfor er FALCONEprogrammet så vigtigt. Dette femårsprogram har til formål at bekæmpe den organiserede kriminalitet i EU i fællesskab gennem grænseoverskridende udveksling, uddannelse og samarbejde mellem personer, der er ansvarlige for denne kamp.
Tiden er inde til at give EU de nødvendige midler til at kunne optræde kraftigt mod et af de største problemer i vor tid: Sikringen af vores sikkerhed.

Angelilli
Hr. formand, vi kan kun tilslutte os FALCONE-programmet, som - og det vil også jeg gerne gentage - bærer den usædvanlige italienske dommers navn, som så barbarisk blev myrdet for nogle år siden. Dette program repræsenterer som en aktionsplan mod den organiserede kriminalitet først og fremmest et vigtigt og positivt bidrag til en ægte europæisk samlingsproces, der foruden den fælles mønt bør omfatte en fælles indre sikkerhedspolitik og politik til beskyttelse af borgerne. Alligevel ville programmet ikke tage skade af - og det mener ikke kun jeg, men også andre kolleger - en mere stram og konkret fastlæggelse af målsætninger, anvendelsesområder og bestemmelser for deltagelse og finansiering, for at undgå at initiativer overlapper hinanden og at penge spildes.
Dernæst vil jeg gerne slå fast, at FALCONE-programmet - for at få den nødvendige virkning - må indgå i Europolsamarbejdet, især med hensyn til narkotikahandelen.
Hvis FALCONE-programmet anvendes uden for mange konferencer og seminarer og i stedet rettes mod drift og fornyelse af informationssystemer, videreuddannelse for de ansatte og forskning, ja så kan det udgøre et godt grundlag for en modernisering og styrkelse af systemerne til bekæmpelse af kriminaliteten og især være til stor gavn for de europæiske borgere og, som jeg nævnte før, den europæiske samlingsproces.

Schulz
Hr. formand, kære kolleger, der er blevet sagt meget rigtigt om selve programmet og om de forslag, hr. Orlando har fremsat. Jeg vil derfor komme med en principiel bemærkning om spørgsmålet: Hvorledes griber vi på langt sigt bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet an i Den Europæiske Union?
FALCONE-programmet går ud på, at samtidig med, at den nationale kompetence, hvad angår bekæmpelse af kriminalitet, nøje bevares, skal de tjenestemænd, som på nationalt plan har ansvaret for disse spørgsmål, udveksle deres nationalt indhøstede erfaringer med hinanden for dernæst igen at vende hjem til det nationale plan og dér fortsætte, hvor de slap, da de rejste ud for at udveksle erfaringer. Det vil på længere sigt ikke bringe os videre. Det er ganske vist et udmærket program, udveksling af erfaringer er meningsfuld. Men hr. De Clercq gjorde opmærksom på noget vigtigt. Det gælder om, at EuropaParlamentets medlemmer til enhver tid drøfter, at de muligheder for at bevæge sig, som den organiserede kriminalitet har, og de grænseoverskridende aktiviteter, som de lægger for dagen, bliver mulige og i stadig højere grad bliver mulige, fordi der er en grænseløs økonomisk aktivitet i det store økonomiske område EU, og dertil føjer vi nu oven i købet en fælles valuta.
Oven i uddybningen af økonomisk art, oven i uddybningen af handelen kommer en uddybning af finanspolitikken. Mulighederne for at operere med henblik på at misbruge denne struktur øges og øges, men vi sætter ikke nogen europæiseret modstrategi ind inden for Unionens kompetence. Derfor er FALCONE-programmet i mine øjne rigtigt, dersom det betragtes som et forstadium til en senere europæisering af bekæmpelsen af kriminalitet eller til en kompetence hertil på fællesskabsplan. Så er det et rigtigt skridt, som vi udtrykkelig hilser velkomment, men kun da. Jeg gør opmærksom på, at vi også skal fastholde det med henblik på den fremtidige debat.

Pirker
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er enig med alle dem, der har haft ordet før mig, som har bekræftet, at organiseret kriminalitet ikke kun har etableret sig fast i Den Europæiske Union, men i hele verden, og jeg kan også give Dem et tal, som fremhæver det dramatiske i situationen: Den Internationale Valutafond skønner, at der årligt tjenes ca. ECU 550 milliarder på denne organiserede kriminalitet, og de bringes ind i det legale økonomiske kredsløb. Enhver kan forestille sig, hvad det betyder for lovlige virksomheder, for statsadministrationen og for vores samfund som helhed, når der bringes illegale penge i dét omfang ind i det legale kredsløb. Det er en åbenbar trussel for os alle!
Borgerne forventer - og det er resultatet af det netværk, som den organiserede kriminalitet har knyttet - at også politi og retsvæsen omsider får et sådant internationalt netværk i hænde. Jeg er enig med hr. Schulz i, at vi skal overveje, om vi ikke snart skal lade de enkelte staters suverænitet træde i baggrunden til fordel for et europæisk samarbejde om retsvæsen og bekæmpelse af kriminalitet. Borgeren må aldrig få det indtryk, at europæisk integration fører til, at det er forbryderne, der nyder godt af den, og ikke borgerne. Vi skal gå ind for, at signalet er: europæisk samarbejde af hensyn til borgernes sikkerhed.
Dette program er et tilløb dertil, og jeg anser det for væsentlig mere værdifuldt, om dette program ses i synergi med de mange andre programmer, vi har, hvad enten der her er tale om ODYSSEUS, GROPIUS eller SHERLOCK. Lykkes det os at opnå synergieffekter af disse programmer, vil borgeren også få det indtryk og mærke den virkning, at Europa virkelig gør noget for borgernes sikkerhed, at vi ikke kun er et område med fælles økonomi, men efterhånden tillige et område med fælles retsvæsen og fælles sikkerhed!

Van Bladel
Hr. formand, initiativet til at nå frem til en fælles indsats mod den organiserede kriminalitet under det symbolske navn Falcone er selvfølgelig velkomment. Alligevel spørger jeg mig selv, hvordan man under de kommende lokale og nationale valg, der afholdes overalt i EU, vil forklare borgerne, at en aktionsplan med femten rettesnore, tredive specifikke henstillinger, med evaluering om fem år, nedsættelsen af et udvalg tilpasset en bred skala af personer med et lille budget skal kunne give den kriminelle sektor, der netop er kendetegnet af kreativitet og fleksibilitet, et definitivt slag. Indsatsen forekommer mig at være for klodset, for bureaukratisk. Jeg havde gerne, ligesom hr. Nassauer, set, at det var mere begrænset, f.eks. til kun de personer, der fanger de rigtige banditter, fordi det så er muligt at sige til de europæiske borgere, at denne form for indsats mod kriminaliteten er en succes.

Gradin
Hr. formand, først vil jeg lykønske Orlando med en yderst gennemarbejdet betænkning. Jeg værdsætter den støtte, som ordføreren giver Kommissionen til dette vigtige initiativ. Ligesom parlamentsmedlem Schulz håber Kommissionen naturligvis på, at programmet vil betyde yderligere skridt mod et bedre europæisk samarbejde netop på det retlige område, da FALCONE vil få betydning på flere måder. Blandt andet vil programmet tilbyde en finansiel ramme, inden for hvilken en række af de anbefalinger, som blev vedtaget på topmødet i Amsterdam i forbindelse med handlingsplanen mod organiseret kriminalitet, vil blive gennemført og fulgt op på, hvordan dette realiseres. Som bekendt skal Det Europæiske Råd i Cardiff jo yderligere følge op på, hvordan arbejdet med handlingsplanen skrider frem. Derfor er det naturligvis særligt vigtigt, at FALCONE-programmet kommer i gang meget snart.
Endvidere vil FALCONE-programmet forbedre forudsætningerne for det grænseoverskridende samarbejde mellem tjenestemænd betragteligt, som på forskellige måder arbejder mod organiseret kriminalitet i vores medlemsstater. Kontakten mellem praktikere og eksperter kan på denne måde mangedobles.
Fra Kommissionens side kan jeg med tilfredsstillelse konstatere, at de ændringsforslag, der foreslås i betænkningen, alle synes at stræbe efter at forstærke forslaget. Selvfølgelig ville det være ønskeligt, at mennesker, der er blevet ramt af organiseret kriminalitet kunne engageres, da disse mennesker opfylder en vigtig funktion, ikke mindst, når det gælder udbredelsen af viden om den grænseoverskridende kriminalitets konsekvenser. Det vigtige netop nu, tror jeg imidlertid, er, at FALCONEprogrammet realiseres, og at vi på denne måde gør yderligere konkrete indsatser for at realisere den handlingsplan, som har eksisteret siden mødet i Amsterdam.

Formanden
Fru kommissær, jeg værdsætter Deres indsats ved kun at bruge det mindst mulige af den afsatte taletid, hvilket ikke altid er tilfældet med Deres kolleger.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Menneskerettighederne i EU
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandlingen om betænkning (A4-0034/98) af Pailler for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om respekten for menneskerettighederne i Den Europæiske Union (1996).

Pailler
Hr. formand, jeg vil gerne fremhæve Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggenders indsats ved forhandlingen blandt andet gennem fremsættelse af ændringsforslag.
Jeg kan ikke på fem minutter gøre status over respekten for menneskerettighederne i de 15 medlemsstater, hvilket siger sig selv, når man læser den grundige undersøgelse af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols afgørelser, af andragenderne, af NGO'erne osv., hvormed det fastslås, at der endnu er et stykke vej, før vi lever op til de forpligtelser, der er vedtaget af de internationale organer til beskyttelse af menneskerettighederne, det være sig De Forenede Nationers Pagt, verdenserklæringen om menneskerettighederne eller de to internationale konventioner om borgerlige og politiske rettigheder samt om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder. Jeg vil endvidere, uden at dette er udtømmende, fremhæve beslutningerne fra konferencerne i Wien i juni 1993, København og Beijing fra 1995, og endelig beslutningen fra Stockholm i 1996 mod udnyttelse af børn.
Når jeg lægger vægt på de generelle rammer, er det fordi disse i adskillige år har været gældende for Den Europæiske Union, og fordi det ville være tåbeligt, hvis vores Parlament nægter eller kun modvilligt anerkender, at menneskerettigheder ikke kan adskilles og er afhængige af hinanden. Jeg ved, at visse af vores kolleger er stærkt fristet til ikke at anerkende de sociale og økonomiske rettigheder. Men at blive ved med, som de sidste, at stå fast på dette punkt ville være et slag mod vores troværdighed såvel inden for som uden for Unionen. Skulle vi tage et skridt bagud i forhold til Verdenserklæringen fra 1948, hvori det fastslås i artikel 22: «Enhver har som medlem af samfundet ret til social tryghed og har krav på økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, der er uundværlige for hans værdighed og hans personligheds frie udvikling«? Skulle vi afvise analysen af fader Joseph Wrezinski, grundlægger af ATD Quart-monde, hvori det overbevisende hedder, at når mennesket er dømt til at leve i elendighed, overtrædes menneskerettighederne, og det er en hellig pligt at stå sammen for at sørge for, at de overholdes?
Det er altså vores pligt i dag, hvor Den Europæiske Union tæller 18 millioner arbejdsløse, mere end 57 millioner fattige og mere end 2 millioner hjemløse! Men til denne elendighed kommer sommetider også ulykken ved ikke at være europæer. For i alt for mange medlemsstater forbindes spørgsmålet om arbejdsløshed på forkastelig vis med spørgsmålet om immigration. Derfor er den daglige racisme, der forekommer i det skjulte, men som i højere og højere grad bliver synlig både i bogstavelig og i overført betydning, steget i betænkelig grad i vores lande.
Jeg kunne nævne mange tal eller afgørelser fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, som f.eks. afgørelsen Ahmed mod Østrig, afgørelsen Chahal mod Det Forenede Kongerige, eller afgørelsen Gaygusuz mod Østrig eller Remli mod Frankrig osv.
Vi må af alle kræfter bekæmpe racismen, vi må også foregå med et eksempel. Derfor anmoder jeg Udvalget for Forretningsordenen om at fastsætte sanktioner for parlamentsmedlemmer, der fremkommer med racistiske udtalelser i forbindelse med deres arbejde.
Desuden vil jeg råbe vagt i gevær og fordømme de kommuner i Frankrig, der ledes af Front National, og som bringer retten til kultur og information i fare ved at fjerne værker fra bibliotekerne, afskaffe støtte, eller ved at kræve lukning af kulturelle steder som Château-Vallon i Toulon.
Der må træffes forholdsregler med henblik på at sikre retten til kultur og uskadeliggøre frihedens fjender, som har til hensigt at lade deres kulturelle opfattelse herske.
Jeg ville også gerne have talt om overtrædelserne af kvinders og børns rettigheder, af asylretten, om de ofte forfærdelige fængselsforhold i vores lande, om den manglende respekt for folks seksualitet osv. Alle disse brud på eller overtrædelser af menneskerettighederne bør holde os i ånde, gøre os søvnløse, fordi det gælder menneskehedens og befolkningernes fremtid.
Vi må ikke glemme Félix Guattaris ord kort før sin død i 1992, hvor han advarede os om, at en mikro-fascisme i forskellige udformninger udvikles i porerne på vores samfund, idet den manifesterer sig gennem racisme, fremmedhad, stigende religiøs fundamentalisme, militarisme, kvindeundertrykkelse. Histoiren giver ingen garanti for et permanent fremskridt på dette område. Kun menneskelig foretagsomhed, en kollektiv voluntarisme kan forhindre os i at gentage de værste ugerninger. I denne henseende ville det være en fuldstændig illusion at forlade sig på formelle krav til menneskerettighederne eller befolkningernes rettigheder. Rettigheder er ikke sikret af en guddommelig autoritet: De afhænger af levedygtigheden af de institutioner og de magtorganer, som understøtter dem.
Derfor skal vi, efter at have proklameret disse rettigheder, have mod til at gøre levedygtige.

Pirker
Hr. formand, mine damer og herrer, udgangspunkt for denne udtalelse var kritikken af betænkningen om menneskerettighederne i 1997. Vi blev dengang enige om, at vi egentlig burde henvise de forskellige emneområder, der blev drøftet, til fagudvalg og indskrænke os til de faktiske overtrædelser af menneskerettighederne, fordi menneskerettighederne som helhed og selve sagen ville være bedre tjent dermed. Jeg har derfor inden for rammerne af et udkast til betænkning udarbejdet en udtalelse og forelagt den for Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse; i denne udtalelse tages der hensyn til netop dette mål.
Jeg har undersøgt, hvilke overtrædelser der forelå i 1996, og konstateret, at der på området sociale rettigheder i forbindelse med ikke-diskriminering kun i ét land forekom en overtrædelse af den europæiske menneskerettighedskonvention: I det pågældende tilfælde var en social ydelse bundet til et krav fra statsadvokaturen. Denne misforståelse er allerede blevet rettet i det pågældende land. Jeg har endvidere undersøgt, om Europarådets sociale charter var blevet overtrådt på de tilsvarende punkter, og jeg kunne slå fast, at der i alle lande var forekommet overtrædelser fra fagforeningernes og arbejdstagernes side, men må dertil sige, at dette sociale charter kun er deklaratorisk, det vil sige, at det er en henstilling.
På grundlag af disse henstillinger har jeg draget to konklusioner. Den første lyder, at overtrædelser, hvor de forekommer, skal undgås, og der skal foretages tilpasninger af de interne statslige retsnormer; den anden lyder, at medlemsstaterne opfordres til at komme med henstillinger om, at det sociale charter skal overholdes inden for områderne tvangsarbejde, foreningsfrihed og strejkeret, at det skal opfyldes.
Dette forslag blev accepteret under den første drøftelse, under den anden drøftelse blev der derimod stillet en lang række ændringsforslag, som alle til hobe gik i samme retning som i årene forud. Jeg stemte derfor imod min egen betænkning, og dét af følgende grunde, og jeg udtaler mig nu som PPE-medlem: Med disse ændringsforslag blev det mål virkelig at drøfte overtrædelser af menneskerettighederne og at indskrænke sig dertil ikke nået. Der blev slået ind på den samme vej som i årene forud. Betænkningen om menneskerettighederne blev misbrugt som middel til at gøre venstrefløjens ideologiske holdninger tilgængelige for i det mindste den parlamentariske offentlighed, holdninger, som ingen mere gider høre om, fordi de er uvirkelige, delvis uklare og først og fremmest ikke fører til noget.
Menneskerettighederne er for værdifulde til at blive misbrugt som ideologisk legeplads. Når betænkningen om menneskerettighederne går ud på teoretisk at leve marxistiske økonomiske teorier helt ud og at kræve uacceptable veje i migrationspolitikken samt beskriver bestemmelser om beskyttelse af ungdommen som antihomoseksuelle love, skal denne betænkning bare forkastes.

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer, indtil for få sekunder siden glædede jeg mig til en debat på højt niveau. Hr. Pirker, De gjorde ikke Deres egentlig ganske udmærkede tale noget godt med bemærkningerne til slut. Jeg glæder mig derfor til andre indlæg, for jeg anser det for uberettiget at føre debatten om menneskerettighederne på et lettere højnet stambordsniveau.
Man kan ikke tage den problematik, som vi er nødt til at gå ind på hvert år, op på den måde, som hr. Pirker netop forsøgte det. Jeg indrømmer, at vi hvert år i Europa-Parlamentet lider under, at vi er dybt uenige om betænkningen om menneskerettighederne og om situationen for menneskerettighederne internt i Den Europæiske Union. Vi vil i forbindelse med den afstemning, vi står over for, igen føre en skyttegravskrig, som det er vanskeligt for udenforstående at fatte. Det er vanskeligt, fordi de fleste mennesker er af den opfattelse, at man egentlig slet ikke behøvede at strides om menneskerettighederne, fordi man i princippet burde kunne gå ud fra, at der blandt demokratiske politikere - det er ikke alle, men dog de fleste i Europa-Parlamentet - er grundlæggende enighed. I virkeligheden findes den grundlæggende enighed ikke mere. Det gør den ikke, fordi nogle grupper i Parlamentet for nogle år siden slog ind på den vej at prøve på at finde definitioner på menneskerettigheder, der går ud over den traditionelle borgerretlige opfattelse af menneskerettighederne, således som de skal kunne defineres i de moderne stater, som Unionens medlemsstater er, nemlig det, vi kalder økologiske, sociale og kulturelle grundlæggende rettigheder.
Jeg vil endnu en gang på min gruppes vegne gøre én ting klar: Vi adskiller os som yderst moderne, rige, effektivt forvaltede og, hvad angår den uddannelsesstandard, vi kan formidle, højtudviklede stater naturligvis fra de stater uden for Den Europæiske Union, som vi her udarbejder menneskerettighedsbetænkninger om. Hr. Goerens kom for nogle dage siden med et godt eksempel angående børnedødelighed. Vi kan ikke formulere en grundlæggende ret til beskyttelse af nyfødt liv mod alle mulige farer i et land som Guinea-Bissau, fordi dén stat slet ikke kan finansiere de infrastrukturelle, hygiejniske og sanitære forudsætninger. Det kan et land som Forbundsrepublikken Tyskland derimod. Dér kan man passe alle nyfødte børn under optimale forudsætninger. Derfor har en familie i mit land naturligvis krav på at få en sådan beskyttelse uafhængig af den individuelle sociale situation, i modsætning til en familie i det omtalte afrikanske land.
Alene denne forskel i velstand viser, at vi bliver nødt til at åbne os for en ny debat. Om det, vi her kræver, til slut virkelig fører til, at man forankrer sådanne grundlæggende rettigheder et eller andet sted, er et andet spørgsmål. Men ikke at føre debatten ville være forkert. Navnlig PPE-gruppen i Parlamentet vil hvert år ikke have denne debat med det argument, at det ikke har noget at gøre med borgernes rettigheder, med menneskerettigheder. Forkert! Det har meget med det at gøre.
Noget, vi heller ikke kan tillade os - også det er allerede blevet sagt ofte, men skal gentages endnu en gang - er, at vi her til stadighed løber om i Parlamentet med løftet pegefinger, jamrer over alle mulige overtrædelser af menneskerettighederne overalt i verden og udarbejder resolutioner derom. Men ikke at ville tale om tortur, voldtægt, undertrykkelse, mishandling eller psykisk terror, som også forekommer i EU-myndighernes og i EU-landenes regi, betyder at fratage sig selv enhver moralsk legitimation til at fremkomme med anklager om overtrædelse af menneskerettighederne andetsteds. Derfor skal vi netop være særdeles opmærksomme på overtrædelser af menneskerettighederne internt i Unionen.
Jeg ved, det er ubehageligt, når man fejrer sig selv som demokratisk retsstat at måtte konstatere, at overholdelsen af de grundlæggende rettigheder er vanskeligere at gennemføre i praksis end at skrive i grundloven. Men den demokratiske retsstat, der ikke daglig bestræber sig på at gennemføre det i hverdagen, som den bærer foran sig som en monstrans i sin grundlov, mister sin egen legitimation!

De Esteban Martin
Hr. formand, mine damer og herrer, vi står endnu en gang over for en betænkning, som desværre ikke koncentrerer sig om de juridiske og faktiske forhold vedrørende respekten for menneskerettighederne i Den Europæiske Union. Vi står atter med et projekt, som er blevet svækket i dets indhold og form, som sandsynligvis tjener andre bevæggrunde, måske politiske, som ikke er dem, der burde være ledende for målsætningerne i dette dokument.
Det ser ud til, at det er nødvendigt at minde om, at Parlamentets beslutninger er en lovgivende forsamlings beslutninger, og vi kan ikke vedtage betænkninger, som mangler retsgrundlag, og som udelukkende tjener politiske og programmæssige mål. Det er vores pligt at sørge for, at disse beslutninger fuldt ud respekterer den ideologiske upartiskehed og retten i ordets videste betydning. Fra Det Europæiske Folkepartis Gruppes side kræver vi derfor en fuldstændig respekt af vores oprindelige ret: Traktaten. Og vi har altid forsvaret forpligtelsen til at anvende Rom-traktaten som udgangspunkt for beskyttelsen af menneskerettighederne. Nu står vi imidlertid desværre med en betænkning, hvor de mest elementære principper i retten bliver blandet sammen, og hvor der ikke skelnes mellem den grundlæggende ret og staternes forpligtelser over for deres borgere.
Fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe vil vi gerne bekræfte vores tradition med at gå i spidsen i forsvaret af menneskerettighederne. Vi gentager vores fuldstændige respekt for det enkelte menneskes værdighed og værdi og for ligestilling mellem mænd og kvinder. Og vi fastslår endnu en gang, at alle menneskerettighederne er universelle, udelelige og uafhængige. Vi vil derfor i denne betænkning stemme for de afsnit, som rent faktisk afspejler de problemer, der har med menneskerettighederne at gøre, f.eks. de individuelle rettigheder, den anklagedes rettigheder, de politiske rettigheder eller retten til livet. Vi deler bestræbelserne for at fremme og beskytte børns rettigheder og sikre en beskyttelse af rettighederne hos de personer, som kan være særligt udsatte for mishandling eller svigten, inklusive de unge og handicappede, eller de ældre. Vi vil dog modsætte os de afsnit i betænkningen, som ikke respekterer menneskerettighedsbegrebet.
Denne forsamling kan ikke bruges til at vedtage beslutninger, især inden for så følsomme områder som de grundlæggende rettigheder, som har til hensigt at anvende disse politisk. I fremtiden bør vi tage formen og indholdet i denne type betænkninger op på ny, for at vi på et så alvorligt område som dette kan handle med størst mulig konsensus. Måske vil det være nødvendigt, at vi organiserer høringer med dommerne ved den europæiske menneskerettighedsdomstol, for at de kan oplyse os om, hvad der er de hyppigste sager, som vores borgere indbringer for Europa-Rådet, og vurdere de domme, der er blevet afsagt i løbet af det år, som betænkningen omhandler, eller fastlægge andre mekanismer til dialog, som gør det muligt for os at se på menneskerettighederne ud fra et fælles perspektiv.
Hr. formand, jeg vil derfor nødig slutte uden at bekræfte, at jeg håber og tror på, at fornuften vil få overtaget ved fremtidige forhandlinger om denne problematik, og at vi i de politiske grupper er i stand til at se bort fra vores forskelligheder, til gavn for borgerne, på et så vigtigt område som menneskerettighederne.

Schaffner
Hr. formand, når man læser fru Paillers betænkning om menneskerettighederne i Den Europæiske Union, fyldes man uundgåligt af to modsatte følelser: en beundring for det udførte arbejde og samtidig en harme over denne opremsning af floskler. Betænkningen er således blevet en slags stiløvelse, der minder om en rodeskuffe, en blanding af besværgende erklæringer, gode følelser og tilnærmelsesvise forbandelser.
Hvem tør således uden at blinke erklære, at han er imod en fuldstændig respekt for menneskerettighederne, at Den Europæiske Union og hermed medlemsstaterne skal overvåge respekten for tanke-, tros- og religionsfrihed? Hvad gør alle disse punkter godt for, hvis det ikke er et forsøg på at samle det størst mulige antal parlamentsmedlemmer om teksten og få gennemført de mest angribelige punkter? Kan det således med rimelighed antages, at individets pligter ikke afhænger af nogen form for forpligtelse? Kan man forestille sig rettigheder uden forpligtelser? Det er det ideal, fru Pailler forsøger at gennemtrumfe.
Desuden konstaterer man temmelig ofte en tendens til at generalisere i betænkningen. Alle homoseksuelle forfølges, alle dem, der benytter sig af hushjælp, er slaveejere, alle medlemmer af ordensmagten er ikke andet end bøller, alle indsatte i fængslerne underkastes medicinske undersøgelser under umenneskelige forhold. Desuden udelades en række rettigheder, som ordføreren ikke anser for fundamentale: retten til at leve i sikkerhed, til frit at komme og gå, til at gå ud om aftenen uden frygt, til sikkerhed for at ens ofte hårdt optjente ejendom ikke bliver stjålet, til sikkerhed for, at børn og forældre ikke bliver ofre for psykisk syge eller seksuelle afvigere og ofrets ret til en retfærdig erstatning. Betænkningen indeholder ikke mindre end 12 punkter om fængsledes vilkår, mens ofrenes vilkår forbigås i tavshed!
Endelig giver betænkningen set udefra et totalt negativt billede af menneskerettighedssituationen i Unionen. Selvfølgelig kan alt gøres bedre, og dette burde være en opfordring til Parlamentet, som har ophøjet sig selv til universel dommer, om at udvise mindre arrogance.
Men så længe Unionens borgere ikke emigrerer til Algeriet, Cuba eller Afghanistan, så længe medlemslandene modtager et så stort antal asylansøgninger og må beskytte sig mod en stærk illegal immigration, er jeg ikke foruroliget.

Goerens
Hr. formand, kære kolleger, Det Europæiske År Mod Racisme var en ekstra lejlighed for os til at fastslå, at når det drejer sig om respekten for vores medmennesker, deres værdighed, forskellighed og kulturelle identitet er de opnåede resultater aldrig endegyldige. Dette er en af hovedårsagerne til afholdelsen af den årlige forhandling om menneskerettighederne i Den Europæiske Union.
En anden årsag angår Europas stilling i verden. Minoriteters rettigheder, strømmen af asylansøgere, de "illegale indvandreres« situation får Europa til at fremstå som en permanent byggeplads og et område, hvor respekten for menneskerettighederne bør sikres.
På dette område skal Europa stræbe efter at fremstå som ulastelig, for det er ikke tilstrækkeligt at tilføje en klausul om respekt for menneskerettighederne i alle aftaler mellem Den Europæiske Union og tredjelande. Unionen, der er ivrig efter at tilføje en sådan klausul i aftalerne, må først udvise korrekt adfærd inden for egne grænser.
De liberale har altid været tilhængere af en meget bred debat om indføjelsen af anden og tredje generations menneskerettigheder i betænkningerne om menneskerettighederne. Fordi disse betænkninger hele tiden udvikler sig, og fordi der stilles krav om fastsættelse af regler, går vi ind for denne indføjelse samt for en fortsat udarbejdelse af betænkninger, som vi har fremlagt inden for området.
På dette område er Unionen kun troværdig i den udstrækning, den accepterer at være selvkritisk. Således er de kontrol- og følgemekanismer med hensyn til menneskerettighederne, der er iværksat af Europarådet, en stadig opfordring til årvågenhed fra medlemsstaternes og borgernes side.
Det er ved at se på vilkårene for de svage, de udstødte, de mest udsatte medlemmer af vores samfund, at man kan måle vores vilje til at respektere menneskerettighederne. Set fra denne synsvinkel har fru Pailler udført et glimrende arbejde, der fortjener vores fulde opmærksomhed.

Mohamed Alí
Hr. formand, jeg vil gerne først og fremmest lykønske ordføreren med hendes fremragende betænkning og give udtryk for min fulde støtte til samtlige de forslag, der er indeholdt heri.
Når dette er sagt, vil jeg også gerne koncentrere dette korte indlæg om kampen mod racismen og racehadet. Racisme er en forbrydelse, og det er, uden at tabe denne påstand af syne, nødvendigt, at man i medlemsstaterne skærper lovene for at bekæmpe enhver form for racistiske handlinger eller erklæringer. Man plejer at sige, at arbejdsløsheden og den økonomiske krise er den bedste næringsvæske for racisme og racehad, og det er ikke forkert. Men vi må ikke glemme, at den sociale udelukkelse har et stærkt kulturelt element. Man bør tage begge faktorer i betragtning i kampen mod racismen.
Afslutningsvis vil jeg gerne fremhæve det nye forslag fra fru Pailler, som i sin betænkning anmoder om, at selve EuropaParlamentet kan gribe ind over for de medlemmer, som på den ene eller anden måde støtter racisme og racehad. Det er nødvendigt at imødegå det, som nogle kalder det institutionelle racehad, og jeg mener, at vi med foranstaltninger som denne vil være slået ind på den rette vej.

Roth
Hr. formand, kære kolleger, millioner af mennesker har i et ubestemt tidsrum, som måske alene begrænses af deres død, kun nogle få rettigheder, retten til fattigdom nu eller på et senere tidspunkt, hyppigt retten til at miste tag over hovedet og at miste enhver form for social agtelse og enhver form for selvagtelse, derudover ret til en usikker eller mislykket identitet samt ret til den forsmædeligste af alle følelser: skammen. Det skriver Viviane Forester.
Det, vi har brug for, er en renæssance af de grundlæggende rettigheder, af menneskerettighederne her i Den Europæiske Union. Det skal være slut med den letfærdighed, hvormed demokratiske grundprincipper drages i tvivl. Vi lever faktisk i en tid med afdemokratisering og afsolidarisering. Fundamentet for menneskerettighederne er ikke stabilt hos os. Det har fået revner. Det er blevet ustabilt. Så meget desto vigtigere er derfor den årlige betænkning, så meget desto mere uforståelig er den allerede traditionelle ideologiske debat om definitionen af menneskerettighederne og det stadig tilbagevendende forsøg på at halvere dem, udvande og relativere dem.
En betænkning om menneskerettigheder skal tage stilling til den usminkede virkelighed og intet andet! Jeg ville virkelig ønske, at kristelig-demokratiske kolleger som hr. Pirker husker på, hvad de store kirker kræver som en ret, som en grundlæggende rettighed. De kræver ret til arbejde, ret til et værdigt arbejde. De kræver retfærdighed i et samfund, som skal omfatte en retfærdig fordeling og en retfærdig deltagelse. En stat, der fratager hjemløse valgretten, det vil sige retten til medbestemmelse, fratager dem samtidig retten til menneskeværdighed, for en væsentlig bestanddel af den demokratiske tanke er jo netop, at retten til medbestemmelse ikke knyttes til noget andet kriterium end det blot at være menneske, altså ikke til køn, hudfarve eller indestående på en bankkonto.
Rettigheder skal være til, for at de kan anvendes. Det er en kynisk fordrejning at tale om misbrug af rettigheder og bringe anvendelsen i vanry som misbrug. Det såkaldte misbrug er inde i en inflation, såkaldt asylmisbrug, såkaldt misbrug af sociale ydelser, journalisters såkaldte misbrug af retten til at nægte at vidne. Hr. Pirker taler jo også allerede om misbrug i EuropaParlamentet, når vi taler om menneskerettigheder.
Ergo må det dreje sig om, at anvendelsen af rettigheder garanteres i stedet for at bringe det såkaldte misbrug i vanry. Det har noget med demokrati at gøre. Hr. formand, jeg har ikke tid til at nævne enkelttilfælde. Jeg ville gerne have talt om Østrig og diskriminering af homoseksuelle. Jeg ville gerne have talt om Tyskland og atter Tyskland og den menneskeforagtende behandling af flygtninge i Tyskland. Det er dét, der er meningen med en betænkning om menneskerettigheder og ikke at opstille potemkinkulisser.
Mange tak, og tak til Aline!
(Bifald fra venstre)

Pradier
Hr. formand, vi stemmer selvfølgelig for betænkningen af Aline Pailler. Det er sandt, at vi skal fremme menneskerettighederne, alle er enige om definitionen heraf, og vi skal være blandt de første til at kæmpe for, at de respekteres. Men vi må understrege det essentielle i økonomiske og sociale rettigheder. Det er uanstændigt at bruge ordførerens tilhørsforhold til en bestemt gruppe som påskud for at drage indholdet i de punkter, der omhandler disse rettigheder, i tvivl. Ligesom man ikke kan forestille sig at diskutere et pars ret til at få børn, hvad er der så at sige om samme families ret til at give sine børn en minimumsuddannelse, at garantere dem et godt psykisk og fysisk helbred og at sørge for, at de har et minimum af udfoldelsesmuligheder?
Den måde, vores verden er indrettet på, betyder stadig flere penge og stadig flere fattige inden for Unionen, og den må overvåges meget nøje, for brud på disse fundamentale rettigheder er en daglig hændelse i Den Europæiske Union i dag. Men med henblik på at fremme de rettigheder, som man en tid har kunnet kalde for formelle, er det nødvendigt med et mindstemål af respekt for mænd og kvinder. Det er fra dette udgangspunkt, vi vil se et harmonisk samfund udvikle sig. Retten til et værdigt liv er et absolut minimum.

Buffetaut
Hr. formand, den årlige betænkning om respekten for menneskerettighederne i Unionen er et ritual alle medlemmer af dette Parlament uden tøven burde deltage i, og især vi franskmænd, eftersom det var en franskmand, Ludvig XVI, der, som den første europæer, bekendtgjorde en menneske- og borgerrettighedserklæring.
Desværre kan det ikke undgås, at man bliver skeptisk, når man læser betænkningen, der er forelagt os. Drejer det sig om en tekst om respekt for menneskerettigheder, eller er det et politisk manifest fra en af det kommunistiske partis følgesvende?
Fru Pailler lægger vægt på de økonomiske og sociale rettigheder, men er bemærkelsesværdig tavs omkring retten til foretagsomhed og ejendomsretten, som dog er grundlæggende for bekæmpelsen af fattigdom og udstødelse.
Det betyder, at den forelagte betænkning, bortset fra punkterne om børns rettigheder, der sammen med en række punkter om ytringsfrihed og individuel frihed kan godtages uden forbehold, først og fremmest består af ideologiske erklæringer, der er mere eller mindre tendentiøse med et stærkt skær af marxisme og leninisme...
(Uro) ... som er en kriminel ideologi, der siden 1917 har været ansvarlig for mere end 100 millioner dræbte i Europa. Under disse forhold er det klart, at vi ikke kan stemme for størstedelen af punkterne i betænkningen, som blander politiske påstande og spørgsmål, som virkelig har at gøre med menneskerettighederne. Til gengæld støtter vi ændringsforslagene fra UPE og PPE.
Endelig mener vi, at en tekst som denne, der ikke på nogen måde fastslår Europa-Parlamentets rolle som opmærksom beskytter af menneskerettighederne, giver indtryk af et uansvarligt Parlament, der i alvorlig grad mangler seriøsitet.

Le Gallou
Hr. formand, dette er yderst symbolsk og, som min kollega Buffetaut understregede, skandaløst. Vores Parlament har betroet fru Pailler, en kommunist, valgt på det franske kommunistpartis liste, et parti, der fortsat bekender sig til en marxistisk definition af rettigheder, at udarbejde den årlige betænkning om menneskerettigheder.
Således gives lektionen i menneskerettigheder af en repræsentant for et system, der samtykkede i fængslingen af Solsjenitsyn, i at grænsevagterne skød på de berlinere, der flygtede fra det sovjetiske paradis og i den militære invasion af Afghanistan. Og det franske kommunistparti angrer ikke. Det forsvarer fortsat sine holdninger, eftersom der overalt i de kommuner, hvor kommunisterne sidder på magten, findes gader, der er opkaldt efter Lenin, det vil sige gader, boulevarder og avenuer til ære for en af de største forbrydere, menneskeheden har kendt, grundlægger af det sovjetiske politiske politi, Tjeka, teoretiker samt praktiker bag brugen af sult som våben mod politiske modstandere eller mod klasser, der var kendt for at være fjendtlig stemt.
Kære kolleger, vi er altså i dag i gang med en debat, der er Orwells roman "1984« værdig. Vi befinder os i en Orwellsk logik, hvor sandhed er løgn, for under dække af at forsvare menneskerettighederne, drejer det sig i virkeligheden om at fratage politiske modstandere deres ytringsfrihed. Ytringsfriheden er ikke frihed til at tænke som alle andre, det er netop frihed til at tænke anderledes end andre. Som Voltaire udtrykte det: Jeg deler ikke jeres idéer, men jeg kæmper for, at I kan udtrykke dem.
Ligeledes drejer det sig i virkeligheden i fru Paillers betænkning om, under dække af menneskerettigheder, at forhindre folkene i at bestemme selv ved at styre deres indvandrerpolitik.

d'Ancona
Hr. formand, jeg har kun et par minutter, og de minutter vil jeg derfor ikke anvende til at bruge megen tid på de triste udtalelser af hr. Buffetaut og hr. Le Gallou, der hvert år på ny anvender denne talerstol til at fornærme ordførerne i stedet for at holde sig til det, der står i betænkningen af fru Pailler.
Det er godt, at vi hvert år har sådan en betænkning. For det første fordi vi vil vise, at vi er en anstændig verdensdel. For det andet fordi vi altid er hurtige til at pege fingre ad andre, hvis deres menneskerettighedspolitik ikke er i orden. For det tredje netop i denne uge fordi vi her ikke kun drøfter Burma, Senegal og Kina, hvilket er godt, men fordi vi også ser på, hvad der endnu ikke er i orden hos os, og der er mange ting, der ikke er, som de burde være. Det er godt, at opmærksomheden rettes mod disse forhold.
Det er trist og beskæmmende, det må jeg også sige, at vi hvert år på ny har forskellige meninger om definitionen af menneskerettighederne. Jeg tror derfor, at det er en god ting, at det udvalg, som jeg er formand for, har besluttet til næste år først at blive enige om definitionen, og det må kunne lade sig gøre, fordi der i juni præsenteres en ny generation af menneskerettigheder. Det ville være godt, hvis vi nu ser nærmere på de formuleringer, som anvendes heri.
Men inden den tid vil jeg råde alle til endnu en gang at se nærmere på kapitlerne om asyl og indvandring, at se meget nøje på forholdene i fængslerne, at se nærmere på kapitlerne om racisme og fremmedhad. Hvis man tager denne betænkning alvorligt, og hvis man ønsker, at verden udenfor forstår, at Europa-Parlamentet også er villigt til at vende blikket indad, så vil man blot på baggrund af disse tre kapitler sige ja til denne betænkning.
(Bifald fra venstre)

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, vi skal ikke gøre os nogen illusioner, denne debat er ikke flatterende for Europa-Parlamentet. Det skyldes ikke, at vi er uenige om, hvorvidt vi skal stemme for eller imod en betænkning, det skyldes heller ikke, at vi ikke ville kunne nå frem til en grundlæggende enighed om menneskerettighedsspørgsmål. Den findes sandsynligvis. Menneskerettighedsbegrebet skal heller ikke begrænses til de klassiske borgerlige frihedsrettigheder. De to store menneskerettighedskonventioner omfatter allerede sociale rettigheder. Det ville ikke være noget problem.
Men problemet er, at de færreste ordførere hidtil har kunnet modstå fristelsen til at forsyne deres personlige, politiske principprogram med overskriften "menneskerettigheder« og fremlægge det, for at vi kan stemme for. Den fristelse har heller ikke fru Pailler kunnet modstå. Jeg vil nævne blot to eksempler derpå for Dem. På asylområdet, som fru d'Ancona netop har været inde på, opfordrer fru Pailler til, at jus soli (territorialprincippet) anerkendes uindskrænket straks fra fødslen samt til, at dobbelt statsborgerskab skal være tilladt. Det kan man argumentere om med gode grunde. Men med spørgsmålet om menneskerettigheder har det helt bestemt ikke det mindste at gøre.
Jeg henviser til spørgsmålene om de økonomiske og sociale rettigheder. Her siger fru Pailler, at omfanget af fattigdom i Europa gør arbejdsløsheden værre, når der samtidig gennemføres en skrap sparepolitik. Altså arbejdsløshed som følge af sparepolitik, sanering af budgetterne, dét kommer De i sidste instans til at stå ret så alene med, kære fru Pailler, selvom De siger, at forarmelsesprocessen hænger direkte sammen med den måde, hvorpå økonomien fungerer.
Denne kritik af måden, hvorpå det markesøkonomiske system fungerer, kan man jo tage stilling til. Men det er altså ikke et spørgsmål om menneskerettigheder. Hvis vi derfor ikke vender tilbage til menneskerettighederne som sådan og f.eks. engang taler om det, hr. Schulz nævnte, nemlig EU-myndighedernes psykiske terror - interessant formulering. Hvad mener han med det? Måske hr. van Mierts konkurrencepolitik? Det bør vi tale om engang, om konkrete tilfælde. Så ville vi også kunne blive enige om en betænkning om menneskerettighederne.

Caccavale
Hr. formand, jeg må sige, at fru Paillers betænkning er en meget vidtfavnende, nok lidt for vidtfavnende, betænkning med de problemer, som dette sammensurium af rettigheder, der sættes til diskussion på samme tid, nødvendigvis må give. Jeg vil imidlertid rose visse vigtige punkter i betænkningen, f.eks. dem, der vedrører fængslerne - et område, jeg helt kan tilslutte mig - og bemærkningerne om misbrug af varetægtsfængsling, den manglende ligestilling mellem forsvarer og anklager, for alt dette er punkter i denne betænkning, som vi kan tilslutte os.
Jeg vil derimod ikke tage stilling til den ideologiske debat om, hvorvidt man skal indføje andre rettigheder i denne betænkning - og dermed udvide cirklen af menneskerettigheder - f.eks. de økonomiske og sociale rettigheder eller de økologiske. Her henvender jeg mig til mine venner i PPE-gruppen for at sige, at det er ikke tidspunktet. Jeg tror, at menneskerettighederne er inde i en udviklingsproces, og at man bør modsætte sig fru Paillers udlægning, hvad f.eks. de økonomiske og sociale rettigheder angår, for de svar, hun giver her, er fuldstændig forkerte, forældede og tilhører en svunden tid. At man i dag kan sige, at fattigdom er et resultat af markedspolitiken er det samme som ikke at vide, hvad virkeligheden omkring én er og modsige selve virkeligheden. Det er altså snarere på dette punkt, at vi må forene vores kræfter og gøre en indsats.

Wiebenga
Hr. formand, jeg vil tilslutte mig dem, der finder, at det er godt, at vi her drøfter og træffer beslutninger om menneskerettighedssituationen i Den Europæiske Union. Jeg vil hertil føje: Det ville være af stor betydning, om vi her i Parlamentet kunne opnå et stort flertal på dette punkt.
Der står efter min mening mange gode ting i betænkningen - lad det være klart - men der er også en række forhold, der står i vejen for opnåelsen af et stort flertal. Jeg skal nævne et par stykker. Ikke for mange, for det er der ikke tid til.
Et principielt emne er f.eks. punkt 14, der handler om nationalitetsretten, om jus soli eller jus sanguinis. Det er forhold, der har en konstitutionel dimension i de forskellige medlemsstater, og mit spørgsmål er: Man kan vel sige, at man skal være for jus soli, men er det så en krænkelse af menneskerettighederne i 1996, for det drejer betænkningen sig om, hvis et land har det andet system om nationalitetsret? Svaret er naturligvis: «Nej«.
Også om immigrations- og asylretten er der en række gode punkter, men også her er der et enkelt kontroversielt punkt, som f.eks. legaliseringen af illegale udlændinge. Ikke-legalisering er i sig selv ikke en krænkelse af menneskerettighederne i året 1996. Jeg håber, at det er muligt ved at ændre betænkningen, at der så kan opnås et betydeligt flertal.

Ojala
Hr. formand, fru Pailler har virkelig udført et prisværdigt arbejde ved forberedelserne af denne vigtige beretning. Den årlige betænkning om menneskerettigheder er en slags barometer for situationen i medlemslandene.
Sigøjnere er en betydelig fælleseuropæisk minoritet. De har levet i Europa i flere hundrede år. Desuagtet krænkes deres menneskerettigheder groft endnu i dag i mange medlemslande. I deres tilfælde kniber det specielt med de økonomiske, sociale og kulturelle grundlæggende rettigheder.
Det er meget beklageligt, at Europarådet og Den Europæiske Union ikke er i stand til at indføre et bedre samarbejde for at fremme sigøjnernes leveforhold. Europarådet har en hel del kendskab til sigøjnernes situation i hele Europa, men alt for utilstrækkeligt med ressourcer. Ved at forene deres kræfter er Den Europæiske Union og Europarådet tilsammen i stand til at opnå virkeligt betydelige resultater, så jeg appellerer til van der Broeck om et bedre samarbejde.

Ullmann
Hr. formand, i mit land bliver en ansøgning om asyl fra en ung afrikansk kvinde, som af sin familie trues med seksuel vold og fysisk lemlæstelse, afvist som værende åbenlys ubegrundet. I delstaten Baden-Württemberg er den hjemsendelse, der i den foreliggende betænkning kritiseres som dobbelt straf, landsdækkende praksis, selv når den rammer unionsborgere.
Denne uret er imidlertid ikke tjenestemændenes eller domstolenes skyld, men resultatet af en uværdig lovgivning, som har forvandlet grundlæggende rettigheder til privilegier. Men den, der forvandler grundlæggende rettigheder til privilegier, afskaffer dem. Den, der afskaffer grundlæggende rettigheder, undergraver den retsorden, som bygger på grundlæggende rettigheder, og skubber ansvaret for overholdelsen af disse grundlæggende rettigheder fra sig på samme måde, som tredjestatsklausulen gør det.
Jeg kan ikke forstå, at Europa-Parlamentet ikke kan tale med én stemme i afvisningen og forkastelsen af en sådan politik, og det siger jeg som en, der har læst Solsjenitsyn og kender det tidligere DDR's folkepoliti af egen erfaring.
(Bifald fra venstre)

Seillier
Hr. formand, ud over de legitime aspekter og nogle meget nyttige påmindelser, indeholder betænkningen om menneskerettighederne i Unionen alvorlige fejl og visse uacceptable punkter.
F.eks. den vildledende plan om fri prostitution, en plan, som vil være et sandt tilbageskridt for den europæiske humanisme, der ikke kun opfatter kroppen som personlighedens skal eller som et salgsobjekt, og som, hvis den vedtages, vil betyde en udvidelse af den plage, prostitution i enhver udformning udgør.
F.eks. kravet om registreret partnerskab for homoseksuelle. Er det nødvendigt at minde om selvfølgeligheder? Livet og samfundets udvikling, ethvert samfunds udvikling, afhænger af kønnenes forskellighed. Homoseksualitet, der er en individuel praksis, kan altså ikke gøre krav på en social anerkendelse, der medfører særlige rettigheder, og således skabe forvirring især i de unges opfattelse af det fundamentale ved kønnenes forskellighed.
Endelig, hvad med den mest bespottede rettighed i vores lande i øjeblikket, især i mit land i Frankrig, nemlig den ret, vi kan takke for, at vi eksisterer i dag, De og jeg, eftersom vi har kunne nyde godt af retten til at udvikles og fødes?
Ja, frue, vi så virkelig gerne, at denne betænkning havde været mindre selektiv og mere sammenhængende.

Hager
Hr. formand, vi ville anse det for målrettet, dersom betænkningen tager stilling til overholdelsen af menneskerettighederne med konkrette tilfælde og ikke i en langen ud til højre og venstre prøver på at give udtryk for politiske krav. Bare det kunstigt opblæste omfang svækker betænkningen. Ordførerens bekymringer fjerner sig på mange områder fra virkeligheden. Kritikken mod sikkerhedspersonalet for blot at tage et eksempel er for mange medlemsstaters vedkommende et slag i luften. Netop i Østrig kom der for kort tid siden et råb om hjælp fra retsbetjentene, som er overbebyrdede af hele tiden at skulle vise tolerance, og deres arbejdsvilkår, som bliver stadig ringere, undersøges ikke.
Når betænkningen på den ene side kræver bedre beskyttelse mod farlige forbrydere, men på den anden side flere rettigheder til lovbrydere og alternativer til fængsling, viser det de modsigelser, den indeholder. Netop i en tid, hvor vi generelt hilser integreringen af de nationale parlamenter velkommen, anser jeg det desuden for lidet fremmende at gribe ind i nationale lovgivningskompetencer og udøve uberettiget kritik. Vi vil af disse grunde ikke stemme for betænkningen.

Elliott
Hr. formand, vi vil helt sikkert løbe ind i de samme problemer med denne betænkning om menneskerettighederne i Den Europæiske Union, som vi har haft ved tidligere lejligheder. Jeg opfordrer alle med en grad af mental fleksibilitet i de politiske grupper PPE og ELDR til at overveje, om de bør undlade at støtte en betænkning, der med rette understreger, at menneskerettigheder strækker sig langt ud over grundlæggende borgerlige rettigheder såsom religionsfrihed og ytringsfrihed. Emner som fattigdom, hjemløshed og arbejdsløshed er også krænkelser af menneskerettighederne, og det bør vi gøre opmærksom på.
Jeg ønsker specielt at se nærmere på tre afsnit, hvor man behandler mindre spørgsmål, som ikke desto mindre er meget vigtige for de berørte parter, og som jeg er meget glad for at finde i denne betænkning. Under punkt 57 omtales forholdene for en række tjenestefolk, der ofte bringes til et andet land uden om den normale indvandringslovgivning af velhavende personer, der byder dem slavelignende vilkår og en meget ringe løn - hvis der overhovedet er tale om løn. Det er vanskeligt for dem at gøre noget ved deres situation, fordi de bliver udvist, hvis de forlader deres arbejdsgiver. Det er forhold, der skal bringes i orden.
Så er der punkt 89, der omhandler problemerne med børn, der er lovligt bosat i Den Europæiske Union, men hvis forældre ikke har europæisk statsborgerskab. De har ofte store problemer ved grænsekontrollerne, når de er på skolerejser til andre medlemsstater, og det bringer dem i en uheldig situation over for deres klassekammerater. Det skal også bringes i orden.
Endelig vil jeg nævne punkt 99, hvor der står, at ikke-EU-statsborgere ofte varetægtsfængsles alt for længe i EU, når de mistænkes for at have overtrådt loven. De skal naturligvis retsforfølges og straffes, hvis de har overtrådt loven, men de skal ikke tilbageholdes i lang tid og derefter ofte løslades igen på grund af bureaukratiske problemer som eksempelvis oversættelsesproblemer eller problemer med afstemning af medlemsstaternes retssystemer. Det er også en vigtig overvejelse. Der er meget i denne betænkning, som fortjener vores støtte, og jeg håber, at den bliver vedtaget af Parlamentet.

Casini, Carlo
Hr. formand, de første ord i Verdenserklæringen om Menneskerettighederne, hvis 50-årsjubilæum vi fejrer i år, er grundlaget for frihed, retfærdighed og fred i hele verden, for gennem dem anerkendes værdigheden af alle i den menneskelige familie.
Disse første ord i menneskerettighedserklæringen er blevet fremhævet mange gange før for at understrege denne erklærings særpræg i forhold til tidligere erklæringer om rettighederne i Frankrig, USA og England, lige siden 1215. Verdenserklæringen sigter mod at være grundlaget for fred og ikke blot at være en juridisk grænse for magthavernes magtudøvelse; den forsøger at give et svar på det årtusindgamle problem om retfærdigheden i forhold til magthavernes vilkårlighed.
Det er derfor meget vigtigt, at vi forstår disse ord til fulde. Den betænkning, vi snart skal stemme om, indeholder efter min mening mange positive aspekter, men også et negativt aspekt, fordi den ikke siger noget om, hvilke medlemmer af den menneskelige familie, som disse første ord i menneskerettighedserklæringen er møntet på.
Kun ved at besvare dette spørgsmål kan vi styrke og forankre lighedsprincippet. Alle er lige, men hvem er det egentlig, der er lige? Det er før blevet sagt, at rigdom, helbred, intelligens og heller ikke alder eller størrelse har noget at sige. I denne mødesal må vi også have modet til at tale om mennesker ved begyndelsen af deres liv: de endnu ufødte børn. Når jeg bruger dette udtryk, de endnu ufødte børn, henviser jeg til konventionen om børns rettigheder fra 1989, som i præamblen omtaler pligten til at vise særligt hensyn over for børn før og efter fødslen.
Denne sprogbrug svarer dermed til de internationale aftalers, og derfor er tavsheden uacceptabel! Dette betyder naturligvis ikke, at der ikke er behov for at genbehandle de lovgivninger, der har rejst polemik, men det betyder, at man i første omgang må hævde rettighederne og i det mindste tale om uddannelse, omsorg og deling; det er ikke nok at erklære, at man er imod diskrimination, man må i stedet sørge for ikke at forskelsbehandle dem, som Moder Teresa i Calcutta har kaldt de fattigste blandt de fattige.

Andrews
Hr. formand, respekt for menneskerettighederne bør være et grundprincip i Den Europæiske Union. Sagen om Roísin McAliskey, der i øjeblikket er under forvaring på et sikkert psykiatrisk hospital, kan ikke ignoreres, og den er ikke blevet ignoreret i denne betænkning.
Jeg glæder mig over stk. 106 i forslaget til beslutning. Det er en afskyelig praksis at binde fængslede fast eller lægge dem i håndjern under gynækologiske undersøgelser eller efter en nedkomst. Det hører ingen steder hjemme i vores samfund, og det er den rene tortur. Det har drevet Roísin, som efter min opfattelse er uskyldig, på vanviddets rand. De fysiske og mentale lidelser, hun har været udsat for, svarer til tortur. Hun har lidt nok. Jeg vil opfordre det britiske formandskab og den tyske regering til øjeblikkeligt at løslade hende.
Hvad angår spørgsmålet om menneskerettigheder, så vil jeg atter opfordre det britiske formandskab til ikke at afbryde fredsforhandlingerne i Irland uanset provokationens art - og der har fundet provokationer sted på begge sider. Menneskerettighederne kræver, at alle fredssøgende personer fortsætter forhandlingerne. Jeg vil af hele mit hjerte og på vegne af det irske folk opfordre det britiske formandskab til ikke at afbryde fredsforhandlingerne i Dublin på nuværende tidspunkt.

Theonas
Hr. formand, jeg vil først gerne takke fru Pailler og glæde mig over en så omfattende betænkning, som den hun her forelægger Europa-Parlamentet.
Jeg tror, at det har generet og stadig generer flere kolleger, at der er henvisninger til økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, som de ikke mener er menneskerettigheder. Tillad mig at sige, at dette ikke er et teknisk problem: det er et ideologisk, politisk og i sidste ende kulturelt problem. Og det er selvfølgelig en torn i øjet på nogle, mens jeg, kære kolleger, snarere bliver generet af den dobbeltmoral, som også ganske ofte stikker sit hoved frem selv i denne mødesal, når vi ser krænkelser af de mest elementære menneskerettigheder og alligevel ikke reagerer. I øjeblikket er der bevægelser i gang for at iværksætte et nyt folkedrab, hvis ofre vil blive folkets sønner i Irak. Hvornår råber vi op om dette? Hvorfor råber vi ikke vagt i gevær, når denne begivenhed falder sammen med forelæggelsen af den årlige betænkning om menneskerettighederne i Europa-Parlamentet? Hvornår tager vi afstand fra dette angreb, som totalt tilsidesætter menneskerettighederne?

Lambraki
Hr. formand, jeg vil også gerne for mit vedkommende takke fru Pailler for hendes betænkning. Her ved slutningen af det 20. århundrede må vi til vores beklagelse konstatere, at krænkelser af menneskerettighederne ikke er "forbeholdt« nylige og fjerntliggende stater, men desværre også forekommer i vores egne lande.
Kære kolleger, hver eneste dag finder man, hovedsagelig takket være den teknologiske udvikling, på nye måder at krænke basale individuelle og kollektive rettigheder på, hvad enten det er i borgernes arbejdsliv eller det er inden for deres personlige liv. Hvis vi ønsker at bevare respekten for de individuelle rettigheder på et vist niveau, er vi derfor nødt til åbent og ærligt at definere dem, for dermed bedre at kunne bekæmpe de nye former for krænkelser. Og på dette område har fru Pailler spillet en vigtig rolle. Her skal vi også tage den tid, det tager at udarbejde en betænkning, i betragtning, for ikke at tale om måden, hvorpå det gøres. Ofte når begivenhederne i mellemtiden at overhale os, hvorfor vores betænkninger taber i aktualitet og ikke længere vækker så stor interesse i offentligheden, men især får regeringer på denne måde en undskyldning for at ignorere vores betænkninger og ikke længere efterkomme Europa-Parlamentets henstillinger. Af disse grunde bør den årlige betænkning efter min mening følges op, og vi bør kontrollere, hvorledes regeringerne reagerer på vores bemærkninger for at sikre, at de forbedrer situationen eller træffer lovgivningsmæssige foranstaltninger. I dag, hvor fascismens og fremmedhadets bannere vajer i stadig større tal i vores egne lande og borgerne er i fare for at miste erhvervede demokratiske rettigheder, kan Europa-Parlamentet ikke nøjes med en årlig betænkning. Vi må finde mekanismer, der kan lægge pres på de regeringer, der tilsidesætter vores holdninger og opfattelser.
Jeg vil gerne sige til fru Pailler, som har måttet påhøre nogle ytringer fra den modsatte lejr, at det samme engang skete for selveste Liebknecht. Det siges, at han havde holdt en tale i det tyske parlament, hvorefter hans modstandere applauderede. Da han steg ned fra talerstolen sagde han "Hvad gjorde jeg forkert?«. Men De, fru Pailler, har ikke gjort noget forkert.

Lucas Pires
Hr. formand, kære kolleger, menneskerettighedsspørgsmålet er centralt, ikke mindst som en afgørende faktor for den europæiske identitet og integration. Hvad dette angår, glæder jeg mig i øvrigt over tre forhold, der peger i den rigtige retning, nemlig de fremskridt, der blev gjort i Amsterdam, særlig med hensyn til ligestilling, afholdelsen i år af »Det Europæiske År mod Racisme«, den succes, som pave Johannes Paul II's indsats på Cuba har haft for den frihedsrettighed, der måske er den første af dem alle, nemlig meningsfrihed og åndsfrihed.
Skønt inspireret af en filosofi, der er forskellig fra sidstnævnte, understreger fru Paillers betænkning mange positive krav, og som vi også kunne skrive under på. Problemet er, at den i andre henseender går for langt, eller bygger på et perspektiv, der ikke er det mest rimelige for Europa-Parlamentets årlige betænkning, som bør være mere informerende end foreskrivende, mere juridisk end politisk, mere opgørelse og åbenhedshandling, mere konsensusrettet, men lige så krævende. På anden måde er det umuligt at få den til at bidrage til denne sande europæiske identitet på et så afgørende område som menneskerettighederne.
Jeg mener også, at betænkningen burde have koncentreret sig mere om de individuelle rettigheder, som netop er dem, der udgør rygraden i den europæiske menneskerettighedskonvention. Vi værdsætter også de økonomiske og sociale rettigheder. Men vi ved gennem tragiske historiske erfaringer, at når de blev sat før og over de individuelle rettigheder, så gik det galt for frihedsrettighederne som helhed. Det er farligt at blande opskrifter mod arbejdsløsheden og menneskerettigheder. Det er derfor, at vi mener, at disse rettigheder, ligesom i øvrigt også miljørettighederne, burde behandles i en separat betænkning. Derimod ville det være særdeles meningsfyldt i denne betænkning at skænke større opmærksomhed til retten til livet, til fostrenes rettigheder, til ofrenes rettigheder, til familiernes rettigheder, der imidlertid helt uforståeligt er blevet udeladt.

Ford
Hr. formand, jeg vil gerne ønske fru Pailler til lykke med hendes betænkning, der er udarbejdet under vanskelige omstændigheder. Jeg vil gerne fremsætte fire korte kommentarer. Jeg støtter min kollega Martin Schulz's udtalelse om, at vi er nødt til at udarbejde en sådan betænkning om menneskerettigheder i Den Europæiske Union. Hver måned bruger vi tid på at tale om menneskerettighederne uden for Den Europæiske Union, og hvis vi aldrig ser på situationen internt i EU - aldrig ser på bjælken i vores eget øje sammenlignet med det, der foregår uden for EU - så kan vi med rette kritiseres for at have en temmelig eurocentrisk opfattelse af verden.
For det andet er det klart, at når Amsterdamtraktaten ratificeres, så vil Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender komme til at spille en langt større rolle. Vi vil kunne tale med autoritet, hvis vi kan opnå en vis grad af konsensus. Jeg glæder mig over bemærkningen fra udvalgsformanden fru d'Ancona om, at vi fremover bør søge at opnå konsensus om denne betænkning i stedet for at have de to politiske blokke til at kæmpe mod hinanden. Jeg synes, at vi på denne måde i betydelig grad svækker de synspunkter, vi fremlægger.
For det tredje, så ser jeg gerne, at betænkningen fremover bliver mere positiv. Der sker gode ting i verden. I byen Badolato i Italien har man f.eks. med begejstring budt et stort antal kurdiske flygtninge velkommen. Borgmesteren i denne by afholder en pressekonference klokken 15 i eftermiddag. Der er en lang række andre lignende handlinger, som vi kunne hilse velkommen i betænkningen i stedet for at anlægge den lidt negative holdning.
Nogle ting er udeladt. Jeg ville gerne have set en omtale af Det Europæiske Observatorium for racisme, fremmedhad og antisemitisme, der vil udtale sig objektivt om menneskerettighederne i Den Europæiske Union set udefra. Jeg var imidlertid overrasket over hykleriet hos nogle af vores kolleger - hr. Le Gallou citerede faktisk Voltaire - når medlemmerne af hans parti i Orange, Vitrolles, Marignane og Toulon gennemgår bibliotekerne og fjerner de bøger og tidsskrifter, de ikke bryder sig om.
Til sidst vil jeg gerne kommentere den checkhæfte-eugenik, der praktiseres i disse byer, hvor folk modtager betaling for at få hvide børn. For mig at se er det også en krænkelse af menneskerettighederne.

Schulz
Hr. formand, jeg har anmodet om taletid endnu en gang, fordi jeg mener, at de personlige angreb på fru Pailler skal tilbagevises. Man kan strides om den mening, Aline Pailler har. Man kan være af en anden mening end hun, men at betegne hendes betænkning som et udslag af en forbryderisk ideologi, som repræsentanten for Front National gjorde, er en uforskammethed, som Præsidiet ret beset skulle have tilbagevist.
Men hvis nogen i Parlamentet har ret til at angribe fru Pailler på den måde, da helt givet ikke denne mand, som er en fanatisk tilhænger af Le Pen, der kalder Ausschwitz en detalje i verdenshistorien og som til dato desværre er ustraffet, og heller ikke en, som er repræsentant for et parti, på hvis partikongresser fra tid til anden en ung marokkaner ved en fejltagelse ganske pludselig falder i vandet. Jeg synes, at det nu er nok med de ekstremt højreorienterede i Europa-Parlamentet, som i de sidste måneder er begyndt at fornærme demokratiske medlemmer af Parlamentet på en så fræk måde, at jeg opfordrer Præsidiet til for fremtiden resolut at gribe ind i sådanne tilfælde!
(Bifald)
Van den Broek
Hr. formand, lad mig begynde med at takke fru Pailler for hendes betænkning og at tilslutte mig dem, der har udtalt sig positivt om denne indsats, men særligt fordi der også i år er blevet udarbejdet en betænkning om menneskerettighedssituationen i Unionen. Det vil ikke sige, og det fremgik også krystalklart af debatten, at alle de standpunkter, der er fremsat i betænkningen, også deles af et flertal i Parlamentet. I den henseende følger jeg mig stærkt berørt af det, som flere af de ærede medlemmer har fremført, nemlig ønskeligheden af at nå frem til en større konsensus i Parlamentet, både med hensyn til definitionen af menneskerettighederne og om de emner, der behandles i en sådan betænkning.
Hr. formand, Kommissionen er her ikke for at belære Parlamentet om, hvad menneskerettigheder er, hvad de burde være og hvorvidt de efterleves eller ej. De ved, at Kommissionen faktisk på samme måde som Parlamentet ikke har ret meget at skulle have sagt med hensyn til menneskerettighedssituationen i Unionen. Men også Kommissionen føler sig berørt af tesen om, at det ikke går an, at man på alle plenarmøder i Parlamentet med rette drøfter krænkelser af menneskerettighederne ude i verden, og heller ikke dette plenarmøde vil gøre nogen undtagelse fra denne gode skik, og derefter helt lukker øjnene for de mangler på menneskerettighedsområdet, der findes inden for Unionen. Jeg vil dog tilføje, at vi må prise os lykkelige for, at alle vores medlemsstater som medlemmer af det store Europaråd er bundet af Den Europæiske Konvention om Menneskerettigheder. Der findes ingen traktat i verden med så mange sanktionsmuligheder med hensyn til krænkelser af menneskerettighederne som i Den Europæiske Konvention om Menneskerettigheder.
Med andre ord, når vi her afholder en debat, når vi udveksler tanker med hinanden om den form for mangler, så er der i det mindste den sikkerhedsventil, der hedder Europarådet, der jo skal være symbol på demokrati og beskyttelse af de grundlæggende rettigheder og friheder i Europa.
Hr. formand, endnu en gang, det betyder ikke, at Parlamentets eller Kommissionens, for slet ikke at tale om Rådets og dets formands ansvar ikke længere er på dagsordenen. Hr. formand, vi føler os selv kaldet til gennem denne form for debatter at yde et bidrag til den videre bevidstgørelse om respekt for menneskerettighederne i Unionen. Unionen bygger på principperne om frihed, demokrati og respekt for menneskerettighederne, og som De vil huske, har Rådet faktisk for første gang i 1993 fastsat, at tilstedeværelsen af stabile institutioner, jeg citerer: "der sikrer demokratiet, retsstaten, menneskerettighederne og respekten og beskyttelsen af mindretal, er en betingelse for tiltrædelse til Unionen. Det siger sig selv, at betingelser, der på det område stilles til nye medlemmer, også skal overholdes helt af de eksisterende medlemmer.
Som i tidligere år berører betænkningen af 1996 de problemer, som borgerne i Unionen og alle, som har bosat sig her, kan blive konfronteret med. Men der formuleres også en række henstillinger i betænkningen, der overvejende henvender sig til medlemsstaterne. Dette retfærdiggøres selvfølgelig af, at traktaterne ikke giver Unionen som sådan generelle beføjelser til at sikre respekten. Fællesskabet på sin side har kun kompetence vedrørende anvendelsen af de fælles forskrifter, der bygger på respekten for disse rettigheder. Betænkningen indeholder en række henstillinger til Kommissionen. Det vender jeg straks tilbage til.
Jeg vil endnu en gang understrege det, der er sagt om, at menneskerettighederne er universelle og udelelige. De politiske og borgerlige rettigheder på den ene side og de socialøkonomiske og kulturelle på den anden. Dette princip udgør efter min mening hjørnestenen i Unionens indsats for respekten for menneskerettighederne. Jeg kan derfor også billige, at Parlamentet har bundet sig til at behandle disse rettigheder som en helhed ved bedømmelsen af den indsats som medlemsstaterne har gjort for respekten for menneskerettighederne.
Med hensyn til de specifikke henstillinger til Kommissionen, hr. formand, kan jeg vedrørende asylretten meddele, at vi er helt enige i, at asylansøgere, der udvises til sikre tredjelande, dér må have adgang til ærlige, effektive og transparente asylprocedurer. Det vil næsten med sikkerhed blive en af de betingelser, der vil blive medtaget i det kommende Kommissionsforslag til en asyltraktat. Vi undersøger imidlertid stadig, om det er nødvendigt med særskilte ordninger for asylansøgere, det vil sige, uden anvendelse af de normale tilbagetagelsesaftaler. Vi anser det for sandsynligt, og det er også Højkommissariatet for Flygtninges opfattelse, at det faktisk er nødvendigt med separate ordninger.
Vedrørende den systematiske hensyntagen til følgerne af den fælles politik om kulturelle aspekter kan det siges, at det er i overensstemmelse med Maastricht-traktatens artikel 128, stk. 4, hvori dette foreskrives som en forpligtelse. På grundlag heraf har Kommissionen i april 1996 godkendt en betænkning om iagttagelse af de kulturelle aspekter ved Fællesskabets aktioner. Der arbejdes for tiden med en ny betænkning.
Endvidere er en forbedring af journalisternes og offentlighedens adgang til oplysninger fra de nationale og Fællesskabets instanser også permanent på Kommissionens dagsorden. Med det mål for øje gives der til informationskanaler tæt ved borgerne specifik og klar information. Endvidere har en enhed specielt til opgave at forbedre adgangen til information fra Fællesskabets institutioner.
Hr. formand, jeg vil afslutte med at påpege, at Unionens medlemsstater må være et eksempel på respekten for menneskerettighederne. Unionen erklærer nemlig jævnligt, at respekten for menneskerettighederne udgør en essentiel faktor for de internationale forbindelser. Den udgør grundlaget for det europæiske samarbejde og forbindelserne til tredjelande. Unionen tilstræber universel respekt for disse menneskerettigheder og har helt klart bevist dette ved i alle traktater med tredjelande systematisk at medtage henvisninger til respekten for de demokratiske principper og menneskerettighederne, der, som det hedder, udgør en essentiel del af disse traktater. Endvidere indeholder disse traktater en udsættelsesklausul i tilfælde af alvorlige krænkelser og dette tema fremføres som en vigtig del af den politiske dialog med disse tredjelande. Unionen vil kun kunne konsolidere sin optræden vedrørende overholdelsen af de internationale aftaler, som tredjelande har indgået på dette område, hvis der kan føres en åben debat om manglerne, også i Unionen.

Schulz
Hr. formand, jeg anmoder om, at følgende tages til efterretning: Hr. Nassauer refererede i sit indlæg til en del af min tale. Skulle jeg ikke have udtrykt mig korrekt, vil jeg korrigere det. Jeg talte om psykisk pres, som ikke udøves af Den Europæiske Unions myndigheder, men af myndigheder i Den Europæiske Unions medlemslande, som udøver et psykisk pres, der nærmer sig terror. Jeg fastholder denne konstatering, fordi jeg fra mit 11-årige virke som borgmester i en by i Forbundsrepublikken Tyskland præcis ved, hvad jeg taler om, når jeg f.eks. taler om tvungen hjemsendelse fra Tyskland af mennesker, som har boet i mit land i 17 år og taget deres uddannelse dér og nu hjemsendes, fordi deres forældre på et eller andet tidspunkt har indgivet en ansøgning om asyl, som ikke holdt. Den måde, hvorpå disse mennesker behandles, kalder jeg psykisk ubærlig.
Den tidligere indenrigsminister i delstaten Hessen, hr. Nassauer, ved det. Når han her lader, som om han ikke vidste det, er man nødt til resolut at tilbagevise det. At han som koordinator for den næststørste gruppe ikke engang er til stede mere ved afslutningen af denne forhandling viser, hvor alvorligt han tager dette emne.

Le Gallou
Hr. formand, hr. Schulz drager mig personligt ind i debatten som følge af en fejl, men på den anden side drager han mange andre ind i debatten!
I mit indlæg kom jeg ikke med personlige angreb på fru Pailler: Jeg satte spørgsmålstegn ved den ideologi, som fru Pailler bekender sig til og ved det parti, der har fået hende valgt, et parti, der i sine kommuner ærer forbryderen Lenins navn. Det er altså en politisk udtalelse.
Hensigten fra hr. Schulz og visse andre ekstremister fra den anden side er klar: De vil forbyde medlemmer, der ikke tænker som dem, friheden til at tænke. Men jeg gør opmærksom på, at politisk frihed er at lade dem, der ikke tænker som Jer, komme til orde!
Et sidste punkt hr. Schulz. De fandt det nødvendigt at tale om cencur på bibliotekerne i Toulon, Orange og Marignane. Det passer ikke! Der er ikke blevet fjernet bøger fra hylderne på disse biblioteker. Man har blot anskaffet bøger, der er forbudte på biblioteker i byer, der kontrolleres af socialist- og kommunistpartiet. Vi har indført større frihed!

Ford
Hr. formand, dette er en personlig bemærkning om hr. Le Gallous angreb. Hr. Schulz omtalte ikke hr. Le Gallou, så jeg forstår ikke, hvorfor han fik lov til at fremsætte en personlig bemærkning. Hvis han kan besvare politisk kritik på denne måde, så kan vi alle deltage i den proces.
Jeg vil gerne vide, om hr. Le Gallou mener, at hr. Le Pens udtalelse om, at amerikanerne byggede gaskamrene i Buchenwald efter krigen, er en omskrivning af historien eller ej?

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Gennemførelse af strukturfondsbevillingerne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0016/98) af Berend for Udvalget om Regionalpolitik om gennemførelse af strukturfondsbevillingerne

Berend
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, initiativbetænkningen om gennemførelse af strukturfondsbevillingerne har som formål at påvise årsagerne til vanskeligheder med videresendelse af EUstrukturfondsbevillinger fra Bruxelles til de lokale, endelige modtagere, drage konklusioner deraf og pege på løsninger for den nye programplanlægningsperiode fra 2000 til 2006. Efter at perioden fra 1989 til 1993 for strukturprojekter i Den Europæiske Union i det store og hele var forløbet tilfredsstillende, begyndte den nye planlægningsperiode fra 1994 til 1999 ret tøvende. En af årsagerne hertil var dels en række endnu ikke afsluttede projekter fra den foregående periode; der var stadig ECU 13 milliarder, der skulle udbetales. Desuden var der i tiden umiddelbart før betydelige forsinkelser, hvad angår vedtagelsen af de nye lovgivningsmæssige foranstaltninger fra Bruxelles' side. Disse forsinkelser medførte så usikkerhed hos de nationale, regionale og lokale myndigheder og som følge heraf træg udbetaling af bevillingerne til de potentielle endelige modtagere.
Den faktiske indsendelse af ansøgninger fra landenes ministerier og projektledere kom derfor først rigtig i gang flere måneder senere. På grund af hastværk var ansøgningerne til dels af meget tvivlsom kvalitet. Vi måtte ofte forhandle en gang til, hvilket medførte en yderligere forsinkelse af udbetalingen af bevillingerne.
Siden 1996 er situationen blevet mere normal. De anslåede bevillinger udbetales i princippet rettidigt. Men EuropaParlamentet vil gerne med denne betænkning advare Kommissionen og også Rådet mod en gentagelse af en dårlig start for den kommende periode. Det bør ikke oftere forekomme, at der som i slutningen af 1996 fra den foregående og indeværende programperiode hober sig et samlet beløb op i størrelsesordenen ECU 26, 7 milliarder i ikke udbetalte bevillinger.
Betænkningen påviser en række yderligere årsager til den manglende anvendelse. Således bærer også de fællesskabsinitiativer, som af administrative og potentielle årsager først kom rigtig i gang på europæisk plan med betydelig forsinkelse, deres del af skylden.
Med henblik på den løbende revision af strukturfondene og forberedelsen af den nye programplanlægningsperiode når jeg til følgende konklusioner i min betænkning. For det første: En decentraliseret form for regionalpolitiske afgørelser har en tendens til at give en kvalitativt bedre planlægning og bedre anvendelse af bevillingerne.
For det andet: Altafgørende for en heldig afvikling af programmerne er en sikring af medfinansieringen, i hvilken forbindelse økonomisk selvstændighed regionalt har en positiv virkning.
For det tredje: En forbedring af sammenhængen mellem nationale og europæiske politikker, det vil sige en bedre tilpasning af mål, strategier og foranstaltninger mellem de forskellige niveauer - europæisk, nationalt og regionalt niveau - skal tilstræbes.
For det fjerde: Af altoverskyggende betydning - og det har jeg gjort opmærksom på - er tidsfaktoren. Forordninger skal udstedes i begyndelsen af 1998 og vedtages hurtigt, for at lokale, regionale og nationale kontorer også har tid nok til at forberede programmer, altså ikke en gentagelse af af 1994. For øjeblikket er vi jo ret beset godt med i forberedelsen.
For det femte: Rådets nedskæring af bevillingerne i budgetteknisk henseende skal afvises, da den på ingen måde løser spørgsmålet om manglende anvendelse.
For det sjette: Genopførelse på budgettet skal fortsat være mulig, og første forsigtige overvejelser i Agenda 2000 bør efter min mening ikke følges videre op i den henseende.
For det syvende: Det ville være en stor fordel at indføre princippet om, at en fond skal være korresponderende, det vil sige et generaldirektorat og et ministerium pr. medlemsstat bør til enhver tid have ansvaret og være korresponderende.
Jeg vil nu slutte med en tak til kollegerne i Udvalget om Regionalpolitik for det konstruktive medarbejde. Jeg takker for de mange forslag til forbedring, som er kommet fra kollegerne og tillige fra de rådgivende udvalg, der har bidraget til at forbedre betænkningen.

Chanterie
Hr. formand, jeg vil allerførst lykønske kollega Berend med det vigtige arbejde, som han har udført for undersøgelsen af den løbende programperiode for strukturfondene. Fra Den Europæiske Socialfond og på vegne af Socialudvalget vil jeg hertil føje et par elementer.
Det har vist sig, at der ved udgangen af 1995 var ECU 2 milliarder fra strukturfondene tilovers, hvoraf tre fjerdedele var bestemt til Den Europæiske Socialfond. I mellemtiden har en undersøgelse vist, at det hovedsagelig drejede sig om fælles initiativer og særligt om fire medlemsstater, der var bagud med gennemførelsen, nemlig Spanien, Italien, Frankrig og Tyskland.
Ved udgangen af 1996 har det vist sig, at den oprindelige manglende udnyttelse af midlerne var reduceret, at Den Europæiske Socialfond havde kunnet gennemføre en fuldstændig udnyttelse af de budgetterede midler, men at de fælles initiativer og de fire nævnte lande samt Det Forenede Kongerige fortsat gav problemer. For et halvt år siden viste det sig, at mere end 72 % af betalingerne for 1997 var anvendt. Dette taler imod, at der er en slags kronisk implementeringsproblem for Den Europæiske Socialfond.
Tilbage bliver dog problemerne omkring bevillingerne for 1994 og 1995. De kan give problemer til udgangen af programperioden. Det er endvidere en kendsgerning, at en forholdsvis stor del af midlerne er reserverede til slutningen af denne periode.
Det bør derfor overvejes, fru kommissær, om der kan indføres et overgangsår for at skabe en løsning for disse vigtige overskud. Således opstår der et politisk dobbeltspørgsmål vedrørende Den Europæiske Socialfonds anvendelsesgrad: Hvordan modvirker vi ophobningen af ikke de anvendte midler i 1999, og hvordan vil vi efter 1999 undgå, at fænomenet gentager sig?
Her kommer vi så tilbage til spørgsmålet om hensigtsmæssighed og effektivitet. Spørgsmål om målsætninger og områdebeskrivelser, der ikke må sammenkobles alt for stramt, og principperne om additionalitet og samfinansiering med hensyn til medlemsstaterne og delområderne.

McCartin
Hr. formand, jeg vil gerne ønske hr. Berend til lykke med en vellykket og meget informativ betænkning. Den viser, at problemet med utilfredsstillende udnyttelse af de disponible bevillinger, der har skabt megen bekymring i de seneste par år, ikke længere er så stort. Kommissæren og Kommissionen skal roses, fordi de har fået gennemført en stigning, en fordobling af strukturfondene, uden nogen nævneværdig stigning i administrationsudgifterne, og vi har lært meget om, hvordan næste fase skal forløbe.
I fiskerisektoren bekymrer man sig mere om de manglende midler end om gennemførelsesgraden. I 1994-95 var udnyttelsesgraden meget tilfredsstillende og over gennemsnittet. Skønt der var en opbremsning i 1996, forventer vi ikke problemer med utilfredsstillende udnyttelse i størstedelen af programmet for udvikling af fiskeriet i programmets løbetid. Der er imidlertid problemer med PESCA-programmet, der primært kritiseres, fordi det er for lille til at kunne opfylde de mange mål, der er opstillet for det; halvdelen af det er beregnet til mål 1-regioner. Det var meningen, at man skulle sprede den økonomiske aktivitet i regioner, der er meget afhængige af fiskeri. Dette mål let kan nås inden for den overordnede regionalpolitik for randområderne. Man kan også vælge at skubbe pengene tilbage i den overordnede del af fiskeriprogrammet, udvikle mere akvakultur og få bedre fiskepriser gennem bedre markedsføring.
Efter år 2000 vil vi gerne se en enkelt global foranstaltning i fiskerisektoren med en højere procentdel end de eksisterende 1, 5 %. Alle fiskeriregionerne er dårligt stillede randområder, og EU er kun er 50 % selvforsynende med fiskeriprodukter, så der er masser af muligheder for teoretisk og praktisk uddannelse samt for udvikling af akvakultur.

McCarthy
Hr. formand, kommissær og parlamentsmedlemmer, jeg glæder mig over dagens forhandling om Berend-betænkningen, initiativbetænkningen der levede op til opfordringen fra min gruppe om at yde en større indsats på dette område og bestille en forskningsrapport om den manglende udnyttelse af midler.
Alle de tilstedeværende kan give en detaljeret beskrivelse af situationer i deres eget område eller deres egen region, hvor udbetalingerne fra strukturfondene ikke når ud til de endelige modtagere, hvilket giver alvorlige likviditetsproblemer og tilmed bringer projekternes levedygtighed i fare.
Hr. Berend stiller flere væsentlige spørgsmål, som skal besvares inden fremtidige reformer af fondene. Hvad angår det tilbagevendende problem med finansiering af aktiv med passiv med samme betingelser, så kræver vi en innovativ og fleksibel indstilling fra alle partnere, og det kan være nødvendigt med mere støtte til partnerskaber mellem private og det offentlige, f.eks. i form af EIB- og EIF-lån. Hvis det er muligt at finansiere Paris Hilton med lavtforrentede lån, så må det sandelig også være muligt at støtte den offentlige infrastruktur og virksomhedsudviklingen i EU med de samme midler.
Hr. kommissær, jeg vil gerne benytte lejligheden til at kommentere Deres forslag om en effektivitetsreserve, fordi det er det rette tidspunkt at gøre det på, specielt med idéerne om effektivitet og beretningen i går i Financial Times om, at EU har til hensigt at belønne sparsommelighed. Vi venter spændt på de detaljerede forslag og kriterierne for denne nye reserve. Indtil dato har vi imidlertid ikke i udvalget diskuteret de præcise detaljer vedrørende denne sag, og det er derfor ikke overraskende, at vi i vores betænkning ikke betingelsesløst godkender en sådan reserve. Jeg vil gerne mane til forsigtighed på dette område.
Det er vanskeligt at forstå, hvordan EU kan opstille objektive kriterier. Det vil også blive vanskeligt at have EU som endelig voldgiftsmand for effektivitet, og kriteriernes effektivitet skal selvfølgelig afspejle de regionale og lokale aktørers ledelse og mål. Det kan derfor være bedre at indtage hr. Berends synspunkt om, at decentralisering er dagsordenen og lade regionerne og medlemsstaterne køre en sådan effektiv reserve sammen. Vi er naturligvis også bekymrede over muligheden for at kæde effektiviteten sammen med en hastig gennemførelse, hvilket belønner storforbrugerne uden at tage hensyn til kvalitet og innovation.
Til sidst vil jeg blot sige, at vi ikke kan give carte blanche til hr. Berends punkt 32, hvor han ønsker at omfordele alle uudnyttede midler til de medlemsstater, der er i stand til at absorbere midler uden klare kriterier herfor. Vi må passe på ikke at straffe de lokale og regionale partnere, der er ofre for dårlige administrative strukturer, og det overrasker mig faktisk, at hr. Berend, der repræsenterer en medlemsstat, der er en dårlig forbruger, gladeligt vil give penge bort til Spanien og Grækenland, hvis hans egen medlemsstat ikke kan udnytte disse midler.

Rack
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kommissær, strukturfondspengene udgør for Unionens borgere og navnlig for de mindre velstillede blandt dem det tydeligste tegn på, at Unionen mener det alvorligt med signalet og målet solidaritet og på, at Unionen netop er langt mere end en foranstaltning med henblik på økonomi og kapital.
Anskuet på den måde er det særlig vigtigt, at pengene fra strukturfondene kommer derhen, hvor der er behov for dem. En forudsætning herfor er, og dét viser Berend-betækningen på fremragende vis, at strukturfondsbevillingerne planlægges og medfinansieres effektivt og dernæst tillige sættes ind på det rette tidspunkt. Her var ikke alt i orden. For indviklede regler og strukturer og for korte frister medførte, at anvendelsen af bevillingerne var utilfredsstillende navnlig i årene 1994 og 1995. 1996 bragte allerede tydelige forbedringer. Vi kan kun håbe, at det vil fortsætte i de år, der er tilbage.
For de tre nye medlemsstater så situationen lidt anderledes ud end for de tolv andre. Vores planlæglægningsperioder var endnu kortere. Og i vores lande var fristerne for gennemførelse forholdsvis endnu kortere. Alligevel har de tre nye planlagt deres strukturfondspenge effektivt og anvendt dem hurtigt. Det opfatter jeg som yderligere et tegn på noget, som jeg for nogen tid siden inddrog i drøftelsen i min betænkning om strukturpolitikken i de nye medlemsstater, nemlig at der også i forholdsvis velhavende medlemsstater er problemer, som begrunder, at der sættes penge fra strukturfondene ind.
Jeg henviser i denne sammenhæng derudover til noget, som ligeledes er med i den aktuelle debat. Medlemsstaterne langs EU's ydre grænse mod øst er uden tvivl blandt vinderne i den europæiske enheds- og udvidelsesproces. Men der er problemer også i grænseregionerne op til CEL, der er også tabere dér, og Fællesskabet og national strukturpolitik bør her bistå med at løse disse problemer.

Collins, Gerard
Hr. formand, jeg ser Berend-betænkningen som en realistisk og objektiv analyse af årsagerne til underudnyttelsen af strukturfondene. Hr. Berend siger, at strukturfondene er et af de vigtigste bidrag til Den Europæiske Unions synlighed samt til etablering af et nært forhold til dens borgere. Det er jeg enig i.
Når det er sagt, tvivler jeg imidlertid meget på, at de samme borgere forstår de politiske og administrative detaljer, der blev brugt som forklaring, og som i mange tilfælde retfærdiggør underudnyttelsen af tilgængelige EU-midler.
Alle medlemsstater prioriteter det meget højt at løse problemet med det uacceptabelt høje arbejdsløshedsniveau i Unionen. Ordføreren gør ret i at fremhæve, at strukturfondsinterventionerne bidrager til at skabe nye arbejdspladser, og ikke desto mindre så udnyttes de tilgængelige strukturfonde ikke fuldt ud.
Fondene skal medvirke til en styrkelse af den økonomiske og sociale samhørighed, og de skal befordre »den økonomiske aktivitet i landdistrikterne og de vanskeligt stillede områder, der er mest sårbare« og ikke mindst mindske »forskellene mellem de forskellige områders udviklingsniveauer«. Og stadig er der en underudnyttelse af tilgængelige strukturmidler. Ministerrådet bruger til stadighed dette argument for at retfærdiggøre en nedsættelse af bevillingerne, og det vil de fortsat gøre, hvis ikke vi gør noget.
Der findes dem, som gerne så uudnyttede midler betalt tilbage til de nationale statskasser: det er ikke acceptabelt nu eller i fremtiden. I denne forbindelse støtter jeg især punkt 32 i Berend-betænkningen, hvor han foreslår, at uudnyttede midler bør omfordeles til de medlemsstater, der er i stand til at absorbere EU-midler.
Det vil ikke overraske kommissæren at høre, at Irland er et godt eksempel herpå. Mit land har en bemærkelsesværdig rekord for så vidt angår udnyttelse af ikke-tildelte strukturfonde. Arbejdet er imidlertid langt fra færdigt i Irland: der vil i de kommende år fortsat være et behov for strukturfonde for at befæste de opnåede resultater og færdiggøre det, der mangler at blive gjort.

Vallvé
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil gerne indlede med at lykønske hr. Berend, fordi han har udarbejdet en god betænkning - som kommer på et belejligt tidspunkt - eftersom det ikke så meget drejer sig om, hvordan ledelsen af strukturfondene har været i løbet af de sidste seks år, men snarere om at analysere, hvordan man kan forbedre ledelsen i de næste syv år.
I denne forbindelse tror jeg, at det er vigtigt at fremhæve den nødvendige decentralisering af administrationen under hensyntagen til subsidaritetsprincippet og den vigtige rolle, som de regionale og lokale myndigheder bør spille. I denne forbindelse finder jeg det også positivt, at man præmierer effektiviteten i ledelsen af fondene, og jeg finder det positivt, at der foreslås en særlig reserve på de områder, hvor der sker en god ledelse af fondene, og også at der tales om en fondsledelse, som tilgodeser den bedst mulige effektivitet i administrationen.

Novo
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, denne betænkning behandler ikke en af de centrale årsager til den undertiden utilfredsstillende gennemførelse af strukturfondsbevillingerne.
Budgetindskrænkningerne beregnet på at opnå resultater påtvunget af den nominelle konvergens for at indgå i ØMU'ens tredje fase har betydet, at visse medlemsstater ikke tilvejebringer de nødvendige egne ressourcer til Fællesskabets medfinansieringer. Deraf også en forsinket gennemførelse af strukturaktionerne, hvilket i disse tilfælde hverken kan eller bør forstås som mangel på projekter, som manglende behov eller endnu mindre, som om de store forskelle i infrastrukturer ikke skulle være et reelt faktum.
En bedre gennemførelse af strukturfondsbevillingerne vil mere være en følge af en ændring af disse makroøkonomiske orienteringer end et resultat af de utilladelige hindringer, der er blevet lagt på den automatiske rebudgettering, eller de hindringer, som man ønsker at lægge på medlemsstaternes vejledende fordeling af strukturfondsmidlerne.

Schroedter
Hr. formand, et partnerskab fungerer kun, når alle involverede overholder aftalerne. Det gælder i endnu højere grad for aftalerne mellem medlemsstaterne og Unionen og i forbindelse med overvindelsen af splittelsen mellem landene i Den Europæiske Union. Her er vi enige med ordføreren i, at kvaliteten er det afgørende kriterium. Det kan ikke være rigtigt, at Rådet reagerer på sine egne vanskeligheder med gennemførelsen i medlemsstaterne ved i strid med gældende ret at annullere strukturbevillingerne og således forhindre en regelmæssig udbetaling af strukturstøtten! Regionerne står ved støtteperiodens udløb over for den opgave at anvende de penge, der har hobet sig op, på så kort tid som mulig. En vigtig konklusion for den nye periode er derfor, at de lokale og regionale partnere, som er afgørende for en heldig gennemførelse, inddrages i god tid. Vi skal give dem mulighed for at deltage på et tidligt tidspunkt, og med den aktuelle forsinkelse af den nye støtte betyder det, at vi har brug for en midlertidig løsning. Den har vi brug for til allerede nu at fastsætte bestemmelser for retten til at deltage, for i forvaltningskontorerne bliver der allerede lagt planer, og resultatet ville så blive, at arbejdsmarkedets parter og de regionale og lokale myndigheder igen stilles over for et fait accompli.
En sidste vigtig ting: Med henblik på den fleksibilitet, som naturligvis er nødvendig, har vi brug for det ledsagende udvalg. Dets kompetence skal absolut øges; så kan en sådan forsinkelse undgås i den kommende støtteperiode.

Ewing
Hr. formand, i min region under mål nr. 1 er de 12 stjerner på veje, havne og broer det tydeligste tegn over for borgerne på, at EU søger at få en reel gennemslagskraft i de perifert beliggende områder.
Strukturfondene skal ofte løse et umiddelbart problem, f.eks. stålindustriens hedengang. I dette tilfælde taler vi imidlertid om et folks hedengang: halvdelen af befolkningen i det skotske højland og de skotske øer er forsvundet i dette århundrede. Mål nr. 1-status søger at gøre noget ved dette problem, og for første gang er vi netop begyndt at kunne holde på de unge i dette område.
Hr. Berend taler om en gnidningsfri overgang. Hvad angår underudnyttelse, vil jeg understrege, at man i det skotske højland og på de skotske øer altid har forstået at bruge de tildelte midler. Det kan Kommissionen bekræfte. Jeg vil gerne støtte den nye minister for Skotland, Donald Dewar, der kæmper for at bibeholde mål nr. 1-status, så det er muligt at få den gnidningsfri overgang, hr. Berend taler om.

Cellai
Hr. formand, blandt årsagerne til, at strukturfondene ikke udnyttes rationelt og tilfredsstillende, er problemer af administrativ eller proceduremæssig art langt de mest ødelæggende. De afhænger helt af forvaltningernes kvalitet og samordning samt af kvaliteten af programmerne og deres gennemførelse.
Kompetencefordelingen og opdelingen mellem administrative niveauer nødvendiggør en større grad af samordning. Den sammensatte karakter af de støttede initiativer, et områdes kompleksitet, manglen på præcise informationer og stivheden i fællesskabsreglerne er alle sammen forhold, der gør det vanskeligt at få fuldt indblik i og dermed en tilfredsstillende ligevægt i strukturfondene fra de offentlige og private aktørers side.
Partnerskabsprincippet bør derfor helt klart styrkes for at fremme nye løsninger og øge samarbejdet og samordningen på alle niveauer. En direkte konsekvens heraf bliver en øget gennemskuelighed i procedurerne og en bedre tilpasning af de trufne foranstaltninger til de tilstræbte målsætninger gennem en større inddragelse af de lokale og regionale aktører.
Jeg vil til sidst udtrykke min totale modstand mod enhver tanke fra Rådets side om at formindske betalingsbevillingerne under strukturfondene. Problemet med anvendelsen af fondenes midler løses ikke på denne måde, og en sådan holdning i Rådet vil være klart i strid med afgørelserne fra Edinburgh og vil sætte spørgsmålstegn ved selve politikken for social og økonomisk samhørighed.

Walter
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kommissær, vi har 18 millioner arbejdsløse i Den Europæiske Union, og alligevel så vi for kort tid siden, at der af de strukturfondsbevillinger, som egentlig var til rådighed med henblik på indledning af passende modforanstaltninger, blev tilbagebetalt over en milliard DM til nationalstaterne for dér at løse budgetproblemer, bl.a. også i de stater, som normalt anses for at være de stærkeste i Unionen.
Det er grund nok til at se på, hvorfor udbetalingen af disse bevillinger til det rette formål ikke kom i stand. Hvorfor kan man ikke gå hurtigere frem dér og hvad skal man gøre? Hr. Berend har fremlagt en udmærket betænkning, så der kan tages fat på disse ting. Hvad kan man gøre? For det første - det er et af de centrale punkter - skal vi sørge for, at der så hurtigt som muligt træffes beslutning om de kommende strukturfonde - og det er et udblik, for vi skal lære af fortiden med henblik på fremtiden. Det betyder, at vi vil blive nødt til at sørge for, at den næste strukturfondsdebat afsluttes hurtigere. Jeg er imidlertid realist. Jeg ved, hvor vanskeligt det vil blive, men jeg mener, at det skal gå hurtigt. Vi som Parlament efterlyser imidlertid også, at vi inddrages på passende vis, og det skal mindst være i overensstemmelse med de beføjelser, vi har i henhold til Amsterdamtraktaten, snarere endog mere endnu. Jeg opfordrer derfor alle til at give os medindflydelse her.
For det andet: Vi skal tage forvaltnings- og budgetstrukturerne op til nøje undersøgelse og forbedre dem. Vi har erfaret, at ikke alt på det punkt er i orden. Det må i den øjeblikkelige debat om strukturfondene ikke kun dreje sig om, hvor mange penge der går hvorhen, men vi skal endvidere, dersom vi ønsker at blive taget alvorligt, tale om, hvorledes fordelingen af dem kan forbedres.
For det tredje skal vi tale om, hvorledes vi ude i regionerne styrker partnerskabet og styrker de ledsagende udvalg, for at pengene virkelig kommer derhen, hvor der er behov for dem, hvor de anvendes og hvor der er brug for dem. Det er givet nemmere at bedømme på stedet end ud fra en europæisk synsvinkel, og derfor skal vi forbedre de ledsagende udvalg med repræsentanter for erhvervslivet, arbejdsmarkedets parter og med de regionale og lokale myndigheder som ligeberettigede partnere. For det fjerde skal der naturligvis tillige indføres en tilskyndelsesordning; enten i form af en præstationsreserve, således som Kommissionen foreslår, eller i form af en mid-term review . Vi skal påse, at bevillingerne bliver brugt, og at de, der smøler med dem, løber en risiko for sanktioner, f.eks. i form af færre penge; det skal drøftes og tages op til alvorlig overvejelse. Det anser jeg for det centrale spørgsmål i forbindelse med videreudviklingen af strukturfondene.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne indlede mit indlæg med at lykønske ordføreren med kvaliteten i hans betænkning, set i lyset af den vanskelige opgave med at undersøge netop manglerne ved gennemførelsen af strukturfondene. En vanskelighed, der skyldes problematikkens uensartethed, da den berører forskellige stater og forskellige regioner, forskellige fonde, forskellige mål og forskellige administrative systemer, hvilket vanskeliggør undersøgelsen samt fastlæggelsen af generelle retningslinjer.
Det skal dog understreges, at betænkningen er meget god, og at den blandt andet fremhæver, at betalingsbevillingerne i programmeringsperioden 1989-1993 nåede op på 84 %, for så vidt angår Fællesskabsstøtterammerne, og kun 70 % for så vidt angår EF-initiativerne. Der er dog i den igangværende periode, efter en skuffende start (1994-1995), sket en betydelig forbedring i 1996, selvom den skal nuanceres efter instrument og mål.
Den er mest tilfredsstillende for EFRU og EUGFL-Udviklingssektionen end for andre fonde - EF-initiativerne udviser kun en gennemførelsesgrad på 90 %, men det er mig magtpåliggende at fremhæve, at det er netop mål nr. 1, som udviser den mest positive gennemførelsesgrad i forhold til de øvrige mål. De opnåede erfaringer bør tjene til en forbedring af det nuværende system forud for den umiddelbart forestående udfordring i form af en strukturfondsreform. Berends betænkning er således et belejligt og værdifuldt bidrag, hvor vi vil fremhæve behovet for at fastsætte en nøjagtig tidsplan god tid i forvejen, fra selve offentliggørelsen af forordningerne, således at de forskellige administrationer i 1999 kan tilpasse sig til den nye programmering. Behovet for en større koncentration, forenkling, decentralisering og samarbejde med arbejdsmarkedets parter og de lokale og regionale myndigheder vil kræve mere tid til en korrekt programmering, og det er derfor nødvendigt at tage dette i betragtning. En fortsat evaluering og en effektiv kontrol med incitamenter - som det foreslås - til de stater, som gennemfører deres bevillinger optimalt, vil også være positive foranstaltninger, som man skal være opmærksom på.
Jeg vil kort sagt gerne påpege, at der forestår et stort og vigtigt arbejde, men at betænkningen af Berend er kommet på et meget belejligt tidspunkt, og at det er på sin plads at lykønske ordføreren hermed.

Ryynänen
Hr. formand, ved videreudviklingen af strukturfondene, som vi har foran os, er det vigtigt at rette de ulemper, som har været årsagen til en mangelfuld udnyttelse af bevillingerne, ineffektivitet og forsinkelser, fordi vi simpelthen ikke har råd til ineffektivitet inden for strukturpolitiske foranstaltninger. Udfordringerne til regional- og strukturpolitikken i Den Europæiske Union er netop ved at vokse.
De største problemer er knyttet til administrationens splittelse og bureaukrati samt til iværksættelsen af programperioderne. Iværksættelsens succes forudsætter, at de lokale parter er med i planlægningen helt fra starten. Princippet om partnerskab skal virkelig gøres stærkere, og administrationens interne koordinering skal forbedres. Vi kan ikke mere ødsle tid og energi på mangedobbelt bureaukrati, ved siden af hvilket det til sidst opnåede udbytte forbliver ubetydeligt nærmest kun til beskæftigelse af uddannelses- og konsulentfirmaer.
Der er tale om en kritisk situation specielt for de affolkede landlige områder såvel i Finland som andetsteds. Såfremt befolkningsnedgangen ikke kan stoppes, er det snart for sent. I denne henseende er Kommissionens udgangspunkt sandelig rigtig. Betydningen af regionernes udvikling på deres egne vilkår bør fremhæves.

Sierra González
Hr. formand, underudnyttelsen af strukturfondsbevillingerne er et meget alvorligt problem, eftersom vanskeligheden med gennemførelsen af bevillingerne får arbejdsmarkedets parter til at finde bekostelige løsninger til mellemfinansiering, som påvirker projekternes generelle effektivitet. Det er klart, at denne situation ikke kan fortsætte og må ændres, og heri er vi enige med hr. Berend. Men nogle af de foranstaltninger, som han foreslår for at løse denne vanskelighed, forekommer os at virke mod hensigten. Vi finder konkret, at det er tilfældet med den foranstaltning, som er omhandlet i afsnit 32 - fornyet tildeling af ressourcer til de medlemsstater, som har vist, at de er i stand til at anvende de ressourcer fra Den Europæiske Union, som de har fået tildelt - for det svarer i realiteten til, at der indføres et nyt sanktionssystem.
Jeg tror, at det er nødvendigt at behandle spørgsmålet mere fleksibelt. I modsat fald kan det mål, som man gerne vil fremme - den økonomiske og sociale samhørighed - ende med at tage mere skade end gavn.

Howitt
Hr. formand, den offentlige høring, vi afholdt på vegne af Udvalget om Regionalpolitik i fjor for det østlige og sydøstlige England, støtter de væsentligste resultater af Berend-betænkningen. Kommunalbestyrelserne i Essex, Bedfordshire og Hertfordshire sagde, at de gældende forvaltningssystemer faktisk virker afskrækkende på potentielle tilbudsgivere på projekter. Et glimrende projektforslag fra South-East Economic Development Strategy om nye byer lå ubesvaret i mere end et år. De myndigheder i East Anglia, der er involveret i 5b-programmet for udvikling af landdistrikter, taler om en strøm af svære spørgsmål, der altid skal besvares i sidste øjeblik.
Association of Eastern Colleges påpeger, at Den Europæiske Socialfonds etårige budgetter er et bureaukratisk mareridt, mens de samarbejdende virksomheder i den østlige region siger, at der har været forsinkelser og underudnyttelse.
Medlemsstaterne og de lokale partnere skal tage deres del af ansvaret, men i dag må vi anmode Kommissionen om at bryde den onde cirkel af forsinkelser og underudnyttelse og offentliggøre evalueringskriterierne på forhånd og holde sig til dem, hvilket specielt har været et problem i forbindelse med 5b-programmet. Kommissionen må også hjælpe med til at sørge for, at midlerne går til de frivillige organisationer, og den må bestræbe sig på at sprænge formen og sørge for, at den nye programperiode fra 1999 starter rettidigt.

Hatzidakis
Hr. formand, efter min mening var Parlamentets initiativ med at se på anvendelsen af strukturfondsbevillingerne et glimrende initiativ, og hr. Berends arbejde om dette væsentlige spørgsmål er et godt stykke arbejde, som virkelig fortjener ros.
Det væsentlige i det arbejde, som hr. Berend og alle de kolleger, der har stillet ændringsforslag, har ydet, er generelt, at problemerne efterhånden burde være begrænset til anvendelsen af midlerne, men at problemerne fortsat er der. Et karakteristisk eksempel er problemerne i Socialfonden og inden for fællesskabsinitiativerne, og det er også karakteristisk, at der er uanvendte midler på ECU 3, 4 milliarder, hvilket i sig selv siger en hel del.
Årsagerne har blandt andet været at finde i Kommissionens forsinkede forelæggelse af forordningerne ved programperiodens start, medlemsstaternes forsinkelser hvad angår indgivelse af ansøgninger, de mange programmer osv. Vi er derfor nødt til at lære af udviklingen, hr. formand, og jeg tror, at vi skal sætte ind på to primære fronter: koncentrering og forenkling. På den ene side skal der færre programmer til, færre fællesskabsinitiativer, en harmonisering af procedurer og mekanismer i fondene, således at vi får bedre resultater. På den anden side skal der en forenkling af procedurerne til, uden at vi dog skal fratage Kommissionens dens ansvar, for ellers risikerer vi, at enhver siger og gør, hvad han vil uden nogen form for kontrol.
Jeg vil endvidere gerne henvise til idéen med opførelse af ekstra bevillinger under reserven, som Kommissionen forelagde i AGENDA 2000. Det var en idé, som vi principielt ikke mente burde afvises, fordi den kan føre til større konkurrence mellem de involverede modtagere for at få de tildelte midler anvendt. Kommissionen bør dog først konkretisere idéen, så den ikke længere kan anvendes som en blankocheck, som den nærmest opfattes i dag. Parlamentet vil nok ikke kunne gå med til en sådan form for blankocheck-ordning. Vi vil gerne have flere detaljer om denne ordning fra Kommissionens side.

Ephremidis
Hr. formand, jeg tror, at vi bliver nødt til at konstatere, at der er noget råddent i Fællesskabets regionalpolitik, især med hensyn til de midler, der stilles til rådighed. På den ene side er der alvorlige og vanskelige problemer i mange regioner, og på den anden side er der uanvendte beløb på ECU 25-26 milliarder. Dette er unormalt, og derfor er der noget råddent et sted. Dette fremgår også af hr. Berends betænkning, især i begrundelsen, og af Landbrugsudvalgets og Budgetudvalgets udtalelser. Disse to nævner også det ejendommelige forhold, at der intetsteds forekommer et forslag om en politik til forbedring af livet i landdistrikterne inden for rammerne af Agenda 2000, og Budgetudvalget gør opmærksom på, at interessen for grænseregionerne lader meget tilbage at ønske. For min egen del vil jeg gerne tilføje, at der heller ikke udvises særlig interesse eller omsorg for øområderne; der er endda provokerende forsømmelser på dette område, f. eks. øerne i Det Ægæiske Hav, der ikke deltager i de eksisterende programmer på områder som transport, energi, telekommunikation. osv. Og til slut, hr. formand, og her skal jeg nok slutte, er der en skæv fordeling. Regionalpolitisk får man det indtryk, at Tyskland er blevet fattigere end Grækenland og Portugal, og derfor går en forøgelse på 45 % af midlerne til Tyskland, mens de to fattigere lande udsættes for en nedskæring på mellem henholdsvis 17 og 20 %. Dette er helt uacceptabelt, og hvis det ikke rettes, må man heller ikke forvente, at samhørigheden i Fællesskabet øges.

Karamanou
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, kolleger, et Europa med enorme forskelle mellem livskvaliteten i de enkelte regioner er hverken troværdigt eller bæredygtigt. Derfor er politikken for økonomisk og social samhørighed af afgørende betydning i Europas politiske billede. Fællesskabsmidlerne til strukturinterventionerne har givet særligt opmuntrende resultater i Unionens mindre udviklede regioner, hvor de har øget konkurrenceevnen, udviklingen og beskæftigelsen.
Der er ikke tvivl om, at der i dag er behov for, at strukturfondene forbedres og gøres mere effektive. Men at rette opmærksomheden og bestræbelserne udelukkende mod anvendelsen af midlerne og ikke mod resultaterne er efter min mening en forkert måde at nærme sig problemet på. Som bekendt var der før i tiden regioner i Unionen, hvor 100 % af midlerne anvendtes, uden at der samtidig forekom en forøgelse af BNP pr. indbygger. Spørgsmålet er altså: hvorledes kan strukturfondsmidlerne anvendes på den mest sikre og effektive måde? Hver eneste ecu, der stilles til rådighed, bør føre til en positiv påvirkning af udviklingen, konkurrenceevnen og beskæftigelsen. Grækenland udgør efter min mening i dag et glimrende eksempel på et brugerland, hvor strukturfondsmidlerne har været anvendt på en fornuftig måde.
Jeg vil naturligvis tilkendegive mine alvorlige forbehold over for Kommissionens forslag om, at 10 % af strukturfondsmidlerne i den kommende programperiode skal øremærkes til en slags blankopræmier.

Botz
Hr. formand, et af hovedpunkterne i ordførerens kritik går med rette på de betydelige forsinkelser i programmets indledende fase. Det vil jeg gerne støtte ham i. Der er nogle tungtvejende grunde til, at vi ikke bør tillade en sådan forsinkelse i de kommende år fra 1999 til 2000.
For det første kræver bekæmpelsen af den voksende arbejdsløshed i vores medlemsstater en hurtigere indsats og anvendelse af alle europæiske strukturfondsbevillinger. For det andet kan vi kun på den måde bedre imødegå det øgede tilpasningspres, som vi kommer til at opleve i enkelte brancher, men også i nogle regioner ved indførelsen af den fælles valuta. For det tredje skal med den kommende udvidelse af EU mod øst de europæiske instrumenter til udjævning af forskelle i udvikling stå deres egentlige prøve.
En ting står fast: Ikke mindst de advarende røster fra vores arbejdsløse EU-medborgere skal føre til en hurtigere gangart både på det nationale og på det europæiske område.

Myller
Hr. formand, i flere indlæg og ligeledes i betænkningen, der er under behandling, er der taget fat i, at resultaterne fra Den Europæiske Unions regional- og strukturpolitik alt i alt ikke har været vellykkede. Berends betænkning tager fat på problemer, som virkelig kræver løsninger. Det er særdeles vigtigt, som det allerede er konstateret, at den kommende fornyelse af strukturfonde gennemføres rettidigt. Det betyder, at de fornødne beslutninger skal tages senest inden udgangen af 1998.
Der konstateres klart i betænkningen, at de største problemer i denne programperiode stammer fra, at iværksættelsen af programmerne blev forsinket på grund af beslutningsprocessens langsommelighed. Dette må ikke gentages, og dette bør være en besked rettet specielt til Rådet.
Dog er det ikke vigtigst at anvende penge. Det vigtigste er programmets kvalitet og, at der ved hjælp af programmerne opnås reel og omfangsrig fremgang. De regioner og aktører, som drager nytte af den kommende fornyelse af strukturfonde skal tage dette som en udfordring.

Wulf-Mathies
Hr. formand, først vil jeg gerne takke ordføreren, hr. Berend, for hans grundige undersøgelse og den uhyre relevante betænkning om gennemførelse af strukturfondsbevillingerne. Kommissionen er klar over, at anvendelsesraten i årene 1994 og 1995 var forholdsvis lav og at der derfor er risiko for, at udbetalingen af bevillingerne koncentreres ved programplanlægningsperiodens udløb.
Disse erfaringer er en væsentlig grund til at omorganisere strukturfondenes finansmanagement i den nye programlægningsperiode fra år 2000. Dog vil jeg gerne gøre opmærksom på, og det har De jo også kunnet kontrollere frem til 1996, at forsinkelsen i gennemførelsen af Fællesskabets støttekoncepter, hvortil jo da 90 % af de samlede bevillinger går, blev nedbragt betydeligt i 1996 og 1997. I forbindelse med fællesskabsinitiativerne giver tempoet for gennemførelsen derimod fortsat anledning til bekymring, selvom en væsentlig årsag dertil skal søges i den kendsgerning, at mange af disse programmer først blev vedtaget i 1995 og 1996.
Kommissionen gennemgår for øjeblikket mulige og nødvendige omprogrammeringer af fællesskabsinitiativer og den har også gjort medlemsstaterne opmærksom herpå. I december henvendte jeg mig således til medlemsstaterne og anmodede om detaljerede oplysninger om, hvor vidt gennemførelsen af fællesskabsinitiativerne var kommet lokalt. På grundlag af absorptionskapaciteten skal i den sammenhæng mulige ændringer i programmernes indhold og overførsel af bevillinger i programmer internt og mellem programmer tages op til overvejelse.
Midt i 1998 vil Kommissionen så fremsætte forslag med henblik på at foretage en omfordeling inden for fællesskabsinitiativerne i hele Unionen og samtidig tillige forsøge at tage hensyn til kravene fra Parlamentets rækker. Dér står jo stadig nogle punkter åbne fra debatten om fordelingen af reserven.
Ikke mindst de store forvaltningsmæssige problemer med gennemførelsen har fået Kommissionen til i Agenda 2000 at foreslå en drastisk reduktion af fællesskabsinitiativerne og i vidt omfang integrere aktiviteterne derfra i mainstream-programmerne. Hvad de udestående forpligtelser angår, er det nuværende niveau absolut normalt. Med stigende beløb til forpligtelsesbevillinger fra år til år og ikke lige så store beløb til betalingsbevillinger er en forøgelse af de udestående forpligtelser logisk. Endelig er betalingsbevillingerne fra de enkelte regnskabsår i de sidste år jo også i øget grad blevet anvendt til afvikling af forpligtelser fra tidligere regnskabsår.
De udestående forpligtelser fra tiden før 1994, som i slutningen af 1997 androg ECU 3, 26 milliarder, vedrører enten aktioner, hvor en forlængelse af gennemførelsesperioden blev anset for rimelig og godkendt, eller aktioner, som af juridiske grunde var blevet udsat og derfor ikke kunne afsluttes. Da forlængelser af betalingsfrister som helhed kun blev bevilget frem til slutningen af 1997, drejer det sig imidlertid blot om slutafregninger og ikke om forpligtelser, som på grund af deres forfaldstid vil belaste fællesskabsbudgettet i flere år endnu. Jeg refererer hermed navnlig til punkt 30, hvor De med rette spørger, hvorledes forholder det sig her?
Kommissionen er som Parlamentet indstillet på allerede i begyndelsen af hver enkelt programplanlægningsperiode at arbejde for, at bevillingerne anvendes fuldt ud, og undgå forsinkelser af enhver art, således som De her har beskrevet dem.
Hvad angår Parlamentets bekymring over det store beløb, der skal genopføres under budgetproceduren 1999, gør jeg opmærksom på, at Fællesskabets organer i henhold til den interinstitutionelle aftale og i henhold til rammeforordningen om strukturfondene entydigt har pligt til at stille de beløb, der blev vedtaget af Det Europæiske Råd i Edinburgh til rådighed for fondene. Det vil jeg også udtrykkelig fremhæve endnu en gang.
Derudover vil jeg gerne gøre opmærksom på, at en forlængelse af den nuværende programplanlægningsperiode ville være i modstrid med både rammeforordningen om strukturfondene og den interinstitutionelle aftale. Kommissionen har derfor entydigt sagt, at der ikke må forekomme overlapninger mellem de to programplanlægningsperioder.
I marts vil Kommissionen forelægge sine lovgivningsmæssige reformforslag. Det er så op til Parlament og Råd hurtigt at behandle disse forslag og vedtage dem. Kommissionen vil gøre, hvad der står i dens magt for, at de nye programmer kan gennemføres hurtigt fra år 2000. Ud fra Kommissionens synsvinkel ville det derfor, hvad angår den hurtige behandling og vedtagelse af forordningerne og programmerne være negativt, om der nu anstilles overvejelser om overgangsløsninger.
Kommissionen er generelt enig i Parlamentets standpunkter, hvad angår en forenkling af ordningen vedrørende gennemførelse af strukturfondene. En øget decentralisering og deltagelse af lokale og regionale myndigheder samt arbejdsmarkedets parter allerede ved indledningen af programplanlægningen er uomgængelig nødvendig af hensyn til større effektivitet. De nye forordningsforslag indeholder en klarere fordeling af beføjelser og ansvar mellem de forskellige involverede, en opskrivning af de ledsagende udvalgs rolle og en styrkelse af Kommissionen med henblik på muligheder for kontrol og sanktioner i tilfælde af overtrædelser. Her er vi i fuld overensstemmelse med ikke blot kravene i betænkningen, men tillige de fremsatte indlæg derom.
Kommissionen anser oprettelsen af en præstationsbunden finansiel reserve, hvormed effektiviteten af strukturforanstaltningerne skal øges, for nødvendig, og jeg takker for den principielle støtte, som jeg også har fundet i mange indlæg i debatten. Der kan naturligvis ikke udstedes en blankocheck, før vi har drøftet dette emne sammen med de objektive kriterier, som vi agter at foreslå, og naturligvis kan en sådan reserve ikke være nogen blankocheck til Kommissionen, men skal følge gennemskuelige bestemmelser. Men jeg tror nok, at dette ville være en mulighed for også at realisere det, som jo ligger i forslaget, at ikke anvendte bevillinger om fornødent anvendes til andre i stedet for, at de går tilbage til medlemsstaternes budgetter, og derfor tror jeg, at det virkelig kan betale sig at føre en indgående drøftelse derom, og det tilbyder jeg udtrykkelig Udvalget om Regionalpolitik.
Den af Parlamentet foreslåede nye budgetstruktur med en efter planlægningsperioderne opdelt redegørelse for gennemførelsen ville medføre et større antal budgetposter, hvilket ville medføre, at forvaltningen blev mere kompliceret, nemlig som den er nu i forbindelse med fællesskabsinitiativerne, og det ville være i modstrid med princippet om forenkling.
Til slut vil jeg endnu en gang gøre opmærksom på, at Kommissionen vil fremlægge sine forslag den 18. marts. Vi er overbevist om, at de deri fremsatte forslag til en forenkling og decentralisering også vil gøre en mere effektiv anvendelse af de finansielle midler nemmere, og Kommissionen vil som hidtil fra starten intensivt inddrage Parlamentet i denne proces.

Formanden
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Afstemning
Falconer
Hr. formand, i overensstemmelse med kvæstorernes instrukser har jeg har bedt om ordet forud for den første afstemning ved navneopråb. Skal der afstemmes ved navneopråb nu?

Formanden
Jeg foreslår, at De straks fremsætter en bemærkning til forretningsordenen, så vi kan få opklaret sagen uden at afbryde afstemningsforløbet.

Falconer
Hr. formand, jeg handler i overensstemmelse med kvæstorernes instrukser. Vil De venligst læse mit navn op, inden den første afstemning ved navneopråb?

Formanden
Kære kollega, det er ikke kvæstorerne, der har forsædet, det er mig. Jeg giver Dem altså ordet nu.

Falconer
Hr. formand, hvis det er tilfældet, vil De så være så venlig at registrere min tilstedeværelse ved hver enkelt afstemning ved navneopråb i overensstemmelse med den meddelelse, vi modtog fra Kvæstorkollegiet i sidste uge? Vil De også være så venlig at fortælle Præsidiet, at det efter min opfattelse alene er Parlamentet, der træffer afgørelser, og at der ikke er tale om et møde, hvor 13 enkelte medlemmer alene bestemmer Parlamentets regler?
Jeg håber og tror, at ethvert medlem, der føler som jeg, vil følge mit eksempel. I behøver ikke deltage i afstemninger ved navneopråb, I skal blot sørge for at blive registreret som tilstedeværende i mødesalen.

Sturdy
Hr. formand, jeg er af omtrent samme opfattelse som hr. Falconer: dette er det første møde i Parlamentet, hvor vi skal have en afstemning ved navneopråb. Jeg så gerne en pjece med de nye regulativer fra Formandskonferencen, så medlemmerne kan forstå, hvad det er, der foregår. Mange medlemmer er ikke klar over, hvad der foregår. Vi havde en situation her til morgen, hvor en afstemning fandt sted fem minutter før tiden. Der bør udarbejdes regulativer, så medlemmerne ikke går glip af afstemningerne.

Ewing
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig hr. Falconer og fremføre det samme synspunkt. Som kvinde i Parlamentet finder jeg det foragteligt, at medlemmerne lader sig behandle uværdigt. Det sætter kassererkontoret i en meget vanskelig situation, fordi en gruppe f.eks. på et midnatsmøde ville kunne fordoble antallet af afstemninger ved navneopråb i afstemningstiden: det ville betyde, at medlemmerne ville gå glip af halvdelen af deres tilstedeværelsesgodtgørelse. Kan i forestille jer det efterfølgende kaos? Jeg vil derfor gerne have min tilstedeværelse registreret, uanset om jeg deltager i afstemningen ved navneopråb eller ej. Jeg vil gerne protestere på det kraftigste og spørge alle: er I får, eller er I parlamentsmedlemmer?

Gallagher
Hr. formand, jeg vil gerne støtte mine kollegers bemærkninger og have min tilstedeværelse registreret, uanset om jeg deltager i afstemningen ved navneopråb eller ej.

Killilea
Hr. formand, som fungerende formand for kvæstorerne vil jeg gerne oplyse medlemmerne - og specielt hr. Falconer - om, at de instrukser, han modtog fra kvæstorerne i sidste uge faktisk kom fra Præsidiet. Det ønsker jeg på det kraftigste at understrege. Alle parlamentsmedlemmerne skal vide, at vi anvendte de regulativer, som var blevet vedtaget af Præsidiet.

Falconer
Hr. formand, hr. Killileas bemærkninger synes ikke at stemme overens med deres bemærkninger tidligere på dagen. Som svar på mit ønske om at få mit navn læst op, hver gang der er en afstemning ved navneopråb, sagde De, at Kvæstorkollegiet ikke styrer mødet. Jeg er enig med Dem. Hr. Killilea gjorde det helt klart, at Kvæstorkollegiet handler efter instrukser fra Præsidiet, så Præsidiet styrer mødet, og De har forsædet. Jeg gentager mit ønske om at få mit navn læst op forud for alle afstemninger ved navneopråb.

Antony
Hr. formand, tidligere havde man rumpparlamenter, og i dag vil man skabe et marionetparlament. Det står ethvert parlamentsmedlem frit at stemme eller at lade være. De proceduremæssige og bureaukratiske foreskrifter, De skaber, forringer vores Parlament.

Santini
Hr. formand, efter denne række af indlæg vil jeg gerne stille et forslag. Eftersom jeg ikke tror, at vi til fulde kan anvende disse nye regler, anmoder jeg om, at man sætter et forslag under afstemning gående ud på, at vi i det mindste udsætter anvendelsen af de nye regler til næste mødeperiode eller ligefrem drøfter dem her i Parlamentet, før vi tager dem i anvendelse.

Formanden
Kære kolleger, for det første vil jeg gerne takke alle de talere, der har gjort debatten om dette vigtige emne mulig. For det andet vil jeg gerne, for at berolige visse blandt Dem, fastslå, at det naturligvis står Dem frit for, om De vil stemme eller ej, dette er fundamentalt for ethvert parlament og for alle parlamentarikere. Retten til at stemme eller lade være er en fundamental ret for alle parlamentarikere. For det tredje overrasker det mig alligevel, at De kritiserer nogle få opmuntringer til, at medlemmerne møder talstærkt op til afstemmningerne, idet afstemningerne ikke blot er en ret, men også en parlamentarisk pligt. Jeg glæder mig i øvrigt over at konstatere, at vi er flere til stede, end det har været tilfældet gennem en periode.
Præsidiet vil tage samtlige indlæg i betragtning, idet det genoptager spørgsmålet om nogle måneder, som det fastslås i dets beslutning. Jeg foreslår Dem altså at afprøve systemet, at underkaste systemet en prøve, og vi vil se i praksis, hvordan sagen udformer sig.
Forslag til Rådets afgørelse om godkendelse på Fællesskabets vegne af Parcom afgørelse 96/1 om gradvis afvikling af anvendelsen af hexachlorethan i non-ferro metalindustrien (KOM(97)0540 - C4-0636/97-97/0297(CNS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Formanden
Hr. Falconer, som jeg oplyste Dem om, er Deres indlæg noteret, og De vil blive registreret som tilstedeværende for hver afstemning ved navneopråb. De kan være ganske rolig. Men jeg har i øvrigt ikke til hensigt at lade mig distrahere yderligere af denne form for proceduremisbrug.
Vedrørende ændringsforslag 10 og 18
Blak
Hr. formand, jeg anmoder om, at man stemmer imod ændringsforslag 10 og i stedet stemmer for ændringsforslag 18. Vi har lavet en fejl i udvalget. Vi kom til at slette en sætning, som ikke burde være slettet. Den pågældende sætning præciserer, hvordan information og oplæring skal foregå.
Vedrørende ændringsforslag 11
Blak
I den engelske tekst kan der være tvivl om formuleringen. Vi vil gerne have ændret workforce til workers' concern. Hvis vi beholder workforce , betyder det, at det er alle ansatte i virksomheden, der skal bestemme, om en enkelt medarbejder skal helbredsundersøges. Hvis vi ændrer det til workers' concern , så er det den enkelte, der selv kan bestemme. Det er altså blot en ændring af den sproglige formulering for at undgå, at der opstår tvivl.

Formanden
Er der indvendinger mod det mundtlige ændringsforslag?
(Formanden konstaterer, at der ikke er indvendinger mod fremsættelse af det mundlige ændringsforslag)
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Smith
Hr. formand, jeg vil gerne protestere mod, at De ikke engang følger de bestemmelser, der er fastsat af det agtede Præsidium. De har ikke givet mig mulighed for at gøre opmærksom på, at jeg var til stede i mødesalen. Jeg protesterer ligeledes mod, at det er blevet stukket ud til os. Hvis De ønsker at efterprøve noget, så bør de efterprøve Præsidiets udtalelse her i Parlamentet. Den er diskriminerende. Hvis De ønsker at efterprøve noget, så bør de efterprøve, om de nye bestemmelser fra Præsidiet har Parlamentets samtykke.

Formanden
Jeg har noteret Deres indlæg. De kan være ganske rolig, Deres tilstedeværelse er noteret af Parlamentets tjeneste. Vi vil i øvrigt ikke bebyrde os selv med nytteløst bureaukrati. Det nødvendige bureaukrati er allerede tilstrækkelig kompliceret, som det er.

Orlando
Hr. formand, jeg skal blot fremsætte en enkelt bemærkning: her til formiddag gjorde mange medlemmer, og især hr. Nassauer, opmærksom på de meget begrænsede midler, der afsættes til FALCONE-programmet, og nogle har ment, at man af denne grund burde begrænse programmets anvendelsesområde til rets- og politimyndighedernes ansatte. De afsatte midler er virkelig, som hr. Nassauer ganske rigtigt fremhævede, begrænsede, men også selvom midlerne er få, mener jeg, at det er meget vigtigt, at Europa-Parlamentet også gør plads for aktiviteter i skoler, universiteter og civilsamfundet for at sende et signal om, at bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet ikke kun angår domstolssystemet og politimyndighederne, men også og måske ligefrem især er en fornyelsesproces og et forsøg på at ændre en kulturelt betinget indstilling.
Efter afstemning om ændringsforslag nr. 27
Oddy
Hr. formand, det er typisk for det, der skal ske nu. Både Eddie Newman og jeg trykkede på vores knapper, men der skete ikke noget. Med den nye bestemmelse er vi nødt til at afbryde for at gøre Dem opmærksom herpå.

Formanden
De kan være ganske rolig, frue, det drejer sig ikke om navneopråb, så derfor falder denne afstemning ikke ind under den elektroniske optælling.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Samland
Hr. formand, der er et problem. Det ligger i de to betænkninger, der foreligger her, nemlig betænkning af De Luca og betænkning af Wemheuer. I de to betænkninger er der en enslydende passage. Til denne passage er der i Wemheuer-betænkningen stillet et ændringsforslag. Til De Luca-betænkningen er der ikke stillet ændringsforslag derom. Der kunne nu ske følgende: Parlamentet kunne i den en betænkning vedtage den ene formulering og i den anden betænkning den stik modsatte. Det gør det hele noget kompliceret.
Derfor har jeg anmodet om at måtte fremkomme med den oplysning, at der på dette sted skal finde særskilt afstemning sted. Der er også blevet anmodet derom. Den skal føre til, at der ændres i formuleringen. Problemet ligger nu i, at Parlamentet først stemmer om den ene betænkning og først derefter om ændringsforslaget til den anden betænkning. Den omvendte rækkefølge ville have gjort det nemmere, for så ville vi have vidst, hvor vi stod. Så ville problemet ikke længere have været der i forbindelse med hr. De Lucas betænkning. Det nemmeste ville ret beset være, om De først satte Wemheuer-betænkningen under afstemning. Så ville vi vide, hvorledes det ender, og kunne så tilpasse De Luca-betænkningen i overensstemmelse hermed.

Formanden
Godt, hvis hr. De Luca er enig, foreslår jeg at sætte betænkningen af fru Wemheuer til afstemning først, således løser vi problemet med elegance.

Formanden
Tak hr. De Luca. Ikke desto mindre foreslår jeg, at vi begynder med fru Wemheuers betænkning, fordi alt afhænger af afstemningens udfald. Muligvis løser problemet sig selv.

Theato
Hr. formand, De har netop sagt det: Hr. De Luca havde netop tilkendegivet, at han ikke ønskede særskilt afstemning. Vi insisterer på, at der bliver særskilt afstemning om punkt 10. Navnlig da nu efter resultatet af afstemningen om Wemheuer-betænkningen og efter hr. De Lucas forklaring som ordfører insisterer vi på, at der stemmes særskilt om punkt 10.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Andrews
Hr. formand, jeg deltog i afstemningen om nogle betænkninger og ikke om andre, men jeg vil blot gøre opmærksom på, at jeg var til stede. På et tidspunkt skulle jeg på toilettet, og derefter var jeg ude og få en kop kaffe.
Hr. formand, hvis De ønsker at gøre Europa-Parlamentet til grin, så er De på rette vej - sammen med de tjenestemænd, der rådgiver Dem. De giver Dem de forkerte råd. Dette er et demokratisk organ - ikke Nordkorea eller Penang.

Formanden
Jeg minder Dem om, hr. Andrews, at afstemning i dette Parlament finder sted ved navneopråb.

Truscott
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at jeg stemte for ved den endelige afstemning. Jeg trykkede på knappen, men lampen lyste ikke. Jeg ønsker blot at få anført i protokollen, at jeg stemte for ved den endelige afstemning.

Telkämper
Hr. formand, jeg stemte ja til både første og anden del. Ved første del fungerede lampen ikke.

Howitt
Hr. formand, det vil glæde Dem at vide, at jeg hænger i, inden jeg går på toilettet, og at jeg stemte for den endelige betænkning, skønt min maskine ikke gjorde det.

Barton
Hr. formand, det er nu så længe siden, vi stemte, at jeg har glemt, om min maskine virkede eller ej. Vil De notere, at jeg var til stede?

Colino Salamanca
Min maskine fungerede heller ikke under den sidste afstemning. Jeg stemmer for.

Banotti
Hr. formand, min maskine fungerede, men jeg vil gøre opmærksom på, at jeg kom lidt for sent til afstemningen, fordi mit fly var forsinket. Skal jeg sende min ansøgning om godtgørelse til Sabena?

Antony
Hr. formand, jeg vil gerne komme med et forslag. I det 18. århundrede, når biskoppen af Bourdaloues prædikener blev for lange, lod man en vase, kaldet »bourdaloue« på fransk, gå rundt. Vi kunne måske lade en lignende genstand gå rundt, så vores kolleger ikke er nødt til at rejse sig for at gå på toilettet.

Rack
Hr. formand, jeg har netop fulgt nøje med og med respekt noteret, at De ikke deltager i afstemningerne, og derfor heller ikke i afstemningerne ved navneopråb. Jeg tror, at Parlamentet er enig med mig i, at De alligevel har fortjent Deres diæter for i dag.

Formanden
Tak hr. Rack. Jeg gjorde rent faktisk brug af privilegiet om ikke at deltage i afstemningen, fordi det er praksis i Frankrig, at man ikke deltager i afstemningen, når man har forsædet.

McMillan-Scott
Hr. formand, jeg er ked af at forsinke forhandlingerne, men jeg har hidtil bevidst afholdt mig fra at stemme om denne betænkning. Jeg bryder mig som helhed slet ikke om denne betænkning.
Rent principielt, så har vi ytringsfrihed. Vi har netop haft afstemning om punkt 108, der kræver ytringsfrihed. Det omfatter automatisk retten til tavshed. Jeg agter at udnytte min ret til tavshed. Jeg er ikke betalt for at stemme men for at være medlem af Parlamentet.
Jeg udfordrer Dem til at sætte en anmodning om, at Præsidiet genovervejer denne regel, under afstemning inden næste plenarforsamling i Strasbourg.
(Bifald)
Formanden
Hr. McMillan-Scott, Deres bemærkning vil blive taget i betragtning, det samme vil, naturligvis, Deres kollegers bemærkninger. Præsidiet vil få lejlighed til at behandle problemet.

Crowley
Hr. formand, jeg vil gerne have anført i protokollen, at jeg er til stede, men at jeg ikke deltager i afstemningen.

Pasty
Hr. formand, medlemmerne af Gruppen Union for Europa har deltaget i alle afstemninger, men de deltager ikke i den endelige afstemning, fordi der i denne betænkning findes ting, der er acceptable og ting, der er uacceptable. Vi kan altså ikke foretage en samlet bedømmelse. Jeg anmoder Dem derfor om at notere alle de kolleger, der ikke deltager i afstemningen, og De kan begynde med mig.

Formanden
De kan være ganske rolig, alt vil blive noteret.

Chichester
Hr. formand, jeg vil gerne via Dem ønske Præsidiet til lykke med, at det har gjort EuropaParlamentet mere til grin, end det allerede er, gennem denne barnlige og ynkelige forestilling. Jeg håber, at Præsidiet vil tage sin beslutning op til fornyet overvejelse.

Azzolini
Hr. formand, jeg vil bede Dem notere, at jeg er til stede, men at jeg ikke deltager i afstemningen.

Giansily
Hr. formand, dette er blot for at gøre Dem opmærksom på, at vi har stemt om en betænkning om menneskerettigheder, og vi har hele morgenen tilsidesat mænds og kvinders ufravigelige ret til at gå på toilettet uden at blive straffet.

Nordmann
Hr. formand, jeg vil gerne uden yderligere kommentarer gøre Dem opmærksom på min tilstedeværelse, idet jeg ikke ønsker at deltage i den endelige afstemning.

Katiforis
Hr. formand, jeg deler de øvrige medlemmers vrede over denne lille foranstaltning. Jeg vil gerne påpege, at det ikke er den eneste lille foranstaltning, der irriterer og ydmyger os: der findes mange flere. Hvis vi skal protestere, så lad os for Guds skyld ikke være så selektive, men lad os undersøge alle de små foranstaltninger, der er truffet vedrørende parlamentsmedlemmerne, og som har ydmyget os på det seneste.

Müller
Hr. formand, kære kolleger, man kan givet være uenig om det spørgsmål, hvilken betydning denne nye ordning har for os som medlemmer og hvorledes vi internt vil håndtere den. Men hvad man ikke kan være uenig om, er efter min mening det, som Parlamentet allerede nu kan notere sig som en succes: Der har i de sidste år så langt tilbage, jeg kan huske, endnu aldrig været en afstemning tirsdag kl. 13.30, hvor mere end 500 medlemmer har været til stede i Parlamentet. Det er udadtil en succes, vi ikke skal undervurdere uanset spørgsmålet om, hvorvidt vi fastholder denne ordning eller ej.

Happart
Hr. formand, jeg er sulten, kunne vi gå over til den endelige afstemning og gå til frokost?

Tomlinson
Hr. formand, jeg har samme ærinde som hr. Happart, først vil jeg stemme, og så vil jeg spise.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Baldi
Hr. formand, jeg vil bede Dem notere, at jeg er til stede, men at jeg ligesom kollegerne ikke har deltaget i afstemningen.

Gallagher
Hr. formand, jeg var til stede under alle afstemningerne. Af principielle grunde deltog jeg ikke i afstemningerne, men jeg vil gerne have min tilstedeværelse registreret i overensstemmelse med den nye bestemmelse.

De Luca
Hr. formand, da De ikke før gav mig ordet, følte jeg mig tvunget til i strid med min egen holdning at stemme "hverken/eller«, for at min tilstedeværelse kunne blive registreret. Jeg havde foretrukket ikke at deltage i afstemningen, fordi denne betænkning i dens ændrede form efter alle disse afstemninger langt fra virker overbevisende på mig. Under alle omstændigheder, hr. formand, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at hvis tilstedeværelsen her i mødesalen i dag synes at være mere omfattende, er det ikke et tegn på større værdighed, men tværtimod på en ydmygelse af dette Parlament, fordi det har tvunget medlemmerne så vidt med systemer, der ikke ligefrem er en pryd for medlemmernes rettigheder.

Hallam
Hr. formand, jeg vil gerne have ført til protokols, at jeg fuldt ud tilslutter mig Præsidiets afgørelse. Sjældent har der været så mange fremmødte ved en afstemning i Europa-Parlamentet.

Falconer
Hr. formand, jeg er tydeligvis uenig med hr. Hallam. Parlamentet har visse rettigheder i disse sager. Det er det, suverænitet handler om. Jeg stemte ikke ved den første afstemning ved navneopråb, men min maskine gjorde. Jeg ved ikke, hvad der skete. Måske tog nogen sagen i egen hånd.
For det andet, så forhindrede De mig i at tilkendegive, hvilke afstemninger jeg ønskede at deltage i. Jeg vil informere Dem om, at jeg deltog i nogle afstemninger ved navneopråb, specielt afstemningerne om menneskerettighedsspørgsmål.
For det tredje, så er jeg overbevist om, at De vil tage hensyn til, at alle i mødesalen, bortset fra hr. Hallam, føler at der er noget rivende galt i Parlamentet.
For det fjerde, så bemærkede jeg, at formand Gil-Robles ikke var til stede i mødesalen under afstemningstiden. Jeg antager, at han vil blive trukket for halvdelen af sin godtgørelse. Til sidst vil jeg gerne ønske dem til lykke med den måde, De har håndteret denne sag på i dag.

Ewing
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen i henhold til artikel 163. Denne artikel gør det klart, at ethvert medlem kan indgive forslag til ændring af forretningsordenen, men at ændringsforslag skal oversættes, trykkes, omdeles og henvises til det kompetente udvalg, som behandler dem og afgør, om de skal forelægges for Parlamentet. Det vil i dette tilfælde være Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet.
Jeg vil gerne anføre, at afstemningen må være det mest grundlæggende emne, der berører et parlamentsmedlem. Det gælder både retten til at stemme og retten til ikke at stemme. På et tidspunkt sagde De, hr. formand, at vi har »stemmepligt«. Det vil jeg bestride. Vi har ikke stemmepligt. Vi er derimod forpligtet til at holde os orienteret om, hvad der stemmes om. Det er op til os at afgøre, om vi ønsker at stemme eller ej. Her er der tale om en indgriben i en grundlæggende rettighed, og det er en meget alvorlig sag. Det er ikke blot et administrativt spørgsmål. Det har politiske udløbere, der påvirker vores ret til at blive genvalgt af borgerne. Det skulle aldrig have foregået på denne måde. For resten findes der ingen undtagelser for formænd, der leder forhandlingerne, i den mærkelige besked vi modtog fra vores grupper.
Jeg vil gerne have dette sendt til Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Øjeblikkeligt. De så mødesalens holdning. Det gælder ikke kun mig. Det er ikke værdigt at fortælle os, at vi skal være til stede og stemme. Det er vores afgørelse, og det er valgkredsene og ikke Præsidiet, der skal afgøre, om vi gør vores pligt eller ej.

Formanden
Fru Ewing, jeg tror, at vi næsten er enige. Lige som Dem var jeg glad for at se så mange af medlemmerne være til stede i dag for enten at stemme eller undlade at stemme. Jeg kom med et eksempel på, hvad et medlem, der ikke ønsker at stemme, bør gøre. Han bør sige det til mødetjenesten og fortsætte med mødet. Men jeg tror, at De vil give mig ret i - og De er ikke blot kvinde i Parlamentet, men samtidig en af de mest aktive parlamentsmedlemmer - at der er dejligt at se så mange kolleger til en så vigtig afstemning.
(Indskudt bemærkning fra fru Ewing) Fru Ewing, De skal være velkommen til at foreslå en ændring af forretningsordenen. Hidtil er der ikke sket ændringer.

Papakyriazis
Også i dag har jeg som sædvanlig og som led i mit regelmæssige parlamentsarbejde deltaget i afstemningerne (herunder i afstemningerne ved navneopråb).
Men i dag er jeg efter min opfattelse (under det "nye system« for kontrol af tilstedeværelsen) blevet anbragt i en uacceptabel situation: det ser ud som om, jeg stemmer alene af den ene grund, at det skal kunne ses, så jeg dermed ikke mister retten til mine vederlag!!
Jeg er af den opfattelse, at denne situation er krænkende for mig selv som parlamentsmedlem, og jeg mener, at dette undergraver Europa-Parlamentets autoritet og politiske vægt!
Afvikling af hexachlorethan

Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for Kommissionens dokument om hexachlorethan i non-ferro metalindustrien, fordi det er vigtigt at begrænse brugen af disse stoffer af hensyn til vores miljø. Men det er beklageligt, at det oprindelige forslag fra PARCOM, der indeholdt en strengere begrænsning af markedsføringen og anvendelsen af hexachlorethan, er blevet forringet gennem undtagelser. Det er særlig trist, at det er sket, fordi Europa-Parlamentets flertal selv foreslog disse undtagelser!
Indstilling ved andenbehandling af Blak (A4-0051/98)
Titley
Jeg er glad for at stemme for denne betænkning i dag. Beskyttelse af arbejdstagerne mod risici i forbindelse med kemikalier er et afgørende emne i forbindelse med sundhed og sikkerhed i betragtning af det antal medborgere, der hver dag arbejder med kemikalier.
Det er rigtigt, at Kommissionen skal foretage en evaluering af den måde, hvorpå medlemsstaternes regeringer har gennemført vejledende sikkerhedsniveauer for udsættelse for kemikalier på arbejdspladsen. Vi skal finde ud af, om det er nødvendigt med obligatoriske sikkerhedsniveauer for at sikre, at man lever op til standarderne.
I denne betænkning gør man også ret i at kræve, at arbejdstagerne får ordentlig information om og undervisning i sikker håndtering af de kemikalier, de bruger. De bedste til at gennemføre sikkerhedsbestemmelser er et velinformeret personale, hvis egen sikkerhed står på spil sammen med de personer, der bor tæt ved de virksomheder, hvor der anvendes potentielt farlige kemikalier.
Intet EU-initiativ bør afholde medlemsstaterne fra at gå endnu videre i fastsættelsen af sikkerhedsniveauer for arbejdspladser. Men på det indre marked er der brug for et minimum af fælles sikkerhedsstandarder såvel som for fri konkurrence. Sikre virksomheder er normalt også succesrige virksomheder.
Betænkning af E. Mann (A4-0025/98)
Ephremidis
Efter opløsningen af Sovjetunionen er Ukraine ligesom de øvrige republikker i det tidligere USSR udsat for en total ødelæggelse af landets industrielle og sociale netværk og en hurtig udvidelse af betalingsbalanceunderskuddet, der har ført til, at dets indbyggere befinder sig på randen af et økonomisk sammenbrud. Det presserende behov for at vende denne udvikling kan ikke dækkes med lån, der snarere på langt sigt øger underskuddet på betalingsbalancen og formindsker landets produktionskapacitet.
Sådanne lån, der afhjælper problemerne på kort sigt, gives i det væsentlige for at sikre europæiske virksomheders eksport til Ukraine. Denne tredje styrkelse af lånene til Ukraine i den senere tid har til hovedformål at eksportere den europæiske udviklingsmodel, give mulighed for investeringer på dette lands markeder og muliggøre kontrol med de politiske og sociale udviklinger gennem de betingelser, der knyttes til denne form for lån og gennem den kontrol, der efterfølgende skal ske med deres anvendelse.
Det er ikke noget tilfælde, at dette lån gives - eller at Den Europæiske Union forpligter sig til at give det - få uger før parlamentsvalget i Ukraine, med det formål at gribe direkte ind i landets politiske liv og føre kontrol med den økonomiske politik. Det er heller ikke tilfældigt, at det sker i en periode med en skærpelse af de sociale modsætninger på grund af de store forsinkelser i lønudbetalingerne.
Med mit folks erfaring med denne slags lån kan vi kun med Vergil sige: "vi frygter dem, der kommer med gaver«!
Endelig bør situationen og sikkerheden med hensyn til indkapslingen af den ødelagte del af atomkraftværket i Tjernobyl og driften af den resterende del af værket ikke anvendes som alibi for, at Den Europæiske Union blander sig i Ukraines indre anliggender, eller at den ukrainske regering eller den ukrainske mafia tiltusker sig midler, der er bestemt til beskytte borgernes sikkerhed og sundhed og landets udvikling, og det bør heller ikke være et alibi til at støtte den økonomiske krigsførelse, som vestlige atomteknologivirksomheder har taget i brug for at skaffe sig midler under dække af borgernes sikkerhed.

Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater stemmer for betænkningen af fru Mann om bistand til Ukraine. Den økonomiske situation i Ukraine er fortsat meget vanskelig, og vi har en forpligtelse i EU til at hjælpe Ukraine med at løse problemerne. Vi vil dog gerne understrege, at vi er meget bekymrede over, at Ukraine ikke opfylder sin forpligtelse til at afskaffe dødsstraffen. Oplysninger fra Amnesty International viser, at 264 mennesker afventer eksekution i ukrainske fængsler. Og imens fortsætter domstolene med at idømme dødsstraf til endnu flere. Dette er bestemt ikke acceptabelt. Vi vil på det kraftigste opfordre den ukrainske regering til at afskaffe dødsstraffen og med det samme tage de nødvendige skridt for at forbedre menneskerettighedssituationen i Ukraine.

Lindqvist
Jeg har stemt ja til betænkningen, men jeg mener, at udbetalingerne af lånet bør ske efter en evaluering af, hvordan programmet for nedlæggelsen af Tjernobyl skrider frem, det vil sige, Ukraine skal altså også opfylde sin del af aftalen om nedlæggelsen af Tjernobyl, før der udbetales penge.

Van Dam
Ukraine kæmper med en vanskelig økonomisk omdannelsesproces. Det er positivt, at priserne er frigivet, at vekselkurserne er frigivet, at statsunderskuddet er reduceret betydeligt, inflationen er faldet, og at der er iværksat et omfattende privatiseringsprogram. Alligevel har kollega Mann i sin betænkning sine tvivl med hensyn til den aktuelle økonomiske situation i Ukraine.
Vedrørende fremgangen med reformerne i Ukraine er der delte meninger. IMF var i november sidste år meget positiv vedrørende situationen og genoptog derfor kreditgivningen. EBRD var derimod meget mindre positiv og konkluderede, at reformerne i Ukraine stod i stampe. Der er derfor god grund til at tvivle på saneringen af Ukraines økonomi.
Overgangen fra planøkonomi til en fri markeds økonomi synes ikke kun at afhænge af økonomiske faktorer. Det kræver først og fremmest tilstrækkelig bæregrundlag, og det mangler der for tiden i Ukraine. Kontroverserne mellem den reformvenlige præsident Kutsjma og parlamentet hindrer reformprocessens fremgang.
Kommissionens forslag kræver en bemærkning. Spørgsmålet er, om det er forsvarligt at yde bistanden som lån. Løber Ukraine på denne måde ikke en risiko for at komme i betalingsproblemer på længere sigt? Efter vores opfattelse bør det overvejes at give en del af bistanden som gaver.
Det ændrer ikke noget ved vores godkendelse af Mann-betænkningen og dermed af forslaget om på ny at yde Ukraine makrofinansiel støtte. Dette som et supplement til den støtte, der gives af de internationale finansinstitutioner og bilaterale donorer. Forhåbentlig får Ukraine på denne måde mere albuerum til at fortsætte reformerne af økonomien med større iver.
Betænkning af Orlando (A4-0017/98)
Andersson
Jeg vil gerne takke ordføreren for et godt gennemført arbejde på et område af betydning i kampen mod den organiserede kriminalitet. Jeg vil med denne stemmeforklaring understrege min støtte til ændringsforslag 29 om særlige finansielle forhold for ansøgerlandene.

Collins, Gerard
Jeg glæder mig over den bestemmelse i Amsterdam-traktaten, der giver Den Europæiske Union en reel magt til som politisk enhed at bekæmpe organiseret kriminalitet og narkotikahandel.
I en Europæisk Union, hvor der er et indre marked med fri bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital, er der et behov for et øget politisk og juridisk samarbejde for at bekæmpe narkotikahandlerne, der let kan rejse rundt i et Europa uden grænser.
Der har været en betydelig grad af samarbejde om retlige og indre anliggender mellem medlemsstaterne i Unionen, siden Maastricht-traktaten blev undertegnet i 1992. Disse bestemmelser er imidlertid med rette blevet omstruktureret og justeret i Amsterdam-traktaten, så der tages højde for ændringerne i den internationale kriminalitet.
I Amsterdam-traktaten søger man at bekæmpe narkobaronerne på tre forskellige fronter: øget politimæssigt samarbejde mellem medlemsstaterne i EU, øget magt til Europol (Den Europæiske Politienhed) og et øget retligt samarbejde mellem medlemsstaterne i EU.
Jeg støtter fuldt ud disse effektive bestemmelser til bekæmpelse af europæiske narkobaroner, og Amsterdam-traktaten giver også Den Europæiske Union omfattende og vigtige beføjelser til finansiering af oplysnings- og narkotikabekæmpelsesprogrammer vedrørende stoffernes indvirkning på den offentlige sundhed.
Det europæiske folk skal overbevises om, at en stemme for Amsterdam-traktaten er ensbetydende med en stemme for de nødvendige beføjelser til at bekæmpe de to onder, der hedder international narkotikahandel og organiseret kriminalitet.

Cushnahan
Det irske formandskab prioriterede bekæmpelsen af organiseret kriminalitet højt. De forslag, vi behandler i øjeblikket, er en del af handlingsplanen for bekæmpelse af organiseret kriminalitet, der stammer fra det Europæiske Råd i Dublin.
Det er tvingende nødvendigt, at vi giver mulighed for at udveksle erfaringer, specielt inden for samarbejde, indsamling af oplysninger og uddannelse af det personale, der skal have ansvaret for bekæmpelse af international kriminalitet i medlemsstaterne i Den Europæiske Union. Skønt der har været en systematisk og regelmæssig kontakt mellem tjenestemænd og embedsmænd fra forskellige medlemsstater inden for traditionelle EU-kompetenceområder, f.eks. landbrug, miljø, sociale anliggender osv., kan man ikke sige det samme om de ansatte i justits- og indenrigsministerierne i de forskellige medlemsstater. Dette program kan medvirke til at afhjælpe denne situation.
Jeg støtter også hr. Orlandos opfordring om at involvere repræsentanter fra ansøgerlandene.
Endelig er det passende, at dette program fejrer mindet om den italienske dommer Giovanni Falcone, der blev myrdet af internationale kriminelle, fordi han forsvarede demokratiet og retsreglerne mod deres forbryderiske aktiviteter. Arven fra ham vil inspirere andre til at fortsætte kampen mod det onde, hvor end det måtte optræde.

Theonas
Vi mener, at hovedvægten i bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet skal lægges på forebyggelse, og vi mener, at forsøget på at finde årsagerne i det drivhus, som den herskende økonomiske, sociale og politiske situation i vores lande har skabt, med snesevis af millioner arbejdsløse, husvilde, sultne og generelt socialt og personligt marginaliserede, udslidte borgere, bør gives den højeste prioritet.
Den ensidige fokuseren på undertrykkelse har ikke alene vist sig uegnet i alle de år, den har været anvendt, men har også ignoreret, hvis den da ikke ligefrem har understøttet de forbindelser, der findes mellem på den ene side politi- og retsmyndigheder, administrative og andre myndigheder, selv op til de allerøverste niveauer, og på den anden side den organiserede kriminalitet.
Forslagene i hr. Orlandos betænkning om den fælles FALCONE-aktion er ganske vist interessante, men ændrer ikke ved hovedindtrykket af forslaget, der er præget af den generelle holdning fra Amsterdam-afgørelsen og derfor er ineffektiv, bureaukratisk og overlapper med aktiviteter under andre fælles aktioner, og endda indeholder mistænkelige og farlige bestemmelser, der som nyt retsgrundlag kan udvide det område, som er omfattet af traktaterne og de internationale konventioner om samarbejde og fælles foranstaltninger mellem retsmyndighederne.
Vi er især modstandere af enhver bestræbelse på direkte eller indirekte at involvere private sikkerhedsvirksomheder og - organisationer i de procedurer, der etableres under de fælles aktioner, og at de finansieres over Den Europæiske Unions eller medlemsstaternes budgetter, og især er vi imod forsøgene på at lade dem deltage i den uacceptable elektroniske informationsudvekslingsmekanisme.
En egnet uddannelse af de ansvarlige embedsmænd vedrørende en hel række forhold som udvidelsen, kontrol med og bekæmpelse af de økonomiske forbrydelser, der begås takket være den avancerede teknologi, offentlige udbudsprocedurer, køb og afpresning af embedsmænd samt hvidvaskning af sorte penge gennem lovliggørelse af indtægter fra ulovlige aktiviteter er naturligvis nødvendigt, ligesom udveksling af erfaringer om, hvordan en så høj grad af effektivitet som muligt kan opnås gennem nationale bestemmelser og evalueringer af deres anvendelse er en absolut nødvendighed.
Disse bestræbelser støder imidlertid gang på gang, selvom de ikke sker for at vildlede den offentlige mening eller med demagogiske formål, imod det ubønhørlige profitkrav fra de store kapitalinteresser og multinationale koncerner, som spiller en afgørende rolle for planlægningen, forberedelsen og definitionen af sådanne indgreb.
Betænkning af Wemheuer (A4-0049/98)
McMillan-Scott
I forbindelse med forhandlingen om Wemheuer-betænkningen om svig i Kommissionens enhed for turisme under GD XXIII ønsker jeg at give udtryk for en dyb bekymring og ængstelse over, at Kommissionens repræsentanter har vildledt Parlamentet under hele forhandlingen. Redegørelserne fra Kommissionen giver et forkert billede af de faktiske omstændigheder, og det er en fortsættelse af Kommissionens mørklægning og manglende vilje til at erkende, at højtstående tjenestemænd har søgt at hindre den politimæssige efterforskning vedrørende forseelser og uordentlig embedsførelse.
Det vækker ikke tillid til Kommissionens fremtidige virke, og det må fremgå af protokollen, at der er alvorlig tvivl trods parlamentsmedlemmernes modvilje mod et undersøgelsesudvalg.
Jeg tænker specielt på det fortrolige brev, som Kommissionens daværende generalsekretær D.F. Williamson sendte til den franske og den belgiske EU-ambassadør, og som de har brugt som begrundelse for, at de kontaktede politiet.
Det benægtes af det belgiske politi. Brevet, der er dateret Bruxelles, le 13 decembre 1994 , er blot en officiel skrivelse til de nationale myndigheder om, at Kommissionen var opmærksom på uregelmæssigheder vedrørende støtte på turismeområdet.
De nationale myndigheder i både Frankrig og Belgien har over for Parlamentet gjort det klart, at dette brev ikke indeholdt instruktioner eller formelle anmodninger om en retssag, hvorfor man ikke handlede i den retning.
Jeg fremsatte den første reelle klage til politiet i et brev til den offentlige belgiske anklager Dirk Merckz dateret den 11. februar 1995.

Trizza
De mekanismer, der har fremmet tilfældene af svig, er af administrativ art: misbrug af direkte støtte frem for udbud, uklare udvælgelsesprocedurer, dårlig uddannelse af personalet og overdreven uddelegering af beslutningsfunktioner.
Det er også administrative hindringer, der har lagt sig i vejen for den nødvendige klarhed om korruptionssagerne.
I lighed med ordførerne tager vi afstand fra Kommissionens holdning, som ikke alene er kommet alt for sent, men også indeholder en række ufuldstændige oplysninger, der giver indtryk af, at man forsøger at begrænse omfanget af svig, hvilket bekræfter fornemmelsen af egentlig korruption midt i Kommissionens tjenestegrene.
Desværre er dette kun en konsekvens af Fællesskabets offentlige administrationskultur, der forsøger at undgå kritik til fordel for et glansbillede, der - det viser kendsgerningerne - i sidste ende er blevet skadet på hele to fronter.
På denne måde fjerner den offentlige mening sig stadig mere fra institutionerne.
Vi finder det derfor nødvendigt, at Europa-Parlamentet, som et direkte repræsentativt demokratisk organ, får tildelt nye demokratiske kontrolbeføjelser (vi tænker f.eks. på at tildele Budgetkontroludvalget informations- og undersøgelsesbeføjelser svarende til et undersøgelsesudvalgs), som sætter ansvarlighedsprincippet i højsædet, således at denne offentlige administration, der har vænnet sig til en bureaukratisk kultur uden gennemskuelighed, igen får den nødvendige synlighed og autoritet tilbage.
Bortset fra disse bemærkninger kan vi tilslutte os kollegernes betænkninger.
Betænkning af Pailler (A4-0034/98)
Le Gallou
Hr. formand, det alvorligste angreb på menneskerettighederne i Europa i dag er angrebet på de menneskers frihed, der ikke tilslutter sig den dominerende ideologi, det være sig den økonomiske, kulturelle eller mediemæssige ideologi.
Det alvorligste angreb på menneskerettighederne er altså "den politiske korrektheds« diktatur, som begrænser den politiske frihed for dem, der vil forsvare deres nationale identitet. I bl. a. Frankrig, Belgien, Nederlandene, Østrig og Tyskland ser man angreb på nationalisters politiske frihed, der giver sig udslag i forfølgelse på grund af overbevisning, manipulation fra politiets eller lovgivernes side, forbud mod offentlige forsamlinger, voldelige angreb mod partiers hovedkontorer eller militante gruppers uddeling af flyveblade på markeder eller pladser, forbud mod fagforeninger, hvis ideologi ikke stemmer overens med den officelle ideologi.
Menneskerettighedernes tilstand i et land måles på den frihed, oppositionen har. I mange europæiske stater lider oppositionen under manglende frihed. Den Europæiske Union, som giver lektioner til hele verden, kunne ofte selv trænge til en.

Cushnahan
Hr. formand, Europa-Parlamentet har med jævne mellemrum protesteret over krænkelsen af menneskerettigheder i andre dele af verden. For at vi kan gøre det, skal vi have en betydelig grad af moral og politisk mandat, og det er vigtigt at undersøge, om menneskerettighederne har været krænket i vores egne medlemsstater. En række tilfælde i mit eget land har vakt min bekymring.
For det første lader vores behandling af flygtninge og asylansøgere meget tilbage at ønske. For det andet er jeg også bekymret over følgerne af den aktuelle arbejdskonflikt på Ryan Air. Arbejdstagerne på Ryan Air nægtes retten til at organisere sig og få fagforeningsrepræsentanter. Virksomheden har reageret på en begrundet og berettiget forespørgsel med en holdning, der leder tanken hen på arbejdsgivere på Dickens' tid. Det skuffer mig meget, at hverken EU-lovgivningen eller den irske lovgivning direkte værner om de grundlæggende rettigheder til fagforeningsmedlemskab eller fagforeningsrepræsentation.
Jeg vil opfordre hr. Flynn til at blande sig i denne konflikt. Han bør indkalde til et møde med de nationale myndigheder i de lande, som Ryan Air flyver til, for at undersøge, om den nationale lovgivning i disse lande kan bruges til at beskytte rettighederne for de ansatte hos Ryan Air. I sin egenskab af kommissær for sociale anliggender kan han overveje, hvad han kan gøre for at bringe denne konflikt til ophør, specielt fordi den truer det sociale partnerskab i Irland, der har været så afgørende for den irske økonomis positive udvikling.

Frischenschlager
Hr. formand, jeg har stemt for denne betænkning om menneskerettigheder, selvom begrebet menneskerettigheder, således som det fremstilles i denne betænkning, ikke stemmer overens med mit eksakte, snarere juridiske menneskerettighedsbegreb. Jeg anser det imidlertid for helt i orden, at vi i en politisk debat også tager politiske målsætninger for menneskerettighederne med i en sådan betænkning. Det er grunden til, at jeg støtter denne betænkning og har stemt for.

Ahlqvist, Andersson, Lööw og Theorin
Vi vil gerne takke ordføreren for en på mange områder vigtig betænkning. Vi mener, at der skal fæstes opmærksomhed ved respekten for menneskerettighederne i Den Europæiske Union. Derimod mener vi, at Europa-Parlamentet forud for de kommende behandlinger af emnet skal sørge for en større koncentrering af spørgsmålene.
Den foreliggende betænkning spænder over alt for mange områder, hvilket gør mange dele af betænkningen alt for generaliserende. Hvad der kan anses være begrundet kritik vedrørende forhold, som angår et eller nogle medlemslande, kan for andre medlemslande fremstå som ubegrundede synspunkter, der ikke er helt tydelige. Et antal spørgsmål, som vedrører asylpolitik samt spørgsmålet om ikke at tillade, at kommuner forbyder tiggeri, er eksempler på dette.
Vi er stærke tilhængere af en human og generøs asylpolitik. Endvidere mener vi, at de samfundsproblemer, der fremkalder en situation, hvor kloge mennesker skal forsørge sig ved tiggeri, må modvirkes. Misforhold i asylpolitik i et eller nogle medlemslande kan dog ikke udgøre grundlag for krav om indgreb, som gælder alle medlemslande. Dertil er forskellene mellem landene alt for store. Ligeså må forskelle i medlemslandenes evne til at håndtere fattigdomsproblematikken respekteres i synet på tiggeri. Vi vil særlig fremhæve vores støtte til ændringsforslag 36 og 41. Det syn, der fremføres om prostitution i betænkningens punkt 86, er fuldstændig uacceptabelt.
Endelig vil vi understrege vores støtte til betænkningens tydelige afstandtagen fra racisme og fremmedhad.

Blokland
Overholdelse af de grundlæggende menneskerettigheder i Unionen er en alvorlig sag. Ikke mindst fordi vores troværdighed over for staterne uden for Unionen kommer til diskussion, hvis vi ikke selv overholder menneskerettighederne. Derfor finder jeg det også beklageligt, at jeg i dag, ligesom i de foregående år, på ny har måttet stemme imod denne betænkning.
Jeg har ikke stemt imod denne betænkning, fordi jeg er uenig med alt heri, men fordi opsætningen efter min mening undergraver Unionens troværdighed på dette område. Betænkningen har i årenes løb fået et så politisk farvet indhold, at det ikke længere har ret meget at gøre med en neutral og ærlig kontrol af overholdelsen af de kendte menneskerettigheder i Den Europæiske Konvention om Menneskerettigheder. De klassiske menneskerettigheder sammenføjes med sociale, kulturelle og økonomiske rettigheder. De sociale og økonomiske rettigheder bliver via et politisk farvet indhold præsenteret som grundlæggende menneskerettigheder. Det sker også med asylretten. Jeg gør opmærksom på, at jeg anerkender retten til asyl som en grundlæggende menneskeret, men udpenslingen heraf i alle detaljer hører ikke hjemme i denne betænkning. Medlemsstaterne har dog på dette område en vis politisk frihed.
Det er kun nogle få eksempler. Retten til skilsmisse, retten til abort, er det nu virkelig de mest grundlæggende menneskerettigheder, som vi vil holde frem for verden? Hvor er retten til liv, der er skænket os af Gud? Hvilke normer og værdimønstre fremgår af denne ensidige synsvinkel? Jeg kan udmærket forestille mig, at u-landene efter at have læst en sådan betænkning ikke kan tage os alvorligt. Det kan jeg i hvert fald ikke. Enhvert forsøg på at sætte tingene i perspektiv mangler, og politiske partitanker gøres til grundlæggende menneskerettigheder. Idéen om menneskerettigheder, der her håndteres, er en helt anden end den, jeg er tilhænger af. Vi opfatter menneskerettigheder primært som af Gud givne rettigheder, hvor rettigheder ikke kan kræves uden at idéen om pligter opfyldes. Derfor har min kollega Rijk van Dam og jeg besluttet at stemme imod denne betænkning.

Fayot
Jeg stemmer i store træk for betænkningen, også selvom den undertiden kan minde om en rodeskuffe for de bedste intentioner i verden.
Men i betragtning af de bekymrende politiske tendenser i visse medlemsstater (fremmedhad, racisme, nationalisme) tjener det et formål, når Parlamentet en gang om året afholder en uddybende debat om hele denne problematik.
For mit eget vedkommende vil jeg gerne især hilse den del af betænkningen, der omhandler fattigdom, velkommen. Med 16 % fattige (altså mere end 57 millioner) i EU ifølge fattigdomsdefinitionen (indkomst under halvdelen af et lands gennemsnitsindkomst), når EU, et af de rigeste steder på jorden, en uacceptabel grad af elendighed. Fattigdom er forbundet med social udelukkelse, og derfor med den arbejdsløshed, som Europa ikke magter at holde nede.
Jeg tilslutter mig ordførerens eftertrykkelige fordømmelse af visse stater, især Tyskland, som forkaster EU's handlingsprogrammer om fattigdom. Dette varsler ilde for iværksættelsen af henstillingerne fra topmødet om beskæftigelse i Luxembourg.
Jeg tilslutter mig ligeledes hendes krav om en vækstpolitik, en politik til forbedring af købekraften og en beskæftigelsespolitik.

Gahrton, Holm og Lindholm
At værne og respektere menneskerettighederne er naturligvis en selvfølge for medlemmer af Europa-Parlamentet. Derfor stemmer vi også ja til betænkningen i dens helhed.
Desværre indeholder den også en del krav og anmodninger, som vi ikke er enige i, f.eks. følgende:
Vi mener ikke, at EU skal tilslutte sig Europarådets konvention, da det ville kræve, at EU skulle blive en juridisk person - en stat.-Vi mener ikke, at man på fællesskabsniveau skal regulere lønninger, sociale velfærdssystemer etc. Derimod burde det være en selvfølge, at medlemslandene anstrenger sig yderligere for at leve op til de internationale konventioner, som man har underskrevet.-Vi er ikke enige i betænkningens syn på prostitution, hverken i påstanden at voksne »frit vælger prostitution som erhverv« eller i, at Rådet skal planlægge aktiviteter og eventuelt regulere virksomheder.-Vi tager afstand fra punkt 127, som er alt for vagt og giver stor plads til fortolkning, hvor risikoen for at begrænse religionsfriheden er overhængende.Generelt kan man sige, at betænkningen indeholder en række anmodninger og krav, som ikke kan betragtes som menneskerettigheder, men snarere som generelle politiske standpunkter.

Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt for en betænkning, der tager temperaturen på menneskerettighedssituationen i EU i 1996. Det er en meget god tradition, at EuropaParlamentet sørger for, at vi fejer for egen dør i EU en gang om året. Men for at det ikke skal være et tomt slag i luften, bør vi fokusere vores kritik og gribe fat i de alvorlige og aktuelle tilfælde. Det er meget beklageligt, at i to af de tilfælde, hvor Danmark bliver kritiseret, er sagerne ikke aktuelle. Bestemmelserne om tvangsarbejde i den danske straffelov har aldrig været brugt og er ved at blive afskaffet. Systemet med den manglende strejkeret for tjenestemænd er også ved at blive ændret.
Danmark bliver også kritiseret for at tillade eksklusivaftaler. Det er værd at bemærke, at dels har Danmark ikke fået en henstilling fra Europarådets ekspertkomité, og dels er eksklusivaftalerne også netop blevet erkendt lovlige ved en dom i Danmark. Eksklusivaftaler handler om retten til at indgå kollektive overenskomster, lønmodtagernes grundlæggende ret til opsigelsesvarsler, mindsteløn, arbejdsmarkedspension osv. Eksklusivaftaler er en af grundene til, at Danmark har et fredeligt og velfungerende arbejdsmarked med et rekordlavt antal tabte arbejdsdage.
Det er derfor beklageligt, at de borgerlige kræfter i Europa-Parlamentet driver politisk populisme i en så vigtig rapport om menneskerettigheder i EU. Der er uhyggeligt mange alvorlige eksempler på krænkelse af menneskerettighederne inden for Unionen. Medborgere i EU bliver dagligt diskrimineret på grund af etnisk oprindelse, religion, seksualitet eller handicap. Det er denne diskrimination, som vi skal skabe opmærksomhed omkring med den årlige rapport om menneskerettigheder i EU.

Lindqvist
Kampen for menneskerettigheder er en af EU's og Europa-Parlamentets vigtigste opgaver. Ordfører Pailler har udført et meget prisværdigt arbejde på området menneskerettigheder i EU. Betænkningen udvider imidlertid begrebet menneskerettigheder til at omfatte en række politiske fagområder, som mere tager form som politiske programmer, f.eks. økonomiske og sociale problemer. Selvom man kan være enig i det meste af dette, kan det let fjerne tyngden i kritikken af manglerne i menneskerettigheder ud fra definitionen i FN og i Europarådet.
Programmet burde i større grad have behandlet minoriteters rettigheder, f.eks. Østrigs behandling af homoseksuelle, Slovakiets behandling af ungarere, Sveriges mangler i familiesammenføringsspørgsmål, Ungarns og Rumæniens behandling af sigøjnere m.m. En selvfølgelig menneskerettighed som tryghed på gader og stræder er slet ikke blevet berørt. Jeg har alligevel stemt ja til betænkningen, da kritikken mere er af formel karakter.

Moretti
Folk i Europa, pas på! Rådet er ved at iværksætte en masseimmigration til EU.
Der er tale om en enorm udvandring, der sker mod deltagernes ønsker og foregiver at være et spørgsmål om solidaritet og menneskerettigheder.
Unionen ønsker, at vi skal passe på tredjelandes menneskerettigheder, og træder samtidig de europæiske befolkningers lige så hellige rettigheder under fode.
Denne Union forsvarer beslutsomt mindretal, sigøjnere, deres ytrings-, presse- og informationsfrihed. Det er også helt i orden, men den bør med lige så stor beslutsomhed forsvare overgreb mod de frihedsrettigheder, der også gælder for alle de europæiske folk og borgere, der har valgt os til at repræsentere dem i dette Parlament.
Alt for ofte glemmer Unionen de europæiske folk - irerne, skotterne, flamlænderne, baskerne, katalanerne, korsikanerne og padanerne - og deres legitime krav om frihed og selvbestemmelse.
Hvornår, kære Europa, begynder vi også at forsvare og beskytte vores egne folks rettigheder?
Jeg vil snarest forelægge et forslag til beslutning om dette emne for bedre at forstå og se, hvorledes Unionen vil handle, når den stilles over for alle Europas folks rettigheder og frihedsrettigheder.

Ribeiro
Den årlige betænkning om menneskerettighederne i Den Europæiske Union må ikke blive lavet om til en blot rutinemæssig udførelse af et ritual. Derfor skal man være glad for Aline Paillers fremragende betænkning, der meget udtryksfuldt forhindrer, at noget sådant bliver tilfældet. Og det er netop på grund af dens rosværdige hensigt, at den i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder er blevet godkendt med kun én stemmes flertal, og at den er kommet til plenarmødet med så mange ændringsforslag, nogle for at gøre den bedre, mange andre for at gøre den ringere.
Det vil dog ikke sige, at beslutningsforslaget ikke har bestræbt sig på at blive godkendt i denne forsamling, fordi det har valgt frontalt angreb og polemik frem for stræben efter konsensus og efter at nå til en beslutning, der kan betyde en styrkelse af de foranstaltninger og den praksis, der kan forbedre menneskerettighedssituationen i en del af verden, hvor der er dem, der mener, at de kan belære dem, der bor andre steder, om menneskerettigheder samtidig med, at de selv glemmer deres egne glashuse.
Et bevis på denne anstrengelse for, at Europa-Parlamentet skulle nå frem til en beslutning, der kunne tjene det til ære, og som kunne have praktiske resultater, ligger i det, som man kan se som en uligevægt mellem begrundelse og beslutningsforslag. Man har bestræbt sig på ikke at medtage i beslutningsforslaget det, der kunne følge af de eksplicitte henvisninger i begrundelsen. Særlig med hensyn til det, der vedrører konkrete lande og situationer.
F.eks. er Portugal omtalt flere gange i begrundelsen - hvad angår børnearbejde, hvad angår fangers forhold, særlig i relation til narkotikamisbrug, hvad angår retssagers alt for lange varighed - men man har bestræbt sig på ikke at medtage i beslutningsforslagets tekst nogen eksplicit henvisning til det, der er dens udgangspunkt, idet man således gør det muligt, at den kan stemme for, der accepterer principperne og forkaster forholdene abstrakt, men ikke vil fordømme dem, når vedkommende føler sig gjort medansvarlig for dem ... eller ramt af kritikken.
Til sidst vil jeg gerne fremhæve et aspekt, som diskussionen - såvel i udvalget som her i Parlamentet - har gjort meget tydeligt. Det drejer sig om begrebet menneskerettigheder. Vi er fuldstændig enige i det perspektiv, som betænkningens forfatter anlægger, når hun benytter begrebet i dets bredeste betydning og ikke efterlader menneskerettighederne uden for økonomiens dør, som om de sociale rettigheder som retten til arbejde, bolig, uddannelse, social beskyttelse og kultur ikke havde noget at gøre med den økonomiske politik, der er blevet valgt af hensyn til ganske bestemte og private økonomiske og finansielle interesser. Vi accepterer ikke, at man forsøger at ophæve forfatterens stillingtagen ved hjælp af en vildledende symmetri, der sætter retten til arbejde lig med den såkaldte ret og frihed til foretagsomhed baseret på udbytning af arbejdskraften, som om denne udbytning var en rettighed for nogle mænd og kvinder med en status svarende til den rettighed, som alle mænd og kvinder har til et værdigt liv på grundlag af deres bidrag til den samfundsmæssige helhed.

Sandbæk, Bonde og Lis Jensen
Underskriverne på denne stemmeforklaring kan til fulde støtte indholdet i punkterne 52 og 59 i Paillers betænkning på nær de elementer, der omhandler kravet om foreningsfrihed og organisationsfrihed. I realiteten vil en gennemførelse af disse bestemmelser være en undergravning af det velfungerende danske faglige system og de rettigheder, der er knyttet til dette. Af den årsag kan vi ikke stemme for punkterne 52 og 59 på trods af deres i øvrigt gode indhold.
Vi finder også, at det er meningsløst, at EU skal tilslutte sig Den Europæiske Menneskeretskonvention, da det vil sidestille EU med Europas selvstændige stater. Således vil det blot være endnu et forsøg på at få EU til at fremstå som én selvstændig stat, en udvikling vi ikke kan støtte. Samtidig vil en ratificering fra EU's side af Den Europæiske Menneskeretskonvention være ensbetydende med en udvanding af konventionens status og vil medføre, at Europas stater kan være mindre opmærksomme på, om de opfylder dens krav.

Vanhecke
Det er kendetegnede for Parlamentets mangel på seriøsitet i almindelighed og Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheders i særdeleshed, at denne betænkning om menneskerettigheder i Den Europæiske Union tiltros en folkevalgt fra det franske kommunistparti. Denne bemærkning er ikke personlig ment. Jeg fastslår kun, at ordføreren har fundet det nødvendigt at spække denne betænkning med marxistisk-leninistiske fraser, der ikke hører hjemme heri.
Endnu en gang bliver der - og det endog i menneskerettighedernes navn - slået til lyd for, at ytringsfriheden begrænses for alle, der ikke er enige i det multikulturelle dogme. Fru Pailler har åbenbart ikke lært noget af den forfærdelige virkelighed fra den kommunistiske ideologi, som hun repræsenterer. Hun vil derimod kun sikre ytringsfriheden for dem, som er enige med hende. De andre må i bedste fald tie eller straffes. Når jeg læser alt dette, undrer det mig ikke mere, at det franske kommunistparti til dato stadigvæk ikke har taget afstand fra de værste kommunistiske forbrydelser i den nyeste historie. På samme måde som det ikke længere undrer mig, at Den Socialdemokratiske Gruppe i Parlamentet støtter Pailler-betænkningen.
Socialdemokraterne har altid været kommunisternes perfekte »fellow travellers« - den ene af overbevisning, den anden dødsens bange for at overtræde de politiske korrekthedsregler.Fru Pailler vil på vegne af menneskerettighederne indskrænke ytringsfriheden i Parlamentet. Ligesom hendes kolleger Schultz og Ford irriterer det hende, at der i denne sal af og til endnu er et par folkevalgte fra "Vlams Blok« eller "Front National«, der i nogle få minutter lader en afvigende mening høre. Det er meget kendetegnende, at man netop i en betænkning om menneskerettigheder kan gå ind for at give demokratisk valgte parlamentsmedlemmer mundkurv på til og med i selve Parlamentet. Det er endnu mere kendetegnende, at ikke en eneste repræsentant for de kristne demokrater eller de liberale under debatten har modsat sig disse forslag. De stemmer ganske vist imod, men de har ikke mod nok til at sige det åbent.
Det er denne fejhed, der gør oprettelsen af totalitære regimer muligt.

Wibe
En betænkning om dette emne skal efter min mening behandle overgreb mod de fundamentale menneskerettigheder som ytringsfrihed, pressefrihed, religionsfrihed og foreningsfrihed. Ligeså skal den undersøge og bemærke, hvis f.eks. retten til advokathjælp eller retten til at udføre våbenfri tjeneste ikke opfyldes blandt EU's medlemsstater. Men, som i denne betænkning, at udvide begrebet til at behandle oprettelsen af Europa-dage for at manifestere børnenes rettigheder, 150-årsdagen for slaveriets afskaffelse m.m. hører ikke hjemme i dette emne. Oprettelse af Europadage har udelukkende til formål at forsøge at skabe en fælles kultur for at lette dannelsen af et »Europas Forenede Stater«. Det hører ikke hjemme her. »Menneskerettigheder« har i international sammenhæng en relativt entydig betydning.
I punkt 56 i forslaget til betænkning fordømmes kommuner, der forbyder tiggeri på deres område. Hvis man udtrykker sig sådan i en betænkning, indebærer det, at man accepterer tiggeri som indkomstbringende virksomhed for en del borgere. Det kan jeg ikke acceptere. Tiggeri skal ikke forekomme i samfundet. En grundtryghed skal garanteres for hver borger via samfundets sociale ydelser.
I punkt 85 i forslaget til betænkning opfordres medlemsstaterne til at revidere de eksisterende bestemmelser, som tillader tvangssterilisering, og det kræves, at der indføres et midlertidigt stop for tvangssterilisering, indtil denne revision er gennemført. Det kan i denne sammenhæng konstateres, at Sverige allerede i 1975 forbød tvangssteriliseringer.
Der findes i øvrigt en del andre formuleringer i denne store betænkning, som overhovedet ikke burde være med eller i hvert fald burde være formuleret anderledes. At som i forslaget til betænkning formulere sig sådan, at medlemsstaterne og Rådet opfordres til at »vedtage foranstaltninger til beskyttelse af voksne, som frit vælger prostitution som erhvervsaktivitet /.../ og til eventuelt at vedtage retsregler på området«. I Sverige var denne virksomhed reguleret frem til begyndelsen af 1900-tallet på en måde, som stemmer overens med betænkningens intentioner. Det viste sig at være en totalt mislykket politik.

Formanden
Hermed afsluttes afstemningstiden.
(Mødet udsat kl. 13.35 og genoptaget kl. 15.00)

Corbett
Der bør ikke finde andre parlamentsmøder sted samtidig med, at vi på plenarmødet skal til at høre en vigtig redegørelse fra formanden for Rådet. Jeg kan forstå, at der foregår mange andre ting i øjeblikket, hvilket kan bekræftes ved et blik rundt i salen. Ikke mindst antallet af møder i tværpolitiske grupper: f.eks. den tværpolitiske gruppe om afgiftsfri indførsel, hvor man søger at underminere en langvarig politisk holdning fra EU's side. Vil De undersøge denne sag nærmere og sørge for, at ingen af Parlamentets organer samt om muligt ingen uformelle tværpolitiske grupper får lov til at afholde møder på strategiske tidspunkter, hvor vi tidligere har aftalt ikke at afholde sådanne møder?

Formanden
Hr. Corbett, De har ganske ret i, at intet parlamentsorgan bør holde møde på dette tidspunkt, men som De ved, har formandspladsen ingen kontrol over tværpolitiske grupper, der er uformelle organisationer.

Miljøpolitikken efter Kyoto-topmødet
Formanden
Det næste punkt er redegørelsen fra Rådet og Kommissionen om miljøpolitik, herunder klimaændringer, efter Kyoto-topmødet.

Prescott
Hr. formand, kommissær, ærede medlemmer, lige fra starten stiller I mig i et dilemma som tidligere sømand. På skibsfartens vegne er jeg meget bekymret over afskaffelsen af den afgiftsfri handel og følgerne heraf. Så samtidig med, at jeg beder jer om at lytte til vores indlæg om Kyoto, vil jeg også bede jer om at overveje betydningen af reglen om afgiftsfri handel for de rejsende. Jeg vil ikke sige mere af frygt for at få problemer med finansministrene i disse sager - men jeg har haft lejlighed til at lufte mit synspunkt, og jeg håber, at kommissæren har taget det ad notam.
Det glæder mig, og jeg er beæret over, at jeg kan tale til jer i dag både som formand for Rådet og som tidligere leder af den britiske Labour-gruppe, ganske vist i tider uden kampvalg og for nogen tid siden. Storbritannien er så privilegeret at have formandskabet for Den Europæiske Union på et vigtigt tidspunkt, specielt hvad angår de voksende miljøproblemer. Som bekendt er disse problemer ofte menneskeskabt. Ofte kan de kun løses gennem en fælles holdning. I Kyoto så vi, hvordan Den Europæiske Union kan føre an i løsningen af globale problemer.
Jeg var en af dem, der arbejdede sammen med en række andre parlamentsmedlemmer i trojkaen og Miljørådet, og det skal man ikke tage fejl af: i forhandlingerne optrådte Europa som en helhed i bestræbelserne på at finde en global løsning. Det må man endelige ikke undervurdere. Kommissionen kan bekræfte, at vi havde en stor del af æren for at sikre denne aftale.
Vi tror, at vi med et tæt samarbejde med Europa-Parlamentet kan betyde en forskel for miljøet og forbedre livskvaliteten for borgerne i Den Europæiske Union. Jeg er fuld af beundring over de konstruktive og meget omfattende betænkninger fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Udvalget giver f.eks. høj prioritet til det ambitiøse program om en gennemgang og ajourføring af lovgivningen om vandkvalitet. Jeg ser frem til at komme tilbage til Parlamentet under vores formandskab. Med Ken Collins som mødeleder ved jeg, at udvalget fortsat vil holde Rådet på mærkerne (var det ikke det, jeg skulle sige, Ken?).
Vi har udvalgt tre emner, som ligger borgerne i Europa meget på sinde, som nøgletemaer for det britiske formandskab: beskæftigelse, kriminalitet og miljø. Vi ønsker at give de miljømæssige hensyn en central placering i Den Europæiske Unions beslutningsproces. Det bliver en stor opgave at integrere miljømæssige spørgsmål i alle Unionens politiske områder, men det skal gøres. Det bliver en spændende proces, og på langt sigt vil det resultere i større oplysningspligt. Det vil gøre op med en stor del af vanetænkningen i forbindelse med beslutningstagningen. Det er det samme, uanset om der er tale om de nationale parlamenter eller Unionens beslutningsproces. Vi har gjort store fremskridt med Amsterdamtraktaten, og jeg ser frem til Ritt Bjerregaards beretning ved Det Europæiske Råds møde i Cardiff i juni. Jeg vender tilbage til dette vigtige spørgsmål senere.
Vi har også fastlagt seks prioriteter på miljøområdet, som vi vil arbejde med under vores formandskab: transport og miljø - et spørgsmål, som ligger mig meget på sinde som trafik- og miljøminister i mit hjemland, hvilket er en af de mange andre titler, jeg fra tid til anden optræder under; luftforurening; biodiversitet; fiskeri; udvidelse af Den Europæiske Union; og klimaændringer.
I dagens forhandling vil jeg fokusere på klimaændringer, men jeg vil også kort berøre de øvrige emner. Hvad angår transport og miljø, har den nye britiske regering slået de to ministerier sammen. Vi er overbevist om, at vi kan udarbejde en mere bæredygtig transportpolitik. Jeg har udvidet dette initiativ til vores formandskab ved at planlægge et fælles Rådsmøde for trafikministre og miljøministre i juni med et forudgående uformelt møde i Chester i april.
Her til morgen i Strasbourg så jeg med egne øjne, hvordan et imponerende sporvognssystem løser problemerne med forurening og for stor færdselstæthed, som plager mange af vores større og mindre byer, samtidig med at folk tilskyndes til at lade bilen stå. Vi skal benytte en tosporet fremgangsmåde. Vi skal nedbringe de miljømæssige virkninger af bilisme. Derfor vil auto-olie-programmet have stor betydning for emissionsbegrænsningen.
Formandskabet vil også iværksætte et nyt initiativ på det uformelle møde i Chester. Det vil fremme salget af køretøjer med lav emission eller helt uden emission. Det vil samle europæiske storbyer, der er villige til at give særlige adgangsrettigheder til sådanne køretøjer. Vi vil også afholde en udstilling med ren bilteknologi i Chester. Vi er alle enige om, at det er særdeles vigtigt at skære ned på CO2 -emissionerne i transportsektoren, der vokser mere end nogen anden sektor. Vi skal fortsætte Kommissionens strategi med henblik på at nedbringe CO2 -emissionerne fra nye biler.
Kommissionens forhandlinger om en frivillig aftale med den europæiske bilindustri befinder sig imidlertid stadig i et dødvande. Industriens tilbud om at reducere emissionerne er utilstrækkeligt, og det må vi gøre klart. Hvis den frivillige metode ikke fungerer, har vi sagt, at vi vil overveje lovgivnings- eller skattemæssige alternativer. Det glæder mig, at Michael Meacher, den britiske miljøminister, og kommissæren vil komme her i morgen for at deltage i en workshop om CO2 emissioner fra biler.
Den anden prioritet er luftforurening. Hvis vi vil mindske luftforureningen, skal der gøres en indsats på fællesskabsplan samt på nationalt og lokalt plan, og datterdirektivet om luftkvalitet er en hovedprioritet ligesom det førnævnte auto-olie-program. Hvad angår syreregn, så er det nødvendigt med flere fællesskabsforanstaltninger for at reducere svovlindholdet i visse flydende brændsler. På Miljørådets møde i juni vil vi lægge stor vægt på at nå frem til en aftale.
Det tredje spørgsmål, vi ønsker at komme videre med, er spørgsmålet om biodiversitet, hvor vi nu har en EU-strategi. Vi vil diskutere dette på Miljørådets møde i marts, når vi forbereder os til den fjerde partikonference i Bratislava i maj. Hvad angår fiskeri, så er den miljømæssige integration særdeles vigtig. Vi må undersøge de dispositioner, der er truffet for at følge op på de forpligtelser, der blev indgået på mødet i marts 1997 mellem fiskeri- og miljøministrene for Nordsøområdet. Det vil omfatte tiltag til standsning af overfiskeriet i Nordsøen, og det er særligt vigtigt her i Havets År at nedtrappe brugen af drivgarn på åbent hav, der dræber mange delfiner og andre arter, der ikke fiskes efter.
(Bifald) Vores femte prioritet, nemlig udvidelse, vil primært dreje sig om integrationen af miljømæssige hensyn under disse forhandlinger.
Endelig, hvad angår den vigtigste prioritet, nemlig klimaændringer, vil jeg gerne kommentere de forhandlinger, der fandt sted i Kyoto i december 1997. Som forudsagt af Parlamentet, så var Kyoto-konferencen skelsættende for debatten om den globale klimaændring. Det var naturligvis vanskeligt at opnå enighed mellem 160 lande om spørgsmål, der ikke kunne afgøres ved afstemninger, hvilket jeg er sikker på, at man vil forstå i en demokratisk forsamling som denne. Derfor blev der afholdt en række indledende forhandlinger. Kommissæren og mange af vores kolleger afholdt drøftelser med nøglelande inden Kyotokonferencen. Jeg selv rejste to gange rundt om kloden for at møde ledere fra industrilande og udviklingslande, og de ikkestatslige organisationer kritiserede mig for den deraf følgende forurening.
Til trods for, at de vigtigste parter fra starten stod milevidt fra hinanden, nåede vi efter opslidende forhandlinger til sidst frem til hvad jeg vil kalde en historisk aftale i Kyoto. Det var ikke alt det, vi ønskede, men det var et vigtigt og historisk første skridt. Vi bør hverken undervurdere dette eller den rolle, som Den Europæiske Union spillede i denne forbindelse. Man forhandlede sig frem til juridisk bindende reduktioner på mere end 5 % af drivhusgasemissionerne i industrilandene. Og som sagt kan Europa være stolt over sin vigtige rolle i disse forhandlinger. Trojka-ministrene og kommissæren havde en enorm støtte fra tjenestemændene. Betydningen heraf må ikke undervurderes: vi havde det bedste officielle støttehold, en forhandlingsdelegation kan ønske sig. Jeg vil gerne rette en officiel tak til denne gruppe, fordi de spillede en betydelig rolle for forhandlingsresultatet.
Jeg vil også gerne hylde alle Den Europæiske Unions ministre i Kyoto - miljøministrene - hvis solidaritet og engagement spillede en afgørende rolle for Europas bidrag til indgåelse af en vellykket aftale. Det var ikke noget let job. Vi var ikke alle enige; vi havde forskellige synspunkter. På et tidspunkt, hvor jeg forsøgte at presse den japanske minister til at gå sammen med trojkaen om en bedre aftale, sagde han beklagende »De forstår ikke, hr. Prescott, at jeg skal forklare det over for min ministerpræsident«. Jeg måtte forklare ham, at jeg havde 15 repræsentanter for 15 regeringschefer siddende i rummet ved siden af, og at det var en langt vanskeligere situation. Men deres solidaritet var en nøglefaktor for, at vi kunne fremstå som et forenet EU, således at vi kom til at spille en afgørende rolle i disse miljøforhandlinger og -aftaler. Hvis man ser på resultatet, så blev USA overtalt til at flytte sig fra nul - på et tidspunkt, hvor de fleste hævdede, at de ikke kunne flyttes, at det var deres bundlinje. De gik med til en reduktion på 7 %. Canada flyttede sig fra en reduktion på 2, 5 % til 6 %, og Den Europæiske Union gik i spidsen med en reduktion på 8 %, en målsætning, som faktisk blev vedtaget af 26 af de 38 lande, der deltog i målsætningen. De tiltrådte vores målsætning, og derfor kan vi reducere emissionen af drivhusgasser ganske betydeligt i tidsrummet for denne forhandling og aftale.
Succesen i Kyoto udmøntede sig i, at regeringerne blev enige om, at klimaændringerne er et faktum, og at der skal gøres noget ved dem. Ingen betvivler længere videnskaben. Det er klart, at vi skal gøre noget. Det var specielt tydeligt på Kyotokonferencen. Som sagt tidligere, er det kun et første skridt, men det er et vigtigt første skridt. Det er langtfra tilstrækkeligt til at løse problemet på langt sigt. Det er op til det britiske formandskab og til vores efterfølger Østrig at træffe forberedelser til den vigtige fjerde konference om klimaændringer i Buenos Aires i november.
Den første prioritet må være at afslutte de uafsluttede sager fra Kyoto, specielt reglerne om protokolfleksibilitet. Det er stadig den vigtigste rolle for Den Europæiske Union. Vi skal arbejde med og nå til enighed om emissionshandel, «drivhusgasdræn«, fælles implementering samt detaljerne vedrørende en ren udviklingsmekanisme. I forbindelse med disse fleksible løsninger har man mistanke om, at visse store lande vil få mulighed for at handle sig ud af deres forpligtelser uden at gøre noget ved deres interne økonomi. Den Europæiske Union må gøre det klart, at det er et uacceptabelt princip; at ethvert land - specielt i-lande - har en forpligtelse til at bidrage til reduktionerne i deres egne interne økonomier. Vi skal derfor sikre, at de yder reelle, omkostningseffektive og bevislige bidrag til miljøforbedringer, og at de ikke skaber smuthuller, der kan udnyttes og misbruges, og som underminerer målsætningen i protokollen. Det er min opfattelse, at landene vil nægte at ratificere protokollen, hvis disse regler ikke er tilfredsstillende. Vi kan kun fuldføre det, vi fik lavet en god start på i Kyoto, hvis vi har modet til at gøre det klart, at dette ikke er en bagdør; der er ikke tale om smuthuller, som landene kan benytte for at undgå at forpligte sig til at ændre den interne økonomi med henblik på at reducere drivhusgasserne og dermed medvirke til at sikre klimaet.
Det er hele grunden til, at vi reklamerede for det europæiske initiativ - det såkaldte troværdighedsvindue - for at skaffe tid til at skabe ordentlige rammer. Idéen om et troværdighedsvindue stammer fra en erkendelse af, at man ikke kunne nå at blive enige om disse regler i Kyoto, men at perioden fra underskrivelsen i marts til ratifikationen, uanset hvor lang tid der går, giver os lejlighed til at udarbejde disse regler. Den næste udfordring består i at nå dette inden for troværdighedsvinduet. Nu skal vi bevise, at disse regler er brugbare.
Dernæst er vi nødt til at drøfte med udviklingslandene, hvordan deres emissioner kan reduceres på en måde, der ikke kolliderer med deres stræben efter økonomisk vækst og udryddelse af fattigdom. I udviklingslandene mistænker man os for at ville pålægge dem en lavere økonomisk vækst og en anderledes industrialiseringsproces, der ikke er til deres fordel. Men mange af landene kan se, at produktionen af drivhusgasser, der følger med de første skridt i industrialiseringsprocessen, bidrager til dødelige klimaændringer i samme grad som i i-landene. Vi har vist vejen ved at vise vores vilje til at gøre en indsats. Men vi må ikke tage fejl: de nye udviklingslande, f.eks. Kina, skal også yde et bidrag. Det er vigtigt for os at kigge på det. Det var rigtigt, at vi som i-lande gik forrest i Kyoto ved at forpligte os til denne juridisk bindende målsætning. Men det er et faktum, at Kina vil overhale USA som den største udleder af drivhusgasser i løbet af de næste 20 til 30 år. Vi skal arbejde på, hvordan vi kan håndtere udviklingslandenes emissioner på en retfærdig måde. Den Europæiske Union har derfor mulighed for at optræde som mægler mellem i-landene og udviklingslandene. Det Forenede Kongerige vil bruge sit formandskab til at opstille denne udfordrende dagsorden i Den Europæiske Union i de kommende måneder.
Vi vil også være vært for forskellige betydningsfulde internationale møder: topmødet mellem Den Europæiske Union og ASEAN i april samt G8-topmødet og topmødet mellem EU og USA i maj. Vi vil sørge for, at klimaændringerne står højt på dagsordenen.
Vi har tre prioriteter vedrørende klimaændringer på de to møder i Miljørådet under vores formandskab. Først må vi fordele EU's reduktionsmålsætning på 8 % mellem medlemsstaterne i henhold til reglerne i »den europæiske boble«. Jeg vil fremsætte et forslag til en aftale på Rådsmødet i juni.
For det andet skal vi afgøre, hvilke politikker og foranstaltninger der er nødvendige på europæisk niveau for at opfylde målsætningen om en emissionsreduktion på 8 %. En ting er at opstille en målsætning; det er en helt anden sag at få gennemført de nødvendige politikker. Det er på tide, at vi indser det. Kommissionens strategi bliver meget afgørende på dette område.
For det tredje skal vi forberede EU's holdning forud for de internationale forhandlinger i Buenos Aires senere i år. Her vil man diskutere de uafsluttede sager fra Kyoto. Emner som emissionshandel, rene udviklingsmekanismer, «dræn« og fælles implementeringer lyder som en række lydbidder, men de er af afgørende betydning, hvis Kyoto-aftalen fra at være en hensigtserklæring og en opstilling af juridiske mål skal implementeres med henblik på at reducere emissionen af drivhusgasser, så vi kan skabe de miljøforbedringer, vi har forpligtet os til.
Jeg håber også, at EU kan underskrive protokollen under vores formandskab. Kommissionen fremsætter et forslag herom. Ratifikationen kommer til at tage længere tid, og den vil blandt andet afhænge af en tilfredsstillende udvikling i spørgsmål som f.eks. handelsregler. Der er meget at gøre, men vi kan og skal opnå resultater gennem et nært samarbejde og den fælles målsætning, som medlemsstaterne har, sammen med Kommissionen og andre fællesskabsinstitutioner.
Kyoto vil blive husket som et sted, hvor verden skulle træffe et vigtigt valg, valgte rigtigt og viste vilje til at gøre en fælles indsats og erkende, at denne verden ikke blot tilhører vores generation: vi forvalter den for vores børnebørn. Det er en forpligtelse: at videregive en sikker verden i et bæredygtigt miljø.
Klimaændringer viser netop nu, hvor vigtigt det er at behandle miljøspørgsmålet gennem en lang række politikker. De understreger vigtigheden af den nye strategi, som jeg nævnte tidligere, og som jeg vil sige et par ord om. Det er næsten en trussel mod vores beslutningsprocesser. Vi kan opstille målsætninger, udarbejde politikker og nå de mål, vi har sat os. Men som med ændringer er der også en trussel mod hele vores beslutningsproces. Vi kan opnå bedre resultater ved at ændre vores beslutningsproces og ikke blot ved at ændre politikker og sætte højere mål.
Det blev anerkendt i Amsterdam-traktaten, og man indførte et nyt krav om integrering af miljøpolitikken og andre politikker. Jeg husker, da jeg startede som parlamentsmedlem i slutningen af halvfjerdserne. Dengang diskuterede vi ofte, om det skulle kaldes en forsamling eller et parlament. Jeg ønsker ikke at genoptage denne diskussion, og vi kalder det helt klart for EuropaParlamentet. Jeg husker forhandlingerne, dengang vi talte om regionalpolitik, og jeg kom fra en fiskerihavn, der havde mistet alle sine fiskerimuligheder ved indtrædelsen i Det Europæiske Fællesskab: vi mistede vores fjernfiskeri. Vi ønskede at omstrukturere fiskeindustrien i Hull.
Jeg kunne henvende mig til en afdeling, der kunne oplyse mig om, at jeg kunne få fratrædelsesgodtgørelse til fiskeriet, noget til uddannelse, noget til omstrukturering og noget til at finde andre former for hjælp, men vi kunne ikke samle tilbuddene på en integreret måde, som kunne udvikle de aktiver, der blev i overskud på grund af industrielle ændringer.
Det er udfordringen for os i miljøspørgsmålene. EU har allerede et femte miljøhandlingsprogram, som gør noget af dette. Jeg ved, at der er gjort langt mere siden da, og jeg ønsker Parlamentet til lykke med dets indsats. Der kommer sandsynligvis en afløser til det femte miljøhandlingsprogram efter år 2000.
I mellemtiden sikrer det britiske formandskab, at miljøet f.eks. diskuteres på Rådsmøder for landbrugsministre, fiskeriministre og energiministre, og det afholder et fælles Rådsmøde for miljø- og trafikministre, hvor man vil starte på at integrere de nødvendige politikker for at nå den opstillede målsætning og påvise, hvad der skal gøres i disse politikker, der vedtages af Den Europæiske Union.
Regeringscheferne har bedt Kommissionen om at udarbejde en specifik integrationsstrategi og fremlægge den på topmødet i Cardiff i juni, hvilket kommissæren vil gøre. Jeg ved, at Ritt Bjerregaard arbejder med denne opgave, og jeg vil gerne udtrykke min dybeste anerkendelse af Kommissionen og den rolle, Ritt Bjerregaard og hendes afdeling spillede i forbindelse med Kyoto-aftalen. Det var et glimrende eksempel på, hvordan de politiske kræfter og Kommissionen kan samarbejde om et mål, ikke kun til fordel for Europa, men også til fordel for en bedre global løsning.
Efter min mening er det derfor nødvendigt med en strategi, der lægger stor politisk vægt på integration. Jeg forventer, at det vil kaste lys over nogle af de væsentligste politiske områder, hvor miljøet skal integreres fuldt ud. Områder som klimaændring, energi og transport er f.eks. så integrerede, at man ikke kan træffe et valg på et område, uden at det får betydning for de øvrige. Det er vigtigt, at vi forstår den integrerede proces, hvormed man kan nå langt større mål end ved at behandle områderne hver for sig. Jeg håber, at vi også kan foreslå en ny integreret mekanisme til at fremføre ting.
Denne strategi kan ses som fase 1, og det er nødvendigt med en anden og en tredje fase. Vi skal sikre os, at regeringscheferne og Ministerrådet med jævne mellemrum vender tilbage hertil, og at de kan dømmes efter deres gerninger. Det kunne være en slags rullende miljørevisionsprogram, og jeg ser frem til at diskutere det med kommissæren. Jeg håber også at kunne diskutere det med de næste tre formandskaber frem til år 2000. De politiske ledere skal se hele billedet og skabe sammenhæng mellem spørgsmål af økonomisk, miljømæssig og social art. Vi skal bryde med vanen med at tænke i brudstykker.
Vi har opstillet en krævende dagsorden for formandskabet, sådan som ethvert formandskab gør. Men denne dagsorden afspejler den vægt, vi tillægger miljøspørgsmålene.
Resultatet vil i høj grad afhænge af forholdet mellem Kommissionen, Rådet og Parlamentet. Jeg håber, at det bliver et godt og givtigt forhold. Jeg har ikke grund til at tro andet. Jeg er glad, fordi jeg fik mulighed for at tale til jer i dag, og jeg takker for jeres opmærksomhed.
(Kraftigt bifald)
Bjerregaard
Hr. formand og ærede medlemmer, allerførst vil jeg gerne takke John Prescott for hans bemærkninger om formandskabets prioriteter på miljøområdet. De er mange og vigtige, og jeg glæder mig meget til samarbejdet. Men jeg vil også gerne benytte lejligheden til at takke John Prescott for hans bidrag på klimakonferencen i Kyoto. Han gav klimadebatten farve og indhold, og med sin personlige indsats bidrog han til, at vi fik det resultat ud af det, som vi nu diskuterer for anden gang her i Parlamentet. Jeg havde - som De vil huske - lejlighed til at drøfte resultatet, umiddelbart efter at vi var vendt tilbage i december måned. Jeg gav min første vurdering af, hvad vi havde opnået, og jeg synes også, at vi dengang havde en god debat, så jeg vil prøve at lade være med at gentage de ting, vi drøftede ved den lejlighed.
Det er klart, at protokollen betyder et første afgørende skridt henimod en global løsning på klimaproblematikken. Det er første gang, industrilandene har vedtaget en tekst, der indebærer juridisk bindende grænser for deres drivhusgasemissioner, og derfor gælder det nu om, at vi sørger for, at protokollen bliver til en lov, og at gennemførelsesinstrumenterne er effektive. Dette forudsætter som bekendt, at de store industrilande ratificerer aftalen.
Det er vigtigt - og det blev også understreget af John Prescott - at vi ikke glemmer udviklingslandene i den proces. De berøres også af Kyoto-konferencen. De er, som vi ved, ikke skyld i den nuværende ophobning af drivhusgasser, men de skal selvfølgelig også leve med konsekvenserne af vores politik, og derfor er disse lande klar over nødvendigheden af en bæredygtig udvikling og forventer - med rette, forekommer det mig - at de industrialiserede lande tager de første skridt. Men der er helt bortset fra ratifikationen og i øvrigt også overvejelserne over, hvornår det politisk kloge tidspunkt for en sådan ratifikation er, stadig mange usikkerhedsmomenter, som skal afklares.
Hvad er der så sket siden sidst, og hvad gør vi for at sikre, at Kyoto følges op hurtigt og effektivt? Den første opgave er altså at forberede Fællesskabets undertegnelse af protokollen. Protokollen vil være åben for undertegnelse fra den 16. marts 1998 til den 15. marts 1999. Og det er af afgørende betydning, at vi i Europa, som var ledende i forhandlingerne, sørger for, at Fællesskabet undertegner protokollen så hurtigt som muligt. Hermed udsender vi de rette signaler til de andre parter, hvoraf nogle jo kunne være fristet til at trække sagen i langdrag. Det vil også kunne give industrien og andre økonomiske aktører og Fællesskabets borgere større klarhed over situationen. Kommissionen er klar med et forslag til undertegnelse, og det vil blive forelagt Rådet tids nok til, at ministrene kan godkende det på det næste miljørådsmøde den 23. marts. Og så må vi selvfølgelig håbe, at medlemsstaterne også hurtigt vil undertegne protokollen.
Det positive resultat, som vi nåede frem til i Kyoto, skyldes i høj grad EU's lederskab, og - som vi har fået understreget det her i dag - også det fremragende samarbejde imellem trojkaen og medlemsstaterne. Det er vigtigt at bevare dette lederskab, navnlig når vi ser på situationen i USA. Vi må handle på to planer. Indadtil må vi sikre, at vores egne arrangementer, som f.eks. byrdefordelingen, får endelig form på rådsmødet i juni, og at vi kan opstille en strategi til opfyldelse af vores forpligtelser. Udadtil må vi sørge for, at vores holdning stemmer overens med den forhandlingsposition, vi skal fastlægge til Buenos Aires-mødet. En sådan konsekvent og sammenhængende holdning kan også være os til støtte i vores forbindelser med andre parter i de kommende måneder, og derfor vil jeg kort gøre rede for de forskellige elementer i denne strategi.
Jeg ser gerne ligesom Parlamentet, at EU sætter sig mere ambitiøse mål og går videre end en reduktion på 8 %. Det er vigtigt, at EU fastholder sin ledende rolle. Formandskabet har meddelt, at det håber, at der kan opnås enighed på miljørådsmødet i juni, og det er også blevet understreget af John Prescott her i dag. I denne forbindelse må der tages hensyn til konsekvenserne af, at tre nye gasser er medtaget. Før Kyoto-mødet udsendte Kommissionen en meddelelse, som viste, at Fællesskabet havde et betydeligt potentiale for emissionsreduktioner, som ikke vil have negative konsekvenser for økonomien. Vi samlede opmærksomheden om CO2 og viste, at det er muligt at realisere et mere bæredygtigt og renere energiforbrug gennem skærpede politikker og foranstaltninger og de rette incitamenter. Jeg har til hensigt at forelægge en meddelelse, som kan tages op på rådsmødet i juni. Heri vil vi gøre rede for alle disse elementer og for Kommissionens indstilling til bestemmelserne om fleksibilitet. På denne måde vil vi have afstukket retningslinjerne for Fællesskabet, når det er tid til at begynde at opfylde protokollens forpligtelser.
I denne forbindelse lægger jeg stor vægt på den bestemmelse i protokollen, der kræver, at de industrialiserede parter i 2005 skal kunne påvise, at de har gjort fremskridt i opfyldelsen af deres forpligtelser. Dette betyder, at vi må sætte ind på at gennemføre nationale politikker og foranstaltninger. Lande, der tror, at de kan overlade det hele til handel med emissionskvoter, som endnu ikke er blevet fastlagt, vil ikke kunne opfylde deres forpligtelser. Fleksibilitetsmekanismerne vil ikke kunne give store resultater - ja, måske slet ingen resultater - frem til denne frist. I protokollen er det klart fastslået, at disse mekanismer supplerer landenes egen indsats. Dette koncept er ikke defineret nærmere i form af procentdele. Kun en af fleksibilitetsmekanismerne, nemlig opsparing af kreditter under clean development fund -mekanismen, kan træde i kraft inden den første forpligtelsesperiode, som starter i 2008.
Bestemmelserne om fleksibilitet drejer sig - som også John Prescott understregede - om handel med emissionskvoter, fælles gennemførelse og mekanismen for ren udvikling, den såkaldte clean development fund . Kommissionen er i færd med at forberede en analyse af protokollen til miljørådsmødet i marts. Her vil en række af disse spørgsmål blive undersøgt nærmere. Analysen vil imidlertid ikke indeholde alle svarene, da det nærmere økonomiske og juridiske arbejde stadig er uafsluttet. Vi må både sikre, at de internationale regler vedrørende fleksibilitetsforanstaltningerne er retfærdige, og at Fællesskabet og det indre markeds særlige stilling tilgodeses til fulde. Det er uhyre vigtigt, at Fællesskabet og dets medlemsstater så vidt muligt løser disse spørgsmål inden det forberedende møde i Bonn i juni og partskonferencen i Buenos Aires i november.
Protokollen træder først i kraft, når den er ratificeret af 55 parter, herunder ikke mindst de industrialiserede lande, der tegner sig for mere end 55 % af disse landes CO2-emissioner i 1990. Her er USA's og Ruslands holdninger af afgørende betydning. Disse to lande tegner sig for ca. 45 % af industrilandenes CO2-emissioner fra energianvendelse i 1990. Hvis disse lande ikke kommer med, vil det bringe protokollens ikrafttræden i fare. Ruslands reaktion vil formodentlig afhænge af USA, og meldingerne fra Washington er ikke gode. USA må nu leve op til sit ansvar og ratificere protokollen, og vi må bruge vores fælles kræfter på at påvirke dem. Det er vigtigt at overbevise USA's administration, kongres og befolkning om, at protokollen er i deres egen interesse på langt sigt, og at USA bør undertegne og ratificere den så hurtigt som muligt. På lignende måde må vi udnytte alle de foreliggende muligheder for at få Rusland til at dele vores synspunkter, og jeg var meget glad for de bemærkninger, som John Prescott gjorde om formandskabets planer om at tage emnet op på de forskellige møder, der finder sted under det britiske formandskab. Medlemmerne af Europa-Parlamentet har også en vigtig rolle at spille i denne sammenhæng. Det vil være en nøglefaktor for ratifikationen i disse lande, at vi finder frem til en løsning på en række vigtige spørgsmål, som stadig står åbne i protokollen, de såkaldte fleksibilitetsbestemmelser, som jeg har været lidt inde på tidligere.
Hvad udviklingslandene angår, har Fællesskabet altid søgt at tage hensyn til deres særlige situation og behov. Vi har hele tiden understreget, at vi i overensstemmelse med Berlin-mandatet ikke forventede, at udviklingslandene skulle indgå reduktionsforpligtelser. Dette er grunden til, at jeg for mit vedkommende er glad for, at forsøget på at opnå tilsagn fra udviklingslandene ikke lykkedes i Kyoto. Vi må imidlertid erkende, at klimaændringerne er et globalt problem, og at vi senere må inddrage udviklingslandene i processen. Her tror jeg, at det er nødvendigt, at Fællesskabet fungerer som en bro mellem industrilande, der kræver yderligere deltagelse nu, og udviklingslandene selv. I dette øjemed må vi gøre klart rede for vores stilling. Vi må også erkende, at vi ikke kan behandle udviklingslandene som en ensartet gruppe. Vi må tage hensyn til deres forskellige synspunkter og prioriteter. Også på dette punkt spiller Parlamentet en stor rolle, f.eks. gennem Den Paritetiske Forsamling EU/AVS.
Hr. formand, med denne redegørelse håber jeg, at jeg har givet Dem nogle af de svar, De ønsker. Jeg har forsøgt at give Dem stof til eftertanke med hensyn til en række spørgsmål, som skal løses, når vi nu skal sikre, at Kyoto-protokollen får den ønskede virkning. Jeg tror, at jeg i kraft af Kommissionens nuværende arbejde vil kunne give Dem yderligere indsigt i udviklingen i de kommende måneder. Jeg har tillid til, at Parlamentet fortsat vil støtte Kommissionens og formandskabets holdning, som vi har hørt den her i dag, og jeg ser frem til at arbejde snævert sammen med både formandskabet og Parlamentet forud for Buenos Aires-konferencen.

Collins, Kenneth
Hr. formand, for det første vil jeg byde den britiske vicepremierminister og formand for Miljørådet velkommen i Parlamentet og takke ham for hans venlige udtalelser om Miljøudvalget.
Det er opmuntrende at se, at Det Forenede Kongerige har gjort miljøet til en formandskabsprioritet. Jeg finder det meget udmærket, og det er noget, som vi alle kan støtte. Skønt jeg ikke nærer noget ønske om at lægge en dæmper på formandens ambitioner for de næste seks måneder, så ved jeg, at han er opmærksom på, at formandskabets aktiviteter kun bliver vellykkede, hvis de omfatter de efterfølgende formandskabers aktiviteter. På baggrund af hans tale og hans tidligere udtalelser ved jeg, at han udmærket er klar over dette samt nødvendigheden af at samarbejde med Østrig, Tyskland og Finland. Ikke desto mindre skal det understreges, at formandskaberne har en vigtig støttefunktion.
Nu vil jeg gerne gå videre til spørgsmålene om klimaændringer og luftkvalitet. Jeg ved, at spørgsmålet om luftkvalitet ligger min ven og kollega hr. Miller meget på sinde. Det er klart, at miljøbeskyttelse er et tværfagligt og internationalt spørgsmål. Klimaændringer er et rammende eksempel herpå. Afbrændingen af fossile energikilder i en medlemsstat påvirker ikke kun det lokale miljø men globale vejrmønstre. El Niño-fænomenet er et malende eksempel på klimaændringernes potentielle effekt på det globale miljø.
Vi her i Parlamentet er meget glade for, at man i Kyoto nåede til enighed om en reduktion af CO2 -emissionerne. Det er imidlertid nødvendigt at knytte et par bemærkninger hertil. Set fra vores side er det en skam, at de vedtagne grænser for CO2 emissioner ikke er endnu strengere, skønt jeg fuldt ud er klar over, hvor svær en opgave de europæiske forhandlere stod over for. Nu er det imidlertid nødvendigt for Kommissionen at overveje, hvordan vi skal fordele ansvaret for reduktionen i CO2 emissionerne. Der skal fremlægges konkrete forslag om, hvordan medlemsstaterne forventes at leve op til standarderne, og der skal udarbejdes konkrete grænser for de enkelte medlemsstater, så vi ved, hvordan vi kan nå vores mål. Det haster meget. Uden disse retningslinjer har vi udsigt til et sæt standarder for Den Europæiske Union baseret på en aftale om, at den enkelte medlemsstat vil bære sin del af byrderne - den såkaldte »boble« - og nogle af de medlemsstater, der er overladt til egne initiativer, vil gøre meget lidt for at gennemføre emissionsbegrænsende foranstaltninger. Hvis vi lader dette ske, vil vi ikke nå målene for Den Europæiske Union.
Man skal også gøre sig disse overvejelser på et bredere globalt niveau i forbindelse med aftalen om emissionshandel. Alt dette inddrager auto-olie-programmet. Det betyder, at vi skal samle vores energi-, transport- og landbrugspolitik. Det er nødvendigt med en langt større integration af miljømæssige hensyn på alle politiske områder.
Udkastet til Amsterdamtraktaten er et vigtigt første skridt mod en sådan integration. Vi skal begynde forberedelserne til Buenos Aires nu for at sikre, at vi har en klar og sammenhængende strategi på plads til COP-4. Hr. Prescotts redegørelse er et udmærket første skridt på vejen, og det viser, at formanden er opmærksom på behovet for at gøre fremskridt.
Afslutningsvis håber jeg, at når vi rejser til Buenos Aires, så vil delegationen fra Europa-Parlamentet ligge tættere op ad EUdelegationen end tilfældet var i Kyoto, fordi Parlamentets rolle i fremtidens miljøpolitik bliver mere betydningsfuld end tidligere.

Spencer
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke kommissæren for hendes redegørelse i dag og for de venlige ord, hun i sin tale til Parlamentet i december rettede til medlemmerne af GLOBE for vores aktiviteter i Kyoto.
Dernæst vil jeg gerne takke formanden for Rådet for hans redegørelse og sige, at han sætter mig - som finder traditioner meget vigtige - i en næsten umulig situation. Den tradition, jeg taler om, er naturligvis den stolte Westminster-tradition, hvor man søger at modsætte sig dem, der sidder over for en selv. Jeg befinder mig i den pinlige situation, at jeg næsten fuldt ud kan tilslutte mig Deres tiltag vedrørende klimaændringer. Jeg ser Dem meget som en sværvægtsudgave af John Gummer, der kører i samme rille som John og den forrige administration i denne sag.
Lade mig imidlertid blot for traditionens skyld i det mindste fremsætte to kritikpunkter. For det første deler jeg bekymringen i min valgkreds over den forvirring, for at sige det mildt, som har præget denne regerings holdning til det grønne bælte. Jeg repræsenterer Surrey, hvor man opfandt de grønne bælter; det er et meget vigtigt spørgsmål for os, og hvis denne bekymring er ubegrundet vil jeg anmode Dem om i Deres hjemlige ytringer hurtigst muligt at få overbevist folk herom.
For det andet vil jeg udtrykke nogen bekymring over omstødelsen af den forrige regerings skub væk fra brugen af kul og energiproduktion. Det forekommer mig, at den målsætning, vi selv sætter os for nedbringelsen af fossile energikilder, er så skrap, at ethvert tegn på svaghed og afvigelse fra den øgede brug af gas frem for kul er noget, som vi kommer til at betale for i fremtiden.
Når det er sagt, så kan jeg vende tilbage til spørgsmålet om Kyoto. Som Ken Collins sagde, så var det noget af en utæt spand. Jeg tror, at der er meget arbejde at gøre i de kommende måneder, specielt for at sikre, at arbejdet i konventionens hjælpeorganer udføres i god tid inden konferencen. Som vi alle husker fra den tidlige morgen i Kyoto, er der grænser for, hvad man kan gøre i de sidste par timers forhandlinger, hvis arbejdet ikke allerede er gjort - arbejdet med at stoppe lækagerne, arbejdet med at finde ud af, hvordan man skal tale til udviklingslandene, arbejdet med f.eks. at håndtere emissionshandel.
Jeg tror, at emissionshandel bliver det vanskeligste spørgsmål at håndtere for os alle, fordi det kræver en mentalitetsændring. Som europæere ankom vi til Kyoto som »de gode«, og vi var fast besluttet på at holde målet så højt som mulig. Amerikanerne kastede sig ud i et meget kynisk spil, og vi var besluttede på at få emissionshandelen på plads. Jeg finder det nyttigt med en god emissionshandel, men det vil sige en emissionshandel, der har ordentlige institutionelle rammer og er underlagt en ordentlig kontrol. Der er ikke gjort et sådant forberedende arbejde. Som Union er vi den gruppe i verden, der har den største interesse i at sikre dette. Jeg ønsker jer held og lykke, og jeg ser frem til jeres fortsatte interesse i emnet, ikke blot under det britiske formandskab, men i Labours kommende regeringsperiode, uanset om det drejer sig om måneder eller år.

Baldi
Hr. formand, kære kolleger, også jeg tilslutter mig takken til kommissæren og til Rådet for at have taget hensyn til Parlamentets indsats, for der er ingen tvivl om, at klimaændringerne har alvorlige og destabiliserende følger for hele kloden og for alt levende.
I den senere tid har El Niño ført til en overophedning af overfladevandet i Stillehavet omkring Ækvator og kontrasten mellem de varme vande fra syd og de kølige fra nord har ført til meget voldsomme storme. Stillehavskysterne er blevet ramt af veritable katastrofer med enorme bølger, som ud for San Francisco ligefrem har nået en 8-9 meters højde. Det må heller ikke glemmes, at det i sådanne situationer kan være vanskeligt at alarmere befolkningen på grund af den fart, hvormed de uforudsigelige tornadoer kan opstå.
Det er derfor presserende nødvendigt at nå frem til konkrete og mere tilfredsstillende resultater på verdensplan med hensyn til reduktion af emissioner af drivhusgasser og til bekæmpelse af klodens opvarmning.
Under Kyoto-konferencen i december 1997 blev der taget nogle skridt i denne retning, eftersom man erkendte nødvendigheden af et indgreb på verdensplan. Protokollen indeholder imidlertid resultater, der selvom de måske kan betegnes som tilstrækkelige, ikke kan kaldes tilfredsstillende.
Nogle lande er stadig tilbageholdende med at indrømme nødvendigheden af at formindske emissionerne af de drivhuseffektproducerende gasser. Unionen har på denne tredje konference nået en mere bindende formulering end tidligere, men Unionens ratifikation af Kyoto-protokollen bør først ske, når der er registreret fremskridt og fastsat konkrete aktioner op til det næste møde i Buenos Aires i november 1998.
Parlamentet finder, at det er vigtigt at registrere de positive udviklinger for at opnå de tilstræbte mål, især hvad angår parametre, principper og fremgangsmåder, og finder det af afgørende betydning, at Unionen fortsat spiller en aktiv rolle i de internationale forhandlinger for at iværksætte en fælles politik til standsning af de igangværende klimaændringer.
Endelig bør Europa-Parlamentet sende en mere omfattende delegation til Buenos Aires for at følge op på de anmodninger, det har modtaget fra andre internationale institutioner, såsom AVS-Forsamlingen, som også har mange små østater som medlemmer, og de lider netop i denne tid på grund af følgerne af klimaændringerne.

Eisma
Hr. formand, vi har allerede i december udtalt vores respekt for Kommissionens og Rådets rolle under Kyoto-forhandlingerne, og det gentager vi. Men lad os ikke være tilfredse alt for længe over de opnåede resultater under forhandlingerne. Vi må nu i gang med arbejdet. Vi venter derfor i spænding på Kommissionens notat om Kommissionens implementering af Kyoto. Seks gasser er jo mere end de tre, som vi oprindeligt havde for øje. Hvornår kan vi forvente dette notat, det er mit spørgsmål til Kommissionen.
Ledetråden må være, at Den Europæiske Unions oprindelige forhandlinger fortsat skal gælde som udgangspunkt. Kommissæren har allerede sagt det: Niveauet må fastsættes lidt højere for EU end det, der er vedtaget i Kyoto. For at nå denne målsætning via »burden sharing« kræves der meget kostbare foranstaltninger, og det vil være nødvendigt med en stor samfundsmæssig indsats og teknologiske gennembrud.
Regningen for f.eks. Nederlandene viser, at der skal anvendes ECU 10 milliarder, endvidere en nedsættelse af hastighedsgrænsen til 100 km i timen, fordobling af afgifterne på benzin og så videre. Selv da må det forventes, at emissionerne i vores land i 2010 vil ligge 13 % over niveauet i 1999 på trods af, at der kræves en reduktion på 10 %. Det er en forskel på 23 %. Adfærdsændringer i energiforbruget, dyre løsninger for CO2 i jorden og en stærk stigning af statens udgifter på dette område er nødvendige. Det er denne enorme opgave, vi står over for, hvis vi vil opfylde vores løfter.

González Álvarez
Hr. formand, fru kommissær, Kommissionen fremførte i sin meddelelse fra sidst på året - den var ledende i Kyoto - at det var nødvendigt at træffe omgående og effektive foranstaltninger, og at det var muligt økonomisk og socialt at reducere CO2 -emissionerne med 800 millioner tons i år 2010. Dette svarer omtrent til 15 %.
Det er korrekt, at da der er seks drivhusgasser, så kan procenten variere. Som hr. Eisma sagde, er det sandsynligt, at det er nødvendigt at få denne undersøgelse i hånden. Vi hilser også med glæde, at der er kommet en meddelelse fra Kommissionen om bevarelse af biodiversiteten. Og også at kommissæren i Cardiff vil støtte, at der sker en integration af miljøpolitikken i alle de europæiske politikker. Vi mener dog, at det hele hænger sammen, og hvis vi ikke er i stand til - endnu en gang - at bringe et lederskab til fordel for en tydelig og gennemsigtig reduktion af drivhusgasserne med til Argentina, hvis vi ikke samtidig og parallelt hermed er i stand til i år 2000 at have NATURA-nettet, som allerede er klart afgrænset, såvel som foranstaltninger til bevarelse af biodiversiteten, og ikke mindst, hvis vi ikke er i stand til at medtage miljømæssige politikker i de andre politikker i Den Europæiske Union, vil det blive meget vanskeligt at komme videre med de fastsatte mål.
Dag efter dag ser vi, at der inden for transport, landbrug og andre sektorer træffes foranstaltninger, som er i åbenbar modstrid med miljøbeskyttelsen. Og dag efter dag ser vi i vores egne lande, hvordan der træffes detaljerede foranstaltninger, som er i modstrid med vores endelige mål. Jeg tror derfor, at kommissæren, som plejer at være meget energisk, en gang for alle i Cardiff burde kæmpe meget klart for, at Den Europæiske Union medtager miljømæssige foranstaltninger i alle de europæiske politikker, så det ikke endnu en gang blot bliver en erklæring, og at det bliver ført effektivt ud i livet.

Lannoye
Hr. formand, alle talerne, eller næsten alle, har gjort opmærksom på, vi for første gang råder over en aftale, der indebærer forpligtelser på internationalt niveau, og jeg tilslutter mig denne positive kendsgerning.
Når det er sagt, bør vi omgående relativisere denne kendsgerning i forhold til målet, som bør være at stabilisere klimaet. De tal, der er opnået enighed om, er virkelig meget beskedne. Dette er endnu en grund til at være opmærksom med hensyn til overvågning, undersøgelse og definition af de elementer, der kan udgøre reelle smuthuller i denne forpligtende aftale - jeg mener her fleksibilitetsmekanismerne (handel med emissionsrettigheder, fastsættelsen af kulpriser), som er meget vanskelige at kvantificere. Kommissionen og Rådet er altså forpligtet til at spille en aktiv rolle i fortsættelsen af forhandlingerne.
Hvis vi vil fremstå som troværdige på unionsniveau, tror jeg, at det vigtigt at respektere de mål, vi har lagt os fast på, og jeg kan ikke se hvorfor - dette er i hvert fald min gruppes holdning - Kommissionens erklæring fra oktober måned ikke kan være vores udgangspunkt. I denne fastslog Kommissionen, at man let, med lave økonomiske omkostninger, kan reducere emissionerne med 15 % inden 2010, hvis vi blot benytter hensigtsmæssige teknologier og politikker. Det er endda muligt at skabe et økonomisk overskud, tilføjede Kommissionen.
På dette grundlag mener vi, at man øjeblikkeligt bør definere medlemsstaternes forpligtelser og ikke stille sig tilfreds med en hvidbog, henstillinger til medlemsstaterne, men gå ud fra veritable direktiver. Herved tror jeg, at vi virkelig vil fremstå som troværdige i vores internationale partneres øjne.
Jeg vil komme med en tilføjelse, nemlig at det i de internationale forhandlinger, og først og fremmest i udvidelsesforhandlingerne, er af afgørende betydning at få integreret de forpligtelser, vi vil respektere med hensyn til Kyotoaftalerne, og her tænker jeg især på en stor forhandling, som der tales meget om i dag, nemlig den flersidede investeringsaftale. Heri forsøger man forgæves at finde et sammenligningsgrundlag for dette enorme problem, som vi nu i nogle minutter har talt om her.

Weber
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne starte med at minde formanden for Rådet om, at EU's målsætning ikke var 8 %, men 15 %. Det er vigtigt, at EU holder fast ved sin oprindelige målsætning med 15 % reduktion af drivhusgasemissioner frem til år 2010. Det er både teknisk muligt og økonomisk overskueligt. Det drejer sig i sidste ende om den politiske vilje til at handle. Det er ikke mine ord: jeg citerer Kommissionens officielle publikation i Kyoto.
Jeg vil gerne kommentere artikel 3 i Kyoto-protokollen, der handler om ændret arealanvendelse, skovbrug og specielt skovrejsning, skovrydning og genplantning siden 1990. Ved at lade de bilag B-lande, for hvilke ændret arealanvendelse og skovbrugsaktiviteter udgjorde en nettokilde til drivhusgasemissioner i 1990, medtage disse i deres 1990-emissionsgrundlag med henblik på beregning af deres tildelte mængde, åbner Kyoto-protokollen for et betydeligt smuthul. Stykke 3 giver mulighed for at bruge skovrejsning og genplantning som middel til CO2 -absorption for at leve op til forpligtelserne og også skovrydning medregnes negativt.
Hvad betyder det i praksis? Lande, der omdanner deres primærskov til plantager, tilskyndes til at fortsætte hermed. De tilskyndes til at udskifte deres primærskove med plantager af hurtigtvoksende arter for at absorbere mest mulig CO2 . Det har bestemt ikke forbedret biodiversiteten i de pågældende områder.
Hvilke lande fremsatte disse anmodninger? Det var Australien, New Zealand, Canada og Rusland. Hvis disse lande ikke fortsætter deres skovrydning, så vil de have en fordel, fordi de ikke behøver at gøre så stor en indsats som andre lande for at opnå energieffektivitet.
EU-lande som Finland og Østrig, der præsterede en nettobortskaffelse af CO2 takket være et bæredygtigt skovbrug - de fælder faktisk mindre end den årlige tilvækst - stilles dårligt af dette system, der blev fastlagt i Kyoto-protokollen. Hvad angår ren udvikling-mekanismen, så kan bilag B-lande sågar f.eks. nyde godt af et projekt, som de finansierer i troperne, eksempelvis for at omdanne primærskove til palmeolieplantager - og vi ved, hvad der skete i Indonesien - mens de samtidig nyder godt af emissionerne i hjemlandet.
Afslutningsvis vil jeg sige, at Kyoto-protokollen har mange smuthuller og er åben for misbrug. Den skal ændres. Lad os benytte vores ret til at ændre den.

Kronberger
Hr. formand, jeg vil gerne udvide debatten om Den Europæiske Unions fremtidige klimapolitik med en tanke. Hver gang, talen falder på mål for reduktionen af drivhusgasser, bliver vi spurgt: Hvad koster det så? Jeg tror, vi skal vende spørgsmålet om for at komme sagen nærmere. Vi skal spørge: Hvad kommer det til at koste os, hvis vi ikke reducerer dem? Så når vi meget hurtigt frem til, at en reduktion er meget økonomisk, ja ret beset en god forretning.
I den sammenhæng vil jeg gerne henvise til punkt 8, 9, 10, 11 og 12 i beslutningsforslag af Collins og Roth-Berendt, da de må anses for at være særlig effektive og positive her. Jeg deler heller ikke begejstringen for handelen med emissionskvoter. Jeg anser det ret beset for at være umoralsk. Det er ikke nogen konstruktiv vej, hvis vi i industrilandene ikke arbejder på vores strukturer og ændrer dem, men hellere planter træer til erstatning i den tredje verden eller andetsteds.
Det anser jeg for moderne afladshandel. Mod en sådan fremgangsmåde slog Martin Luther allerede i 1517 teser op på slotskirken i Wittenberg. Vi har ikke brug for en verden i to klasser med en klasse af ødelande, som ødelægger miljøet og på den anden side en klasse, der tager imod, idet den modtager almisser fra os eller fra industrilandene og dermed giver afkald på en selvstændig udvikling. Vi har snarere brug for et vedvarende, bæredygtigt økonomisk system.

Linkohr
Hr. formand, kære kolleger, til hr. Kronberger følgende bemærkning: Siden Martin Luther har vi fået et andet problem. Vi tror nemlig, at alt, hvad der er trykt på papir, samtidig er rigtigt. Det er vores problem med Kyoto. For øjeblikket har vi nemlig kun trykt papir, for i virkeligheden stiger forbruget af energi også i Europa. Trods den milde vinter stiger det. Det er en realitet. Hvis vi vil nå det mål, vi gik ind for i Kyoto, skal vi bestræbe os i en grad, der går langt ud over, hvad vi hidtil har forestillet os. Vi bliver nødt til at operere mod markedet med en oliepris, der for øjeblikket er på USD 14 pr. tønde.
Det står også helt åbent - hverken kommissæren eller rådsformanden har svaret på det - hvad vi vil gøre, hvis USA ikke undertegner, ikke ratificerer Kyoto. Vil vi så alligevel gå enegang og følge disse mål eller vil vi sige, vi venter, indtil USA undertegner? Også det er et spørgsmål, der skal besvares.
Det sidste store spørgsmål, jeg vil gøre opmærksom på: Hvis vi tager Kyoto alvorligt, betyder det afslutningen på den nationale energipolitik. For vi er alle i mellemtiden blevet draget til ansvar. Ingen af de 15 medlemsstater kan for fremtiden, i det mindste i spørgsmål, som vedrører klimaet, føre en politik, som går imod denne mainstream. Så bliver man nødt til at spørge sig selv: Kommer der noget i retning af sanktioner mod stater eller firmaer, som ikke retter sig efter disse mål? Hvorledes vil disse mål da blive gennemført? Hvorledes vil det blive styret? Hvilken institutionel ramme får vi brug med henblik herpå? Vi bliver nødt til - og det er budskabet fra Kyoto - også i Europa at udvikle en fælles energistrategi.
Jeg vender endnu en gang tilbage til et forslag, som jeg tidligere har stillet flere gange: Vi har brug for noget i retning af europæisk klimamanagement. Jeg knytter det til tanken om et klimaagentur, som reelt også får udøvende beføjelser. Måske kan Rådet, måske kan Kommissionen besvare dette.

Pimenta
Hr. formand, kære kolleger, endnu en gang er vi her i dag samlet for at diskutere klimaændringerne, og hvad vi skal gøre med aftalerne fra Kyoto. Meget er blevet sagt, og jeg vil gerne fremhæve tre aspekter:
For det første: behovet for en streng vurdering af de data og metoder, som landene og medlemsstaterne benytter, når de angiver værdierne for de forskellige emissioner i atmosfæren. Flere lande har for nylig foretaget en revurdering af emissionstallene, og sjovt nok har alle revurderingerne »gavnet« dem, idet de nu for 1990, der udgør sammenligningsgrundlaget, har fremlagt højere emissionsværdier, end de tidligere havde fremlagt. Hvis alle stykkerne af den europæiske kage vokser, kan der ikke være tvivl om, at den berømte »European bubble« vil blive så stor som en ovnbagt soufflé.
For det andet: spørgsmålet om »policy and measures«. Det er nødvendigt at få foranstaltninger og politikker op at stå, der kan nedbringe emissionerne i Europa. Indtil nu er vores energiprogrammer, energibesparelsesprogrammerne og andre, ikke blevet til andet end blot pilotprojekter. Der er nødvendigt alvorligt at tilskynde til brug af vedvarende energiformer og til deres markedsadgang og tilslutning til elnettet, indføre energibeparelsesforanstaltninger for alvor, gøre det lettere at etablere kraftvarmeproduktion, ændre beskatningsbyrden på energiforbrug og forurening (således som foreslået af den tidligere kommissionsformand Jacques Delors allerede i 1992), ændre måden, hvorpå vi bruger transportsektoren ved at indføre nye bestemmelser, der nedbringer forbruget og straffer bilernes forurening. Vi ved godt, hvad der skal gøres, størstedelen af teknologien findes. Det er ikke blevet gjort, fordi regeringerne ikke har villet. Dét er sandheden!
Endelig skal man gå videre med de internationale forhandlinger, der har fået et vigtigt skub fremad i Kyoto. Jeg vil ikke gå længere med dette, for andre har allerede talt om det. Jeg vil gerne støtte formandskabets idé med en høring om, hvorledes hvert enkelt land gennemfører sit nationale program til bekæmpelse af klimaændringer og til forsvar for miljøet. Vi kan ikke tillade, at det, der ikke blev endeligt afgjort i Kyoto, f.eks. spørgsmålet om »emissions trade«, bliver brugt som en måde til at undgå de dybtgående de ændringer, som skal gennemføres af dem, der bruger og forbruger energi, det vil sige os, Europa, USA, og som altså også er dem, der må anstrenge sig mest.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, vi takker kommissæren og formanden for Rådet for deres meddelelse om gennemførelsen af Kyoto-protokollen, og for den betydning, som formandskabet vil tillægge dette. Vi er enige i, at først skal protokollen undertegnes så hurtigt som muligt og derefter ratificeres, for at lægge pres på USA og de øvrige partnere. Ratifikation er imidlertid ikke mulig, før der er udarbejdet regler for de forskellige systemer og teknikker, f.eks. handel med emissionsrettigheder, evaluering af dræn, og definering af ren udvikling-mekanismen osv.
USA er med vilje vag på dette punkt. Kommissionen må hurtigt komme med forslag herom, forberede lovgivning og sørge for, at miljø- og energipolitikken integreres heri. Men også landbrugs- og transportpolitikken, fordi disse områder hænger nøje sammen. Der skal også være en forbindelse til det femte rammeprogram om forskning og udvikling. Unionen har konstant peget på, at anvendelsen af nye teknologier udgør grundlaget for mere effektive produktionsmetoder og således imødekommer princippet om »no pain but gain«. Vi vil støtte Kommissionen og Rådet, så de kan fortsætte den ledende rolle, de har spillet, og for at niveauet hæves lidt mere end aftalt i Kyoto.

Papayannakis
Hr. formand, jeg tror, at vi i det fælles beslutningsforslag har fået indføjet de grundlæggende elementer, som vi kan tage op i vores drøftelser, og derfor skal jeg nøjes med at pege på tre forhold.
Det første er en øget koncentration af udviklings- og investeringspolitikken i byerne, og betydningen for disse med hensyn til alternative transportmuligheder og transportveje og i det hele taget andre måder at drive byerne på.
Det andet er den store betydning, som de vedvarende energikilder skal tillægges. Målsætningen i beslutningen om at dække 15 % af efterspørgslen inden 2010 er meget ambitiøs, og for at det skal kunne lykkes, burde vi for længst have startet. Men vi er endnu ikke startet.
Det tredje forhold er de alternative løsninger til de store transportkorridorer og fremme af miljøvenlige transportmidler, tog og så videre. Heller ikke dette forhold fremgår af vores politik. For vores politik har to aspekter: den ene vedrører afgifterne og ønsker indarbejdelse af miljøudgifterne i omkostningerne, og den anden er de investeringer, som vi udfører i form af de velkendte samhørigheds- og udviklingspakker og andre tiltag.
Hr. formand, kan kommissæren garantere os, at den næste samhørigheds- og udviklingspakke fra 2000 og fremover vil indeholde sådanne betingelser, at disse tre forhold imødekommes? Jeg tænker altså her på alternative transportformer, prioritering af byernes drift og vedvarende energikilder.

Tamino
Hr. formand, medens vi taler, ændrer klimaet sig og for hver eneste dag, der går, ændrer det sig endnu mere. Kun olieindustrilobbyen synes ikke at have bemærket det. Men nu er tiden inde til at skride fra ord til handling, og faktum er, at vi inden for OECD-landene er nødt til at nedsætte CO2 -emissionerne til 50 % af 1990-niveauet. Den Europæiske Unions målsætning har været 15 % inden 2010. Resultatet af Kyoto-konferencen er 5 % i perioden mellem 2008 og 2012 med mange muligheder for at omgå kravet og mange lande, der endnu ikke har tilsluttet sig. I virkeligheden ved vi ikke, hvad det faktiske resultat bliver.
Jeg beder derfor rådsformanden og kommissær Bjerregaard om at sørge for, at Unionen unilateralt forpligter sig til 7, 5 % inden 2005, 15 % i 2010 og at der indføres en CO2 -afgift for ved hjælp af beskatning at sikre miljøvenlige energiformer.
Derfor bør afgørelserne i Kyoto nedfældes i et direktiv, med andre ord i en bindende lovtekst. Den Europæiske Unions valg vil blive afgørende for at sikre, at alle mennesker har fri adgang til en ligelig og rimelig anvendelse af den ressource, som atmosfæren er.

Graenitz
Hr. formand, når der ved afslutningen af en konference, efter at forhandlingerne er afsluttet, stadig er en mængde opgaver, der skal udføres, som stadig står åbne, citerer man gerne Brecht og siger: Efter besværet med at stige op venter os slettens besvær. Jeg mener, at der venter os meget besvær og der bliver nok ingen slette at færdes på videre til Buenos Aires og længere endnu, og jeg mener, at der, hvis vi vil bevare vores troværdighed og kunne handle troværdigt, venter os en dobbelt opgave i Den Europæiske Union.
På den ene side skal vi handle udadtil, tage hensyn til de globale sammenhænge og bringe os i position som globale spillere, således som vi gjorde i Kyoto. På den anden side gælder det om indadtil i Unionen at føre politik og i et samspil mellem Kommission, Råd og Parlament træffe de nødvendige foranstaltninger.
De foranstaltninger, der er nødvendige på det lovgivningsmæssige område, er allerede nævnt. Jeg vil gerne understrege det. Vi har brug for retsgrundlag til at kunne gennemføre the European bubble , til virkelig at kunne få alle medlemsstater til at opfylde de forpligtelser, de har påtaget sig, og til at kunne kontrollere, om disse forpligtelser er opfyldt. Vi har endvidere brug for foranstaltninger, som gør det klart også for unionsborgerne, at klimaændring er noget, der angår alle, og at det også drejer sig om helt banale ting, f.eks. hvor energibesparende de elektriske apparater er, som de anvender, hvilken form for transportmiddel de vælger eller hvorledes behandlingen af affald foregår.
Jeg mener, at vi under forberedelsen til Buenos Aires skal stille konkrete forslag, som er klare, gennemførlige og til at kontrollere om, hvorledes handel med emissionskvoter skal foregå, hvorledes clean development fund skal se ud, og jeg mener, at vi som industrialiserede lande kan påtage os disse opgaver, navnlig når man tænker på, at denne udvikling i sidste instans vil give os et innovationsskub, der vil give os mere, end det kommer til at koste.

Flemming
Hr. formand, kære kolleger, da jeg kun har ét minuts taletid, tillader jeg mig at stille Rådet og Kommissionen nogle spørgsmål. Tror De virkelig - spørgsmål til Råd og Kommission - at et omslag af den allerede igangværende klimaændring reelt er muligt efter det svage kompromis, der blev indgået på klimakonferencen? Personlig tror jeg det ikke.
Mener De ikke, at vi også, hvad angår den særdeles ønskværdige industrialisering af udviklingslandene - selv i tilfælde af at vi skulle nå målene fra konferencen i Kyoto - kommer til at opleve ekstra emission af gasser? Burde man så ikke som ærlig politiker gå over til klart at sige til befolkningen, at det sandsynligvis ikke vil være muligt at standse klimaændringen? Det, vi maksimalt vil kunne opnå, vil være en stablisering af de aktuelle værdier. Men jeg tror ikke, det vil være muligt at sænke dem.
Mener De ikke, vi snarere burde beskæftige os med følgerne af denne udvikling og ikke foregøgle befolkningen noget, som vi så ikke kan holde?

Simpson
Hr. formand, jeg takker formanden for Rådet for hans redegørelse her i Parlamentet i dag. Miljøspørgsmålenes betydning i Den Europæiske Union understreges af den store interesse herfor i hele Unionen, specielt blandt de unge. Jeg var henrykt over at høre formanden for Rådet nævne transporten som en miljøprioritet, og det er dette område, jeg ønsker at kommentere her i eftermiddag.
Landevejstransportens virkninger på emissioner og luftkvalitet er veldokumenterede. Der behov for at fremme formelle skift til en mere miljømæssigt bæredygtig transportform for både passagerer og fragt. Dette mål kan nås gennem foranstaltninger, der fremmer offentlig transport og et grundlæggende skift af fragt fra landeveje til andre former som jernbaner, indenrigssejlads og skibsfart langs kysterne. Disse transportformer er i øjeblikket underudnyttede i Den Europæiske Union, men de har stor betydning, hvis vi skal nå den målsætning, man blev enige om i Kyoto, og som formanden for Rådet omtalte.
Det er vores udfordring. Det er tvingende nødvendigt, at alle tre institutioner i Unionen samarbejder for at få gennemført de ændringer, som vi alle ønsker. Det er også nødvendigt, at vi alle samarbejder i transportsektoren for at integrere vores transportsystem, så der kan opstilles et troværdigt, sikkert og effektivt alternativ til brugen af privatbiler og lastbiler. Men som formanden for Rådet sagde i dag, så skal vi blive mere tværfaglige i den måde, vi planlægger og tænker på. Transport, miljø og planlægning hænger sammen og skal arbejde sammen. Hvert område har alt for længe både på nationalt og europæisk plan fulgt sine egne idealer. Det har ført til en ukoordineret fremgangsmåde over for et reelt problem.
Som hr. Collins sagde, må vi også sikre os, at transport og miljø prioriteres højt i vores fremtidige afgørelser vedrørende beslutningsprocessen. Jeg forstår, at ØMU'en og udvidelsen er vigtige emner, men for at kunne udvide EU og bruge ecuen i hele Unionen skal man først have et kontinent med et rent miljø. Jeg er overbevist om, at de fleste parlamentsmedlemmer, også dem fra Surrey, vil hilse begyndelsen i Kyoto velkommen. Nu må vi udvise det politiske mod til at fortsætte kampen og sikre fremtiden, ikke blot for os selv, men nok så vigtigt for de unge.

Pollack
Hr. formand, jeg vil gerne takke formanden for Rådet og kommissæren for deres fremragende indsats i Kyoto, der var medvirkende til at formidle en aftale og vise styrken ved kollektive forhandlinger.
Vi er alle opmærksomme på den meget vanskelige vej frem mod en ratifikation af Kyoto-aftalen samt på den store indsats, vi skal gøre i Europa for at leve op til vores målsætning. Samtidig ved vi, at dette kun er begyndelsen på vores bestræbelser på at bremse drivhuseffekten på verdensplan.
Nu er det tvingende nødvendigt og presserende, at Kommissionen udvikler et nyt sæt detaljerede politikker og foranstaltninger, specielt i lyset af nyhederne om, at EU's CO2 -emissioner er stigende. Vi ved også, at de tilbageblevne smuthuller og tvetydigheder fra Kyoto vil kræve intensive forhandlinger i slutspurten frem mod COP-4-konferencen i Buenos Aires: f.eks. hvordan man gennemfører emissionshandler. Vi har en forpligtelse til at bruge vores stærke europæiske position til at hjælpe nogle af G 77-landene og Kina med at udvikle ren energi. Det skal gøres på en måde, der kan fungere som et incitament for dem. Her har partnerskabet med industrien afgørende betydning, og man kan bruge den europæiske udenrigspolitik til at støtte og styre investeringer i ren teknologi på de rigtige områder. I denne sammenhæng er det meget vigtigt at få klimaændringer med på dagsordenen for ASEM-topmødet, og specielt EU's strategi for tropiske skove skal nøje koordineres med post-Kyoto-strategien for at sikre maksimal effektivitet.
Endelig talte formanden for Rådet om, at vi skulle bryde med vanen med at tænke i brudstykker. Jeg så gerne en tættere integration af politikker. Det har f.eks. afgørende betydning for et godt resultat på langt sigt i kampen mod klimaændringer, at der indføjes en stærk miljøbeskyttelsesklausul i den multilaterale investeringsaftale.
Dette var et meget komprimeret bidrag på grund af manglende tid, men jeg opfordrer Rådet og Kommissionen til at tage de mange punkter i Parlamentets beslutning til sig.

McNally
Hr. formand, jeg takker formanden for Rådet for hans fremmøde her i dag. Det påskønnes. Dagens ord er åbenbart »integration«, og Europa-Parlamentet bør selv gøre mere for at integrere arbejdet i de forskellige udvalg. Jeg taler om energi. Energiverdenen er en sej og kedelig verden fuld af kapitalinteresser og med betydelige lobbykræfter. Men de fleste individuelle beslutninger træffes på energiområdet.
I det Forenede Kongerige gik 33 % af energien til transport og 30 % til husholdningssektoren, nemlig rumopvarmning. Her kan den enkelte borger træffe en beslutning. EU har et stort ansvarsområde men lille magt, og det er en bebrejdelse af medlemsstaterne, der ikke har givet EU værktøjet til at udføre det arbejde, EU burde kunne udføre.
Der skal gøres to ting på energiområdet. Vi skal bruge mere energi på en rationel måde, og vi skal skifte til vedvarende energikilder. Lad mig sætte jeres seriøsitet på en prøve. Hvis I er seriøse, vil I sørge for, at direktivet om rationel planlægning, der sætter de hjemlige forbrugere i stand til at træffe fornuftige valg om deres energiforbrug, vedtages og reddes op af det sorte hul, det synes at være landet i. I vil give flere penge til SAVE II-programmet, og i vil støtte det femte rammeprogram.
Hvis I mener det alvorligt med vedvarende energikilder, så vil I sørge for, at der er et retsgrundlag, så Den Europæiske Union i 1997 kan gøre for vedvarende energikilder, hvad den gjorde for atomenergi i 1957. En traktat i lighed med Euratom-traktaten ville sætte os i stand til at gøre noget betydningsfuldt for de vedvarende energikilder. Vi skal også se på, hvordan denne energi kan få adgang til nettet.
De fleste af de ting, der vil ske som reaktion på Kyoto, vil ikke ske på EU-niveau men på medlemsstatsniveau. I vil have vores støtte her i Parlamentet til de få ting, vi kan gøre inden afslutningen på det engelske formandskab og i tiden derefter. Det er alt for vigtigt til, at vi kan lade det ligge, når vi nu fik så god en start i Kyoto.

Formanden
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2 modtaget seks beslutningsforslag.
Afstemningen vil finde sted i morgen klokken 11.30.

Prescott
Hr. formand, jeg takker det ærede medlem for hendes sidste støttetilkendegivelser, som jeg glæder mig meget over, lige som opbakningen fra de øvrige ærede medlemmer.
Det har været en glimrende forhandling. Den har givet udtryk for den interesse, som vi alle har i Kyoto-aftalen, men der har været stor enighed om disse sager. Der har været enighed om alle de mange skridt, vi har taget. Det er vigtigt for os at huske på, at EU skal bevare sin førerposition. Det har Unionen en mulighed for at gøre. Den har lagt sig i spidsen i denne sag, og det må vi støtte, da det er absolut nødvendigt, at vi når til enighed om disse foranstaltninger for at få de nødvendige klimaændringer.
Ingen har tvivlet på det videnskabelige element i disse sager. I USA er der megen debat herom, men i resten af verden er videnskaben helt klar, og det accepteres mere og mere i USA i den senere tid.
Jeg hilser den nærværende beslutning velkommen - den synes at berøre mange af emnerne - og kravene om integration, som jeg nævnte i min tale i dag. Mange ærede medlemmer har påpeget, at Kyoto var det første skridt, og det er også min holdning. Uden en ratifikation af denne aftale vil det ikke have den store betydning, og det er vigtigt, at vi får denne ratifikation.
De næste trin er særdeles vigtige. Vi skal nå til enighed om fleksibiliteten, den fælles implementering, drivhusgasdrænene og alle de foranstaltninger, som medlemmerne har talt om. Men der skal ikke herske tvivl om, at der ikke bliver nogen ratifikation, hvis ikke vi når til enighed om disse regler.
Alle har vetoret i denne proces. Hvis man ser på betingelserne for en ratifikation - 55 lande eller 55 % af gasemissionerne - så kan vi alle spille vetospillet, hvis vi vil. I virkeligheden, så var det bedste ved Kyoto-aftalen det, at vi i det hele taget fik en aftale! Vi skal alle have samme holdning til ratifikationen. De amerikanske kræfter gør det klart, at hvis udviklingslandene ikke tilslutter sig processen, så vil de ikke ratificere den. Tidsrummet fra nu og frem til ratifikationen kan strække sig over tre eller fire år fordi ratifikationsprocessen efter mit skøn ikke vil finde sted i USA før efter det næste amerikanske valg. Så vi har god tid til at udarbejde sådanne regler.
Folk siger, at det måske var en svag aftale, eller også spørger de, hvorfor vi ikke nødvendigvis holdt os til de 15 %. Men jeg tror ikke, at i ville have takket os, hvis vi var vendt tilbage her til Parlamentet og havde sagt, at vi havde fået 15 %, men at ingen andre ville skrive under på det, og at vi derfor ikke havde nogen aftale. Aftaler går ud på at nå til enighed med andre lande i denne sag og om et spørgsmål, hvor der ikke skulle være en delt afstemning, fordi det var nødvendigt med konsensus.
Jeg bør føre det til protokols, at vi står i stor gæld til ambassadør Strada, der under disse omstændigheder fik alle til at nå frem til en form for enighed, hvilket der helt frem til sidste øjeblik ofte var tvivl om. Det var hans særlige evner, der havde afgørende betydning for, at man blev enige om dette første skridt. Vi fik en god aftale, og de ikke-statslige organisationer synes selv, at det er en langt bedre aftale, end de havde forventet.
Selvfølgelig er det et første skridt. Men det betyder intet, medmindre vi får en ratifikation, og for at få en ratifikation skal vi igennem vanskelige og komplekse forhandlinger, forhandlinger hvor vi skal finde frem til regler, der skal gælde for modaliteterne. Vi er klar, og USA må også forstå, at alle landene skal være enige om disse spørgsmål vedrørende en fastlæggelse af reglerne for modaliteterne, hvis traktaten skal ratificeres. Derfor gør vi vores holdning klar til Buenos Aires, så vi kan vise præcist hvor vi står og hvordan vi kan få en aftale, og vi vil bruge alle vores evner for at nå frem til en sådan aftale.
Når man siger til mig: hvad nu, hvis aftalen ikke ratificeres i de enkelte lande? Det vil være en katastrofe for verden, den globale økonomi og det globale miljø. Ikke desto mindre skal man huske på, at dette spørgsmål ofte dukkede frem under forhandlingerne. Hvad nu, hvis visse lande i den europæiske boble ikke accepterer de målsætninger, der er opstillet for dem? Hvad gør vi så med disse lande? Der er ingen identificerbare sanktioner.
Når jeg hører det ærede medlem fra Luxembourg sige, at vi efter hans mening burde have holdt fast på den oprindelige målsætning på 15 %, så er der intet, der forhindrer Luxembourg i at gøre, hvad mit land gør. Vi har opstillet en målsætning på 15 %; vi har faktisk opstillet en målsætning om en reduktion af CO2 -emissionerne på 20 %. Det er kun et minimum. Der er ingen grund til, at vi ikke kan sætte højere standarder, hvis vi ønsker det. Vi er i færd med at etablere en minimumsaftale under boblen.
Jeg ved, at både Luxembourg og Det Forenede Kongerige var gode til at nå deres målsætninger. Men det betød, at vi lukkede det meste af kulindustrien, og at Luxembourg lukkede en stålindustri. Der er forskellige konsekvenser i forskellige lande. Måske vil Luxembourg kunne hæve prisen på den billige benzin, man sælger her, som endnu et bidrag til at nedbringe drivhusgasserne. Vi yder alle vores bidrag på forskellig vis, og ingen forhindres i at sætte højere standarder i disse sager.
Det giver mig lejlighed til at påpege, at når vi træffer visse foranstaltninger for at holde de overordnede aftaler, så går det undertiden hårdere ud over nogle samfund end andre. I minesamfundene i Det Forenede Kongerige har man fjernet den eneste beskæftigelsesmulighed, og samfundet er døende. Vi har derfor et ansvar for at hjælpe de lande, der har betalt en pris for dommen over kulindustrien. I Det Forenede Kongerige har de betalt en stor pris, som vi må prøve på at justere, og det gælder ikke kun for kulindustrien.
Hr. Simpson lagde primært vægt på vores interne økonomi, og min egen regerings politikker hvad angår det grønne bælte. Mens vi kun har været ved magten i ni måneder - og jeg kan ikke lade være med at sige det - så er der nu flere grønne bælter, end da vi kom til magten. Vi har således i dag offentliggjort en stigning på 12.500 hektarer med grønne bælter omkring Durham. Det er et stort skridt fremad. Men som han ved, så vil jeg snart afgive jeg en redegørelse i Underhuset om den sag. Vi ser det grønne bælte som et vigtigt emne.
Der er ingen tvivl om, at transport også spiller en vigtig rolle. Vi ser betydningen af transportens bidrag til miljøet, og vi må sætte spørgsmålstegn ved bilens rolle i vores byer. Vi må søge i højere grad at benytte offentlige transportmidler frem for private køretøjer og forsøge at få flere varer flyttet fra landevejene over til jernbanerne. Vores egne miljøpolitikker og hvidbogen i mit eget land har til formål at fremme disse initiativer. Det har været en glimrende forhandling, der har drejet sig om de væsentligste spørgsmål. Der har været krav fremme om en indsats for at føre Kyoto-aftalen videre. Jeg vil sige, at vi allerede har opstillet et handlingsprogram, i hvert fald for de kommende seks måneder.
Adskillige medlemmer har bedt os om ikke at hvile på laurbærrene. Det tror jeg ikke, at nogen af os ønsker at gøre. Lad mig minde Parlamentet om den målsætning, vi har sat os, og som man blevet enige om i Rådet og Kommissionen efter diskussioner med Parlamentet. Vi håber på at nå frem til en fælles holdning om en opdatering af kontrolmekanismerne for CO2 inden udgangen af juni. Senest i juni vil vi have en aftalt byrdefordeling for de 8 %. Inden udgangen af juni vil vi være enige om den første tranche af europæiske foranstaltninger som eksempelvis reduktioner af CO2 -emissionerne fra biler. Vi vil have EU og medlemsstaterne til at underskrive protokollen inden udgangen af juni. Inden udgangen af juni vil vi have en fælles europæisk holdning til de officielle forhandlinger i Bonn om handel og andre spørgsmål.
Det er et ambitiøst program for de kommende fire måneder. Det besvarer nogle af de spørgsmål, der er stillet af de ærede medlemmer om de kommende par måneder efter Kyoto. Det er et program, der holder EU helt fremme med hensyn til at gennemføre sagen, udvide forhandlingerne efter Kyoto og etablere de politikker, der er nødvendige for at nå disse mål. Vi har al mulig grund til at være stolte over vores indsats. Vi har et program, der fortsat vil sikre EU en plads helt fremme i disse spørgsmål, og som forhåbentlig vil tilfredsstille Parlamentet fremover.

Bjerregaard
Hr. formand, også jeg har været glad for den debat, vi har haft i dag, og jeg føler også, at vi har fået en lang række impulser, som kan bruges i det videre arbejde. Hr. Eisma havde et spørgsmål, som jeg egentlig tror John Prescott allerede har besvaret, men jeg skal også prøve at besvare det. Det drejede sig om den meddelelse, der er - kan man sige - en opfølgning af meddelelsen fra oktober, og som drejer sig om situationen efter Kyoto. Denne meddelelse, som omhandler seks gasser i stedet for tre, regner vi med at have klar, så den kan blive behandlet på rådsmødet i juni, hvilket vil sige, at den også kan sættes på Parlamentets dagsorden før sommerferien, hvis dette er muligt for Parlamentet. Vi påregner altså at arbejde energisk med denne meddelelse, og jeg kan roligt sige, at mange af de midler, som har været nævnt her i dag, vil komme til at indgå i den, ligesom de også indgik i den forudgående meddelelse - ikke mindst de bemærkninger, der har været gjort med hensyn til hele energiaspektet.
Så vil jeg godt understrege endnu en gang, at det er ikke muligt uden videre at overføre de mål, som vi havde før Kyoto, eller de årstal, vi dengang opererede med. Aftalen vedrører nu seks gasser, og seks gasser er ikke det samme som tre, hvorfor målsætningerne ikke bare kan overføres. Vi har indtil nu lavet ganske mange forskellige udregninger i GD XI, og den sidste, jeg har set - men den kan såmænd godt ændre sig, efterhånden som arbejdet skrider frem - går i retning af, at der i stedet for 15 % snarere er tale om 12 %, og så er det selvfølgelig spørgsmålet, om man skal gå ud over de 8 %, der er aftalt, eller om man skal holde sig til de 8 %. Men de 15 % er i alle tilfælde ikke noget, der kan bruges i de videre debatter.
Så vil jeg også godt understrege - hr. Tamino havde nogle bemærkninger om dette spørgsmål - at der ikke har været nogen som helst tvivl fra Kommissionens side om, at vi finder afgiftsinstrumentet nyttigt. Der ligger forslag på bordet, som kan tages op af Rådet. Vi kender alle sammen CO2 -afgiftens skæbne. Den ligger der endnu. Den kan også tages op, og det vil altså sige, at hvis der skulle være en vilje til det, så er der absolut gode muligheder for at anvende dette instrument.
Så vil jeg godt slutte med at sige, at jeg ligesom John Prescott er glad for, at langt de fleste af talerne her i dag har anerkendt det resultat, der blev opnået i Kyoto. Det er helt klart, at vi gerne ville have haft en højere målsætning, men det havde været fuldstændig uinteressant, hvis det kun havde været et europæisk mål og ikke et mål, der havde omfattet lande, som vi sammenligner os med, det vil først og fremmest sige Japan og USA. Et sådant mål opnås selvfølgelig ikke uden forhandling og uden vilje til at slække på ens egne målsætninger. Jeg vil sige det på den måde, at jeg synes, at vi har et resultat, som er et godt udgangspunkt, men vi er bestemt ikke ved vejs ende. Jeg er glad for, at det i dag er blevet så klart understreget af formandskabet, at der ligger et stort arbejde foran os. Både formandskabet og Kommissionen er villige til at gå i gang med dette arbejde.

Eisma
Lige et øjeblik, hr. formand, for at få klarhed et spørgsmål til fru Bjerregaard. I december sagde kommissæren, at Parlamentet i marts ville modtage et post-Kyoto-dokument. Skal jeg nu forstå det sådan, at post-Kyotodokumentet er udsat fra marts til juni?

Bjerregaard
Hr. formand, det, jeg sagde i december, var, at vi ville starte med at foretage en gennemgang af konsekvenserne af Kyoto-aftalen, det vil sige et mere teknisk dokument. På grundlag heraf vil vi lave en meddelelse, som først og fremmest handler om de politiske midler, der skal tages i brug, for at vi kan nå vores mål. Det er selvfølgelig de politiske midler, der er det mest interessante i denne her sammenhæng. Som jeg også sagde i december, har jeg lovet, at denne meddelelse vil være færdig til rådsmødet i juni.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen vil finde sted i morgen kl. 11.30.

Luftforurening fra motorkøretøjer - Kvaliteten af benzin og dieselolie
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende:
betænkning (A4-0043/98) af Lange for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse omforslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om foranstaltninger mod luftforurening fra motorkøretøjer og om ændring af Rådets direktiv 70/156/EØF og 70/220/EØF (KOM(97)0061 - C4-0088/97-96/0164B(COD)); -indstilling ved andenbehandling (A4-0044/98) for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om foranstaltninger mod luftforurening forårsaget af emissioner fra motorkøretøjer og om ændring af Rådets direktiv 70/220/EØF (C4-0533/97-96/0164(COD)) (Ordfører: Lange); -indstilling ved andenbehandling (A4-0038/98) for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om kvaliteten af benzin og dieselolie og om ændring af Rådets direktiv 93/12/EØF (C4-0532/97-96/0163(COD)) (Ordfører: Hautala).
Lange
Hr. formand, fru kommissær, luften i Europa skal være ren. Det er i virkeligheden det centrale element i livskvalitet og miljøkvalitet i Europa og det er et europæisk spørgsmål, for forurening standser ikke ved grænserne. Det er ikke et spørgsmål om enkeltinteresser, det er ikke et spørgsmål om særinteresser og heller ikke et spørgsmål mellem venstrefløj og højrefløj, hvad politisk anskuelse angår. Det er heller ikke et spørgsmål om nationale interesser. Nej, det er i de europæiske borgeres interesse, i livets umiddelbare interesse. Derfor bør vi her også i vores egenskab af medlemmer af Europa-Parlamentet håndtere disse spørgsmål europæisk og handle europæisk.
Vi ved, at der for øjeblikket er 200 millioner biler i Den Europæiske Union. Vi ved, at bilen inden for en overskuelig fremtid vil bestemme vores mobilitet. Nu er der nogle, som mener, at det bedste middel til rensning af emissioner fra motorkøretøjer er menneskets lunger. Nej siger jeg, vil skal gøre bilerne så miljøvenlige som overhovedet muligt. Vi kan give grønt lys. Fakta ligger efter min mening på bordet. På den ene side er der øgede transportydelser. Den enkelte bil er ganske vist blevet renere siden 1970 - i øvrigt heller ikke helt frivilligt, men takket være vores lovgivning - men hver bilist kører mere i sin bil. Derfor går virkningerne tabt. Der er øget ozonbelastning og kredsløbsforstyrrelser, som er forårsaget af trafikken. Astmatiske sygdomme navnlig hos børn. Belastning af lungerne på grund af partikler samt forsuring af miljøet. På den anden side er der svar. I den sammenhæng støtter vi os faktisk på det legendariske auto-olie-program. Legendarisk siger jeg, for det har allerede siden 1993 været en legendeagtig historie, og allerede deraf kan man se, hvor megen tid denne drøftelse har krævet. Hvis nogen nu siger til mig, at vi har behov for et nyt motorolieprogram, siger jeg bare til ham: «Se engang, hvor lang tid det tog, før der lå et resultat på bordet. Lad os derfor hellere tage fat på at få noget fornuftigt ud af det nu.« Vi vil heller ikke gå bort fra dette tiltag, auto-olie-programmet, for det er mere fornuftigt og bedre i overensstemmelse med et integreret tiltag i retning af ikke et eller andet sted at skrue skruen så fast i, som det overhovedet er teknisk muligt, men at se på, hvor vi med hvilke midler bedst kan reducere emissionerne, både hvad angår brændstoffer, og hvad angår bilteknikken og dernæst tillige gennem trafikstyrende foranstaltninger.
Der er for så vidt svar, og Parlamentet har faktisk under førstebehandlingen konstateret, at der også er visse svage punkter i forslaget fra Kommissionen, som byggede på auto-olie-undersøgelsen. Rådet har for øvrigt accepteret nogle af disse henvisninger til svage punkter og fulgt Parlamentet. Jeg gør blot opmærksom på, at Rådet også har indføjet koldstart af biler som forudsætning i testen i forbindelse med typegodkendelsen. Det giver ikke megen mening, at en bil har helt fantastiske emissionsgrænseværdier ved 20 grader, når man tænker på starten om morgenen - og en gennemsnitstemperatur på plus 20 grader findes kun i meget få europæiske regioner - så er der mere mening i, at man er opmærksom på, hvilke emissioner af gasser en bil afgiver ved lave temperaturer.
Vi vil imidlertid - med god grund - lidt mere endnu. Vi vil have forbedringer på brændstofsiden. Undersøgelser for ganske nylig har netop vist, at kvaliteten af brændstofferne har direkte indflydelse på luftkvaliteten. London Transport har lavet en undersøgelse, som viste, at ens busser uden tekniske ændringer udelukkende ved anvendelse af bedre brændstoffer med et lavere indhold af svovl udstøder 40 % færre kulbrinter og 40 % færre sodpartikler, alene i kraft af brændstofferne.
Hvorledes kan nogen, der kender byer som Madrid, Lissabon, Athen, Frankfurt eller London sige, vi vil ikke have bedre brændstoffer, selvom vi ved, at udstødningen af partikler reduceres så meget! Vi har også brug for bedre brændstoffer til fremtidens teknologiske udvikling. Svovl ødelægger i virkeligheden katalysatorer, og hvis vi vil have bedre emissionsnormer i 2005, har vi brug for bedre brændstoffer. Det viser alle undersøgelser af katalysatorers effektivitet og holdbarhed. Derfor er vi nødt til at gøre noget på brændstofsiden.
Men også på bilsiden vil vi gøre noget mere. Kommissionen har foreslået vejledende værdier for 2005. Vi siger: der er tilstrækkelige data til allerede nu at foreskrive bindende værdier for 2005, og dermed giver vi også industrien en tidsramme, så at den kan fremskynde udviklingsarbejdet. En stor del af den europæiske bilindustri har for øvrigt i mellemtiden sagt: «Vi jubler ganske vist ikke, men vi kan acceptere bindende værdier for 2005.« Derfor bør man helt klart tage stilling.
Et andet vigtigt synspunkt i forbindelse med bilteknikken er, at vi vil se mere på relevansen for praksis. Man kan rent faktisk ikke skrue emissionsgrænseværdierne ned på nul. Det vil aldrig være sådan, at den luft, der udstødes bagud, er bedre end den, der tages ind forude. Vi skal imidlertid påse, at en bil ikke kun i forbindelse med typegodkendelsen har gode emissionsværdier denne ene gang, men tillige påse, at de i praksis bevares i det lange løb. Derfor vil vi have en fornuftig ubureaukratisk kontrol i marken, vi vil have, at medlemsstater skal kunne kontrollere køretøjer under mistanke. Overholder bilen i dag stadig de grænseværdier, den overholdt for tre år siden? Og i benægtende fald, hvorfor ikke?
Vi vil endvidere indføre et on-board -diagnosesystem, så at det til stadighed kan kontrolleres, hvorledes emissionsværdierne er og om funktionerne stadig er i orden. I den sammenhæng vil også holde muligheden åben for, at frie værksteder og automobilklubber kan efterse og reparere køretøjer og at tillige frie producenter kan tilbyde reservedele. Bilindustrien siger hver gang til mig, at jeg dermed vil forråde alle mulige hemmeligheder af teknologisk art. Nej, det er ikke det, det drejer sig om. Det drejer sig kun om, at de informationer, der er nødvendige for en reparation, kan videregives. Nogle siger også: Ja, men det står jo alt sammen i gruppefritagelsen. Dertil kan jeg - netop på baggrund af den sidste tids drøftelser, hvad gruppefritagelsens fremtid angår - kun sige - jeg gør opmærksom på bøden til Volkswagen og spørgsmålet om, hvorledes dette foretagende har behandlet sine forhandlere - at så foretrækker jeg en fornuftig lovgivning frem for en gruppefritagelsesforordning.
Motorerne i mindre erhvervskøretøjer er naturligvis afledt af motorerne i personbiler. De har ens teknologi og derfor hører de efter min mening med, er en integreret bestanddel. Det ville have været bedre, om vi fra starten kunne have behandlet dem begge som én pakke. Vi har prøvet på at integrere det lidt og - navnlig hvad angår de bindende værdier i 2005 - gøre dem bindende også for de mindre erhvervskøretøjer. Europa-Parlamentet vil ikke kun mere, men også mindre, det vil nemlig rydde op. Der findes en langtidstest, hvor en bil »kører« 80.000 km på kontrolstanden. Ikke én bil er til dato dumpet. Den test vil vi lade udgå.
Denne lovgivning er et bidrag til beskæftigelsespolitikken, fordi europæiske producenter herved opnår konkurrencefordele. Drøftelsen fortsætter naturligvis også i Japan og USA. Der bevares og skabes arbejdspladser inden for denne teknologi, og der udvikles helt nye industrier. Jeg gør opmærksom på, at der i katalysatorindustrien i de sidste 10 år - tidligere fandtes den slet ikke - er skabt 15 000 nye arbejdspladser. Der er naturligvis nogle, der vil træde på bremsen. Lobbyisme mærker vi overalt på gangene i Parlamentet, navnlig fra den europæiske olieindustri. Jeg har af og til følt mig fristet til at tage hatten af og samle ind til den nødlidende olieindustri. Nej, det går ikke, vi har brug for en konstruktiv dialog, og en negativ holdning fører ikke til målet her. Netop efter erfaringerne med Brent Spar burde man følge os konstruktivt og ikke altid bare sige njet.
Men der er også mange, der støtter vores forslag, f.eks. alle automobilklubber som ADAC. 40 millioner bilister støtter forslagene, fordi de også vil have rene, miljøvenlige biler. Derfor er jeg sikker på, at Parlamentet modstår dem, der vil bremse, hvis indflydelse holder, og at Parlamentet til sidst består elgtesten og ikke vælter.

Hautala
Hr. formand, jeg takker alle kolleger for et godt samarbejde ved dette arbejde, som ganske rigtigt har to sider: for det første normer for bilernes udstødningsgas og for det andet brændstofskvaliteten. Denne sidste opgave har jeg stået for siden vores kollega Mamère blev valgt til det franske parlament.
Hvert år dør 40.000 mennesker i Den Europæiske Union en for tidlig død på grund af luftforurening, tallet stammer fra WHO. Bevidstheden om disse helbredsgener er bare vokset i den seneste tid. Derfor tror jeg også, at vi har endnu bedre grundlag for at diskutere de progressive formål for brændstofskvaliteten end sidste forår, hvor Parlamentet tilkendegav sin holdning efter førstebehandling.
Emissioner af partikler, kvælstofoxider og kulbrinter giver særligt store problemer. For at få bugt med disse er der behov for renere brændstoffer, specielt når der tale om gamle motorer og en gammel vognpark. Der er også tale om, at i flere lande i Den Europæiske Union findes der mange dieselkøretøjer, som er blevet betragtet som fordelagtige, men nu har de vist sig at være temmelig farlige for menneskers helbred.
Jeg har med glæde opdaget, at netop sundhedsorganisationer i den senere tid er blevet stærkt aktive med hensyn til spørgsmål vedrørende auto-olie-programmet. Også bilistorganisationer har rørt på sig, fordi de er klar over, at bilen behøves, men såfremt bilernes udstødningsgasser ikke bliver renere, er det meget sandsynligt, at modstanden mod bilismen vokser endnu kraftigere.
Der er blevet diskuteret meget om, hvem der endelig betaler disse forslag og hvad de kommer til at koste. Jeg er helt overbevist om, at olieindustrien har overvurderet investeringerne over for os. Det passer ikke, at i løbet af ti år er der behov for ECU 60 millioner, og nu henviser jeg til en undersøgelse udarbejdet af konsulentfirmaet Arthur D. Little. Der var en rettelse til konsulentens tidligere vurdering med en konstatering, at f.eks. for svovls vedkommende var rensningsomkostningerne for dieselbrændstof 55 % for høje og for almindelig benzins vedkommende 17 % for høje.
Det er naturligt, at der er behov for investeringer, og olieindustrien er en industribranche i Europa, som i de seneste årtier ikke har investeret meget i ny teknik. Men det er ikke fair at beskylde miljøkravene for, at industrien nu er i vanskeligheder. Olieindustrien har nemlig også en kraftig overkapacitet på 120 %. Det kan ikke undgås, at i hvert fald nogle raffinaderier vil blive lukket af konstruktionsmæssige årsager. Men det er sikkert, at det nu er fornuftigt at investere netop i renere produktionsteknik. Dette er vigtigt såvel for olieindustrien selv som for bilindustrien, som ligesom er den vigtigste forbruger af disse produkter. Bilindustrien er overbevist om, at før år 2005 skal der på markedet overalt i Den Europæiske Union være renere brændstoffer.
Hvis vi kigger på omkostninger pr. bilist, så stoler jeg på beregninger, som viser, at meromkostningen for en benzindrevet bil er ca. ECU 5 pr. år. For en dieseldrevet bil bliver meromkostningerne fra vores ændringsforslag måske dobbelt så meget, ca. ECU 10 pr. år. Der er i flere lande høstet særdeles gode erfaringer med skattedifferentiering, skattegraduering. På den måde har staten kunnet imødegå industrien. Det har været muligt at gøre klart, at disse produkter gennem skattelettelser kan gøres mere indbydende for forbrugere, hvorved også investeringernes tilbagebetalinger bliver kortere.
Hvad angår mine forslag, i april strammede jo Ministerrådet klart Kommissionens forslag, og det er derfor jeg ikke fremlægger originale grænseværdier for år 2000 fra førstebehandlingen, fordi det er der ikke lang tid til. Men i stedet synes jeg er det meget væsentligt, at i år 2005 skal grænseværdierne, som fastsættes nu, være bindende og ikke vejledende som Kommissionen og Ministerrådet foreslår.

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer, at opstille mål og kontrollere afvigelser, dét er vores opgave. Vi har allerede med Euro II opstillet mål, som er værd at gå efter. Vi har naturligvis også med Euro III særlige målsætninger foran os, som er ambitiøse og som det betaler sig at gå efter.
Det er naturligvis nødvendigt i forbindelse med Euro III-emissionslovgivningen at tage hensyn til det integrerede tiltag i autoolie-programmet med henblik på at kunne nå emissionsgrænseværdierne. Kun således kan det mål nås at forbedre luftkvaliteten i de tæt bebyggede områder i Europa. Med al forståelse for de vigtige miljøsager bør man imidlertid ikke gå for vidt, navnlig ikke i tider med massearbejdsløshed i hele Europa. Automobil- og olieindustrien er en meget betydelig økonomisk faktor, som vi alle ved, og derfor bør man søge en løsning sammen med de berørte.
Man kan ikke søndag opstille sikring og nyskabelse af arbejdspladser som det højst prioriterede mål og så mandag udelukkende gå ind for miljøpolitiske mål. Jeg mener, det er en vægt, hvor det er vores opgave at fordele tyngden rigtigt, for at vægten ikke anretter skader på den ene eller den anden side. Med en intelligent gennmførelse af de planlagte foranstaltninger har jeg imidlertid tillid til, at man kan forene det nyttige med det behagelige. Det behagelige ville være forbedringen af vores medborgeres livskvalitet. Ved det nyttige forstår jeg navnlig incitamentet til automobil- og olieindustrien om at foretage fornuftige investeringer i fremtiden, det vil sige investeringer, der skaber konkurrencefordele, og om at aflaste miljøet samtidig med, at der skabes nye arbejdspladser.

Bjerregaard
Hr. formand, ærede medlemmer, Kommissionen vil gerne benytte lejligheden til at takke Miljøudvalget og ordførerne, hr. Lange og fru Hautala, og også hr. Rübig for arbejdet med disse tre forslag, der stiler klart mod en meget stærk forbedring af luftkvaliteten i Europa og dermed også en forbedring af de europæiske borgeres livskvalitet. Som det blev understreget ved førstebehandlingen, drejer det sig om meget omfattende og meget betydningsfulde forslag. Vi er nu ved andenbehandlingen, og som De ved, blev de to fælles holdninger vedtaget enstemmigt af Rådet.
Rådet erkendte, at Kommissionens fremgangsmåde er velfunderet, og nogle af de vigtigste elementer i de fælles holdninger er: For det første at omkostningseffektivitet bekræftes som et kriterium for valget af de bedste løsninger til at nå de miljømæssige mål, at standarderne for brændstof skærpes fra år 2000, og at der foreslås vejledende standarder for brændstof for år 2005. De bindende værdier for år 2005 skal fastsættes efter en gennemgang af den aktuelle og fremtidige teknologiske udvikling i auto-olie-2-programmet. Resultaterne af denne gennemgang, hvori Kommissionen, eksperter fra medlemsstaterne, NGO'erne og industrien deltager aktivt i en meget transparent proces, skal foreligge medio 1999, og derfor glæder jeg mig selvfølgelig til at diskutere disse forslag med Parlamentet i andet halvår af næste år.
Kommissionens holdning til de foreslåede ændringsforslag vil blive behandlet mere indgående af mine kolleger, Martin Bangemann og Christos Papoutsis. Hvad jeg gerne vil understrege med disse indledende bemærkninger er, at Kommissionen nærer stor sympati for de ønsker om miljøforbedringer, der ligger bag Parlamentets ændringsforslag. Netop den stærkt stigende udvikling i antallet af biler gør det påtrængende nødvendigt, at vi ser på de miljømæssige konsekvenser heraf, og luftkvaliteten er naturligvis afgørende. Men det er også klart, at Kommissionen må stå ved de principper, som dens forslag bygger på. Auto-olie-programmet har som forudsætning at forbedre luftkvaliteten i vores byer, og vi baserer det på miljømæssige og sundhedsmæssige overvejelser. De foreløbige normer for luftkvalitet, som auto-olie-programmet byggede på, er så siden hen blevet bekræftet i direktivet om luftkvalitetsnormer for bl.a. nitrogenoxider og partikler. Det glæder jeg mig til at diskutere med Parlamentet, forhåbentlig i maj måned.
Arbejdet med dette forslag bekræftede altså, at de normer for luftkvalitet, der lå til grund for auto-olie-programmet, er i overensstemmelse med et højt beskyttelsesniveau og med de seneste retningslinjer fra Verdenssundhedsorganisationen. Da normerne var fastsat, var målet for auto-olie-programmet at opfylde normerne med færrest mulige omkostninger. Derfor bygger forslaget også på omkostningseffektivitet.
Lad mig understrege, at som jeg opfatter det, er vi enige om det høje niveau for miljøbeskyttelse, og om, at vi skal nå det. Metoden til at nå dette niveau må selvfølgelig være systematisk, den må være transparent, og der må også være færrest mulige omkostninger forbundet hermed. Jeg synes ikke, vi er særlig uenige om målet, men vi er måske uenige om, hvordan det skal nås. År 2000 er ikke ret langt væk, og derfor ser jeg meget gerne, at disse forslag vedtages hurtigt. Industrien har brug for klare signaler i god tid, og den har brug for faste rammer, inden for hvilke den kan lægge planer og opfylde sine forpligtelser.
Jeg håber, at disse korte bemærkninger har gjort baggrunden for Kommissionens holdning klarere, og jeg håber også, at det kan hjælpe med til at bane vejen for vedtagelse af egnede ændringsforslag.

Bangemann
Hr. formand, der er slet ingen tvivl om, at ordførerne og kollegerne i Parlamentets udvalg på ny har gjort sig stor umage. Vi har jo også allerede haft lejlighed til at tale med hinanden mellem den første afgørelse og debatten i dag. Men vi vil heller ikke gøre os nogen illusioner. Det, vi drøfter i dag, vil sandsynligvis ikke føre til en ændring i Parlamentets holdning.
Det kan forudses, at Parlamentet i morgen på ny vil vedtage de samme ændringsforslag, som det stillede allerede under førstebehandlingen - og i hovedsagen drejer det sig om de samme. Jeg mener ikke, man behøver at være en stor profet for at antage, at Rådet på ny vil forkaste disse ændringsforslag. Det alene viser allerede den vanskelighed, Rådet i begge tilfælde, i forbindelse med de to betænkninger, der drøftes her, havde med at nå frem til en fælles holdning. Det viser imidlertid også den enstemmighed, der så blev opnået.
Det betyder, at vi i dag skal indstille os på - og det er sandsynligvis den fornuftigste metode - at løfte blikket ud over denne behandling og Rådets afgørelse mod det samråd, der så sandsynligvis bliver nødvendigt. Jeg vil gerne læse mine notater højt for Dem og sige, hvorfor Kommissionen på ny ikke kan acceptere de ændringsforslag, som den ikke accepterede allerede ved førstebehandlingen. Det viser netop, hvor bestandig vores fornuft er. Den modstår selv de bedste argumenter!
Jeg vil derfor fremsætte to principielle bemærkninger. For det første: Når vi er blevet enige om principper, synes det i forbindelse med omsættelsen af disse principper til enkeltforslag stadig at være vanskeligt at indse, hvad der nu er i overensstemmelse med princippet og hvad ikke - ellers ville vi jo ikke være uenige - for de principper og den metode, der var resultatet af auto-olie-1-programmet, blev jo accepteret af alle institutioner i Unionen. Også Parlamentet hilste dem velkommen, og det fandt vi opmuntrende, fordi vi troede, at nu kan vi bevæge os ind på et område, hvor vi kan gå frem med større enighed. Men der er åbenbart alligevel en så stor afstand mellem et princip og en detalje, at det trods principperne - og hr. Lange har jo også igen påberåbt sig, at han har omsat disse principper fra auto-olie-1, medens vi mener, at disse principper ikke kan begrunde de ændringsforslag, han på ny stiller - at det altså på trods deraf er vanskeligt at nå til enighed i sådanne spørgsmål.
Derfor fremsætter jeg følgende forslag: seks af ændringsforslagene kan vi acceptere og seks i princippet. Det er imidlertid de samme, som vi accepterede allerede ved førstebehandlingen. For nøjagtighedens skyld siger jeg numrene: 4, 11, 49, 50, 51 og 53 kan accepteres fuldt ud, og 5, 9, 15, 31, 54 og 69 delvis. Resten kan vi ikke acceptere. Så ses vi igen, og så håber jeg, navnlig i lyset af Rådets holdning, som formodentlig vil være den samme, at vi under samrådsproceduren kan blive enige om én ting, nemlig at vi under alle omstændigheder skal have en afgørelse. Får vi den ikke eller skulle det blive et nej, hvilket jo ikke kan udelukkes i samrådsproceduren, har vi ikke gjort hverken os selv eller hinanden noget godt. Dét ville ingen kunne være stolt af.
Men det skal ikke tage modet fra nogen med henblik på afstemningen i morgen. Da den første tyske forbundspræsident, der, tror jeg, som overbevist civilist havde sine vanskeligheder med militæret, men som forbundspræsident naturligvis også havde ansvaret for denne del af det offentlige liv, aflagde sit første besøg hos den daværende hær, sagde han som afslutning følgende ord, som ikke just faldt i god jord: «Vær nu så rare at sejre!« Der blev båret nag til ham i lang tid, fordi det ikke vidnede om særlig megen forståelse for disse mennesker. Jeg nævner det, for når jeg nu siger til Dem: «Vær nu så rare at stemme ordentligt!« vil jeg nødig have det opfattet på samme måde som det, præsidenten sagde!

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne takke ordførerne, og især fru Hautala for hendes velgennemtænkte betænkning.
Inden for rammerne af den fælles holdning, som Rådet har vedtaget, skal Kommissionen allerede i første halvår af 1999 forelægge et forslag om indførelse af obligatoriske specifikationer for brændstoffer, idet tidshorisonten for forslagets anvendelse skal være 2005. Derfor kan Kommissionen ikke allerede nu acceptere bindende regler for 2005 uden de nødvendige videnskabelige undersøgelser. Fra første halvår næste år vil vi med udgangspunkt i resultaterne af auto-olie-2programmet råde over de nødvendige tekniske oplysninger i dette spørgsmål. Derfor vil vi til den tid kunne indtage en holdning med baggrund i de indhøstede erfaringer om brændstofspecifikationer for tidshorisonten indtil 2005. Derfor mener Kommissionen, at det er for tidligt allerede nu at fastsætte bindende specifikationer for brændstoffer op til 2005.
De konkrete problemer kan også ses på en anden måde: den fælles holdning giver medlemsstaterne ret til at anvende særlige brændstoffer, hvis dette anses for hensigtsmæssigt til imødegåelse af særlige luftforureningsproblemer i konkrete områder, især i storbyerne. Kendetegnene for de særlige brændstoffer vil naturligvis afhænge af arten af de luftforureningsproblemer, der søges imødegået ad denne vej i de konkrete områder, hvor brændstoffet må forventes at skulle anvendes.
Kommissionen anerkender ligeledes, at de afgiftsmæssige motiver udgør en meget stærk tilskyndelsesfaktor til markedsføring og anvendelse af renere brændstoffer.
Det Europæiske Fællesskab råder allerede over de nødvendige rammer for, at medlemsstaterne kan ændre størrelsen af de særafgifter, der pålægges forbruget af særligt miljøvenlige brændstoffer. Da der altså således allerede foreligger foranstaltninger om afgiftsmæssige indgreb for brændstoffer, finder Kommissionen det mest hensigtsmæssigt at indarbejde disse bestemmelser i nærværende direktiv.
Denne fælles holdning indeholder ligeledes mulighed for at forbyde afsætning af blyholdigt benzin. Denne foranstaltning er nødvendig, fordi bly er den vigtigste forureningskilde i benzin. Medlemsstaterne opfordredes allerede midt i firserne gennem direktiv 85/210/EØF til at fremme anvendelsen af blyfri benzin. Kommissionen har derfor den opfattelse, at blyholdig benzin ikke bør kunne sælges i Det Europæiske Fællesskab. Kommissionen anerkender dog, at med den nuværende store bilpark vil en sådan foranstaltning sandsynligvis skabe alvorlige sociale og økonomiske problemer i nogle medlemsstater, og derfor har vi støttet den midlertidige undtagelse, der er indeholdt i Rådets fælles holdning, således at nogle medlemsstater vil kunne indrømmes lidt længere tid til at foretage de nødvendige tilpasninger.
Fællesskabsspecifikationerne om luftkvalitet er baseret på overholdelse af høje sundheds- og miljøbeskyttelsesniveauer. Kommissionen, og det vil jeg gerne forsikre om her, vil sørge for, at dette princip indarbejdes i Kommissionens kommende forslag.
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen har mulighed for at overtage en række ændringsforslag, som forbedrer Rådets fælles holdning uden dog at ændre dens grundlæggende filosofi. Jeg tænker her på ændringsforslag 11, 13, anden del af 14, 17, tredje og fjerde del af 23 og første del af 24.
Kommissionen kan endvidere acceptere nr. 6, hvis følgende tilføjes i slutningen: «..på den betingelse, at bestemte specifikationer ikke sættes lavere end eller overstiger fastsatte niveauer.«
Kommissionen kan imidlertid ikke acceptere følgende ændringsforslag, og jeg skal straks forklare hvorfor. Ændringsforslag 3, 4, 5 og første del af 23 er i strid med effektivitetskriteriet, helt konkret med udgifterne til lovgivningen, selvom dette kriterium indførtes med direktiv 94/12/EØF.
Ændringsforslag 17, fjerde del af 15, samt 25 og 29 indfører foranstaltninger, der har vist sig som uøkonomiske på basis af auto-olie-1-programmet.
Ændringsforslag 1, første del af 14, 15 og 16, ændringsforslag 19, andel del af 23 og ændringsforslag 30 til 37 er ikke i overensstemmelse med metodologien i auto-olie-programmet, som skal gøre det muligt at undersøge og midt i 1999 fremsætte forslag om økonomisk fordelagtige foranstaltninger, der skal træde i kraft fra 2005.
Ændringsforslag 8, 9, 18, 38, og 39 indeholder ikke det fornødne hensyn til direktiv 92/81/EØF og Kommissionens nyeste forslag under KOM(97)0030, der vedrører anvendelse af brændstofafgifter som tilskyndelsesforanstaltning.
Ottende del af ændringsforslag 15, ændringsforslag 20, 21, 22 og anden del af 24 er heller ikke i overensstemmelse med de fastsatte procedurer.
Tredje og femte del af ændringsforslag 15 indeholder ikke det fornødne hensyn til særlige nationale, regionale eller endog lokale forhold.
Ændringsforslag 2, 10, 12, andel og syvende del af 15 samt anden del af 16 er stærkt detaljerede og nødvendiggør yderligere tekniske undersøgelser.
Kommissionen erkender imidlertid, at Parlamentet under dets behandling af den fælles holdning har fremsat en række interessante idéer. Og jeg vil gerne forsikre Dem om, at Deres forslag på den ene eller den anden måde vil blive gjort til genstand for yderligere undersøgelser i forbindelse med forberedelsen af fremtidige direktiver.

Bowe
Hr. formand, om ti år (og det vil tage ti år) vil langt færre europæiske børn lide af astma forårsaget af udstødningsgasser fra biler, hvis vi opfylder målsætningen for auto-olie-programmet. Byer så langt fra hinanden som Aberdeen i det nordlige Skotland og Athen i Grækenland vil blive bedre, renere og sundere steder at have børn, at bo og at arbejde. Det er vores beundringsværdige mål i dag.
Vi må alle medvirke til at opnå resultaterne i Kommissionens auto-olie-forslag. Man er kun lige begyndt at se nogle af disse resultater, og Kommissionens forslag er blot første skridt i en proces, der vil tage ti år. Vi har allerede overstået andenbehandlingen i Parlamentet, og jeg håber, at vi snart vil komme igennem forligsproceduren, således at der derefter kan følge et auto-olie-2-program. Den klare målsætning for dette meget ambitiøse program er at få bilproducenterne til at fremstille renere motorer samt at forpligte olieselskaberne til at lave renere benzin og dieselbrændstoffer. Det er en del af vores rolle i Parlamentet at sørge for at vi når disse mål rettidigt. Derfor presser Parlamentet industrien til at gå længere og hurtigere, end Kommissionens og Rådets oprindelige forslag, som Parlamentet generelt er enige i.
Vi erkender klart bil- og olieindustriens problemer med at nå disse mål, og vi har lyttet meget opmærksomt til deres synspunkter - specielt olieindustriens interesser ligger os meget på sinde i min valgkreds. Hvad angår deres synspunkter, vil jeg imidlertid sige, at erfaringerne med lignende foranstaltninger i andre dele af verden tyder på, at omkostningerne ikke er helt så høje som påstået.
Hvis man f.eks. undersøger rapporter fra uafhængige konsulenter, så fremgår det, at disse omkostninger faktisk er 17 % mindre for benzin og 55 % mindre for diesel, end foreslået af Kommissionen. Hvad angår omkostningerne for den almindelige forbruger, gennemsnitsbilisten, så taler vi om GBP 5-10 årligt for gennemsnitsbilisten eller ECU 5-8 i nogle dele af Europa.
Vi ved, at man venter strukturændringer inden for olieindustrien, og vi ved, at disse strukturændringer vil finde sted, uanset hvad der sker med auto-olie-forslagene, der ikke vil betyde den store forskel for dem. Man kan imidlertid ikke afvise de overordnede fordele ved programmet, f.eks. en forbedring af luftkvaliteten og folkesundheden samt mindre skade på afgrøder og mindre eutrofiering. Jeg mener, at tiden nu er inde til, at vi alle forpligter os til denne målsætning, så vi om ti år har renere byer, hvor børn og voksne kan leve uden luftvejssygdomme.

Florenz
Hr. formand, fru kommissær, hr. kommissær, det glæder mig meget, at Kommissionen i dag er repræsenteret med et pænt antal. Det viser, hvor vigtig denne betænkning er. Det viser også, hvor forskellige opfattelserne er ikke kun i Europa-Parlamentet, men også i Kommissionen.
Det glæder mig, hr. kommissær, når De siger, at vi i dag måske ikke kan træffe nogen fælles afgørelser, men at der er gode muligheder for at finde en udvej i Forligsudvalget. Jeg er forbavset over, at der i Europa-Parlamentet svæver en forbandelse over den tanke, at når vi mødes i Forligsudvalget, bliver resultaterne måske endnu langt mere forfærdelige. Jeg er af den overbevisning, at vi udmærket kan gå styrkede ud af en sådan forligsprocedure, hvis vi prøver på at føre det sammen, som De har beskrevet af principper. Deres principper byggede på auto-olie-2-projektet. Men dette ægteskab er endt med skilsmisse. Fællesskabet mellem bilfolk og olieindustrien er brudt. Men Europa-Parlamentet kan da ikke af den grund opgive sin parlamentariske opgave, vi er nødt til at arbejde videre. Dommerne i skilsmissesagen kom med det fantastiske tip: Nu laver vi auto-olie-2. Det er alt sammen konstruktioner, som ved første øjekast ser ganske logiske ud, men som ikke hjælper os videre.
Vi er nødt til at tage hensyn til en ting: Vi har, og det var rigtigt gjort, fjernet de indre grænser i Fællesskabet. Det giver fleksibilitet for varer, tjenesteydelser og mennesker. Til fleksibiliteten hører naturligvis også disse menneskers mobilitet. I det øjemed kører der nu engang desværre 200 millioner biler på Europas veje. Jeg er ikke den, som gerne så dem afskaffet. Men disse biler sætter deres spor i økonomien, i miljøet og i folks helbred. Netop disse tre punkter skal afvejes. Derfor har vi ikke brug for bremsende forslag, således som vi kender dem fra olieindustrien, men vi har brug for motiverende forslag, som muliggør en politik, der også gavner innovationsindustrien.
Jeg vil lige nævne et par eksempler. On-board-diagnostic-system har en mængde fordele. Jeg skal være den sidste til at nære det ønske at skrue på en skrue hist og her. Men jeg vil meget gerne standse koncentrationen på eftersynsområdet. Jeg vil ikke om kort tid tvinges til kun at køre min bil til det ene firma, der har fremstillet den, fordi de kvalificerede værksteder og tankstationerne ikke får ubegrænset adgang til dette on-board-diagnostic-system . Jeg er naturligvis imod en elektronisk blokeret motorhjelm, fordi vi så i tilfælde af uheld står hjælpeløse sammen med vores automobilklubber foran bilen og siger: Hvad skal vi nu gøre, når bilen ikke vil køre? Disse skal have adgang efter bestemte regler. Det må naturligvis ikke automatisk betyde, at bilkonstruktørerne med det samme skal afgive deres blueprints. Naturligvis har de brug for at blive beskyttet. Men vi vil da ikke kaste barnet ud med badevandet. Derfor er vi også rede til kompromiser.
Spørgsmålet om kontrol med koldstart blev skildret virkningsfuldt. Det er en bilmæssig livsløgn at tro, at man kan kan nøjes med at teste bilerne i omegnen af Firenze, hvor der er dejlig varmt, det skal også gøres dér, hvor jeg har hjemme og hvor det ofte er meget koldt, 7ºC eller lavere. Der skal bilerne nødvendigvis køre et par kilometer først. Dér skal vi lave en test. Jeg mener, at med den innovationsvenlige industri, vi har, skulle det nok være muligt.
Hvad angår emissionsværdier, ligger vi så virkelig så langt fra hinanden? Det ville jeg gerne se engang med bilerne. Jeg har svært ved at tro det. Vi er uenige om det bindende. Men de af os, der har læst driftsøkonomi, har da igen og igen hørt: Vi er nødt til at have bindende mål for at kunne kalkulere, når vi tager penge i hånden. Nu gør vi det, og så er heller ikke det i orden. Det kan jeg altså ikke forestille mig, og i Europa-Parlamentet er jeg givet ikke blandt »socialpolitikerne«, men hører til dem, der selv tjener deres penge.
Der er områder som det kombinerede tiltag i forbindelse med HC og NOx , som man kan drøfte. Det er nicher, hvor vi altid er rede til at indgå et kompromis. Sagen med undersøgelsen af holdbarheden blev der redegjort overbevisende for. Også dér er der en fornuftig middelvej. Den er mulig også i Forligsudvalget. Men hvorfor skulle vi ikke omsider være lige så gode som amerikanerne? Hvad hindrer os i det?
Og nu til spørgsmålet om udgifterne. Af de hidtidige talere er jeg den, der har været længst i Europa-Parlamentet, og jeg var med til debatten om katalysatoren. Til de damer og herrer i lobbyen deroppe, hvis arbejde jeg absolut accepterer: Jeg påstår ikke af den grund, at jeg kommer med de rigtige tal, for dem har jeg jo heller ikke, og hvis jeg havde dem, ville jeg ikke tro mine egne tal. Men jeg husker udmærket tidligere tiders argumenter fra de herrer i industrien, som dengang sagde til os, at den blyfri benzin kostede 18 pfennig pr. liter. Mine damer og herrer i olieindustrien, hvor er vi så nu? Under 1, 8 pfennig! Og hvad sagde De ikke dengang til os, det står at læse i Parlamentets protokoller, om, hvad katalysatoren koster? Lad os da tage Deres tal. Den koster i dag ti gange mindre end de de dengang anslåede DEM 5.000. Hvad pengene og udgifterne angår, kan jeg ikke fæste lid til Dem, fordi erfaringerne er for dårlige. Derfor skal vi efter min mening prøve på at nå frem til Forligsudvalget. Hr. Bangemann, De ved, at vi indtil nu, når vi beskæftigede os med miljøet, altid har opnået ordentlige, hvis De tillader, borgerlige resultater. Det er ligefrem en motivation for Parlamentet. Jeg drømmer ikke om at give køb. Nu begynder vi først at kæmpe for alvor!

Garosci
Hr. formand, vi er i sidste fase af en diskussion, som de europæiske institutioner har været optaget af i nogle år. Vi vil stemme og dermed fortælle Kommissionen og Rådet, hvad Europa-Parlamentets retningslinjer er for bilog brændstofsektorerne i den nærmeste fremtid, der præges af to præcise frister alt efter hvilken sektor, der diskuteres: 2000 og 2005. Den sidste frist i 2005 bør fastsættes ved lov og ikke stå åben som en tænkt frist. Det er med andre ord nødvendigt at give de involverede industrier - bil- og brændstofindustrien - en tidsmæssig sikkerhed i form af en præcis udløbsfrist, således at de selv kan planlægge deres investeringer, udvikling og forskning frem til den fastsatte frist i 2005. Faktisk bør alle de foranstaltninger, der ikke er realistiske eller som ikke er i overensstemmelse med det indre marked, elimineres. Kollegerne har fremhævet flere af slagsen.
Det vi i dag står over for, er kun i det ydre en dualisme mellem bil- og brændstofsektorerne. I virkeligheden bør disse to sektorer stå sammen for at opfylde den fremtidige målsætning. Målsætningen er at fremstille produkter - biler i den ene sektor, brændstoffer og smøreolier i den anden - der er stadig mere miljøvenlige og derfor i stadig større grad er indbyrdes afhængige. Man kan ikke, som man indtil for nylig troede, behandle biler og brændstoffer, uden at tage hensyn til deres indbyrdes forbindelse. De er ikke modsætninger og vil næppe heller kunne blive det i fremtiden, når de sammen skal føre til det bedst mulige produkt for slutbrugerne, og de samtidig skal indeholde et element af social ansvarlighed ved at kunne beskytte og forbedre et miljø, der i stadig højere grad er truet af forurening.
Fra et økonomisk synspunkt bør det blive mere fordelagtigt for slutbrugeren at erhverve sig et produkt - bil eller brændstof - der er stadig mindre skadeligt for miljøet, og derfor er de pågældende industrier nødsaget til at investere i kvalitet. Vores, og de nationale institutioners, opgave er således at bidrage til og støtte de kvalitative bestræbelser inden for bil - og brændstofsektorerne.
Der er også andre problemer at løse: et af dem er afgiftsproblemet. Fællesskabsbestemmelserne er alt for forskelligt opbygget hvad beskatningen af biler og brændstoffer medlemsstaterne imellem angår, således at det i sidste ende er nogle industrier og nogle sektorer, der straffes med afgifter, der ellers kunne anvendes til forskning og teknologiske forbedringer. Derfor er vi imod de ændringsforslag til betænkning af Lange, som ændrer Rådets fælles holdning hvad de skattemæssige incitamenter angår.
Omkring bil- og brændstofsektorerne findes enorme udviklingsmuligheder i form af kvalitative beskæftigelsesmuligheder frem for kvantitative - i forbindelse med faglig uddannelse og forskningsmiljøer, der undergår stadig udvikling - og store økonomiske muligheder, fordi der sammen med få store industrikoncerner findes tusindvis af små og mellemstore virksomheder, der er beskæftiget med alt lige fra reservedelsfremstilling til reparation, og endelig i form af sociale muligheder.
Forsvaret af miljøet betyder nødvendigvis også en begrænsning af forureningen fra bilerne. Nogle har protesteret mod det arbejde, som de to ordførere og Kommissionen har udført i de seneste måneder: nogle industrier, nogle geografiske områder og et og andet gammelt raffinaderi, der ikke ønsker modernisering. Forsøget på at finde et bedre miljø er dog også et slag, der nødvendigvis må efterlade nogle sårede. Vi skal nok udstyre dem med krykker, men til gengæld vil vi ikke lægge gips om benene på folk, der er sunde og raske og godt vil bevæge sig.

Eisma
Hr. formand, jeg kan gøre det meget kort ved at sige, at jeg helt tilslutter mig kollega Florenz. For at tilføje noget hertil og for at bruge mine to minutter, vil jeg gerne sige, at såfremt de 314, minimalt 314 kolleger i morgen går ind for betænkningerne af Hautala og Lange, skriver Europa-Parlamentet historie. Det vil betyde, at Parlamentet har en meget stærk forhandlingsposition for at blive enige med Rådet. Så kan vi vise Europas borgere, at vi har gjort vores bedste for at de i fremtiden bliver fri for luftforureningen i de store byer i Europa. Hr. formand, desto mere fordi ordførerne har påvist, at Parlamentet lever op til sit ansvar ved under denne andenbehandling om normer for brændstoffer at søge tilnærmelse til Rådet.
For at opnå det bedste slutresultat må vi imidlertid også gøre indrømmelser. Vi må blandt andet gå med til en overgangsordning for områder, hvor samfundsøkonomiske problemer vanskeliggør en hurtig og fuldstændig gennemførelse af disse direktiver, og lad spanierne og andre indbyggere i de sydlige medlemsstater og repræsentanterne her i Parlamentet gøre sig dette helt klart, når de i morgen, på disse betingelser, også godkender begge ordføreres ændringsforslag.
Vi må imidlertid, hr. formand, holde fast ved de obligatoriske normer for år 2005. Industrien har vist sig i stand til at forsinke auto-olie-1 flere år, hvorfor disse direktiver først træder i kraft omkring år 2000. Bilindustrien har brug for svovlfattige brændstoffer for at kunne anvende de nyeste teknologier som f.eks. den næste generation af katalysatorer, og det er kun gennem obligatoriske normer, at der er sikkerhed for, at de også kommer på markedet.
Jeg opfordrer derfor også mine kolleger til ikke at lade sig forføre af argumenter, der går ind for det modsatte. Kun ved obligatoriske normer i 2005 kan industrien forberede sig godt. Både for miljøet og økonomien er disse normer meget vigtige. Indikative normer vil på ny udskyde forbedringen af miljøet i mange år. Jeg imødeser med fuld tillid forsoningen efter afstemningen i morgen.

Formanden
Forhandlingen er afbrudt og genoptages kl. 21.00.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B4-0017/98).

Monti
Kommissionen skal minde Dem om, at borgerne i henhold til bestemmelserne i Amsterdam-traktatens nye artikel 255 vil få adgang til Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter efter principper og begrænsninger, som Rådet skal fastsætte regler for efter proceduren med fælles beslutningstagning inden to år efter traktatens ikrafttrædelse.
På grundlag af disse generelle og fælles principper for de tre institutioner, skal hver enkelt institution indarbejde specifikke regler for anvendelsen i deres forretningsorden. Kommissionen vil derfor forelægge et forslag til retsakt, når traktatens ikrafttrædelse er fastsat. Indtil nu er der ikke truffet nogen afgørelse om undtagelser til den adgang, som Kommissionen skal stille forslag om.
Der er ingen tvivl om, at Kommissionen finder udviklingen af åbenheden om og adgangen til dens dokumenter helt nødvendig, men den fremtidige lovgivning på dette område afhænger af resultatet af de interinstitutionelle forhandlinger.
Erklæringen i slutakten, hvorefter en medlemsstat kan anmode Kommissionen eller Rådet om ikke uden forudgående tilladelse at afsløre indholdet af et dokument fra denne stat til en tredjepart, vil naturligvis blive respekteret.

Hautala
Tre korte spørgsmål. Jeg vil gerne have præciseret, om denne forordning kommer til at vedrøre alle institutioner eller kun de tre vigtigste organer, som er nævnt i Amsterdam-aftalen, det vil sige Kommissionen, Parlamentet og Rådet? Jeg synes helt klart, at den bør vedrøre alle.
Så vil jeg spørge om noget mere sensitivt. Er der taget hensyn til, at også den kommende Europæiske Centralbank bør være underlagt den offentlige lovgivning? Også Europol-samarbejdet har vist sig at være et sådant område, hvor der virkelig er behov for åbenhed.
Til sidst vil jeg spørge: Kan Kommissionen ikke udgive en slags grønbog om åbenhed, så alle arbejdsorganer, også Parlamentet, kan komme til at diskutere bredt om, hvordan denne forordning bør være? Jeg synes det vil være en god metode.

Monti
Som et generelt svar på dette tillægsspørgsmål må jeg sige, fru Hautala, at generalsekretærerne for de tre berørte institutioner allerede har haft konkrete møder, hvor dette punkt er blevet behandlet, og de har nedsat en interinstitutionel arbejdsgruppe under Kommissionens ledelse, som har fået mandat til at udarbejde en indledende undersøgelse om problemet. Arbejdet i denne gruppe er påbegyndt og gruppen er i øjeblikket ved at drøfte de spørgsmål, der skal behandles i det kommende lovgivningsforslag.
De spørger, fru Hautala, om det vil gælde for de tre institutioner. Som jeg nævnte drejer det sig i henhold til bestemmelserne i traktatens artikel 255 om adgang til dokumenter fra Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen, og der vil være generelle principper, der er fælles for de tre institutioner, som skal tjene som grundlag for de gennemførelsesbestemmelser, som de tre institutioner derefter udarbejder og indføjer i deres respektive forretningsordener.

von Habsburg
Hr. formand, jeg vil gerne spørge kommissæren, om hans undersøgelser også vedrører Parlamentets interne arbejde, for her har vi en forsamling, Gruppeformandskonferencen, som ikke informerer parlamentsmedlemmerne, som på hemmelige møder vedtager alt muligt, som vi så ikke får noget at vide om. Vil der blive bragt orden i det? Det næste, jeg gerne vil spørge Dem om, er: Hvad er Deres holdning til den tanke, at man også tvinger Den Europæiske Centralbank til en sådan offentlig erklæring, hvilket nemlig ville betyde, at alle døre stod åbne for de amerikanske spekulanter? Så vil vi få at se, hvorledes vores penge bliver ødelagt!

Monti
Med hensyn til Den Europæiske Centralbank kan jeg intet tilføje, da artikel 255 ikke nævner denne institution. Hvad Deres første spørgsmål vedrører, forekommer det mig, at det går på interne spørgsmål i Europa-Parlamentet, hvorfor det ikke tilfalder Kommissionen at udtale sig i denne sag.

Bonde
Jeg vil gerne spørge, om Kommissionen kan tilslutte sig det princip om at vende rundt på bevisbyrden, som er vedtaget af Parlamentets plenarforsamling med stort flertal og af Det Institutionelle Udvalg i Parlamentet med 34 stemmer mod 0. Herefter skulle udgangspunktet for enhver beslutning være, at dokumenter og møder er åbne, medmindre man med et kvalificeret flertal på 2/3 af dem, der deltager i Kommissionens møde eller dem, der deltager i Parlamentets møde eller dem, der deltager i Rådets møde, af konkrete grunde beslutter at lukke et møde eller dokument. Man skal altså vende rundt på bevisbyrden, så der skal et kvalificeret flertal til at lukke et dokument. Kan Kommissionen tilslutte sig dette af vores udvalg enstemmigt vedtagne princip?

Monti
Jeg takke Dem for dette tillægsspørgsmål. Det er et spørgsmål, som jeg vil henlede arbejdsgruppens opmærksomhed på - den arbejdsgruppe, som de tre institutioners generalsekretærer har nedsat. Jeg har ingen særlige detaljer at tilføje, og vil derfor indskrænke mig til at tage Deres spørgsmål til efterretning og fremsende det til de tre generalsekretærers gruppe.

Formanden
Spørgsmål nr. 61 af Julio Añoveros Trias de Bes (H-0048/98):
Om: Internet og fællesskabsret
Hvornår kommer serveren EuroLaw på Internet? Agter Kommissionen at stille databasen CELEX gratis til rådighed på Web'et? Har institutionerne planer om at stille en side med information om lovgivningsprocessen i Fællesskabet og de ansvarlige embedsmænd til rådighed for offentligheden? Hvis der foreligger sådanne planer, kunne institutionerne da udforme en sådan side i fællesskab for at gøre den så funktionel som muligt?

Monti
EuroLaw-serveren, som er det midlertidige navn, som spørgeren anvender, skal anvendes til at stille den fuldstændige tekst af De Europæiske Fællesskabers Officielle Tidende i såvel L- som C-udgaven til rådighed på Internet, på http: \europa.eu.int, på EU's 11 officielle sprog i tyve dage. Denne hjemmeside er under opbygning. Den forventes åbnet i foråret 1998 og vil blive bekendtgjort officielt af Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer.
EuroLaw-serveren vil gradvis give brugerne adgang til følgende tjenester: fortegnelsen over gældende fællesskabslovgivning, ledsaget af teksterne til de akter, der kun optræder med deres titel i fortegnelsen, i den form, de har i CELEX-databasen, adgang til samlingen af Den Europæiske Unions traktater, adgang til den konsoliderede tekst af fællesskabsretsakterne, adgang til Domstolen for De Europæiske Fællesskabers seneste domme og adgang til KOM-dokumenterne. Således vil alle de gældende lovgivningstekster blive overført fra CELEX og gratis være til rådighed for EuroLaws brugere.
I øjeblikket agter Kommissionen derimod ikke at åbne CELEX-databasen for gratis søgning over Internet. Der skal mindes om, at CELEX tilbyder et meget stort og avanceret antal søgemuligheder og at indtægterne fra basen anvendes til at finansiere en del af det betydelige dokumentanalysearbejde, der er en forudsætning for at give CELEX dens særlige merværdi.
Kommissionen er enig i spørgerens opfattelse med hensyn til det nyttige i, at borgerne tilvejebringes information om Unionens beslutningsprocesser og virkemåde. Det er netop med henblik herpå, at den agter at præsentere de vigtigste interinstitutionelle procedurer i en grafisk form, der vil gøre dem lettere forståelige.
Kommissionen vil endvidere inden for rammerne af de forhåndenværende midler og i samarbejde med Parlamentet forsøge at sprede kortfattede informationer om udviklingen i igangværende sager, hvilket navnlig vil kunne lade sig gøre ved at modernisere og give adgang over internettet til APC-systemet, der i forvejen er tilgængeligt for offentligheden.

Añoveros Trias de Bes
Hr. formand, jeg vil ikke stille noget tillægsspørgsmål men blot sige, at kommissærens svar har været udtømmende, og jeg takker ham oprigtigt herfor.

Thors
Jeg takker Kommissionen for svaret. Jeg vil gerne stille yderligere et spørgsmål: Hvornår vil det blive klart, at man via denne EuroLaw-forbindelse kan se, om medlemslandene har oversat retsakterne i national lovgivning? I dag har vi et forsøg vedrørende finsk lovgivning, men hvad mener kommissæren om mulighederne for ved hjælp af samme service at få oplysningerne om situationen i alle medlemslande?
Desuden tror jeg, at det er vigtigt, at denne server i fremtiden har en teknik, så nyhederne let kan vises, en såkaldt »pushteknik«, som Deres kollega, kommissær Oreja, har lovet at overveje, og som jeg håber vil kunne realiseres meget snart. Jeg tror, at det for anvendeligheden er vigtigt, at man også man også får nyhederne hurtigt frem.

Monti
Jeg vil gerne sige til fru Thors, at det i høj grad ville være ønskeligt, at EuroLaw-serveren allerede nu var tilgængelig over Internet. Dette er imidlertid ikke muligt, for en forudsætning herfor er et indledende teknisk tilpasningsarbejde, især for Publikationskontorets vedkommende; men det hele vil under alle omstændigheder være klart i løbet af nogle måneder. Vi forstår betydningen af hurtigst muligt at stille denne server til rådighed og vil forsøge med alle midler at gøre ventetiden så kort som muligt.
Jeg benytter lejligheden i forbindelse med fru Thors' specifikke spørgsmål om betydningen for borgerne af at vide, om medlemsstaterne har omsat fællesskabslovgivningen, til at gøre opmærksom på et andet informationsinstrument. Inden for hele den brede vifte af sager om det indre marked har Kommissionen siden november 1997 offentliggjort et scoreboard , der periodisk giver oplysninger om den aktuelle situation. Her kan man for hver medlemsstat og for hvert direktiv og så videre se situationen, og dette scoreboard er allerede nu tilgængeligt via Internet. Som man kan se, forsøger vi med alle midler at bevæge os i den retning, som fru Thors med fuld ret gør opmærksom på.

Formanden
Spørgsmål nr. 62 af Ian White (H-0112/98):
Om: Første vægtsatstakster
Kommissionen bedes oplyse, hvilke medlemsstater der for øjeblikket har samme takst for første vægtsatspost, normalt breve på indtil 20 g, ved indenlandsk og intern (det vil sige inden for EU) post? For øjeblikket er taksten den samme i Det Forenede Kongerige for første vægtsatspost, men der er forslag fremme om at ændre dette. Vil det britiske postvæsen handle i modstrid med artikel 6, hvis der fastsættes en højere takst for ikke-indenlandsk første vægtsatspost?

Monti
I omkring halvdelen af Unionens medlemsstater gælder der en enhedstakst for afsendelse til indlandet og EU af forsendelser i den hurtige standardkategori i første vægtsats. I de øvrige medlemsstater varierer taksterne i forhold til modtagerstedet, normalt efter om brevet er rettet til en indenlandsk modtager eller en modtager i EU.
Det fremgår af direktiv 97/67/EU om posttjenesterne, at priserne for hver enkelt tjenesteydelse under de universelle tjenester skal være i overensstemmelse med omkostningerne. Denne forpligtelse vedrører hele arbejdsgangen for de pågældende forsendelser, hvad enten den er national eller finder sted et andet sted i Fællesskabet. Dette kunne ellers få nogle medlemsstater til at tilrette deres takstsystem til fordel for deres egne posttjenester.
Traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab fastsætter i artikel 6, at der ikke er forbud mod en sådan takstmæssig forskelsbehandling, hvis blot den som fastsat i ovennævnte direktiv 97/67/EU er i overensstemmelse med omkostningerne.

White
Jeg tror, at det vil være nyttigt at forklare baggrunden for spørgsmålet for kommissæren. Der er forslag fremme om at ændre prisstrukturen for den internationale takst i Det Forenede Kongerige fra den 6. april i år. I øjeblikket er taksten for den første vægtsatspost den samme for indenlandsk post og EU-post. Forslaget går på at holde den indenlandske takst på 26p men at lade EU-posten stige til 30p. Der er også et forslag om at sænke ikke-EU-satsen fra 31p til 30p, hvilket i realiteten sidestiller EU med al anden udenlandsk post.
Jeg vil mene, at det er i modstrid med artikel 6, og det er derfor Kommissionens opgave at bede om en forklaring fra det britiske postvæsen. Vil De være venlig at give et detaljeret svar?

Monti
Jeg vil først gerne takke hr. White for at have redegjort for baggrunden for sit spørgsmål.
Der kan ganske rigtigt være en tilsyneladende modstrid mellem en enhedstakst og en pris, der skal stå i forhold til omkostningerne, men det er kun en tilsyneladende modstrid. I henhold til artikel 12 i postdirektivet skal det dels sikres, at priserne står i forhold omkostningerne, og dels skal medlemsstaterne gives mulighed for at anvende en enhedstakst på hele deres eget territorium. Disse to forhold kan synes indbyrdes modstridende. Imidlertid indebærer forpligtelsen til, at taksten skal stå i forhold til omkostningerne ikke et fuldstændigt sammenfald mellem pris og omkostning og giver medlemsstaten mulighed for at anvende en takstmæssig udligning for visse tjenesteydelser under de universelle tjenester.
Jeg skal tilføje, at det ikke er et brud på traktatens artikel 6 at skelne takstmæssigt på grundlag af omkostninger mellem nationale forsendelser og fællesskabsforsendelser eller eventuelt mellem forsendelser til forskellige medlemsstater, da denne sondring ikke er baseret på nationalitet, men på kriteriet om reelle omkostninger, som ydelsen af denne tjeneste medfører.

Formanden
Spørgsmål nr. 63 af Anne Van Lancker (H-0114/98):
Om: Det forberedende arbejde med at integrere Schengen-regelværket i traktaten
I henhold til traktaten henhører Schengen-bestemmelserne om kontrol ved de ydre grænser, asyl, indvandring og retligt samarbejde i civilsager under afsnit IV i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, mens bestemmelserne om politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager henhører under afsnit VI i traktaten om oprettelse af Den Europæiske Union, det vil sige tredje søjle. Hvor skal SIS (og senere EIS) efter Kommissionens opfattelse behandles? Traktatens artikel 286 bestemmer, at fællesskabsretsakter om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling og fri udveksling af personoplysninger fra den 1. januar 1999 gælder for institutioner og organer, der er oprettet ved eller på grundlag af traktaten. Hvordan vil beskyttelsen af privatlivets fred i forbindelse med SIS blive behandlet? Vil artikel 286 også finde anvendelse på personoplysninger, der indsamles i forbindelse med initiativer under tredje søjle?

Monti
Det spørgsmål, som fru Van Lancker har rejst, er af grundlæggende karakter og nødvendiggør et kort, men detaljeret svar. Princippet om integration af Schengen-reglerne i Den Europæiske Union stadfæstedes gennem en protokol til Amsterdam-traktaten. Med henblik på at muliggøre denne integration er der vedtaget forskellige foranstaltninger, herunder - i overensstemmelse med protokollens artikel 2, stk. 1 - Rådets afgørelse om fastlæggelse i overensstemmelse med de relevante bestemmelser af retsgrundlaget for hver af de bestemmelser eller afgørelser, der udgør Schengen-reglerne.
I henhold til de nugældende bestemmelser i traktaten om Den Europæiske Union ville opdelingen af Schengen-reglerne mellem den første og tredje søjle blive en særdeles vanskelig opgave i betragtning af den meget lidt klare kompetencefordeling mellem de to nævnte søjler. Amsterdam-traktaten kaster imidlertid noget lys over situationen, således at fordelingen mellem søjlerne ikke burde rejse for mange problemer.
Hvad nu angår fordelingen af bestemmelserne om Schengen-informationssystemet er Kommissionen af den opfattelse, at der bør fastsættes et dobbelt retsgrundlag for første og tredje søjles vedkommende. Dette skyldes, at Schengeninformationssystemet indsamler data vedrørende både første og tredje søjle. I artikel 96 i Schengen-aftalen henvises der i forbindelse med kategorier af udlændinge, som er registreret med henblik på ikke-indrejse, til de ydre grænser, visum- og indvandringspolitik og dermed til oplysninger, der vedrører første søjle.
Andre datakategorier, f.eks. registrering med henblik på udlevering, indgår derimod utvivlsomt i politisamarbejdet og det retlige samarbejde om kriminalsager og henhører derfor under den tredje søjle.
Fastlæggelse af et dobbelt retsgrundlag burde egentlig ikke vanskeliggøre informationssystemets virke. Et dobbelt retsgrundlag er ikke en nyskabelse. Også toldinformationssystemet henter sit grundlag i den første søjle og i en konvention under tredje søjle med samme tekst.
Der vil også blive fastsat et dobbelt retsgrundlag for de specifikke Schengen-bestemmelser om databeskyttelse i Schengeninformationssystemet, under første og tredje søjle. Der vil derfor i informationsudvekslingen gennem SIS gælde samme regler for databeskyttelse for sektorer under den første søjle som for sektorer under den tredje søjle. Endelig er spørgsmålet, om EUtraktatens artikel 286 vil finde anvendelse på Schengen-informationssystemet stadig uløst.

Van Lancker
For det første vil jeg gerne takke kommissæren for hans fortolkning. Jeg tror, at den er i overensstemmelse med min. Det kan ikke være sådan, at nødvendige instrumenter for at gennemføre den nye fælles søjle vedrørende personernes frie bevægelighed skal falde under den tredje søjle. Men, hr. kommissær, jeg får stadig stærkere indikationer fra Rådet og ikke fra en medlemsstat af Rådet, men fra forskellige lande i Rådet, om at Rådet har en helt anden opfattelse, at der i Rådet er mange tilhængere af at lægge hele Schengen-informationssystemet og således i fremtiden også det europæiske informationssystem under den tredje søjle med alle de følger, det har for den parlamentariske og retlige kontrol og for Kommissionens initiativret i denne meget delikate sag. Kan kommissæren fortælle mig, hvilke argumenter, juridiske og politiske, som Kommissionen kan anføre for at få Rådet med og ikke begynder at pille ved det adækvate retsgrundlag, der skal anvendes i denne sag, fordi Schengen-protokollen skal hæftes godt på?

Monti
Jeg kan sige, at det arbejde, der er i gang, og som jeg beskrev ganske kort lige før, er et arbejde, der skrider frem på trods af de mange vanskeligheder. Medlemsstaterne er i erklæringen til artikel 2 i Schengen-protokollen enige om, at Rådet vedtager alle de nødvendige foranstaltninger, der er nævnt i artikel 2, senest på datoen for Amsterdam-traktatens ikrafttræden, og dermed også spørgsmålet om den førnævnte fordeling. Med henblik herpå skal de indlede det forberedende arbejde i så god tid, at det kan afsluttes inden denne dato.
Jeg kan endvidere sige, at det luxembourgske rådsformandskab efter undertegnelsen af Amsterdam-traktaten har iværksat arbejdet i Rådet, som straks efter videreførtes af det nuværende britiske formandskab. Der er allerede fastsat flere møder, for således at kunne afslutte arbejdet i det fastsatte tidsrum. Der er endvidere allerede opnået en række resultater, hvilket giver grund til at tro, at tidsrammerne vil blive overholdt. Vi har med andre ord ingen grund til at være pessimister.
Jeg forstår udmærket medlemmets bekymring, men det er indlysende, at Kommissionen deltager aktivt og konstruktivt i Rådets arbejde på dette område for at sikre, at integrationen af Schengen-reglerne i Den Europæiske Union sker i fuld respekt for fællesskabsretten og unionsretten.
Det forekommer mig lige så indlysende, at Europa-Parlamentet inddrages i arbejdet med fordelingen af Schengen-reglerne, da denne fordeling har betydning for det fremtidige retsgrundlag for kommende forslag om ændring af Schengen-reglerne og dermed vedrører Parlamentets rolle i forhold til disse kommende forslag.
Jeg forpligter mig derfor til at foreslå Rådet til på et passende tidspunkt at forelægge Europa-Parlamentet forslaget til afgørelse om fordelingen af Schengen-reglerne.

Sjöstedt
Mit spørgsmål om Schengen Information System vedrører overvågningsfunktionen, som findes i det, der hedder JSA, Joint Supervisory Authority . Denne myndighed skal overvåge, at de regler, der findes for dette system, respekteres. I den første rapport, som denne overvågningsmyndighed har udgivet, påpeges store mangler i SIS-systemet, bl.a. manglende information til dem, der registreres. Endvidere påpeger man, at der forekommer forskellige oplysninger om de samme personer i forskellige dele af SIS-registeret.
JSA fremfører også, at man har helt utilstrækkelige ressourcer til at udføre den granskning, man ønsker at foretage, bl.a. budgetmæssigt og med hensyn til oversættelse. Man påpeger også, at man er blevet nægtet adgang til SIS-computeren her i Strasbourg i mindst et tilfælde, når man med sine eksperter har forsøgt at foretage inspektion på stedet.
Mit spørgsmål er, om Kommissionen har til hensigt at forstærke JSAs ressourcer budgetmæssigt samt dets beføjelser til at udføre sit arbejde. Er det Kommissionens opfattelse at dette bør ske?

Monti
Hvad angår den fælles kontrolmyndighed er man naturligvis nødt til at afvente Amsterdam-traktatens ikrafttræden, og med hensyn til de øvrige aspekter af Deres spørgsmål er jeg af den opfattelse, at kun Schengen-konventionens egne organer er i stand til at give Dem et mere indgående svar.

Posselt
Hr. formand, hr. kommissær, jeg mener, det er blevet klart, hvor tæt afsnit IV i EØF-traktaten hænger sammen med afsnit VI i EU-traktaten. Jeg vil gerne spørge Dem om sammenhængen mellem spørgsmålet om de ydre grænser, som der på den ene side er fastsat bestemmelser om, og spørgsmålet om bekæmpelse af den organiserede kriminalitet, som der på den anden side er fastsat bestemmelser om. Jeg mener, at det her alligevel bliver nødvendigt som et sidestykke dertil at åbne Schengen-informationssystemet og se de to ting i sammenhæng.

Monti
Deres bemærkning, hr. Posselt, understreger selve formålet med disse konstruktioner, nemlig på samme tid at sikre et frit område hvad bevægeligheden angår og et sikkert område. Schengen-reglerne er opstået på denne baggrund og udvikler sig i dette perspektiv; og også deres integration i Amsterdam-traktaten bevæger sig klart inden for disse rammer. Informationsstrukturerne bør derfor afspejle dette grundlæggende, dobbelte formål.

Formanden
Spørgsmål nr. 64 af Graham Watson (H-0147/98):
Om: Billettildelingsystemet for slutrunden om verdensmesterskabet i fodbold i 1998
De franske myndigheder har foreslået et billettildelingssystem for slutrunden om verdensmesterskabet i fodbold i 1998, hvorved kun 40 % af det samlede antal billetter til kampene vil blive udbudt til salg på verdensplan. 60 % af billetterne vil blive forbeholdt det franske marked.
Deler Kommissionen i lyset af »Cassis de Dijon«-sagens præcedensdannende virkning den opfattelse, at det foreslåede billettildelingssystem er et fundamentalt brud på lovgivningen for det indre marked? Har Kommissionen planer om at undersøge virkemåden af det foreslåede billetsalgssystem nærmere?

Papoutsis
Hr. formand, den franske organisationskomité for verdensmesterskaberne i fodbold foreslog oprindelig et system til fordeling af billetterne på grundlag af nationalt tilhørsforhold, som ganske rigtigt ikke muliggjorde salg af billetter i andre medlemsstater i Den Europæiske Union. Den foreslog ligeledes, at salget af billetter skulle knyttes til andre tjenester som ophold og rejser. Efter indgreb fra Kommissionen accepterede organisationskomitéen ændringer, der skulle gøre det muligt for det første at give såvel de deltagende rejsearrangører som rejsebureauerne lejlighed til at sælge enten isolerede billetter eller billetter i kombination med andre tjenester og for det andet at sælge disse i de øvrige medlemsstater, således at konkurrencen mellem forskellige distributionskanaler i Den Europæiske Union kunne sikres.
Efter oplysninger i pressen om tilsidesættelse af de europæiske konkurrenceregler i forbindelse med salg af billetter til VM i fodbold i 1998 henvendte Kommissionen sig til den franske organisationskomité og de 5 rejsearrangører, der var blevet udvalgt til at sælge billetter på UEFA's område. Svarene på disse skrivelser afventes og vi mener, at Kommissionen på denne måde vil kunne få et klart billede af, hvorledes den franske organisationskomité har fordelt billetterne, og den vil dermed kunne konstatere, om og i hvilket omfang konkurrencereglerne er overtrådt. Hvis der konstateres en overtrædelse af fællesskabslovgivningen, vil dette snarere være i form af tilsidesættelse af konkurrencereglerne, nærmere bestemt traktatens artikel 85 og 86 end i form af manglende overholdelse af retspraksis som det ses i den Cassis de Dijon-dom, som det ærede parlamentsmedlem formoder, og som omfatter ophævelse af de kvantitative indførselsrestriktioner mellem medlemsstaterne i overensstemmelse med traktatens artikel 30. Under alle omstændigheder er der for øjeblikket ikke konstateret en sådan overtrædelse i forbindelse med fordelingen af billetterne til verdensmesterskaberne i fodbold i 1998.

Formanden
Mange tak, hr. Papoutsis.
Hr. Watson, der er ikke nogen regel i forretningsordenen, som forbyder medlemmerne at komme ind i salen med en bold, men jeg går ud fra, at der ikke er noget mærke på den, og at der ikke er lovprisende reklame på denne smukke bold, som jeg kan se herfra. De har nu under alle omstændigheder ordet i et minut til at stille et spørgsmål til kommissæren.

Watson
Jeg kan forsikre jer om, at jeg ikke har til hensigt at sparke til denne fodbold her i mødesalen, men den er et glimrende eksempel på en souvenirfodbold fra verdensmesterskabet.
Jeg er kommissæren taknemmelig for hans svar. I henhold til artikel 7a og artikel 85 i den Europæiske Fællesakt kan man ikke forbyde import af et produkt, der lovligt er sat til salg i en del af Unionen, til en anden del af Unionen. Kommissionen har netop idømt Volkswagen en bøde på ca. GBP 68 millioner for at bryde dette princip.
Jeg har hørt, at de franske myndigheder forhindrer billetbureauer og rejsearrangører i at sælge billetter uden for Frankrig. F.eks. er en billet til kampen mellem Brasilien og Skotland, der koster GBP 50 i Frankrig, sat til salg på det sorte marked i Det Forenede Kongerige til næsten GBP 800. Kontaktede de franske myndigheder Kommissionen, inden de udarbejdede dette billettildelingssystem?
Vil kommissæren ikke give mig ret i, at dette er oprørende, og at det er i modstrid med EU's principper? Vil han lægge sag an mod Frankrig, hvis der er tale om traktatbrud?

Papoutsis
Hr. formand, tillad mig først at sige, at den bold, som jeg ser ovre på hr. Watsons bord minder mig om mine barneår, da jeg selv havde lejlighed til at spille den vidunderlige sport, som fodbold er. Men jeg vil gerne kommentere hr. Watsons bemærkninger. Som jeg også før sagde, så afventer vi svarene på de skrivelser, vi har sendt til rejsearrangørerne og de franske myndigheder. Indtil nu har vi intet bevis for anklagerne, om at der skulle være sket konkrete overtrædelser. Det, jeg kan sige som et generelt princip, er imidlertid, at Kommissionen er af den opfattelse, at konkurrence mellem de forskellige leverandører og varer under alle omstændigheder er gavnlig for forbrugerne i forhold til et system med eneret til distribution og krav om salg af tilknyttede tjenester sammen med billetterne. Vi vil stå fast på anvendelse af konkurrencereglerne og jeg er overbevist om, at vores bestræbelser vil blive kronet med succes.

Formanden
Da det drejer sig om sager, der ligner hinanden, vil spørgsmål nr. 65 og 66 blive besvaret under ét.
Spørgsmål nr. 65 af Ludivina García Arias (H-0066/98):
Om: Nedskæring af produktion og beskæftigelse i den spanske mineindustri
Hvilke kvantitative kriterier baserer Kommissionen sig på, når generaldirektøren for energi kræver, at der i den spanske plan for mineindustrien foretages nedskæringer i produktion og beskæftigelse med angivelse af bestemte procenter for virksomheder på programkontrakt? Er det Kommissionens alvorlige mening, at beslutning 3632/93/EKSF giver mulighed for at anvende et kriterium som »indsats, der er sammenlignelig med andre landes«, når begrebet gennemsnitlige fællesskabsomkostninger« udgik under behandlingen og vedtagelsen i Rådet og Parlamentet? Mener Kommissionen, at der kan opstilles ens mål uanset forskelle i national energiafhængighed og indikatorer for beskæftigelse og økonomisk udvikling? Er det ikke korrekt, at nedlæggelsen eller den kraftige nedskæring af kulproduktionen i Det Forenede Kongerige, Frankrig og Belgien skyldtes disse landes selvstændige beslutninger på energiområdet? Spørgsmål nr. 66 af Juan Izquierdo Collado (H-0091/98):
Om: Princippet om dialogen på arbejdsmarkedet
Hvilken betydning tillægger Europa-Kommissionen princippet om dialogen på arbejdsmarkedet, som er fastlagt i traktaten om Den Europæiske Union, når man fra Bruxelles stiller spørgsmålstegn ved en aftale, som er indgået inden for minesektoren mellem den spanske regering og fagforeningerne?
Føler Europa-Kommissionen sig berørt af den konflikt på arbejdsmarkedet, der er opstået som følge af skrivelsen fra generaldirektøren for energi, hvori der stilles spørgsmålstegn ved aftalernes indhold?
Papoutsis
Hr. formand, jeg takker Dem for at have givet mig lejlighed til et samlet svar på disse to spørgsmål fra medlemmerne, og håber også at have Deres forståelse for, at svaret så må falde lidt længere ud.
For det første vil jeg gerne udtrykke Kommissionens bekymring over de sociale og regionale konsekvenser af den neddrosling, der plager kulindustrien i Den Europæiske Union. Denne neddrosling er en følge af sektorens geologisk betingede vanskeligheder og af de høje produktionsomkostninger, der ledsager dette problem. De spanske kulminers produktionsomkostninger er desværre ikke nogen undtagelse fra dette mønster. Kommissionen er klar over de vanskeligheder, som de nødvendige økonomiske omstillinger i nogle regioner medfører. Derfor fastsatte den undtagelsesvis i sin beslutning 3632/93/EKSF, at medlemsstaterne har ret til at give støtte til virksomheder, der ikke er økonomisk rentable, for at beskytte deres aktiviteter, således at der kan ske en gradvis tilpasning af disse virksomheder til markedssituationer, hvor de er tvunget til at begrænse deres aktiviteter.
Fru García Arias spurgte i denne forbindelse, om ophør med eller betydelige begrænsninger i kulproduktionen i Frankrig, Belgien og Det Forenede Kongerige var et resultat af disse landes suveræne afgørelser om deres energipolitik eller ej. Sandsynligvis er de afgørelser, som der hentydes til i spørgsmålet, truffet ud fra de pågældende medlemsstaters bevidsthed om, at sektorens fremtid i visse områder er forbundet med store vanskeligheder. Derfor har de da også besluttet, at de offentlige udgifter til området skal koncentreres om støtte til aktiviteter med garanterede og sikre fremtidsperspektiver. Kommissionen har på sin side behandlet alle disse afgørelser og sammenlignet dem med fællesskabsretten. Det konkrete spørgsmål synes i lighed med spørgsmål fra andre medlemmer af Parlamentet at stille spørgsmålstegn ved Kommissionens rolle i kulsektoren, når afgørelser for denne sektor har betydning for energipolitikken, dialogen mellem arbejdsmarkedets parter og for beskæftigelsen.
Jeg vil derfor gerne minde om, at Kommissionen i overensstemmelse med beslutning 3632/93/EKSF som sit direkte ansvarsområde har godkendelse af støtteordninger, som medlemsstaterne agter at yde over for kulmineindustrien. I udøvelsen af denne opgave respekterer Kommissionen fuldt ud de specifikke kendetegn, som medlemmet anførte i sit spørgsmål, og den sikrer sig ligeledes, at medlemsstaterne samarbejder på deres kompetenceområder. Desuden hører Kommissionen alle berørte parter, som har ret til at fremlægge deres forklaringer og bemærkninger i overensstemmelse med EKSF-traktatens artikel 46.
Hvad fru García Arias' spørgsmål om Kommissionens kriterier i forbindelse med fællesskabsstøtteordningen for medlemsstaternes interventioner til fordel for kulindustrien af 28. oktober 1993 angår, så vil jeg ikke her gå ind i detaljer omkring den pågældende undersøgelse, der for øjeblikket udføres af Kommissionens tjenestegrene, og som ikke bliver mindre kompliceret af spørgsmålet om konkurrencen på det fælles marked for kul. Jeg kan imidlertid sige, at hvad behandlingen af omstillingsaktiviterne angår, så vil Kommissionen ikke basere sig på sammenligning med lignende indsatser i andre lande, og jeg tror, at fru García Arias er fuldt informeret om udviklingen i kulminerne i de lande, hun anfører i sit spørgsmål.
I tilfældet Asturien vil Kommissionen tage hensyn til de sociale og regionale forhold af undtagelsesvis karakter, som nævnes i artikel 4 i beslutning 3632/93/EKSF. Følgelig kan disse enheder lukkes efter den 23. juli 2002, men kun inden for rammerne af et program for gradvis og fortsat indskrænkning af aktiviteterne, som indebærer en betydelig aktivitetsnedsættelse før den føromtalte skæringsdato i medfør af EKSF-traktaten. De tjenestegrene i Kommissionen, der behandler sager om afbrydelse af visse virksomheders aktiviteter, har i denne forbindelse fremsat en række bemærkninger og anmodet om en række yderligere oplysninger, således at Kommissionen kan afgive en konkret udtalelse. De kompetente tjenestegrenes bemærkninger skyldes på den ene side de alvorlige udsving, der er konstateret med hensyn til de pågældende virksomheders programmer for årene 1994-1997 og på den anden side, at formålet er at bringe de pågældende programmer på linje med målene i artikel 4 i beslutning 3632/93/EKSF. På grundlag af dens beslutninger har Kommissionen dernæst pligt til i de tilfælde, hvor den fremsætter bemærkninger eller afgiver en udtalelse, at henvise til kvantificerbare mål. Jeg mener, at de bemærkninger, som Kommissionens tjenestegrene har fremsat, er realistiske bemærkninger, som hverken begrænser den sociale situation for de arbejdstagere, der mister deres arbejdspladser, eller indsnævrer de regionale omstillingsprogrammer, der indgår i udkastet.
Jeg tror også, at det er nyttigt at minde om, at i forbindelse med kulpolitikken var det ikke muligt under forhandlingerne i Rådet at vedtage princippet om gennemsnitlige fællesskabsomkostninger, fordi man fandt, at der var tale om en for teknisk foranstaltning. Og af netop denne grund var der forståelse for at anvende et princip om neddrosling af støtten i lyset af kulprisen på det internationale marked, et forhold, der i sig selv udgør et kvantitativt kriterium. Støtte skal derfor ikke betragtes som en overgangsforanstaltning, men som en foranstaltning, der muliggør en senere anvendelse af konkurrenceprincipperne eller som bidrager til at løse problemer af social eller regional karakter i forbindelse med neddroslingen af sektoren.
Hr. Izquierdo Collado spørger om den betydning, som Kommissionen tillægger dialogen på arbejdsmarkedet. Kommissionen, og det vil jeg gerne sige her, lægger meget stor vægt på dette princip, som er indskrevet i Traktaten om Den Europæiske Union. I samme ånd sørger den for, at de aftaler, der indgås i medlemsstaterne, herunder deres lovgivningsmæssige bestemmelser, er i overensstemmelse med Traktaten om Den Europæiske Union. Den er derfor forpligtet til at behandle aftaler, der indgås mellem den spanske regering og de faglige organisationer, og til at kontrollere deres overensstemmelse med traktaten, før de underskrives.
Hvad nu den strid, som hr. Izquierdo Collado hentyder til, angår, så behandler Kommissionens tjenestegrene i overensstemmelse med udøvelsen af de beføjelser, som Kommissionen fik tillagt i medfør af beslutning 3632/93/EKSF, endnu sagen med omstillingsplanerne; i denne forbindelse vil spørgsmålet om statsstøtten til den spanske kulindustri ligeledes blive behandlet. Netop på grund af problemets sammensathed og ligeledes på grund af det klima, der i dag hersker i kulindustrien i Fællesskabet, er Kommissionen nødt til i overensstemmelse med bestemmelserne i den anførte beslutning at udføre indgående undersøgelser for at kunne udtale sig om hele denne sag. Og i denne forbindelse er undersøgelsesproceduren fortrolig og kan derfor ikke være årsagen til de sociale sammenstød, som medlemmet antyder. Da vi nu taler om dialogen på arbejdsmarkedet, er det hensigtsmæssigt at understrege, at ingen af parterne har henvendt sig til Kommissionen for på forhånd at få afklaret spørgsmål, der falder ind under Kommissionens ansvarsområde.

García Arias
Jeg beklager at måtte sige, at kommissæren ikke har svaret mig. Jeg beder ham om at fortælle mig, hvad disse kvantitative kriterier er, så jeg kan forstå, hvorfor man sagde, at Kommissionen ikke fandt, at nedskæringen på flere tusinde arbejdere, job og hundredevis af tons ikke var tilstrækkelig, og i stedet fastlagde nogle bestemte procentsatser. Jeg kender ikke disse kriterier. Og jeg vil gerne bede om, at han svarer mig.
Og når vi nu er gået ind i enkelthederne, vil jeg gerne spørge Kommissionen, hvorfor man ikke i det samme brev til den spanske regering spurgte om årsagen til, at den ikke allerede har medtaget alle de ekstra støttebeløb i statsbudgettet. Hvorfor strammer man på den ene side og er fleksibel over for den spanske regering på den anden side? Men jeg ville være meget interesseret i at få at vide, om hvorvidt artikel 4 rent faktisk, sag for sag og med hensyntagen til de regionale kriterier, taler om, hvad det var for nogle kriterier, som Generaldirektoratet for Energi baserede sig på for at kunne sige, at nedskæringen skulle ske på den ene eller den anden måde, især fordi der allerede havde været en forhandling i Spanien.

Papoutsis
Hr. formand, jeg vil gerne forsikre medlemmet om, at Kommissionen anvender traktaten over for alle lande og i alle tilfælde på nøjagtig samme måde. Der findes ingen specielle tilfælde eller specielle fortolkninger i enkelte tilfælde. Det er imidlertid Kommissionens pligt at udtale sig om, hvorvidt et hvilket som helst program, som medlemsstaterne giver underretning om, er i overensstemmelse med de generelle og særlige mål i beslutning 3632/93/EKSF. Dette er den målestok, vi arbejder ud fra. Vi er naturligvis klar over, at kulindustriens fremtid vedrører os alle. Det er ikke kun noget, der vedrører regionerne eller medlemsstaterne. Det er et emne, som Den Europæiske Union må tillægge stor vægt, netop på grund af de store sociale eller økonomiske konsekvenser i alle medlemsstater. Og med dette udgangspunkt vil vi også være i stand til at komme videre. Hvad det konkrete tilfæde angår, fandt der ingen form for forhandlinger med den spanske regering sted forinden. Men Den Europæiske Union gjorde et forsøg på at komme tæt på problemet, følge dets udvikling og behandle alle de fremkomne forslag. Jeg havde naturligvis også kontakter og samarbejde med de faglige organisationer såvel som med kontorfunktionærerne. Men der var ikke tale om forhandling eller forudgående aftale fra Den Europæiske Unions side med den spanske regering.

Izquierdo Collado
Hr. kommissær, jeg vil gerne koncentrere mig om baggrunden for spørgsmålet for ikke at generalisere. Og baggrunden for spørgsmålet er, at der indgås en aftale mellem mineforbundene og den spanske regering; der er en massiv omtale af aftalen i alle medierne på vegne af regeringen; så kommer Den Europæiske Union og kritiserer og forsøger at få indarbejdet yderligere nedskæringer i beskæftigelsen ud over dem, der allerede har fundet sted, og af tonene. Til dette formål benytter man sig af hr. Benavides hånd. Han er spanier og direktør for Energi. I Asturien siger man, at hr. Benavides bliver stærkt tilskyndet af selve den spanske regering, som havde underskrevet denne aftale til at begynde med. Der opstår en alvorlig frustration, en stor anspændthed inden for sektoren, der forekommer ekstremistiske handlinger, gadevold, en død i Asturien, fornyet forhandling, en ny aftale mellem den spanske regering og mineforbundene, og nu skal den igen tale med Kommissionen. Kommissionen skal nu sige, om den kan lide denne anden aftale eller ej, selvom den ligner den første meget.
Hvornår skal vi forsvare Den Europæiske Unions image og holde op med at være så utroligt meget i modstrid med vores eget image, så vi giver et dårligere billede af os selv, end det vi har?

Papoutsis
Hr. formand, først vil jeg gerne understrege, at Kommissionen udtaler sig gennem sine kommissærer. Kommissionens politiske holdninger har betydning, når de udtrykkes af Kommissionens medlemmer, og især af det medlem, hvis ansvarsområde der er tale om.
Jeg har ikke kendskab til de nævnte bemærkninger fra generaldirektør Benavides. Hr. Benavides udfører sit arbejde på bedste vis, og jeg har intet kendskab til, hvilke bemærkninger han kan være kommet med, eller om disse bemærkninger er gengivet korrekt. Hvad jeg gerne vil understrege over for Dem er det, som jeg kender bedst, nemlig mine egne bemærkninger og erklæringer og udtryk for min politiske vilje, såvel over for den spanske regering som over for den spanske presse. Og De er jo også klar over, at mine politiske holdninger er ganske klare. Vi afventer svarene og indgåelsen af aftalen, og derefter vil vi undersøge denne aftale ud fra dens økonomiske virkninger, men også og især dens sociale virkninger. Kommissionen er under ingen omstændigheder interesseret i at skabe sociale problemer eller i at medvirke til at forværre de sociale problemer, der vil opstå. Tværtimod arbejder vi hen mod at finde en løsning på grundlag af EKSF-traktaten, traktaten om Den Europæiske Union samt naturligvis den spanske regerings og regionen Asturiens prioriteringer og de lokale behov på stedet.
Under alle omstændigheder er vi rede til at diskutere ikke alene den konkrete aftale mellem de faglige organisationer, regeringen og virksomhederne, men også til at nå til enighed om de programmer, der skal medvirke til at udvikle regionen i de kommende år, de alternative beskæftigelsesformer og skabelse af andre former for økonomisk udvikling, og i denne forbindelse er vi på befolkningen i Asturiens side sammen, naturligvis, med alle regionens sociale og økonomiske kræfter. I denne retning og som før nævnt på grundlag af det retsgrundlag, som EKSF-traktaten og traktaten om Den Europæiske Union udgør, vil Kommissionen samarbejde såvel med regeringen som med de faglige organisationer.

González Álvarez
Hr. kommissær, jeg er bange for at vores spørgsmål falder sammen. Fru García Arias, hr. Fernando Morán, og hr. Alonso Puerta og jeg selv havde alle fremlagt et spørgsmål, som gik i samme retning, for det er sandt, at der er et brev fra hr. Benavides, det er sandt, at dette brev blev offentliggjort, og det er sandt, at dette brev gav anledning til en konflikt, der fik alvorlige følger i Asturien.
Spørgsmålet påpeger, at man ikke kun skal tage situationen inden for mineindustrien i betragtning - situationen inden for mineindustrien er meget alvorlig i Asturien -men det gælder også situationen inden for jernindustrien, skibsbyggeriet, landbruget og våbenproduktionen. Det vil sige, at der er en række industrisektorer, der er i tilbagegang, hvilket gør Asturien til en problemfyldt region.
Spørgsmålet er: idet man ikke kun skal tage hensyn til EKSF-traktaten og situationen inden for mineindustrien, men også til alle disse forhold vedrørende den industrielle tilbagegang i Asturien, vil man så i denne nye aftale, som fagforeningerne netop er nået frem til, og som er ny, og som i det mindste synes at tilfredsstille forventningerne i mineområderne, være opmærksomme på denne tilbagegang?

Papoutsis
Hr. formand, jeg vil gerne endnu en gang forsikre Parlamentet om, at Kommissionen med stor forsigtighed og politisk fingerspidsfornemmelse står fast på sin undersøgelse af den konkrete sag om kulindustrien i regionen Asturien. Og jeg gentager, at vi er rede til at samarbejde om anvendelse af særlige programmer for skabelse af nye arbejdspladser.
Men hvad aftalen angår har Kommissionen endnu ikke afsluttet sin undersøgelse. Tværtimod afventer vi alle detaljer og oplysninger for at kunne forberede vores indstilling til Kommissionen, da Kommissionens beslutning, som De ved, er et resultat af et kollektivt samarbejde og det vil derfor være en kollektiv beslutning fra kommissærkollegiet. Men først må vi have alle de nødvendige oplysninger og detaljer på plads for at kunne vurdere den indgåede aftale.
Det er mit ærlige håb, at vi vil kunne acceptere den inden for rammerne af traktaten, hvorved Kommissionen kan godkende denne aftale. I intet tilfælde - og dette gentager jeg - i intet tilfælde ønsker Kommissionen at kaste olie på bålet. Under ingen omstændigheder agter Kommissionen at medvirke til skabelse af sociale problemer. Tværtimod er vi på den spanske regerings og landets og regionen Asturiens produktive og sociale kræfters side i forsøget på at finde den bedst mulige løsning.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 67.

Bjerregaard
Hr. formand, i henhold til Kommissionens forslag til revision af forordningen om miljømærkeordningen vil Den Europæiske Miljømærkeorganisation, EMO, få finansiel støtte fra Kommissionen de første fire år. EMO vil desuden have ret til 50 % af de årlige miljømærkeafgifter fra de ansvarlige organer. De ansvarlige organer vil dække eventuelle yderligere omkostninger. Det er korrekt, at Kommissionen ikke vil fortsætte med at støtte organisationen finansielt. EMO vil imidlertid blive finansieret igennem de årlige miljømærkeafgifter, og de ansvarlige organer vil fortsætte med at bidrage finansielt til EMO. Provenuet fra afgiften til fællesskabsordningen vil afhænge af ordningens succes.
Det kan være nyttigt at nævne, at den britiske miljømærkestyrelse i skatteåret 1994-95 for et enkelt produkt, nemlig Hoover New Wave -vaskemaskine, har modtaget over ECU 25.000. I henhold til skøn fra EF's ansvarlige organer var de samlede indtægter fra EF-afgifter i maj 1997 - det drejer sig om 30 licenser - på ECU 210.000. Fra januar 1998 har vi allerede udstedt 35 licenser for i alt 192 produkter. Det er derfor højst sandsynligt, at EMO vil blive selvfinansierende. En positiv udvikling vil hænge sammen med EMO's kapacitet til at opstille flere produktgrupper samt med de ansvarlige organers markedskapacitet til at hverve licenser. Det er i denne forbindelse vigtigt at understrege, at der er blevet indført et loft for årsafgifterne, nemlig et loft på ECU 40.000.
Kommissionen mener ikke, at det vil få finansielle følger for de nationale miljømærker, eftersom der er afsat en overgangsperiode på fem år, hvor det vil være muligt at markedsføre den europæiske ordning. Derudover deltager de samme myndigheder, der er involveret i de nationale ordninger, i fællesskabsordningen. Ved at modtage de europæiske afgifter, der sædvanligvis er højere end de nationale, vil myndighederne drage fordel af den nye ordning. Og endelig vil ikke-statslige miljøorganisationer være inddraget i EMO i mere udstrakt grad end i den nuværende ordning.

Sjöstedt
Jeg vil gerne takke fru Bjerregaard for hendes svar. Jeg har to tillægsspørgsmål. Det første spørgsmål angår, hvad der sker efter den femårige overgangsperiode, det vil sige, når det fælles mærke skal erstatte de nationale mærker, hvor der findes fælles mærker. Hvis jeg har forstået det ret, er det sådan, at der i praksis bliver et forbud mod nationale mærker på de områder, som omfattes af Unionens fælles mærke? Dette forbud skal desuden gælde, uanset om det nationale miljømærke stiller strengere krav til produkterne, end det europæiske miljømærke gør. Er dette en rigtig opfattelse?
Det andet spørgsmål angår miljøbevægelsens indflydelse. Det varierer jo meget stærkt mellem forskellige lande, hvor meget indflydelse miljøbevægelsen har på miljømærker. Hvordan skal en national miljøorganisation egentlig kunne påvirke det nye miljømærke? Hvordan kan man aktivt deltage i denne proces? Jeg tror nemlig, at det er meget vigtigt med tanke på troværdigheden for mærkningen.

Bjerregaard
Som svar på dette spørgsmål vil jeg nævne, at der på nuværende tidspunkt eksisterer et kommissionsforslag, som endnu overhovedet ikke har været behandlet i Rådet. Det vil sige, at vi foreløbig taler om det forslag, som vi har fremsat, og der har selvfølgelig været nogle overvejelser om, hvordan udviklingen ville blive med nationale ordninger og med en europæisk ordning. Når vi kigger på de vellykkede og succesrige nationale ordninger, som eksisterer - den tyske ordning med den blå engel og den nordiske ordning med svanen - så er det faktisk ret tydeligt, at nationale ordninger først og fremmest giver miljømærker til nationale produkter. Der er en meget tydelig skævhed i tildelingen. Hvis et miljømærke skal have nogen mening på europæisk plan, så skal det selvfølgelig dække Europa som helhed. Derfor har vi forestillet os, at en overgangsperiode på fem år ville gøre det muligt at få tilpasset de nationale ordninger til en europæisk ordning, så vi får en forbedret situation og ikke en forringet situation, sådan som spørgeren antyder ved at nævne en situation, hvor man havde højere standarder, end man ville få i den europæiske ordning. Det er bestemt ikke vores intention, at dette skal være resultatet.
Der er ikke taget stilling til, hvordan man skal reagere i forhold til, hvad der sker efter de fem år. Det er en tilpasningsperiode, og vi regner med, at det vil gå stille og roligt. Med den nye struktur, der er lagt op til i forslaget, mener vi i og for sig, at miljøorganisationerne vil have større muligheder for en inddragelse, end de har haft i den gamle ordning. Men jeg er opmærksom på, at det har ikke været miljøorganisationernes egen opfattelse, og derfor har vi også taget kontakt med dem for i hvert fald at sikre, at der ikke fortsat eksisterer sådanne misforståelser.

Formanden
Spørgsmål nr. 69 af Antonios Trakatellis (H-0056/98/rev. 1):
Om: Overtrædelse af Fællesskabets miljølovgivning i forbindelse med en planlagt flytning af garverier til området omkring Dafni (Bøotien)
Har Kommissionen kendskab til alle planerne om flytningen af garverier og til den græske regerings ulovlige godkendelse af opførelsen af en industripark med garverier i området omkring Dafni (Bøotien)? Har den ligeledes detaljeret kendskab til protesterne herimod fra de ansvarlige organisationer og borgere vedrørende stedet for opførelsen heraf og overtrædelsen af direktivet om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet vedrørende bevarelsen af naturlige levesteder, de vilde dyr og planter samt beskyttelsen af vilde fugle såvel som beslutningen om nettet NATURA?
Hvorledes kunne dokumenterne om samfinansieringen af projektet blive godkendt, uden at der blev henvist til offentlighedens tydelige protester herimod og til risikoen for en forværring af livskvaliteten og miljøet? Kan Regionalfonden finansiere et projekt, når det er i modstrid med fællesskabslovgivningen?

Bjerregaard
Kommissionen er bekendt med projektet om flytning af garverier, da det er omfattet af fællesskabsfinansiering i det operationelle program for industrien under fællesskabsstøtterammerne for Grækenland. Målsætningen for dette projekt er at etablere en garveripark i Bøotien i Grækenland, hvortil gamle garverier spredt ud over andre områder, herunder Storathen-området, kan flyttes i overensstemmelse med de nye tekniske og miljømæssige krav. Der er på et tidligere stadium blevet foretaget en række undersøgelser, således at der kan foreligge de nødvendige oplysninger til gennemførelse af projekterne, hvis opførelse endnu ikke er startet. De ansvarlige græske myndigheder fandt, at det var nødvendigt at foretage en vurdering af virkningerne på miljøet på basis af projektets karakter. Denne vurdering blev udarbejdet ifølge de nationale bestemmelser til gennemførelse af direktiv 85/337. Og ministeren traf som afslutning på proceduren afgørelse i juni 1997 med godkendelse af projektet og med en række miljøkrav, som skulle overholdes.
Kommissionen har ikke detaljerede oplysninger om ovennævnte vurdering, da denne procedure henhører under de nationale myndigheder, og Kommissionens tjenestegrene griber kun ind i tilfælde af overtrædelse. Den 22. januar 1998 indgik der en formel klage til Kommissionen om ovennævnte projekt og især om VVM. Kommissionens tjenestegrene er ved at gennemgå denne klage efter de gældende procedurer, medens sagen samtidig vil blive forelagt på det næste møde i tilsynsudvalget for det operationelle program for industrien. De græske myndigheder vil derfor skulle fremlægge de nødvendige oplysninger.
I forbindelse med klagebehandlingen vil Kommissionens tjenestegrene indhente yderligere oplysninger om det pågældende projekts præcise placering for at fastslå, om et område, der er udpeget eller kunne udpeges af de græske myndigheder ifølge direktiv 79/409, eller som er blevet foreslået som særligt bevaringsområde af fællesskabsbetydning i henhold til direktiv 92/43 med henblik på medtagelse i NATURA 2000-netværket, skulle være berørt af projektet.

Trakatellis
Jeg takker fru kommissæren for hendes svar på mit spørgsmål. Altså, hvis jeg har forstået rigtigt, så vil - såfremt de miljøundersøgelser, der ikke er udført, bliver indgivet, og der konstateres indvirkninger på miljøet - der ikke blive tale om finansiering og projektet vil ikke blive virkeliggjort. Hvis jeg forstod rigtigt, for jeg kan ikke forstå, hvordan der kunne træffes afgørelse om medfinansiering, når der ikke forelå en miljøundersøgelse, når der er stor modstand i offentligheden og når området er kendt som en biotop. Evia-bugten, hvortil spildevandet fra garverierne vil flyde, er et lukket hav. Hvordan kan man så godkende en medfinansiering, når de pågældende planer, som fru kommissæren her nævner, ikke forelå? Jeg vil foretrække, at finansieringen stoppes, hvis der, som det er tilfældet, kan konstateres indvirkninger på miljøet.

Bjerregaard
Som jeg nævnte i mit svar, forholder det sig sådan, at Kommissionen nu har modtaget en klage, og så bliver vi nødt til at følge de procedurer, der er, det vil sige, at vi går i gang med at indhente de fornødne oplysninger, og hvis der er hold i klagen, så må vi selvfølgelig træffe de fornødne foranstaltninger i forbindelse med projektet. Men jeg kan altså, som situationen er nu, ikke sige, om der er hold i klagen eller ej. Jeg kan sige til hr. Trakatellis, at vi har modtaget klagen, og vi er i gang med at behandle den.

Formanden
Spørgsmål nr. 70 af Anna Karamanou (H-0058/98):
Om: Miljøforurening i Det Ægæiske Hav
Den økologiske balance i hele det østlige Middelhav er alvorligt truet af i hundredvis af miljøforurenende industrivirksomheder, som er blevet opført langs den tyrkiske kyst, og som efter oplysninger fra De Forenede Nationer, OECD og Ministeriet for Ægæerhavet ikke råder over anlæg til behandling af flydende affald, og som således overtræder de internationale bestemmelser. De forurenende stoffer, som på denne måde ledes ud i Det Ægæiske Hav med dets mange øer, ligger over de internationalt godkendte maksimalværdier og er en ren giftbombe for regionen. Dette mareridt fuldendes af Tyrkiets seneste beslutning om at opføre et atomkraftværk i nærheden af Akköy i et jordskælvstruet område på Tyrkiets sydkyst?
Hvorledes agter Kommissionen at gribe ind, og hvilke foranstaltninger vil den træffe for at beskytte den økologiske balance i regionen?

Bjerregaard
Den situation, som det ærede medlem henviser til, vedrører miljøproblemer, der har deres oprindelse uden for Fællesskabets område. Derfor finder fællesskabsdirektiverne ikke anvendelse. Allerede i 1995 foreslog Kommissionen at indlede et samarbejde med Tyrkiet inden for energiområdet. Restriktionerne i forbindelse med iværksættelsen af det finansielle samarbejde med dette land har imidlertid ikke gjort det muligt at gøre fremskridt på dette punkt. I meddelelsen fra Kommissionen af 15. juli 1997 om den videre udvikling i forbindelserne til Tyrkiet foreslås det også at styrke samarbejdet på energiområdet for på den måde at tilskynde til en bæredygtig udvikling i dette land og at integrere denne sektor i de andre økonomiske politikker. Et sådant samarbejde kræver, at der stilles midler til rådighed via Fællesskabets budget.
Tyrkiet er imidlertid kontraherende part i konventionen om beskyttelse af Middelhavet mod forurening, det vi kalder Barcelona-konventionen, og særlig protokollen om beskyttelse af Middelhavet mod landbaseret forurening. Tyrkiet er derfor forpligtet til at overholde bestemmelserne i disse internationale aftaler i det omfang, de finder anvendelse på det pågældende tilfælde. Det tilkommer imidlertid udelukkende den tyrkiske regering at træffe de fornødne beslutninger med henblik på at afhjælpe de skadelige forureningsvirkninger, der truer økosystemet i Det Ægæiske Hav.
For så vidt angår Tyrkiets planer om at opføre et atomkraftværk i Akköy-området, bør der mindes om, at en beslutning herom, som kun Tyrkiet er ansvarlig for, er betinget af en vurdering af landets samlede energibehov. Det drejer sig imidlertid om et projekt, der har betydning for Fællesskabets industrivirksomheder. Fristen for de tyrkiske myndigheders internationale udbud om opførelse af Akköy-kraftværket udløb den 15. oktober 1997. Tyrkiet er for tiden i gang med at undersøge tilbuddene fra de forskellige konsortier. Den tyrkiske energiminister har meddelt, at den endelige beslutning om udvælgelsen nok vil blive truffet i april 1998. Ministeren nævnte også, at energiproduktionen forventes påbegyndt i 2006. Det fremgår af de oplysninger, som Kommissionen har indhentet, at de tyrkiske myndigheder har valgt Akköy-området efter en række grundige undersøgelser af de seismiske, geologiske og miljømæssige forhold, som er gennemført af de specialiserede afdelinger ved flere tyrkiske universiteter.

Karamanou
Mange tak for Deres svar, fru kommissær. Men med Deres følsomhed på dette område havde jeg nu ventet, at De ville give os meddelelse om nogle konkrete foranstaltninger for at beskytte Det Ægæiske Hav, som er et så enestående smukt øhav, der er en perle i Den Europæiske Unions kulturarv. Vi ved naturligvis godt, at forurening ingen grænser kender, men vi troede, at Den Europæiske Union gennem sine samarbejdsaftaler med Tyrkiet kunne påvirke dette land til at respektere sine internationale forpligtelser. Tyrkiet har undertegnet Barcelona-konventionen og har ikke ret til et så højt forureningsniveau. F.eks. er grænsen for kadmium i Tyrkiet 2 mg, hvilket er 10 gange mere, end der tillades i Den Europæiske Union. Kun 20 % af landets industrier har egnet forureningsbegrænsende udstyr. Jeg mener, at Den Europæiske Union kan lægge pres på Tyrkiet for at få det til at respektere de forpligtelser, som landet har indgået internationalt, sådan som vi gør over for andre lande, der ligger meget længere væk fra Unionen, med lande, der ikke har grænse til fælles med et unionsland, som selv pålægges strenge miljøregler.

Bjerregaard
Jeg er opmærksom på, at der her i Parlamentet flere gange er blevet stillet spørgsmål om denne sag, og jeg er bange for, at jeg ikke rigtigt har mere nyt at tilføje. Jeg er enig med fru Karamanou i, at vi selvfølgelig skal bruge de muligheder, der ligger i internationale aftaler, og det er klart, at de forpligtelser, som er indeholdt i Barcelona-konventionen, selvfølgelig også skal bruges i forhold til Tyrkiet. Mine informationer er, at det bliver de også, men på baggrund af det spørgsmål og de supplerende bemærkninger, der er faldet, vil jeg da gerne lige en ekstra gang sikre mig, at vi bruger de muligheder, der er til rådighed.

Kaklamanis
Fru kommissær, foruden det spørgsmål, som min kollega, fru Karamanou, stillede Dem, er der to andre store problemer omkring dette projekt. Det første er, at disse reaktorer af canadisk oprindelse i henhold til både canadiske videnskabsmænd og tyrkiske eksperter, nemlig to universitetsprofessorer i Ankara, hr. Kilik og hr. Kantiroglou, ved hjælp af en helt konkret metode kan bringes til at berige atomrester med plutonium, hvorved dette kraftværk bliver til et atomvåbenproducerende anlæg. Det er det ene. Det andet er, at såvel Den Internationale Atomenergikommission i Wien som de tilsvarende kommissioner i Canada og USA har en særdeles kritisk holdning til denne canadiske reaktortypes kvaliteter på det nuklearsikkerhedsmæssige område.
Hvordan kan Den Europæiske Union under disse omstændigheder give penge til at lukke Tjernobyl og Kozlodui og samtidig ikke interessere sig for atomreaktorer, der allerede nu sættes spørgsmålstegn ved, sådan som det også understregedes på miljøkonferencen i Kyoto, hvor også Europa medvirkede, og hvor lande som Argentina og Sydkorea, der har sådanne reaktorer, besluttede at lukke dem af sikkerhedsmæssige grunde?

Formanden
Jeg beder Dem om, at De holder Dem til den tid, De har til rådighed. Hvis De ikke gør det, går det ud over andre spørgsmål, som ikke kan blive besvaret mundtligt.
Fru Bjerregaard, De har ordet til at svare, også så kort som muligt.

Bjerregaard
Jeg kan til gengæld gøre det kort, for jeg har i og for sig ikke noget at tilføje til det svar, jeg gav tidligere. Jeg er ikke opmærksom på de særlige problemer, som spørgeren har nævnt. Det er ikke fremgået af noget af det materiale, jeg har haft til min rådighed, så jeg kan desværre ikke gå i detaljer med de stillede spørgsmål.

Rübig
Hr. formand, i fjor var vi i Athen sammen med Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Dér så vi et fremragende rensningsanlæg, hvis anden etape nu er under opførelse. Kan De oplyse os om, hvornår denne anden etape vil være færdig?

Bjerregaard
Jeg må sige, at hr. Rübig har stor tillid til mine evner om at vide alt, hvad der foregår i Den Europæiske Union. Men jeg må sige, at uden noget forvarsel er jeg selvsagt ikke i stand til at svare på det stillede spørgsmål.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Hr. McMahon og hr. Eisma har bedt om ordet til et spørgsmål til forretningsordenen.
Jeg vil give Dem ordet i overenstemmelse med forretningsordenen, men jeg erindrer Dem om, at den tid, som De bruger, vil gå ud over andre spørgsmål, som Kommissionen så kun vil kunne besvare skriftligt.

McMahon
Hr. formand, jeg tager ordet til forretningsordenen, og det vil jeg ikke undskylde. Jeg mener, at der bør være en vis retfærdighed i den måde, hvorpå De styrer spørgetiden. Jeg her siddet her i nogen tid. Det tog kommissær Papoutsis tolv minutter at besvare spørgsmålet fra fru García Arias. Kommissærerne skal lære at komme med kortfattede svar på spørgsmålene - og De vil kunne finde belæg herfor i forretningsordenens bilag II, stk. 7. Vil tjenestegrenene tale med Kommissionen? De afbryder altid parlamentsmedlemmerne, hvis de blot overskrider taletiden med et minut, og De lader kommissærerne slippe af sted med hvad som helst og bruge 12 minutter på et svar. Medlemmer, der har stillet spørgsmål, og som tålmodigt har ventet på at komme til at stille spørgsmålene, er blevet berøvet muligheden for at få besvaret spørgsmål vedrørende problemer i deres valgkreds.

Formanden
Mange tak, hr. McMahon. Jeg har noteret mig Deres bemærkning, men jeg tillader mig at minde Dem om, at hr. Papoutsis har svaret på to spørgsmål samtidig, på fru García Arias´og på hr. Izquierdo Collados. Disse tolv minutter skal derfor fordeles på to spørgsmål.
Hr. Eisma har ordet til et spørgsmål til forretningsordenen.

Eisma
For det første vil jeg råde min græske kollega til, hvis de er så bekymrede over den tyrkiske småindustris forurening af Det Ægæiske hav, så lad dem så hurtigt som muligt sørge for, at MEDA-programmet finder anvendelse på Tyrkiet, og at også den finansielle protokol i toldunionen erklæres for gældende af Tyrkiet. Så har vi penge til at hjælpe Tyrkiet. Mit spørgsmål til kommissæren er: Er han villig til at optage så mange som muligt af disse miljøprojekter i MEDA-programmet?

Formanden
Hr. Eisma, hør nu her, De talte formentlig med hr. Lindqvist og har så ikke hørt det problem, vi drøftede, og vi var jo færdige med tillægsspørgsmålene til nævnte spørgsmål. Jeg beder Dem derfor om at være opmærksomme og hjælpe dette forsæde.
Da den tid, der er afsat til denne del, er udløbet, vil spørgsmål nr. 71 til 74 blive besvaret skriftligt.

Van den Broek
Som svar på dette spørgsmål meddeler jeg, at Beograd hidtil har reageret afvisende på EU-anmodningen om at nedsætte en repræsentation i Prisjtina. Myndighederne i Beograd indtager det standpunkt, at Kosovo-spørgsmålet er et indre anliggende og afviser ethvert initiativ fra det internationale samfund, der har til formål at formindske spændingerne. Gang på gang bliver der, også af Den Europæiske Union, presset på for at få præsident Milosevic til at indlede en konstruktiv dialog med albanerne i Kosovo, med henblik på at opnå aftaler om udstrakt selvstyre for Kosovo.
Gennemførelsen af en sådan dialog er en af de betingelser, som Den Europæiske Union har stillet for udviklingen af forbindelserne med Eksjugoslavien. Disse betingelser, der findes i den såkaldte regionale synsvinkel, omfatter også korrekt gennemførelse af forpligtelserne som følge af Dayton-fredsaftalerne, udviklingen af gode forhold til nabolandene, respekten for menneskerettighederne og mindretals rettigheder og pressefriheden. Så længe disse kriterier ikke opfyldes er en udvidelse af forholdet til Den Europæiske Union ikke aktuel.
Den sidste statusrapport vedrørende forholdene, ultimo sidste år, førte til, at de såkaldte autonome handelsforanstaltninger foreløbigt ikke blev forlænget. A fortiori er der heller ikke tale om nogen form for finansiel støtte f.eks. inden for rammerne af PHARE-programmet.

Posselt
Hr. kommissær, jeg mener, at vi omsider bør prøve at lægge pres på Beograd, således som vi også gør det andre steder, for vi er i årevis blevet fremstillet som en latterlig kolos på lerfødder, fordi vi i modsætning til USA ikke engang er i stand til at åbne et kontor. Hvis vi ikke griber til sanktioner, vil vi ikke kunne gennemføre dette minimumskrav. Derudover vil jeg gerne sige, at det efter min mening ikke drejer sig om mindretalsrettigheder, men om en genetablering af Kosovos selvstændighed, 90 % af indbyggerne i Kosovo er albanere, og her drejer det sig ikke kun om mindretalsrettigheder, men her drejer det sig om elementær tilsidesættelse af menneskerettigheder, her drejer det sig om mord og brutal undertrykkelse og først og fremmest om, at der inden længe bryder en krig ud dér, og vi er ikke engang i stand til at åbne et kontor, hvor befolkningen kan henvende sig i sin nød. Derfor er vi ret beset medskyldige, når der flyder blod dér.

Van den Broek
For at nå frem til en løsning af problemet i Kosovo er en dialog mellem Beograd og Prisjtina uundværlig. Det er netop denne dialog, der internationalt er slået så stærkt til lyd for hos Milosevic. I de forløbne måneder er der udøvet internationalt pres for at få en sådan dialog i stand. Jeg henviser til det fransk-tyske initiativ. Jeg gør opmærksom på brevet fra EU og USA til præsident Milosevic. Jeg henviser til erklæringen fra PIC-konferencen i Bonn. Jeg henviser til oprettelsen af arbejdsgruppen Kosovo den 8. januar i år.
En vigtig tillidsvækkende foranstaltning ville være gennemførelsen af f.eks. den dengang indgåede uddannelsesaftale mellem Beograd og Prishtina, som Kommissionen også er villig til at støtte, også materielt, hvis det skulle være nødvendigt.
Eftersom vi ikke har særlige forbindelser med Beograd, er det også meget vanskeligt at drøfte sanktioner. De autonome handelspræferencer blev sidst ikke forlænget. Hvilke andre former for pres kan vi udøve end de initiativer, der allerede er taget. Det betyder ikke, at jeg ikke gerne vil være enig med hr. Posselt om, at situationen i Kosovo er meget eksplosiv og meget let vil kunne føre til en konflikt, og at vi selvfølgelig må gøre alt for at sørge for, at det ikke sker og må blive ved med at overveje, hvordan vi kan gøre det. Men den gangbare vej er ikke let. Også fordi Milosevic stadig ikke har opfyldt de betingelser, der i sin tid blev optaget i Gonzales-rapporten og som hver gang og på ny kontrolleres og på grundlag hvoraf tættere forbindelser med Eksjugoslavien faktisk afvises.
Til sidst, Kommissionen vil i marts, det vil sige i næste måned, på ny sende en rapport til Rådet med en evaluering af situationen og udviklingen i de tidligere jugoslaviske republikker, og på basis heraf vil det blive undersøgt om videre foranstaltninger er mulige, opmuntrende eller sanktioner. Vi vil også drøfte situationen i Kroatien, samt situationen i Bosnien og derefter må vi se tingene an. Endnu en gang dette svar har ikke til hensigt at undervurdere den bekymring, som hr. Posselt med rette har givet udtryk for.

Habsburg-Lothringen
Hr. kommissær, først vil jeg gerne sige, at jeg er meget glad for det, De sagde om, at man skal bruge alle midler til at gøre noget for Kosovo, men at vi naturligvis er noget hæmmede i anvendelsen af dem.
Når man ser på situationen i Albanien og ser, hvorledes situationen dér tilspidses, er det efter min mening bestemt ikke en tilstand, der overbeviser om, at situationen i Kosovo kan blive bedre. Dér skærpes situationen mere og mere med det socialistiske styre, som allerede har temmelig fascistiske tendenser og virkelig er ved at blive problematisk. Ser De en sammenhæng deri, og hvad kan vi stille op mod det?
Det næste spørgsmål er: Hvis vi virkelig gerne vil åbne et EU-kontor i Kosovo - og den beslutning og viljen er der jo - og vi for øjeblikket ikke kan åbne det i Pristina, ville der så eventuelt være en mulighed for at oprette dette kontor her i det mindste provisorisk for så senere at overflytte det til Pristina, så snart det kan lade sig gøre, for at der i det mindste eksisterer et kontor, som er en samtalepartner for albanerne i Kosovo og som direkte tager sig af disse sager?

Van den Broek
Jeg tror ikke, at hr. Habsburg har ret med hensyn til den albanske regerings holdning, bestemt ikke når det drejer sig om dens holdning til den nuværende situation i Kosovo, hvor den albanske regering, mener jeg, ikke giver nogen anledning til at tro, at separatistiske eller voldelige elementer i Kosovo opmuntres fra Tirana. Det modsatte er tilfældet. Af vores samtaler med albanerne og også med statsministeren fremgår det klart, at de føler sig medansvarlige for at undgå en eksplosion i Kosovo. At de i øvrigt med bitterhed iagttager, hvordan enhver dialog mellem Beograd og Prisjtina faktisk afvises af Beograd, det er klart.
Vedrørende kontoret i Prisjtina, vi modtager jævnligt delegationer fra Kosovo i Bruxelles. Jeg har derfor svært ved at se meningen med at åbne et kontor her i Bruxelles. Det drejer sig netop om en repræsentation på stedet i Kosovo, der gør det lettere for os at iværksætte programmer dernede, at organisere Fællesskabsprogrammer. Men Kosovo er og bliver med dets begrænsede eller udvidede selvstyre en del af Den Jugoslaviske Republik. Det betyder således også, at vi for udarbejdelsen af programmer i det mindste har brug tolererende støtte fra Beograd.

Formanden
Spørgsmål nr. 76 af Angela Kokkola (H-0011/98):
Om: Opførelse af et atomkraftværk i Tyrkiet
Tyrkiet er i færd med at opføre et atomkraftværk i området Akkuyu, kun 477 km fra Rhodos og 150 km fra Nicosia. Dette frembyder en alvorlig fare for Sydøsteuropa og Vestasien på grund af de mange jordskælv i området og også på grund af de kraftige storme. Det er vel unødvendigt at påpege den dermed forbundne trussel for miljøet. Endvidere må det understreges, at denne enhed kun vil kunne dække 2 % af landets elektricitetsbehov.
Det er derfor nødvendigt, at Europa-Kommissionen omgående griber ind, da opførelsen af disse atomreaktorer er en trussel for miljøet i en af Den Europæiske Unions nuværende og i en af de kommende medlemsstater (Cypern).
Kan Kommissionen oplyse, hvad den har til hensigt at gøre med henblik på at vedtage retsakter om handel med atomteknologi?

Van den Broek
Opførelsen af et atomkraftværk i Akkuyu i Tyrkiet afhænger af en suveræn stats beslutning, som Kommissionen ikke har indflydelse på. Anlægget befinder sig uden for Fællesskabets territorium, og Fællesskabets regler finder som følge heraf ikke anvendelse. Tyrkiet har i øvrigt ikke anmodet Fællesskabet om finansiel støtte til dette projekt. De tyrkiske myndigheder har udbudt opførelsen af værket i international licitation, der blev afsluttet 15. oktober. I øjeblikket undersøger Tyrkiet de forskellige konsortiers tilbud, og den tyrkiske energiminister har meddelt, at det endelige valg vil blive truffet i april 1998. Det fremgår af oplysninger, som Kommissionen har indhentet, at de tyrkiske myndigheder har valgt Akkuyu efter at de specialiserede afdelinger på en række tyrkiske universiteter havde foretaget en nærmere undersøgelse, der særligt fokuserede på seismiske, geologiske og miljøaspekter. Det vil først være muligt at foretage en evaluering af sikkerhedsaspekterne ved værket, når de tyrkiske myndigheder har truffet sit valg mellem de forskellige tilbud, så det vides, hvilken teknologi der vil blive anvendt.

Kokkola
Hr. kommissær, jeg beklager meget, men uanset hvor meget velopdragenhed, jeg mønstrer, så kan jeg ikke sige, at Deres svar var tilfredsstillende. Kan det virkelig være rigtigt, at når vi taler om Tyrkiet, et land, som vi ønsker skal komme her, skal komme op på et sådant niveau, at det kan blive medlem af Den Europæiske Union, så kan vi acceptere, at Kommissionen ikke kan gribe ind i dette land, når det bygger en atomreaktor, der vil være til stor skade ikke alene for Grækenland, som vores ven hr. Eisma sagde? Det kan kommissæren ikke mene! Den skade, der vil følge heraf, vil ramme det sydøstlige hjørne af Europa, og den vil også nå helt frem til Asien. Lad os ikke glemme Kozlodui og lad os heller ikke glemme de kemiske våben i en truende krig i Irak, som desværre også vil nå helt frem til Det Ægæiske Hav.
Jeg vil gerne tilføje her, at heller ikke fru Bjerregaards svar var tilfredsstillende, for selv i Tyrkiet - og vi ved jo hvor stor undertrykkelsen af menneskerettighederne i dette land er - har miljøorganisationer protesteret mod, at talrige arter er truede, herunder sælen monachus monachus og mange andre.

Van den Broek
Meget kort, hr. formand, fordi det faktisk ikke er muligt at besvare dette spørgsmål så længe, vi ikke ved hvilken type kraftværk, der skal opføres. Der findes intet forbud mod opførelse af atomkraftværker, heller ikke for lande, der stræber mod tiltrædelse af EU. Er det derfor ikke noget forhastet at nedlægge en form for veto, inden man overhovedet ved noget som helst om dette projekt, helt bortset fra, og jeg gentager dette, at EU naturligvis ikke må gøre krav på at have reel indflydelse på opførelsen af dette kraftværk. Det er den tyrkiske regerings beslutning. Men endnu en gang, når der vides mere, og hvis oplysningerne er foruroligende, er vi villige til at tage spørgsmålet op på vores jævnlige møder med Tyrkiet.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Da den tid, der er afsat til spørgetid til Kommissionen, er udløbet, vil spørgsmål nr. 77 til 144 blive besvaret skriftligt.
Jeg takker tjenestegrenene ved plenarmødet og tolkene for den tålmodighed, de har udvist, da mødet har trukket nogle minutter længere ud end planlagt.
Spørgetiden til Kommissionen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.10 og genoptaget kl. 21.00)

Luftforurening fra motorkøretøjer - Kvaliteten af benzin og dieselolie (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandling under ét om luftforurening fra motorkøretøjer.

Tamino
Hr. formand, jeg må frem for alt sige, at kommissærernes indlæg gav mig det indtryk, at det for disse direktivers vedkommende desværre skorter på vilje til dialog mellem Kommissionen og Rådet på den side og EuropaParlamentet på den anden, og at vi derfor desværre ikke har fundet de åbninger, vi forventede. På den anden side tror jeg, som det allerede er sagt, at det store antal døde og de alvorlige skader som følge af luftforureningen, der i vid udstrækning stammer fra biltrafikken - tænk på syreregnen, for så vidt angår skader - kræver faste og hurtige beslutninger, også selvom vi er klar over, at det ikke er foranstaltninger på benzin- og biltrafikområdet alene, der vil kunne løse problemet.
Det vil nemlig være nødvendigt med andre initiativer, f.eks. indførelse af nye brændstoffer og innovative transportsystemer, men også og især f.eks. fremme af den kollektive trafik og overflytning af passagerer og gods til mindre forurenende transportmidler, alt sammen tiltag, der ikke er omfattet af den foreliggende foranstaltning; hvis disse tiltag ikke iværksættes, bliver det imidlertid vanskeligt at nå målet.
Hvad angår de to omhandlede direktiver, er De Grønne helt enige med hensyn til den problemstilling, ordførerne har opridset, og de løsninger, de har foreslået i betænkningerne. Vi mener især, at man bør sænke svovlindholdet i benzinen, nedbringe indholdet af aromater og polycykliske aromastoffer til ufarlige værdier, helt fjerne indholdet af bly og med hensyn til automobilsystemer indføre et egendiagnosesystem for alle køretøjer.
Der er afgjort ikke tale om, at tidshorizonten for de foranstaltninger, der bør træffes inden år 2000, er for kort, således at den bør forlænges til år 2005, og foranstaltningerne tilmed gøres ikke-obligatoriske; enten er de obligatoriske, eller også er de meningsløse!

González Álvarez
Hr. formand, i eftermiddags talte vi om Kyoto-topmødet og om CO2-udslippene. Den debat, vi skal have nu, har meget til fælles med det, vi talte om i eftermiddags. I meddelelsen fra Kommissionen fra slutningen af 1997 om Kyoto-topmødet henvises der faktisk til de sektorer, som producerer mest CO2 - en af de farligste drivhusgasser - og det siges klart, at hvis vi ikke træffer foranstaltninger, så vil transportens andel i CO2-udslippene vokse med 31 % i år 2010. Lad os derfor tale om dette nu.
Jeg synes, at ordførerens indfaldsvinkel rammer plet. Den forudser globalt integrerede foranstaltninger, det vil sige, der tages ikke kun skridt vedrørende anvendelsen af mere avancerede teknikker ved produktionen af motorer, men der tages skridt for at få en bedre brændstofkvalitet, der tages skridt inden for områder som trafikkontrol, udbygning af den offentlige transport - der gøres ikke for meget på dette område - og man skal tage de transeuropæiske transportnet og alternative brændstoffer i betragtning. Det vil sige, han foreslår en række integrerede foranstaltninger, som det er meget vigtigt at være opmærksom på.
Det nævnes også i betænkningen, at brændstoffernes kvalitet ville have umiddelbar effekt, hvis det blev iværksat - større end den effekt, som opnås ved fremskridtene inden for produktionen af motorer - for det ville omfatte hele den europæiske bilpark, for, som ordføreren så rigtigt sagde det, så er der lande - som mit eget, Spanien - som har en meget gammel bilpark, som det vil være meget bekosteligt at forny.
Kort sagt, hr. formand, så synes jeg, at dette Parlament i morgen behøver et klart flertal for at vedtage disse betænkninger, og Parlamentet vil kunne stå stærkere i diskusssion i den fælles beslutningstagningsproces, hvis den indtager en fast og tydelig holdning, som den der blev vedtaget i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.

Blokland
Hr. formand, auto-olie-programmet er næsten færdigt. Hvis værdierne for 2005 nu fastsættes bindende, får industrien klarhed. Jeg er på det punkt helt enig med begge ordførere. Bindende værdier for køretøjer og brændstoffer er absolut nødvendigt. Ganske vist er det nødvendigt med store investeringer, men teknisk er det muligt, og for luftkvaliteten er det en nødvendighed.
Kun med hensyn til Nox -katalysatoren må man fortsat have en smule tålmodighed. Ændringsforslag 28, der nedsætter svovlindholdet i år 2000 til 100 ppm, finder jeg helt reelt. Når den nye katalysator til sin tid er i produktion, bør det svovlfattige brændstof i det mindste også være til disposition.
Jeg støtter helt ændringsforslagene om "On-Board-Diagnostics« og koldstart. Endvidere er jeg tilhænger af en varighedstest efter 10 år.
Der er bevægelse på fronten for CO2 -krav, har jeg læst, selvom forlydenderne ikke er så positive. Nu hvor emissionen fra stærkt forurenende brændstoffer nedsættes, er det på høje tid at gøre mere ved brændstofforbruget i almindelighed. Særligt nu, hvor det har vist sig, at der kan opnås store brændstofbesparelser med små teknologiske forbedringer. Jeg tænker her på svinghjulsbilen, hvormed der kan opnås en reduktion på 20 %. Endvidere henviser jeg til udviklingen af 5-liter bilen. Overvejer kommissæren bindende love på EU-plan? Vi mener, at tiden nu er moden til dette. På den måde vil Kyoto-aftalerne komme inden for rækkevidde.

Amadeo
Hr. formand, vi vil i starten af det nye årtusinde endelig opleve iværksættelsen af en europæisk vejtransportpolitik centreret om kampen mod de luftforureningsproblemer, der skyldes vejtransport, og hvis vi skulle måle effektiviteten af denne politik på grundlag af det store antal planlagte foranstaltninger, må vi bestemt sige, at vi er mere end optimistiske.
Der er i auto-olie-programmet, som Kommissionen har udarbejdet sammen med Unionens automobil- og olieindustrier, opstillet en strategi, der sigter mod en nedbringelse af emissionerne fra køretøjer med det mål at forbedre luftkvaliteten, idet der opstilles to frister, nemlig år 2000 og år 2005, inden for hvilke der bør fastsættes præcise regler for brændstofkvaliteten og emissionsgrænseværdierne. Med hensyn til de to betænkninger af Hautala og Lange, som er på dagsordenen, ser vi blandt de vigtige punkter i hele auto-olie-programmet et mindre modsætningsforhold mellem den kendsgerning, at en forbedring af brændstofkvaliteten vil have umiddelbare konsekvenser for såvel nye som gamle biler og den kendsgerning, at fastsættelsen af grænseværdier og en forbedring af motorerne til gengæld kun vedrører nye biler.
Vi finder det hensigtsmæssigt at opstille tre punkter: 1) forene respekten for miljøet med respekten for arbejdet og den industrielle forskning; 2) opstille som en absolut betingelse, at den endelige ordning fuldføres inden år 2005; 3) stå fast på princippet om at "forureneren betaler«, idet man indfører skatte- og afgiftslettelser for de virksomheder, der investerer med henblik på at forbedre kvaliteten; det er rimeligt, at de virksomheder, der forsker og gennemfører store investeringer for at levere et produkt, der er i overensstemmelse med bestemmelserne og mindre forurenende, bliver belønnet.
Vi mener også, man bør forbyde salg af blyholdig benzin i alle medlemsstater allerede fra år 2000, idet et sådant forbud dog vil kunne skabe økonomiske problemer, som imidlertid vil kunne undgås, hvis man allerede griber ind nu. Under alle omstændigheder bør man holde fast ved Rådets beslutning om at fastsætte obligatoriske værdier inden år 2000 og vejledende værdier inden år 2005.
Hvad dieselbrændstof angår, kan vi tilslutte os forslaget fra direktøren for PSA Citroën-Peugeot, der for nylig gav udtryk for muligheden af at anvende biobrændstoffer uden ekstraomkostninger for automobilindustrien, især dieselbrændstoffet dister, som er særdeles miljøvenligt.
En bedre udformning af motorerne, en bedre teknisk kontrol, hyppigere kontrol og anvendelse af nye brændstoftyper kombineret med en mere effektiv styring af trafikken og af den offentlige transport er også vigtige elementer i bestræbelserne på at nedbringe emissionerne. Vi mener også, at der kunne tages en række nye teknologiske landvindinger i brug med henblik på en effektiv forureningsbekæmpelsen; jeg tænker f.eks. på egendiagnosesystemerne. Vi mener derfor, det er vigtigt også at forbedre direktivet vedrørende en begrænsning af CO2 -emissioner fra motorkøretøjer, som i øjeblikket befinder sig i et dødvande samt forslaget om at iværksætte en række skatte- og afgiftsmæssige initiativer, som imidlertid ikke bør betyde nye skatter og afgifter, men en kontrol, som er mere effektiv end den eksisterende.

Díez de Rivera Icaza
Hr. formand, alle borgere - og ikke kun nogle - har ret til at indånde ren luft og beskytte deres sundhed. Dette kriterium og den forøgede luftforurening på grund af systemet med de to slags brændstof, der anvendes i trafikken, førte til, at Europa-Parlamentet ved første behandlingen og med absolut flertal stemte for ændringen af dette direktiv for at forbedre kvaliteten af den luft, vi indånder. Der er ikke tvivl om, at retten til sundhed, som omhandles i Amsterdam-traktaten, og Europa-Parlamentets holdning vandt genlyd i Rådet, selvom denne genlyd stadig er utilstrækkelig, da det udelukkende drejer sig om nogle vejledende grænseværdier.
Vi tvivler derfor ikke på, at nogle petrokemiske virksomheder, til trods for den ubarmhjertelige pression, som de har udsat os for, vil foretage de nødvendige investeringer, sådan som bilsektoren allerede har gjort det, for at kunne tilbyde brændstof af bedre kvalitet, når deres aktionærers og kunders sundhed kræver det. For resten også borgernes.
Det ville være slemt, hvis de private interesser skulle få fortrinsret fremfor kvaliteten af den luft, vi indånder, især efter Kyototopmødet. Vi er alle bevidste om den alarmerende forøgelse af luftforureningen i bykernerne: selv i byer som Paris, Athen eller Bologne, hvor man nogle gange har været nødt til at forbyde bilkørsel for at løse dette alvorlige helbredsproblem, og nogle byer - og det er vigtigt for mig at understrege dette - ligger i den sydlige del af Unionen.
Jeg vil på baggrund af mit ansvar og et ønske om at opfylde artikel 2 i vores forretningsorden, som lyder således: "Medlemmerne af Europa-Parlamentet udøver deres mandat frit. De er ikke bundet af pålæg og kan ikke modtage bundet mandat«, stemme for fru Hautalas betænkning, det vil sige for sundheden og miljøet.

Schnellhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kommissær, kommissær Bangemann er desværre gået allerede, men han skulle ikke så gerne blive alt for overrasket under forligsproceduren. Vi kommer ikke med de gamle ændringsforslag, for også vi har bevæget os, ligesom Rådet har fjernet sig fra Kommissionen. Jeg tror, det er et godt tegn for forliget.
Bestræbelser på at reducere emissioner af skadelige stoffer fra motorkøretøjer er ikke noget nyt. Der har her i de sidste år kunnet noteres mange fremskridt, men de er ikke tilstrækkelige. For også for fremtiden at sikre ubegrænset mobilitet - og det vil jeg henholde mig til nu - borgerens mobilitet er der brug for komplekse foranstaltninger. Derfor skal tiltaget i form af det foreliggende auto-olie-program hilses velkomment. Det drejer sig om på den ene side at optimere køretøjets teknik med henblik på at nedbringe de skadelige stoffer og på den anden side at forbedre brændstoffernes kvalitet på en sådan måde, at skadelige stoffer slet ikke opstår eller nedbringes og at der ikke lægges hindringer i vejen for indførelsen af den moderne motorteknik.
I auto-olie-programmet er det sket for første gang, og det er beklageligt, at det oprindelige samarbejde mellem olieindustrie og bilindustri afsluttedes med Kommissionens oplæg, for det ville ret beset være af stor betydning, at de to europæiske industrigrene arbejder sammen i en sag, hvor det drejer sig om skabelsen eller bevarelsen af den europæiske industris konkurrenceevne. Vi kan således kun igen slå fast, at der er brug for lovgivningsmæssige foranstaltninger for at opnå fremskridt.
Det er egentlig en selvindlysende sandhed - forbedrede brændstoffer er nødvendige for at reducere emissionerne fra den eksisterende bilpark og muliggøre anvendelsen af kommende brændstofbesparende motorteknologier. Europa-Parlamentet tog under førstebehandlingen entydigt stilling i overensstemmelse hermed. Helt uforståelig er derimod holdningen i en del af den europæiske olieindustri, som med hænder og fødder værger sig mod væsentlige forbedringer af brændstofferne. Den henviser til for høje omkostninger i forbindelse med meget små fordele for miljøet. Begge dele er forkert! Omkostningerne til at fjerne svovl fra brændstoffer og andre foranstaltninger er ifølge nyere beregninger langt fra så store som oprindelig antaget. Desuden vil de jo også blive væltet over på forbrugeren.
Jeg vil lige sige, hvad det er, vi taler om. Vi taler om nøjagtig ECU 0, 004 pr. liter brændstof til firetaktsmotorer og ECU 0, 009 pr. liter diesel, når vi går ud fra de skrappe værdier fra førstebehandlingen. Og fordelen for miljøet? Den er i hvert fald meget stor. En europæisk bilproducent har testet sine køretøjer i Californien, hvor der allerede er brændstoffer på markedet, som lever op til dem med grænseværdier. Der blev ved den lejlighed konstateret en reduktion af kulbrinteemissioner på ca. 40 % og af kvælstofoxider på ca. 30 %. Dét kalder jeg en afgørende fordel for miljøet.
Det er heller ikke fair, når der i forbindelse med auto-olie-programmet trues med lukning af raffinaderier. En ny undersøgelse fra Kommissionen viser endnu en gang, hvad der i forvejen var kendt i fagkredse. Vi har overkapacitet i Europa, hvad angår raffinaderiproduktioner. Der er her et strukturproblem. For tiden investerer olieindustrien uden for Europa. Kravet om rent brændstof ville også kun hente disse investeringer tilbage igen og sikre branchens konkurrenceevne i Europa, og ret beset er det jo endelig det, vi ønsker at nå frem til!
Alligevel stemmer jeg for det foreliggende kompromis, der er langt bagud i forhold til det, der blev vedtaget under førstebehandlingen. Det angår navnlig værdierne for 2005 og hvor bindende de skal være. Hr. Florenz har allerede sagt det en gang i dag: Det er industrien, der skal investere. Det ved vi. Det er den, der skal sætte penge ind. Så giver vi dem jo sikkerhed for, at disse penge er investeret rigtigt i stedet for at lade dem investere med henblik på 2000, og så kommer vi pludselig med helt andre værdier og investeringen var forgæves. Sådan noget kan vi ikke være med til. Som Parlament har vi i hvert fald ingen planer derom.
Jeg bliver ganske vist nødt til også sige, at teknisk kunne man naturligvis forestille sig endnu mere end det, vi her foreslår. Om de lovmæssige rammevilkår er tilstrækkelige til at realisere det, der er nødvendigt og kan lade sig gøre, vil fremtiden vise. Hvis ikke, lader den foreliggende betænkning også muligheden for en senere forbedring åben. Måske opfatter De det som en advarsel.

Crowley
Tak, hr. formand, og velkommen til kommissæren. Jeg vil gerne takke begge ordførerne for deres bidrag inden for dette meget vigtige område. Jeg må også gøre opmærksom på, at jeg har en personlig interesse i denne sag, idet Irlands eneste olieraffinaderi ligger i min valgkreds Munster, i mit hjem-county Cork, og de har henvendt sig til mig og er meget bekymrede over nogle af de fremsatte forslag. Jeg vil imidlertid gerne gøre opmærksom på et par ting.
For det første skal vi selvfølgelig - og det tror jeg, at alle Parlamentets medlemmer er enige om - give de enkelte borgere de bedst mulige omgivelser, så de frit kan nyde den bedst mulige sikkerhed og sundhed. Alle de foranstaltninger, vi indfører her, skal sigte mod indførelse af den bedste praksis og de bedste idéer.
For det andet er det vores pligt at sikre, at arbejdsmarkedet er så åbent og lettilgængeligt som muligt, og at der er mulighed for at konkurrere og få et arbejde inden for Fællesskabet. Når man ser på nogle af forslagene til de tilladte overgrænser i betænkningerne, og hvis man bruger Irland som eksempel, opfylder luftkvaliteten i hovedstaden Dublin allerede de krav, der fastsættes i denne betænkning. Byen Cork, hvor jeg kommer fra, ligger 50 % bedre end Dublin, og resten af Irland, det landlige Irland kalder vi det, ligger så igen 10 % bedre.
Indførelsen af et EU-direktiv og EU-lovgivning vil få alvorlige konsekvenser for disse områder, for, som medlemmerne allerede har indrømmet, rummer dette også et omkostningsaspekt: udgifterne vil blive ført direkte over på forbrugeren, og det er udgifter, der vil påvirke vores industrielle kapacitet såvel som vores konkurrenceevne. For at løse dette problem har medlemmerne foreslået, at vi indfører differentierede skatte- og afgiftsmæssige incitamenter og så videre. Hvordan kan dette forenes med princippet om det indre marked? Frem for at bruge mere tid vil jeg gerne sige, at jeg vil stemme imod betænkningerne i morgen, og jeg håber, at vi kan nå frem til et mere rimeligt forslag gennem forligsproceduren.

Seppänen
Hr. formand, vores leveform i dag med engangsprodukter er en trussel for de kommende generationer, og den konstant voksende bilisme udgør en af de største trusler for klimaet. Emissionerne fra trafikken skal bekæmpes med alle mulige midler. Emissionskilder skal reduceres, det vil sige bilmotorerne skal udvikles. Brændstof til biler skal forbedres. Det er vigtigt, at der nu også udvikles velfungerende katalysatorer til diesel, og dieselbrændstoffets kvalitet forbedres.
Den europæiske olieindustri repræsenterer den gamle skorstenskapitalisme, som ud over at berøve mennesker bygger på at berøve naturen og ødelægge miljøet. Olieindustrien, bortset fra nogle selskaber, er imod begrænsning af emissioner og siger, at det kræver nye investeringer. Industrien agerer, som om de selv skal betale de nye investeringer. Dog ved vi alle, at investeringerne altid bliver betalt af forbrugerne. Det er forureneren, som bør betale. I dette tilfælde kan det ske som en ganske ubetydelig stigning i brændstofsprisen. Hvis forureneren ikke betaler, betales gildet af de syge mennesker. Kun hvis den europæiske olieindustri ikke er konkurrencedygtig, er den ikke i stand til at overføre investeringsomkostninger til priser. Det er ikke Europa-Parlamentets opgave at sige ja til at opretholde olieindustrien ved hjælp af kvalitative subventioner til brændstof. En sådan olieindustri, som ikke kan sælge sine produkter på anden måde end ved at forurene naturen, er bedst egnet til en konkurs.
Hr. formand, jeg ser det som meget vigtigt, at både Langes og Hautalas betænkninger godkendes. Det er vigtigt set ud fra en synsvinkel om at ville forbedre luftkvaliteten.

Sandbæk
Hr. formand, det er meget vigtigt at holde sig for øje, at auto-olie-programmet dybest set handler om at forbedre miljøet og menneskers sundhed. Flere undersøgelser har vist, at luftforureningen indvirker på menneskers helbred. Der er altså en direkte forbindelse mellem stigende dødelighed og luftforurening forårsaget af biltrafik. Disse undersøgelser viser med al tydelighed, at der må sættes klare grænser for motorkøretøjers emission, og at der må sættes klare normer for benzinens kvalitet. Derfor er det vigtigt, at værdierne skal være bindende og ikke indikative. Kun gennem faste normer er det realistisk at opnå den ønskede luftkvalitet. Af samme grund er det vigtigt at begrænse undtagelsesbestemmelserne fra normerne til de absolut nødvendige tilfælde. Det betyder naturligvis ikke, at de økonomiske aspekter skal ignoreres. Ny teknologi og højere standarder er forbundet med større omkostninger, men for det første er det vigtigt at se på alle relevante størrelser. Omkostningseffektivitet alene kan ikke virke som bedømmelsesgrundlag for de enkelte foranstaltninger. Vi må vurdere omkostningerne i forhold til de forbedringer og besparelser, der er for samfundet som helhed. Derfor er jeg meget enig i, at direktivforslagene skal indeholde de løsninger, der er bedst for borgerne og borgernes sundhedstilstand såvel som for økonomien.
I øvrigt viser erfaringer fra Californien, at Kommissionens beregninger overvurderer de omkostninger, der vil være forbundet med de nye krav til benzinens kvalitet og emissionsgrænserne. Jeg mener, at det virker befordrende for innovation, når der stilles krav til industrien. Forhåbentlig vil det aktuelle direktiv virke stimulerende på industriens interesse i at videreudvikle køretøjer, der kører på vedvarende energikilder. Jeg støtter derfor varmt Rådets fælles holdning med alle de ændringer, Miljøudvalget har vedtaget.

Kronberger
Hr. formand, Hautala- og Lange-betænkningerne udgør sikkert en økologisk stjernestund i EuropaParlamentet. Det, der ved første øjekast ser ud til at være en begrænsning for bilindustrien, er faktisk en stor chance. Det viste sig også i forbindelse med katalysatoren, hvor man oprindelig sagde, at det ville betyde tilbagegang for bilindustrien. I virkeligheden var det et teknisk fremskridt.
Kommissionen hindrer ved sin stædige fastholden af sine gamle holdninger en konstruktiv dialog. Denne chance ville være vigtig. Dermed bliver bilen ved med at være miljøsynder nr. 1. Drøftelsen af de sande omkostninger i biltrafikken skal nødvendigvis føres mere intensivt. Parlamentet har tilbudt en udvej. Den er desværre ikke blevet accepteret. Ved en konfrontation vil der ikke være nogen sejrherrer, hverken miljøet eller bilindustrien og heller ikke olieindustrien. Der vil være lutter tabere. Det er en stor skam. Medens Parlamentet sikkert består sin elgtest i morgen, er Kommissionen efter min mening allerede dumpet nu.

Lienemann
Hr. formand, Parlamentet traf det rigtige valg ved førstebehandlingen. Dette har muliggjort at påvirke Kommissionens holdning, eftersom Rådet nu fremsætter forslag, der allerede er mere fordelagtige. Det er dog muligt at komme endnu længere, og vores medborgere forventer dette. Vi kan hver dag læse i aviserne, at forureningen i byerne stiger, og at vi trues af drivhuseffekten. Fremover er det en del af den kollektive bevidsthed, at det teknologiske fremskridt kan anvendes til at løse problemerne i vores civilisation og med hensyn til vores medborgeres livskvalitet og sundhed.
Det er altså afgørende, at der fastsættes bindende normer for år 2005, og strenge normer, da dette vil være en fordel for bilindustrien. Det er sandt, at fabrikanterne tøver en smule, men de må forstå, at bilindustriens troværdighed netop afhænger af denne mulighed for at opnå normer, der er helt i overensstemmelse med vores forhåbninger. Dette er så meget mere vigtigt, fordi det europæiske bilmarked står over for en udfordring, nemlig en fornyelse af bilparken. Kun rene biler, kun sikre biler vil kunne retfærdiggøre en fornyelse af bilparken, og dermed en stigning i beskæftigelsen inden for denne sektor.
Vi ved også, at spørgsmålet om den gamle park, som adskillige kolleger allerede har rejst, er afgørende. Set fra dette synspunkt er den indsats, der forlanges af benzinindustrien, fuldkommen uundværlig, for den gamle park er fortsat stor, men jeg ønsker også, at Europa overvejer, hvordan man kan fremskynde udskiftningen af gamle biler, som i øvrigt ofte ejes af folk med en svag økonomi. Det er nødvendigt med en fællesskabsstrategi, hvis vi skal fremme udskiftningen af den gamle bilpark.
Endelig bør miljøet ikke anses som en fjende af beskæftigelsen: Denne udvikling af bilerne er en chance for bilindustrien! Med hensyn til benzinproducenterne, der afpresser os med raffinaderierne, har de i årevis sikret sig betydelige overskud, der bør geninvesteres med henblik på at modernisere denne industri, så den lever op til den fælles interesse. Lad dem ikke bruge miljøspørgsmålet til at retfærdiggøre de lukninger, de, desværre, allerede havde planlagt, uanset hvilket valg, vi træffer i dag.

Virgin
Hr. formand, vi i Parlamentet kan med glæde konstatere, at Rådet på væsentlige punkter har skærpet Kommissionens oprindelige forslag og har bevæget sig i retning mod Parlamentets position. Miljøudvalgets flertal har til gengæld støttet ordfører Hautalas ændringer på brændstofsiden. Disse ændringer har været kloge i betragtning af den korte tid, der er tilbage før gennemførelsen i år 2000.
Det er vigtigt at stimulere den tekniske udvikling mod mere avanceret udstødningsrensningsteknik og mod brændstofbesparende motorer med meget lave svovlværdier frem til år 2005. I overgangsperioden får vi da desuden en væsentlig forbedring med hensyn til udslippene fra de ældre køretøjer. Det er simpelthen en genvej til bedre luftkvalitet. På den anden side synes jeg, at miljøudvalget er gået for langt, når det gælder aromater i benzin i år 2000. Her synes jeg, at Rådet indtager en mere realistisk holdning.
I et stort antal moderne raffinaderier råder der en konflikt mellem svovlkrav og aromatkrav. Ud fra et miljøsynspunkt er svovlkravet meget vigtigere og bør derfor prioriteres. Desuden er det jo sådan, at moderne katalysatorteknik tager sig af aromaterne.
Det er også vigtigt, at medlemslande får lov til at gå foran og får ret til at bruge økonomiske styringsmidler for at forbedre miljøet. I store dele af Sverige bruges et brændstof, der opfylder de krav, der stilles for år 2005; jeg kan garantere, at miljøet er blevet mærkbart forbedret, der, hvor dette brændstof er blevet brugt. Det er desuden let at bruge økonomiske styringsmidler og forhindre, at de bruges på en sådan måde, at konkurrencen kommer i klemme.
Afslutningsvis er det glædeligt at konstatere, at udviklingen mod biler med nuludslip går så hurtigt. Vi kan skimte dem, ikke blot som en vision, men faktisk som en realitet.

Buffetaut
Hr. formand, i morgen vil Europa-Parlamentet udtale sig om to direktivforslag, og meget står på spil, såvel for miljøet og industrien som for beskæftigelsen.
Med vores holdning skal vi altså skabe ligevægt mellem ønsket om at forbedre luftkvaliteten, at fremme nye teknologier og ønsket om at bevare konkurrenceevnen og beskæftigelsen inden for den europæiske bil- og benzinindustri.
De vil nok mene, at dette ikke kan lade sig gøre, og jeg vil gerne komme med nogle bemærkninger: For det første skal man give virksomhederne rimelige frister til at tilpasse sig de nye normer, dernæst skal man gøre sig klart, om en øget byrde, som overstiger det mest nødvendige, ikke vil virke stik modsat hensigten, f.eks. medføre prisstigninger på biler, hvilket vil resultere i en ældre bilpark, der vil betyde øget forurening samt en øget risiko for sikkerheden og for at fabrikanterne får økonomiske vanskeligheder.
Rådets holdning forekom at være et fremskridt i forhold til Kommissionens. Parlamentet ønsker strengere normer. Det ser ud til, at nogle af disse kan accepteres af Rådet. Det er altså muligt at finde en tilfredsstillende ligevægt, som ikke er maksimalistisk, og som viser, at vores Parlament lever op til sit ansvar, både på det miljømæssige og på det industielle plan.

Apolinário
Hr. formand, den igangværende debat har meget længe været præget af industriens argumenter. Olieindustrien på den ene side, med tekniske og økonomiske forhold, der er meget forskellige i landene i syd og i nord, og bilindustrien på den anden har gjort sig stor umage med at gøre os bekendt med deres synspunkter.
Vi foretrækker at koncentrere os om miljø- og folkesundhedsperspektivet. Luftkvaliteten er uundværlig for folkesundheden: 7 til 10 % af luftvejssygdommene hos børn, 19 % af lungelidelserne, blandt flere andre data, kan tilskrives luftforureningen. Det er påvist, at det høje niveau af blypartikler i atmosfæren påvirker børns intelligenskvotient.
På baggrund af luftforureningen har man begrænset hastigheden i visse europæiske hovedstæder, eller man har ligefrem lukket af for trafik. Vi giver her vores tilslutning til Miljøudvalgets opfattelse, fordi dette problem også gør sig gældende i Sydeuropa. Men vi vil især koncentrere os om tre punkter:
For det første om kampen mod blyholdig benzin. Det er overordentlig vigtigt at holde op med at bruge blyholdig benzin. Unionen og medlemsstaterne bør iværksætte en stor informationskampagne over for borgerne om miljøfordelene ved blyfri benzin.
For det andet, fordi vi, til forskel fra Rådet og olieindustrien, går ind for indførelsen af obligatoriske udledningsværdier til år 2005, fordi det er den eneste måde til for alvor at få industrien til at indgå en miljøkontrakt med hele samfundet.
Slutteligt er Europa-Parlamentets rolle nu, ligesom ved førstebehandlingen, at drage sværdet over for det oprindelige forslag, idet det overlades til forhandlinger med Rådet, med henblik på et kompromis, at fastlægge grænser for svovludledningen, thi vi medgiver, at der er tilfælde som Portugal, hvor manglende miljøinvesteringer i sektoren har udskudt reformer, der i dag viser sig uomgængelige.

Pimenta
Hr. formand, vi står i dag over for en udfordring. Enten er Parlamentet i stand til at påtage sig et sammenhængende forsvar for miljø og folkesundhed og fastholde grænseværdierne for brændstofkvaliteten og kravet til bedre teknologi i bilerne, således som det blev vedtaget i Hautalas og Langes betænkninger i Miljøudvalget, eller også viger vi over for de mangfoldige former for pression fra de økonomiske sektorer, som det her drejer sig om.
Jeg sætter ikke spørgsmålstegn ved, at det, som vi i dag beder om, kræver en økonomisk og forskningsmæssig indsats fra olieog bilindustriens side.
Det, der jo ikke kan benægtes, er, at forureningen af luften i vores byer, herunder Lissabon og Porto, ofte når farlige højder for folkesundheden, og at nyere undersøgelser har vist, at indholdet af bly i børnenes blod i særligt udsatte områder og i byerne er over det tilladelige. Der er ingen tvivl om, at partiklerne, benzen, andre forurenende stoffer fra bilernes udstødning. er særdeles kræftfremkaldende.
Vi har derfor brug for bedre biler og bedre brændstoffer, netop fordi det med det nuværende indhold af svovl i benzin og diesel ikke er muligt at komme afgørende videre teknologisk, både med hensyn til indførelsen af en ny generation katalysatorer og med hensyn til en ny generation motorer med direkte indsprøjtning for benzinens vedkommende, f.eks. med et signifikant mindre brændstofforbrug, der kan nå ned under 25 % i bytrafik. Et mindre brændstofforbrug vil betyde færre udgifter for forbrugerne, mindre forurening og et mindre udslip af CO2 , den luftart, der først og fremmest ændrer klimaet. Derfor kan de omkostninger, der sættes til 1000$ pr. år pr. personbil og til 1800$ pr. dieselkøretøj, vise sig ikke at blive tilfældet takket være den teknologiske udvikling af bedre biler med mindre brændstofforbrug.
Det skal dertil føjes, at bedre brændstoffer straks betyder mindre forurening, thi selv de nuværende biler vil fungere bedre, med færre udledninger.
De særlige forhold for CEPSA, REPSOL og PETROGAL bør ikke tvinge hele Europa, og særlig ikke spaniere og portugisere til at skulle blive ved med at indånde forurenet luft, der bringer alles helbred i fare. Hvis disse selskaber har særlige problemer, er det de respektive regeringers opgave at forhandle rammeaftaler - «convenants« - med dem, der kan fastsætte tidsfrister og fremgangsmåder. Som parlamentsmedlem er jeg rede til med åbent sind at se på eventuelle ønsker om udsættelse. Jeg kan imidlertid ikke tøve med at støtte Hautalas og Langes betænkninger, der er den eneste mulige måde at opnå et kompromis med henblik på, at dette Parlament på demokratisk vis kan forsvare de europæiske borgeres rettigheder.

Myller
Hr. formand, skønt der findes gode og begrundede bestræbelser på at reducere trafik og ikke mindst behovet for biltrafik såvel ved trafik- som regionsplanlægning, er det en bitter sandhed, at antallet af biler i Europa og specielt globalt set kommer til at vokse. Det vil betyde en voksende risiko for den i forvejen sårede natur og for menneskers sundhed. Set på denne baggrund er Auto Oil-programmet velkomment.
Europa-Parlamentet indtog ved førstebehandlingen klart en mere fremskridtsvenlig holdning end Kommissionen til, hvilke formål der med hensyn til udstødningsgasser skal opnås inden årene 2000 og 2005. Kun bindende emissionsformål har betydning. Rådets indstillinger skaber ikke tilstrækkeligt pres på den europæiske olieindustri til at udvikle bedre og renere produkter, som den tekniske udvikling muliggør. Rådet har endnu ikke forstået kraften af en skattestyring eller den såkaldte skattedifferentiering, hvorved forbrugerne styres til at vælge brændstoffer med bedre kvalitet. Ikke desto mindre findes der gode erfaringer med denne model. Man har opnået gode resultater der, hvor modellen er taget i brug.
Beskæftigelse har en nøgleposition i Europa. Beskæftigelsen opretholdes ikke ved at bremse ibrugtagningen af en renere teknologi. Det kan blive lige det modsatte. Forbrugerne foretrækker raffinaderier med miljøvenlige produkter. Findes der ikke udbud af disse produkter i Europa, kan ikke-europæiske foretagender og produkter overtage de europæiske markeder. Beskæftigelsespåvirkningerne fra dette kan være uanede. Vi skal værne om vores egen konkurrenceevne og sørge for, at olieprodukterne i Europa har et tilstrækkelig højt niveau.

Grossetête
Hr. formand, luftkvaliteten optager os alle. I dag kræver vi, at bil- og benzinfabrikanterne gør en indsats.
Lad os først se på bilfabrikanterne. Gennem de sidste 30 år har man krævet betydelige anstrengelser fra dem, eftersom de står for 90 % af forbedringen af luftkvaliteten med hensyn til emissionerne fra deres køretøjer. I dag kræver man endnu strengere foranstaltninger. Jeg er især tilhænger af den fælles holdning, der angiver, at forpligtelserne inden for rammerne af den fælles holdning allerede er betydelige. De værdier, der skal være vejledende for år 2005, bør efter min mening gøres obligatoriske, så vores industrier har mulighed for nøjagtigt at fastsætte og definere deres udviklingsstrategier. Jeg mener altså, at det er specielt vigtigt, at foranstaltningerne gøres obligatoriske indtil år 2005.
Men vi kan først høste det fulde udbytte af teknologiudviklingen inden for bilproduktionen, når der sker en åbenbar forbedring af brændstofskvaliteten. I denne henseende er det nødvendigt, at benzinproducenterne gør en indsats. Indtil videre har de ikke taget meget del i forbedringen af luftkvaliteten. Det er altså nødvendigt, at benzinproducenterne gør en indsats, blandt andet med hensyn til svovlreduktion. Man ved, at det er af afgørende betydning for NOX-katalysatoren. Jeg mener, at dette er specielt vigtigt. Jeg støtter derfor fuldt ud Hautala-betænkningen, da det forekommer mig komplet formålsløst at bede bilfabrikanterne om at gøre en indsats, hvis man ikke samtidig beder benzinproducenterne om at gøre sig de anstrengelser, der er nødvendige, hvis de nye teknologier skal være helt effektive.
Dette var, hvad jeg havde at sige. Jeg tilføjer, at hvis brændstoffet forbedres, vil vi øjeblikkeligt på kort sigt se en virkning, da det vil berøre alle køretøjer, og vi vil hurtigt kunne konstatere en forbedring af luftkvaliteten.

Flemming
Hr. formand, fru kommissær, bilen er en del af vores frihed. Den vil vi ikke give afkald på, og erhvervslivet kan slet ikke undvære bilen. Men det er et meget ungt transportmiddel, som først står ved begyndelsen af sin udvikling. Jeg synes, det er fascinerende at se, hvad bilindustrien allerede kan i dag. Konkurrencen om, hvem der først bringer den bedste, den mest miljøvenlige og den mest fremtidsorienterede bil på markedet, er sikkert stor. Men det er bestemt ikke vores opgave, ikke parlamentsmedlemmers opgave, at stille sig beskyttende foran de industrier, som mener, at de skal producere uden hensyn til markedet og til befolkningens sundhed.
Jeg synes, det er fascinerende, at netop den mand hos Renault, der har ansvaret for emissionsteknikken, hr. Hublain, opfordrer Europa-Parlamentets medlemmer til at vedtage højere krav til benzin og diesel. Bedre brændstof er nøglen til færre emissioner, og vi kan kun erklære os helt enige med ham.
Oliekoncernerne er bekymrede for de store investeringer. For det første: Det brændstof, Parlamentet ønsker, findes allerede i flere lande. At det kræver store investeringer, er der jo ingen, der bestrider. De forskellige balancer i olieindustriens virksomheder er beroligende positive. Den profit, de opnår, er enorm. De kan helt sikkert klare disse investeringer.
For at undgå misforståelser: jeg går absolut ind for, at der opnås store profitter, også af de store internationale koncerner, men det er vores opgave at beskytte befolkningens sundhed, og det er tillige Fællesskabets erklærede mål at beskytte den.
Jeg mener, at Europa-Parlamentets medlemmer har pligt til at udføre Fællesskabets i traktaten fastlagte opgaver. Ved afstemningen i morgen vil vi få lejlighed til at vise det.

Jackson
Hr. formand, denne forhandling har været lidt af en kamp mellem automobilindustrien og olieindustrien, som hver især prøver at lokke Europa-Parlamentet over på deres side. Det beklager jeg, for situationen bliver noget mere kompliceret som følge af selve Parlamentets sammensætning. Man må erkende, at Europa-Parlamentet har opbygget en vis ekspertise inden for dette område, som er repræsenteret ved vores ordførere. Parlamentet er tilbageholdende med hensyn til at afgive sin rolle i forligsproceduren, hvilket vi ville gøre ved blot at sige »fint« til den fælles holdning. Jeg beder Dem huske på, at dette er den sidste åbne forhandling om disse spørgsmål, før de forsvinder ind i Forligsudvalget.
Jeg selv og mine kolleger fra de britiske konservative vil sandsynligvis støtte Hautala-ændringsforslagene, men vi har vores tvivl med hensyn til nogle af Langes ændringsforslag. Vi mener, at nogle af Langes ændringsforslag vil kræve ændringer i automobilproduktionen, der vil blive meget vanskelige om ikke umulige at gennemføre inden for den korte tidsramme, der foreslås. På den anden side mener vi, at Hautala-ændringsforslagene sandsynligvis vil medføre forbedringer ganske hurtigt, som vil påvirke alle køretøjer på vejene og ikke kun de helt nye.
Jeg må imidlertid råbe vagt i gevær med hensyn til spørgsmålet om blyholdig benzin. Vi må ikke se med milde øjne på en lovgivning, som på den ene side siger, at blyholdig benzin vil blive forbudt fra 1. januar 2000, og så samtidig siger, at hvor et land kan påberåbe sig socio-økonomiske problemer, vil forbuddet ikke skulle indføres før 2005. Sådan noget gør det meget svært at hævde, at vi alle sammen passer lige meget på Europas miljø. I nogle af vores mere folkerige, gamle byer medfører emissionerne fra forbrænding af blyholdig benzin i motorerne enorme skader på folks sundhed. En undtagelsesbestemmelse for sådanne lande vil give dette mulighed for at fortsætte i endnu syv år.
Vi hilser forbuddet fra januar 2000 velkommen, men vi skylder de millioner af mennesker med biler, der kører på blyholdig benzin, at vi fortæller dem, hvad der så skal ske. I Storbritannien vil der i år 2000 være mindst 1, 3 millioner biler på vejene, der er beregnet til at køre på blyholdig benzin. Forestil Dem overskrifterne: «Bruxelles tvinger os af vejen«.
Nu er det op til olieindustrien og regeringerne i de lande, der ikke har nogen nødplaner, at finde en udvej for ejerne af disse biler, enten gennem markedsføring af blyadditiver eller af reformuleret benzin. Det skylder vi disse mennesker, og Kommissionen, de nationale regeringer og Europa-Parlamentet bør finde frem til en løsning for dem.

Poggiolini
Hr. formand, hr. kommissærer, de europæiske borgere kræver med rette mulighed for at kunne indånde en ren luft i byerne, og auto-olie-programmet, som Europa-Parlamentet belaver sig på at godkende under andenbehandlingen, indeholder en global strategi vedrørende gennemførelsen af en række præcise målsætninger for luftkvaliteten i overensstemmelse med anbefalingerne fra Verdenssundhedsorganisationen.
Vi står over for to meget vigtige foranstaltninger, som helt klart vil have en indvirkning på miljøet og på de industrielle strategier i vores lande; foranstaltningerne går netop ud på - dels med Hautala-betænkningen - at fastsætte nye regler for benzin i tidsrummet år 2000 til år 2005, specielt procentvise nedbringelser af indholdet af benzen, aromater og svovl i brændstofferne, som er ansvarlige for alvorlige sygdomme såsom kræft; dels med Lange-betænkningen at gennemføre bestemte ændringer på motorerne inden for samme tidsramme, idet man f.eks. indfører et særligt egendiagnosesystem - ODBsystemet - med henblik på at kontrollere emissionsgrænseværdierne.
Ifølge Lange-betænkningen er automobilindustrien således forpligtet til inden for en realistisk tidsramme og på betingelser, der gør det teknisk muligt, at tilpasse sig præcise grænser, som er opstillet i direktivet, medens man med hensyn til Hautalabetænkningen kan gå langt videre end den fælles holdning og støtte ændringsforslagene fra Miljøudvalget, der i første række tager sigte på at fastsætte strengere grænser for benzin og diesel.
Italien har foregrebet fællesskabsdirektivet og har allerede for nogen tid siden indført strenge grænser for benzen (1 %), aromater (35 %), oxider (2, 7 %) og har bortset fra enkelte problemer, for så vidt angår svovl og bly - hvor de strengere grænser under alle omstændigheder bør nås inden år 2005 - i øjeblikket helt afgjort den bedste benzin i Europa.
Jeg håber, disse direktivforslag - med de forbedringer, Europa-Parlamentet får gennemført under forligsproceduren - godkendes, og at direktiverne iværksættes hurtigst muligt.

Liese
Hr. formand, mine damer og herrer, nu skal jeg i slutningen af en lang talerliste, også af en lang liste over talere fra min gruppe, føje noget nyt til. Det er ikke særlig nemt, men jeg tror, jeg kan. Først en tydeliggørelse. Hvad er så egentlig holdningen i Det Europæiske Folkepartis Gruppe nu? Her har der jo bestemt været forskelle, det kunne også mærkes under debatten. Vi har kæmpet meget, men jeg kan meddele Dem, at Det Europæiske Folkepartis gruppe går ind for Langebetænkningen og for Hautala-betænkningen.
Vi har nogle steder ikke kunnet gå ind for alle detaljer. Men vi er i begge betænkninger navnlig for, at værdierne skal være bindende i 2005, og jeg mener, det er det afgørende punkt. Jeg er glad for, at vi er nået frem til dette resultat og at vi derfor også i morgen på plenarforsamlingen vil vedtage det med 314 stemmer.
Lige en bemærkning om emnet konkurrence. Det er efter min mening rigtigt at drøfte den tyske industris konkurrenceevne og også konkurrenceevnen hos industrien i andre medlemslande og at disse industrier drager disse problemer frem og at vi tillige ser det som en helhed i relation til Europa. Men der er her en afgørende forskel i forhold til det, vi ellers drøfter. Vi belaster ofte vores industri med krav, som andre på verdensmarkedet ikke behøver at opfylde og som derfor udgør en konkurrencehindring. I dette tilfælde er det helt anderledes, for når et firma, et raffinaderi uden for EU vil sælge benzin i EU, skal det opfylde vores krav. Der er derfor her ikke tale om en konkurrenceforvridning, som driver vores produktionsomkostninger i vejret, men om en fornuftig foranstaltning til beskyttelse af miljøet og til forbedring af innovationsevnen.
Til slut en bemærkning til Kommissionen. Jeg beklager, at hr. Bangemann ikke er til stede. Jeg ville gerne tale med ham personlig, men De kan jo give ham beskeden, fru kommissær Bjerregaard. Vi har en ny sundhedspolitik i Den Europæiske Union. Europa-Parlamentet har sørget for, at vi har fået en ny sundhedspolitik. Endog hr. Bangemann har ændret sig. Han fremsætter gode forslag vedrørende babymad, han fremsætter gode forslag vedrørende mærkning af majs og soja. Sig til ham, at hvis han også her går ind for Parlamentets linje, vil vi være begejstrede. Måske vil det bibringe ham den nødvendige forståelse, så at vi virkelig når frem til et godt resultat i Forligsudvalget.

Bjerregaard
Hr. formand, på nuværende tidspunkt vil jeg blot takke for debatten. Jeg synes, det har været spændende at lytte til de mange indlæg, der har været om de problemer, der rejses i disse betænkninger. Det har også været tydeligt for Kommissionen, at der har været en meget stor opbakning til betænkningerne af både hr. Lange og fru Hautala. Vi kan nu ikke gøre andet end at afvente afstemningen i morgen og så belave os på, at vi skal i gang med en forligsprocedure. Jeg skal blot udtrykke ønske om, at vi kommer i gang med det hurtigt. Jeg synes, at forslagene fortjener, at vi når til enighed, sådan at de kan føres ud i livet. Som jeg har opfattet debatten i dag, er vi i alle tilfælde enige om målene, og så burde det også være muligt inden for en rimelig tid at nå til et resultat. Så tak for debatten.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Det Europæiske Miljøagentur og Det Europæiske Miljøoplysnings- og Miljøovervågningsnet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0030/98) af Kenneth Collins for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af forordning (EØF) nr. 1210/90 af 7. maj 1990 om oprettelse af Det Europæiske Miljøagentur og Det Europæiske Miljøoplysnings- og Miljøovervågningsnet (KOM(97)0282 - C4-0363/97-97/0168(SYN)).

Kenneth Collins
Hr. formand, forordningen om Agenturet, som vi forhåbentlig kan afslutte behandlingen af i aften, trådte i kraft i oktober 1993. Vi behøver ikke gennemgå baggrunden for den. Det var en ret kedelig historie dengang. Det blev fastsat, at forordningen skulle revideres efter to år. Men selve revisionen blev så udsat i yderligere to år, så man fik mulighed for at revidere et fuldt funktionsdygtigt agentur. Hvis det var sket tidligere, ville det ikke have været funktionsdygtigt.
Da Kommissionens forslag kom, var det temmelig ukontroversielt, og formålet med ændringsforslagene til forslaget er at styrke eksisterende bestemmelser og dermed give Agenturet mulighed for at konsolidere sit hidtidige arbejde. Jeg tror imidlertid, at mange stadig ikke forstår, hvilke funktioner Agenturet har. Det fremgik meget klart, da vi drøftede det i udvalget. Derfor vil jeg gerne her i aften beskrive Agenturets målsætninger og dernæst, hvordan mine ændringsforslag vil fremme dem.
Hovedformålet med at oprette Miljøagenturet i første omgang var at lette indsamlingen af sammenlignelige miljødata over hele Fællesskabet, ja over hele Europa. Indtil Agenturet blev oprettet, havde vi ingen mulighed for at sammenligne de enkelte landes miljøsituation, og det til trods for, at sammenlignelige data er en klar forudsætning for en effektiv miljøpolitik. Sagt helt enkelt indsamlede alle medlemsstaterne miljødata, men man kunne ikke sammenligne Spanien og Portugal; man kunne ikke sammenligne Portugal med Grækenland eller Grækenland med Tyskland eller Tyskland med Det Forenede Kongerige. Så vi kunne ikke danne os et overblik over miljøsituationen i Fællesskabet. Det var grunden til, at Agenturet blev oprettet i første omgang. På længere sigt er det meningen, at Kommissionen skal bruge de data, der kommer fra Agenturet, til at hjælpe med til at overvåge miljøsituationen i Den Europæiske Union og ligeledes til at sikre en mere effektiv gennemførelse af miljøpolitikkerne.
Kommissionen reviderer Agenturets hidtidige resultater. Grundlæggende er revisionen ret positiv. Man foreslår nogle nye områder, som Agenturet kan tage op, og går generelt ind for en intensivering af samarbejdet mellem Agenturet og tredjelande, navnlig i Central- og Østeuropa. Det glæder vi os meget over i lyset af den forestående udvidelse.
Der er imidlertid nogle huller i revisionen. Dem har jeg forsøgt at udfylde med ændringsforslagene til betænkningen. F.eks. overser man i Kommissionens forslag Parlamentets meget vigtige rolle. Den siger man ikke ret meget om. Der er tendens til at lægge for megen vægt på Kommissionens og Rådets rolle. Jeg kan godt forstå, hvorfor det sker, men jeg mener, at vi bør rette op på det.
Jeg mener ligeledes, at Agenturet og Kommissionen skal etablere nogle rammer for at fremme et øget indbyrdes samarbejde og undgå at gentage hinandens arbejde. Kommissionen bør ikke lave det arbejde, Agenturet udfører, og Agenturet bør ikke lave det arbejde, Kommissionen udfører. Det har vi forsøgt at afklare. Eftersom Agenturet spiller en vigtig rolle som indsamler af information i Fællesskabet for at bistå Kommissionen med gennemførelse og håndhævelse af lovgivning, bør det opfordres til at samarbejde mere med organer som IMPEL, eftersom håndhævelse og gennemførelse er vigtige aspekter ved udviklingen af miljøpolitikken i Fællesskabet. Det er klart, at for at kunne formidle oplysninger til den brede offentlighed skal Agenturet offentliggøre dokumenter på flere sprog, hvor det er muligt. Det er en af grundene til, at jeg f.eks. støtter fru Díez de Rivera Icazas ændringsforslag.
Jeg mener, at oprettelsen af en informationsfortegnelse og et dataregister vil give Agenturet bedre mulighed for at formidle information til den brede offentlighed. Dette er et meget vigtigt aspekt af Fællesskabets miljøpolitik.
Endelig vil jeg sige, at hvis vi kræver, at Agenturet udarbejder et flerårigt arbejdsprogram, og det gør vi, skal det ledsages af et flerårigt budget. At gøre det ene uden det andet, mener både jeg og udvalget, er helt inkonsekvent. Det sidste punkt er meget vigtigt, for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse mener, at budgettet bliver den største udfordring for Agenturet i de kommende år.
Kære kolleger, vi bør bemærke, at blot fordi Agenturet ikke har fået udvidet sine funktioner i betydelig grad, skal det ikke have sit budget fastfrosset eller beskåret. Vi må konsolidere dets arbejde. Der er trods alt tale om et Agentur, der yder et væsentligt bidrag til Den Europæiske Unions politik, og det kan komme til at bidrage endnu mere fremover. Derfor har det brug for en vis grad af selvstændighed. Dette forudsætter Parlamentets støtte.
Agenturet har brug for at konsolidere sit hidtidige arbejde og derefter få lov til at udvide, hvis og når det bliver nødvendigt. Men det kan kun lade sig gøre med det rette budget. Helt ærligt virkede nogle af de ændringsforslag, vi havde modtaget fra et vigtigt udvalg her i Parlamentet, som om man ikke havde forstået dette. Det er et praktisk anlagt Agentur. Det er ikke nogen tænketank. Fællesskabet har brug for det. Det er en funktionel del af Fællesskabet og skal behandles som sådan.

Tappin
Hr. formand, denne betænkning er et led i en femårig revision af Det Europæiske Miljøagentur, som har hjemme i København. Formålet med Kommissionens revision er at fastslå, hvorvidt Agenturets status og opgaver skal ajourføres. Det er klart, at arten og indholdet af Agenturets aktiviteter mere er et anliggende for Udvalget for Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse end for Budgetudvalget.
I lyset af de finansielle krav, der gælder over hele Den Europæiske Union, er de budgetmæssige konsekvenser for Agenturet af afgørende betydning for dets fremtid. Før jeg går videre, vil jeg gerne lykønske Miljøagenturets direktør og personale med den måde, hvorpå det er lykkedes dem med held at gennemføre målsætningerne i forordningen om Agenturets oprettelse og udtrykke min tilfredshed med, hvordan Agenturet har støttet Parlamentets foranstaltninger i retning af gennemsigtighed og oplysningspligt og harmonisering af forordninger.
I sin betænkning har hr. Collins overtaget et af de tre ændringsforslag fra Budgetudvalget, nemlig det om artikel 1, stk. 6. Initiativet, der anbefales i dette ændringsforslag, vil give Parlamentet i sin egenskab af politisk myndighed og budgetmyndighed ret til for første gang at vurdere lønsomheden af Unionens miljøpolitik. Det er nødvendigt, at de opgaver, der udføres decentralt af et satellitorgan, og de aktiviteter, der udføres på centralt niveau af Kommissionen, skal defineres klart for at sikre komplementaritet og undgå dobbeltarbejde.
På den anden side har Parlamentet fastlagt klare principper for alle agenturer inden for 1998-proceduren. Eftersom budgettet og stillingsfortegnelsen offentliggøres i budgettet og dermed er en del af anmærkningerne til budgettet, skal enhver ændring af disse meddeles budgetmyndigheden. Budgetudvalget har handlet i overensstemmelse med Parlamentets beslutning og har derfor fremsat sit ændringsforslag 1. Det skete for at give Miljøagenturet mulighed for at hente ressourcer til alternative budgetposter, og det kunne have hjulpet Agenturet med at få ekstra udbetalinger til leje af tjenester i henhold til grundforordningen, forudsat at gennemsigtighedsprincippet overholdes.
Hvis Miljøudvalget havde fastholdt dette ændringsforslag, ville det have betydet, at der var juridisk dækning for denne budgetsitutation. Vi beklager, at man ikke overtog ændringsforslaget. Budgetudvalget er ligeledes bekymret over, at budgetproceduren i Miljøudvalgets ændringsforslag 8 skal foregå på årsbasis. På samme måde er der nu en sammenhæng mellem arbejdsprogrammet og det godkendte budget på grundlag af et horisontalt princip, som Parlamentet har vedtaget, som gælder for alle agenturer, og som giver dem et vist spillerum med hensyn til udvælgelsen af prioriteter. Derfor har Budgetudvalget indført dette princip i lovgivningsproceduren.

Holm
Hr. formand, der råder vel ingen tvivl om, at vi mener, at miljøkontoret i København har haft en godt start på sin virksomhed. Vi håber nu, at vi med disse synspunkter kan gøre miljøkontoret endnu bedre.
Udgangspunktet for forskningsudvalget har delvis været ikke at kræve for mange ændringer, da miljøkontoret netop er gået i gang med dets nye opgaver. Nogle mindre ændringer har vi dog foreslået.
Kontorets opgave er jo at forsyne os med oplysninger om miljøpolitikken, så vi kan føre en god miljøpolitik. Vi synes fra forskningsudvalgets side, at man bør have en enhed i miljøkontoret til at kvalitetskontrollere data og til bedømmelse af den usikkerhed, der findes i det materiale, som indsamles fra de forskellige lande. Hovedopgaven for denne enhed ville være at kontinuerligt overvåge kvaliteten af de data, som indleveres, og udtrykkelig tage ansvaret for identificering og beskrivelse af den usikkerhed, der faktisk findes i mange af de data, der indsamles. Desuden burde enheden også have beføjelse til at betvivle de nationale data, der er indsamlet, når der råder tvivl om disses kvalitet, samt også gives tilstrækkelige ressourcer til, hvis det er relevant, at søge efter og skaffe alternativ information. Det er kun med relevant information, vi kan træffe de rigtige og nødvendige beslutninger på miljøområdet.
I miljøkontoret har man også opbygget en stor kompetence på miljøområdet. Det ville derfor være en stor fejl, hvis denne miljøkompetence ikke blev udnyttet. Forskningsudvalget foreslår derfor, at miljøkontoret ikke kun skal arbejde med opgaver vedrørende f.eks. rådgivning og sagkyndige udtalelser, men at miljøkontoret også på egen hånd skal kunne iværksætte forskellige projekter.
Endvidere gælder det naturligvis, at vi skal kunne udgive den information, miljøkontoret indsamler, så alle kan udnytte den, ikke mindst offentligheden og ikke-statslige organisationer, forskningsverdenen, studenterverdenen m.fl. alt sammen for at gøre materialet og dermed EU's miljøpolitik så god som muligt i fremtiden.

Díez de Rivera Icaza
Hr. formand, der er intet, der er mere tilfredsstillende for os parlamentarikere, som kæmpede for at få skabt og placeret sædet for Det Europæiske Miljøagentur, end Collins' betænkning om evaluering og revision af nævnte agenturs kompetencer. I løbet af disse år har agenturet, til trods for den korte tid det har eksisteret, til fulde opfyldt de målsætninger, som blev fastsat af den daværende formand Jacques Delors, således som hr. Collins selv har givet udtryk for, da det på seriøs og kompetent vis har fremlagt objektiv og sammenlignelig information om situationen for det europæiske miljø, således at såvel Parlamentet, Kommissionen som medlemsstaterne kan handle i konsekvens heraf.
Når dette er sagt, vil jeg gerne opholde mig ved et enkelt aspekt omkring de nye kompetencer med hensyn til en styrkelse af dets informative funktion. Og det er, at agenturet, såfremt det er muligt, burde sørge for, at dets publikationer blev udgivet på alle Unionens officielle sprog, som hr. Collins allerede har sagt det. Sker dette ikke, vil agenturets værdifulde informationsarbejde blive reduceret og vil ikke kunne opfylde dets hovedmålsætning.
Jeg ved godt, hr. formand, at det ville betyde en ekstra omkostning. Men omkostningen ved en nedbrydning af miljøet er større, og en af Det Europæiske Miljøagenturs målsætninger er netop, som jeg sagde for et øjeblik siden, at forebygge dette. Det er i denne forbindelse, at der er blevet fremsat et ændringsforslag, og jeg har tiltro til, at Kommissionen og Rådet kan påtage sig det.

Schleicher
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, Miljøagenturet mistede naturligvis megen tid i begyndelsen, fordi det varede tre år, inden dets hjemsted blev fastlagt. Den tid mangler vi naturligvis nu bagefter. Men man må sige, at Agenturet i betragtning af alle de dermed forbundne problemer har ydet et udmærket stykke sagligt arbejde. Det vil jeg gerne fremhæve særligt.
Men det er også realistisk, at de nu fastsatte ændringer af fordningen om oprettelse af Det Europæiske Miljøagentur hovedsagelig tager hensyn til de i mellemtiden indtrådte saglige behov og at en ændring af opgaverne kun sker i moderat omfang. En udvidelse af Agenturets opgaver er fastlagt, for så vidt som Agenturet skal bistå Kommissionen på områderne miljørisikovurdering og rapportering, udbrede informationer om miljøforskning og opbygge et miljøarkiv.
Vi støtter navnlig det forslag, at Agenturet skal bistå Kommissionen med rapportering. Men formålet med at inddrage Agenturet i rapporteringen skal være at undgå dobbeltarbejde i forbindelse med anmodning fra Kommissionen på den ene side og fra Agenturet på den anden side om data og rapporter fra medlemsstaterne og samtidig sikre, at Kommissionen og Agenturet handler på basis af de samme data.
I forbindelse med kontrollen med Miljøagenturets arbejde bør vi lægge særlig vægt på, at der som et langsigtet mål opnås en harmonisering af de enkelte staters miljøinformationssystemer med det europæiske miljøinformations- og overvågningsnet, at der er et tæt samarbejde mellem Agenturet og medlemsstaterne om emne, metoder og dataregistrering samt at der ikke oprettes datakirkegårde, ved at der indsamles og arkiveres data, som ingen spørger efter og ingen kan bruge til noget.
Hvad formen angår, må jeg naturligvis igen kritisere, at Kommissionen ikke forelægger os et konsolideret forslag og dermed i høj grad har vanskeliggjort drøftelsen under hr. Collins ledelse.

White
Hr. formand, jeg lykønsker ordføreren med den velfunderede og afslappede analyse af Agenturets funktionsmåde. Det er virkelig godt, og det ønsker jeg også Kommissionen tillykke med. Jeg er nødt til at sige, at indtil vi får fat i nogle helikoptere til Agenturet og indfører et system med folk, der rejser ud fra København for at rette op på tingene, og helikoptere, der lander i områder med alvorlige miljøskader, er der ingen, der vil tage det alvorligt. Men det ville det blive, hvis de fik en helikopter, og det her er ikke det rene pjat, for selvom jeg har drøftet det her med mine kolleger i Miljøudvalget, er jeg klar over, at vores forhåbninger til Agenturet er helt anderledes end det, der findes.
Som fru Schleicher sagde, er det en tandløs datakirkegård, det er simpelthen ikke godt nok. Det, vi burde tilstræbe, og det vil nødvendigvis betyde en ændring af Agenturets vedtægter, er et Agentur, der er i stand til at udføre international inspektion. Det betyder, at man skal være meget opmærksom på spørgsmålet om håndhævelse, som man desværre overser i øjeblikket. Vi har ikke en mekanisme, der gør det muligt at håndhæve miljølovgivning og -politik over hele Unionen, dels fordi dette stadig udføres af nationalstaterne.
Ingen vil respektere agenturer fra nationalstaterne; men efter min mening vil man respektere et Agentur med en international sammensætning, som var inspektoraternes inspektorat. Det er noget, der ligger langt ude i fremtiden, og måske bør vi ikke foretage den slags vurderinger af Agenturets hidtidige arbejde, men medmindre nogen fra tid til anden siger, at det skal være Agenturets målsætning, var det helt klart ikke umagen værd, at København forståeligt nok kæmpede for at få institutionen placeret der.

Trakatellis
Hr. formand, fru kommissær, beslutningen i 1990 om at oprette et videnskabeligt uafhængigt europæisk miljøagentur til indsamling, bearbejdning og analyse af miljødata på europæisk plan var en vigtig milepæl i bestræbelserne på at føre en troværdig og sammenhængende miljøpolitik i Den Europæiske Union.
Fire år efter at dette agentur har indledt sit arbejde, skal vi nu ud fra de indhøstede erfaringer og vurderinger godkende ændringer til agenturets oprettelsesforordning, som skal føre til en forbedring af dets arbejde. Hovedformålet med ændringen af forordningen bør være en styrkelse og udvidelse af indsamlingen og bearbejdningen af troværdige data, og især at stille oplysninger til rådighed, som såvel institutionerne som medlemsstaterne kan anvende til at udforme deres foranstaltninger og politikker. Vi er med andre ord for en styrkelse af oplysningsfunktionen og af den indbyrdes sammenhæng mellem Agenturets arbejde og fællesskabinstitutionernes arbejde, og især af Agenturets forbindelser til Europa-Parlamentet. Dette er nødvendigt, fordi Parlamentets betydning i det forberedende arbejde med udstikning af politiske retningslinjer og dets deltagelse i lovgivningsprocessen er af afgørende og stadig stigende betydning for den endelige udformning af Den Europæiske Unions miljøpolitik. Dette forhold må ikke overses af Kommissionen. Endvidere vil vi understrege, at en bred spredning af informationer ved hjælp af net og edb-applikationer til alle beslutningscentre og ikke mindst til offentligheden i almindelighed er et positivt element både for vurderingen af løsninger og for bestræbelserne på at øge bevidstgørelsen om udnyttelse og anvendelse af miljøvenlige teknologier.
Det er en kendt sag, at en korrekt anvendelse af fællesskabsretten i dag udgør akilleshælen i Den Europæiske Unions miljøpolitik. Agenturet kan spille en betydelig rolle for indsamlingen af data og i overvågningen af anvendelsen af fællesskabsretten efter en styrkelse og en udvidelse af brugen af IMPER-nettet. Vi er for en forankring i Agenturets opgaver af dets støtte til Kommissionen i forbindelse med informationsudveksling og udvikling af kriterier til vurdering af den miljømæssige indvirkning, fordi der i alle medlemsstater er opstået store problemer som følge af en ukorrekt anvendelse af dette direktiv. De forslåede ændringer er efter vores mening nødvendige for at kunne fortsætte Agenturets vigtige indsats på europæisk plan, og især for at tage de udfordringer op, som Unionen vil blive stillet over for på grund af udvidelsen.

Bjerregaard
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne takke Europa-Parlamentet for at have sat denne ændring af forordningen om Miljøagenturet på dagsordenen. Jeg finder det vigtigt, at vi får vedtaget dette forslag så hurtigt som muligt, så Agenturet kan komme til at fungere med sit reviderede arbejdsgrundlag. Jeg vil også gerne rette en stor tak til ordføreren, Ken Collins, for det arbejde, der er lagt i betænkningen.
Agenturet er kommet godt fra start, og dets arbejde er skredet godt frem, som det også har været understreget her i debatten. Det er glædeligt, og jeg ved, at Parlamentet har tillagt Agenturet stor betydning. Vi har også i den offentlige debat haft stor glæde af de rapporter, som Agenturet har offentliggjort, så det gælder om at komme videre. Og lad mig derfor starte med at pege på en vigtig udviklingsmulighed. Det vil være af stor betydning, at Agenturet kommer til at spille en rolle ved udvidelsen mod Øst- og Centraleuropa. Vi må sørge for, at de lande, der ønsker det, også kan deltage i Agenturets arbejde, sådan som også ordføreren, hr. Collins, understregede det.
Jeg finder ordførerens ændringsforslag meget positive, og jeg er meget glad for de konstruktive bemærkninger til Kommissionens forslag. Ændringsforslag 1 vedrører Agenturets støtte til udarbejdelse og gennemførelse af miljøpolitikken. Kommissionen accepterer både forslaget om at vende tilbage til forordningens oprindelige ordlyd og henvisningen til andre EU-institutioner. Henvisningen til arbejdsprogrammet er der heller ingen problemer med. Vi er også enige om, at der skal være et tæt samarbejde, og det arbejder vi henimod.
Ændringsforslag 2 siger, at den foreslåede informationsfortegnelse skal omfatte et dataregister. Kommissionen kan tilslutte sig dette, men jeg har fået at vide, at der kan være nogle juridiske hindringer for den efterfølgende tekst om rapportering om Fællesskabets og om national miljølovgivning, og det må vi så have kigget nærmere på. Ændringsforslaget henviser ligeledes til håndhævelse, og her er vi jo i virkeligheden tilbage i en gammel diskussion. Agenturets hovedrolle er at skaffe Fællesskabets institutioner og medlemsstaterne oplysninger om, hvad der sker med vores miljø. Det kan lade sig gøre gennem et tæt samarbejde med medlemsstaterne. Hvis vi begynder at blande oplysningsrollen sammen med en håndhævelsesrolle og befæster dette i forordningen, risikerer vi at underminere samarbejdet og dermed Agenturets effektivitet. Vi risikerer simpelt hen, at vi ikke får de oplysninger, vi har brug for, og dermed skulle det også fremgå, at jeg ikke deler den opfattelse, som Ian White gav udtryk for i sit indlæg. Jeg synes ikke, vi skal blande håndhævelse ind i Agenturets opgaver, idet det er underforstået, at de konklusioner, Agenturet når frem til om miljøsituationen, vil hjælpe os med bedre at forstå, om vores lovgivning og foranstaltninger er effektive. Og som Parlamentet ved, har jeg ikke ligget på den lade side, når det drejer sig om håndhævelse.
Ændringsforslag 3 og 6 er nyttige forslag, som accepteres af Kommissionen. Med hensyn til ændringsforslag 4 vil vi kunne acceptere formuleringen, at Agenturet skal sikre bred formidling af miljøoplysninger, hvis vi tilføjer påtegning om, at dette især omfatter oplysninger om miljøsituationen. Dette ville hjælpe med til at fokusere opgaven på Agenturets kompetence og viden uden at forhindre arbejdet på andre områder. Vi accepterer kravet om formidling på så vidt muligt alle officielle sprog, som både hr. Collins og fru Díez de Rivera var inde på. Henvisningen til en ny artikel 2.14 forekommer os imidlertid overflødig.
Med hensyn til ændringsforslag 5 fik vi den besked fra den juridiske tjeneste, at Parlamentets udtalelse ikke burde foreslå ændringer til artikler, der ikke allerede er ændret i Kommissionens forslag. Når det er sagt, kan vi dog gå ind for punktet om IMPEL, som også hr. Collins nævnte i sin tale i dag, og jeg kan informere Dem om, at samarbejdet allerede foregår, hvilket blev bekræftet på sidste IMPEL-plenarmøde. Jeg kan også fortælle, at Rådets miljøarbejdsgruppe ligeledes overvejer, hvordan denne specifikke henvisning kan indføres i forordningen.
Ændringsforslag 7 og 8 er forståelige nok, men vi synes, de er unødvendige. Og endelig ændringsforslag 9. Vi kan tilslutte os anmærkningen om, at næste revision af Agenturets opgaver foretages i forbindelse med udviklingen af EU's generelle miljøpolitik. Agenturet kan være til stor hjælp for os alle ved at befæste sig som en uafhængig og objektiv leverandør af pålidelige oplysninger. Det kunne være om drivhusgasemissionerne, kulstofreservoirer osv. Jeg afviser sådan set ikke begrebet evaluering af lønsomhed, og derfor indeholder Kommissionens forslag et krav om en evaluering af resultater og effektivitet i 1999. Lønsomhed skal imidlertid undersøges i forbindelse med Agenturets egne målsætninger og rolle og resultater og ikke i en bredere sammenhæng som Kommissionens målsætninger.
Til slut skal nævnes, at vi også kan acceptere bemærkningen i ændringsforslag 9 om, at også Parlamentet skal modtage rapporten om resultater og effektivitet inden den 15. september 1999. Som afslutning vil jeg endnu en gang takke for den debat, vi har haft i dag, og takke ordføreren, hr. Collins, for det store arbejde med forslaget. Arbejdet har endnu en gang sat fokus på Agenturets arbejde, og det på en god måde.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Levnedsmidler behandlet med ioniserende stråling
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0042/98) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdninger (C4-0562/97-00/0169 - COD) og (C4-0561/97-00/0169 - COD) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiver om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om levnedsmidler og levnedsmiddelingredienser, som er behandlet med ioniserinde stråling, og om opstilling af en fællesskabsliste over levnedsmidler og levnedsmiddelingredienser, som er behandlet med ioniserende stråling (Ordfører: Bloch von Blottnitz).

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, for otte et halvt år siden drøftede Parlamentet gennemførelsesdirektivet om bestråling af levnedsmidler. Vi kom dengang af gode grunde til det resultat kun at tillade bestråling af krydderier. Dernæst har Rådet brugt otte et halvt år på en fælles holdning. Resultatet er ganske vist gennemførelsesdirektivet om krydderier, men dertil et rammedirketiv. Nu er vi i den absurde situation, at vi har et rammedirektiv til andenbehandling uden at have haft en førstebehandling deraf, hvilket igen betyder, at vi ifølge formandens beslutning ikke må stille nye ændringsforslag, fordi vi ikke stillede nogen under førstebehandlingen. Nu bliver det helt kafkask. Vi stillede dengang ikke nogen ændringsforslag til kontrolmetoderne og de normerede analysemetoder. Men det kunne vi jo heller ikke, da vi for det første slet ikke havde det rammedirektiv, hvori det kunne have stået. Endnu langt værre er det, at det på det tidspunkt slet ikke fandtes! Hvorledes skulle Parlamentet kunne kræve noget, som dengang ikke fandtes? Det var bare indledningen.
Det er naturligvis ubestrideligt, at vi har brug for et fælles regelsæt, for i nogle medlemslande er bestråling tilladt, i andre er det forbudt. Vi har ikke noget regelsæt, ergo er der ikke nogen pligt til at mærke, hvilket betyder, at forbrugeren overhovedet ikke ved, om varen er bestrålet eller ej. Men han skal have et valg, en mulighed for at vælge, fordi en del af vitaminerne helt entydigt går tabt ved bestråling. Han tror, han køber frisk frugt, men det er slet ikke frisk frugt, men frugt, der har samme næringsværdi som dybfrosset eller syltet frugt.
Det er endvidere ubestrideligt, at f.eks. næringsværdien går tabt. Det er ubestrideligt, at der indtræffer toksikologiske ændringer, hvis virkning vi ret beset ikke ved noget som helst om. Nu kan man naturligvis spørge: hvorfor har vi overhovedet brug for det? Så anføres sulten i verden. Det er jo rigtigt. Men jeg bliver nu nødt til at slå fast, at vi på den ene side tager tonsvis af frugt og grøntsager ud af markedet for at aflaste det, og så vil vi på den anden side bestråle grøntsager og frugt for at forlænge holdbarheden. Der er altså noget galt her!
Endelig formindsker det jo ikke sulten i verden, at vi vil bestråle frølår, store rejer, krabber, muslinger etc., for det gavner heller ikke dem i verden, der sulter. Jeg mener, og det vil De jo nok give mig ret i, at bestråling af levnedsmidler i konserveringsøjemed kun skal være tilladt, hvis det er uden sundhedsfare og uundværligt for forbrugeren og hvis vi kan påvise, at der er sket en bestråling, for ellers har vi overhovedet ikke brug for nogen form for mærkning. Hvis jeg ikke kan påvise bestrålingen, vil ingen sætte et mærke på varen om, at den er bestrålet, for højst sandsyligt vil forbrugerne jo så ikke så gerne købe den.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at f.eks. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har sørget for, at Parlamentet i det mindste i forbindelse med den positivliste, der nu kommer, generelt inddrages i henhold til artikel 100 A. Tidligere var det Den Stående Levnedsmiddelkomité. Men den holder, som vi alle ved, møder på udemokratisk vis bag lukkede døre. Dér ville vi jo aldrig nogensinde have fået noget at vide. Af alle de grunde, jeg netop har lagt frem for Dem, anmoder jeg Dem indtrængende om at vedtage ændringsforslagene fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. En ting, vi naturligvis vil drøfte særskilt i morgen i forbindelse med afstemningen, er, hvad jeg også allerede sagde i indledningen og som for mig er helt absurd, at de ændringsforslag ikke accepteres, som beskæftiger sig med en analyse- og kontrolmetode, fordi man siger, det er andenbehandling og ved førstebehandlingen forelå der heller ingen. Men der kunne ikke stilles nogen til førstebehandlingen, når det for det første ikke forelå og teknologien for det andet slet ikke eksisterede.
Jeg er nu nået til det sidste punkt, og det er det logo, vi nu vil have på. Det logo, der nu er planer om, er lige til at grine ad! Jeg har testet det på forskellige personer. Jeg malede det og skrev ved siden af: hvad tror De, det er? Er det biologisk dyrkede grøntsager, er det børnevenligt legetøj, eller hvad tror De? Jeg siger Dem, ikke én eneste kom på den idé, at det skulle være bestråling af levnedsmidler! Det er en fordummelse af folk, der ikke kunne være værre! Hvad nytter det, at der står "behandlet med ioniserende stråling« skrevet med bittesmå bogstaver? Hvem ved, hvad det virkelig betyder? Vi ved det måske, men ved manden på gaden det? Og skal han læse alting under lup? Efter min opfattelse kan vi ret beset ikke lade dette logo passere i den form, der nu er foreslået - jeg har et ændringsforslag dertil - for jeg mener, det fører til en fordummelse af folk!
Hvorledes det nu end er, så er denne sag forløbet uheldigt. Der er noget absurd over, at noget ikke bliver tilladt, som jo er tvingende nødvendigt. Vi bliver derudover nødt til at overveje, hvorledes vi får sat en stopper for, at Rådet har brug for år til en fælles holdning! I mellemtiden har verden ti gange vendt sig om på den anden side, der hersker andre politiske forhold, der er for længst udviklet andre teknologier og så overøses vi med andenbehandlinger, hvilket i den forstand slet ikke kan forekomme! Jeg anmoder Dem om at få ændret vores forretningsorden således, at vi virkelig når frem til en forbrugerbeskyttelse og ikke med juridiske spidsfindigheder så at sige skubber forbrugerbeskyttelsen i anden række.

Whitehead
Hr. formand, jeg vil gerne ønske fru Bloch von Blottnitz tillykke med hendes langvarige engagement i dette spørgsmål, som går tilbage til længe før, jeg kom ind i Parlamentet, og som udmærket kan fortsætte længe efter, at jeg har forladt det.
Tilsyneladende har det internationale symbol for bestrålede levnedsmidler forblændet fru Bloch von Blottnitz. Der er mange ting, der kan gøre en blind, men jeg ville ikke have troet, at dette uskyldige mærke var en af dem. Det er et af de områder, hvor Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse anlagde en anden holdning end den, ordføreren har fremført i dag.
Meningerne er stadig delte med hensyn til, hvornår og hvordan bestråling kan bruges til konservering af levnedsmidler. Det, der har ændret sig i løbet af de otte år - og gør det umuligt for os at vende tilbage til en fornyet førstebehandling - er, at det indre marked er blevet oprettet. I mange medlemsstater, som har taget stilling imod bestråling, er det nu sandsynligt, at man bliver nødt til at tillade bestrålede levnedsmidler, uanset om de kan lide det eller ej. I mit land har Tesco vist, at en ikke ubetydelig del af de levnedsmidler, der ikke er deklareret som bestrålet, alligevel er blevet bestrålet. Så jeg mener, at et af de vigtigste principper, som findes i de forslag, vi har fået præsenteret i denne meget forsinkede fælles holdning, er, at forbrugerbeskyttelsen - og først og fremmest information - skal placeres øverst på vores dagsorden.
De principper, som skal lede os i dag, har ligget fast siden førstebehandlingen. De er: kun bestråling, når det er til gavn for folkesundheden og til fordel for forbrugerne; nøjagtig, men ikke hysterisk mærkning; og en klar begrænsning af mængden af produkter, der behandles på denne måde, idet tilføjelser til listen skal fastlægges gennem proceduren med fælles beslutningstagning. Frølår, som fru Bloch von Blottnitz nævnte, er nu blevet fjernet fra listen, og det med rette. Vi er nu nede på tre produkter. Vi ønsker ikke flere tilføjelser uden en helt specifik procedure i henhold til proceduren med fælles beslutningstagning, før der gives tilladelse.
Det er det, vi har forsøgt gennem Miljøudvalgets egne ændringsforslag. Den enighed, vi har opbygget her, og som forhåbentlig i aften vil blive suppleret med enighed om bestrålingsmærket - jeg ser frem til at høre, hvad talsmanden for PPE siger om dette, for de har været meget tøvende over for at indføre en egentlig advarselsmærkning - er den bedste fremgangsmåde frem for den dødningeflags-metode, ordføreren har foreslået. Jeg ved ikke, hvilke ændringsforslag der vil blive vedtaget, idet en række blev forkastet i Miljøudvalget. Så det er vanskeligt at fremføre en hypotese. Vi ved ikke, hvad De vil acceptere på nuværende tidspunkt.
Vi kan ikke støtte ændringsforslag 29, 31, 32 og 33, fordi de vigtigste advarsler der - det, som ordføreren ønsker at sige - er blevet indarbejdet i de øvrige ændringsforslag fra udvalget eller ved hjælp af alternative symboler eller den velovervejede formulering i vores ændringsforslag 30.
Sammenfattende kan vi sige, at det, vi ønsker, er nogle forebyggende rammer og ikke et skarpt formuleret forbud. Jeg opfordrer kollegerne til at støtte Miljøudvalgets ændringsforslag.

Schnellhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg forstår godt ordføreren, når hun giver udtryk for utilfredshed med den manglende accept af ændringsforslag, som ret beset kun er blevet os pålagt på grundlag af den nye fælles holdning fra Rådet. Jeg vil gerne indstændigt anmode formandskabet om at overveje det endnu en gang. For vi var nødt til at stille dem. Der er tale om noget nyt og så bliver vi også nødt til at stemme om det. Det er mit synspunkt. Derfor er jeg også af den mening, at det er på tide, at der omsider sker fremskridt med direktivet om behandling af levnedsmidler. Der var jo allerede nogle tilløb for år tilbage. De, der har haft ordet før mig, har allerede nævnt, at der er gået otte år, inden Rådet traf en afgørelse derom. Det er jo sådan, at bestemmelserne i de enkelte stater går lige fra totalt forbud mod behandlingen til fri anvendelse. Så har man naturligvis problemer med at nå til enighed, men otte år, dét forekommer mig trods alt at være lidt for længe.
I centrum skal i denne sammenhæng den stå, som i sidste instans konsumerer levnedsmidlerne, nemlig forbrugeren. Forbrugeren skal - det er min mening - kunne se, om der er tale om et bestrålet produkt eller ej. Mærkningspligten tager hensyn hertil og er dermed en væsentlig bestanddel af dette direktiv. Her bør vi, hr. Whitehead, helt klart og tydeligt følge mærkningsdirektivet, for det fortæller os, hvorledes det skal ske. Fru Bloch von Blottnitz, De kan jo se, hvorledes det går med nye tegn, med nye symboler. Det kommer der ikke noget ud af. Lad os blive ved det, som forbrugeren er vant til, lad os skrive det på varen. For min skyld kan vi også godt fastsætte skriftstørrelsen eller alle mulige andre detaljer. Men han er vant til, at det står på produktet, hvorledes det er behandlet. Jeg går altså ind for en fremgangsmåde i overensstemmelse med mærkningsdirektivet. Det forekommer mig væsentlig bedre.
Et andet tiltag, som er uhyre vigtigt i denne sammenhæng, er, at bestrålingen skal kunne påvises. Hvorledes skal eventuelle forkerte udsagn på etiketten ellers kunne spores? Tillader man bestråling af levnedsmidler, skal det af hensyn til forbrugerne være sikret, at der kan føres kontrol dermed. Det garanteres med forslaget.
Desuden skal vi naturligvis fastholde, at hygiejne- og sundhedsforanstaltninger, en ordentlig bearbejdning samt dyrkningsmetoder, der garanteret lever op til den europæiske standard, under alle omstændigheder skal foretrækkes frem for bestråling af levnedsmidler. Forsøg på at ty til bestråling, som muligvis er forbundet med færre omkostninger, skal der absolut sættes en stopper for.
Ansvaret for forbrugeren og hans sundhed ligger i dag i vores hænder. Lad os leve op til dette ansvar, ved at vi går ind for mærkningspligt, for kontrol med de bestrålede produkter og dermed for beskyttelsen af den europæiske forbruger.
Naturligvis vil vi som Parlament deltage i de væsentlige afgørelser, der forestår. Intet kan vække mere tillid hos forbrugeren end det, at behandlingen i Parlamentet er offentlig. Vi får sikkert nok at drøfte i forbindelse med den liste, der skal opstilles over de enkelte levnedsmidler.

Cabrol
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, dette forslag om behandling af levnedsmidler med ioniserende stråling blev fremlagt til førstebehandling i 1989. Det førte så mange problemer og så meget frygt med sig i offentligheden, i Parlamentet og i Rådet, at Rådet først vedtog en fælles holdning den 27. oktober 1997, det vil sige otte år efter!
For at kaste lys over debatten er der forslået to dele, der er omhyggeligt adskilt: På den ene side et rammedirektiv, som omhandler de generelle betingelser for behandling af levnedsmidler med ioniserende stråling, og på den anden side et anvendelsesdirektiv, hvoraf fremgår en liste over levnedsmidler, der må behandles, en liste, der i øjeblikket kun indeholder én kategori af produkter: krydderier og aromastoffer (alle er enige, ingen beklager sig herover, men den skal fuldføres etapevis frem til den 31. december 2000, efter høring af Den videnskabelige Komité for Levnedsmidler).
Vi kan glæde os over vedtagelsen af dette direktiv, hvis målsætning først og fremmest er respekt for sundhed men også en korrekt information af forbrugeren. Alle hidtil udførte undersøgelser har således utvetydigt vist, at ioniserende stråling af levnedsmidler ikke udgør nogen risiko for forbrugerens sundhed og sikkerhed. Behandling med ioniserende stråling af levnedsmidler, der f.eks. kunne være smittet, kan endda anses som gavnlig for forbrugeren, da dette medfører en sundhedssikkerhed og fordi produktets næringsmæssige værdi i højere grad end ved andre teknologier bevares. Metoden må dog ikke anvendes som kompensation for mangelfuld behandling af en fødevare eller benyttes uden grund.
Konkluderende giver direktivet fuld garanti for klar information og kontrol på forskellige stadier af behandlingen med ioniserende stråling. Det kan vedtages uden ordførerens ændringsforslag, som ikke tilføjer nogen forbedringer, men som tværtimod kan resultere i en uheldig forvirring på grund af indførelsen af symbolet »radura«, som uden grund vil være kilde til bekymring, skønt en utvetydig mærkning allerede er planlagt.

Olsson
Hr. formand, jeg vil først gerne lykønske ordføreren med hendes arbejde med denne betænkning.
I det fælles standpunkt godkendes bestråling som en mulig konserveringsmetode for fødevarer. Selvom der nu kun findes en kategori, hvilket tidligere er blevet nævnt, nemlig krydderier og urter, så er tanken jo alligevel, at det skal kunne anvendes for betydeligt flere fødevarer. Jeg tror, det er det , man skal have med i bedømmelsen, når man tager stilling til dette spørgsmål.
Miljøudvalget har sat fingeren på sundhedsaspekterne. Jeg synes, det er vigtigt, og vil appellere til Kammerets medlemmer om at støtte ændringsforslagene fra miljøudvalget. Så er der en mulighed for yderligere at skærpe synspunkterne i det fælles standpunkt noget.
Vi ved, at det i dagens EU er sådan, at det i visse lande er tilladt at bestråle fødevarer, mens det i andre lande ikke er tilladt, f.eks. i Sverige og Tyskland. Personligt har jeg den opfattelse, at radioaktiv bestråling ikke hører sammen med mad og fødevarer. Det burde derfor ikke få lov til at forekomme. I og for sig er det måske rigtigt, som det er blevet sagt her, at det ikke indebærer nogen risiko for menneskets sundhed. Der findes også strenge krav om, at det ikke får lov til at indebære nogen risiko. Der er imidlertid et andet aspekt, nemlig den falske friskhed, som bestrålede fødevarer kan give indtryk af. En fødevare kan altså se ud, som om den var helt frisk, selvom den i grund og bund er gammel og temmelig dårlig. Dette er en måde at vildlede forbrugere på. Det hjælper ikke i denne sammenhæng at sætte aldrig så mange mærker på fødevaren, da udseendet direkte vildleder forbrugeren.
Jeg vil for eget vedkommende støtte ordførerens ændringsforslag her i Kammeret, selvom min gruppe indskrænker sig til i hovedsagen at støtte de forslag, der er fremlagt af miljøudvalget. Jeg ser det som to trin: først og fremmest at vi støtter miljøudvalget, samtidig ville det dog ikke være så tosset at skabe et yderligere pres og støtte de forslag, der er fremlagt af De Grønne til parlamentsdebatten.

Sjöstedt
Hr. formand, det faktum, at flere medlemslande allerede har praktiseret et forbud mod bestråling af fødevarer i mange år, og at det har fungeret udmærket, viser, at bestråling i grunden er unødvendig som konserveringsmetode. Den har også åbenlyse bagdele med tab i næringsværdier, når man forlænger fødevarernes levetid.
Det bedste ville være, hvis man i denne situation kunne træffe beslutning om et forbud, med undtagelse for krydderier, mod bestråling af fødevarer, men den mulighed findes jo ikke her. I valget mellem Rådets standpunkt og miljøudvalgets forslag er valget enkelt. Miljøudvalget skærper på en række punkter den regelsamling, der findes på området, ikke mindst vedrørende mærkning, syn på hygiejne og sundhedsforholdsregler, som man ikke må erstatte med bestråling, samt på analysemetoder. Derfor vil min gruppe stemme for, ikke blot miljøudvalgets ændringsforslag, men også de fleste af de ændringsforslag, der er fremlagt af V-gruppen.

Lannoye
Hr. formand, i oktober 1989 var jeg blandt dem, der stemte for fru Bloch von Blottnitz' betænkning, min kollega, som i øvrigt ikke var her længere, idet hun blev afløst af fru Quistoudt-Rowohl, men det var i virkeligheden hende, der udarbejdede betænkningen. Denne betænkning, der blev vedtaget med et meget stort flertal, foreslog et forbud mod beståling af levnedsmidler med undtagelse af krydderier og aromaurter. Men i Rådets holdning, som i øvrigt er dobbelt, og som kommer otte år for sent, benyttes den omvendte logik. Nu indføres metoden som konserveringsmetode med mulighed for i begyndelsen at bestråle krydderier og aromaurter.
Jeg mener altså, i betragtning af den tid, der er gået, at det mest logiske ville være at vedtage alle ændringsforslag, der går i retning af holdningen fra førstebehandlingen. Jeg kan konstatere, at visse ændringsforslag ikke sættes til afstemmning, medmindre formandskabet ændrer mening inden i morgen, f.eks. ændringsforslag 27, men også to ændringsforslag, som er blevet vedtaget i miljøudvalget, nemlig nr. 10 og nr. 13. Dette er trods alt et problem. Formanden for miljøudvalget har afvist visse ændringsforslag og accepteret andre, og Parlamentets formand indtager en anden holdning. De må indrømme, at dette er forvirrende. Under disse betingelser ville det klogeste være at acceptere alle ændringsforslag og sætte dem til afstemmning, vel vidende, at nogle af dem ikke vil blive vedtaget.
Jeg vil alligevel tale for to typer ændringsforslag. For det første de ændringsforslag, hvori et logo anbefales. Jeg har i øvrigt allerede sammen med min kollega von Blottnitz underskrevet et ændringsforslag, der kræver et meget klart logo. I virkeligheden er mærkningen, som den er vedtaget, utilstrækkelig, det ved vi alle, og den gør det ikke muligt for forbrugeren at få en seriøs information. For det andet tror jeg, at det er nødvendigt, at man systematisk råder over en analysemetode. Hvordan kan det accepteres, at man markedsfører bestrålede produkter, når der ikke eksisterer en standardiseret og effektiv analysemetode? Dette er uacceptabelt. Man kan ikke have regler, hvis der ikke findes en metode til at kontrollere, om disse regler overholdes eller ej. Dette er uholdbart. Derfor foreslår jeg, at vi vedtager ændringsforslagene, og især ændringsforslag 27, af hensyn til sammenhængen.

Jensen
Hr. formand, fælles forbrugerregler i EU er principielt af det gode, fordi varecirkulationen er stor. Når varer bevæger sig over grænser, risikerer man i praksis at måtte acceptere bestrålede varer, medmindre området bliver reguleret. Bestrålede fødevarer må ikke blive løsningen på problemer med lang transport og dårlig opbevaring. Et bestrålet æble kan se frisk ud, men i virkeligheden være en gammel sag. Kassable fødevarer kan fortsat sælges i butikkerne, hvis man tillader bestråling. Rådet foreslår, at meget få fødevarer må bestråles - kun krydderier. Det er jeg tilfreds med. Men sagen er, at en gradvis udbygning af en positivliste kan ændre denne situation. Kravene er skrappe, det skal medgives, men det er vigtigt, at tingene sker i åbenhed med fuld offentlighed og Parlamentets medvirken og med overholdelse af vigtige sundheds- og forbrugerprincipper.
Et vigtigt princip i EU's forbrugerlovgivning er, at forbrugerne ikke må vildledes. Det vil de i vid udstrækning blive, hvis vi tillader bestråling, fordi fødevaren giver sig ud for at være anderledes, end den er. Behovet for bestråling som konservering er da også svært at få øje på. Europa har masser af mad. Tilladte bestrålede fødevarer skal i givet fald mærkes. Forbrugerne skal have et valg, selv i de tilfælde, hvor sundhedstesten kan passeres. Jeg støtter studier af sundhedsrisici ved bestråling. Bestråling uskadeliggør ikke alle toksiner i fødevarer. Tværtimod får nogle af dem bedre plads. Det er også vigtigt at tage stilling til, med hvilke metoder der må bestråles. Det er et aspekt, som Rådet overser, men som Miljøudvalget i EuropaParlamentet tager med.

Gahrton
Hr. formand, jeg kan indstemme fuldstændig med min partikollega Bloch von Blottnitz. Bestråling af fødevarer er risikabel og unødvendig, i hvert fald for alle fødevarer undtagen muligvis visse krydderier.
Dette er også den officielle opfattelse, den svenske regering har. I henhold til de gældende svenske bestemmelser er det forbudt med bestråling undtagen netop for visse krydderier. Det gør, at dette er en meget speciel sag for Sverige. Et af de vigtigste løfter, der blev givet før Sveriges medlemskab af EU, var nemlig, at ingen bestemmelser til beskyttelse af miljø og sundhed ville behøve at blive forringet. Jeg betoner: ingen sådanne bestemmelser ville behøve at blive forringet.
Hvis Parlamentet nu ikke følger Bloch von Blottnitz ændringsforslag, ville Sverige blive tvunget til forringelser. Det ville yderligere skærpe den krise, der faktisk råder mellem Sverige og EU af mange årsager. Dette ville i så fald blive den alvorligste forringelse af de svenske sundhedsbestemmelser, så jeg håber virkelig, at Parlamentet støtter Bloch von Blottnitz' ændringsforslag.

Graenitz
Hr. formand, jeg skal her under en andenbehandling drøfte et forslag og stemme om det, selvom førstebehandlingen fandt sted på et tidspunkt, da mit land endnu ikke var medlem af Den Europæiske Union og jeg eller nogen anden fra mit land derfor ikke under den behandling havde nogen mulighed for at indbringe idéer og ændringer, som nu i bedste fald ville kunne indbringes endnu en gang som ændringsforslag. Jeg mener, at det også, fordi der er så mange forandringer og udvidelser i Det Europæiske Fællesskab, er nødvendigt at tage de bestemmelser, i henhold til hvilke førsteog andenbehandling og samråd afvikles, op til fornyet overvejelse, for at man kan være retfærdig over for alle medlemsstater.
Om selve sagen vil jeg gerne sige, at bestråling af levnedsmidler bør undgås, da jeg er bange for, at der med den foregøgles en friskhed og at den vil erstatte andre nødvendige hygiejniske foranstaltninger, hvorved forbrugerne vildledes. Alligevel mener jeg, det er nødvendigt, at vi gennemfører denne andenbehandling og også her på plenarforsamlingen stemmer om dette direktiv, ligesom der er blevet stemt i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, for information, mærkning og navnlig kontrolforanstaltninger samt foranstaltninger til undersøgelse af bestrålede produkter er nødvendige og skal også af hensyn til forbrugerne foreskrives på hele det indre marked, fordi kun det sikrer forbrugerne frit valg af levnedsmidler.
Det er efter min mening særlig vigtigt, at vi også offentligt kan kontrollere afgørelserne i Den Stående Levnedsmiddelkomité, at vi kan tale med, at det ikke kun drejer sig om i bedste fald at være medbestemmende med hensyn til, hvilke levnedsmidler der skal føjes til på den liste, der allerede omfatter krydderurter og krydderier, men også om, at vi er informerede om varighed og styrke af bestrålingen af de enkelte levnedsmidler, fordi også det er vigtigt. Kun åbenhed og mærkning kan få forbrugerne til at forstå, at Europa-Parlamentet og Den Europæiske Union er interesseret i en forebyggende sundhedsbeskyttelse og arbejder derpå.

Bjerregaard
Hr. formand, Kommissionens forslag i 1989 gik ud på at oprette et system med nøje kontrol med bestrålede levnedsmidler lige fra producentens brug af processen til salget af varen til den endelige forbruger. For at gøre det lettere at få vedtaget lovgivningen i denne sag har Rådet delt forslaget op i to, nemlig et rammedirektiv og et gennemførelsesdirektiv med en liste over de levnedsmidler, der kan behandles med stråling. De otte levnedsmiddelkategorier i Kommissionens ændrede forslag er i den fælles holdning reduceret til én, nemlig tørrede og aromatiske krydderier, herunder krydderurter. Med hensyn til udkastets indstilling om, at det er nødvendigt at bruge standardiserede kontrolmetoder for at finde bestråling af levnedsmidler, må jeg påpege, at kontrol med mange andre konserveringsprocesser består i administrativ og ikke i laboratoriekontrol. Standardiseringsarbejdet udføres som bekendt af et uafhængigt organ, CEN.
Ligesom andre levnedsmidler er bestrålede levnedsmidler omfattet af kontroldirektiverne, nemlig direktiv 89/397 og direktiv 93/99. Derfor kan ændringsforslag 9, 11, anden del, 13, 27 og 32 til rammedirektivet ikke accepteres, og det kan de tilsvarende ændringsforslag til gennemførelsesdirektivet, nemlig 2, 3 og anden del af 1, heller ikke. Hvad angår udvalgsproceduren skal der erindres om, at alle ændringer med politisk indhold skal godkendes i denne forsamling. Derfor er den kritik i udkastet til indstilling, som går ud på, at forskriftsudvalget har for stor indflydelse i dette direktiv, ikke berettiget. Den Stående Komité har kun mulighed for at træffe en politisk beslutning i det tilfælde, hvor en medlemsstat har vedtaget beskyttelsesforanstaltninger. Derfor må Kommissionen holde fast ved Rådets tekst og forkaste ændringsforslag 8 og 19.
Til håndtering af tekniske spørgsmål kræves det i indstillingen, at Den Stående Komité skal have rådgivende kompetence, ligesom Kommissionen oprindelig havde foreslået. For at vedtagelsen af direktivet, som allerede skulle være sket ifølge hvidbogen, ikke skal blive blokeret, har Kommissionen måttet acceptere et forskriftsudvalg. Det er derfor ikke muligt at acceptere ændringsforslag 14, 16 og 17, som omhandler udvalgsproceduren, og heller ikke nr. 15 om komitéens interne regler, som den selv vedtager.
Hvad angår pligten til at høre Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler i artikel 13 må den ikke forveksles med den procedure med fælles beslutningstagning, som direktivet fastsætter for vedtagelse af yderligere bestemmelser, der indvirker på folkesundheden. Derfor er ændringsforslag 6 og 18 unødvendige, og de må forkastes.
Da mærkning nu er obligatorisk i alle tilfælde, vil forbrugerne altid kunne træffe et kvalificeret valg mellem produkter, der indeholder eller ikke indeholder bestrålede ingredienser. Ændringsforslag 5, 26 og 29, som indfører et symbol til angivelse af den handling, der har fundet sted, er derfor overflødige og kan ikke accepteres.
Flere af ændringsforslagene supplerer og tydeliggør teksten. Der er tale om nr. 1, 2, den første del af nr. 3, 4, 7 og 12 til rammedirektivet og den første del af ændringsforslag 1 til gennemførelsesdirektivet. Ændringsforslag 30, 31 og 33 kan ikke accepteres, da der ikke kan rejses tvivl om, at processen er sikker. Ændringsforslag 10 knytter betingelserne for tilladelse til bestråling af levnedsmidler til medlemsstaternes forpligtelse til at indgive oplysninger til Kommissionen. Da der ikke er nogen sammenhæng mellem de to emner, kan forslaget ikke accepteres. Også første del af ændringsforslag 11 er uacceptabelt, da spørgsmålet er omfattet af artikel 1, stk. 1.
Det tidsrum, der er til rådighed til at trække bestrålede produkter, der ikke opfylder direktivet, tilbage, sættes i ændringsforslag 20 ned fra 24 måneder til 12 måneder. En så kort periode vil gøre gennemførelsen af direktivet særdeles vanskelig, og ændringsforslaget må derfor forkastes. Ændringsforslag 21, 22 og 28 begrænser mulighederne for at bruge og udnytte bestråling af levnedsmidler. Det er imidlertid vanskeligt at begrunde, hvorfor forbrugerne, som i sidste ende skal vurdere, hvad der er fordelagtigt eller nødvendigt for dem, ikke skal have lov til at træffe deres egen beslutning, men påtvinges bestemte kriterier. Disse ændringsforslag kan derfor ikke accepteres.

Formanden
Tak, fru kommissær.
Jeg har bemærket udtalelserne fra forskellige kolleger vedrørende de ændringsforslag, formanden har erklæret for uantagelige.
Da jeg forestiller mig, at spørgsmålet også bliver taget op i morgen, skal jeg minde kollegerne om, hvad det drejer sig om.
Det hedder netop i artikel 125, at "formanden afgør«; hr. Lannoye, ikke formandskabet, men formanden, det vil sige ikke den, der på det givne tidspunkt beklæder formandsposten. Det hedder nærmere i slutningen af artikel 125: "Formandens afgørelse om, hvorvidt ændringsforslag kan behandles, træffes ikke udelukkende på grundlag af bestemmelserne i stk. 1 og 2 i denne artikel, men på grundlag af forretningsordenens bestemmelser i almindelighed«.
I artikel 72 hedder det endvidere: "Der kan ikke gøres indsigelse mod formandens afgørelse om, hvorvidt et ændringsforslag kan behandles«. Det lader således til, at døren i realiteten er lukket.
Jeg vil imidlertid - blot til oplysning - også citere artikel 70, stk. 2, hvori det hedder: "På baggrund af Forligsudvalgets konklusioner kan Parlamentets delegation indstille, at behandlingen af den fælles holdning og eventuelle ændringsforslag hertil genoptages, eller det kan i samråd med det kompetente udvalg stille nye ændringsforslag dertil til behandling på plenarmødet, jf. artikel 72«.
Bag denne bestemmelse gemmer der sig naturligvis et politisk og institutionelt spørgsmål omkring forligsproceduren og betydningen af forligsresultatet, men jeg kan se, at der byder sig en senere mulighed - i det mindste i henhold til forretningsordenen.
Jeg har citeret disse artikler, også fordi jeg mener, at det bør være mig, der leder forligsproceduren, fru Bloch von Blottnitz; vi vil således få en ny lejlighed til at drøfte dette problem.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, det glæder mig, at vi kommer til at sidde i Forligsudvalget sammen. Det giver mig anledning til håb. Men det, Kommissionen netop har ladet mig vide, finder jeg - det må jeg helt ærligt sige - skandaløst! De accepterer jo ikke et eneste ændringsforslag! De siger: kan vi ikke, kan vi ikke. Det, jeg finder så uforståeligt, det, jeg finder skandaløst, det, jeg finder frækt, er, at De rent faktisk siger op i vores åbne ansigt, at vi i henhold til artikel 100 A ikke mere deltager i den fortsatte procedure. Men det er jo netop dét, vi vil med ændringsforslag nr. 19, nemlig at Parlamentet stadig skal deltage i henhold til artikel 100 A efter modtagelsen af positivlisten. Dét har De, fru kommissær, netop sagt nej til her! Det vil sige, at vi i det fortsatte spil igen en gang kun er tilskuere, men at vi ude på gader og stræder i valgkampen skal lægge ryg til ting, der er blevet lusket igennem bag lukkede døre. Det spil, vil jeg ikke være med til! Det kan jeg forsikre Dem om! Dét går ikke igennem! Jeg synes simpelthen, det er en uforskammethed!
Det hedder sig, at vi skal deltage. Det hedder sig, at Parlamentet har sine beføjelser, og igen og igen tages disse beføjelser på lumsk vis fra os. Hele denne bestråling af levnedsmidler gavner jo i sidste instans også kun dem, der drikker whisky, fordi whiskyens lagringstid reduceres! Og det skal vi så nu forsvare? Hidtil har jeg spillet med i dette spil om denne sag, fordi jeg sagde, det kan jo være, at der er gode grunde til at bestråle. Men nu, efter at De fra Kommissionen siger, kan jeg ikke acceptere, kan jeg ikke acceptere, kan jeg ikke acceptere, er det forbi! Måske kan De jo korrigere mig, måske har jeg her blot misforstået noget. Vi er her igen bare den dumme dreng, den, der klarer ting, vi ingen medindflydelse har på. Den går ikke! Det har ikke noget med demokrati at gøre, ikke noget med medbestemmelse at gøre og da slet ikke noget med det indre marked at gøre! Det vil altid være os, der får pryglene for det, De laver! Dér siger jeg fra! Eller De fortæller mig, at jeg har misforstået Dem.
Og til Dem, hr. formand: De har jo allerede givet os gode tips, men jeg vil i morgen før afstemningen tillade mig at anføre artikel 62, andet led. Jeg vil ikke citere den nu, fordi det er blevet sent, men jeg vil tillade mig at anføre den i morgen. Deri står der nemlig, at der udmærket kan stilles ændringsforslag om emner, som ikke tidligere har været behandlet under førstebehandlingen. Det kan man, det vil vi gøre. Jeg ved, at De slet ikke kan bestemme det, De kan slet ikke gøre noget. De sidder bare desværre sikkert her! Mange tak for Deres tålmodighed. Farvel!

Roth
Hr. formand, for lige at tage det med whiskyen op endnu en gang: Det finder jeg også meget interessant. Ved hjælp af denne bestråling kan whiskys lagringstid reduceres kunstigt, det har jeg lært i aften. Det er ganske vist ikke Deres skyld, men jeg vil alligevel anmode Dem om så at sige at fungere som den, der bringer bud til den siddende formand om stemningen i Europa-Parlamentet. Jeg henviser til artikel 72, dog ikke til den passus, De henviser til, men jeg henviser til artikel 72, stk. 2, litra c. Deri hedder det, at ændringsforslag kun kan behandles, dersom det deri tilstræbes at ændre en tekstdel, som ikke indgik i det forslag, der forelå ved førstebehandlingen etc.
Nu har flere kolleger her på tværs af partiskel bekræftet, at der rent faktisk indgår nye dele, fordi der har været en udvikling på dette område i de sidste år. Det, der eksisterer i dag, fandtes ikke dengang, sandsynligvis ikke engang i de dristigste drømme. Derfor er det ikke kun logisk, altså muligt, men tvingende nødvendigt at få tilladelse til at stille ændringsforslag. Det siger nu alle, der er overhovedet ingen uenighed. Jeg anmoder Dem om at viderebringe det til formanden.
For det andet anmoder jeg Dem om at kaste lys over, hvad der egentlig sker i en situation, hvor formanden for miljøudvalget i kraft af sit høje embede og sin personlighed beslutter ikke at tillade ændringsforslag, og formanden for Parlamentet så i kraft af sine muligheder ikke tillader helt andre ændringsforslag? Her er der en foreløbig mængde, der ikke er kohærent. Hvad sker der her? Der hersker åbenbart et vist virvar de to herrer imellem. Jeg anmoder Dem om at kaste lys over det. Hvad er det i dette tilfælde fornuftigt at gøre, eller bliver man ikke nødt til at tage sagen op til fornyet overvejelse?
For det tredje: Nu henviser jeg til artikel 125. Deri står, at formanden afgør, om ændringsforslag kan behandles og at hans afgørelse ikke kan anfægtes. Jeg spørger Dem seriøst: Er der en grænse for uangribelighed? Er der en grænse som logik, intelligens eller selvfølgelighed, hvis man tænker efter? Findes de, eller er vi her midt i et eventyr af Brødrene Grimm, Kejserens Nye Klæder? Alle siger, Gud hvor formandens nye klæder er mageløse! Indtil der kommer en - et lille barn - og siger, men han har jo ikke noget på!
Findes der et eller andet sted en grænse for, at formandens afgørelser ikke kan anfægtes? Det spørger jeg Dem om, fordi jeg ved, at De er meget demokratisk, hr. mødeformand!

Whitehead
Hr. formand, jeg vil ikke trække yderligere veksler på Deres overbærenhed - når De lytter, men ikke når De håndhæver forretningsordenen. Jeg vil gerne sige til Kommissionens repræsentant og til Dem som vores repræsentant her, at hvis dette forslag ikke skal behandles ved forligsproceduren, hvor Parlamentets holdning kan blive hørt, herunder også holdningen hos de medlemsstater, der ikke var medlemmer af Unionen, da forslaget blev fremsat første gang, gør vi nar af vores ret til at blive hørt og til at deltage i diskussionen. Vi har konsekvent rådgivet imod ændringsforslag, der blot giver Parlamentet mulighed for at blande sig. Det vil være fuldstændig absurd, hvis Parlamentet ikke bliver hørt eller ikke får lov til at fremføre sin holdning på passende vis i næste trin af proceduren, og jeg håber, at De vil tage hensyn til dette, når De overvejer de afgørelser, De skal træffe i morgen, og når Kommissionen overvejer det, den sagde om at forkaste næsten alle de fremsatte ændringsforslag.

Formanden
Som afslutning på denne uventede debat må jeg tilføje, at jeg forstår den sindstilstand fru Bloch von Blottnitz befinder sig i, også fordi der til hendes foregående bemærkninger har knyttet sig et svar fra Kommissionen, som helt sikkert ikke er faldet i god jord. Vi ved alle, hvad det indebærer, når Kommissionen ikke kan overtage et ændringsforslag; det betyder nemlig, at Europa-Parlamentets forligsfase bliver mere kompliceret.
Hvad angår forretningsordenen i snæver forstand, vil jeg sige hér og nu til fru Roth, at formanden, hr. Gil-Robles, ikke er mindre demokratisk end jeg selv, og at han naturligvis bliver informeret om aftenens debat. Det er mig alligevel magtpåliggende at sige, at det spørgsmål, der nu rejses af fru Graenitz og hr. Whitehead, ikke fortjener at blive fremdraget gentagne gange, eftersom det ikke har nogen relevans - det skulle da lige være på det generelle plan - men helt afgjort ikke, hvad forretningsordenen angår. Fra dengang og til i dag er der kommet nye medlemsstater til, og det har ingen relevans i forhold til den debat, vi fører vedrørende forretningsordenen, idet denne ikke ændres i forbindelse med nye staters tiltrædelse.
Eller snarere - dette gælder ikke i øjeblikket, men på et senere tidspunkt - da der foregår en åben diskussion om efterAmsterdam, det vil sige Udvalget for Forretningsorden er allerede i gang med at drøfte ændringer til forretningsordenen som følge af Amsterdam-traktaten. Dette er allerede antydet af fru Bloch von Blottnitz, der henviser til artikel 62, og det lader ikke til, at der er meget spillerum; hun er alligevel i sin gode ret til at rejse dette spørgsmål i morgen med formanden i forbindelse med afstemningen. Jeg skal under alle omstændigheder gentage, at formanden vil blive informeret om denne debat, således at han kan træffe de fornødne beslutninger, for hvilke kun forretningsordenen - og intet andet af nogen art afstikker grænser - fru Roth!

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Deponering af affald
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0026/98) af Jackson for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets direktiv om deponering af affald (KOM(97)0105 - C4-0160/97-97/0085(SYN)).

Jackson
Hr. formand, Den Europæiske Unions affaldspolitik befinder sig på et tidligere udviklingstrin end den europæiske politik for luft- og vandkvalitet. Vi kan se tegnene på noget, der stadig minder om en eksperimentel politik i lossepladsdirektivet. Jeg bliver nødt til at stille nogle ret principielle spørgsmål om dette direktiv i håb om at få nogle svar fra Kommissionen.
For det første er det vigtigt at erkende, at hvis direktivet gennemføres fuldt ud - og det er et stort »hvis« - vil det betyde, at fokus flyttes væk fra brugen af lossepladser bortskaffelse af affald. Det skyldes, at direktivets artikel 5 vil betyde en gradvis indførelse af grænser for mængden af biologisk nedbrydeligt affald, som må deponeres på lossepladser. Det er et nyt afsnit i direktivet, som er kommet til, siden vi forkastede det gamle i 1996. I mange lande vil grænserne medføre, at man går over til forbrænding. Mit principielle spørgsmål her er, om et direktiv, der medfører en sådan universel flytning af fokus, er i fuld overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet. Det mener jeg ikke, det er.
Målsætningerne i artikel 5 er meget nøjagtige, selvom de gælder for et helt land og ikke er beregnet på bestemte pladser. En af konsekvenserne ved at ignorere subsidiariteten er, at den samme løsning foreslås for de meget forskellige situationer i medlemsstaterne. Nogle lande har nu avancerede lossepladssystemer og geologiske strukturer, der gør brugen af lossepladser til en acceptabel og måske den miljømæssigt mest forsvarlige løsning. I andre lande udgør uregulerede lossepladser på uhensigtsmæssige placeringer en sundhedsrisiko.
I lyset af alle protesterne i direktivet mod lokale løsninger flytter det alt for mange vigtige beslutninger fra nationalt og lokalt plan til europæisk plan. For det andet er det vigtigt at erkende, at direktivet, hvis det gennemføres fuldt ud, vil betyde, at adskillige medlemsstater vil skulle bruge betydelige beløb på at finde alternative metoder til bortskaffelse af affald og indførelse af et kontrolsystem, der giver dem mulighed for at bevise, at de overholder direktivet.
Mit principielle spørgsmål her er, om der er noget som helst håb om, at medlemsstaterne vil kunne overholde direktivet i dets nuværende udformning inden for de fastsatte tidsfrister. Det klare svar er nej. 99 % af Irlands affald havner på lossepladser. Der er ingen udsigter til en hurtig overgang til en anden løsning der. 54 % af Portugals affald anbringes på »et ukendt sted«. I Grækenland findes der ifølge Kommissionen mellem 3.000 og 6.500 ulovlige lossepladser. Ingen af disse lande vil kunne overholde direktivet i dets nuværende udformning. Hvis det vedtages i denne udformning, vil Kommissionen retsforfølge dem ved EF-Domstolen i årevis.
I mit eget land, Det Forenede Kongerige, har miljøministeriet, hr. Prescotts ministerium, skønnet, at det vil være nødvendigt at bygge op til 70 forbrændingsanlæg til en mulig pris på helt op til 7 milliarder pund. Hvor vil hr. Blair finde de penge? Som ordfører må jeg meddele, at mit udvalg har støttet direktivet og på et punkt styrket dets detaljerede bestemmelser ved at gøre grænserne for 2002 obligatoriske snarere end frivillige. Hvis det var alt, ville jeg måske have svært ved fortsat at repræsentere mit udvalgs synspunkt, men udvalget gjorde også noget andet. For første gang har Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse i alle faser vedtaget ændringsforslag for at holde medlemsstaterne fast på de forpligtelser, de vil få ved at vedtage et sådant direktiv.
Vi vil have, at de sender penge efter de smukke ord. Gennem vores ændringsforslag ønsker vi, at direktivet først bruges til at få medlemsstaterne til at anvende den eksisterende lovgivning ved at lukke ulovlige lossepladser, der ikke overholder eksisterende direktiver. Vi vil bruge direktivet til at sikre, at medlemsstaterne ofte aflægger rapport om gennemførelsen af lovgivningen, navnlig under den gradvise indførelse af målsætningerne for begrænsning af mængden af biologisk nedbrydeligt affald, der anbringes på lossepladser.
Vi vil også sikre, at vi ikke glemmer de pladser, der er omfattet af undtagelser, og hvor direktivet ikke finder anvendelse. Der skal også indsendes oplysninger om disse til Kommissionen, og oplysningerne skal dermed stilles til rådighed for Parlamentet.
Endelig må vi ikke glemme, at medlemsstaterne enstemmigt vedtog den tidligere udgave af direktivet, som i praksis udelod 50 % af EU's område. Hvis det var acceptabelt for dem dengang, hvordan kan vi så realistisk set håbe, at de vil gennemføre dette langt strengere direktiv fuldt ud. Jeg mener ikke, at Parlamentet skal se igennem fingre med vedtagelsen af lovgivning, der blot er en smule mere end miljøministrenes vage ønsker.
Jeg håber, at Parlamentet vil føre meget nøje kontrol med, hvad der sker med dette direktiv, og jeg ser frem til at være med. Jeg håber ligeledes, at fru Bjerregaard på et eller andet tidspunkt vil gå ind i en diskussion om dette direktiv, måske med os her i aften. Det giver ikke meget mening at komme hele vejen her til Strasbourg for at fungere som en slags avanceret talende vægt, hvilket er, hvad vi får ud af fru Bjerregaard, når hun blot læser lister op over de ændringsforslag, Kommissionen kan acceptere. Dette er et parlament, og et parlament forventer en debat.

Bowe
Hr. formand, vi ved alle, hvilken betydning dette forslag får for mange industrisektorer i Unionens medlemsstater, og det er måske en af grundene til, at det allerede har taget os så længe at nå til en aftale om bestemmelserne i forslaget og til, at vi befinder os på dette punkt i lovgivningsprocessen. Jeg mener imidlertid, at vi nærmer os begyndelsen på enden snarere end enden på begyndelsen.
I Kommissionens nye forslag imødekommer man mange af de ønsker, Parlamentet udtrykte, sidste gang forslaget blev forelagt Parlamentet. Det har rejst sig af asken som fugl Føniks, og Parlamentet må til dels ønske Kommissionen tillykke med forslaget. Samtidig vil jeg også takke ordføreren, fru Jackson, for det arbejde, hun har gjort.
Som reaktion på nogle af de punkter, hun var inde på, vil jeg først og fremmest sige, at det er absolut nødvendigt med europæiske standarder, der kan håndhæves, for at regulere det, der i sandhed er en europadækkende forretning i mange tilfælde. Forbrænding er ikke noget uundgåeligt. Der findes mange andre teknologier, og navnlig udviklingen i retning af kompostering i stor skala som en alternativ behandlingsmetode for organisk affald har inden for de seneste år betydet, at dette er et reelt alternativ, hvis der lægges energi og kræfter - og andre ressourcer - i at gøre dette til almindelig praksis over hele Unionen.
Jeg bliver nødt til at korrigere hende ved at fortælle, at sidste gang forslaget blev behandlet i Ministerrådet, blev det ikke vedtaget enstemmigt, og derfor kunne de ikke tage det op igen, da vi forkastede det her i Parlamentet. Det blev vedtaget med flertal. Når man denne gang ser på den politiske aftale, de er nået frem til - som allerede minder forbløffende meget om en fælles holdning - vil vi muligvis få sværere ved at ændre det.
Ikke desto mindre mener jeg selv og socialisterne, at vi har brug for et sæt praktisk anvendelige og fornuftige standarder på fællesskabsplan, som det er muligt at håndhæve, og som vil give os en lossepladssektor, der kan slippe af med mange af fortidens synder. Vi må også erkende, at dette ikke blot er et vigtigt økonomisk direktiv, men ligeledes et direktiv, der er vigtigt for beskyttelsen af miljøet og folkesundheden. Navnlig er de skadelige konsekvenser af dårlig lossepladspraksis på grundvandsressourcerne og drivhuseffekten, som skyldes metanemissioner fra lossepladserne, i sig selv en god og tungtvejende grund til at gennemføre de foranstaltninger, vi foreslår her.
Jeg opfordrer Parlamentet til at støtte Miljøudvalgets ændringsforslag, som vi vil få forelagt i morgen. Det er et skridt fremad i det, der allerede har været en meget lang proces, men det er et skridt fremad i retning af det, jeg håber vil blive til et færdigt forslag inden årets udgang.

Eisma
Hr. formand, behandlingen af affald skal først og fremmest hvile på en form for hierarki. "The ladder of Lansink as we call it in the Netherlands«, fordi hr. Lansink, der er medlem af Nederlandenes andetkammer, har udtænkt, at dette hierarki skal anvendes. Dette hierarki består for det første af forebyggelse, derefter genbrug og til sidst forarbejdning, og deponering af affald er den absolut sidste option i forarbejdningsfasen.
For at opnå dette og faktisk nedbringe deponeringen af bionedbrydelige affaldsstoffer så meget som muligt indeholder betænkningen af kollega Jackson vigtige målsætninger. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har udtalt sin tillid til Kommissionens oprindelige normer. Kun på den måde kan der opnås ensartede EU-foranstaltninger.
Men ikke alle medlemsstater er så langt med lovgivningen, at de kan opfylde den sidste option, nemlig deponering af affald. Nogle medlemsstater bliver nødt til at foretage en række indhentningsmanøvrer for at kunne opfylde målsætningerne. Kun på den måde kan vi sikre den høje miljøbeskyttelse, som EU prætenderer at tilstræbe. Herunder hører også økonomiske incitamenter. Dette betyder naturligvis ikke, at der ikke kan gøres undtagelser. Ufarligt uddybningsslam er et godt eksempel herpå. Bestemte lande, som f.eks. mit eget land, Nederlandene, har meget miljøvenlige forarbejdningsmetoder, der gør undtagelser muligt.
Til sidst, hr. formand, udtaler vi vores støtte til forslaget. Miljøpolitik indtager en central plads i EU-lovgivningen. Dette direktiv om deponering af affald bør bestemt udgøre en del heraf.

Blokland
Hr. formand, dette forslag om deponering af affald har været længe undervejs, men nu kan vi forhåbentligt se enden på det. Det har dog været ventetiden værd. Fordi det, som Kommissionen nu har lagt på bordet, er en stor forbedring i forhold til den forkastede fælles holdning af 1995.
Der er nu på alle mulige måder taget hensyn til nye udviklinger. Adskillelsen af biologisk nedbrydeligt affald har nu fået en plads, og det område, som direktivet dækker, omfatter nu næsten hele Unionen. Det er store forbedringer. Også introduktionen af omkostningsaspektet og efterbehandlingen af lossepladserne er et pluspunkt.
Og så til praksis. Hvordan vil det altsammen komme til at gå? Emballagedirektivet og dette direktiv indeholder stimulanser for at holde sig så højt oppe i affaldshierarkiet som muligt, men livet er ofte mere stridbart end læren. Kort sagt, det vil afhænge af, om de nationale og lokale myndigheders indsats om forebyggelse og genbrug virkelig får højeste prioritet.
Vi gør os særligt bekymringer om transporten af affald til de billige forbrændingsanstalter og de alt for billige lossepladser. Indførelsen af den nye omkostningsberegning for deponering må nu hurtigst muligt iværksættes i medlemsstaterne. Selvom dette direktiv ser meget bedre ud end tidligere versioner, skal vi være klar over, at milliarder af tons affald fortsat deponeres på en utilladelig måde eller forbrændes med alt for forurenede emissioner.
Det haster således med implementeringen, men derudover er der endnu en mangel i affaldsforarbejdningskæden. Der må på kort sigt gennemføres en revision af direktivet om affaldsforbrændingsovne med nye normer for udslippet. Mit spørgsmål til kommissæren er: Hvornår er forslaget herom klar? Der er nemlig stadigvæk alt for store forskelle mellem forbrændingsovnene.

Jensen, Kirsten
Det er glædeligt at se Ministerrådet tage Europa-Parlamentets ændringer til efterretning i sin ellers lidt dubiøse politiske aftale. Det oprindelige forslag fra Kommissionen undtog stort set halvdelen af Europa fra direktivets målsætninger, hvilket var temmelig absurd. Lossepladser kommer langt nede i affaldshierarkiet, og ensartede regler handler om at begrænse deponeringen, begrænse affaldsturismen og sikre miljørigtig deponering, når der ikke er andre udveje end deponering. Miljøudvalget foreslår, at der først skal tages hensyn til grundvandet, når man finder nye steder til lossepladser. Da grundvandsressourcerne er nogle landes drikkevandsforsyning er det vigtigt, at disse sikres mest muligt. I Danmark kommer ca. 90 % af drikkevandet fra grundvand.
Det er glædeligt, at forslaget indeholder krav om behandling af bionedbrydeligt affald. På lossepladser kan det udvikle gasser, og i virkeligheden bør den slags affald sorteres og noget af det komposteres. Det er også glædeligt, at forslaget nu er på vej gennem beslutningsprocessen, da affald er et af de områder, hvor beskyttelsen via lovgivning endnu ikke er helt tilendebragt.

Watson
Hr. formand, Den Liberale Gruppe går ind for en reduktion af affaldsmængden og for at gøre affaldsbehandlingen sikrere. Der findes to fremgangsmåder til bortskaffelse af affald: forbrænding, hvor de geografiske forhold og befolkningstætheden medfører, at lossepladser er uhensigtsmæssige, og så selve lossepladserne. Der er problemer forbundet med begge løsninger. Forbrænding kan medføre luftforurening, lossepladser kan medføre grundvandsforurening og produktion af drivhusgassen metan.
Men disse problemer minimeres ved hjælp af teknologien. Efter min mening hælder direktivet mest i retning af forbrænding, men det giver mulighed for at fortsætte med begge metoder. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har gjort det noget mere ensidigt, og nogle af ændringsforslagene vil i praksis ændre politikken til udelukkende at sigte på forbrænding. Min gruppe går ind for en gradvis overgang til forbrænding, navnlig af affald, der ikke er biologisk nedbrydeligt. Men vi vil heller ikke se bort fra den nye, grønne vækstindustri, der omfatter metanopsamling og energiproduktion på grundlag af affald. I Kommissionens nyligt offentliggjorte dokument om metangas anerkender man betydningen af dette.
Den Liberale Gruppe vil stemme imod nogle af ændringsforslagene fra Miljøudvalget: forslag, som i praksis vil gøre lossepladser ulovlige, forslag, som vi anser for overformynderiske, og forslag, som vi anser for uigennemførlige. Ikke desto mindre støtter vi direktivets målsætning og det arbejde, kommissæren har udført. Vi beklager ordførerens holdning og noget fordømmende bemærkninger under aftenens forhandling. Vi mener, at dette direktiv udgør et fremskridt for Unionen i dens stræben efter at bortskaffe affald på en mere effektiv måde og under større hensyntagen til miljøet.

Apolinário
Hr. formand, dette direktiv er et godt eksempel på Europa-Parlamentets indflydelse på miljølovgivningen, eftersom forkastelsen af det oprindelige forslag så udmærket har ført til en ændring fra Kommissionens side og en ny tilgang, en ny strategi fra Ministerrådets side.
En strategi, der er så mere nødvendig, når, som det her er blevet sagt, 54 % af affaldet i medlemsstater som Portugal indtil for nylig endte på lossepladser uden kontrol, ca. 10 % på kontrollerede lossepladser, og kun 36 % blev deponeret. Nu er der imidlertid kommet en ny regering, et nyt flertal i den lovgivende forsamling, og der er en ny strategisk orientering, som Kommissionen udmærket ved, der har fremlagt en national handlingsplan for behandling af affald, en plan, der er under udførelse, og som vil gøre, at nogle regioner i landet, herunder særlig den vigtigste turistregion Algarve, allerede til sommer vil have en deponeringsordning for alt affald.
Men vedrørende det forslag, der nu er til diskussion, ville jeg gerne fremhæve de mål, der omhandler mindskelse af methanemissioner, forbud mod samdeponering af farligt og ufarligt affald samt kravet om forbehandling af affald, der indeholder positive elementer, der skal fremhæves.
Jeg ville også gerne fremhæve den forskel, der er mellem det, der er Europa-Parlamentets holdning, der ønsker en reduktion på 25 % til år 2002, og Rådets holdning, der peger på år 2006.
Slutteligt vil jeg understrege den overgangsordning, som øerne har fået. F.eks. for Portugals vedkommende, Azorerne og Madeira, med dispensation for forbehandling af affald i den første deponering på hver ø indtil en grænse på 15 millioner t - og jeg vil gerne understreg, at det er en overgangsordning, for eftersom øerne udgør en enorm naturværdi af stor turist- og miljømæssig betydning, kan de kun vinde, hvis der implementeresen miljøpolitik, der ikke er baseret på undtagelser.
Ansøgningen til Samhørighedsfonden fra den første deponeringsplads i Den Autonome Region Azorerne er et godt eksempel på den politik, der bør følges.

White
Hr. formand, jeg troede, at jeg ville lykønske alle her i aften. Først vil jeg gerne lykønske den smilende hr. Bowe, hvis mod ved afvisningen af det tidligere lossepladsdirektiv i sidste valgperiode man skulle opleve for at tro på det. Han gjorde et godt stykke arbejde dengang ved at sige, at vi ikke ville acceptere et defekt direktiv. Det gjorde han ret i.
Jeg vil også gerne lykønske Kommissionen. Den har fremlagt noget, som nødvendigvis måtte være bedre end sidste gang.
Jeg lykønsker fru Jackson. Jeg ved ikke, om hun ønsker at blive lykønsket af mig. At dømme efter tonen i hendes indlæg i begyndelsen troede jeg, at der var tale om en vis afvisning fra hendes side ved fremlæggelsen af betænkningen. Men hun skal imidlertid lykønskes med, at hun nu fuldt ud har accepteret princippet om afskaffelse af samdeponering. Det er noget, som er blevet fremført og accepteret både i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse og af Parlamentet som helhed. I Det Forenede Kongerige vil det imidlertid betyde en massiv ændring af lossepladspraksis. En af grundene til, at det er vigtigt at understrege er, at Europa-Parlamentet, når dette endelig bliver til et direktiv, vil blive anset for at stå bag en ændring i national praksis i Det Forenede Kongerige, som ganske få mennesker endnu har kendskab til.
Derfor er det vigtigt, når fru Jackson i begrundelsen beder os i Parlamentet udarbejde et udgiftsskøn, som skal sendes til lossepladsejere og lokale myndigheder i Det Forenede Kongerige, som bliver nødt til at se dette som et progressivt forslag.
Fru Jackson fortæller med rette, at i udvalget mødes vi altid med det svar, at det medfører større udgifter, hvis vi ingenting gør, end hvis vi gør noget. På trods af de fordømmende bemærkninger, som hr. Watson var inde på, om, at kommissæren var en talende vægt, vil jeg bede kommissæren være mere imødekommende selv og fortælle os, hvor mange penge der står i lossepladsbanken, og hvilke udgifter dette forslag vil medføre.

Myller
Hr. formand, generelt set kan det konstateres, at direktivet om deponering af affald i den nuværende form er tilfredsstillende. Midler til at gennemføre formålene findes der dog for få af på Den Europæiske Unions plan.
En separat affaldskat eller -afgift er et nødvendigt middel, hvorved det er muligt at få forbrugerne, såvel de små som store affaldsproducenter, til at reducere mængden af affaldet, som samles på affaldspladserne. En skat eller afgift bør bestemmes, sådeles at deponering af ren, sorteret affald bliver billigst for forbrugeren og deponering af blandingsaffald dyrest. Dette forudsætter naturligvis, at kommunerne eller andre ansvarlige myndigheder har organiseret tilstrækkelige muligheder for affaldssortering.
Den Europæiske Union skal gøre fremskridt på dette område og tage de mest fremskredne medlemslande som eksempel. Benyttelsen af deponeringsaffald blandt andet som energikilde eller som materiale til jordforbedring skal støttes, men samtidig skal der udvikles ny teknologi for at sikre, at processen ikke indebærer miljø- og sundhedsrisici. Ved vedligehold af både gamle og nye affaldspladser skal det sikres, at nedsivningsvand behandles, således at det ikke udgør nogen risiko for områdets grund- eller overfladevand.
Jeg anser det som værende særdeles vigtigt, at de i miljøudvalget godkendte ændringsforslag om beskyttelse af vandmiljø vedtages ved afstemningen i morgen.

Bjerregaard
Hr. formand, det er en stor glæde, at Europa-Parlamentet har sat affaldsdeponering på dagsordenen for dagens møde. Fællesskabet burde forlængst have vedtaget et direktiv, der sikrer, at deponering af affald sker på miljøforsvarlig vis. Det er, som det også er blevet nævnt, anden gang, vi behandler et forslag til direktiv om deponering af affald. Kommissionen fremsatte sit første forslag i juli 1991, og som vi kan huske, og som vi også er blevet mindet om under debatten, afviste Europa-Parlamentet dette forslag i maj 1996 med den begrundelse, at niveauet for miljøbeskyttelse ikke var højt nok, og at der var for mange undtagelser.
Det forslag, vi står med i dag, er totalt ændret. Det var ikke nogen helt nem opgave, men jeg synes godt, at vi kan være tilfredse med resultatet. Det nye forslag indeholder mange nye elementer, som afspejler den udvikling, der har fundet sted siden Kommissionens forrige forslag. Der er i flere af medlemsstaterne sket store ændringer i procedurerne, metoderne og strategierne for affaldshåndtering. På linje med Fællesskabets strategi for affaldshåndtering mener mange medlemsstater nu, at deponering bør være den sidste udvej for affaldsbortskaffelse.
De vigtigste nye elementer i Kommissionens forslag er følgende: Reduktionsmål for deponering af bionedbrydeligt byaffald med henblik på at mindske den globale drivhuseffekt, forbehandling, men altså ikke forbrænding, men forbehandling af alt affald inden deponering, forbud mod deponering af brugte dæk, og endelig skal - og det var fru Myller inde på til sidst - deponering koste mere, forbud mod samdeponering af farligt og ufarligt affald, som jo var en del af det tidligere forslag, der blev kritiseret af Parlamentet, og endelig strengere bestemmelser for bestående deponeringsanlæg.
Jeg er overbevist om, at det nye forslag vil gøre det lettere for os at forebygge og mindske miljøbelastningen fra affaldsdeponering. Og der må hurtigst muligt sættes ind på dette område. De mange klager, Kommissionen modtager vedrørende affaldsdeponering, understreger, at der er behov for handling fra Fællesskabets side.
Jeg har selvfølgelig med stor interesse kigget på det udkast til betænkning, Miljøudvalget har vedtaget. Der er mange vigtige og nyttige ændringsforslag, som vil skærpe Kommissionens forslag yderligere og gøre procedurerne klarere. Det er derfor en glæde at kunne sige, at Kommissionen kan acceptere 16 af ændringsforslagene. Men jeg må også tilstå, at jeg er betænkelig ved visse dele af betænkningen, og det bliver jeg nødt til at bruge en lille smule tid på. Jeg ser med tilfredshed, at EuropaParlamentet kan støtte vores bestræbelser på at mindske deponering af bionedbrydeligt affald. Vi har opstillet langsigtede reduktionsmål for medlemsstaterne. Disse mål bør imidlertid forblive uændrede for at sikre, at medlemsstaterne har de bedst mulige betingelser for at planlægge og indføre alternative håndteringsmetoder for dette affald. Derfor kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 16.
Med hensyn til ændringsforslag 12 og 31 vil jeg gerne understrege, at Kommissionen ikke synes, det er rigtigt at give tilslutning til flere undtagelser end dem, der allerede er i forslaget. Jeg er navnlig betænkelig ved at undtage underjordisk deponering. Der er ingen miljøforsvarlige grunde til at undtage denne form for deponering. Alle deponeringsanlæg - det være sig over eller under jorden - bør opfylde direktivets bestemmelser og skal derfor være sikre og kontrollerede. Jeg kan ikke forlige mig med den gængse fremgangsmåde i Tyskland, hvor 1, 7 mio tons affald, hvoraf 350.000 tons var farligt affald, i 1994 blev oplagret i gamle miner. I Tyskland defineres dette som en genanvendelsesoperation og ikke som en bortskaffelsesoperation, og lovgivningen om affaldsdeponering gælder således ikke i dette tilfælde. Denne praksis er ikke miljøforsvarlig.
Generelt er jeg ikke modstander af oplagring af affald under jorden, men jeg synes, vi skal være sikre på, at de pågældende underjordiske oplagringsanlæg er omfattet af bestemmelserne i forslaget om deponeringsanlæg. Og derfor kan jeg ikke acceptere, at der indføres undtagelsesbestemmelser for underjordisk deponering. Rådets tidligere fælles holdning blev netop afvist af Europa-Parlamentet på grund af de mange undtagelser, og derfor har jeg oprigtigt talt svært ved at forstå, hvorfor Parlamentet nu skulle ønske at indføre yderligere undtagelser. Med ændringsforslag 13 ønsker Parlamentet at indføre endnu en undtagelse. Jeg kan ikke på dette stadium acceptere, at spredning af gips og kalk undtages, men jeg vil da godt love Parlamentet, at Kommissionen vil se nærmere på dette ændringsforslag og undersøge mulighederne i det.
Fællesskabet har i dag et alvorligt problem med ukontrollerede deponeringspladser. Det fremgår klart af det store antal klager og andragender, Kommissionen modtager. Denne situation må derfor ændres. Bestående deponeringsanlæg skal opfylde de nye krav i Kommissionens forslag og således indhente en ny tilladelse for at kunne fortsætte driften. Godkendelseskravene i det gamle rammedirektiv om affald er ikke i overensstemmelse med udviklingen på dette område og kan ikke sikre, at affaldsdeponering finder sted på sikre og kontrollerede betingelser. Og derfor kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 25.
Så er der endelig 27, 30, 33 og 36, hvor Kommissionen mener, at bestemmelserne i bilagene bør fastsættes af det tekniske udvalg, der er omhandlet i artikel 16 i Kommissionens forslag. Så er der ændringsforslag 7. Kommissionen kan ikke forpligtes til at videresende medlemsstaternes rapporter, men den vil kunne udarbejde rapporter på grundlag af oplysninger fra medlemsstaterne og videresende dem til Europa-Parlamentet. Det er muligt, at der er nogle, der vil synes, at det her virker lidt vel semantisk, men på den måde mener vi altså, at vi kan klare et problem.
Så er der ændringsforslag 2 og 3 vedrørende ændringer i betragtningerne, der går ud på, at Kommissionen skal fremsætte nye forslag inden for en nærmere bestemt frist. Vi har allerede planer om at fremsætte et forslag om forbrænding af ufarligt affald og vil i henhold til arbejdsprogrammet fremsætte et forslag om kompostering. Jeg kan imidlertid ikke godtage den måde, Kommissionens forpligtelse er formuleret på i disse ændringsforslag.
Der er en lang række yderligere ændringsforslag, som der godt kunne være grund til at kommentere, men det er sent på aftenen, så jeg skal lade det blive ved det, hvis ikke der er specielle ændringsforslag, som andre af de tilstedeværende parlamentarikere ønsker en særlig kommentar til. Ian White stillede mig det spørgsmål, om jeg kunne give nogle oplysninger om de samlede omkostninger, men det er jeg desværre ikke i stand til at gøre. Det hænger selvfølgelig sammen med, at udviklingen i de forskellige medlemsstater er, som den nu engang er.
Og så må jeg sige til fru Jackson, at jeg synes, at det var nogle særdeles uvenlige bemærkninger, hun kom med i slutningen af sit indlæg. Efter at have været her i Parlamentet siden kl. 15 i eftermiddag, hvor jeg ikke har bestilt andet end at debattere med Parlamentets medlemmer, så står jeg ganske uforstående over for hendes betragtninger.

Jackson
Hr. formand, jeg vil gerne bede Dem om hjælp med hensyn til ændringsforslag 16. Ændringsforslag 16 var et af dem, fru Bjerregaard sagde, hun ikke kunne acceptere. Ændringsforslag 16 rummer faktisk to aspekter: det ene er spørgsmålet om målene for 2002, og Parlamentet og udvalget ønsker at fjerne ordene »så vidt muligt«, således at målene for 2002 bliver obligatoriske og ikke valgfri, om jeg så må sige. Den anden del af det ændringsforslag drejer sig om rapportering.
Ændringsforslaget rummer to separate dele. Måske fru Bjerregaard klart vil fortælle, hvilken del hun ikke kan acceptere. Jeg mener, at det er meget trist, hvis Kommissionen ikke accepterer ændringsforslag - ikke en gang på dette tidlige tidspunkt - om rapporteringskrav, hvor jeg for en gangs skyld principielt er enig med hendes rådgiver, nemlig i, at Parlamentet bør styrke rapporteringen. Jeg vil trygle Kommissionen om at acceptere det, men hvis hun ikke vil acceptere det, håber jeg, at Parlamentet vil stå fast og gå i gang med en forligsprocedure om de punkter. Jeg vil gerne have dette afklaret.

Formanden
Jeg vil bede fru kommissær Bjerregaard komme med en præcisering. Både ændringsforslag 16 og ændringsforslag 23 indeholder nemlig dele, der vedrører de ændrede tekster. Jeg vil bede Kommissæren præcisere, om hun refererer til samtlige ændringsforslag eller kun til en del, når hun siger, at Kommissionen ikke accepterer ændringsforslag 16 og 23.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg skelnede faktisk, for i mit svar refererede jeg i to omgange til ændringsforslag 16. Hvad angår rapporteringen, sagde jeg, at vi var bekymrede over den formulering, som spørgsmålet om rapportering havde fået. Men jeg skal gerne se på, om vi i fællesskab kan finde nogle andre formuleringer.
Hvad angår spørgsmålet om at gøre det obligatorisk i år 2002, mener vi ikke, at vi er i stand til at beslutte det på nuværende tidspunkt. Vi mener, at vi derved kommer til at tvinge medlemsstaterne ind i en politik - det er sådan set på linje med den argumentation, som fru Jackson selv anvendte - og derfor støtter vi ikke, at vi gør det obligatorisk i 2002. Hvad angår rapportering, er vi som sagt positive over for idéen.

Jackson
Hvad var Kommissionens holdning til ændringsforslag 23. Det er væsentligt, for det er de pladser, der ikke behøver overholde direktivet. Det er meget enkelt. Kan kommissæren acceptere ændringsforslag 23 eller ej? Jeg håber, at hun kan. Jeg er lige ved at trække min bemærkning fra tidligere tilbage, men det tror jeg ikke, jeg vil.

Formanden
Jeg har allerede én gang bedt kommissæren præcisere sin holdning til ændringsforslag 23, men hun havde ikke høretelefonen på - hvilket heller ikke er tilfældet nu i øvrigt - og hun kunne derfor ikke høre mig.

Bjerregaard
Det var et af de ændringsforslag, jeg sprang over, fordi jeg synes, tiden efterhånden var lidt fremskreden. Vi kan godt acceptere ændringsforslag 23.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
(Mødet hævet kl. 23.45)

