Meddelelse fra formanden
Formanden
Inden vi begynder gennemgangen af protokollen, ser jeg mig nødsaget til at træffe en ikke særlig behagelig afgørelse. I aftes fandt der en ubehagelig episode sted her i parlamentssalen, hvor det for første gang skete, at et parlamentsmedlem fysisk overfaldt et andet parlamentsmedlem.
Forretningsordenen indeholder tilstrækkelige midler til at kræve, at de uheldige ytringer, endog de mest aggressive, rettes, og at der træffes forholdsregler. Hvad vi ikke kan tillade, er, at et verbalt overgreb, uanset hvor aggressivt det måtte være, giver anledning til håndgribeligheder.
Fru Hoff, som var formand på dette tidspunkt i mødet, gav i henhold til forretningsordenens artikel 109 den korrekte advarsel og meddelte endvidere, at artikel 110 ville blive anvendt.
Som De ved, står der følgende i artiklen, som jeg nu vil læse højt: «Ved grov forstyrrelse af mødet kan formanden efter først at have givet en formel advarsel straks eller senest på det følgende møde foreslå Parlamentet, at det pågældende medlem omgående bortvises fra mødesalen og udelukkes fra møderne i to til fem dage.«
Det følgende møde er netop her til morgen, og i henhold til ovennævnte regel ser jeg mig nødsaget til at foreslå Dem, at der holdes afstemning om bortvisning af hr. Rosado Fernandes, hvilket også vil betyde, at han udelukkes i to dage.
I henhold til stk. 2 i samme artikel har hr. Rosado Fernandes naturligvis ret til at udtale sig for Parlamentet. Jeg spørger ham, om han ønsker at gøre brug af denne ret, og jeg giver ham naturligvis ordet.
Jeg giver ordet til hr. Rosado Fernandes.

Rosado Fernandes
Hr. formand, jeg vil udtrykke mig på portugisisk, eftersom jeg har den ære foran mig at have en formand, der taler mit sprog.
Der skete i går noget, som jeg gerne ville have undgået, og som jeg ikke er stolt af. Jeg mener, at hvis min person bliver genstand for en disciplinærstraf, så fortjener jeg den givet. Jeg ville imidlertid gerne spørge denne forsamling om, hvad enhver af os ville gøre, når en kollega, der ikke kender vores tilværelse, som tror, at vi var fraværende fra salen - og jeg var ikke fraværende fra salen, jeg havde ganske enkelt forladt min plads - siger i alles påhør, at jeg modtog penge fra tobaksfirmaerne?
For det første er det ud fra et politisk synspunkt lettere at modtage penge fra tobaksfirmaerne for at tale imod den europæiske tobaksproduktion end for at tale til fordel for den, således som det skete i min betænkning. For det andet rejste jeg mig og sagde til hr. Blak, der var her - fordi han tog fejl - jeg var her og havde hørt, hvad han sagde. Jeg ville blot ikke tro på, hvad jeg havde hørt. Jeg gik hen til hans plads og spurgte ham: "Hvad sagde De?« Og hans svarede mig på engelsk, fordi det var det sprog, som jeg havde benyttet: "You just get money from them.«
Hr. formand, jeg er ikke et menneske af træ, ej heller er jeg et menneske af sten. Jeg er blevet opdraget i en iberisk civilisation, der stadig nærer respekt for ære. Jeg har to døtre, og jeg vil gerne have, at de skal ære deres fars navn. Derfor betragter jeg enhver straf, som dette Parlament måtte pålægge mig, som fortjent, men jeg skammer mig ikke over den!

Formanden
Parlamentet har hørt Rosado Fernandes' forklaring, og uden yderligere forhandling sætter jeg det førnævnte forslag til elektronisk afstemning, altså afstemning om bortvisning i to dage.
(Formandens forslag godkendtes)

Formanden
På baggrund af afstemningsresultatet ser jeg mig nødsaget til at bede hr. Rosado Fernandes om at samarbejde og venligst forlade mødesalen og først vende tilbage hertil om to dage.
Jeg giver ordet til hr. Hänsch vedrørende dagsordenen.

Hänsch
Hr. formand, i betragtning af det bifald, den fysiske aggression mod et medlem af min gruppe udløste, må jeg sige, hr. formand, at det ville have glædet mig, om De havde udtrykt Deres solidaritet og medfølelse med min kollega Freddy Blak, der var offer for overfaldet.

Formanden
Hvis det er om samme sag, giver jeg udelukkende hr. Giansily ordet, fordi han tilhører samme gruppe som hr. Rosado.
Jeg giver ordet til hr. Giansily.

Giansily
Hr. formand, jeg skal ikke genoptage diskussionen om denne episode. Jeg vil blot gøre Dem opmærksom på, at vi skal til at stemme om et yderst vigtigt emne, nemlig budgettet, tilsyneladende uden at der først kommer en afbrydelse. Jeg tror ikke, at min gruppe i betragtning af, hvad der netop er sket, vil kunne stemme uforstyrret. Derfor anmoder jeg om, at mødet afbrydes i nogle minutter, således at vi kan holde et møde.

Formanden
Hr. Giansily, som De ved, skal vi i formiddag gennemføre en lang og yderst vigtig afstemning. Jeg er sikker på, at medlemmerne af Deres gruppe vil kunne klare den og stemme uforstyrret. I øvrigt har vi endnu ikke godkendt protokollen, så de har tid til at overveje sagen.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
(Protokollen godkendtes)

Le Gallou
Hr. formand, jeg vil gerne gøre følgende bemærkning: Jeg opdagede her til morgen, at Europa-Parlamentet har udgivet en mindekuvert for Georges Marchais, som godkendte alle kommunismens forbrydelser, bl.a. invasionen af Polen og invasionen af Afghanistan. Jeg vil gerne spørge, på hvilken baggrund man har besluttet at gøre noget sådant.

Formanden
Hr. Gallou, det er ikke Europa-Parlamentet, der har udgivet denne kuvert. Det er et privat, filatelistisk firma. Europa-Parlamentet har intet at gøre med dette initiativ - det er fuldstændig privat.

Formanden
Jeg giver ordet til hr. Puerta. Jeg beder Dem om venligst at fatte Dem i korthed om dette emne. Der er fremsat nogle beskyldninger mod en person for dennes politiske holdning, og jeg må give mulighed for at afvise disse beskyldninger, men jeg beder Dem venligst om ikke at trække tiden ud vedrørende dette emne.
Jeg giver ordet til hr. Puerta.

Puerta
Hr. formand, jeg må sige, at jeg leder en gruppe, der omfatter delegationer af kommunistiske medlemmer, selvom jeg selv er socialist. Og det, vi her har hørt, finder jeg uacceptabelt. Jeg synes ikke, det er et passende svar bare at sige - og tillad, at jeg siger dette til Dem, hr. formand - at denne kuvert ikke er udgivet officielt af Parlamentet.
Hr. Marchais var formand for et parti, som i Frankrig deltog i det demokratiske liv på godt og ondt, og som allerede er blevet hædret af franske demokrater, startende med den nuværende premierminister. Og jeg tror, at han fortjener meget mere respekt fra dette Parlament end personerne på de pladser, hvorfra denne utålelige betegnelse, som jeg må afvise, er udgået.

Formanden
Mine damer og herrer, jeg tror, at denne sag nu er afsluttet.
Jeg giver ordet til hr. Lataillade.

Lataillade
Hr. formand, jeg vendte tilbage til Europa-Parlamentet i september efter at have været borte i tre år. Jeg har truffet nogle kendte ansigter igen - og nogle mindre kendte - samt, lader det til, en række tilbagevendende temaer. Jeg skal ikke komme tilbage til, hvad der er passeret. Parlamentet har vedtaget en sanktion, og hr. Rosado Fernandez har accepteret den.
Men jeg vil gerne give udtryk for min foruroligelse over de udtalelser, som jeg hører her og dér, hvori snart den ene, snart den anden beskyldes for finansiel uredelighed. Derfor ville det glæde mig, om De ville stille dokumentation til rådighed for Parlamentet om alle, der, på nært hold eller på afstand, har haft med planlægningen og opførelsen af Parlamentets bygning i Bruxelles at gøre, således at vi, også hvad den sag angår, kan slippe for ærekrænkende beskyldninger, som nok kan fremkalde retfærdig vrede hos medlemmerne, selvom de er uacceptable.
Jeg ville derfor være Dem taknemlig, hr. formand, om De ville påpege over for samtlige gruppeformænd - og det anmoder jeg Dem om som et medlem, der er vendt tilbage til Parlamentet efter tre år, og som er blevet meget overrasket over den stemning, der hersker - at man bør udvise en vis tilbageholdenhed med hensyn til at fremsætte ærekrænkende beskyldninger, som man ikke kan dokumentere. Tak, hr. formand.

Formanden
Tak, hr. Lataillade. Deres anmodning vil blive fremsendt til Formandskonferencen, hvis medlemmer i øvrigt har kunnet høre den direkte.

Afstemning
Formanden
Inden vi går over til afstemningen, giver jeg ordet til hr. ordfører Tillich, som vil afgive en kort erklæring.

Tillich
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg håber, at der nu, når vi kommer til afstemningen om budgettet, igen falder ro over gemytterne. Jeg vil gerne bede om Deres opmærksomhed til to nødvendige bemærkninger, inden vi går over til afstemningen. Vi må foretage to tekniske rettelser. Jeg beder om Deres forståelse og godkendelse heraf. Den ene tekniske rettelse vedrører ændringsforslag 1. Dette ændringsforslag 1 refererer, hvad angår spørgsmålet om Kommissionens personale, til topmødet sidste weekend. Derfor må denne henvisning til topmødet sidste weekend slettes. Det er kun en henvisning.
Dertil kommer en teknisk rettelse i ændringsforslag 36. Her foreslår jeg følgende: Da der i ændringsforslag 36 bruges en vending, der er i modstrid med de hidtidige Fællesskabsafgørelser og de hidtidige Fællesskabsbetegnelser, bør vendingen tilpasses de normalt anvendte betegnelser, og ændringsforslag 36 bør ændres tilsvarende, så vi kan stemme om det sådan.

Samland
Hr. formand, bare så Kommissionen ikke glæder sig til jul: Ordførerens henvisning vedrører udelukkende stjernen, ikke reserven for denne del! Jeg ville blot nævne det, så man ikke kommer til at glæde sig for meget til jul.

Dell'Alba
Hr. formand, på italiensk eller snarere på napoletansk, er der et udtryk - jeg ved ikke, om kan oversættes - som siger: "cà nisciuno è fesso!« . Godt, jeg vil forklare det, som ordføreren, hr. Tillich, kalder "et teknisk ændringsforslag«. Europa-Parlamentet har i budgettet for 1997 indsat en konto til samarbejdsprojekter med Den Kinesiske Folkerepublik: den vedtog den ved første- og andenbehandlingen i 1997; den vedtog den igen ved førstebehandlingen af 1998-budgettet. Dette ændringsforslag nr. 38 er i blok 3, og fristen for at stille tekniske eller korrigerende ændringsforslag udløb tirsdag middag, således at jeg, da jeg i går kl. 18.30 henvendte mig til Deres tjeneste for at afgive en stemme for separate dele, helt korrekt fik at vide, at fristen var udløbet. Det forekommer mig nu mærkeligt, ja uacceptabelt, at jeg skulle affinde mig med, at henvisningen til denne udtalelse fjernes: noget er blevet vedtaget i Parlamentet, det er derefter noget tilslået, det er del af en blok, og nu siger ordføreren, der ikke ved, hvad han skal gøre, at det er en korrektion, mens det figurerede i budgettet sidste år og i budgettet i år.
Jeg anmoder Dem, hr. formand, om ikke at acceptere dette, netop fordi, næsten som et princip "cà nisciuno è fesso«!

Formanden
Hvis jeg har forstået det korrekt, består en af de tekniske rettelser, som hr. Tillich nævnte, egentlig af et mundtligt ændringsforslag. For at tage dette i betragtning må jeg spørge Parlamentet, om der er mere end 12 medlemmer, der er imod ændringsforslaget.
(Over 12 medlemmer var imod det mundtlige ændringsforslag, som derfor afvistes)

Formanden
Efter afstemningen spørger jeg Rådet: Kan Rådet sammen med Parlamentet fastsætte den nye maksimale sats for forhøjelsen af udgifterne efter vores forhandlinger?
(Formanden for Rådet samtykkede)

Formanden
Mange tak, hr. Fischbach. Jeg giver Dem hermed ordet.

Fischbach
Hr. formand, det gik så hurtigt; den afstemning overraskede mig virkelig.
Men, hr. formand, jeg vil gerne sige til Dem, og til alle de øvrige ærede parlamentsmedlemmer, at formandskabet naturligvis glæder sig over den brede enighed, som vi er nået frem til om budgettet for 1998. Det er faktisk et godt budget. Det er et godt budget, fordi det er resultatet af en god aftale, en gensidig forståelse mellem budgetmyndighedens to grene og, navnlig, et tæt samarbejde, der har bygget på gensidig tillid mellem Rådet og Parlamentet. Og at vi har nået det resultat, som vi i dag kan notere, kan vi først og fremmest takke Parlamentet, medlemmerne af dets Budgetudvalg og udvalgets to ordførere, hr. Tillich og hr. Tomlinson, for; jeg har under hele budgetproceduren værdsat ikke alene deres engagement og motivation, men også deres loyalitet.
Ligeledes, hr. formand, vil jeg gerne afslutningsvis takke Kommissionen, først og fremmest kommissær Liikanen og hans medarbejdere, hvis anstrengelser der ikke er tvivl om har bidraget afgørende til opnåelsen af denne brede enighed. Jeg siger Dem oprigtigt tak.

Formanden
Tak for Deres ord, hr. Fischbach. Jeg erklærer hermed det almindelige budget for 1998 for endeligt vedtaget.
(Herefter blev det almindelige budget for 1998 underskrevet)

Bourlanges
Hr. formand, jeg vil blot sige, at ændringsforslag 2 og 5 efter min mening - og jeg tror, at ordføreren er enig heri - er fuldt forenelige og kan lægges sammen.
Vi kan begynde med at stemme om nr. 5, sådan som De også har til hensigt, og derefter tilføje nr. 2; de udelukker ikke hinanden.

Tillich
Hr. formand, jeg vil gerne understrege præcis det, som min kollega Bourlanges netop sagde. Ændringsforslagene er stort set ens, hvorved ændringsforslag 5 kunne være et tillæg til ændringsforslag 2. Derfor kunne den anden side af salen, der netop ville stemme imod, også godt godkende sammenlægningen af de to ændringsforslag. Det vil jeg gerne anbefale salen at gøre.
(Den således ændrede beslutning godkendtes)

Formanden
Jeg vil gerne på Parlamentets vegne byde velkommen til de nyvalgte medlemmer af formandskabet for den polske delegation til Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Polen. Det er en stor fornøjelse at have dem blandt os her til morgen.
Hr. Mazowiecki, vi byder Dem og Deres delegation velkommen i dette historiske øjeblik, efter at Det Europæiske Råd har besluttet inden for nogle måneder at indlede forhandlinger med henblik på Polens tiltrædelse.

Pompidou
Hr. formand, De gik lidt hurtigt frem i afstemningen. Jeg ønskede at få ordet for at bede om samlet afstemning om ændringsforslag 168, 104 og 172, da der er tale om en tilføjelse. Men da hverken jeg eller ordføreren fik mulighed for at tale, anmoder jeg nu om, at man hører ordføreren om disse tre ændringsforslag.

Formanden
Hr. Pompidou, vi gik frem således efter henstilling fra det kompetente udvalg. Det er derfor, ordføreren ikke fremførte sit synspunkt. Når det kompetente udvalg mener, at ændringsforslagene er forenelige, skal jeg gå således frem.

Quisthoudt-Rowohl
Hr. formand, hr. Pompidou har fuldstændig ret. Hr. Adams ændringsforslag tilføjer et komma til sidst, og vi er for denne tilføjelse. Alt andet er det samme som før.
Ændringsforslaget fra Den Liberale Gruppe tilføjer desuden to ord, nemlig materialer og teknologier. Derudover ønsker han at slette to andre ord, nemlig »nye skibe«. Vi er imod denne sletning. Jeg er for de to ændringsforslag som tillæg.

Bloch von Blottnitz
Tak, hr. formand! - Tak, hvor dejligt, at De ønsker noget for mig til jul.
På vegne af vores gruppe vil jeg gerne stå fast ved en opdelt afstemning, sådan som det er påtænkt. Mange tak!
Om ændringsforslag nr. 122

Quisthoudt-Rowohl
Hr. formand, ændringsforslag 122 af fru McNally og andre på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe går ud på at skabe og udvikle støtteforanstaltninger for kvindelige iværksættere. Der findes allerede et særligt program som led i Den Europæiske Socialfond ved navn NOW, der er møntet på kvindelige iværksættere, og jeg mener, at det er mere hensigtsmæssigt at koncentrere anstrengelserne. Dette blot som en forklaring. Vi er for princippet, men mener ikke, at det passer ind her.

Formanden
Undskyld, fru ordfører, men vi har altså behandlet dette ændringsforslag, og vi kan ikke gå baglæns i afstemningen.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Dury
Fru formand, De hørte i går Kommissionen give udtryk for megen god vilje over for Parlamentet. Jeg vil imidlertid gerne forelægge Præsidiet følgende: Jeg stillede Kommissionen et skriftligt spørgsmål om dens informationspolitik. Hr. Santer svarede således: «At besvare det ærede (naturligvis!) parlamentsmedlems spørgsmål vil kræve langvarige og arbejdsfyldte undersøgelser, som Kommissionen ikke er i stand til at gennemføre i øjeblikket.« Jeg har ikke noget imod at blive fortalt rent ud, at jeg ikke er noget, at jeg ingen gavn gør, men jeg vil alligevel gerne anmode Præsidiet om at se nærmere på denne reaktion fra Kommissionen på et spørgsmål, som ærligt talt ikke var så indviklet!

Formanden
Fru Dury, jeg forelægger den gerne for Præsidiet, og det så meget mere, som jeg er bekendt med det spørgsmål, De har stillet, og finder det velbegrundet. Det havde været højst interessant, om De havde fået et svar. Det prøver vi at sørge for.
Efter afstemningen om ændringsforslag 2
Bösch
Fru formand, jeg bad om ordet allerede før dette forslag, men det ændrer ikke ved særlig meget. Jeg synes, det er besynderligt, at vi er ved at udarbejde en holdning til Afdelingen for Samordning af Foranstaltningerne til Bekæmpelse af Svig i et udvalg, men at formanden for dette udvalg samtidig foregriber de mulige resultater af disse forhandlinger. Det vil jeg sige til det forslag, som vi holdt afstemning om før.
(Beslutningen vedtoges)

Anastassopoulos
Fru formand, jeg vil gerne bede Den Socialistiske Gruppe om at tage sine anmodninger om afstemning ved navneopråb tilbage, eftersom det jo nu er klart, hvad Parlamentets holdning er. Der er ingen grund til hele tiden at stemme ved navneopråb om noget, hvor stemmefordelingen allerede nu er ganske klar.

Formanden
Hr. Anastassopoulos, jeg tror, der er tale om et følsomt spørgsmål, men da der er anmodet om, at afstemningen om de pågældende punkter sker ved navneopråb, bør den gennemføres således, medmindre, naturligvis, Den Socialistiske Gruppe trækker sine anmodninger tilbage. Men det tror jeg ikke, den har til hensigt.
Efter afstemningen om punkt 7.2
Anastassopoulos
Fru formand, De må meget undskylde, men mon de politiske grupper er klar over, at hver afstemning ved navneopråb belaster de europæiske skatteborgere med ECU 1000?

Formanden
Det er demokratiets pris, hr. Anastassopoulos.
(Beslutningen vedtoges)

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, min gruppe kunne ikke stemme for Den Europæiske Unions budget for 1998 ved andenbehandlingen. Vi er således ikke en del af den konsensus, som formanden glædede sig over lige før.
Vi kunne ganske vist konstatere, at Parlamentet ved andenbehandlingen havde foretaget et tilbagetog i forhold til afstemningen ved førstebehandlingen. Dengang øgede flertallet nemlig stigningen i Den Europæiske Unions udgifter i Rådets budget fra 0, 7 til 2, 7 %.
Ved andenbehandlingen er stigningen endt på 1, 4 % som følge af en række forslag fra Rådet. Det er et skridt fremad, men et utilstrækkeligt skridt. Vi beklager, at bestræbelserne ikke har rettet sig mod strukturforanstaltningerne på samme måde som landbrugsudgifterne og udgifterne under udgiftsområde 3 og 4. Edinburgh-aftalen tjener i den henseende kun som en retfærdiggørelse af, at der opretholdes udgifter, som man udmærket ved ikke vil blive afholdt i det kommende regnskabsår.
Desuden beklager vi, at budgettet ikke repræsenterer den nulvækst, som kunne være opnået, hvis man havde fulgt Rådets budgetforslag.
Væksten i udgifterne nødvendiggør en stigning i de nationale bidrag på 1, 29 % for en udgiftsstigning på 1, 39 %. Hvis eksempelvis det franske statsbudget var steget så meget, havde mit land ikke kunnet overholde et af de velkendte Maastricht-kriterier, nemlig det om budgetunderskuddet.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
I forhold til Rådets andenbehandling indebærer forslaget fra budgetudvalget en stigning af betalingsbemyndigelserne med ca. ECU 500 millioner, det vil sige godt 4 milliarder kroner. De faktiske betalinger er cirka uforandrede.
Vi er negative over for at forøge betalingsforpligtelserne, simpelt hen fordi dette (før eller senere) skal tages fra de nationale budgetter, f.eks. Sveriges. Dette indebærer, at en forøget indtægt for EU betyder en forøget udgift på det svenske statsbudget, noget som i den sidste ende ytrer sig ved nedskæringer i de svenske offentlige aktiviteter. Selvom EU's udgifter altså er anbefalelsesværdige (f.eks. satsning på beskæftigelse), så vil det få den negative konsekvens, at det svenske budget rammes. Af denne årsag deler vi helt og holdent regeringens målsætning, at EU's budget bør holdes så stramt som muligt.
Vi har særlige reservationer med hensyn til bevillingerne under kategori 3, interne aktiviteter.
Parlamentets førstebehandling indebar her en kraftig stigning (næsten ECU 600 millioner) af forpligtelsesbevillingerne i sammenligning med budgetrådets førstebehandling. Stigningerne vedrører satsninger på et beskæftigelsesinitiativ (150), ungdomsudveksling og ungdomsuddannelse (100), information (50), sociale aktiviteter (50) samt kultur og idræt (20).
I de næsten ECU 600 millioner, som udgør forskellen mellem Rådets og Europa-Parlamentets førstebehandling, indgår der en post på ECU 200 millioner, som Parlamentet har lagt sammen med de 150 millioner, som er bevilget til beskæftigelse. Europa-Parlamentet har endvidere udtalt, at man vil undlade at bruge disse ECU 200 millioner under forudsætning af, at Rådet tager beslutning om et retligt grundlag for ECU 150 millioner til et beskæftigelsesinitiativ. Der kræves et retligt grundlag for, at der skal kunne udbetales penge. Hvis Rådet ikke kommer Europa-Parlamentet i møde, så har man erklæret, at man har til hensigt at forsøge at spendere hele beløbet på ECU 350 (200+150) millioner. Vi mener, at denne indstilling fra Europa-Parlamentets side er direkte sløsagtig.
Da vi ikke sidder med i Parlamentets budgetudvalg, har vi svært ved at påvirke budgettets indhold. Vi har kraftige reservationer angående dette budget, men vi har valgt at være solidariske med vores gruppe og stemmer for budgetforslaget ved slutafstemningen.
Med hensyn til budgetresolutionen stemmer vi for ændringsforslagene 3 og 4. Vi mener, at Europa-Parlamentet bør oprette et rejsekort, som ligner det, der findes i den svenske rigsdag.

Andersson, Lööw og Waidelich
Vi byder de hovedprioriteringer velkommen for næste års budget, som er oprettet med hensyn til EU's nye beskæftigelsesinitiativ og medlemsstaternes beskæftigelsesaktiviteter. Vi byder også forslaget om at indføre en ny procedure for EU's støtte med mere åbne kriterier velkommen. Vi konstaterer med glæde det foreliggende forslag om oprettelse af en særlig budgetpost for miljørelaterede aktiviteter for Østersøområdet.
Det er også tilfredsstillende, at de foreslåede landbrugsudgifter for 1998-budgettet vil falde i forhold til dette års udgiftsniveau. Dette er dog ikke tilstrækkeligt. Vi ønsker en dyb og vidtgående reform af den fælles landbrugspolitik. Dette er ikke mindst vigtigt med tanke på den kommende udvidelse af EU.
Vi mener for eksempel, at det er principielt forkert at fortsætte med at støtte tobaksdyrkningen i EU. Det er imidlertid svært ikke at fæste opmærksomhed ved den modsigelsesfuldhed, der råder i EU's politik. På den ene side bruges der fællesskabspenge til produktion af et skadeligt produkt med ringe markedsværdi. På den anden side bruges der penge på kræftbekæmpende aktiviteter. Det er helt uacceptabelt at støtte en sektor, som producerer et produkt, der skader folkesundheden. Vi vil derfor også fremover arbejde for et stop for tobaksstøtten.
Med hensyn til parlamentarikernes rejsegodtgørelse arbejder vi for at ændre det nuværende system. Vi har tidligere præsenteret forslag til en grundig revision af systemet og sammen med andre parlamentsmedlemmer fremlagt ændringsforslag, som sigter mod at erstatte faste takster med faktiske omkostninger. For at undgå misforståelser stemte vi derfor for ændringsforslag 3, med samme ånd, selvom det ikke er identisk med vores oprindelige forslag.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi har stemt nej til betænkningen. Parlamentets førstebehandling, som indebar en stigning på ECU 1, 7 milliarder i betalingsbemyndigelser i forhold til Rådets førstebehandling, medførte for den svenske statskasse 400 millioner kroner ekstra i medlemsbidrag. Cirka 250 millioner kroner ekstra kostede bare stigningen i strukturfondsstøtten. Denne stigning står stadig i Rådets og Parlamentets aftale forud for andenbehandlingen.
De nedskæringer, Rådet har foreslået, ligger dels i kategori 1, det vil sige landbrugsstøtten, dels kategorierne 3 og 4. Tidligere har landbrugsstøtten imidlertid været overbudgetteret, og overskuddet er gået tilbage til medlemsstaterne. Dermed står vi stadig i store træk med den svækkelse af den svenske statskasse, som Parlamentets førstebehandlingen forårsagede. Ligesom ved førstebehandlingen sætter vi spørgsmålstegn ved effektiviteten i metoderne for finansieringen af beskæftigelsesinitiativet.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Vi har ved andenbehandlingen for 1998-budgettet ageret på stort set samme måde, som vi gjorde ved førstebehandlingen. Desværre besværliggøres afstemningen ved, at stort set alle ændringsforslag lægges i blokke, hvilket gør, at man ikke kan markere sin utilfredshed med enkelte poster i blokkene. Det er synd. Inden for en blok kan der jo findes både gode og dårlige forslag.
Endnu en gang har Parlamentets flertal desuden nedstemt vores forslag om at reformere systemet med rejsegodtgørelserne (ændringsforslag 3). Systemet, som indebærer, at parlamentsmedlemmer kan stoppe penge i egen lomme, kan altså fortsætte, hvilket vi modsætter os meget skarpt. Det burde være en selvfølge, at vi parlamentsmedlemmer kun får godtgørelse for faktiske udgifter til vores rejser.
Vi har endvidere stemt imod punkt 11, som handler om »en fælles informationspolitik«, da erfaringen hidtil har vist, at EU's kampagner ikke er objektive og kun giver udtryk for én side af spørgsmålet. Også punkt 12 vedrørende programmet for kontrolleret termonuklear fusion har vi stemt imod.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater støtter forslaget om, at EU skal give støtte til oprettelse af et informationskontor for økologisk landbrug i EU. Omlæggelse af traditionelt landbrug til økologisk landbrug er en nødvendig og naturlig udvikling, som EU skal give høj prioritet. Derudover mener vi, at der skal holdes streng kontrol med de penge, der i budgettet er afsat til Tyrkiet. Vi mener, at det er vigtigt, at alle 11 officielle sprog fortsat har samme officielle status. Derfor støtter vi, at der fortsat afsættes det fulde beløb til oversættelse af referatet fra Europa-Parlamentets samlinger.
Endvidere støtter vi idéen om, at der holdes bedre kontrol med europarlamentarikernes rejsegodtgørelser. Rejseudgifter bør refunderes efter de faktisk afholdte udgifter, og vi er glade for, at vi allerede skal fremlægge bevis for rejsens afholdelse.

Lulling
To gange i denne valgperiode har jeg ikke stemt for budgettet, fordi der ikke blev bevilget nogen som helst midler til bevarelsen af biavl i Europa. Det var min måde at protestere over, at Kommissionen i årevis havde undladt at stille os, som her har beskæftiget sig med emnet siden 1985, et forslag til en forordning eller et direktiv for på den måde at skabe retsgrundlaget for at bevilge penge til dette formål i budgetoverslaget. Katten bed så at sige sig selv i halen. Her i Parlamentet forlangte vi enstemmigt hjælp til bevarelsen af biavl. Ministerrådet kunne med god ret afvise dette krav, fordi der som sagt ikke var noget retsgrundlag for den slags udgifter.
Nu har vi langt om længe fået et retsgrundlag, også selvom det efter min mening har været stor ståhej for næsten ingenting, for den forordning om foranstaltninger til forbedring af produktionen og afsætningen af honning, som Ministerrådet vedtog i juni, opfylder langt fra de enstemmige forslag fra dette Parlament.
Desuden er det lykkedes Kommission at bevilge kreditter i budgetoverslaget, som lå ECU 12 millioner under det, som den selv havde angivet, at dens halvhjertede forslag ville koste.
Det var prikken over i'et.
Som ordfører for bialvssituationen har jeg derfor gjort mig anstrengelser for, at der i det mindste blev bevilget ECU 3 millioner mere i budgettet for 1998. Jeg er vores Landbrugsudvalg, vores Budgetudvalg, men også det luxembourgske formandskab taknemmelig for, at der nu står ECU 15 i stedet for 12 millioner til støtte til produktionen og afsætningen af honning i budgettet.
Det er virkelig første gang, det er lykkedes os i forbindelse med obligatoriske udgifter, også selvom der godt nok bare er tale om peanuts i forhold til de 65 millioner, som dette Parlament krævede på grundlag af min betænkning for solide strutkturforanstaltninger, bl.a. bestøvningspræmien. Også peanuts, når man tænker på, at vi har penge til alle mulige og umulige aktioner i hele verden, at vi affinder os med et underslæb på ECU 60 milliarder, men ikke engang er i stand til at bevilge dette ubetydelige beløb på 0, 08 % af vores samlede udgifter til livsvigtige udgifter - uden bier ville der ikke længere leve nogen mennesker om to år, har Einstein sagt.
Trods alt, i år kan jeg stemme for budgettet med bedre samvittighed, men ikke uden at forsikre Dem om, at jeg selvfølgelig fortsætter min kamp for solide støtte- og strukturforanstaltninger af hensyn til biavlerne.

Novo
Parlamentet accepterer under denne andenbehandling, at Rådets forslag til budget for 1998 sænker udgiftsloftet med mere end ECU 1, 1 million. Parlamentet accepterer under denne andenbehandling, at Rådets endelige forslag til budget for 1998 således fastholder et udgiftsniveau på 1, 14 % af BNI, når det i Edinburgh i 1992 og i opstillingen af de finansielle overslag for perioden 1994 til 1999 var blevet besluttet, at man skulle nå et niveau på 1, 26 % af BNI.
Parlamentet accepterer således en fortsættelse af besparelseslinjen med det eneste formål at søge at opfylde Maastrichts nominelle konvergenskriterier. Parlamentet accepterer, således som hr. Tillichs betænkning siger det, at der skal opstilles "stramme budgetmål ud fra behovet om opfyldelse af kriterierne i forbindelse med Den Økonomiske og Monetære Union og den fælles valuta gennem nedskæringer i betalingsbevillingerne i forhold til Parlamentets førstebehandling«.
Budgettet giver stadig ikke noget afgørende svar på de problemer, som EU i dag har med arbejdsløshed og social udstødning, med 18 millioner arbejdsløse og 50 millioner udstødte. De ECU 150 millioner, som Rådet efter beskæftigelsestopmødet i Luxembourg har foreslået afsat på budgettet for 1998, er ikke andet end lapperier, og man kan af beløbet udlæse den betydning, som man reelt tillægger denne sag. Rådet ville ikke engang acceptere Parlamentets første forslag om at tildele et beskæftigelsesinitiativ for 1998 ECU 391 millioner, selvom det, som vi sagde det dengang, drejede sig om tillægsmidler, der var overført fra andre formål. Parlamentet accepterer nu ændringen af dets forslag og bevilger blot ECU 150 millioner. Vi er ikke enige i dette standpunkt, så meget mere som der til oplysningskampagner skal spenderes mere end ECU 100 millioner, og alene til propaganda for euroen er afsat ECU 42 millioner.
Selvfølgelig ligger det også i dette budget stadig at ville finansiere udvidelsen gennem budgetsbesparelser inden for de aktuelle grænser for de finansielle overslag og med den ramme, som Kommissionen har foreslået - Agenda 2000.
På grund af alt dette er jeg imod hr. Tillichs betænkning.
I denne sammenhæng glæder vi os over, at Rådets førstebehandlingsforslag om nedskæringer på ECU 1 milliard i strukturfondudbetalingerne ikke er gået igennem ved andenbehandlingen. Vi glæder os også over, at nogle af vores forslag er blevet optaget i dette budget (bl. a. Østtimor, mindre kystfiskeri, REPAS-nettet).

des Places
Formanden for Rådet reagerede på betænkningen ved at glæde sig over det foreslåede budget for 1998. Det kan ikke overraske nogen, at min gruppe har stemt imod dette budget, som, reelt, er en forberedelse af den dystre fremtid, der venter den fælles landbrugspolitik, således som den beskrives i Agenda 2000.
Vi er alle klar over, at budgetproblemet kommer til at spille en afgørende rolle for Den Europæiske Union i perioden 2000-2006. Men i stedet for at bruge alle sine finansielle ressourcer på de eneste integrerede fællesskabspolitikker (landbrug, fiskeri, udvikling af landdistrikter osv.), ønsker Kommissionen at udvide sit aktionsfelt på bekostning af det europæiske landbrug. Det fremgår af en hurtig læsning af de ændringer, der er blevet vedtaget under andenbehandlingen af budgettet, at bevillingerne til fællesskabsaktioner som SOCRATES, LEONARDO osv., der ikke har nogen fællesskabsinteresse, er blevet forøget. Heroverfor er landbrugsbevillingerne ved andenbehandlingen blevet nedskåret med ECU 1, 450 milliarder i forhold til Landbrugsministerrådets foreløbige budgetforslag. Det er fuldstændig uhørt, at det franske finansministeriums repræsentant på Coreper-mødet den 12. november selv foreslog landbrugsbevillingerne nedsat med en milliard ecu mellem første- og andenbehandlingen af budgettet.
Jeg vil gerne påpege, at Frankrigs bidrag repræsenterer 17, 4 % af fællesskabsbudgettet, og at de EUGFL-tilskud, der tilbageføres til Frankrig, udgør over 24 %. Jeg er klar over, at Maastricht-konvergenskriterierne tvinger den franske regering til at reducere sit budgetunderskud mest muligt, men en embedsmand i finansministeriet bør kunne indkalkulere, hvor meget Frankrig får tilbage. Bortset fra at de på længere sigt også kommer til at betale for udvidelsen, betaler de franske landbrugere i dag for indførelsen af den fælles mønt.

Stenmarck
Det er vigtigt at se spørgsmålet om rejsegodtgørelser i sin helhed sammen med de øvrige vilkår. Parlamentets formandskab arbejder med disse spørgsmål. Først når der foreligger en helhed at tage stilling til, kan Parlamentet træffe en beslutning.
Jeg afholder mig fra at deltage i beslutninger om ændringer, som er fremlagt i sidste sekund før Parlamentets afstemning.
Betænkning af Giansily (A4-0409/97)
Fabre-Aubrespy
Hr. formand, min gruppe stemte for Giansily-betænkningen, som jeg udtalte mig meget forbeholdent om i går.
Det er fordi, vi glæder os over, at Parlamentet, om end kun med et lille flertal - og én gang er ingen gang - har udvist politisk ansvarlighed. Ordførerens forslag om at videreføre EKSF-afgiften har vakt stærk opstandelse de seneste par uger. Der var kamp om afstemningsresultatet, men fornuften sejrede.
Parlamentet gik jo i sin beslutning af 24. april 1994 ind for at afskaffe EKSF-afgiften med henblik på at forbedre konkurrencedygtigheden inden for kul- og stålindustrien, der, som bekendt, har problemer i samtlige EU-lande.
Selv Kommissionen, der normalt kun sjældent er villig til at give afkald på ressourcer, havde anbefalet at afskaffe afgiften, men nu skulle vi altså alligevel opretholde den, idet det blev tilføjet - hvilken overraskelse - at der var tale om den eneste eksisterende fællesskabsskat. Det var efter vores opfattelse ikke nogen grund til at bevare den; det var snarere en yderligere grund til at afskaffe den.
På samme måde som alle andre virksomheder og erhvervssektorer deltager den europæiske stålindustri og den europæiske kulindustri allerede gennem den løbende beskatning i medlemsstaternes og Den Europæiske Unions jobskabelsesinitiativer. Disse sektorer er hårdt trængt.
Plenarforsamlingen gjorde rigtigt i at vedtage ændringsforslaget om endelig fjernelse af EKSF-afgiften. Det giver virksomhederne mulighed for at bidrage positivt til arbejdsløshedsbekæmpelsen inden for deres område, og vi undlader at forværre deres vanskelige situation. Hvordan kan man andet end glæde sig over et sådant afstemningsresultat?

Wibe
Jeg kan absolut ikke stemme for denne betænkning, da den foreslår, at produktionsafgiften på 0, 11 procent for medlemsstaterne skal genindføres. Det indebærer, at EUmedlemsstaternes medlemsbidrag belastes yderligere. Medlemsstaterne har en anstrengt økonomi og mere anbefalelsesværdige udgifter at dække. I Sveriges tilfælde sker der i dag nedskæringer i pleje, omsorg og uddannelse. Jeg kan absolut ikke støtte det absurde forslag, som fremføres i denne betænkning.
Indstilling til andenbehandling af Sandbæk (A4-0379/97)
Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for denne betænkning. Vi er imod særdirektiver for sportsudøvere, for sport kan være så meget, og børn og unge, der dyrker sport, vil foretrække sportsdrik i stedet for sodavand, der kan fås til det halve, men som indeholder samme mængde energi.
Hver sportsart stiller sine krav, men de energimæssige behov kan udmærket opfyldes gennem indtagelse af almindelige madvarer og drikke, som sammensættes individuelt til den enkelte sportsudøvende. Regler om særlig ernæring skal kun laves, hvis der er et uomgængeligt behov for det hos forbrugerne, og derfor går vi ind for direktiver som modermælkserstatninger og tilskudsblandinger til spædbørn og småbørn. Det gør vi, fordi vi vil sikre, at levnedsmidlerne lever op til visse sundhedsmæssige krav. Vi støtter ændringsforslaget om, at der ikke må findes rester af pesticider i babymad, et forslag, der blev vedtaget af Europa-Parlamentet ved førstebehandlingen.
Indstilling til andenbehandling af Paasio (A4-0371/97)
Rovsing
For mange samfund udgør de ikke-statslige udviklingsorganisationer, de såkaldte NGO'er, et væsentligt bidrag til at sikre demokrati, menneskerettigheder etc. Det er derfor i Europas interesse at støtte disse organisationer. Dog bør man selvsagt være opmærksom på, hvem der får tildelt fællesskabsstøtte og hvorfor. I den sammenhæng er det meget glædeligt, at Rådet og Parlamentet fra første færd var enige på langt de fleste områder. Rådet har således medtaget mange af de konstruktive forslag, som Parlamentet fremlagde ved førstebehandlingen. Jeg giver derfor betænkningen min fulde støtte.

Sandbæk
Vi skal ikke altid begynde med Adam og Eva, men bør i stedet drage nytte af den uvurderlige erfaring og kompetence, der ligger i NGO'erne. Budgetlinjen for samfinansiering med europæiske NGO'er er derfor vigtig, og er en god base for at hjælpe udviklingslandene. NGO'erne er generelt glade for den, og den bevirker bl.a., at NGO'er fra lande, hvor regeringen ikke bevilger store budgetter, også har haft en chance for at arbejde i udviklingslandene. Men i samarbejdet er det vigtigt, at NGO'erne bevarer deres autonomi og uafhængighed.
Det må tilføjes, at når midlerne ikke opbruges, skyldes det ikke NGO'ernes kapacitet eller antallet af ansøgninger, men at Kommissionen ikke har de fornødne ressourcer til at behandle de forslag, der indkommer fra NGO'erne. Det virker paradoksalt, at NGO'erne, men også - hvilket er endnu værre - de fattige i udviklingslandene skal straffes, fordi Kommissionen ikke har den fornødne kapacitet. Også det skiftende personale, som f.eks. de nordiske NGO'er har oplevet det, betyder, at kontinuiteten forsvinder.
I behandlingen af ansøgninger burde Kommissionen bruge erfaringerne fra nogle af de nationale systemer. F.eks. forsinker Kommissionens langsomme svar NGO'ernes arbejde - og forhindrer endog arbejde i at blive udført. Derfor er forslaget om simplificering af ændringerne i de generelle betingelser for samfinansiering nødvendigt.
Med hensyn til CSP-ordningen (Cofinancing Support Programme), hvor NGO'erne i hjemlandet vælger en organisation eller person, som screener projektforslag, inden de sendes til Kommissionen (for herved at forbedre kvaliteten af projekterne), har man umiddelbart lyst til at foreslå, at denne ordning udelukkende bør være midlertidig. Det kan nemlig ikke være NGO'erne, der skal lave Kommissionens arbejde, blot fordi Kommissionen ikke har kapacitet til det. Finansieringen af CSP-ordningen sker nemlig hovedsageligt gennem budgetlinjen for samfinansiering. Og penge brugt til rådgivning kan ikke bruges til gode NGO-projekter, der kunne hjælpe folk i den tredje verden. Men samtidig fungerer CSP-ordningen som en god rådgivende funktion til især mindre NGO'er og er som sådan uundværlig. Jeg vil derfor argumentere for, at CSP-ordningen bevares, men ikke finansieres gennem budgetlinjen for samfinansiering.
Ændringerne i samfinansieringslinjen, der giver programstøtte til NGO'erne, det vil sige en sum penge i stedet for projekt-til-projekt-støtte, er også velkommen, men det må dog sikres, at der er penge nok til rådighed til de mindre NGO'er, der ikke kan håndtere denne programstøtte.
Fællesskabets finansiering af projekterne må normalt ikke overstige 50 %. Det er et sundt princip, at NGO'erne skal yde en vis egenfinansiering. Kommissionen har dog haft idéer fremme om at ændre på fortolkningen af, hvorledes denne egenfinansiering bør ske. Dette er blevet udlagt af Kommissionen sådan, at NGO'erne bør indsamle pengene i hjemlandet. En sådan fortolkning skaber imidlertid problemer for bl.a. NGO'erne i de nordiske lande og Holland. I Danmark f.eks. sker den yderligere finansiering delvist gennem offentlige midler. For danskerne er det helt naturligt at betale til u-landshjælp via skatten. Hvis de danske NGO'er skulle inddrive deres penge til bistandshjælp ved indsamlinger, ville de fleste få problemer. Danskerne har tiltro til, at myndighederne skaffer penge til NGO'erne, der udfører arbejdet, og til, at NGO'ernes uafhængighed ikke er truet af DANIDA. Hvis Kommissionen ændrer reglerne og fortolkningen af egenfinansieringen, er det i modstrid med de bærende principper for dansk u-landshjælp.
Jeg støtter Paasios betænkning og udvalgets ændringsforslag, som på en række punkter strammer op på den fælles holdning - dette gælder dog ikke ændringsforslag 7. Her ønskes en rådgivende komité fremfor en forvaltningskomité. Jeg er principielt imod hele komité-idéen, der er udemokratisk og lukket. Men som følge af EUsystemets problematiske opbygning, i særdeleshed m.h.t. Kommissionens beføjelser, ser jeg hellere en forvaltningskomité end en rådgivende komité. Det binder Kommissionen og sikrer, at nationale repræsentanter involveres i processen. Afsnittet om åbenhed stemmer jeg dog naturligvis for.
Betænkning af Giansily (A4-0409/97)
Katiforis
Denne debat har ikke nogen særlig national betydning, i hvert fald ikke for mit land. Derfor vil jeg tillade mig den luksus at tale på et sprog, som de, der har en direkte interesse i det direktiv, vi drøfter, kan forstå klart og direkte. De interesserede parter er hovedsagelig den europæiske finansverden, som i dag vinder en vigtig sejr, fordi de får et længe næret ønske opfyldt.
Dette direktiv giver banker og andre finansinstitutter mulighed for at ryste lænkerne af sig, eller det, de opfatter som lænker, nemlig at de regeludstedende myndigheder pålægger dem minimumkapitalkrav for at sikre deres kunder og beskytte banksystemet mod systemrisici. Fra nu af kan banker og finansinstitutter ved hjælp af nye avancerede matematiske modeller vurdere den markedsrisiko, de påtager sig, og selv vurdere, hvor megen kapital der skal afsættes til denne risiko. Bankerne og finansinstitutterne kan bruge deres nye magt i den gode eller den onde sags tjeneste. De får nu mulighed for at bruge deres kapital mere økonomisk og hensigtsmæssigt nu, hvor de har større frihed til at gøre, som de vil.
På den anden side er det nu også i længere tid muligt at skjule de desperate skridt, som banker på fallittens rand ofte er tvunget til at tage. Når de er ramt af dårlige tider eller har begået en lang række fejltagelser, vælger de at gå nedenom og hjem, for nu at sige det lige ud. Ingen lovgivning kan sikres fuldstændig mod dette misbrug. Direktivet indeholder visse beskyttelsesforanstaltninger, og Parlamentet har tilføjet flere, i et forsøg på at finde balancen mellem behovet for fleksibilitet i virksomheden og hensynet til almenvellet, på baggrund af principperne om forsigtighed og overvejelse.
Desværre har den berørte branche - at dømme efter kvaliteten af den lobbyvirksomhed, som den har udsat os for - ikke udvist ret mange tegn på hverken forsigtighed eller overvejelse. Det bør dog ikke få hverken Rådet eller Parlamentet til at berøve dem de redskaber, de har brug for. Jeg håber dog, at kommissæren vil give beskyttelsesforanstaltningerne og de rimelige grænser i Parlamentets ændringsforslag den opmærksomhed, de fortjener. I sådanne sager er det farligt at få branchen til at tro, at den har al magt, hvilket kan føre til uansvarlighed, hvis finanssektoren tror, at den står over det, den overordnede økonomi dikterer, eller hvis et styre orienteret mod penge, styret af penge og for penge bliver normal praksis i Den Europæiske Union.
Betænkning af Pimenta (A4-0325/97)
Rovsing
Jeg kan kun støtte, at fangst af vilde dyr skal udføres på en human måde og uden risiko for truede arter eller naturlige levesteder. Derfor står jeg bag Kommissionens arbejde på at skabe en europæisk fangststandard, og beklager, at USA, Canada og Rusland ikke umiddelbart vil gå med til en international aftale, der sikrer en human fangst af vilde dyr. Imidlertid er jeg også af den opfattelse, at stridighederne mellem USA, Canada, Rusland og EU ikke bør føre til en »mindre handelskrig«, men at man bør tilstræbe en mindelig løsning uden en tvist i verdenshandelsorganisationen, WTO.

Titley
Jeg er enig med ordføreren i, at dette forslag til en aftale mellem EU, Canada og Rusland ganske enkelt er uacceptabelt.
I det mindste taler de tre parter om at gøre noget mod disse grusomme dyrefælder. Men den slags aftaler skal være endnu skrappere. De skal sikre human aflivning af dyr, som stadig er i live, når de sidder i fælderne med ulidelige smerter. EU bør holde fast på, at deres egne eksperters synpunkter skal anvendes, så der går højst 30 sekunder, fra dyret fanges i fælden, og til det mister bevidstheden.
Nu hvor vi er på vej til at forbyde landminer, der dræber og lemlæster så mange af vores egen art, har vi også et ansvar over for de forsvarsløse dyr, nemlig at komme af med så mange rævesakse som muligt, hvor de, der får lov at blive, er så smertefri som muligt. De mennesker, der stadig har behov for at gå på jagt efter føden, behøver jo ikke længere at bruge disse smertefulde og forældede fangstmetoder. Og vi kan ikke berettige anvendelsen af grusomme rævesakse for at fange dyr for pelsens skyld, når vi kan fremstille tøj på anden måde.
De mange mennesker, der spørger mig om dyrevelfærd, kræver mere end det her - og de dyr, der lider en langsom og smertefuld død, forjener mere end det her. EU's forhandlere skal have besked på at kæmpe for en stærkere aftale mellem flere lande. En sådan fremgangsmåde er måske ikke nem, men som så mange andre i min valgkreds, så tror jeg, at det er den rigtige.
Betænkning af Scapagnini (A4-0308/97)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi modsætter os bestemt betænkningens forslag i punkt 2 og 3 om en overstatslig europæisk energipolitik. En overstatslig styring gør spørgsmålet mindre overskueligt i den demokratiske debat. Energipolitikken skal styres demokratisk!

Lindqvist
Kommissionen efterlyser i sin meddelelse en fælles energipolitik for Unionen. Det kan betvivles, om dette er den mest væsentlige aktivitet på energiområdet i Europa.
Prioritering af forsyningssikkerhed, holdbar udvikling og langsigtede mål for miljø og udslip er vigtigere udgangspunkter. Disse mål kan til og med lettere opnås med en mangfoldighed af energikilder, som kan udvide forsyningsgrundlaget og samtidig alligevel tilgodese varigheds- og miljøkravene. Hertil hører sol-, vind- og bioenergi.
Hvis der indføres en fælles energipolitik, bør Euratom-aftalen afskaffes og erstattes med et program for miljøvenlige og langsigtet holdbare energikilder, som passer ind i fremtidens kredsløbssamfund.

Robles Piquer
Det er mig en stor glæde at udtrykke min fulde solidaritet med den betænkning, som er udarbejdet af formanden for det kompetente parlamentariske udvalg, doktor Scapagnini, om Kommissionens meddelelse, som giver os et samlet overblik over energipolitikken og foranstaltningerne inden for energiområdet.
Dette er kun begyndelsen af det annoncerede »samlede overblik«. Dokumentet vil sikkert blive udvidet og forbedret i den nærmeste fremtid, og jeg vil opfordre Kommissionen hertil. Derfor vil jeg kun henvise til Energiudvalgets betænkning.
For det første beklager jeg, at der stadig mangler et kapitel om energi i traktaterne, herunder Amsterdam-traktaten. Dermed råder vi ikke over det juridiske grundlag til fra Unionens side at behandle dette samlede overblik.
Man må, som ordføreren gør det, rose den indsats, som Europa-Kommissionen har gjort for at opnå gennemskuelighed. Denne indsats giver os lejlighed til at spørge os selv, hvilke energikilder der beskytter miljøet, skaber arbejdspladser og forbedrer livskvaliteten. Betænkningens punkt 7 og 11 fortjener at blive fremhævet. Det første på grund af henvisningen til den ønskede politiske aftale om vedvarende energikilder og den udtrykkelige nævnelse af, at »en alt for stor afhængighed af naturgas på længere sigt kan blive risikabelt for Unionen«. Det andet, fordi det fremhæver »ønsket om at fremme vedvarende energikilder« med henblik på også at fremme anvendelsen af det femte rammeprogram for forskning og udvikling, hvilket i øvrigt ikke fremstod tilstrækkeligt klart i EuropaKommissionens forslag.
Også punkt 12 fortjener at blive fremhævet, da der her anmodes om en »flerårig finansieringsplan«, der kan gøre det muligt at gennemføre »effektive aktioner«, især inden for vedvarende energikilder. Derfor kan jeg kun dele ordførerens kraftige modstand mod nedskæringerne - som jeg finder uacceptable - i budgetterne for energiprogrammerne Altener, Save og Joule-Thermie. Dette er især absurd, fordi Kommissionen netop har afsluttet en lang proces med langt om længe at fremlægge sin hvidbog om vedvarende energikilder.

Rovsing
Kommissionens samlede oversigt over EU's energipolitik og energiforanstaltninger hilser jeg meget velkommen. Oversigten kan være med til at sikre en bedre koordinering af EU's energipolitik i en tid, hvor netop energi og navnlig det stigende forbrug heraf har fået større betydning på såvel europæisk som på globalt plan. Imidlertid påpeger betænkningen enkelte områder, hvor Kommissionens forslag med fordel kan forbedres. Dels ønsker udvalget en klar redegørelse fra Kommissionen om den kommende energipolitiks indvirkning på miljøet, levestandarden og livskvaliteten i de enkelte medlemsstater, dels understreger udvalget betydningen af, at Kommissionen gør mere for EU-initiativer vedrørende vedvarende energikilder.

Sandbæk
, skriftlig. Scapagnini hilser Kommissionens meddelelse velkommen, hvilket jeg kun kan tilslutte mig. Oversigten er nyttig og bidrager til mere gennemsigtighed på energiområdet. Den vil klart kunne medvirke til en bedre koordination af indsatsen for en bedre og mere effektiv energiforsyning. Jeg støtter især de betragtninger i betænkningens punkt 9, der beklager de drastiske nedskæringer i EU-budgettets afsnit om energi.
Der er imidlertid flere punkter, jeg godt vil kritisere. Især betragtningerne D og E. Scapagnini bryder sig ikke om dyre energipriser. Det er jeg grundlæggende uenig i. Jeg mener, at energiforbrug af miljømæssige årsager bør koste dyrt for såvel industrien som privatpersoner. Uden en højprispolitik bliver spareforanstaltninger kun tomme slag i luften. Min største bekymring går imidlertid på det meget positive syn på atomkraftindustrien i Europa. I betænkningens punkt 11 ønsker ordføreren at fremme fællesskabsinstitutionernes deltagelse i udviklingen af den nukleare sektor på grund af den store rolle, den spiller i EU's energipolitik. Disse betragtninger er et godt eksempel på, hvordan atomkraftlobbyen på ny er ved at vinde terræn. Nu besmykker man situationen og siger, at atomkraften kan bruges positivt til at nedbringe CO2-udledningerne.
Jeg mener, at atomkraften nu som før bør afvises kategorisk. Den har som bekendt andre og nok så ubehagelige egenskaber og bør blive en parentes i energiforsyningens historie. I øvrigt benytter traditionelle atomkraftværker importeret brændsel (uran). Øget satsning på denne teknologi flytter derfor blot afhængigheden fra »oliestater« til »uranstater«! Prisen for uranudvindingen betales overalt på kloden af de oprindelige folk i form af umenneskelige følgevirkninger af stråling, som rammer både mennesker og dyr. Hertil kommer de velkendte betænkeligheder ved denne teknologi, ikke mindst hvad angår affaldsproblemerne.
Sluttelig vil jeg bemærke, at hvis man nærlæser bilag 2 i Kommissionens dokument, er det slående at se, hvor latterligt små beløb der afsættes til den vedvarende energi sammenlignet med de beløb, den nukleare sektor bliver tildelt. Denne fordeling er helt skæv i forhold til de politiske signaler, som udsendes fra Parlamentets miljøudvalg og de politiske intentioner, som flere medlemslande giver udtryk for. Trods disse alvorlige kritikpunkter har jeg af de først nævnte grunde valgt at stemme for Scapagninis betænkning.
Det Europæiske Råd
Berthu
Hr. formand, Det Europæiske Råd i Luxembourg nærmede sig så småt bekræftelsen af en sandhed, som først vil blive blotlagt senere, fordi den i dag ville vække for stor ubehag hos tilhængerne af en superstat: et udvidet EU vil ikke kunne styres efter den monolitiske model, som allerede har vist sig uegnet til femten lande.
Det påpeges allerede i topmødekonklusionernes punkt 3, at udvidelsen nødvendiggør en forudgående reform af institutionerne i overensstemmelse med bestemmelserne i Amsterdam-traktaten. Og hvad står der i denne? Jo, mindst et år før antallet af medlemsstater i Den Europæiske Union overstiger tyve, skal der foretages en generel revision - jeg gentager: en generel revision - af traktaternes bestemmelser om institutionernes sammensætning og funktionsmåde. Udtrykket »en generel revision« viser tydeligt, at det ikke kun drejer sig om at revidere antallet af kommissærer eller stemmefordelingen i Rådet. Det drejer sig heller ikke nødvendigvis om at udvide det område, hvorpå der kan træffes afgørelse med kvalificeret flertal, sådan som tre medlemsstater foreslår i en erklæring bilagt traktaten. Det er betydningsfuldt, at der netop kun er tale om tre stater. Det viser klart, at de øvrige ikke mener, at en udvidelse af anvendelsesområdet for flertalsafgørelser er den måde, hvorpå man bedst håndterer Unionens stadig større forskelligartethed.
Hvad er da den bedste måde? Hvori skal den generelle revision bestå? Luxembourg-konklusionerne lægger op hertil - og tager samtidig initiativ til et eksperiment: En Europakonference med deltagelse af medlemsstaterne og ansøgerlandene, der skal udgøre et multilateralt forum for politiske konsultationer og samarbejde, navnlig om udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Der er tale om et udkast til en differentieret samarbejdsstruktur, som muliggør en senere, smidig integration af vores østeuropæiske partnere. Nogle bagatelliserer denne nyskabelse og hævder, at man blot ønsker at oprette en midlertidig »sluse« for Østeuropa, der gør det muligt at fremme en føderalistisk opbygning i Vesteuropa. Men de tager fejl. For man vil have svært ved at bagatellisere betydningen af et sådant forsøg med et frit samarbejde, hvis det først er lykkedes.

Van Bladel
Hr. formand, de emner, der blev behandlet på topmødet i Luxembourg, tjente et formål: stabilitet, sikkerhed og fred. Jeg konstaterer, desværre, at Unionens forhold til Tyrkiet ikke er særligt beroligende med hensyn til stabiliteten, sikkerheden og freden. Lad mig sige det helt klart, hr. formand, Tyrkiet er åbenbart godt nok til at forsvare Europas grænser som NATO-medlem, men der holder det op. Denne holdning finder jeg farlig, destabiliserende og uacceptabel, ikke mindst fordi Unionen på ingen måde har opfyldt forpligtelserne i toldunionen. Desværre har Tyrkiet heller ikke opfyldt sine forpligtelser. Det er imidlertid hverken i Tyrkiets eller Unionens interesse at ødelægge forholdet yderligere. Det er derfor nødvendigt, at begge parter indstiller den verbale vold, og at der fra EU tages initiativ til en tilnærmelse, hr. formand, inden USA som sædvanligt og i modsætning til Unionen tager sit ansvar i regionen.

Cushnahan
Først vil jeg gerne lykønske det luxembourgske formandskab. Det har været et vellykket formandskab, som igen har vist, at de små lande er i stand til at håndtere en sådan opgave.
Det luxembourgske formandskab har haft mange bemærkelsesværdige succeser. Den vigtigste for mig var beskæftigelsestopmødet og aftalen om udvidelsesprocessen.
Hvad angår udvidelsen, så glæder det mig især, at statscheferne har reageret så positivt på Europa-Parlamentets synspunkter. Det var vigtigt at sende et positivt budskab til alle ansøgerlande. Derved kan vi forhindre en voksende demoralisering blandt borgere i de lande, som ville have befundet sig i den anden tiltrædelsesbølge. Desuden betyder den valgte fremgangsmåde også, at vi tilskynder til udenlandske investeringer i de pågældende lande, og det understreges, at dette er afgørende, hvis de skal slå bro over den økonomiske kløft mellem dem selv og deres fremtidige europæiske partnere.
Denne historiske beslutning gør en ende på levnene fra den kolde krig.
Jeg er dog skuffet over, at forholdet mellem EU og Tyrkiet har slået revner. Jeg håber, at de kan repareres, da jeg er overbevist om, at Tyrkiet i sidste ende vil vise sig at være et vigtigt brohoved mellem EU og den muslimske verden.
Til trods for dette tilbageskridt var det ikke desto mindre et vellykket topmøde, som gav det luxembourgske formandskab en værdig afslutning.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt sammen med resten af PSE-Gruppen for beslutningsforslaget om det luxembourgske formandskab. Vi ønsker at gøre opmærksom på, at Danmark har 4 forbehold, der holder Danmark uden for nogle af områderne i EU-samarbejdet. Samtidig mener vi, at en reform af EU's institutionelle rammer ikke er en forudsætning for, at EU kan påbegynde optagelsesforhandlinger med de nye medlemslande.

Kristoffersen
Det er med meget stor glæde, at jeg stemmer for dette beslutningsforslag. EUtopmødet i Luxembourg den 12.-13. december 1997 tog et historisk skridt frem mod helingen af vores kontinent, der i årtier har været delt og hærget af blodige krige, voldelige diktaturer og menneskelig armod. Topmødets beslutning om at »indlede en tiltrædelsesproces, som omfatter de ti central- og østeuropæiske ansøgerlande og Cypern« indvarsler en ny æra i Europas udvikling. Det er uhyre positivt, at EU's stats- og regeringschefer hermed følger ledetråden i den anbefaling, som Europa-Parlamentet med stort flertal vedtog umiddelbart inden topmødet.
Set fra Danmark ønsker jeg at understrege vigtigheden af, at udvidelsen kommer til at omfatte alle tre baltiske lande, Estland, Letland og Litauen, vores nabolande ved den fælles Østersø. Jeg ønsker samtidig at fastslå vigtigheden af, at udvidelsesprocessen kommer til at omfatte alle central- og østeuropæiske ansøgerlande på lige fod.

Papakyriazis
De afgørelser, som Det Europæiske Råd i Luxembourg har truffet, betegner en ny historisk periode i Den Europæiske Unions udvikling.
Udvidelsen med landene i det østlige Europa uden undtagelser (alle de ti ansøgerlande, herunder Bulgarien og Rumænien) samt den prioritet, der er givet til Cyperns tiltrædelse, sikrer, at der iværksættes en reel europæisk integrationsproces, og at fortidens deling dermed endeligt bringes til ophør.
Det står nu helt klart, at kun lande, der respekterer og efterlever de betingelser, forudsætninger og regler, der er stillet, kan deltage inden for rammerne af dette perspektiv. Tyrkiet er ikke med blandt disse lande.

Schroedter
Gårsdagens lovsang til Rådet, bifaldet til det opnåede og erklæringerne om, at man jo har én og samme mening, virker yderst besynderlige, når vi holder os denne sals beslutninger forud for topmødet i Luxembourg for øje.
Utilfredsheden med de kummerlige resultater af forhandlingerne i Amsterdam, kravet om straks at indlede den indre reformproces, kritikken af Kommissionens forslag »Agenda 2000« og ikke mindst kravet om en samtidig forhandlingsproces for alle tiltrædelseskandidater lader til at være glemt. Det, Europa-Parlamentet foretager sig i dag med sin beslutning, er den rene selvcensur.
Men selv forherligende ord kan ikke dække over, at det - bortset fra den planlagte, rent symbolske fælles optakt til tiltrædelsesprocessen - ikke lykkedes Rådet i Luxembourg at tilbyde alle tiltrædelseskandidater konkrete tiltrædelses- og forhandlingsperspektiver. Begrundelsen lød, at man forhandlede med de lande, der økonomisk og socialt set er kommet længst, at efternølerne forhåbentlig ville indhente de andre landes forspring. Hele ansvaret for forløbet af udvidelsesprocessen bliver således væltet over på tiltrædelseskandidaterne. Her bliver økonomiske argumenter, som det er kutyme i dag, nødt til at være skalkeskjul for politisk modløshed.
Kære kolleger, det fremtidige forløb af udvidelsen er og bliver først og fremmest et spørgsmål om Den Europæiske Unions udvidelsesdygtighed, som forudsætter demokratiske og institutionelle reformer og en ny struktur- og samhørighedspolitik baseret på princippet om solidaritet mellem de 15 medlemsstater og alle tiltrædelseskandidater. Hvis vi ønsker at opnå det ambitiøse mål om et Europa uden Øst-Vest-grænser, så kan vi ikke gå ind for Rådets afgørelser. Med dem kommer vi nemlig ikke et skridt videre end det vildspor, man skabte med udvidelsesprotokollen i Amsterdam. Der er stadig risiko for, at udvidelsen kun kommer til at gælde nogle få lande.

Souchet
Nu hvor den føderalistiske ideologi har gjort begrebet grænse til skurk, tør ingen længere sige, hvor Europas geografiske grænser går. Den tvetydige udvikling, som Luxembourg-topmødet var et udtryk for, når det gælder Tyrkiet, afspejler, hvilke vanskeligheder det medfører at give ideologien forrang for geografien.
De Femten har ved at nægte at placere samarbejdsforbindelserne med Tyrkiet i deres egen ramme, adskilt fra udvidelsesprocessen, og ved tværtimod at stille dette land på linje med de europæiske ansøgerlande - hvorved de i øvrigt har lagt sig op ad USA's holdning - skabt en veritabel fælde, der vil kunne være til alvorlig skade for den samlede udvidelsesproces.
Hvordan skal man efter, som på Luxembourg-topmødet, at have anerkendt, at Tyrkiet »vil kunne tiltræde Den Europæiske Union« og, som hr. Juncker her i salen i går, at have betegnet Tyrkiet som »en betydelig europæisk stat«, hvis »plads i den europæiske familie er en historisk kendsgerning«, fremover kunne undgå at skulle behandle Tyrkiet på linje med de central- og østeuropæiske lande? Det er oplagt, at man ved at gøre dialogen med Tyrkiet til et centralt element i udvidelsesprocessen udsætter sig for et stadig tilbagevendende og systematisk krav fra Ankaras side om at nyde godt af de samme bestemmelser som dem, der aftales med de central- og østeuropæiske lande.
De Femten synes ikke alene at have undladt at tage hensyn til de prognoser, som Agence Europe fremlagde i går, og hvorefter »Tyrkiet om nogle år vil have flere indbyggere end noget af de femten lande, hvilket ifølge den nye metode, der påtænkes indført til fordeling af stemmerne i Rådet, vil gøre det til det land, som har størst stemmevægt«. Men De Femten har endnu en gang ikke indset, eller ikke villet indse, hvilken fare de bringer de samlede udvidelsesforhandlinger i ved at nægte at anvende et klart og værdigt sprog vedrørende Tyrkiet. Vores forbindelser med dette store land, som geografien har placeret uden for Europa, fortjener bedre end denne bestikkende ligestilling, som lægger op til misforståelser, afpresning og skuffede forhåbninger. Ansvarlighedens sprog er ikke tvetydigt.
Kommissionens program
Berthu
Hr. formand, min stemmeforklaring vedrører et aspekt af Kommissionens arbejdsprogram, som den, i øvrigt i lighed med Rådet, foretrækker at omgærde med stor diskretion. Det drejer sig om de magt- og, eventuelt, sanktionsbeføjelser, som Kommissionen ønsker at få for at kunne gennemtvinge sin egen meget specielle opfattelse af den frie bevægelighed i det indre marked.
Spørgsmålet har jo fået fornyet aktualitet, efter at Domstolen, den 9. december, afsagde en kendelse, hvori Frankrig blev dømt for ikke at have sørget for at sikre den frie bevægelighed under de franske landbrugeres store demonstrationer i 1993 og 1995, hvorunder de bl.a. standsede spanske lastbiler med jordbær og ødelagde deres last.
Kendelsen tager ikke stilling til, om de pågældende varer eventuelt stammede fra Marokko, men var mærket som spanske, eller om de var fremstillet i Spanien af illegale marokkanske arbejdere. Uanset sådanne mangler skal varer kunne bevæge sig ukontrolleret. Man kan mene, at demonstrationer som dem, som Domstolen har fældet dom over, ikke ville finde sted, hvis Den Europæiske Union havde en seriøs og hæderlig opfattelse af, hvad der skal forstås ved fri bevægelighed. Men det spørgsmål blev ikke rejst.
Tværtimod mener Kommissionen, at Domstolen ikke skrider hurtigt nok frem i sine domfældelser. Derfor indflettede den i sin seneste handlingsplan for det indre marked en hentydning til nødvendigheden af at undersøge mulighederne for selv at få tildelt beføjelser til at gribe direkte ind i sådanne tilfælde, herunder med sanktioner.
Det Europæiske Råd i juni i Amsterdam godkendte handlingsplanen i sin helhed uden yderligere præciseringer. Men det vidste udmærket, hvad det gjorde, for på Det Europæiske Råd den 13. december i Luxembourg hilste det, endnu en gang hentydningsvis, det forslag velkommen, som Kommissionen nu har forelagt det. Der er tale om et forslag til et regelsæt, der blev forelagt den 18. november, og som opererer med en mekanisme, der giver Kommissionen mulighed for umiddelbar indgriben. Da der i øjeblikket ikke er noget retsgrundlag for en sådan bestemmelse, har forslagsstillerne valgt at anvende traktatens artikel 235, som giver lov til hvad som helst, blot der er enighed om det. Det bliver interessant at se, hvilke stater der, for en håndfuld EU-embedsmænds skyld, går med til at give afkald på at kontrollere, hvad der foregår på deres territorium.

Díez de Rivera Icaza
Meget kort for endnu en gang at pointere, hvor meget det haster med at etablere en europæisk turismepolitik, da en sådan af uforklarlige grunde ikke er medtaget i Amsterdam-traktaten. Denne alvorlige fejl viser allerede sine første negative virkninger, eftersom det drøftede program ikke indeholder et eneste forslag vedrørende turisme.
Jeg har fra begyndelsen af denne lovgivning talt så mange gange om dette emne, at jeg beklager endnu en gang at måtte insistere på det, men jeg synes stadig, at det er særdeles uansvarligt, at turismen, som blandt andre fordele er den vigtigste beskæftigelsesdannende faktor, helt udelades fra Kommissionens arbejdsprogram.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Undertegnede svenske venstrepartimedlemmer har ved slutafstemningen om resolutionen valgt at afholde os fra at stemme. Resolutionen indeholder på flere områder positive formuleringer; det gælder ikke mindst forslagene på miljøområdet og det sociale område. Resolutionen indeholder imidlertid også flere punkter, som vi ikke kan godtage. Hertil hører krav om nye traktatændringer, europæiske partier samt udenrigspolitikken.

Ford
På vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet vil jeg gerne have ført til protokols, at vi støtter denne beslutning. Det betyder dog ikke, at vi har ændret vores holdning til fri bevægelighed, hvor vi mener, at der, som aftalt i Amsterdam, skal tages højde for Det Forenede Kongeriges særlige geografiske forhold.

Nicholson
Kommissionens arbejdsprogram for 1998 bygger på misforståede politiske prioriteringer. Den Europæiske Union har ikke været i stand til at tackle det vedvarende problem med arbejdsløsheden. Beskæftigelsesstrategier bør være en sag for de nationale regeringer, som er de bedste til at forstå de økonomiske og sociale forhold, hvilket er forudsætningen for at kunne tackle arbejdsløsheden i deres respektive områder. Storstilede paneuropæiske planer til bekæmpelse af arbejdsløsheden tager ikke højde for lokale behov.
Kommissionens hovedmål for 1998 og fremefter er at indføre Den Økonomiske og Monetære Union, inklusive indførelse af euroen. Den strategi vil medføre øget arbejdsløshed, da de nationale regeringer vil blive ved med at gennemføre uafbalancerede stramninger for at kunne blive optaget i Euro-klubben. At Kommissionens dogme om at følge sine økonomiske målsætninger for enhver pris er absurd blev for nylig bekræftet af Kommissionens ligegyldige holdning til, at tusinder af arbejdspladser er truet i den afgiftsfrie sektor.
Kommissionen følger også den dogmatiske linje i princippet om, at Unionen skal handle på verdensplan, ved at holde fast i en strategi, hvor vi i stedet for de enkelte medlemsstaters årelange erfaring med udenrigsanliggender får Den Europæiske Unions kollektive uerfarenhed og amatøragtige adfærd på dette vigtige område.

Wibe
Jeg modsætter mig alle forslag, der sigter mod skatteharmonisering, da jeg mener, at borgerne i EU's medlemsstater skal have den eksklusive ret til at beskatte sig selv.
Betænkning af Jové Peres
Aparicio Sánchez
Hr. formand, efter min opfattelse var de generelle linjer, som blev foreslået af kommissær Fischler, og som i dag af forskellige årsager er blevet forkastet af Parlamentet, ikke acceptable. Jeg vil nævne tre: For det første revideres en fælles markedsordning kun, når den opfylder sine mål dårligt. Dette er ikke tilfældet, da olivenoliesektoren har fungeret uden problemer, og den har i de seneste år forøget kvaliteten og forbruget og opretholdt landmændenes indkomstniveau. Hvis der eksisterer bedrageri i et land, er det Kommissionens forpligtelse af bekæmpe den.
For det andet står vi ikke over for det enkle problem at opretholde indkomsterne, hvilket kunne løses ved hjælp af et støttesystem, som var uafhængigt af produktionen. Endvidere er olivenolie et højkvalitetsprodukt, som der ikke er overskud af, og som er konkurrencedygtigt på det europæiske marked, og hvis produktion ikke under nogen omstændigheder bør hæmmes.
For det tredje og sidste er oliven i Andalusien, hvor 30 % af den europæiske produktion og 20 % af verdensproduktionen finder sted, men hvor der samtidig er stor ledighed, en afgrøde med stor social værdi, med mange arbejdspladser, som har stabiliseret landbefolkningen i vidtstrakte områder, og som har afskaffet arbejdsløsheden på landet i mange måneder af året.

Imaz San Miguel
Hr. formand, den betænkning, der i dag er blevet vedtaget, udgør en god aftale for olivenoliesektoren. Løsningen med støtte pr. træ, som er undersøgt af Europa-Kommissionen, ville være en tragedie for produktionssektoren og for de berørte regioner. Omkostningerne ved olivenhøsten udgør 70 % af processens variable omkostninger, og et system af denne art kan give anledning til, at den reelle produktion indstilles. Dette ville medføre tab af arbejdspladser i disse regioner, som er blandt de regioner i Unionen, hvor ledigheden er størst. Vi må ikke glemme, at denne sektor udbetaler 46 millioner dagslønninger til 400.000 mennesker i løbet af høstsæsonen.
Jeg vil her på vegne af det baskiske nationalistparti udtrykke vores solidaritet med producenterne, især i Andalusien, hvor olivensektoren står for halvdelen af landbrugets arbejdspladser. På dette område har vi handlet i fuldstændig solidaritet med vores andalusiske venner. Vi støtter derfor forslaget om reel produktionsstøtte, fordi det skaber flere arbejdspladser, er mere solidarisk med de mindre gunstigt stillede områder i Den Europæiske Union og giver mindre mulighed for bedrageri end systemet med støtte pr. træ, der ikke er gennemskueligt.
Nu slutter jeg, hr. formand. Alt i alt må vi ikke glemme, at støtten pr. træ indebærer en risiko for affolkning af landområderne og for miljøet.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, når Rådet og Kommissionen i de kommende måneder vedtager den næste forordning om olivenolie, må de virkelig tage i betragtning, hvor stort potentiale dette produkt har for beskæftigelsen. De må helt klart vide, i hvor høj grad olivenolieproduktionen udgør livskilden og levebrødet i hele middelhavsområdet. Dette er meget vigtigt, fordi vi tager for mange beslutninger baseret på papirbureaukratiet. Men hvis vi tog ud i marken, ville vi opdage, at olivensæsonen i Andalusien er begyndt for to uger siden, og dette, hr. tilstedeværende kommissær, sir Leon Brittan, afskaffer helt ledigheden i Andalusien. De ville ikke se andet end aktivitet. Det er det bedste middel mod arbejdsløshed. Det er nyttesløst, at vi afholder ekstraordinære topmøder i Luxembourg. Lad os lære virkeligheden at kende. I dette øjeblik er der ingen ledighed i Andalusien, ganske enkelt fordi olivenoliesæsonen er begyndt. Landbrugskommissæren bør i sine forslag inkludere en undersøgelse af de socioøkonomiske virkninger, og hvad han sagde i går om parametrene, er ikke korrekt. I det næste forslag bør han beregne, om han afskaffer arbejdspladser, for hvis noget er fremstået tydeligt i dag, er det, at vi ikke vil godkendte et forslag, som afskaffer arbejdspladser.

Ahlqvist, Andersson, Lööw, Theorin og Wibe
Den svenske socialdemokratiske gruppe har i dag valgt at stemme for den europæiske socialdemokratiske gruppes ændringsforslag. Vi har nøje overvejet situationen og er kommet frem til, at i den afstemningssituation, vi befinder os i i Parlamentet, så er det det bedste alternativ. Det er velkomment, at PSE-gruppen arbejder for at opnå et kompromis mellem Kommissionen og producenterne.
Vi mener dog, at Kommissionens forslag og reformvilje er utrolig vigtig, og håber, at vi kan nå frem til en deregulering inden for oliven- og olivenoliesektoren så snart som muligt.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Undertegnede har stemt for betænkningen på grund af dens kritik af Kommissionens forslag og på grund af olivensektorens særlige forhold. Dette indebærer ikke en afståelse fra kravet om, at en generel, dybtgående reform af den fælles landbrugspolitik også bør omfatte olivensektoren.

Carlotti
Det emne, som vi skal behandle i dag, er meget væsentligt. Dels fordi det vedrører Sydeuropas økonomiske interesser og en ordning, der gør det muligt for Europa at være verdens førende producent af olivenolie med 80 % af dens samlede produktion. Dels fordi oliven giver Middelhavsregionerne deres identitet.
Indtil nu har EU's produktions- og forbrugsstøtteordning begunstiget de store bedrifter til trods for, at 60 % af produktionen kommer fra smålandbrugere. Den har også bidraget til at fremme kvantitet på bekostning af kvalitet! Hvis man lod denne ordning fortsætte, kunne det føre til overproduktion og, rent faktisk, en forhøjelse af markedsprisen.
Sydfrankrig og Korsika har i sammenligning med vores italienske, spanske og græske naboer kun en mindre produktion. Olivenolie fra eksempelvis Provence udmærker sig først og fremmest ved at være kvalitetsmærket.
Den reform, der må gennemføres, bør resultere i en støtteordning, der er gunstigere for småproducenterne. Den bør desuden gøre støttefordelingsmekanismerne mere gennemskuelige.
Det er med dette formål, der bør indføres en ny støtteordning, som muliggør en mere retfærdig og bedre kontrolleret fordeling af tilskuddene, og som tager hensyn til miljøet og de små producenters behov.
At der indføres nye kriterier, der tager hensyn til såvel det pågældende område som miljøet og beskæftigelsen, er efter vores opfattelse et fundamentalt krav til en reform, der kan føre til en mere retfærdig ordning, der er mere rimelig over for de små producenter.
En sådan reform bør også tage hensyn til de nye krav fra Verdenshandelsorganisationen og bør, med dette for øje, udvikle sig i retning af en producentstøtteordning, der ikke er koblet til produktionsmængder, men som bygger på et fordelingsprincip, og som er i overensstemmelse med principperne for miljø- og kvalitetsbeskyttelse.
Derfor opfordrer jeg Dem, kære kolleger, til at støtte indførelsen af en ny regulerings-, støtte- og styringsordning, der kan indpasses i WTO's nye ordning for den internationale handel, og som sikrer, at der tages hensyn til de små producenter og til dem, der, som de sydfranske, fremstiller kvalitetsolie.

Fabre-Aubrespy
Formiddagens afstemning om forslagene til en reform af markedsordningen for olivenolie viser, at det ikke er nødvendigt at være en stor politisk gruppe for at få sine ændringsforslag vedtaget. Det kan nemlig konstateres, at plenarforsamlingen forkastede samtlige PSE-Gruppens ændringsforslag, men vedtog fire af I-EDN-Gruppens.
Hvad er det, der står på spil i forbindelse med denne betænkning? Jo, Kommissionen vil, allerede i begyndelsen af 1998, fremsætte forslag til en reform af markedsordningen for olivenolie. Der har vist sig en bemærkelsesværdig forskel i holdningerne til dette produkt fra Middelhavsområdet, som er kendt for sine ernæringsmæssige egenskaber og sundhedsfremmende virkninger for forbrugerne: Nogle ønsker at forsvare en politik til fordel for en europæisk olivenolieproduktion, som gør det muligt for Europa at bevare sin position som verdens førende olivenolieproducent. Andre, derimod, ønsker at tillade, at man blander olivenolien med andre former for olie og dermed ødelægger produktets iboende kvaliteter.
Som repræsentant for den vigtigste olivenolieproducerende region i Frankrig ligger det mig meget på sinde, sådan som det gør for hele min gruppe, at beskytte den franske produktions interesser; den er kendetegnet ved at omfatte et stort antal producenter, der selv fremstiller og afsætter deres olie. Hr. Jové Peres foreslog i sit oprindelige udkast til betænkning, at man afskaffede produktionsstøtten (til oliventræerne) til fordel for en forbrugsstøtte. Men under afstemningen i Landbrugsudvalget kunne vi med tilfredshed konstatere, at kompromisændringsforslagene til betænkningen reflekterede vores standpunkt, som var et forsvar for produktionsstøtten.
Betænkningen havde oprindelig et andet sigte, men det kan definitivt fastslås, at den under drøftelserne i såvel Landbrugsudvalget som plenarforsamlingen er blevet ændret i retning af, hvad vi ønskede. Derfor har hele Gruppen Nationernes Europa stemt for det endelige beslutningsforslag, og nu afventer vi utålmodigt Kommissionens nye forslag. Vi håber, at kommissær Fischler tager hensyn til Europa-Parlamentets holdning, som også går ud på at forsvare det sydeuropæiske landbrug.

Kirsten Jensen, Blak, Iversen og Sindal
De danske socialdemokrater har i dag stemt imod betænkningen af Jové Perez om markedsordningen for oliven- og olivenoliesektoren. De danske socialdemokrater støtter Kommissionens forslag om en reform af markedsordningen for olivenoliesektoren, hvor der i fremtiden skal gives støtte pr. træ. Dette medfører ud fra vores synspunkt en mere effektiv støtteform, og medvirker til at begrænse svindlen i sektoren. Betænkningen af Jové Perez er problematisk set ud fra vores synspunkt, da den er inkonsistent. Der henvises til, at det er nødvendigt med en reform af sektoren, men samtidig lægges der vægt på, at den nuværende markedsordning fungerer fint. Betænkningen støtter langt hen ad vejen de sydlige olivenolieproducerende lande, der går imod en grundlæggende reform. De er imod en omlægning til støtte pr. træ.
Reformen af markedsordningen for olivenolie er den første af de nye reformer, der skal komme inden for den fælles landbrugspolitik. Det er derfor vigtigt at støtte Kommissionen i dens arbejde hen imod nye effektive reformer på landbrugsområdet. Det er nødvendigt med grundlæggende reformer inden for den fælles landbrugspolitik, hvis Unionen skal være klar til udvidelsen med de øst- og centraleuropæiske lande.

Pérez Royo
De spanske socialdemokrater har støttet betænkningen om olivenolie på grund af en central idé: Vores overbevisning om, at den nuværende fælles markedsordning har fungeret korrekt og har været nøglen til modernisering af en sektor med stor økonomisk og social betydning. Der er derfor ikke behov for andet end detaljeændringer af denne fælles markedsordning. Det endelige resultat, som er frugten af et kompromis, opfatter vi som et udgangspunkt, der ikke skal forhindre os i fortsat at insistere på de punkter, som vi anser for grundlæggende i forbindelse med den endelige beslutning, som skal træffes af Rådet.
Disse punkter er følgende:
Opretholdelse af den reelle produktionsstøtte som grundpille i den fælles markedsordning.-Forøgelse af den maksimale garantimængde til ca. 2.000.000 t samtidig med den nødvendige budgettildeling. Vi henleder opmærksomheden på, at EUGFL's garantiudgifter i den fælles markedsordning for olie ikke er steget siden 1992 i modsætning til den generelle udvikling af de fælles markedsordninger og især for kontinentale produktioner.-Vi er ikke enige i fordelingen af den maksimale garantimængde blandt producentlandene. Vi ville kun acceptere den som et mindre onde, men vi anser det for nødvendigt at insistere på, at en eventuel fordeling blandt landene skal tage hensyn til de reelle produktioner og produktionskapaciteterne alt efter de seneste høstresultater.-Vi giver ikke afkald på fortsat at støtte forbrugsstøtten som bidrag til modernisering af emballage og markedsføring.-Opretholdelse af interventionssystemet.Endelig vil vi gentage vores tillid til olivenoliens fremtid som nøglesektor for spansk og europæisk landbrug. Af årsager som kvalitet, miljø, sociale forhold og landbrugsområdernes udvikling.
Betænkning af Valverde López (A4-0341/97)
Alavanos
Tobaksdyrkning er et af de mest arbejdskraftkrævende erhverv i Den Europæiske Union. Det udføres i små landbrugsbedrifter af familiekarakter og i særligt ugunstigt stillede områder, der hovedsagelig er mål 1-områder i EU's sydlige egne, som er afhængige af denne monokultur.
Erhvervet giver mere end 300.000 arbejdspladser med fuld beskæftigelse i den primære sektor og i forarbejdningsindustrien og bidrager til beskyttelsen af miljøet, bekæmpelsen af ørkendannelsen og afvandringen fra landdistrikterne.
En formindskelse og afskaffelse af fællesskabets tobaksproduktion som foreslået gennem ophævelsen af den direkte indkomststøtte til Unionens tobakssektor (punkt 29) vil medføre voldsomme og uoprettelige politiske, sociale og økonomiske skader for randøkonomierne.
En ændring vil ikke påvirke folkesundheden positivt, idet den ikke nødvendigvis vil medføre en formindskelse af tobaksforbruget, men kun vil gavne de multinationale koncerner, der producerer cigaretter, cigarer og pibetobak, og som vil blive endnu mere dominerende på verdensmarkedet og indføre mindst de 30 % af tobaksforbruget, der i dag produceres i Europa.
Der er behov for foranstaltninger til at formindske importen af tobaksprodukter fra USA, samordne bekæmpelsen af tobakssmugleriet og bringe den indirekte reklame for de internationale tobaksfirmaer til ophør og samtidig sikre indgreb til bevidstgørelse og oplysning om tobakkens skadelige virkninger.
Det er positivt, at punkt 29, hvori der på en overfladisk og uacceptabel måde krævedes øjeblikkelig ophævelse af producentstøtten, blev stemt ned.
Punkt 30, der vedtoges, havde imidlertid et tilsvarende indhold. Det er en stor fejltagelse at blande beskyttelsen af folkesundheden mod tobakkens skadelige virkninger sammen med tobaksdyrkningen, der kun dækker 30 % af det europæiske forbrug.
Endelig gjorde det et stort indtryk på mig, at ordføreren afviste mine ændringsforslag mod tobakssmugleriet og for, at medlemmer af Europa-Parlamentet ikke bør medvirke i reklamekampagner for de store tobaksfirmaer.

Blokland
Jeg har med glæde støttet Valverde López-betænkningen. Den nederlandske undergruppe i O-ENS-gruppen finder, at der inden for rimelighedens grænser skal gøres alt for at modvirke rygning i Unionen. Valverde López-betænkningen indeholder en lang række forslag for at imødegå rygning. Vedrørende reklameforbuddet er Rådet heldigvis blevet enige. Nu gælder det resten.
I den forbindelse må jeg dog bemærke, at den fortsatte subsidiering af tobaksdyrkning efter min mening er en absurd skævhed i Fællesskabets politik. Jeg mener, at den fortsatte eksistens af denne form for støtte er i direkte modstrid med Maastricht-traktaten. Deri står der jo, at beskyttelse af sundheden skal indgå som en del af alle andre politikker i Fællesskabet. Det er således på høje tid, at Unionen tilpasser sin støttepolitik til tobak til kravene i den nye traktat.
Kun på nogle få punkter havde jeg indvendinger mod beslutningen. Det drejer sig om punkt 13 om tjæreindholdet i hjemmelavede cigaretter. Videnskaben ved endnu ikke, hvordan man skal måle indholdet af tjære i disse cigaretter, for ved håndrullede cigaretter er der ikke to cigaretter, der er ens. Dette problem må løses. Derfor har jeg støttet ændringsforslag 2. Punkt 17 og 34 går på forhånd ud fra, at det er rimeligt at beskatte rulletobak hårdere. Det er forhastet, og derfor har jeg støttet ændringsforslag 16 og 17.
Jeg kunne ikke støtte punkt 20. Jeg finder det noget overdrevet at anvende 25 % af store cigaretpakkers overflade til advarsler. De 25 % er udmærket til en almindelig pakke cigaretter. Derfor har jeg støttet punkt 13. Til sidst punkt 35 og 36, som jeg finder går for vidt, hvorfor jeg ikke har støttet dem.

Cushnahan
Det er med al tydelighed konstateret, at rygning er årsag til alvorlige sygdomme såsom lungekræft og hjerteproblemer. Derfor vil jeg støtte alle informations- eller reklameinitiativer, der kan få de unge til at lade være med at begynde på denne uvane.
Valverde López' betænkning indeholder i denne forbindelse en række udmærkede forslag. Der er dog efter min mening betydelig uoverensstemmelse i EU's handlinger. På den ene side støtter Europa-Kommissionen og EU's sundhedsministre et forbud mod sponsorvirksomhed for tobak, men på den anden side fortsætter EU med at yde tilskud til tobaksavlerne. Hvordan hænger det sammen?
Vi burde i stedet for opmuntre tobaksavlerne til at dyrke andre afgrøder og yde støtte hertil. En sådan fremgangsmåde ville være mere i tråd med antirygepolitikken.

Lindqvist
Tobaksstøtten fra EU skal afvikles. Der burde fastlægges en tidsplan, inden for hvilken dette skal ske. I denne periode skal der indføres nye afgrøder, og alternative forsørgelsesmuligheder skal tilbydes til dem, som ikke længere kan leve af tobaksdyrkningen. Det gælder om at finde en balanceret afvejning af folkesundhed, beskæftigelse, regionalpolitik og en realistisk ændringsperiode.
Europa-Parlamentet kan ikke støtte Verdensbankens praksis med at nægte støtte til tobaksrelaterede projekter uden at indtage samme standpunkt i EU.

Needle
På vegne af de socialdemokratiske medlemmer af Europa-Parlamentet vil jeg gerne anføre, at vi støtter betænkningen af Valverde López om Fællesskabets nuværende og foreslåede rolle i bekæmpelsen af tobaksforbruget, da den er en betænkning om en meddelelse.
Efter min mening vil det være mere hensigtsmæssigt, at medlemsstaterne selv griber ind på flere forskellige områder i en vis form for samarbejde. I løbet af 1998 vil Det Forenede Kongeriges regering offentliggøre sine egne holdninger, og Det Forenede Kongeriges parlament vil afgøre, hvilke skridt der skal tages.
Vi vil overveje Kommissionens og Parlamentets forslag i detaljer, hvis der fremsættes forslag til retsakter, og den brede støtte fra mine kolleger og mig selv betyder ikke nødvendigvis, at vi er enige i, at alle foranstaltninger skal træffes på fællesskabsplan i fremtiden.

Reding
Det lykkedes for ganske nylig Rådet, under det luxembourgske formandskab, at fastlægge en fælles holdning til et forbud mod direkte og indirekte tobaksreklamer. Rådet har med andre ord været flittigt og undladt at afvente Europa-Parlamentets udtalelse for ikke at forsinke denne vigtige sag.
Europa-Parlamentets holdning er især begrundet i hensynet til folkesundheden. Som ordføreren, hr. Valverde Lopéz, nævner, dør der i Den Europæiske Union hvert år en halv million mennesker som følge af rygning; tobakken er blevet den hyppigste undgåelige årsag til dødsfald. Samtidig må man konstatere, at de tendenser til en nedgang, der begyndte at aftegne sig for nogle år siden, nu ændrer sig. Unge begynder at ryge stadig tidligere, og kvinder ryger stadig mere med alle de skadelige følger, det har for graviditet og ammende børn. Stadig flere videnskabelige undersøgelser af passiv rygning, som har været overset alt for længe, beviser dennes skadelighed.
Derfor, og for at beskytte folkesundheden, er et totalforbud mod direkte og indirekte reklame for tobaksvarer en god strategi. Det drejer sig hverken om at forbyde tobak eller brug af tobak, men at forhindre, at unge for tidligt (gennem meget målrettede reklamekampagner) kommer i kontakt med rygning, og at prøve at modvirke farerne ved passiv rygning og brug af tobak under graviditet, samt når der er ammende børn til stede. Der vil fortsat blive solgt tobak, lige så mange steder som før, men ansporingen til at forbruge tobak vil være mindsket. Det er med dette for øje, jeg støtter de synspunkter, som Parlamentets ordfører fremfører, og vil gå imod enhver plan om at liberalisere tobaksreklamer.

Rovsing
Der er for mig ingen tvivl om, at tobak er skadeligt, hvorfor jeg hilser udvalgets betænkning velkommen. Hvis det lykkes at forhindre børn og unge i at begynde at ryge og blive afhængige af tobakken, vil de sandsynligvis ikke komme ind i vanen senere i livet. Derfor bør den største indsats for mig at se lægges på at gøre tobakken mindre attraktiv for de unge. Ordføreren har helt ret, når han påpeger, at brugen af tobak på offentlige steder og på arbejdspladser medfører enorme udgifter for samfundet, hvorfor jeg støtter foranstaltninger, der sigter på at forbedre arbejdstagernes sundhed og sikkerhed. Jeg stemmer altså af sundhedsmæssige og samfundsmæssige grunde ja til betænkningen, selvom den på enkelte områder begrænser forbrugerens frie ret til at købe tobak efter behag.

Souchet
Min gruppe stemte imod det endelige beslutningsforslag i forbindelse med denne betænkning. Selvom vi i høj grad er tilhængere af en bedre kontrol med tobaksforbruget, kan vi nemlig principielt ikke acceptere, at Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse vedtager en betænkning, som går ind for på én gang at afskaffe såvel produktions- og eksportstøtten til tobak som hele fællesskabsbeskyttelsen af denne sektor. Jeg vil gerne minde om, at Gruppen Nationernes Europas primære mål er at beskytte beskæftigelsen; derfor mener vi, at der må tages hensyn til, hvor stor betydning tobaksproduktionen har for ugunstigt stillede landdistrikter. I en række produktionsområder er det umuligt at erstatte tobaksproduktionen med anden landbrugsproduktion. Hvad skal vi stille op med de lønmodtagere, der arbejder inden for denne sektor?
Desuden erindrer min gruppe om, at Den Europæiske Union netto importerer 67 % af den tobak, som den forbruger. En afskaffelse af produktionsstøtten vil, ud over dens meget negative virkning for beskæftigelsen, føre til en forøgelse af vores handelsunderskud over for omverdenen. Hvad skal det tjene til at mindske vores produktion, hvis det kun er for at udligne formindskelsen med import fra tredjelande, herunder navnlig USA? Det ville reelt ikke få nogen betydning for bekæmpelsen af forbruget, hvis Den Europæiske Union ophørte med at producere tobak.
Min gruppe er derfor tilfreds med, at plenarforsamlingen har forkastet punkt 29 i ordførerens oprindelige beslutningsforslag. Vi beklager, at vores ændringsforslag, som er begrundet i et ønske om at bevare beskæftigelsen og kontrollere vores underskud på handelen med omverdenen, ikke blev vedtaget. Vi har anmodet om afstemning ved navneopråb, og jeg tror, at tobaksproducenterne vil være interesseret i at vide, hvordan de forskellige medlemmer stiller sig.

Teverson
Jeg har stemt for denne betænkning, da jeg er fuldstændig enig i, at det er bevist, at rygning udgør en sundhedsrisiko og bør frarådes.
Jeg fordømmer Det Forenede Kongeriges regerings beslutning om at give Formel-1 særbehandling. Den europæiske meddelelse om Fællesskabets nuværende og foreslåede rolle i bekæmpelsen af tobaksforbruget havde jo specifikt til formål at hindre, at unge blev udsat for tobaksreklamerne. Regeringen har forvrænget det, der ellers af indlysende grunde kunne have været et meget positivt budskab.
Regeringens undskyldning har åbnet bagdøren for en lang række undtagelser og udfordringer.
(Mødet udsat kl. 12.49 og genoptaget kl. 15.00)

Papakyriazis
Fru formand, jeg har den sørgelige pligt at meddele Europa-Parlamentet, at der har fundet en tragisk flyulykke sted sidste nat i nærheden af min hjemby, Thessaloniki. Ef fly fra det ukrainske luftfartsselskab Air Swift styrtede ned på en flyvning fra Kiev til Thessaloniki. Der kendes intet til de 72 ombordværende besætningsmedlemmers og passagerers skæbne. Flyet styrtede ned i bjergområdet nær Thessaloniki efter et mislykket landingsforsøg og de sædvanlige bestræbelser på at finde flyet og redde de ombordværende er nu indledt, men uden håb om at finde overlevende.
Fru formand, jeg synes, at det er min pligt at give denne meddelelse og anmode om, at Europa-Parlamentet udtrykker sin medfølelse over for ofrenes familier.

Formanden
Mange tak, hr. Papakyriazis. Det drejer sig selvfølgelig først og fremmest om Deres hjemland, men dermed også om et land i vores Fællesskab. Jeg takker Dem for at have meddelt mig dette. Det havde jeg ikke fået at vide. Parlamentet vil indhente de tilsvarende informationer, og så vil vi også give tilsvarende udtryk for vores deltagelse.

Resultatet af Kyoto-konferencen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om resultaterne af Kyoto-konferencen.

Collins, Kenneth
Fru formand, jeg vil bare sige her lige i begyndelsen, at Parlamentet burde give kommissæren en undskyldning, fordi vi har fået hende til at komme og fremlægge sin redegørelse på en torsdag eftermiddag, når der ikke er nogen til stede. Nogle af os har forsøgt at sige til gruppeformændene, at det ikke var nogen særlig god idé at sætte redegørelsen på programmet torsdagen før jul. Jeg tabte den diskussion. Faktisk var kun én gruppeformand i Parlamentet enig med mig.
Kommissæren var i Kyoto i sidste uge. Hun kom hjem igen i weeekenden. Miljørådet holdt møde tirsdag, og hun har ikke haft tid til at tænke nærmere over resultaterne fra Kyoto før i går. I stedet for at give hende tid til at tænke over den fremtidige politik, har vi tilkaldt hende hertil for at fremlægge en redegørelse.
Vi burde give kommissæren en undskyldning for dette. Vi burde have haft en egentlig debat efter jul, hvor både kommissæren og rådsformanden kunne være til stede, og hvor vi også kunne have set fremad og ikke kun bagud. Nu er der nogle af dem, der har efterlyst en sådan debat, som slet ikke er her. Jeg tror ikke engang, at de er i Strasbourg nu. Det er fuldstændig uhørt. Jeg undskylder på deres vegne over for kommissæren.

Formanden
Hr. Collins, i Deres egenskab af formand for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse vil jeg gerne takke Dem for den medfølelse, som De har givet udtryk for. Men De ved jo, at vi har fastlagt en dagsorden, og at alle har godkendt den. Gruppeformændene har fremlagt det sådan for os, og der blev ikke foretaget nogen ændringer. Jeg kan godt forstå Dem, for jeg ved, hvor lang rejsen er, og det er ikke særlig behageligt at skulle være up to date hele tiden.

Weber
Fru formand, jeg vil gerne personligt byde fru Bjerregaard velkommen her. Nogle af os var i Kyoto, og vi er nu her med det hele frisk i hukommelsen. Derfor byder jeg personligt fru Bjerregaard velkommen her, hvor hun skal fremlægge sin redegørelse.

Bjerregaard
Fru formand, som formanden for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse sagde, så er jeg lige kommet hjem, og det er også grunden til, at jeg afgiver min redegørelse på engelsk og ikke på dansk, for der har ikke været tid til en oversættelse.
Kyoto er forbi, og protokollen med juridisk bindende mål for emission af drivhusgasser er en kendsgerning. Alle, der deltog i konferencen, åndede lettet op, da ambassadør Estrada torsdag formidddag kl. 11 efter en lang nats arbejde afsluttede plenumkomitéen med en sluttekst, der blev formelt godkendt af partsmødet senere på dagen.
Kyoto-protokollen vil vise sig at være historisk. Jeg tror ikke, at ret mange, måske slet ingen, af os, der var til stede, nogen sinde har været med til et så vanskeligt og ambitiøst foretagende før. Lad os nu tage os tid til at analysere og fordøje resultatet. Men jeg er sikker på, at De er enig mig i, at dette er en milepæl i internationale miljøforhandlinger. De mulige konsekvenser for det globale klima, for 160 landes økonomi og for mange af de store deltagerlandes hjemlige forhold kan man næsten ikke forestille sig.
Det var særligt tilfredsstillende at se, hvordan Den Europæiske Union stod fast og kæmpede for den skrappest mulige protokol hele vejen gennem forhandlingerne. Selvom slutresultatet ikke er så ambitiøst som vores oprindelige mål, er der ingen tvivl om, at det er takket være EU's konstante pres, at der overhovedet kom et positivt resultat ud af det. Jeg mener, at resultatet er positivt for det globale miljø. Ingen aftale ville have været et dårligt resultat for alle, ikke mindst for vores klode.
Vi har fået en aftale, som er noget værd, og den har jeg arbejdet hårdt for. Det er ganske vist en ufuldstændig aftale, og der skal arbejdes videre på den, men nu har vi en platfom, som vi hele tiden kan bygge videre på i vores arbejde for at redde klodens klima.
Jeg kan sige helt åbent, at der var mange vigtige aktører i Kyoto-processen, herunder repræsentanterne for dette Parlament. De bidrog i væsentlig grad til at modvirke det urimelige pres, som den amerikanske Kongres lagde på konferencen, og måske endnu vigtigere, bidrog til at bygge en stærk bro mellem EU og udviklingslandene.
Som det altid er tilfældet med internationale aftaler, er Kyoto-aftalen på flere vigtige punker et ufærdigt dokument. Det er først muligt at bedømme en række bestemmelser, når procedurerne, virkemidlerne og metoderne er på plads og aftalt i løbet af det kommende år.
Før jeg går nærmere ind på resultatet, vil jeg gerne sige lidt om selve forhandlingsprocessen. Desværre spildte vi en masse tid og kræfter på diplomatisk spilfægteri. Det var til skade for klimasagen. EU-boblen, fælles opfyldelse af forpligtelser inden for EU, blev usædvanlig hårdt angrebet af vores japanske værter, godt suppleret af USA. Angrebene kulminerede med et formelt forslag om, at EU skulle pålægges yderligere 3 % på målet som »straf« for den fælles opfyldelse. Det krævede en stor forhandlingsindsats at få dem væk fra den idé, og den indsats kunne have gjort meget mere nytte i en konstruktiv forbedring af resultaterne. Jeg vil gerne tilføje, at det stod klart, at angrebene mod EU-boblen i virkeligheden handlede om vores mere ambitiøse reduktionsmål på 15 % i år 2000, et tal, som bestemt ikke passede de fleste af vores partnere i OECD.
Hvad angår selve aftalen, så er den mest synlige del jo selvfølgelig reduktionsmålene. EU har argumenteret for det samme mål for alle Annex-I-lande, den såkaldte flat rate. Det støttede USA. I slutspillet opdagede langt de fleste af Annex-I-landene, herunder EU, associerede medlemsstater, USA, Canada og Japan, at de havde reduktionsmål på minus 6-8 % i forhold til 1990-niveauet. Vi pressede USA og Japan så meget, som vi kunne. Desværre kunne vi ikke presse dem til endnu mere. Vi endte med at vælge en holdning med et reduktionsmål på minus 8 %, så EU kunne tage det nødvendige ekstra skridt for miljøets skyld.
Til min store fortrydelse blev der tilladt større differentiering for andre Annex-I-lande, især Rusland og Ukraine, som kunne nøjes med at stabilisere, og Australien, der fik mulighed for en forøgelse på 8 %. Desuden fik Australien i tallet for 1990-emissioner lov til at medtage emissioner fra ændret udnyttelse af jord svarende til emissionerne fra industrien. Det er så spørgsmålet, om disse lande overhovedet skal træffe specifikke foranstaltninger for at overholde deres mål. Rusland og Ukraine vil sandsynligvis blive storleverandører af kvoter i en fremtidig handelsordning i protokollen. Jeg er sikker på, at De heller ikke synes, at en sådan situation er acceptabel.
Under forhandlingerne blev det mere og mere klart, at reduktionsmålene kun en en del af historien. Det er lige så vigtigt, hvordan vi overholder målet og hvordan vi bruger de såkaldte fleksibilitetsordninger. På et tidligt tidspunkt i forhandlingerne kom USA med en klar udmelding om, at de ikke ville overveje en protokol uden mulighed for at kunne nå målet gennem handel med emissioner og joint implementation (fælles gennemførelse).
EU gjorde det klart lige fra begyndelsen, at man ikke var imod disse »fleksibilitetsordninger« - faktisk var joint implementation en del af EU's oprindelige protokolforslag. Sådanne ordninger skal dog være omkostningseffektive og ikke kun give mulighed for handel med »varm luft«, det vil sige salg af reduktioner, der allerede er opnået.
Aftaleteksten er ikke særlig klar på det punkt. Der kan ikke handles med »varm luft« fra årene før den første budgetperiode - et meget vigtigt punkt, som EU fik presset igennem. Et forslag til en artikel om handel med emissioner blev forkastet og erstattet med en meget tvetydig »skeletartikel« - artikel 16 bis - som klart giver mulighed for handel med emissioner, men som lader alle virkemidler stå åbne til senere afgørelse på partsmødet, muligvis det fjerde partsmøde (COP4) i Buenos Aires i november 1998.
Joint implementation mellem Annex-I-landene er nu en del af protokollen (artikel 6). Joint implementation med udviklingslandene er mulig via »ren udvikling-mekanismen« (clean-development mechanism), en ny opfindelse, der er beskrevet i artikel 12. Denne nye mekanisme kan vise sig at være et meget nyttigt redskab til forbedring af samarbejdet og overførsel af teknologi mellem industri- og udviklingslande, men den træder først i kraft, når protokollen er trådt i kraft og parterne har aftalt virkemidlerne.
Udviklingslandenes rolle i den fremtidige proces var et kritisk punkt i forhandlingerne, især nu da det amerikanske Senat har vedtaget Bird-Hagel-resolutionen i juli 1997, som understreger, at de vigtigste udviklingslandes egentlige deltagelse inden for en overskuelig fremtid er en forudsætning for ratifikattion fra amerikansk side. Den foreslåede artikel, som gav udviklingslandene mulighed for frivilligt at forpligte sig til emissionsmålsætninger, blev ikke vedtaget i protokollen. Modstanden mod artiklen blev anført af Kina, som var blevet nævnt specifikt i den amerikanske debat om udviklingslandenes deltagelse på baggrund af den forventede kraftige vækst i udledningen af CO2 . Beregnet pr. person, så er det ikke sandsynligt, at Kina vil komme over 20 % af USA's udledning pr. person inden for de næste 20 år. Derfor var kinesernes modstand forståelig. Indien støttede kaftigt denne holdning.
Uanset usikkerheden om de forskellige fleksibilitetsordninger, som jeg har beskrevet, er det sikkert at Kyotokonferencen har sat klimaændringerne øverst på den internationale miljødagsorden. Vi skal arbejde videre for at opnå den sikre succes, men jeg er sikker på, at det kan lade sig gøre på grundlag af resultaterne fra Kyoto.
Det fører frem til mit sidste punkt. Hvad bliver de næste skridt? I tirsdags havde jeg mulighed for at diskutere med kolleger i Rådet, hvordan vi bedst kommer videre. Det kommende britiske formandskab er besluttet på, at opfølgningen på Kyoto skal være hurtig og effektiv, og det vil det østrigske formandskab i andet halvår 1998 sikkert også være op til det fjerde partsmøde i Buenos Aires i november. Der er ingen tid at spilde. COP4 er utroligt vigtig. Virkemidler, regler, retningslinjer for handel med emissioner, joint implementation, ren udvikling-mekanismer, dræn osv. skal drøftes her. Om under 11 måneder fra nu af skal verden igen træffe afgørende beslutninger. EU vil være klar til igen at gå i spidsen for at stoppe alle de største smuthuller i protokollen.
Vores første opgave bliver at forberede underskrivelsen af protokollen. Rådet vil træffe beslutning om underskrivelse i marts 1998. I den forbindelse har jeg anmodet Kommissionens tjenestegrene om at udarbejde en konkret beretning om vores forpligtelser i henhold til protokollen samt de punkter, der skal klarlægges. Det næste skridt bliver at forberede ratifikationen. Det vil helt sikkert kræve en post-Kyoto-strategi, en meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Parlamentet om, hvad der skal gøres for at opfylde vores forpligtelser og med forslag til fordeling af byrderne (burden sharing). Denne meddelelse skal også handle om handel med udledninger og joint implementation under EU-boblen.
Det sidste punkt er spørgsmålet om, hvornår protokollen vil træde i kraft og på hvilket grundlag. Ifølge artikel 24 kan protokollen kun træde i kraft, når 55 lande, svarende til 50 % af de samlede CO2 -emissioner under Annex I i 1990, har ratificeret den. De 50 % af CO2 -emissionerne i 1990 er det springende punkt. USA tegner sig for ca. 35 % af emissionerne i 1990 og Rusland for omkring 15 %. Det betyder, at mindst et af de to lande skal ratificere for at Protokollen kan træde i kraft.
Da USA jo i bund og grund er afhængig af at kunne handle med emissioner med Rusland for at kunne opfylde sit mål, vil USA sandsynligvis ikke ratificere uden Rusland. Sammen med EU betyder det, at protokollen kan træde i kraft. Det indebærer, at USA eller Rusland har nøglen til protokollen. Den amerikanske regering har erklæret, at den på nuværende tidspunkt ikke er parat til at sende protokollen til ratifikation i Kongressen. Det skyldes muligvis det dårlige resultat mht. udviklingslandenes deltagelse og delvis usikkerheden omkring handelsordningen.
For at bane vejen for amerikansk ratifikation er det afgørende, at EU så hurtigt som muligt går videre for at bibeholde det stærkest mulige politiske pres. Vi må også fortsætte vores bestræbelser på at opbygge en konstruktiv dialog med udviklingslandene, ikke fordi de på nuværende tidspunkt skal presses til at forpligte sig til bestemte mål, men fordi det vil være nødvendigt at involvere dem i processen for at sikre et vellykket resultat på langt sigt. EuropaParlamentets støtte er altafgørende i fremtiden, lige som den har været vigtig hidtil. I denne forbindelse vil jeg gerne specielt takke GLOBE for deres imponerende arbejde. Det er stadig nødvendigt at prøve at påvirke kollegerne i Parlamentet fra de respektive væsentlige OECD-partnere og andre hovedaktører. En bedre koordination mellem Parlamentet, mig selv og mine tjenestegrene skal begynde her og nu. Jeres viden og tilstedeværelse i Buenos Aires spiller en stor rolle for et vellykket resultat af COP4.
Kyoto har givet os en platfom. Vi er nu gået i gang med den enorme opgave at knække den stigende kurve for drivhusgasemissioner. Vi tog til Kyoto for at kæmpe for klimaet. Vi regnede ikke med, at det blev nogen let kamp, og det var det heller ikke. Men det var det første skridt. Nu skal vi arbejde på at udvide platformen for at sikre, at der virkelig bliver gjort noget effektivt ved klimaændringerne. Jeg er sikker på, at vi fortsat har Deres støtte i denne vigtige opgave.

Linkohr
Fru formand, jeg vil gerne starte med at rette en hjertelig tak og lykønskning til kommissæren og Den Europæiske Unions forhandlingsdelegation. Det var et af højdepunkterne i det europæiske diplomati, at vi for første gang overtog føringen og ikke overlod den til amerikanerne. Tværtimod, USA sad snarere på anklagebænken. Europa overtog føringen: endnu en gang hjertelig til lykke. Det er en metode, som jeg anbefaler bliver efterlignet. I den forbindelse vil jeg imidlertid også bort fra, at de mange medlemmer af Europa-Parlamentet, af de nationale parlamenter, som var i Kyoto, skal indgå et snævrere samarbejde på dette område. I Kyoto var vi totalt opsplittet. Vi havde ikke engang kendskab til hinandens tilstedeværelse, mens amerikanerne udgjorde en meget lukket delegation, havde en meget lukket adfærd. Det er en opgave for Parlamentets ledelse, og også for Kommissionen, som vi må samarbejde bedre om i denne forbindelse.
Dermed er jeg allerede fremme ved det første punkt, som giver mig nogle problemer: det amerikanske Senats ratifikation af aftalen. I Ministerrådets Kyoto-beslutning af 16. oktober hedder det, at de mål om en nedbringelse af udledningerne for 2010 og 2005, som vi har sat os for at opfylde, er teknisk og økonomisk mulige, såfremt andre industristater træffer sammenlignelige foranstaltninger til en nedbringelse af udledningerne. Hvad sker der, hvis det amerikanske Senat først ratificerer Kyoto-aftalen om to eller tre år? Betyder det, at europæerne så også skal vente to eller tre år eller endnu længere, eller betyder det, at vi allerede kan tage de første vigtige skridt til at nedbringe udledningerne uafhængigt af USA? Det forekommer mig at være et helt centralt spørgsmål til Rådet og selvfølgelig også til Kommissionen, men frem for alt til Rådet.
Så kan man også spørge sig selv: Hvorfor holder vi ikke fast ved vores oprindelige målsætning om 15 %? For enhver af os, der har beskæftiget sig med emnet, ved, at resultatet fra Kyoto er resultatet af en diplomatisk handel. Men hvis klimatologerne har ret, er vi meget langt fra de krav, vi skal opfylde. Derfor vil jeg også gerne anbefale, at De lader os holde fast ved konceptet om de 15 %. De vil få en stor del af de unge og de engagerede teknikere og forskere i Europa bag Dem. Der vil vokse en ny europæisk identitet frem af denne forpligtelse, som i øvrigt kun kan vokse ud af en opgave og ikke af et stykke dødt papir.
Min sidste bøn og mit forslag er: Tillad os at udarbejde en bindende tidsplan. Tillad os at udarbejde en tidsplan, som også foreskriver, at der iværksættes sanktioner mod dem, der ikke holder sig til forpligtelserne. Vi har brug for en styring, der varetager dette. Det kan foregå i Kommissionen - dér har jeg fuld tillid til Dem - men vi har brug for en styring, som også gennemfører det, i hvert fald kontrollerer det. Måske har vi også brug for en slags interinstitutionel aftale mellem Råd, Kommission og Parlament, så enhver kan yde sit bidrag.
Jeg er sikker på, at grupperne her i Parlamentet, i hvert fald vores gruppe, ville være parat til at forvandle bogstaverne, der stadigvæk er døde, til et levende projekt.

Liese
Fru formand, for fem år siden besluttede verdens regeringer i Rio at sørge for, at mængderne af de klimapåvirkende drivhusgasser i atmosfæren reduceres til et niveau, der er ufarligt for klimasystemet. Hr. Linkohr gav i sin imponerende tale i november og også i dag udtryk for, at alt det, der blev diskuteret i Kyoto, selvfølgelig var meget langt fra dette ambitiøse mål. Hvis vi går ud fra, at hvert menneske på jorden på langt sigt skulle udlede lige store mængder CO2 , uanset hvor han bor, så skal vi selvfølgelig opnå en langt større nedbringelse i industrilandene end angivet i alle de forslag, der overhovedet blev diskuteret i Kyoto. Her skulle værdien nemlig ligge under ca. to t pr. person. Når vi ved, at en borger i Tanzania kun udleder ca. en hundrededel af det, der udledes i visse industristater pr. person i befolkningen, så bliver dette helt klart. Altså, alt det, der blev diskuteret, var beskedent. Men jeg tror, at politik er det muliges kunst, og derfor måtte man indgå kompromiser. Derfor er der egentlig kun en grad til forskel på, om vi havde gennemført Den Europæiske Unions holdning 100 procent, eller om vi nu har dette kompromis. Der er altså ingen grund til at give op, fordi EU's holdning ikke blev gennemført fuldstændigt.
På den anden side må man dog beklage, at der har været nogle undtagelser. Jeg vil også gerne lykønske EuropaKommissionen og forhandlingslederne med, at de har indtaget så stærk en førerrolle, men vi må selvfølgelig også komme ind på kritikpunkterne. Det er meget kritisk, at f.eks. Australien og Island får lov til at øge mængden af deres udledninger. Men her har Den Europæiske Union også en del af skylden, fordi vi i EU af de mest forskellige grunde har tilladt enkelte medlemsstater at øge mængden af deres udledninger i de kommende år. Så må man ikke undre sig over, at andre industristater følger trop.
Disse stater, både inden for og uden for EU, udleder op til 50 gange som meget som eksempelvis Tanzania eller andre udviklingslande for nu at gøre det klart. Mit eget land har altid været meget engageret, når det har drejet sig om klimabeskyttelsesspørgsmål, men også dér er jeg absolut selvkritisk. I de seneste år er det ikke lykkedes Forbundsrepublikken Tyskland at nedbringe udledningerne i Vest væsentligt. Den tyske enhed var en stor lykke, især set ud fra et politisk synspunkt. Men den tyske enhed var også en succes, hvad angår klimabeskyttelse, for nu blev det muligt at udskifte ineffektive anlæg med effektive anlæg. Men, det kan ikke altid uden videre efterlignes af andre medlemsstater. Der var her tale om en særlig situation. Vi har altså et troværdighedsproblem både i Tyskland og i EU, for EU opnår heller ikke sine egne mål med de nuværende midler.
Vi må altså bruge tiden efter Kyoto til langt om længe at handle troværdigt. Vi må langt om længe skabe en mere effektiv energipolitik, og vi må virkelig støtte klimaneutrale energireformer i højere grad. Så tror jeg også, at vi får bedre chancer for at gennemføre større reduktioner i de kommende forhandlinger, helt bortset fra, at der selvfølgelig er langt flere grunde til altid at spare på energien og de fossile energibærere end bare hensynet til klimabeskyttelsen, for ressourcerne er nu engang begrænsede, og de er desuden alt for værdifulde til at blive brugt til forbrænding, fordi de er vigtige som råstoffer på mange områder. Der er altså mange grunde til, at vi giver os i kast med arbejdet.

Eisma
Fru formand, lad mig indlede med at give kommissær Bjerregård en velment kompliment. Det sker ikke hver dag, så hun må være glad for det i eftermiddag. For blandt andet på grund af denne kommissær har Den Europæiske Union kunnet spille en førende rolle på konferencen i Kyoto. Som de fleste talere her i eftermiddag var jeg også til stede i Kyoto, hvor jeg hørte kommissæren tale. En bestemt og god tale, efter at den nederlandske minister, der under formandskabet har forberedt Kyoto så godt, havde holdt sin tale - altsammen rosende ord til kommissæren. Fordi Den Europæiske Union rejste til Kyoto med et forslag om en reduktion på 15 %, har man været i stand til at få Japan og USA til at gå med til meget strengere reduktionsmålsætninger, end de oprindeligt var villige til.
Ikke desto mindre er det min opfattelse, at Den Europæiske Union ikke skal holde fast ved den verdensomspændende aftale fra Kyoto om en målsætning for Europa på 8 %, men at vi skal holde fast ved et minimum på 15 %. Kun på den måde kan Unionen fastholde sin førestilling og trække de andre lande med i de kommende år.
I Kyoto er der også sket en forandring. I stedet for tre omfatter reduktionen nu seks gasser. Forskellige forhold må revideres. Det har kommissæren allerede påpeget. Byrdefordelingen mellem landene i Europa må overvejes på ny. Mit spørgsmål er derfor: hvornår kommer meddelelsen fra kommissæren, så beslutningen kan tages under det britiske formandskab i det første halvår af det kommende år?
Til sidst, fru formand, jeg har fuld tillid til, at det britiske formandskab vil tage sig af denne sag på samme effektive måde som under det nederlandske formandskab. Det har jeg allerede sagt. Rådet kan så under det formandskab blive et historisk Råd, hvorved Den Europæiske Union vil blive rost af kommende generationer for at have brudt stilstanden i kampen mod drivhuseffekten.

González Álvarez
Fru formand, måske ville det være hensigtsmæssigt her at huske vores tidligere indlæg på Tokyo-konferencen, hvor vi fremførte, at miljø- og forbrugergrupperne generelt ønskede en reduktion på over 20 % i år 2010 i forhold til 1990-niveauerne. Vi sagde dog også, at Den Europæiske Unions holdning på baggrund af andre landes holdning - især USA - var det klareste og mest energiske valg i lyset af klimaændringen og til beskyttelse af miljøet.
Vi vil gerne lykønske kommissæren og den europæiske delegation med den ihærdighed, hvormed de har forsvaret vores holdninger. Man må tage afstand fra miljøpolitikken i lande som USA, der insisterer på en reduktion af udviklingslandenes udledninger, mens de selv fortsætter med samme udviklingsniveau som i øjeblikket. Det er en totalt uretfærdig holdning, især hvis vi, som hr. Linkohr nævnte, tager hensyn til senator John Kerrys erklæringer om, at han i USA's Senat vil kæmpe for, at denne aftale om minimumniveauer ikke opfyldes, fordi det er fuldstændigt umuligt for amerikanerne at ændre deres opførsel med hensyn til energiforbrug. Vi er enige med nogle af de foregående talere i, at Den Europæiske Union, som foreslog en reduktion på 15 % i forhold til 1990, fortsat skal kæmpe for denne reduktion og foregå med et godt eksempel for hele verden på, hvordan tingene skal gøres, når det handler om miljø.
Da Den Europæiske Union på andre områder som udenrigs- eller handelspolitik ikke har den uafhængighed, som den burde have over for USA og andre lande, glæder det os meget, at Den Europæiske Union på miljøområdet foregår med et godt eksempel med hensyn til samhørighed og beskyttelse af verdens fremtid. Jeg tror, at samarbejde mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet vil være nødvendigt i fremtiden. Det synes vi i hvert fald, og vi vil være opmærksomme på, hvad der sker, og vi vil støtte Den Europæiske Union, forudsat at den som i dette tilfælde sammenhængende forsvarer Den Europæiske Unions og hele verdens fremtid. For vi mener, at man i USA handler usammenhængende over for fremtiden, når man siger, at man ikke kan sænke sit energiforbrug.

Hautala
Fru formand, jeg vil først genkalde opgavens virkelige målestok i disse forhandlinger. Vi står jo over for den udfordring, at vi skal være i stand til at reducere drivhusemissionerne i verden med 60-80 %. Dette er en enorm udfordring med tanke på, at efter forudsigelser spås for eksempel antallet af kørte bilkilometer endda at vokse med 60 % før år 2010, det vil sige, at vores opgave er virkelig stor. Men herefter vil jeg tilslutte mig kollegerne, som gratulerer Kommissionen og kommissæren personligt for et særdeles godt arbejde i Kyoto. Jeg håber, at vi kan fortsætte det samarbejde, som der i dag eksisterer mellem Parlamentet og Kommissionen.
Nu bør vi absolut fortsætte med det internationale diplomati, hvor også NGO'erne og parlamentarikerne kan spille deres egen vigtige rolle. Dette kom meget tydelig frem i Kyoto. Jeg var med der sammen med otte andre parlamentsmedlemmer fra EU, og jeg antager, at vi gjorde, hvad vi kunne for vores vedkommende.
Men det vigtigste arbejde ligger herhjemme. Jeg er enig med mine kolleger, og min gruppe kræver, at Den Europæiske Union skal forblive som leder af dette projekt. Vi bør holde os til det oprindelige udkast: -15 % før år 2010. Industrien i Den Europæiske Union er sikkert parat til at modtage denne udfordring. Energibesparende løsninger er under udvikling, og der kommer sikkert mere vind i sejlene efter Kyoto-mødet. Jeg er helt overbevist om, at det er muligt at foretage nye innovationer, som oven i købet er med til at forbedre befolkningens livskvalitet og skabe nye arbejdspladser.
Denne model er den, som vi skal viderebringe til u-landene, som man i denne fase ikke har kunnet kræve ret meget af, fordi det er fakta, at emissionerne i disse lande er noget helt andet end hos os. Alt i alt har Den Europæiske Union et virkelig stort ansvar og en kæmpe opgave foran sig.

Weber
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger. Kun få gange i min politiske karriere har jeg været vidne til så megen intellektuel uærlighed som i sidste uge i Kyoto.
Alle - amerikanerne, europæerne, japanerne - kom og erklærede, at de var parat til at redde jorden. Reelt kom de kun for at forhandle emissionsrettigheder. Hvor skammeligt, fru formand!
De videnskabelige eksperter og NGO'erne var enige om, at det for at stabilisere drivhuseffekten var nødvendigt at mindske emissionerne af drivhusgasser med 15 % i perioden fra nu af frem til 2010, stadig i forhold til referenceåret 1990. Selv Den Europæiske Union havde erklæret sig rede til at gennemføre denne målsætning. Hvad blev resultatet? Amerikanerne, som både i absolutte tal og pr. indbygger er dem, der udleder mest drivhusgas, endte med at tilslutte sig, at emissionerne skulle reduceres med 7 % på betingelse af, at der kunne handles med emissionsrettigheder. Den Europæiske Union skal kun mindske sine emissioner med 8 % og Japan med 6 %.
Fru kommissær, fat mod og påtag Dem Deres ansvar. Lad os i Den Europæiske Union forpligte os til at gennemføre vores 15 % på frivillig basis uafhængigt af de øvrige industrilandes resultater! Ifølge Deres embedsmænds beregninger er det absolut muligt at nå dette mål, både fra et økonomisk og et teknisk synspunkt. Lad os være et godt eksempel i Buenos Aires. Lad os ligeledes forpligte os til ikke at handle med de emissionsrettigheder, som vi optjener på denne måde, med de stater, som ikke var villige til at mindske deres emissioner i væsentligt omfang. Den ordning med trading rights , der blev fastlagt i Kyoto, er umoralsk og kynisk, for den gør det muligt for de ringeste at låne hos de knap så ringe. Fru kommissær, fru formand, lad os ikke deltage i dette farlige spil.

Blokland
Fru formand, var konferencen i Kyoto en succes? Det er der forskellige meninger om. Kommissær Bjerregård angav i sin første reaktion i sidste uge skuffelse. EU-ministrene for miljø var lettede over det opnåede resultat. Jeg er tilbøjelig til at være enig med miljøministrene og er glad for den positive tone i kommissærens indlæg og roser hende for hendes indsats i Kyoto. Man var bange for, at hvis ingen flyttede sig i Kyoto, ville der ikke komme en aftale i stand. Det kompromis, som nu foreligger, er mere eller mindre gennemsnittet af USA's 0 % og Unionens 15 %. Ikke flot, men det maksimalt opnåelige og forhåbentlig begyndelsen til større skridt.
Det har været meget vanskelige og meget komplekse forhandlinger, det er vel tydeligt. Derfor er det en sejr for Den Europæiske Union, at der er fastsat så klare procenter. Det angiver, at der blandt industrilandene er en voksende bevidsthed om, at der her ligger et ansvar.
Jeg tror, at bekæmpelsen af drivhuseffekten er en af de mest klare "test-cases« for den internationale miljøbevidsthed. Det er i den proces en meget stor gevinst, at nu også lande som USA og Japan er gået med til reduktioner.
Vi ved alle sammen, hvor stor sammenhængen er mellem økonomisk vækst og udslippet af CO2 . En stabilisering af udslippet kræver allerede kraftige foranstaltninger. Derfor er det så vigtigt, at alle industrilande pålægger sig selv reduktionsmålsætninger.
Unionen blev i begyndelsen bebrejdet, at den havde pålagt sig selv procenter, som den ikke ville kunne opnå. Jeg må erkende, at vi også tvivler på viljen til at realisere de 15 % i 2010, og det er nødvendigt. I mit eget land finder man i øjeblikket økonomisk vækst vigtigere end at realisere reduktionsmålsætningerne. Efter vores mening er der derfor i de kommende ti til femten år brug for to ting. For det første, en enorm indsats for at tage de mest effektive reduktionsinstrumenter i anvendelse. For det andet, at der arbejdes for en verdensomspændende bevidstgørelse om, at det ikke kan blive ved med at gå på denne måde.
Vi må nå frem til en ny model for økonomisk udvikling. Det er nødvendigt, baseret på respekt for skabningen og Skaberen af livet.

Pollack
 Fru formand, vi kan betragte Kyoto på to måder. Vi kan se på, om aftalen var tilstrækkelig til at redde kloden, eller vi kan se på, om den var en vigtig milepæl. Ud fra et miljøsynspunkt er det ikke noget nyt, at der på konferencen ikke blev opnået enighed om de niveauer for reduktion af drivhusgasser, der kræves for at vende den destabiliserende udvikling for klimaet. Jeg er dog realist, så jeg mener, at vi skal hilse aftalen velkommen som et meget vigtigt første skridt på en lang og svær vej mod at vende tendensen for de største industrilandes emissioner samt at anerkende, hvor vanskeligt det har været at nå så langt, og hvor hårdt Kommissionen og andre parter har arbejdet for at nå de resultater.
Nu hvor jeg har mødt amerikanerne i Kyoto, er jeg chokeret over, hvor mange af dem der var totalt imod en reduktion af deres emissioner, og det er en sejr, at man overhovedet nåede til en aftale. Det største problem fra nu af vil være, om USA vil ratificere, og det er naturligvis ikke givet på forhånd.
Det er afgørende, at vi i Den Europæiske Union i mellemtiden står fast på vores mere ambitiøse mål om en reduktion af drivhusgasser på 15 % og bruger vores energi på at overbevise den europæiske industri om, at de skal være førende inden for renere teknologi. Vi skal også fordoble vores indsats for energibesparelse og inden for vedvarende energi. Desuden skal vi gå ind i en debat. Jeg mener, at vi skal indlede drøftelser med Kina, Rusland og Indien for at se, hvordan vi kan hjælpe dem og andre udviklingslande med at vende deres tendenser. Vi skal ikke afvente ratifikation, før vi går i gang med det meget nødvendige arbejde med ren udvikling-mekanismer og den nødvendige teknologioverførsel med udviklingslandene. Vi skal naturligvis analysere protokolteksten omhyggeligt, da der jo er mange vigtige detaljerede emner, f.eks. handel med emissioner, dræn, overførsel af ren teknologi osv. Jeg håber, at vi kan drøfte opfølgningen mere detaljeret i det nye år, hvor det britiske formandskab også vil være til stede, for de har gjort en stor indsats for at nå til resultatet i Kyoto. Jeg glæder mig også til en mere fyldestgørende debat om Kommissionens meddelelse.
Klimadestabiliseringen holder ikke op efter Kyoto, og vi har et enormt arbejde foran os i det kommende år med at forberede det fjerde partsmøde i november, så vi kan sikre os, at vi fortsætter fremad.

Gomolka
Fru formand, en stor tysk dagsavis skriver i dag om resultaterne af klimakonferencen, ganske som de forudgående dage. Titlen på dagens ret omfangsrige artikel lyder: Klimapolitikere i tågedis. Forfatteren henviser dermed ikke kun til et politisk, men også et fagligt dilemma, et dilemma på konferencen og også et dilemma i forbindelse med det primære problem, der blev behandlet på denne konference. Det går ud på, at klimaforskernes udtalelser stadig i høj grad er hypotetiske, og at deres prognoser er usikre og derfor også ofte har måttet revideres.
Miljøpolitikken har et presserende behov for mere præcise udtalelser. Dette behov for viden er vel lige så stærkt som behovet for handling. Der er en nøje vekselvirkning mellem de to faktorer - handling og viden - for det krævede omfang og intensiteten af adfærdsforandringen skal være i overensstemmelse med præcisionen i forskernes udtalelser. Derfor mener jeg, at det er absolut nødvendigt at øge forskernes indsats. Ud over en yderligere kvalificering af modelberegninger skal der foretages tidsmæssige og tematiske udvidelser. Bedre prognoser kræver en mere kompleks forskningsindsats. Derigennem kan de hidtil foretrukne modelberegninger suppleres. På den måde kan modellerne kontrolleres, suppleres og også kvalificeres. For intensiteten og hastigheden af de klimatiske forandringer er vel relevante for politiske afgørelser, og den menneskelige indflydelse skal også præciseres tidsmæssigt og rumligt. Når der ikke konstant søges efter en sammenhæng mellem forskning og politik, så bliver tabet af troværdighed nærmest nødvendigvis følgen.
Endnu en principiel bemærkning: Hvis jeg forudsætter antropogent, at klimaændringerne er forårsaget af mennesker, hvis jeg anerkender klimaskiftene, hvis jeg går ud fra, at de eksisterer, hvis jeg bekræfter dem, eller hvis jeg anser dem for sandsynlige - og det er også helt klart min holdning - så kan jeg ikke benægte, at der er en vekselvirkning i forhold til f.eks. energipolitikken. Så må jeg i det mindste foretage en grov kalkulation af den mulige klimatiske virkning af en globalt set tiltagende energifrembringelse. Så må jeg også anerkende, at der eksisterer et øget energibehov på verdensplan, og at den nødvendige og mulige energibesparelse er begrænset til lande, der råder over tilstrækkelige mængder energi. Den, der ikke vil anerkende det, indtager et ret provinsielt sysnspunkt. Den, der anerkender det, må også acceptere de forskellige muligheder for at dække energibehovet.
Den, som mener det alvorligt med en sparsom omgang med naturens ressourcer, den, der ikke ønsker nogen indgribende klimaændringer, kan heller ikke ignorere enkelte af disse muligheder på grund af ideologisk forblændelse. Han kan ikke ignorere energibesparende produkter eller energibesparende teknologier. Han kan ikke ignorere regenerative energikilder, brug af vandkraft, brug af solenergi, men heller ikke - heller ikke, hr.Tannert - brug af kernespaltning - en ansvarsbevidst brug - og heller ikke den fremtidige brug af kernefusion. Den, der i sidste ende ignorerer enkelte muligheder ud fra ideologiske overvejelser, handler efter min mening ignorant!

Kestelijn-Sierens
Fru formand, fru kommissær, kolleger, også jeg vil gerne og særligt takke kommissæren for den beslutsomhed, hvormed hun forsvarede Den Europæiske Unions stilling i Kyoto. Hvis ikke Kommissionen havde vist denne faste holdning, så havde vi måske ikke opnået det resultat, som vi i dag kan hilse velkommen. Det er ikke det resultat, vi havde håbet på, men jeg er enig med dem, der mener, at en svagere aftale er bedre end slet ingen. Med vores parlamentariske delegation har vi været vidne til vores amerikanske kollegers stejle holdning og den svage argumentation, som de vil beskytte deres egen industri med. Jeg har selv kunnet fastslå en modsætning mellem de delegerede fra midt-vesten, der forsvarer de gamle industrier og de delegerede fra Californien, der som vi mener, at anvendelsen af ny teknologi er en kilde til fremskridt og ny beskæftigelse. Der er stadig mange spørgsmål, der skal løses. For eksempel udviklingslandenes engagement, forhandlingen af emissionsrettigheder, eller hvordan rydning af skov og plantning af ny skov indkalkuleres. Der rejser sig endvidere det spørgsmål, om protokollen vil blive ratificeret af alle, særligt USA, der er den største forurener, og hvordan den vil blive praktiseret? Det har kommissæren også lige understreget.
Der er således ikke enighed om, hvilke alternative energikilder der skal foreslås. Vi kan af den grund frygte, at den praktiske anvendelse af Kyoto vil være begrænset. Endvidere er de internationale organisationer dårligt rustede til at gå i gang med denne type problemer. De mangler materielle og menneskelige ressourcer. Deres legitimitet er også svag. Vi står her over for en enorm udfordring, som vi må arbejde for med Unionen.
Til sidst, fru kommissær, vil jeg tilslutte mig dem, der går ind for, at vi i Unionen skal holde fast ved en reduktion på 15 %, uanset hvad andre gør. Den foregangsrolle, som Unionen har indtaget, skal fortsættes.

Breyer
Fru formand, resultatet i Kyoto var skuffende. Klimaaftalen er hverken noget halvt eller helt resultat. Den bidrager ikke til, at den globale opvarmning forhindres, den udsættes højst, og vi må gå ud fra, at udledningerne højst nedbringes med 5 %, selvom vi ved, at det havde været nødvendigt med en nedbringelse på 60-80 % i industrilandene.
Derfor er vi meget skuffet over, at EU har opgivet sit reduktionsmål på 15 %, og også her forventer vi en klar udtalelse fra Dem, fru kommissær, om, hvorvidt De er parat til også at indtage en pionerrolle nu og fremover holde fast i de 15 %. Det er uforståeligt, hvorfor De er gået med til et dårligere forhandlingsresultat, hvorfor De har bøjet Dem for industriens konkurrencejammer i stedet for at tage fat på at løse de presserende klimaproblemer.
Den globale opvarmning er for vigtig til, at vi kan nøjes med denne trippen. Vi forventer, at De nu langt om længe handler, for vi ved alle, at det ikke er så vigtigt, hvad der blev talt om på konferencen, men hvad der sker bagefter i hverdagen. Hvis De nu fortsætter med at skubbe klimaændringerne foran Dem, hvis De ikke er parat til at gå ind for en klimavenlig energiforsyning, en indførelse af miljøafgifter eller en trafiknedskæring, så bliver det tydeligt for hele verden, at De kun spillede skuespil i Kyoto, og at det for EU ikke gælder om, at der nu endelig tages de første skridt til forandringer. Derfor går vores tale ud på, at man allerede nu forbereder topmødet i Buenos Aires, at man stadig forsøger at opnå de 15 %, og at der langt om længe indledes en klimavenlig energi- og miljøpolitik. Her har De, fru kommissær, gjort umådelig lidt, for hvor har vi nu de instrumenter, som vi skulle bruge til at opnå reduktionsmålet? Det er netop det, vi skal have på dagsordenen, ikke diplomatisk retorik, men handlinger.

McNally
Fru formand, først vil jeg gerne lykønske kommissæren. For at få en idé om, hvordan verden virkelig er, skal man bare se på energisektoren og alle dens forskellige interesser. Det har kommissæren og nogle af vores kolleger prøvet.
Hvis Den Europæiske Unions eksistens nogensinde har været berettiget, så var det ved vores tilstedeværelse i Kyoto. Vi ville slet ikke have haft samme gennemslagskraft som enkeltlande. Hr. Linkohr har naturligvis ret, når han siger, at vi skal stå fast på vores ambitiøse mål for at slå vores identitet fast. Det er ikke noget offer. Det er en rigtig god forretning, fordi det giver os konkurrencefordele, indebærer mindre omkostninger og gør os i det hele taget mere succesrige.
Hvorfor kan amerikanerne så ikke indse det? Det er, fordi amerikanerne ser verden forvrænget gennem de briller, de har fået sat på næsen af lobbyen for fossilt brændsel, der har store interesser på spil. Det betyder, at de ikke kan se verden tydeligt. I deres verdensbillede kan de ikke se, at det er god forretning at nedbringe CO2 emissionerne.
Nuklear energi er ikke svaret. Nuklear energi indebærer andre lige så alvorlige miljøproblemer. For det andet kan nuklear energi ikke betale sig økonomisk i et privatiseret marked. Det har erfaringen vist i mit hjemland, Det Forenede Kongerige. Den, der kan nævne bare ét land med et privatiseret marked, som lige nu har planer om at bygge nye kraftværker, har vundet en præmie. Det er ikke muligt.
Svaret er snarere at udnytte energien rationelt og at vende sig mod de vedvarende energikilder. Lad os gå tilbage til 1957, hvor Euratom-traktaten blev underskrevet. Det var sikkert en udmærket idé i 1957. Nu til 1997. Det, vi har brug for nu, er en traktat om vedvarende energi, en »Eurenew-traktat«. Der er ikke noget så stærkt og spændende som en idé på rette tid. Nu er det den rette tid for denne idé.
Vi har brug for lovgivning. Vi har brug for et direktiv, som giver vedvarende energikilder mulighed for at klare sig godt i et privatiseret marked. I Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi arbejder vi på sagen gennem Rolf Linkohr. Vi er ved at udarbejde en initiativbetænkning.
Vi har brug for direktivet om rationel energiudnyttelse. Det, der tidligere hed direktivet om integreret energiudnyttelse. Somme tider tror jeg, at det simpelthen er afgået ved døden - for jeg ved ikke, hvor det er.
Vi skal selvfølgelig koordinere vores arbejde. Parlamentet skal koordinere med Kommissionen. Miljøkommissæren skal koordinere sit arbejde med energikommissæren. Energi tegner sig for 90 % af klimaændringsproblemet. Og her i Parlamentet skal vi også koordinere vores arbejde. Både Energiudvalget og Miljøudvalget har ansvarsområder her, og de bør samarbejde. Måske skulle vi oprette et Klimaændringsudvalg, hvor vi kunne koncentrere os om dette kæmpeproblem for vores klode.
Jeg er meget glad for, at vi har fået denne redegørelse. At der ikke er så mange til stede betyder ikke, at den ikke bliver taget alvorligt. Det er ikke det sidste vi har hørt til den. Fru kommissær, De kommer nok tilbage, når der er mange flere til stede her i Parlamentet, når hele Parlamentet viser, at Den Europæiske Union er en vigtig aktør i spørgsmålet om klimaændringer.
(Bifald )

Liese
Bare ganske kort, fordi der var nogen forvirring i forbindelse med taletiden. Jeg vil simpelthen bare præcisere, at vores gruppe, Det Europæiske Folkepartis Gruppe, ligesom de andre grupper selvfølgelig, som vi også besluttede det i november, anser det for rigtigt, at Den Europæiske Union holder fast ved sin egen målsætning om 15 % frem til år 2010.

Graenitz
Fru formand, fru kommissær, hvis vejen til Kyoto var vanskelig og belagt med sten, så har resultatet, Kyoto-aftalerne, stillet os foran en stige, som vi skal klatre op ad inden for de næste elleve måneder, indtil vi er parat til den næste konference i Argentina. En stige, som det vil være vanskelig at klatre op ad, for som Union bærer vi på en dobbelt byrde. For det første må vi i vores eget Fællesskab arbejde for at omarbejde de forslag, som Kommissionen stillede som Kyoto-forslag med tre gasser og 15 %, til at omfatte de seks gasser, som nu er nye. Jeg mener også, at vi bør holde fast ved vores ambitiøse målsætning.
Vi må også fremsætte et nyt forslag til den europæiske bubble, som vi efter min mening også skal holde fast ved, fordi jeg mener, at det er godt at have en solidaritetsmodel mellem de enkelte lande i Den Europæiske Union og i fællesskab arbejde for denne nedbringelse af udledningerne, moderniseringen, ændringerne og fornyelsen i vores industrisamfund. Vi har, af hensyn til den europæiske bubbles troværdighed, brug for en lovgivning, der er mere end blot en koordinering af de enkelte landes foranstaltninger. Vi har frem for alt brug for denne fælles europæiske lovgivning, så andre lande ikke ser den europæiske bubble som et påskud for at gøre emission trading til en forretning, som sparer dem selv for enhver nedbringelse af udledningerne, og det på bekostning af udviklingslande, som egentlig ville have brug for deres egne reduktioner.
Fru kommissær, jeg tror, at det også bliver nødvendigt at undersøge den nuværende lovgivning og de nuværende politikker nærmere og integrere dem i målsætningen om at opnå en nedbringelse af udledningerne. Jeg vil gerne tilføje noget til det, mine kolleger har sagt vedrørende vedvarende energikilder, energibesparelse etc. I forbindelse med en ny landbrugspolitik bliver vi også nødt til at tænke over en ny skovpolitik, især hvis vi ønsker at beskæftige os seriøst med, hvad der skal ske med de godtgørelser, der skal ydes på grund af genplantning med skov, og ikke efterligne nogle andre lande, men selv gå forrest med forslag og eksempler.
Jeg mener, at vi skal fremsætte forslag på internationalt plan om, hvordan vi kommer videre, og hvordan reglerne skal være inden for emission trading og joint implementation, regler, der skal være klare, kontrollerbare, forståelige og fair. Jeg vil derfor gerne ikke alene ønske til lykke med det resultat, De har opnået, men også udtrykke håbet om, at De og vi alle i det nye år vil få kræfter til at udføre denne store opgave frem til den næste konference i Buenos Aires, og jeg håber meget, at Parlamentet denne gang vil blive inddraget mere som partner end hidtil, for i fællesskab kan vi opnå langt mere for miljøet, end hvis vi hver især kæmper på vores måde.

Bjerregaard
Fru formand, jeg vil gerne takke for de mange positive tilkendegivelser, der er kommet. Jeg deler helt Parlamentets opfattelse af, at det er vigtigt, at EU fortsat kan indtage en ledende rolle på dette område. Det var jo også derfor, at vi i den sidste fase - i stedet for at fastholde det samme mål som USA, nemlig en 7 procents reduktion - tilkendegav, at vi forpligtede os til en reduktion på 8 %. Det, der skal ske nu, er, at vi skal have analyseret, hvad den forandrede situation betyder. Hvad vil det sige at have de 6 gasser i stedet for de 3 gasser, som jo er en del af den målsætning, som vi opstillede, og som jo altså førte til de 15 %? En umiddelbar udregning viser, at reduktionen, hvis den havde været beregnet på grundlag af 6 og ikke 3 gasser, nok ville have svaret til 12 %. Det vil sige, at der er ganske meget, der skal tilpasses de overvejelser, vi gjorde os op til Kyoto. Jeg kan altså bekræfte over for Dem, at vi nu går i gang med disse analyser, men vi har - som hr. Ken Collins også sagde - jo ikke haft megen tid til det endnu. Jeg ser frem til yderligere drøftelser herom her i Parlamentet.
Jeg tror også, at jeg i mit første oplæg nævnte, at vi forbereder en meddelelse, således at vi får et dokument, på baggrund af hvilket vi kan debattere og nå til nogle fælles resultater. Jeg håber altså, at jeg får lejlighed til at vende tilbage, når vi har analyseret tallene lidt bedre og er bedre i stand til at sige, hvordan de forholder sig til de mål, der hidtil har været opstillet. Og så forstår jeg, at vi er enige i ønsket om, at vi skal fortsætte med at være ledende. Og lad mig så slutte med at henvise til, hvad det kommende britiske formandskab sagde på rådsmødet forleden, nemlig at vi måske skulle holde op med at tale om burden sharing og i stedet for tale om possibility sharing . Det var også det, fru McNally var inde på, og jeg tror, at det er fuldstændig rigtigt, at der her ligger nogle enestående muligheder, også for den europæiske industri.

Aelvoet
Hr. formand, jeg vil ikke kun takke kommissæren for hendes tilstedeværelse, men jeg vil også sige til kollegerne, at jeg finder det normalt, at et parlament med respekt for sig selv foretager en første politisk evaluering af Kyoto en uge efter, at den har fundet sted. I den ånd var det helt korrekt at behandle disse ting her og nu, og jeg beklager kollega Collins' ord i starten.

Eisma
Hr. formand, jeg spurgte kommissæren, hvornår meddelelsen kan imødeses. Kan kommissæren svare på dette?

Bjerregaard
Hr. formand, der var åbenbart nogle problemer med oversættelsen. Hvis spørgsmålet drejede sig om meddelelsen, så har jeg allerede besvaret det. Vi regner med at have den klar til Rådets møde i juni, det vil sige, at den jo meget gerne skulle foreligge inden, så den kan blive drøftet her i Parlamentet. Vi ved, vi får travlt, og vi sætter ganske mange kræfter ind på at foretage de analyser og få lavet denne meddelelse, for der er ikke lang tid til, at vi skal være i Buenos Aires, og der må vi altså være ordentligt klædt på.

Formanden
Tak, fru kommissær.

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debat om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende forslag til beslutning:
B4-1042/97 af Gunther og Oomen-Ruijten for PPE-Gruppen om Ottawa-konventionen om et totalt forbud mod antipersonelminer; -B4-1051/97 af Bertens for ELDR-Gruppen om Ottawa-traktaten om antipersonelminer; -B4-1059/97 af Carnero González m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om Ottawa-traktaten om forbud mod anvendelse, oplagring, fremstilling og overførsel af antipersonelminer og om destruktion af dem; -B4-1063/97 af Hory m.fl. for ARE-Gruppen om resultaterne af Ottawa-konferencen om antipersonelminer; -B4-1072/97, af Cunningham m.fl. for PSE-Gruppen om Ottawa-traktaten om forbud mod anvendelse, oplagring, fremstilling og overførsel af antipersonelminer og om destruktion af dem; -B4-1076/97 af Azzolini m.fl. for UPE-Gruppen om forbud mod antipersonelminer; -B4-1081/97 af Telkämper m.fl. for V-Gruppen om Ottawa-traktaten om forbud mod anvendelse, oplagring, fremstilling og overførsel af antipersonelminer og om destruktion af dem.
Günther
Hr. formand, ærede kolleger, vi åndede alle lettet op, da konferencen i Ottawa viste, at man kommer frem til et moratorium for at forhindre udbredelsen af landminer. Dette lettelsens suk betyder dog ikke, at vi nu får en pause, så vi kan slække på vores anstrengelser, det betyder, at vi nu står over for at skulle løse andre problemer i denne sal, bl.a. spørgsmålet om illegal handel med personelminer. Vi har nemlig f.eks. fundet illegale miner i mineområderne omkring Vukovar.
Det andet, som vi må have opmærksomheden henledt på, er, at vi også må passe på, at vi ikke skærer alle ikkeunderskrivere over én kam, for blandt de lande, der ikke har skrevet under, såsom Finland, findes der lande, der meget nøje våger over, at der ikke dukker nogen miner op fra deres område et eller andet sted i verden. Jeg mener, at punkt 6 og 8 i vores beslutning er særlig vigtige. Det ville være et stort fremskridt, hvis vi kunne opnå, at de lande, især de asiatiske, som endnu ikke har underskrevet moratoriet, nu i det mindste ville forpligte sig til at indstille eksporten, så der ikke bringes flere miner i handelen, og så vidt muligt heller ikke i den illegale handel, fra disse lande.
Mit spørgsmål til Kommissionen i denne forbindelse lyder: Hvordan ser den mulighederne for at forlange et sådant eksportforbud i de stater, som vi har samarbejdsaftaler og lignende med?

Bertens
Hr. formand, hr. kommissær, i begyndelsen af denne måned blev der, som De ved, taget et vigtigt skridt i retning af en verdensomspændende udryddelse af personelminer. Hvad der for blot et år siden var helt utænkeligt, blev for to uger siden i Ottowa underskrevet af 122 lande: et totalforbud mod anvendelse, salg, eksport, lagring og produktion af personelminer.
Æren tilkommer først og fremmest NGO'erne. Det er Dem bekendt, at koordinatoren heraf, fru Jody Williams, ikke for ingenting har modtaget Nobels Fredspris. Endvidere naturligvis den canadiske regering, der for fjorten måneder siden har taget det politiske initiativ til en permanent indsats på højt niveau. For det tredje Kommissionen, hr. kommissær. Kommissionen har spillet en vigtig rolle ved udarbejdelsen af de tre fælles aktioner inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. For det fjerde har Parlamentet også fortjent en fjer i hatten. Høringer, to betænkninger og talløse beslutninger, der ikke kun har skubbet til Kommissionen, men som også har haft en positiv udstråling uden for Unionen.
Det ved vi nu alle sammen, men nu skal vi fastholde momentet. Det rigtige arbejde begynder. Først skal vi sørge for, at traktaten ratificeres. Tre lande har allerede givet et godt eksempel. Der skal fyrre til, for at Ottawa-traktaten kan træde i kraft. Unionen skal gøre en indsats for at få udvidet antallet af mulige deltagere til mere end de 122-123 lande.
Jeg minder i den forbindelse om, at Udviklingsrådet allerede i november 1996 har angivet, at det vigtigste er minerydningshjælp, der særligt skal komme de lande til gode, der respekterer APM-forbuddet. Det mener jeg er en vigtig faktor ved politiske forhandlinger med tredjelande og med lande i den tredje verden.
Implementeringen er vigtig. Ti år efter ikrafttrædelsen skal lagrene være destruerede og minefelterne ryddet. Det er en vanskelig opgave, der kræver en stor indsats og mange penge. Unionen, altså os, er den største bidragyder bortset fra FN. Det er godt. Men jeg håber, jeg kan imødese nye fælles aktioner fra Rådet.
For at gennemføre minerydningen så hurtigt som muligt er en god koordination mellem de internationale initiativer nødvendig. Jeg mener, det ville være en god ting, hvis FN spillede en rolle ved oprettelsen af for eksempel en »International Steering Committee« bestående af FN, Unionen med en passende rolle og naturligvis NGO'erne. Det er meget vigtigt, at vi holder farten oppe. For at opnå dette skal NGO'erne - der allerede har været så vigtige, det har jeg nævnt - spille en vigtig rolle ved gennemførelsen af og tilsynet med gennemførelsen af traktaten, der gør en ende på de gigantiske lidelser og på slagtningen af 2000 mennesker om måneden.

González Álvarez
Hr. formand, vi synes, at vi må lykønske os selv med, at 14 medlemsstater har underskrevet Ottawa-aftalen, og med at Finland sandsynligvis vil gøre det i løbet af 1998, og også med at flere af de lande, der har ansøgt om optagelse i Den Europæiske Union, har underskrevet den.
Vi mener dog, at det bliver nødvendigt med en form for pression over for USA, Kina og Rusland for at få dem til at underskrive, for det er de vigtigste producentlande.
Efter vores mening burde Den Europæiske Union inkorporere emnet med personelminerne i alle forhandlinger, handelsaftaler og bilaterale aftaler med hvert af disse lande. Endvidere insisterer vi på nødvendigheden af - som Martens sagde for et øjeblik siden - at over 40 lande straks ratificerer aftalen, for at den kan træde i kraft.
Endelig vil jeg understrege nødvendigheden af, at der bliver fulgt op på opfyldelsen af aftalen og på, at der bliver givet støtte til de lande, der ikke selv har midler til fjernelse af minerne og til støtte af ofrene for personelminerne. For at Den Europæiske Union både i dette tilfælde og det, som vi drøftede for et øjeblik siden vedrørende Kyototopmødet, fortsat kan være førende i sager, der er så gode for freden og for så mange personers fremtidige velfærd.

Macartney
Hr. formand, det er meget opmuntrende og forfriskende at kunne tage ordet her i Parlamentet og sige, at vi nu kan se resultater af vores arbejde - der er fremskridt at spore. Når jeg nu ser mig omkring her i salen, kan jeg se et eller to medlemmer, som var med til at grundlægge den tværpolitiske kampagne mod landminer for et stykke tid siden, da jeg var ny her i Parlamentet. Vi har set store fremskridt. Når nu EuropaParlamentet har spillet en rolle i denne fredsproces, burde vi kunne udbrede budskabet vidt og bredt, så opmærksomheden afledes fra noget af den negative omtale om trivielle forhold, som vi nogle gange skal stå model til.
Vi bør også lykønske Irland, der som den første medlemsstat har ratificeret traktaten. Vi bør også lykønske Mauritius - hvor nogle af os forhåbentlig skal hen snart i embeds medfør - og Canada for at vise vejen. Det er alt i alt en meget velkommen udvikling. Jeg tager også hatten af for de østeuropæiske lande, fra Slovakiet til Bulgarien, der jo håber på EU-medlemskab på et tidspunkt, fordi de har vist vejen i denne sag.
Det er altsammen meget opmuntrende. Det vi skal gøre nu, ud over at fastholde presset på de lande, der endnu ikke har underskrevet, er at arbejde positivt for at skaffe ressourcer til minerydning. På dette område kan vi se en opmuntrende teknisk udvikling inden for minerydning. For eksempel var der så sent som i sidste uge i Skotland nogen, der opfandt et nyt system, der tilsyneladende på en sikker og billig måde kan rydde miner hurtigere. Jeg ved, at der i andre lande sker lignende fremskridt, herunder i hr. Cunninghams valgkreds. Der er eksperter, som bare venter på at få grønt lys, så lad os dog give dem grønt lys fra Parlamentet.
Jeg vil også gerne bede kommissæren om at samarbejde aktivt med andre lande, der går ind for en koordineret indsats. I beslutningen er der en meget vigtig betragtning om at undgå at danne to eller flere af samme slags organisationer, og i stedet for trække på samme hammel, så vi sammen kan få udryddet denne plage for menneskeheden.

Cunningham
 Hr. formand, må jeg også lykønske den canadiske regering, som fået alt dette i stand? Denne »fast-track«-proces - Ottawa-processen - fortjener efter min mening ros, og jeg håber stærkt, at vi kan bruge den ved senere lejligheder. Jeg vil også gerne ønske Jody Williams og den internationale kampagne mod landminer til lykke, især med Nobels Fredspris. Jeg kan se, at der er mange tilhørere til stede, så jeg vil også gerne takke offentligheden. I sin tale i Ottawa nævnte Jody Williams supermagterne, og hun omtalte offentligheden - civilsamfundet - som en supermagt, fordi det var millioner af mennesker rundt omkring i Europa og resten af verden, som pressede på og fik gennemført de resultater, vi alle nu ønsker os selv til lykke med.
Vi har fire ting at gøre. Vi skal naturligvis overtale de lande, der endnu ikke har underskrevet, især USA, Rusland, Kina, Pakistan og Indien - som er blandt de største producenter af landminer i verden - til at underskrive. Jeg håber meget, at Rådet og Kommissionen vil tage sagen op ved enhver lejlighed i deres drøftelser med disse lande.
Vi skal også, som det er sagt før, vise vejen til ratifikation. Traktaten kan først træde i kraft seks måneder efter, at 40 lande har underskrevet den, men det glæder mig at se, at et eller to EU-lande er med i spidsen. Ville det ikke bare være fantastisk, hvis hele Den Europæiske Union var blandt de første 40 lande, så traktaten kan ratificeres i fuldt omfang?
For det tredje har vi brug for en velstruktureret og koordineret fremgangsmåde for minerydning, ikke kun inden for Den Europæiske Unions institutioner, men i hele det internationale samfund, så det vi gør, gøres ordentligt og fornuftigt. Jeg efterlyser en eller anden form for principerklæring, kriterium eller målestok for dette, for vi vil jo gerne tro, at de offentlige midler - skatteydernes penge - der går til minerydning, kun ydes til de virksomheder, som i henhold til principerklæringen kan garantere, at midlerne bruges ordentligt, effektivt, fornuftigt osv.
Endelig skal vi også gøre noget for ofrene for landminer. Andre har allerede sagt, at der er omkring 20.000 mennesker med amputerede legemsdele alene i Angola, næsten 10.000 i Mozambique og lige så mange i Cambodja osv., så vi skal virkelig gøre en større indsats og bevilge flere penge til rehabiliteringsprogrammerne.
Afslutningsvis vil jeg lige opsummere de fire punkter. Traktaten skal ratificeres så hurtigt som muligt, vi skal gøre noget ved de millioner af miner og ueksploderede våbenmaterialer, der ligger rundt omkring i verden, og vi skal gøre noget ved ofrenes problemer. Alle disse ting skal vi gøre, og det så hurtigt som muligt.

Telkämper
Hr. formand, konferencen i Ottawa er et første lille skridt, en første lille succes på den lange vej til et principielt forbud mod miner. Jeg mener, at vi kan lykønske den canadiske regering med denne succes, men i forbindelse med personelminekampagnen bør vi især også lykønske modtagerne af Nobels Fredspris, Jody Williams og Thomas Gebauer fra Medico International, som har fremskyndet kampagnen i Europa og støttet beslutningen fra Ottawa.
Produktionen, oplagringen og anvendelsen af miner er fortsat en forbrydelse. Vi må gå videre ad samme vej og arbejde på, at vi får et principielt forbud mod miner. Om man kalder dem personelminer, landminer eller panserminer er i grunden underordnet, en mine er en mine, og en mine er et våben, og en mine er grusom og dødelig! Den skelner ikke mellem en bus med børn og en panservogn. Derfor skal alle miner forbydes. Et første skridt nu efter Ottawa er, at EU-medlemsstaterne ratificerer og gennemfører Ottawa-aftalen så hurtigt som muligt og tilskynder USA, Rusland, Kina og Indien til at gøre det samme.
Og til det sidste: Vi må dog også træffe andre foranstaltninger, vi må bevilge penge til rehabilitering. Medlemsstaterne selv bør arbejde på, at der ikke længere fremstilles miner. Det må vi forpligte os til, så vi ikke bagefter skal bruge penge på at råde bod på de lidelser, som vi har forårsaget tidligere. Mange tak.

Amadeo
Hr. formand, jeg vil gerne sige bare to ord om dette vigtige emne. Jeg og mine kolleger i Alleanza Nazionale har i dette øjeblik ret delte følelser, for selvom vi med tilfredshed har hørt om konklusionerne fra topmødet i Ottawa og om traktaten, der følger anbefalingerne fra Parlamentet, traktaten om et internationalt instrument, der indfører et totalforbud mod personelminer, og om de undertegnende landes forpligtelse til aldrig og i intet tilfælde at bruge dem; selvom vi er glade for antallet af stater, der har undertegnet - et antal, der ligger et godt stykke over det forventede - kan vi samtidig ikke undlade at kritisere holdningen i de stater, herunder især De Forenede Stater, Rusland, Kina og Indien, som stadig ikke vil undertegne denne traktat og fortsætter med at producere og sælge dette forfærdige dræberredskab.
Vi opfordrer derfor til et stærkt politisk pres fra de europæiske institutioners side på disse lande, for at de snarest muligt undertegner traktaten, og på medlemslandene for at fremskynde de nødvendige administrative og lovgivningsmæssige foranstaltninger, der kan sikre en øjeblikkelig gennemførelse af reglerne.

Theorin
Hr. formand, jeg vil, lige som flere andre her, gratulere fredsprismodtageren Jody Williams og kampagneorganisationen for deres vellykkede arbejde med at overbevise parlamenter, regeringer og offentligheden om at forbyde disse frygtelige våben.
På mindre end fem år har De og den engagerede offentlighed opnået fremgangen ved, at over 120 stater har forpligtet sig til at forbyde og ødelægge disse miner. Sandheden er den, at disse miner bevidst er udformet til at invalidere mennesker. En såret person behøver medicinsk behandling; mængden af sprængstoffer er beregnet nøjagtigt for at opnå denne effekt. Dette fremgår af salgsdokumenter for landminer. Effekten er imidlertid ikke bare, at soldater lemlæstes og dræbes, men også civile, kvinder og børn, bliver ofre. Når krigen er slut, ligger landminerne der stadig. Krigen fortsætter for civilbefolkningen, og de tavse mordere venter på deres ofre.
Jeg er meget glad for, at Europa-Parlamentet, mens der ventes på et totalforbud, tidligt har taget et standpunkt, som indebærer, at hvert medlemsland bør forbyde landminer. 14 EU-lande har gjort det, men beklageligt nok har Finland ikke gjort det, og heller ikke ansøgerlandene Estland, Letland og Litauen. Jeg synes, de snarest bør underskrive aftalen om forbud mod antipersonelminer.
Det er imidlertid ikke nok med forbud. Alle de hundredevis af millioner af udlagte miner skal ødelægges. At producere en landmine koster 3 dollar, at opdage og ødelægge den koster 1.000 dollar. Det er godt, at EuropaParlamentet i sit budget i dag har taget op, at vi skal begynde at forske om dette. Det er også vigtigt, som flere her har sagt, at vi får en effektiv international koordinering, både af minerydning og af rehabiliteringen af ofrene. I et sådant arbejde kan EU gøre en betydelig indsats. Men vi kan faktisk også selv bidrage som enkeltpersoner. Et eksempel på dette er det, der sker i Sverige i dag. Vores største dagblad har engageret sig i en kampagne for ofrene for landminer og samler penge ind til at uddanne minehunde, hvilket er det mest effektive, vi har for øjeblikket. Jeg opfordrer derfor mine kolleger her i Parlamentet til at tage samme initiativ i deres lande, så vi kan blive af med disse frygtelige våben for tid og evighed.

Hautala
Hr. formand, jeg har under disse forhandlinger haft den mindre behagelige opgave at kritisere det lands regering, hvis medborgere har sendt mig her til Europa-Parlamentet. Nemlig den finske regering.
For en gangs skyld har jeg en smule positive nyheder: i denne uge er der i Finland fremsat et forslag på højt plan, hvor der konstateres, at Finland endelig kan påbegynde forberedelserne til at underskrive Ottawa-aftalen. Sidstnævnte påregnes at kunne ske omkring år 2006. Der regnes med, at Finland har brug for en overgangsperiode på endnu cirka 10 år til at ratificere Ottawa-aftalen, men jeg tror, at det psykiske gennembrud allerede er sket i Finland. Politikerne gør sikkert deres bedste til, at denne sag får en udgang, hvor også Finland fuldt ud afstår fra brugen af landminer.
Der er en risiko for, at Finland begynder at spekulere på meget dyre alternativer til landminerne. Selv synes jeg, at Finland også skal revurdere sine skræmmebilleder. Jeg tror ikke, at Rusland mere er den samme fjende for Finland som engang under Den Anden Verdenskrig.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, vi kan vel alle være enige om, at Ottawaprocessen har været en stor succes. Kommissionen har lykønsket den canadiske regering, og især Lloyd Axworthy, med dens fremragende arbejde. Men processen er jo ikke forbi endnu. Der er mange vigtige lande, som endnu ikke har tiltrådt konventionen, og der er stadig praktiske problemer. Kommissionen agter ved enhver lejlighed at opfordre lande, som endnu ikke har underskrevet konventionen, til at gøre det, og jeg kan forsikre fru Günther om, at vi bestemt vil benytte enhver lejlighed over for de lande, hun nævner, til at overtale dem til at underskrive.
Under alle omstændigheder vil Kommissionen presse på for at få indført eksportforbud med det samme i stil med dem, der allerede gælder i Den Europæiske Union, for at fjerne mulighederne for leverancer til konfliktområder. Ved den fælles aktion af 28. november indføres også muligheder for at pålægge ekstraafgifter på produktion af personelminer, og det understreger, som flere talere har sagt, behovet for ratifikation af konventionen.
Siden Ottawa-konferencen har der været lejlighed til at drøfte med Canada og andre væsentlige drivkræfter i kampen mod minerne, hvordan man kan indføre en bedre samordning af den globale indsats. Den Europæiske Union forventer sammen med en række andre store donorlande og aktører at spille en væsentlig rolle i den forbindelse. Hr. Cunninghams forslag om bedre koordination har stor betydning. Vi vil arbejde aktivt for at fremme idéen om et internationalt styringsudvalg understøttet af arbejdsgrupper med det formål at koncentrere den internationale indsats om prioritetsområderne.
Samtidig forventer jeg, at Kommissionens bidrag til indsatsen mod miner og dermed forbundet forskning vil vokse i det kommende år, og jeg forventer en budgetbevilling på over ECU 40 millioner fra forskellige budgetkonti. Kommissionen er glad for den anerkendelse, den har høstet for sin indsats for beslutningerne. Kommissionen bifalder selv indsatsen fra Europa-Parlamentet og de medlemmer af Udvalget om Udenrigs- Sikkerheds- og Forsvarsanliggender og Udvalget om Udvikling og Samarbejde, som utrætteligt og med stort engagement har presset på for at gøre noget ved det tragiske problem med personelminer. Der er stadig meget arbejde tilbage, men vi mener, at der er grund til en vis optimisme, idet der med et fortsat engagement i det mindste kan gøres noget ved de værste problemer på mellemlangt sigt.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende forslag til beslutning:
B4-1049/97 af Tindemans m.fl. for PPE-Gruppen om situationen i Burundi; -B4-1052/97 af André m.fl. for ELDR-Gruppen om våbenstrømmen til de stridende parter i Burundi; -B4-1065/97 af Vandemeulebroucke for ARE-Gruppen om våbenstrømmen til de stridende parter i Burundi; -B4-1075/97 af Swoboda og Van Putten for PSE-Gruppen om situationen i Burundi; -B4-1077/97 af Azzolini m.fl. for UPE-Gruppen om situationen i Burundi; -B4-1085/97 af Aelvoet m.fl. for V-Gruppen om våbenstrømmen til de stridende parter i Burundi.
Tindemans
På ny føler vi os forpligtet til at hæve stemmen for at protestere mod de voldshandlinger, som fandt sted i Burundi. I går var det den ene part, i dag den anden, hvem bliver gerningsmand eller offer i morgen? Nedslagtninger, massakrer fandt sted i Burundi i 1965, 1972, 1973, og mellem 1993 og 1997 var der ingen ende på det. Også fru Madeleine Albright har i disse dage følt, at hun måtte sige noget om de begåede fejl i Afrika, dog med påfaldende lav stemme. Hvilket formål tjener det at anbefale menneskeretighederne og demokratiet, når betingelserne for at nå disse mål ikke er til stede.
Vi protesterer med rette mod mordene i Burundi, udført, sådan står der i kompromisteksten, af Hutu-ekstremister. Men vi nævner ikke, eller ikke mere, at i det selv samme land er den nuværende regering kommet til magten ved et militært statskup efter at der havde fundet demokratiske valg sted. Vi taler med rette om forsoning og reformer. Men hvordan er chancerne herfor, når forholdet mellem Hutuer og Tutsier er meget forskelligt, 85 % til den ene part og 15 % til den anden? Det sidstnævnte mindretal sidder helt på styret og råder over hæren. Hvad skal der her ændres på fredelig vis, eller hvad kan der ændres?
Derfor benytter jeg lejligheden til endnu en gang at gentage det, som jeg allerede tidligere har foreslået. FN må gribe ind. Et reformeret formynderråd, Trusteeship Council , skal blandt andet være aktivt i styringen af et sådant land og forhindre, at de to krigsførende etniske grupper udrydder hinanden. En ond, uophørlig virkelighed kræver gennemgribende foranstaltninger. Diplomatisk fraseologi er i denne situation det samme som udsigtsløs skinhellighed.

Bertens
Hr. formand, Burundi er efterhånden et klassisk eksempel på den destabiliserende virkning af våbenleverancer. En ikke uvigtig rapport fra "Human Rights Watch« har påvist, at snesevis af lande er involveret i denne handel; herunder også tre EU-medlemsstater: Frankrig, Belgien og Tyskland. Det bør også nævnes.
Parlamentet bør eksplicit fordømme disse medlemsstaters politik. På trods af alle de store planer som vi har, som for eksempel en adfærdskodeks for våbenhandel og fælles optræden i kampen mod den lille illegale våbenhandel, fortsætter medlemsstaterne med at underminere den eksisterende politik. Det skal siges højt og tydeligt og tages med i diskussionen om de kommende forslag fra Kommissionen om den europæiske våbeneksport.
Vedrørende Burundi skal Unionen gå ind for en international, to-siddet våbenembargo og føre tilsyn med overholdelsen heraf. EU skal også fremme reaktiveringen af FN's undersøgelseskommission for våbenhandel. Denne undersøgelseskommission skal i så fald dække hele det store søområde.

Vandemeulebroucke
Hr. formand, ærede kolleger, Den Europæiske Union har åbenbart ikke nogen sammenhængende fredsstrategi vedrørende staterne omkring de store søer i Afrika. Det beviser den foruroligende rapport fra organisationen "Human Rights Watch« om tilstanden i Burundi. Våbenembargoen viser sig at være en si. Der nævnes lande som Belgien, Tyskland og Frankrig, der anklages, men de anklager udelades helt i kompromisbeslutningen. Endvidere er der en krigsmafia, der kommer fra Kina, Rusland, Nord-Korea, Aserbajdsjan, Ukraine og Bulgarien. Afrikanske stater anvendes hensynsløst som transithavne: Tanzania, Uganda, det tidligere Zaire, Angola, Kenya og selv Sydafrika. Jeg har også underskrevet forslaget til beslutning, selvom de europæiske stater omhyggeligt har fjernet deres eget ansvar. Alligevel er kompromiset meget vigtigt. Det er nødvendigt at gennemføre en række internationale aktioner, udvidelse af embargoen, ikke ensidigt, men over for begge de involverede parter, og jeg støtter absolut hr. Tindemans' forslag, hvori det hedder: det, der nu foregår her, er hykleri.
Jeg ønsker også, at der oprettes en fredskonference med alle staterne omkring de store søer, oprettelsen af et regionalt agentur for våbenkontrol med permanente militære observatører. Men det er forslag, som vi kun kan deltage i. Men Kommissionen vil efter min mening også kunne optræde mere konkret. Jeg giver Dem en række eksempler. Udarbejdelsen af et certifikat med angivelse af den virkelige slutdestination inklusive transitlandene for våbenhandelen. Endvidere anvendelse af UCLAF, der i øjeblikket ikke er tilstrækkeligt involveret, strengere kontrol med fremmede piloter, der anvender en EU-medlemsstat som base, forholdsregler mod ekspeditører, der overtræder embargoen, og som derfor skal have licensforbud i hele Den Europæiske Union. Jeg anmoder om, hr. formand, at dette emne tages op på ACS-mødet.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, ærede damer og herrer! Vi beskæftiger os i dag med Burundi, og det vil sikkert interessere flere på tribunen, hvorfor vi i Europa-Parlamentet beskæftiger os med det emne. Det er allerede blevet sagt: Vi er, som i så mange konflikter i Afrika, involveret meget direkte. Som i mange konflikter er vi ikke involveret på en positiv måde, men fordi vores våben dér bruges til at slå mennesker ihjel. På den måde skabes der profit i Europa og også arbejdspladser - det må man sige åbent - som er direkte forbundet med uskyldige afrikaneres død. Det glæder mig, at der er bred opbakning i denne sal til, at vi må gøre noget aktivt imod dette i Burundi og også i andre kriseregioner.
Verden vil aldrig blive et paradis, og der vil altid findes våben. Men at vi leverer våben til åbenlyse kriseregioner, at vi aktivt støtter udløsning af konflikter, en tilspidsning af situationen og drab på grund af konflikter, det må ophøre! Derfor støtter min gruppe selvfølgelig fuldt og helt det, som kræves her, nemlig en våbenembargo, som vi også skal kontrollere på stedet, så våben ikke kommer ind i Burundi ad de mest forskellige veje. Derfor støtter vi selvfølgelig også fuldt og helt, at vi må forsøge at genskabe fred gennem konferencer, gennem forhandlinger. Vi må ikke kun skabe fred, men må også skabe grundlaget for, at mennesker, der er kommet godt ud af det med hinanden i mange år og i årtier, igen kommer godt ud af det med hinanden og ikke går løs på hinanden.
I alle disse spørgsmål er det dog absolut nødvendigt, at Europa primært optræder som en fredsmagt og ikke som en magt, der leverer våben, så konflikter kan udkæmpes militærisk, med våbenmagt. Jeg kræver på dette sted, at de initiativer, som den britiske regering - det kommende formandskab - har taget, også virkelig gennemføres med positivt resultat, nemlig at vi får en code of conduct - eller hvad vi nu kalder det - at vi får regler for våbeneksporten, at de bliver mere gennemskuelige, at de i højere grad også er i overensstemmelse med vores forestillinger om menneskerettigheder.
Med Deres tilladelse vil jeg dog også gerne slutte mit indlæg af med at meddele Parlamentet, at en af medarbejderne i vores gruppe, som har forberedt debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning i mange forhandlinger med de andre grupper, og som også er et velkendt navn hos tjenesterne i dette Parlament, Nadia van Hamme, forlader os for at tage til Afrika, dog ikke til Burundi, for dér at yde et stykke aktivt fredsarbejde. Her fra dette officielle sted vil jeg gerne takke hende for, at hun har ydet et så fint stykke arbejde sammen med andre i Parlamentet!

Aelvoet
Hr. formand, problemet med beslutningen er faktisk, at den stadig er relativt svag, men den har én fordel, nemlig at den omhandler et embargo, der skal kontrollere begge parter i Burundi, hvilket tydeligt angiver, at også den burundiske hær er et seriøst problem, for man må ikke glemme, at det var hæren, der myrdede en demokratisk valgt præsident.
Nu med hensyn til leveringerne af våben er det evident, at de ikke kender ideologiske grænser. De kommer alle steder fra: Kina, Rusland, Frankrig - og belgiske virksomheder er aktive. Vi støtter selvfølgelig embargoen, men spørgsmålet er: hvordan bliver den effektiv. På det punkt er beslutningen svag.
Jeg vil afslutte med én bemærkning, nemlig at hvis der ikke opnås en politisk løsning i Burundi, vil ingen embargo kunne fungere. I øvrigt bør vi ikke glemme, at det i den sidste ende slet ikke er nødvendigt, at man importerer våben fra udlandet, idet der myrdes og dræbes med macheter.

Günther
Hr. formand, i det virvar, der præger det Burundi, som vi har med at gøre, dette virvar af borgerkrig, mindretalsproblemer og stamme- og klanfejder er det faktisk svært at finde en rød tråd, at se bare starten på en fred. Det ville være lettere, hvis man kunne gå ud fra, at virkelig alle involverede ærligt ville bestræbe sig på at løse konflikterne uden brug af våben, men det er bare ikke tilfældet. Der blev citeret fra en NGO, som tre af vores medlemslande og også mit eget land nævnte ved navn. Til det vil jeg sige, at jeg gerne ville have undersøgt denne kilde endnu en gang, for der findes ikke noget land i Europa, der har så strenge love på våbeneksportområdet som f.eks. Forbundsrepublikken Tyskland. Man bør også skelne mellem udstyr til politienheder, der skal beskytte den ubevæbnede civilbefolkning, og det, som det drejer sig om i det enkelte tilfælde. Det er klart, at vi, selv hvis vi får opfyldt vores krav, ikke får nogen fred i denne region, hvor beklageligt det end er.

Brittan, Sir Leon
Alle vil blive dybt berørt af den bekymring, som Parlamentet har givet udtryk for, over begivenhederne i Great Lakes-området, især over den kraftige våbentilførsel til området og over den død og elendighed, våbnene forårsager. Selv kunne jeg kun dele den frustration, som hr. Tindemans gav udtryk for, da han med sin betydelige autoritet og erfaring talte om sagen, og hr. Swobodas lidenskabelige opfordring til at gøre noget aktivt fremkaldte også en umiddelbar reaktion.
Kommissionen har tidligere overvejet mulighederne for at gøre noget ved det ukontrollerede våbensalg. Men det ligger inden for medlemsstaternes kompetence, uanset om man kan lide det eller ej. De har med al ønskelig tydelighed vist, at de agter at bibeholde den kompetence. Naturligvis vil Kommissionen støtte alle tiltag fra medlemsstaterne eller De Forenede Nationer for at begrænse våbensalget i området, men man må huske på, at sagen er så kompliceret, at selv den nuværende økonomiske embargo, som nabolandene har indført mod Burundi, overhovedet ikke virker.
Kommissionen er enig i, at Organisationen for Afrikansk Enhed (OAU) har en væsentlig rolle at spille i genopretningen af fred og orden i Great Lakes-området, hvilket blev bekræftet af Rådets bevilling i oktober af ECU 860.000 til logistikstøtte til OAU's ordning for forebyggelse af konflikter for at hjælpe OAU med dette arbejde. Det løser ikke selve problemet, men det er en af de få praktiske foranstaltninger - og der var mange opfordringer - hvilket er helt berettiget - til praktisk handling fra vores side frem for blot at udtrykke bekymring.
Desuden vil Kommissionen fortsat opfordre alle parter i Burundi-konflikten til at indlede fredsforhandlinger. Den taler, der sagde, at det er den eneste løsning, havde ret. Vi har igen informeret Burundis myndigheder, under hensyntagen til hvad vi kan gøre i praksis for at få andre til at handle, om at vi vil yde økonomisk og teknisk bistand til at etablere en débat national , til at genstarte rehabiliterings- og menneskerettighedsprogrammer og til andre nyttige foranstaltninger, så snart der er reelle tegn på, at Burundi er på vej til fred.
Derfor deler jeg den frustration og vrede, der er givet udtryk for, men derudover kan jeg kun nævne, hvilke konkrete og praktiske skridt vi kan tage. Jeg mener, at vi gør alt, hvad vi kan, og jeg er bestemt villig til at overveje yderligere skridt.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende forslag til beslutning:
Nigeria- B4-1046/97 af Moorhouse og Maij-Weggen for PPE-Gruppen om Nigeria; - B4-1053/97 af Bertens m.fl. for ELDR-Gruppen om Nigeria; - B4-1069/97 af Hory og Macartney for ARE-Gruppen om menneskerettighederne i Nigeria; - B4-1078/97 af Azzolini m.fl. for UPE-Gruppen om menneskerettighederne i Nigeria; - B4-1088/97 af Müller m.fl. for V-Gruppen om Nigeria;
Sierra Leone- B4-1050/97 af Maij-Weggen m.fl. for PPE-Gruppen om situationen i Sierra Leone; - B4-1067/97 af Hory for ARE-Gruppen om menneskerettighederne i Sierra Leone; - B4-1073/97 af Van Putten m.fl. for PSE-Gruppen om situationen i Sierra Leone; - B4-1079/97 af Azzolini m.fl. for UPE-Gruppen om menneskerettighederne i Sierra Leone; - B4-1086/97 af Telkämper og Aelvoet for V-Gruppen om Sierra Leone;
Kroatien- B4-1038/97 af La Malfa og Cars for ELDR-Gruppen om situationen for civile borgere i Kroatien; - B4-1057/97 af Carnero González m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om udtryks- og foreningsfriheden i Kroatien; - B4-1064/97 af Dell'Alba for ARE-Gruppen om situationen for civile borgere i Kroatien; - B4-1074/97 af Baron m.fl. for PSE-Gruppen om situationen for civile borgere i Kroatien; - B4-1089/97 af Aelvoet m.fl. for V-Gruppen om pressefrihed og foreningsret i Kroatien;
Albanien- B4-1043/97 af Habsburg-Lothringen m.fl. for PPE-Gruppen om retssikkerhed i Albanien;
Djibouti- B4-1066/97 af Hory for ARE-Gruppen om krænkelse af menneskerettighederne i Djibouti; - B4-1087/97 af Aelvoet og Telkämper for V-Gruppen om Djibouti.
Nigeria

Moorhouse
Hr. formand, som sponsor for denne beslutning, sammen med andre kolleger, vil vi ikke undskylde, at vi nu igen rejser spørgsmålet om krænkelser af menneskerettigheder i Nigeria. Det gør vi efter Ministerrådets beslutning i slutningen af november om at forlænge sanktionerne mod Nigeria i yderligere et år. Men det, der bekymrer os, i hvert fald mig, er Rådets tilsyneladende blødere holdning til Nigeria og sanktionerne mod landet. To eller tre medlemsstater udsteder allerede visum til nigerianere, der rejser udenlands i forretningsøjemed, hvilket er i modstrid med Rådets afgørelse, som vi forstår den. Desuden er mange af os imod, at Nigeria får lov til at deltage i fodbold-VM næste år. Ironisk nok ville et afslag på deltagelse have haft større virkning på den politiske situation i Nigeria end noget andet.
Lad os derfor slå helt fast, at situationen i Nigeria stadig er yderst alvorlig. General Yar'Adua, som var stor modstander af general Abacha, er død i fængslet under mystiske omstændigheder. På den anden side blokerer det nigerianske olieselskab tilstrækkelige midler til visse vestlige olieselskaber, der i partnerskab med nigerianerne vil afhjælpe miljøskaderne inden for områder, der er blevet stærkt kritiseret. Og jeg behøver vel ikke minde Parlamentet om, at Nigeria jo desværre ikke fungerer særlig demokratisk. Der er ikke pressefrihed og slet ikke ytringsfrihed, ud over de mange andre forhold - det er tilstrækkelig berettigelse af vilkårene i vores forslag.

Bertens
Hr. formand, på trods af det stigende internationale pres udebliver den såkaldte glidende demokratisering, som general Abacha havde lovet. Kollega Moorhouse har allerede nævnt general Yar'Aduas mærkelige død, en af oppositionens ledere, og jeg vil også pege på dommen over den landflygtige nobelprisvinder, Wole Soyinke. Det er en bekræftelse af den eksisterende politik med tortur, arrestation af journalister og undertrykkelse af ogonierne.
Det er godt, at Rådet har forlænget sanktionerne mod Nigeria med et år. Det er et klart signal, men som Moorhouse allerede har nævnt, er sanktionerne ikke vidtrækkende nok, særligt ikke hvis de ikke anvendes effektivt, eller stærkere når de udhules på en uacceptabel måde, fordi de omgås. Unionen må finde instrumenter til at kontrollere eller aftvinge sanktionerne med.
Endvidere, hr. formand, hr. kommissær, den liberale gruppe er stadig tilhænger af olieembargoen. Det er den eneste måde at straffe dette land effektivt på.

Macartney
Hr. formand, vi har tilsyneladende forpasset en hel række chancer i de sidste par måneder. For det første blev der på Commonwealth-topmødet i Edinburgh ikke vedtaget bestemte aktioner mod Nigeria. Derefter forlængede Rådet kun sanktionerne med et år, og som tidligere nævnt indførte man ingen visumrestriktioner mod Nigeria i forbindelse med deltagelse i fodbold-VM næste år. Alle disse undladelser er vores skyld som medlemmer af Den Europæiske Union, eller Commonwealths skyld.
Hvad skal vi så gøre nu? Der er dog lidt håb. For nylig var jeg i Ghana på opgave for Europa-Parlamentet. De har vist, at det kan lade sig gøre at gå over til demokrati, og det siges, at nigerianerne gerne vil opfattes på samme måde som Ghana. Derfor skal vi sige til general Abacha, at hvis han mener det alvorligt, kan han jo prøve at overbevise os om, at Nigeria er på vej tilbage til demokrati, som han jo hævder. Budskabet til ham står helt fast: Hvis han virkelig vil vende tilbage til demokrati, skal han løslade Abiola og de andre politiske fanger og genindføre en demokratisk proces med det samme.

Müller
Hr. formand, mine damer og herrer, kære Sir Leon Brittan! Jeg vil gerne henlede Deres opmærksom på navnlig punkt 5 i vores beslutning, hvor vi kræver frigivelse af politiske fanger. Blandt disse fanger vil De finde navnet Ogana Ifowodo. Hvem er han? Ogana Ifowodo er partner i Heinrich Böll-organisationen, en politisk organisation i Forbundsrepublikken Tyskland, som jeg selv er medlem af. Han deltog i Commonwealthmødet i Edinburg på invitation fra vores organisation for at fremlægge den årlige beretning fra Civil Liberties Organisation fra Nigeria om menneskerettighedssituationen. På sin tilbagerejse til Nigeria blev han den 6. november arresteret på grænsen mellem Benin og Nigeria. Hidtil har sikkerhedstjenesten hverken givet familiemedlemmer eller arbejdskolleger til Ogana Ifowodo adgang til at besøge ham. Der er derfor risiko for, at han er blevet tortureret, eller at han sågar stadig bliver tortureret.
Sikkerhedstjenesten har bekræftet arrestationen og opholdsstedet og begrundet arrestationen med urokkelighed. Selvfølgelig indeholder den nigerianske lovgivning ikke nogen sådan forbrydelse, men det henviser formodentlig til baggrunden for arrestationen. Den er nemlig bare en af en række af arrestationer af nigerianske journalister og medarbejdere i den prodemokratiske bevægelses menneskerettighedsorganisationer. Disse forsøg på at skræmme alle kritikere skal åbenlyst bane vejen for et militærstyret demokrati. Kun på den måde kan man forklare begrebet urokkelighed.
Sir Leon Brittan, for kort tid siden - det er ikke længe siden - havde vi besøg af nobelprismodtager Wole Soyinka. Vi førte forhandlinger i Kommissionen, i Parlamentet, med repræsentanter fra Rådet på alle niveauer. Jeg ville gerne have spurgt Dem om to ting: Hvad kan Kommissionen gøre fremover for at opnå fremskridt med medlemsstaterne i forbindelse med en embargo af olie fra Nigeria? Og: Vi har indført en ny budgetpost i budgetproceduren. Hvordan planlægger Kommissionen at gennemføre denne budgetpost?

Vecchi
Hr. formand, den alvorligste trussel mod samhørigheden i de internationale forbindelser er den stadige fristelse til at være stærk over for de svage og svag over for de stærke.
Der kan ikke herske tvivl om, at regimet i Nigeria hører til kategorien de stærke. Stærk, ikke hvad fornuft angår, som det helt mangler, men bestemt militært og økonomisk.
Nigeria er et rigt land, hvor en stor del af befolkningen imidlertid lever i absolut elendighed, eftersom landets ressourcer, især provenuet fra olieeksporten, udnyttes til at holde en militær klike og dens trofaste allierede og tjenere i vild luksus.
Allerede gennem nogen tid er der med god grund vedtaget sanktioner over for Nigeria. Alligevel fortsætter man med ikke at tage den eneste beslutning, der virkelig ville være i stand til at ramme regimets interesser: nemlig en bloklade mod olieeksporten.
Listen over det nigerianske regimes forbrydelser er nu meget lang. Fra den blodige undertrykkelse af hele folk, begyndende med ogoni-folket, til drab, tilfældige tilbageholdelser, tortur, bortførelser rettet mod enhver politisk modstander og lige til de afskyelige foranstaltninger, der er taget i brug over for nobelpristageren Wole Soyinka.
Den hovmodige afvisning i oktober af at modtage en delegation i Nigeria fra Europa-Parlamentet, som ville gennemføre en række møder og besøg, der ikke underkastede sig de begrænsninger, regimet ønskede, er et vidnesbyrd om det absolutte ønske om ikke at gå positivt videre ad demokratiseringens vej. I øvrigt er den valgproces, der er i gang i landet, ikke andet end en ynkelig farce, når det er umuligt for enhver form for opposition at deltage i den.
Mangfoldige er de anmodninger, som Europa-Parlamentet, også ved denne lejlighed, har rettet til de nigerianske myndigheder. Vi støtter dem alle stærkt, men vi frygter imidlertid, at hvis det internationale samfund, begyndende med Den Europæiske Union, ikke vedtager passende pressionsmidler, risikerer de endnu en gang ikke at blive hørt.

Maij-Weggen
Hr. formand, på ny står Nigeria på dagsordenen på grund af de konstante krænkelser af menneskerettighederne og krænkelser af de demokratiske principper i dette land. På ny fordi vi allerede flere gange har kritiseret dette land, men desværre har det endnu ikke hjulpet. I mellemtiden modtager vi nye efterretninger som for eksempel en af hr. Abachas fortroliges død, der sammen med fyrre politiske fanger sad fængslet under dårlige forhold i et fængsel i Enubu, 500 kilometer fra faciliteter på for eksempel sundhedsområdet. Amnesty International har meddelt os, at der i dette fængsel herskede umenneskelige tilstande, og at det slet ikke er så mærkeligt, at denne fremtrædende endnu ikke gamle bekendte fra den gamle periode nu er omkommet. Det er en trist situation. Det er et ud af så mange dramaer. Det er derfor på høje tid, at forholdsreglerne skærpes.
Det er nu sket så ofte, at der finder et drama sted i dette land. Vi har endvidere så tit krævet strengere forholdsregler. Vi oplever det stik modsatte, fordi de visa, som faktisk ikke mere må udstedes, de udstedes i stigende grad. Vores anmodning om at iværksætte en olieembargo imødekommes ikke. Endnu værre, Shell, der i tiltagende grad har nedtrappet sine aktiviteter i Nigeria, bliver nu erstattet af andre, der gerne udfylder det hul, som Shell har efterladt.
Vi anmoder Kommissionen om, at forholdsreglerne nu virkelig skærpes. Det er der også blevet anmodet om fra internationalt hold. Jeg tror ikke, vi kan komme udenom en olieembargo. Jeg vil gerne høre Sir Leon Brittans mening herom.
Sierra Leone

Hory
Hr. formand, under mødeperioden i juni fordømte vi militærkuppet i Sierra Leone og henstillede, at man indstillede al EU-bistand til Freetown-regimet; vi undrede os ligeledes over den rolle som rettens og demokratiets gendarm, som Nigeria var blevet tildelt.
Siden denne beslutning har Den Europæiske Union meddelt, at EU-bistanden vil blive indstillet, og Sikkerhedsrådet har iværksat olie- og våbenembargo over for Sierra Leone og forbudt juntaens medlemmer at rejse til udlandet. Endelig synes der mellem juntaen og den vestafrikanske femlandekomité at være sluttet aftale om en tilbagevenden til demokrati.
Det er altsammen udmærket - den seneste udvikling, mener jeg - men der er noget, som min gruppe gerne vil pege på: Hvad skal vores demokratiske formaninger gavne, hvis vi ikke er rede til at bakke dem op med en generøs udviklingsbistand? Den demokratiske proces i Sierra Leone er blevet fremstillet som eksemplarisk, men vi har ladet landet klare sig selv og slås alene med et utal af økonomiske og sociale problemer fremkaldt af en, som det ofte er tilfældet, alt for voldsom strukturtilpasningsplan. Dermed har vi udsat Sierra Leone for et statskup, som uundgåeligt vil blive gentaget i fremtiden. Som en afrikansk journalist skrev: «Vesten forstår at sælge demokratiets idé, men den forstår ikke, at der skal ydes service efter salget.«

Vecchi
Hr. formand, Sierra Leone er et land, hvor situationen i løbet af de seneste år er gået mere og mere i opløsning, såvel på det politiske plan som med hensyn til befolkningens levevilkår.
Den 25. maj i år afbrød endnu et militært statskup den allerede vanskelige og skrøbelige interne forhandlingsproces i landet samt forsøgene på at genoprette acceptable betingelser for demokratisk liv.
Nationalforsamlingen, som var valgt ved valgene den 16. marts 1996, blev opløst, og enhver myndighed er blevet koncentreret hos den militærjunta, som er ved magten.
Den situation præget af vold og opgivelse, som hersker i landet, bringer selve den fysiske overlevelse af hundrede tusinder af mennesker i fare, og en større del af dets indbyggere er i dag evakueret eller flygtet.
Også i dette tilfælde har det internationale samfund, især gennem de foranstaltninger, der er vedtaget af De Forenede Nationers sikkerhedsråd, interveneret for at søge at skabe betingelser for en politisk løsning.
Især de sanktioner, der er besluttet under disse omstændigheder, er relevante og bør gennemføres og respekteres af alle landene, naturligvis begyndende med dem i regionen, men også i Den Europæiske Union.
Den fredsaftale, der blev undertegnet den 23. oktober, kan være et positivt udgangspunkt, hvis den effektivt bliver accepteret af alle de involverede parter, og hvis dens gennemførelse bliver kontrolleret. Et positivt udgangspunkt for at begynde at få landet ud af den dramatiske situation, hvori det befinder sig.
Vi anmoder derfor Kommissionen og Rådet om at iværksætte ethvert muligt initiativ for at bidrage til en positiv politisk udvikling i situationen i Sierra Leone.
Vi anmoder desuden Kommissionen om gennem de internationale organisationer og de ikke-statslige organisationer at iværksætte humanitær hjælp og især beskyttelse af befolkninger i vanskeligheder, ikke mindst flygtninge og evakuerede.

Telkämper
Hr. formand, dele af Sierra Leones stridskræfter begik statskup den 25. maj. De afsatte den demokratisk valgte præsident Kabbah og tvang ham til at flygte. Det var det tredje statskup siden 1992. Den demokratiseringsproces, der blev indledt af de civile myndigheder og rebellerne fra Den Forenede Revolutionære Front i marts 1996, og som netop også mundede ud i, at der blev afholdt frie valg med deltagelse af flere partier, er blevet lammet. Følgen er, som Verdensfødevareprogrammet fortæller os, en situation, hvor 200.000 mennesker trues af sultedød, hvor 200.000 mennesker er på flugt. Vi må nu spørge os selv: Kan og skal vi yde nødhjælp? Hvordan er det muligt? Jeg mener, at vi i hvert fald ikke må støtte militærjuntaen på nogen måde, men derimod bør efterkomme kravene fra FN's Sikkerhedsråd om i alle medlemsstater og som EU at udstede et rejseforbud for medlemmerne af militærjuntaen og indlede en våben- og olieembargo for på denne måde at tvinge juntaen til at genoptage demokratiseringsprocessen.

Maij-Weggen
Hr. formand, befolkningen i Sierra Leone oplever en forfærdelig tid. Efter tre statskup er landet gået helt af led, idet der på bolig-, undervisnings- og sundhedsområdet er anrettet store skader, og fødevareforsyningen er meget dårlig. 200.000 mennesker trues af hungerdøden i selve landet, og yderligere 200.000 mennesker befinder sig i det nordlige Ghana og Elfenbenskysten.
Da vi for nylig besøgte landet, hørte vi også, hvor alvorlig situationen faktisk er. Heldigvis hjælper Den Europæiske Union i lejrene, men det ser i mellemtiden ud til, at der er brug for mere hjælp. På det plan ønsker vi at anspore Kommissionen til at tage flere politiske initiativer, særligt med hensyn til at støtte de fredsforhandlinger, der for nylig er påbegyndt. Jeg vil dertil lige bemærke, at der i Sierra Leone er nigerianske soldater for at bevare roen. Når vi nu lige har hørt, hvad nigerianerne gør i deres eget land, og at der er mennesker, der er underlagt nigeriansk militærmyndighed, kan man vel forestille sig, at det ikke er de bedste mennesker til at genvinde freden i dette land. Den Europæiske Union har her en god opgave. Beslutningen indeholder en række forslag, som vi gerne støtter.
Kroatien

Bertens
Hr. formand, vores gruppe, den liberale gruppe, håber, at vi i dag i enighed vil afgive et klart signal om misbilligelse til den kroatiske regering. Regeringen Tudjman undergraver på mange måder demokratiet og ytringsfriheden. Livet gøres surt for uafhængige aviser som Globus og Feral Tribune, og ikke-statslige organisationer som Helsinki Committee og Open Society Institute belemres i deres virke.
Det er blot nogle få eksempler på den systematiske politik med at krænke internationale aftaler, som også Kroatien har ratificeret, og af reglerne i organisationer, som Kroatien er medlem af. Kritik fra Europarådet, fra OSCE og fra Unionen negligeres systematisk. Jeg tror ikke, at præsident Tudjman virkelig forventer, at det internationale samfund ønsker at fortsætte med Kroatien på denne måde. Jeg behøver kun at minde om, at blandt andet USA's regering tidligere på året gik ind for, at Kroatiens medlemskab af Europarådet blev suspenderet. Den liberale gruppe har allerede udtalt sig positivt herfor. Hver gang vi behandler situationen i Kroatien, viser det sig, at antallet af grunde for denne suspension blot er steget.
Til sidst, hr. formand, Unionen må i mellemtiden støtte den videre udvikling af demokratiet, de frie medier og de ikke-statslige organisationer inden for rammerne af PHARE-demokratiseringsprogrammet.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Kroatien befinder sig selvfølgelig i en vanskelig situation. Når man efter en krig er beskæftiget med tilbageførelsen af flygtninge, hele tiden med nationalistiske tendenser, forstår jeg godt, at man ikke har noget fuldt udviklet demokrati. Men jeg beklager især, at der i Kroatien - og det mærkede vi jo også ved delegationens besøg - desværre hele tiden kommer berettigede klager på dagsordenen over, at der er store problemer netop angående pressefriheden. Det er ikke let at omgås medierne i noget land, og det er bestemt slet ikke let i et land, som befinder sig i en socialt set vanskelig situation. Men netop fordi Kroatien er orienteret mod Europa og derfor er interesseret i en tilnærmelsesproces, det er i hvert fald altid det, der forlyder, må Europa-Parlamentet være strengt på dette område og fastlægge tilsvarende kriterier.
Efter besøget foreslog jeg også selv, at vi netop i forbindelse med PHARE-programmet overvejer at bevilge endnu flere penge med pålægning af forhåndstilpasningskrav, hvis Kroatien altså ønsker det, og hvis Kroatien også træffer aktive foranstaltninger med henblik på demokrati, integration af flygtningene etc.
Så meget mere beklager jeg, at de positive svar, vi netop som europaparlamentarikere har forsøgt at give, ikke også virkelig har udløst positive reaktioner i Kroatien. I den forstand støtter vi selvfølgelig beslutningen og opfordrer Kroatien til virkelig at gøre alt for, at demokratiet kan udfolde sig fuldstændigt.

Dell'Alba
Hr. formand, jeg vil bruge min taletid til at give udtryk for min støtte til, hvad min kollega og de foregående talere har sagt.
Jeg tror nemlig, at vi i dette Parlament nærer et mere eller mindre stærkt ønske om, at de lande, der har som mål en dag at blive medlem af Den Europæiske Union, respekterer menneskerettighederne, og mener, at vi skal prøve at indgive dem viljen hertil. Vi betragter det derfor som en venskabelig handling over for det kroatiske folk at erindre det om dets forpligtelser, fordi disse efter vores opfattelse udgør hovedgrundlaget for vores dialog med de lande, der, for nu at gentage det, har som mål en dag at blive medlem af Den Europæiske Union.
Der er sket en vigtig begivenhed i dag, idet to, netop kroatiske, personer, som Den Internationale Domstol anklager for krigsforbrydelser, er blevet anholdt. Det er et betydningsfuldt tegn på, at Kroatien en dag, efter at have tilsluttet sig princippet om overholdelse af de grundlæggende menneskerettigheder, kan blive fuldt integreret i Europa, hvilket jeg går ind for.
Det er ud fra denne holdning, vi har fremsat dette beslutningsforslag i håb om, at Parlamentet om lidt vil vedtage det.

Aelvoet
Censuren i Kroatien, hr. formand, er forbudt ved lov, men intimideringen foregår i stor målestok: intimidering af uafhængige blade, uafhængige journalister og uafhængige organisationer. Den teknik, der anvendes, består enten i at trække disse mennesker eller instanser for retten eller ved at true dem med økonomiske sanktioner.
Konkret kører der i øjeblikket 100 sager mod Globus, 45 mod Feral Tribune, 32 mod National og 51 mod Novilus. Mod Cisak, formanden for Croatian Helsinki Committee, kører der 7 sager. Han trues med seks måneders fængsel. Det er der således en reel chance for.
Det er altsammen klart politisk motiveret, den slags optræden. I den forbindelse beklager jeg, at ordene "politisk motiveret« efter krav fra de kristne demokrater er blevet slettet i den fælles beslutning, der nu kommer til afstemning. For det er netop det, det drejer sig om.

Pack
Hr. formand, kære kolleger, min gruppe støtter denne beslutning, fordi vi også ønsker at støtte landet Kroatien i at gennemføre europæiske standarder overalt i det civile samfund. Især hvad angår de elektroniske midler, forventer vi, at der snart realiseres ægte offentlig-retligt fjernsyn. De regerendes stærke følsomhed over for berettigede eller usande kritiske artikler i de forskellige presseorganer fører ofte til overdrevne reaktioner, som vi fordømmer.
Den nye forsamlings- og organisationsret er dog i overensstemmelse med europæiske standarder. Organisationerne i Kroatien lever fint med det. Det har kun givet problemer for Soros-Foundation, da den nu mister sine hidtidige privilegier. I dag skal Open Society Foundation nemlig også registreres som en fond, og det vil den ikke. Den ønsker at fastholde sin NGO-status.
I Kroatien arbejder der over 1.800 NGO'er. Det kræver en regulerende lov, sådan som det også er tilfældet i vores lande. Disse organisationer skal f.eks. kunne dokumentere deres nytte, det vil sige være non profit-organisationer. Det lovforslag om de humanitære organisationer, som regeringen har fremsat i det kroatiske parlament, Sabor, er dog stadig mangelfuldt. Vi opfordrer vores kolleger i det kroatiske parlament til at indføre forbedringer ad lovgivningens vej i form af ændringsforslag. Vi er meget optimistiske i vores forventning om, at dette vil ske, og vores forslag i dag vil sikkert støtte dem i det.

Van Bladel
Hr. formand, i nat har nederlandske og amerikanske SFOR-soldater i det nordlige Bosnien arresteret to kroater, der mistænkes for krigsforbrydelser. De er nu i Nederlandene og vil næste år blive stillet for den internationale krigsforbryderdomstol. Det kalder vi: en positiv nyhed.
Det ser ud til, at beretningerne fra Kroatien er mere negative. Det ser ud til, at foreningslovene misbruges, men når jeg lytter til fru Pack, så er billedet måske et andet. Under alle omstændigheder konstaterer vi, at "Helsinki Comité« og "Open Society Institute«, der trods alt har investeret 30 millioner i landet, ikke kan fungere frit. Der anlægges sag mod journalister. Det var ikke det, Unionen havde for øje ved anerkendelsen af Kroatiens uafhængighed.
I mange henseender har vi måske alt for længe været alt for tålmodige. Tiden er derfor inde til at ringe med alarmklokkerne og kræve, at lovene ikke misbruges, og at medierne får frit spil.

Amadeo
Hr. formand, repræsentanterne for Alleanza Nazionale støtter det fælles forslag til beslutning om Kroatien og vil stemme for, fordi vi er overbevist om, at trods myndighedernes forsikringer og trods udtalelserne, der formentlig skyldes sentimentale og historiografiske motiver hos en autoritativ repræsentant for Parlamentet, er ytringsfriheden og nogle basale udtryk for frihed stærkt begrænset i landet.
Og selvom præsident Tudjman forsikrer Europa, at Kroatien vil være bolværket mod den islamiske fundamentalisme, er dette ikke nok, og det bør ikke være undskyldningen for at tage let på respekten for de fundamentale rettigheder og for at krænke ytringsfriheden, foreningsfriheden og den frie udveksling af tanker.
Kroatiens vej til Europa tror jeg stadig er lang, og den går nødvendigvis over opgivelsen af en altomfattende gammelnationalisme, der er en tydelig arv fra den nylige, kommunistiske praksis.

von Habsburg
Hr. formand, jeg læste den beslutning, som blev forelagt her, med nogen fornøjelse, for netop den avis, som jeg arbejder for, nævnes her som et objekt for forfølgelse. At »Globus« rent faktisk er en af Kroatiens skarpeste oppositionsaviser, der anvender en tone over for den kroatiske regering, der ikke tolereres i visse andre lande, heller ikke i demokratiske lande, det ved jeg udmærket, fordi jeg har ret meget med redaktionen at gøre. At der er indledt en sag mod Globus, mener jeg endda slet ikke er uberettiget, for jeg kender nogle af Kroatiens demokratiske nabolande, hvor der også skal foregå sådanne ting, hvor redaktører af visse aviser endda må træde tilbage, fordi de har fornærmet en regeringschef.
Jeg vil derfor kun sige en ting: Selvfølgelig - og det har hr. Swoboda sagt meget godt - har Kroatien gevaldige problemer. Landet er blevet ødelagt af en krig, det har meget store problemer med flygtninge, som Kroatien har modtaget i det allerstørste omfang, men det er uden tvivl slet ikke så slemt i denne sammenhæng. Jeg var selv til stede ved valgkampen i Kroatien, igen hos oppositionspartierne, og kan kun sige, at disse oppositionspartier har handlet ret frit og endda gjort nogle meget vellykkede forsøg. At der så kom et andet resultat ud af det, det er vælgerne ansvarlige for, ikke regeringen.
Jeg ville blot sige alt dette, så man langt om længe indser, at Kroatien er en europæisk stat, at landet har en stor europæisk kultur, og at vi alle har interesse i at hjælpe Kroatien, og det skal ikke ske ved, at man sparker landet over skinnebenene, men ved, at man rent faktisk støtter det i dets bestræbelser. Det skulle være den dybere mening.

Vanhecke
Hr. formand, af forskellige grunde vil jeg ikke godkende den foreliggende beslutning om Kroatien. For det første vil jeg minde om, at Europa-Parlamentet faktisk befinder sig i en dårlig position til at være stor i munden over for Kroatien. Det store flertal i Parlamentet har jo aldrig udtalt så meget som ét ord for at støtte det kroatiske folk, da det under vanskelige forhold og med stor risiko frigjorde sig af den jugoslaviske spændetrøje. Tværtimod blev der for få år siden vedtaget beslutninger i lange baner for at afvise og fordømme et folks kamp for uafhængighed. Og jeg vil også minde om, at Fællesskabets institutioner - inklusive Parlamentet - til det sidste blev ved med at forsvare den jugoslaviske utopi, indtil Tyskland til sidst som den eneste havde mod til at tage parti for Kroatien.
Jeg vil endvidere ikke godkende beslutningen, fordi jeg nægter at placere Kroatien på linje med lande som Kina, Nord-Korea, Nigeria og så videre, der med rette fordømmes her. Der kan utvivlsomt forbedres meget i Kroatien, men dette land hører ikke hjemme i denne række og på den anklagebænk.
Endvidere må jeg sige, at jeg finder appellerne om absolut ytringsfrihed i Kroatien i dag i Parlamentet noget hykleriske. Vi vedtager jo jævnligt beslutninger, hvor den politiske ytringsfrihed i Den Europæiske Union indskrænkes og afvises for eksempel for alle, der stiller spørgsmålstegn ved den multikulturelle utopi. I næsten alle medlemsstater er der under dække af bekæmpelse af racisme kommet mundkurvslove, der straffer ytringsfriheden om det politiske, enorme immigrationsproblem med bøder, med pengestraf og tab af valgbarheden. Og den lige adgang til medierne for alle opfattelser - som man kræver af Kroatien - er i de fleste medlemsstater en farce, hvis man som jeg tilhører en demokratisk, men højreorienteret og national opposition.
Når jeg tager alt dette i betragtning, kan jeg kun komme til den konklusion, at Kroatien ganske vist skal forfine demokratiet, men at det i hvert fald ikke kan lære ret meget af Parlamentet.
Albanien

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne starte med at sige følgende: Der har været nogle problemer med oversættelsen af beslutningen. Jeg udfærdigede den på tysk, og jeg skrev om et mordforsøg i Parlamentet, og det blev oversat til mord på alle andre sprog. Jeg tror, at det uden tvivl gør en væsentlig forskel for os, men for hr. Hajdari, der blev angrebet i Parlamentet, gør det en kæmpe forskel, for han lever stadig og blev Gud være lovet ikke myrdet.
Desuden ser det i nogle oversættelser ud, som om der er en forbindelse mellem mit krav respektive det krav, der var indeholdt i beslutningen, om at sende en observatør til det albanske parlament i samarbejde med Europarådet, og den hjælp, vi yder til Albanien. I den tyske tekst fremgår det helt klart, at der ikke er tale om nogen konditionalitet. Godt nok skal begge ting tages i betragtning, men de skal ikke forbindes fuldstændigt med hinanden.
Da jeg udfærdigede denne uopsættelighedsbeslutning, vidste jeg slet ikke, hvor aktuel og uopsættelig den faktisk ville være, for der blev truffet nogle beslutninger i Albanien, især i det albanske parlament, som vi virkelig ikke kan støtte. Det er sådan, at der for nogle uger siden blev truffet en beslutning vedrørende fastsættelsen af en frist, som formanden for det albanske parlament forelagde for forfatningsdomstolen. Han sagde: Hvis forfatningsdomstolen ikke ændrer på visse ting, så bliver forfatningsdomstolen opløst den 20. december dette år, i overmorgen, lørdag denne uge. Her sagde parlamentet helt klart, at hvis der ikke gennemføres visse ting, vil proceduren til udnævnelse af dommere ved forfatningsdomstolen blive ændret, således at den kun foretages i overensstemmelse med den politiske mening hos det herskende parti.
Det kan vi ikke tolerere, og jeg tror, at enhver, der i dag stemmer mod Albanien-beslutningen, til en vis grad gør sig medskyldig i, at forfatningsdomstolen måske bliver opløst illegitimt og på udemokratisk vis i morgen.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Jeg er meget ked af, at PPE-Gruppen her undlader at konferere med de andre medlemmer af delegationen og også citerer delegationen, som om vi havde samme holdning i denne sag. De har gået enegang, og fru Pack, jeg er meget ked af, at De hermed forlader den kooperationskurs, som vi gerne ville følge. Hr. Habsburg, jeg mener nu Otto von Habsburg, mente, at valget fik en anden udgang, end mange havde ønsket sig. Det er vælgerne, og ikke regeringen, skyld i. Det, De gør her, er nøjagtig det modsatte. Fordi Deres søster- eller broderparti ikke vandt, men tabte, er alt, hvad regeringen nu gør, pludselig dårligt. Det må jeg absolut afvise og forkaste.
Min gruppe og jeg, vi er ikke parat til at følge den ikke-samarbejdsmetode i delegationen, som De benytter Dem af her. De har ikke søgt kontakt. De har ikke indkaldt til møde i delegationen for at diskutere netop disse punkter. Dengang i Albanien, da vi var der i fællesskab, opfordrede De endda oppositionen til, hvilket ikke står i Deres beslutning, at tage tilbage til parlamentet og samarbejde. Det står der intet om i beslutningen. Deres forslag gengiver ikke noget som helst af den diskussion, vi havde i delegationen. Det beklager jeg, for De kritiserer udelukkende regeringen respektive regeringsflertallet og er kun orienteret mod denne ene side og tager ikke hensyn til nogen andre argumenter, der er blevet frembragt. De udarbejder tidsplaner. De ændrer tidsplaner, så det er forbundet med vanskeligheder og stort møje og besvær for os at deltage i et delegationsmøde. Bagefter er De ikke engang parat til, hvad Albanien angår, at samarbejde. Det beklager jeg. Jeg mener også, at citatet i begyndelsen af forslaget er forkert og ikke tilladt. Jeg vil rette en anmodning til formanden herom.

Daskalaki
Hr. formand, Albanien er måske mere end noget andet land i den tidligere østblok isoleret og har det sværest og vanskeligst med at finde frem til et fungerende demokrati.
Der er ikke tvivl om, at der er mange problemer at løse endnu, før landet når at blive det, vi forstår ved en retsstat, og bemærkningerne herom i beslutningen er ikke mindst baseret på de oplysninger, vi fik i Det Blandede Parlamentariske Udvalg, da vi for nylig besøgte Tirana.
Der er imidlertid også en anden dimension i dette problem, som vi ikke må glemme, nemlig at Albanien forsøger at finde sin vej gennem valg, som blev bredt accepteret af det internationale samfund: dette er kun kort tid siden. Landet har fundet en form for ro, forsøger at stabilisere sin økonomi efter en stor skandale, og det forsøger også at stabilisere sine internationale forbindelser.
Det der i vidt omfang finder sted - det er allerede blevet sagt, og det er sandt - er en udskiftning af de politiske modstandere efter det velkendte Balkanmønster, det vil sige, at det, der skete før, nu gentages, bortset fra at vi dengang ikke reagerede overhovedet.
Jeg mener, hr. formand, at hvis Den Europæiske Union havde vist mindre tolerance over for det, den tidligere regering foretog sig, så kunne denne regerings skæbne også have været bedre, og hr. Berisha havde i hvert fald ikke fået den fejlagtige opfattelse, at vi ville bære over med alle fejltrin. Dette betyder naturligvis på ingen måde, at vi nu må bære over med krænkelser af de demokratiske institutioner. Efter samme tankegang burde vi måske - for ikke at virke partiske, for jeg tror ikke, at nogen af os har partifæller i Albanien - først give den nyligt valgte regering en vis tid, hvor den kan få klar besked om vores holdninger til de demokratiske institutioner, især hvad angår domstolenes uafhængighed.
Oplysningerne i beslutningen er ikke fejlagtige, men måske lidt ensidige og lidt for hurtige, for hvad angår for eksempel forfatningsdomstolen har vi kun oplysninger fra den albanske opposition. Jeg tror, at vi skal passe på ikke at være for hurtige, hr. formand.

Bertens
Hr. formand, den liberale gruppe vil stemme imod denne beslutning, fordi vi for det første modsætter os den idé, der kommer til udtryk i beslutningen, hvor vi skal opføre os som en slags "tutors« i Albanien og tilse, at der anvendes korrekte parlamentariske metoder eller ej. Jeg tror ikke, at det er den måde, hvorpå man skal omgås med demokratiet i Albanien, uanset hvor vaklende det end måtte være.
Jeg beklager, og det er allerede tidligere nævnt, og debatten mellem hr. Swoboda og hr. Habsburg var her helt tydelig. Jeg finder det beklageligt, at PPE-gruppen har indgivet denne tekst meget sent, og som det er skik i Parlamentet, gør man det ikke, når det drejer sig om uopsættelige spørgsmål. Jeg beklager dette. Derved får jeg følelsen af, at der ikke er uopsættelige elementer i beslutningen, og jeg synes, det er trist, hvis man får det indtryk, når vi stemmer imod beslutningen om Albanien, at vi ikke er bekymret over den langsomme forbedring af demokratiet og retsstaten i Albanien. Med andre ord, hr. formand, jeg beklager, at PPE ved denne overilede aktion faktisk har frataget os allesammen muligheden for at lave en god beslutning.

Theonas
Hr. formand, jeg vil gerne udtrykke min forbavselse over såvel indholdet som hensigten med beslutningen om retssikkerheden i Albanien.
Europa-Parlamentets Delegation for Forbindelserne med Sydøsteuropa besøgte for nylig Tirana og havde en efter min mening særdeles vellykket rejse til Albanien som led i det fjerde interparlamentariske møde mellem EuropaParlamentet og Albaniens parlament. Jeg havde den ære at være medlem af Europa-Parlamentets delegation, og jeg havde sammen med de øvrige medlemmer lejlighed til at tage de sammensatte og komplicerede vilkår i landet i øjesyn og se de enorme økonomiske, sociale og politiske problemer, som landet står over for. Jeg bør nævne, at vi ganske rigtigt konstaterede en række problemer i de demokratiske institutioner, men også alvoren i den politiske spænding som følge af det største oppositionspartis boykot af parlamentet, hvis møder det ikke deltager i.
Jeg bør også sige, at vi i vores delegation gjorde opmærksom på både den siddende regerings og Det Demokratiske Partis ansvar under landets tidligere præsident Berisha, og at disse erklæringer betragtedes som nyttige fra alle sider.
På denne baggrund kan jeg ikke se formålet med denne beslutning, som jeg frygter giver et alibi til hr. Berishas modstand og taktik. Jeg nægter at tro, at dette har været forfatternes hensigt, men det er ikke desto mindre det objektive resultat.
Med hensyn til at sende en observatør til det albanske parlament vil jeg gerne gøre opmærksom på, at Albanien ikke er nogens protektorat eller under nogens beskyttelse, og at vi derfor bør afstå fra en paternalistisk adfærd over for de politiske kræfter i Albanien.
Jeg opfordrer Parlamentet til at afvise denne beslutning: den er uacceptabel, fordi den objektivt set underminerer Parlamentets delegations rolle efter en vellykket rejse til Tirana.
Djibouti

Hory
Hr. formand, valget i Djibouti i morgen skulle ikke bringe større overraskelser, da oppositionen har forbud mod at udtrykke sig, og selv parlamentsmedlemmer fra det parti, der er ved magten, får frataget deres mandat eller erklæres uvalgbare, hvis de kritiserer præsident Hassan Gouled.
Men hvad min gruppe i øjeblikket anser for ganske særligt alvorligt, er det politimæssige og repressive samarbejde mellem Djibouti og Etiopien, som hver især arresterer det andet lands oppositionsfolk og sender dem hjem for at blive dømt og fængslet, således som det for nylig overgik Mohamed Kadamy, hans familie og hans advokater. Den Europæiske Union kan ikke tolerere noget sådant i et land, som den yder udviklingsbistand til.
Min gruppe ønsker ligeledes, indirekte, at appellere til den franske regering, som gerne henviser til den nye ånd, der gennemstrømmer dens udviklingssamarbejde. Djibouti er jo det franske militærs hovedbase i Afrika. Uanset hvad man i øvrigt mener om denne militære tilstedeværelse, bør den efter vores opfattelse i det mindste være betinget af et minimum af demokrati - også i Frankrigs egen interesse, idet det, også her, risikerer snart at blive indblandet i de politiske omvæltninger, som dets overbærenhed har sanktioneret.

Telkämper
Hr. formand, vi er foruroligede over menneskerettighedssituationen i Djibouti og bekymrede over voldshandlingerne over for medlemmer af oppositionen forud for parlamentsvalget, som skal finde sted den 19. december. Den 26. september i år blev de vigtigste ledere fra Afar, repræsentanterne for FRUD, Front pour la Restauration de l'Unité à Djibouti, oppositionen der, og også de repræsentanter for FRUD, der er aktive her i Europa, arresteret. De blev arresteret i Etiopien, udvist, udleveret til Djibouti og fængslet dér. Ud over den europæiske repræsentant, Mohammed Kadhamy, var der også dennes hustru, Aïcha Dabalé, der er medlem af en humanitær organisation og gravid.
Jeg mener, at vi eftertrykkeligt bør kræve, at disse personer frigives omgående, men også, at hele den befolkning, der er ramt af konflikten, kan flytte væk fra de områder, de er blevet fordrevet til, tilbage til i det mindste deres region, om ikke direkte til Djibouti.
Vi bør arbejde for, at de boliger, der er besat af regeringssstyrkerne, rømmes og istandsættes.
Som vicepræsident for AVS-forsamlingen i henhold til Lomé-aftalen vil jeg gerne slutte af med at opfordre Djibouti til at overholde denne aftale, især artikel 5, hvor der står, at menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder skal overholdes.

Van Bladel
Hr. formand, Parlamentet udtaler umiddelbart før valgene i Djibouti bekymring over den politiske udvikling i det land. Med rette, men, formand, der er lande andre steder i verden, hvor det står lige så dårligt til og som Parlamentet i sin ofte noget selektive interesse helt forbigår. Surinam i den nordlige del af Latinamerika er sådan et land. Et land med 400.000 indbyggere og 300.000 familiemedlemmer i Nederlandene.
Hr. formand, en økonomisk narkoelite har magten dér. Journalister og menneskerettighedsaktivister trues på ny. I sidste uge blev en fotograf bortført af fire mænd og slået ned med trussel om, at hans barn ville lide samme skæbne, hvis hans kone, chefredaktør på avisen »De Ware Tijd«, ikke ændrede sine artikler efter styrets opfattelse. Hr. formand, julen nærmer sig, politisk og medie-stilhed. Jeg ved nu i det mindste, at magthaverne i Surinam ved, at Parlamentet er informeret, og måske beskytter det også journalisterne lidt.

Brittan, Sir Leon
For at begynde med Nigeria vil jeg gerne takke de ærede herrer for deres spørgsmål om Nigeria, hvor situationen bestemt giver anledning til bekymring. For blot to dage siden meddelte landets statsoverhoved, general Abacha, at landet får en ny regering i stedet for den, han opløste den 17. november. De nye ministre aflægger ed i dag.
Det eneste direkte spørgsmål til Kommissionen vedrører udarbejdelse af en detaljeret beretning om samarbejdet med Nigeria og fremtidsudsigterne for samarbejde. Jeg kan forsikre Dem for, at vi nok skal aflægge en sådan beretning for Parlamentet, som vi gjorde på samme tid sidste år. Jeg kan allerede sige, at fra og med sidste uge blev ECU 326 millioner fra den sjette og den syvende EUF-fond, som var afsat til Nigeria, frataget landet i de to seneste nationale indikativprogrammer, og stort set alle EUF-projekter er bragt til ophør. De eneste undtagelser er regionale programmer, hvoraf især et program - et regionalt program om luftsikkerhed - har fået lov til at fortsætte, da det er vigtigt for regionen som helhed.
Hvad angår det fremtidige samarbejde, er det indtil nu ikke lykkedes Kommissionen at forhandle sig frem til et mandat fra de nigerianske myndigheder om frigørelse af EUF-midler til decentraliseret samarbejde, som er tilladt ifølge den fælles holdning af 20. november 1995. Vi håber stadig, at det kan lade sig gøre.
Jeg vil gerne rose Parlamentet for at have taget initiativ til i denne session at godkende en ny budgetkonto på ECU 3 millioner til fremme af demokrati og god regeringspraksis i Nigeria. Kommissionens tjenestegrene vil arbejde tæt sammen med Parlamentet for at sikre, at disse ressourcer udnyttes bedst muligt, men jeg kan ikke sige mere på nuværende tidspunkt.
Hvad angår Sierra Leone, har Kommissionen sammen med resten af det internationale samfund siden det militære statskup i maj i år løbende opfordret til at genindføre den lovligt og demokratisk valgte regering under præsident Kabbah, og har også vist sin støtte til de vestafrikanske lande, som har arbejdet på at finde en fredelig løsning på krisen. Denne holdning fremgår af de fire erklæringer, som formandskabet for Rådet har udarbejdet på vegne af Den Europæiske Union.
Der er også givet udryk for støtte til FN-sanktioner mod Sierra Leone, og Den Europæiske Union har truffet foranstaltninger til at gennemføre dem. Kommissionen anerkender fortsat præsident Kabbahs regering som Sierra Leones lovlige regering og har daglige forbindelser med denne eksilregering.
Under præsident Kabbahs besøg i Kommissionen i slutningen af oktober blev det drøftet, hvilke typer bistand der kunne ydes for at støtte gennemførelsen af fredsaftalen. Det blev aftalt, at der skulle ydes støtte til demobiliseringsprocessen og til hjemsendelse og genhusning af flygtninge som nævnt i aftalen. Kommissionen behandler i øjeblikket en anmodning fra en ikke-statslig organisation i Det Forenede Kongerige om bistand til flygtninge i Guinea. Selvom alle udviklingsprogrammer egentlig er suspendret, blev det også aftalt, at når de genoptages, vil programmer for rehabilitering og genopbygning blive tilpasset til de mere akutte behov, der skyldes krisen, f.eks programmer for genopbygning af boliger.
Hvad angår den humanitære situation, så har Kommissionen ydet humanitær hjælp gennem hele krisen, og har for nylig godkendt en ny pakke med hovedsagelig medicinsk bistand for ECU 1, 9 millioner, så det samlede tal for 1997 kommer op på 3, 7 millioner. Naturligvis skal vi ud over mængden også se på kvaliteten af bistanden. Kommissionen vil gerne understrege, at der i øjeblikket er fødevarehjælp fra USA, som er blokeret i Guinea, mens man venter på myndighedernes godkendelse af transporten til Sierra Leone.
Hvad angår Kroatien, står det klart ud fra det, der er blevet sagt her i Parlamentet, at der er delte meninger, og at de politiske partier ikke har fundet sammen. Der har været tendens til polariserede meninger om Kroatien. Kommissionen deler dog alligevel Parlamentets bekymringer om ytringsfrihed og forsamlingsfrihed i Kroatien, især i forbindelse med de seneste love og begrænsninger af ikke-statslige organisationers og uafhængige mediers virke i Kroatien.
Her søger Kommissionen dog ikke at drage sammenligning mellem Kroatien og noget andet land, men kun at udtrykke sit synspunkt om bestemte love. Udviklingen af bedre forbindelser mellem Kroatien og Den Europæiske Union afhænger af overholdelse af betingelserne i den regionale approach, herunder respekt for menneskerettigheder. Der har været en positiv udvikling på visse områder, f.eks. det nylige samarbejde med Den Internationale Krigsforbryderdomstol.
Ikke desto mindre mener Kommissionen, at respekten for visse menneskerettigheder på den anden side er forringet. Først når Kroatien opfylder flere af betingelserne i den regionale approach kan der ydes generel økonomisk og finansiel bistand via Phare, og forhandlinger om en samarbejdsaftale kan indledes.
Kommissionen yder støtte til civile samfundsorganisationer og grupper til overvågning og fremme af menneskerettigheder i Kroatien, som er anslået til ECU 2, 2 millioner alene i 1997. Siden 1994 har EuropaKommissionen også udviklet et bistandsprogram for uafhængige medier i landene i det tidligere Jugoslavien, herunder Kroatien. I den forløbne del af 1997 er der godkendt projekter for uafhængige medier for MECU 1, 67, herunder projekter for den trykte presse, f.eks. Feral Tribune som nævnt i beslutningerne og Radio 101. Kommissionen vil fortsat yde støtte inden for disse områder.
Hvad angår Albanien, er beslutningsforslaget ikke rettet direkte til Kommissionen. Ikke desto mindre vil jeg lige sige, at målrettet indførelse af en demokratisk kultur i Albanien stadig er et stort problem på baggrund af arven fra fortiden, og det gælder de politiske partier, institutionerne og samfundet som helhed. I overensstemmelse med de målsætninger, Albanien over for det internationale samfund erklærede sig indforstået med på ministerkonferencen i Rom i oktober i år, skal der lægges pres på både regering og opposition med henblik på normalisering af den politiske situation, og der har været et positivt signal i form af nylige medieaftaler mellem regeringspartiet og den vigtigste opposition. Men det første halve år af 1998 vil blive afgørende, for der vil vi se, hvilke fremskridt der er gjort i udarbejdelsen af en forfatning, og Kommissionen finder oppositionens, især det demokratiske partis, deltagelse i parlamentet, og især i parlamentets forfatningsudvalg, afgørende for politisk normalisering og demokrati.
Endelig, hvad angår Djibouti, har Kommissionen taget beslutningsforslagene til efterretning og vil først bekræfte, at vi følger udviklingen i landet nøje, og at vi kender til rapporterne om, at regeringsmodstandere er blevet offer for krænkelser af menneskerettighederne. Vi deler bestemt det ærede medlems bekymring over disse begivenheder. Kommissionen går bestemt ind for ethvert initiativ, der kan få regeringen til at handle i overensstemmelse med demokratisk praksis og sikre, at parlamentsvalget i morgen afvikles frit og korrekt. Kommissionens holdning er, at man gennem en bestemt dialog med Djiboutis regering kan tilskynde den til øget demokratisering. Vi må ikke glemme, at overholdelse af menneskerettigeder er et væsentligt element i samarbejde i henhold til Lomékonventionen, og Kommissionen sammen med medlemsstaterne vil ikke tøve med at minde myndighederne i Djibouti om denne udmærkede kendsgerning.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.

Posselt
Hr. formand, det drejer sig om den forestående uopsættelighedsbeslutning. Jeg går altid ind for besparelsesforanstaltninger, men da jeg som sædvanlig ville hente teksterne, fik jeg udleveret de konsoliderende beslutninger, men ikke de oprindelige tekster, hvilket blev begrundet med, at der var tale om en besparelsesforanstaltning. Her må jeg sige, at det er umuligt, for det sker jo ofte, at konsoliderende beslutninger bliver forkastet, og det leder os tilbage til de oprindelige tekster. Jeg beder om, at dette bliver bragt i orden. Eksempelvis blev det absurde Kroatien-forslag mindre absurd takket være fru Packs indsats, men jeg ville gerne have læst de absurde oprindelige tekster. Jeg beder virkelig om, at der sørges for, at dette bliver bragt i orden!

Formanden
Hr. Posselt, jeg tager Deres henstilling til efterretning. Der har ganske vist været nogle oversættelsesproblemer, men de forslag, der sættes under afstemning, og som bliver forelagt Dem, findes, så vidt jeg ved, på samtlige sprog.
Vi går nu over til afstemningen.

Menneskerettigheder og demokratisering
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0381/97 af Imbeni for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Kommissionens beretning om gennemførelsen af foranstaltninger til fremme af menneskerettigheder og demokratisering (for året 1995) (KOM(96)0672 - C4-0095/97); -A4-0393/97 af Lenz for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om oprettelse af en struktur i Kommissionen med henblik på en fælles koordinering i spørgsmål vedrørende menneskerettigheder og demokratisering.
Imbeni
Fru formand, vi kan ikke forlange for meget af vores kolleger; det har været en meget anstrengende uge, og derfor er det mere end forståeligt, at vores debat nu foregår bestemt i et konstruktivt klima, men også med en vis forbeholdenhed, vil jeg sige.
Jeg vil benytte mig af kommissærens tilstedeværelse og tage udgangspunkt i noget, der ikke var os bekendt, da fru Lenz og jeg fremlagde vores to betænkninger, det vil sige siden det dokument, der blev godkendt af Rådet i Luxembourg i 50-året for den universelle menneskerettighedserklæring. Jeg er nysgerrig efter at vide, hvad Kommissionen mener i artikel 11 i bilaget til Det Europæiske Råds dokument vedrørende 50-året for den universelle menneskerettighedserklæring, når man taler om akademiske programmer inden for rammerne af 50-året. Hvis der er tale om en ramme for initiativer, der allerede er planlagt og konsolideret, vil jeg gerne anmode Kommissionen - og ikke kun på egne vegne, tror jeg - om at tilstille os denne ramme af programmer og initiativer; det kunne i øvrigt være en gensidig forpligtelse mellem Parlamentet og Kommissionen, for ved siden af de nationale initiativer for at fejre jubilæet - jeg henviser stadig til artikel 11 - kan der være en interinstitutionel deltagelse i et positivt samarbejde mellem Kommissionen, Rådet og Parlamentet.
Når dette er sagt, og for at komme til selve betænkningen, vil jeg gerne understrege nogle særlige betragtninger, som jeg finder, jeg må gøre om betænkningen fra Kommissionen. Den første er denne: vi befinder os på tærsklen til 50-året for den universelle menneskerettighedserklæring. Dette giver os en særlig forpligtelse, og naturligvis også en særlig ære, især på et punkt, samhørigheden: samhørighed mellem det, vi siger, og det, vi gør, samhørighed i forhold til dette strategiske emne, fremme af menneskerettighederne, især for at undgå de modsatrettede aspekter, der somme tider medfører skade, også for vores image, som så er resultatet af selve essensen i Den Europæiske Union, der grundlæggende bygger på de universelle menneskerettigheder, på respekten for dem og på fremme af dem. Det sker ofte, at man kommer ud i selvmodsigelse - somme tider ved den venstre hånd ikke, hvad den højre gør - i nogle tilfælde er forholdet mellem de økonomiske og handelsmæssige forbindelser og emnerne for fremme af menneskerettighederne ikke i fuld indbyrdes harmoni. Godt, jeg vil sige, at hvis vi skal notere et skridt fremad i 50-året, så bør det gå i denne retning: større overensstemmelse mellem det, vi siger, og det, vi gør, så vi kan overvinde alle de selvmodsigende elementer.
I min betænkning understreger jeg behovet for information: ikke så meget information om Europa-Parlamentet - jo, også det, men i grunden er vi privilegerede, vi råder over informationer - bestemt ikke samtidig, som vi gerne ville, men temmelig hurtigt - men mere om hele den virkelighed, som udgøres af de ikke-statslige organisationer, af det foreningsliv, der præger verden med respekt for menneskerettighederne, organisationer, også små - men ikke blot dem, der så at sige allerede er mærkevarer, de er allerede meget kendte - som arbejder i de enkelte lande og som ikke har tilstrækkelig information i rette tid. Min betænkning foreslår, at Kommissionen i højere grad også udnytter den nye teknologi til at udbrede informationer om Unionens aktiviteter til fremme af menneskerettighederne i de forskellige lande i verden på en måde, så den, der søger, kan finde dem direkte og i reel tid.
Det andet aspekt, jeg lægger vægt på, er effektivitet. Vi har brug for, at Kommissionens delegationer, land for land, er i stand til klarere at beskrive forholdet mellem de initiativer, der er taget, omkostningerne, udgifterne, de anvendte ressourcer og menneskerettighedssituationen i dette eller hint land. Med andre ord er det vigtigt at vide, om vores investeringer har tjent til noget eller ej, om menneskerettighedssituationen i et land er forbedret eller forværret efter vores initiativer og vores interventioner. Fra dette synspunkt er der behov for bedre information om effektiviteten af vores interventioner.
Der er så et problem med koordinering af de forskellige institutioners initiativer. I den forbindelse er der en forskel på min og fru Lenz' betænkning: det er imidlertid en forskel med hensyn til midlerne, bestemt ikke en strategisk forskel, som vedrører målene, for alle kan se, at der er linearitet og meget bred konvergens mellem disse to betænkninger. På et punkt, hvad netop koordineringen angår, er der imidlertid en forskel i fortolkningen, som jeg vil henlede Deres opmærksomhed på. Det er i orden at skabe tværgående grupper i Kommissionen - jeg er personligt enig i det - at styrke en interinstitutionel gruppe, men min personlige opfattelse er, at Parlamentet ikke er et forvaltningsorgan, at forvaltningen tilkommer Kommissionen, at andre har til opgave at forvalte politikken, og at vi derimod har en retningsgivende og kontrollerende funktion. Hvis vi ikke er i stand til at udøve vores kontrolfunktion, bør vi ikke falde tilbage på skabelsen af koordinations- og forvaltningsinstrumenter, som Kommissionen og Parlamentet er i besiddelse af, for det er - gentager jeg - efter min mening ikke i overensstemmelse med Europa-Parlamentets retningsgivende og kontrollerende funktioner. Dette er et punkt, hvor fru Lenz og jeg har forskellige meninger, men meninger, som vi bestemt vil søge at forlige i drøftelsen.
Jeg vil desuden understrege de forslag, jeg fremlægger i min betænkning vedrørende idéen om hvert år at organisere en vigtig konference, som kan vise, hvor langt Den Europæiske Unions demokratiseringsprogrammer i hele verden er kommet. For nogle måneder siden - to, tror jeg - holdt vi i Bruxelles en vigtig konference for at se, hvordan det gik med programmerne TACIS og PHARE. Det var en vigtig begivenhed, for der var især deltagelse af repræsentanter for de involverede lande, det vil sige tredjelande. For at sige det, som det er, var vores tilstedeværelse fra Parlamentet og Kommissionen ikke særlig vedvarende og iøjnefaldende: nogle af os deltog fra start til slut, men sandt at sige var det ikke mange. Men vores kolleger, parlamentsmedlemmer og repræsentanter for ikke-statslige organisationer i disse andre lande, gjorde os opmærksom på de positive resultater og også en række mangler. For eksempel spurgte de os: hvad er forholdet mellem de administrative udgifter af bureaukratisk art, og de udgifter, som går direkte til udførelsen af et projekt? Det er et emne, som også vedrører fremme af menneskerettighederne. Det ville være interessant at kende fordelingen mellem udgifter af bureaukratisk og administrativ art og så de udgifter, der direkte går til fremme af menneskerettighederne. Det var imidlertid en positiv oplevelse, og jeg tror, at man kunne gøre det, også når det gælder om at konstatere effektiviteten af vores aktioner for demokratisering og fremme af menneskerettighederne.
Jeg vil slutte med at takke alle mine kolleger for deres opmærksomhed og med at udtrykke min overbevisning om, at vi endelig, stimuleret netop af dette 50-års jubilæum for menneskerettighedserklæringen, kan gøre noget mere og noget bedre. Lige en sidste ting: hvis man ved rådsmødet i Luxembourg i dette dokument i det mindste havde nævnt emnet dødsstraf - jeg ved, at der er et problem i et medlemsland - kunne vi måske have gjort et konkret fremskridt i forhold til alle fortidens forslag til beslutning.

Lenz
Fru formand, jeg kan faktisk umiddelbart tilslutte mig det, som hr. Imbeni sagde, og jeg vil også prøve at give ham et svar på det, han har konstateret. For en uge siden havde vi Menneskerettighedsdagen, og vi må konstatere, at menneskerettighederne stadigvæk krænkes i stort omfang over hele verden. På den anden side er der også flere og flere institutioner og organisationer, der beskæftiger sig med menneskerettigheder, og vi står egentlig over for et modsætningsfyldt faktum. Den Europæiske Union burde vel være en af de internationale institutioner, der beskæftiger sig mest konkret og på de mest forskellige måder med menneskerettigheder, lige fra enkelte projekter til programmer til fremme af menneskerettigheder og demokrati.
I 1980'erne startede vi med Latinamerika, i AVS-landene, i udviklingslandene, vi har i dag PHARE- og TACISprogrammerne til Central- og Østeuropa, og vi har MEDA-programmerne til middelhavslandene. Den Europæiske Union har - med støtte fra Rådet og Kommissionen - fastlagt grundlæggende retningslinjer i talrige erklæringer fra os og forsøger nu gennem samarbejds- og associeringsaftaler at gøre menneskerettigheder og demokrati til en forudsætning for gennemførelsen ved hjælp af klausuler. Så langt, så godt. Men når man må konstatere, at der i Kommissionen er mere end 15 kontorer plus nogle eksterne institutioner, såkaldte satellit-organer, der beskæftiger sig med forvaltningen og formuleringen af politikken om menneskerettigheder og demokrati, så må man ikke undre sig over, at Europa-Parlamentet i årevis har været bekymret over, at disse ting ikke udformes så sammenhængende, effektivt og gennemskueligt, som vi forestiller os. Amsterdam-traktaten har konsolideret og fastlagt, at Unionen bekender sig til håndhævelsen af frihed, demokrati, menneskerettigheder, grundlæggende frihedsrettigheder og retsregler, at Unionen som helhed er forpligtet til princippet om sammenhæng i forbindelse med sine udenrigspolitiske foranstaltninger. Rådet og Kommissionen deler dette ansvar, og Kommissionen lever nu op til det ved, at den har stillet Rådet et forslag om et fælles retsgrundlag, som kan danne basis for en formulering af menneskerettigheder og demokrati.
Europa-Parlamentets krav om kontrol, analyse og vurdering af EU-interventionerne er i dag så meget mere presserende, som udvidelsen af EU's aktiviteter inden for menneskerettighedspolitik har betydet, at de til rådighed stående finansielle midler er øget væsentligt i de senere år. Interventionsformerne stiger i antal, og antallet af aktører vokser også. I Parlamentets eget kapitel »Europæisk initiativ for demokrati« øges midlerne til i dag ECU 96 millioner. Opsplitningen af budgetmidlerne til menneskerettigheds- og demokratiprojekter på talrige budgetposter og den manglende strategi og opsplittede kompetence for deres anvendelse i Kommissionen fører netop til den manglende gennemskuelighed.
Alene inden for udviklingssamarbejde og humanitær bistand disponerede Kommissionen i 1994 over 30 budgetposter. Hertil kommer bevillingerne fra kapitel B-8 til de midler, der er vedtaget som led i den fælles udenrigsog sikkerhedspolitik. Min betænkning om skabelsen af en fælles koordineringsstruktur tager sigte på en reduktion af antallet af kompetenceområder og gennemførelsen af projekter. I overensstemmelse med Budgetudvalget er den i den forbindelse mod eksterne strukturer. Jeg ønsker ikke nogen ekstern struktur, og når jeg i det konkrete forslag foreslår et kontor for demokrati og menneskerettigheder i Kommissionen, hr. Imbeni, så er det ikke et kontor, som vi deler mellem os, men et kontor, som Kommissionen skal danne administrativt i tråd med ECHO, så det netop ikke bliver en anonym tjeneste, der kommer til at koordinere disse ting, men derimod et punkt, der er synligt udefra, og det kunne sådan et kontor være.
Et andet forslag fra min side vedrører dannelsen af et datanet til dette temaområde, som ville hjælpe os, både institutionerne i Den Europæiske Union og udenforstående, til i højere grad at samle mængden af informationer og omsætte dem mere effektivt i handlinger.
Jeg ønsker at se et samarbejde mellem institutionerne netop på denne måde, sådan som det også blev vedtaget i budgettet, i en arbejdsgruppe for demokrati og menneskerettigheder, som De jo også var inde på, og som kunne blive nedsat af repræsentanter fra Parlamentet og Kommissionen med rådgivende funktion i forbindelse med årsprogrammet. Vi kan på ingen måde komme uden om en mere effektiv koordinering mellem institutionerne og de internationale organisationer i forbindelse med valgobservationer og valgbistand af hensyn til den enkelte aktions effektivitet, rentabilitet og synlighed. Konsolideringen af vores budget 1998 giver os også gode muligheder for at gå i gang. For at opnå en så bred synergi- og multiplikatorvirkning som muligt må EU styrke koordineringen af sine foranstaltninger inden for menneskerettighedspolitikken, også med de internationale organisationer såsom Europarådet, OSCE og andre, gennem indgåelse af samarbejdsaftaler. Vores hjælp bliver ofte overhovedet ikke synlig på dette område.
Jeg kan virkelig kun gå ind for min kollega Imbenis betænkning. Her følger vi absolut de samme linjer i strategien. Vi kræver bedre information om Europa-Parlamentet, om programmers og projekters succeser eller fiaskoer, målt efter deres virkning på menneskerettigheds- og demokratisituationen i tredjelande, vi kræver nøjagtig som ham en mere gennemskuelig strategi for anvendelsen af midlerne og forbedrede procedurer til afvikling af projekterne - det står også efter min betænkning om forenkling af strukturerne. Jeg har også fulgt med i konferencen om PHARE- og TACIS-programmerne med NGO'erne og fået interessante oplysninger til min betænkning.
Endnu et grundlæggende krav er nødvendigheden af en bedre koordinering i Kommissionen og interinstitutionelt set og også - hvad vi altid har krævet - en nedbrydning af den geografiske opdeling. Her er vi meget enige. Koordineringen af garanti- og sanktionspolitikken bør sammen med forvaltningen af programmer og projekter være underlagt en overordnet koordineringsstruktur henhørende under en kommissær for menneskerettigheder og demokrati. Efter Amsterdam har Kommissionen sagt ja til en fælles kommissionsstruktur for menneskerettigheder og demokrati for den næste periode, og jeg håber meget, at vi også kommer så vidt. Jeg vil gerne spørge Kommissionen i al offentlighed, hvordan den påtænker at bidrage dertil.
Kære kolleger! Jeg vil gerne slutte af med at bemærke, at det vel er en af Den Europæiske Unions vanskeligste, men også dejligste opgaver, når dens institutioner kan bringe budskabet om frihed, fred, overholdelse af menneskerettigheder og sameksistens efter demokratiske regler ud i verden. Vi håber, at denne del af Unionens udenrigspolitik vil spille en endnu større rolle her efter Amsterdam-traktaten og være med til at støtte vores idéer.

Dell'Alba
Fru formand, hr. næstformand i Kommissionen, Budgetudvalget har udpeget mig til ordfører for sin udtalelse. Det er jeg særdeles tilfreds med, for vi har i dette tilfælde udført et stykke arbejde, som jeg tror har hjulpet fru Lenz i udarbejdelsen af betænkningen, navnlig på en række punkter, som vi finder afgørende, og som jeg meget kort skal redegøre for.
Det første drejer sig om, som fru Lenz var inde på, hvor vigtigt, for ikke at sige nødvendigt, det er at lægge vægt på menneskerettighederne og forlange, at de kommer til at spille en større rolle, for det er et område, hvor Den Europæiske Union virkelig gør sine borgere ære. På den baggrund er det min opfattelse, at ethvert initiativ, enhver styrkelse af menneskerettighedsbeskyttelsen, eksempelvis gennem indføjelsen af en klausul om dødsstraf i aftaler med tredjelande - en sådan opereres der allerede med i forbindelse med optagelsen af nye lande i Den Europæiske Union - forudsætter en bedre intern koordinering i Kommissionen.
Det mener jeg er vigtigt at understrege. Vi lægger i Parlamentet stor vægt på dette punkt; det synes jeg, vi har vist det ene regnskabsår efter det andet. Jeg håber, at Kommissionen også vil betragte det som sin målsætning som institution - og at menneskerettighedspolitikken ikke forvilder sig ud i disse satellitorganer, som er blevet ukontrollable - og her tænker jeg på Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug. EU har i årevis ydet tilskud til dette Overvågningscenter. Vi ved ikke, hvad det foretager sig. Dets politik bestemmes af femten embedsmænd fra de forskellige medlemslande, og så fremdeles.
Derfor er der brug for flere arbejdsmuligheder, flere midler og flere menneskerettighedspolitiske målsætninger, men på basis af en intern styrkelse og på længere sigt - og her sender vi et meget klart budskab til Kommissionen og regeringerne - en post som kommissær for menneskerettigheder; det ville være den logiske konsekvens af denne politik, som er så vigtig for os.
Det andet spørgsmål drejer sig, naturligvis, om midlerne. Vi mener, at de bør anvendes mere effektivt. I øjeblikket hersker der en intern spredning, som er skadelig for EU's politik. Derfor har vi i dag, som De ved, gentaget vores idé om at oprette en arbejdsgruppe, der tilknyttes det arbejde, som Kommissionen i forvejen udfører, og besluttet, punkt for punkt, at prøve at gennemgå samtlige eksisterende problemer for at finde frem til, hvordan de kan løses. Hvad kan man f.eks. gøre ved det utrolige misforhold, der er mellem menneskerettighedsaktionerne, og anmodningerne om sådanne, og godkendelsen og finansieringen af dem.
Fra det tidspunkt, hvor - ikke et stort firma, men en NGO - indgiver ansøgning om et finansielt tilskud inden for rammerne af budgettet for et givet regnskabsår, går der, hr. Brittan, undertiden ti eller elleve måneder. Men NGO'erne er jo afhængige af sådanne finansielle tilskud, som ganske vist er opnåelige, men som de må vente på i månedsvis på grund af administrative besværligheder, som jeg mener kan gøre skade. Der er, naturligvis, brug for ikke alene transparens og opstramning, men også smidighed, således at det kommer til at fungere bedre.
Det var, i klart sprog, hvad jeg på Budgetudvalgets vegne ønskede at meddele ordføreren. Vi har kun fastholdt nogle få ændringsforslag, som jeg håber ordføreren kan acceptere, og som har til formål yderligere at styrke beslutningen, således at den kan udgøre et godt arbejdsdokument, som både Kommissionen og Rådet kan have nytte af i deres fremtidige overvejelser.

Goerens
Fru formand, Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender har pålagt mig at udarbejde udvalgets udtalelse om denne betænkning. Udvalget er, som bekendt, beføjet til at undersøge, om menneskerettighederne bliver overholdt inden for Den Europæiske Union. Jeg skal derfor indskrænke mig til at redegøre for de menneskerettighedsspørgsmål, som både angår Den Europæiske Union og tredjelande, og det vil sige alle dem, der vedrører problemerne med hensyn til indvandring, asyl, menneskehandel og sexturisme, hvor børn er involveret.
Vi har i vores arbejde koncentreret os om særligt sårbare personer og grupper, som ofte bliver forskelsbehandlet eller slet og ret forhindret i at nyde deres fundamentale rettigheder. Det drejer sig om kvinder, børn, flygtninge og hjemstavnsfordrevne, nationale mindretal, oprindelige folk, fængslede og torturofre. Udvalget har nøje undersøgt alle disse gruppers situation, men jeg skal her kun orientere Dem om det væsentligste i vores konklusioner.
Vi anmoder bl.a. Kommissionen om, at der i kommende aftaler med tredjelande medtages - sådan som det allerede sker for så vidt angår overholdelsen af menneskerettighederne - en bestemmelse om menneskehandel og sexturisme, der involverer børn. Vi kræver endvidere, at de af Fællesskabets budgetposter, der vedrører respekt for menneskerettighederne, gøres til genstand for samme strenge evaluering, hvad enten det drejer sig om udgifter inden for eller uden for Den Europæiske Union.
Vi finder det i øvrigt afgørende, at den fælles aktion vedtaget af Rådet den 26. og 27. september 1996 med henblik på udvidelse af Europols Narkotikaenheds mandat til også at omfatte bekæmpelse af menneskehandel, bekæmpelse af pædofile netværk og børneprostitution bliver iværksat så hurtigt som muligt. Desuden anser vi det i denne forbindelse for absolut påkrævet, at samtlige medlemsstater straks ratificerer Europol-konventionen. Endelig finder vi det nødvendigt også at vedtage en konvention til bekæmpelse af menneskehandel, der indeholder fælles bestemmelser om strenge sanktioner over for menneskesmuglere, og som gør det muligt at konfiskere det udbytte, som denne udnyttelse måtte resultere i.
Tiden tillader mig ikke at omtale samtlige vores konklusioner. Jeg takker for Deres opmærksomhed og fremsender en skriftlig redegørelse med de oplysninger, som jeg ikke har kunnet give dem her.

Titley
Fru formand, da jeg lige var blevet valgt ind i Parlamentet første gang i 1989 blev jeg anmodet om at deltage i en observatørdelegation for det første demokratiske valg nogensinde i Chile efter Pinochets diktatur. Under mit besøg gjorde det et stort indtryk på mig, at så mange mennesker kom hen til mig helt spontant og takkede mig og de andre medlemmer af delegationen for Den Europæiske Unions arbejde for at bevare og udvikle demokratiet i Chile under diktaturet.
Det gjorde så stort et indtryk på mig, fordi det fik mig til at indse, hvor vigtigt Den Europæiske Unions arbejde for menneskerettigheder er, og den virkning, ofte små beløb har, især hvilken virkning de kan have på demokratiseringen i lande, der ser stort på menneskerettighederne. Derfor går jeg helt og fuldt ind for Den Europæiske Unions politik på området. Jeg er dog nødt til at sige, at Den Europæiske Unions politik om menneskerettigheder bygger meget på ad-hoc-foranstaltninger. Det har fru Lenz sagt på flere måder i sit indlæg tidligere. Ad-hoc-princippet gælder stadig i betydelig grad, som Parlamentets arbejde viser. I vores månedlige behandling af uopsættelige emner torsdag eftermiddag er der en vis mangel på koordination og samordning i forbindelse med menneskerettighedssituationer.
Vi har jo hørt, at Kommissionens arbejde med menneskerettigheder på tilsvarende måde mangler samordning og koordination. I Rådet har FUSP haft sine svagheder, som vi har omtalt før, og der er ikke tilstrækkelig bevis for en samordnet holdning. Nu hvor vi har Amsterdam-traktaten og Kommissionens beretning, som vi forhandler om i dag, bør vi bevæge os hen imod en situation, hvor menneskerettigheder er meget mere integreret i den fælles udenrigsog sikkerhedspolitik. Jeg håber især, at Rådet og Kommissionen, som er ved at udvikle enheden for politikplanlægning, som er en væsentlig del af Amsterdam-traktaten, vil sikre, at enheden i sit arbejde har en effektiv menneskerettighedsdimension og arbejder for at forebygge konflikter.
Vi må definere, hvad vi mener med en etisk udenrigspolitik for Den Europæiske Union, og vi må finde en bedre balance mellem institutionerne. I lyset af Amsterdam-traktaten og f.eks. hr. Avgerinos' arbejde i Parlamentet for at forbedre vores behandling af de uopsættelige emner må vi prøve at starte på en frisk på menneskerettighedsområdet og danne en trojka bestående af Rådet, Kommissionen og Parlamentet, hvor vi kan sætte os sammen og begynde at lægge vores kurs for menneskerettigheder og finde ud af, hvordan vi kan forbedre håndteringen af menneskerettigheder. Vi må især kigge på, hvordan vi kan vurdere, om vi får noget for pengene i vores projekter. Kommissionen er meget god til at udvikle nye idéer, men ikke så god til at styre dem, når de én gang er iværksat. Vi bør se på, hvordan vi frigør midler. Alt for mange gange forsinkes midlerne, og de ikke-statslige organisationer får problemer på grund af forsinket frigørelse af midlerne.
Afslutningsvis må vi finde ud af, hvad vi gør ved lande såsom Hong Kong - som jeg kun nævner fordi det lige falder mig ind - hvor myndighederne hævder, at de penge, vi giver til støtte for menneskerettigheder egentlig er politisk indblanding, så de vil ikke give os lov til at bruge disse midler. Til slut bifalder jeg begge disse betænkninger, men jeg vil kraftigt opfordre til at ...
(Formanden fratog taleren ordet)

Maij-Weggen
Fru formand, i denne debat er det næsten en selvfølge, at man umiddelbart taler om konkrete problemer. Om Algeriet, Burma, Nigeria eller om situationen for flygtninge, børneslaveri eller mishandling af kvinder, og at man umiddelbart kræver aktion. Men i denne debat drejer det sig om noget helt andet. Kollega Imbeni og fru Lenz behandler i deres betænkninger frem for alt strukturerne i Kommissionen for menneskerettighedspolitikken. Det er godt, fordi hvis man ønsker at hænge noget ud, så skal der være gode instrumenter til det formål. De skal være hensigtsmæssige, det er det, det drejer sig om.
På den baggrund er begge betænkninger meget nyttige. Betænkningen af kollega Imbeni, der er et svar på Kommissionens beretning, blotlægger hårfint en række svage punkter i organisationen af Kommissionens menneskerettighedsarbejde. Kommissionen har i sit dokument forsøgt at omgå disse problemer ved at give en slags opsummering af konkrete menneskerettigheds- og demokratiseringsprojekter ud fra en regional synsvinkel. Vi kan roligt fastslå, at de fleste af disse projekter er udmærkede, og at Kommissionen sandsynligvis gennemfører dem godt, men Kommissionens dokument indeholder ingen evaluering. Det er heller ikke så mærkeligt, for med rette fastslår kollega Imbeni, at Kommissionens menneskerettighedspolitik er meget kaotisk organiseret. For mange budgetposter, for mange generaldirektorater, der blander sig, for meget bureaukratisk papirnusseri og for lidt koordination, evaluering og effektivitet.
Når vi ser på alle de forskellige synsvinkler, så findes de først og fremmest tilbage i betænkningen af fru Lenz. Det er faktisk et under, at der trods alt foregår så meget godt, når man læser de to betænkninger. Det ændrer dog ikke ved, at jeg er enig med begge kolleger. Hvis man ser på alle aktiviteterne under ét, må man konstatere, at der er et presserende behov for mere koordination og bedre ensretning af aktionerne. Derfor er fru Lenz' idé om et koordinerende organ ved Kommissionen, der særligt koncentrerer sig om programmer og aktioner på områder som menneskerettigheder, mindretalsrettigheder og demokratisering, en god idé. Jeg mener, det skal være noget i retning af ECHO til humanitær hjælp, men så inden for Kommissionen.
Fru formand, det er en udmærket idé, fordi den ikke kun sparer mange penge og energi, men man kan sandsynligvis med de samme penge gøre mere og meget mere effektivt. Endvidere mener jeg også, at det er godt at stille et europæisk netværk for menneskerettigheder til disposition, så den nødvendige informationsformidling kan foregå effektivt.
Til sidst vil jeg også gerne bryde en lanse for idéen om på EU-plan at have en enhed til at bistå ved valg. Den socialistiske kollega har lige nævnt den måde, som valgene i Chile i sin tid blev ledsaget på, jeg var også med i 1989, og det foregik på en udmærket måde. Men alligevel ser vi ofte, at amerikanske eller andre delegationer udfører deres arbejde bedre og mere effektivt, end vi gør. Det er meget vigtigt, fordi den forebyggende virkning af denne type kommissioner er meget stor.
Fru formand, jeg slutter af: begge ordførere har leveret et godt stykke arbejde. De har indgivet gode forslag til Kommissionen, og vi må anmode Kommissionen om at tage disse betænkninger til sig og om at overtage forslagene. Den Europæiske Union er selv et bolværk af menneskerettigheder og demokrati, lad også dette udstråle til den øvrige verden på en effektiv måde.

Van Bladel
Fru formand, også selvom vi kan sætte mange spørgsmålstegn ved konsistensen af den menneskerettighedspolitik, der føres af Den Europæiske Union, uden for Europa betragter man det meget mere positivt i betragtning af de gange, der appelleres til vores menneskerettighedspolitik. Det har De også lige hørt fra hr. Titley og fru Maij-Weggen. Alligevel må vi også lige før det Euro-Asiatiske topmøde konstatere, at der næsten er hele kontinenter, der tager afstand fra vores politik. Derfor er det godt, at vi her i aften tilfældigvis har den kommissær til stede, der i nogen grad er sagkyndig på dette område. Jeg vil gerne høre lidt mere fra ham om, hvordan han i den forbindelse ser de foreliggende forslag bragt i anvendelse.
Hvor om alting er, netop fordi man tager nogen afstand fra, at vi bliver ved med at slå på menneskerettighederne, er det så meget mere nødvendigt, at menneskerettighedspolitikken inden for institutionerne i højere grad samordnes, gøres mere gennemskuelig, udføres hurtigere og mere effektivt. Kollegerne Imbeni og Lenz har umiddelbart forud for fejringen af halvtredsårsdagen for menneskerettighedserklæringen fremlagt to fremragende, klare og efter min mening også gennemførlige betænkninger.
Forslaget om oprettelse af et koordineringskontor tiltaler mig særligt. Jeg mener også, som fru Lenz allerede har bemærket, at det kræver en kommissær, der har hele ansvaret for denne politik. Over for borgerne finder jeg, at det er en meget god idé i fremtiden via den elektroniske motorvej eller Internet at oplyse om, hvad vi beskæftiger os med i institutionerne. Det er en god ting.
Overvågning af valg har i den forløbne tid været vores stolthed. Her er det udadtil lykkedes Unionen at optræde i fællesskab, en synlig opgave. Det er også meget rigtigt, at fru Lenz anmoder om en materiel underbygning af det specifikke budgetområde.
Afholdelse af en årlig evalueringskonference, som hr. Imbeni foreslår, finder jeg udmærket. Det giver Kommissionen i dens funktion og også Parlamentet mere autoritet. Det vil ganske vist føre til, at der kommer flere enkeltpersoner og NGO'er i vores retning, hvorved vi må være endnu mere selektive og give vores programmer mere indhold, men med disse forslag, som de nu foreligger, må det kunne koordineres.
Fru formand, kommissær, betænkningerne af Lenz og Imbeni er en god politisk afslutning på året. Jeg lykønsker kollegerne, og jeg glæder mig ganske enkelt over, hvordan vi med disse betænkninger som en god rygstøtte ved slutningen af vores mandat kan fremme menneskerettighederne i og også uden for Den Europæiske Union.

Bertens
Fru formand, kollegerne Lenz og Imbeni taler med én stemme, og det sparer en reaktion. De anmoder om mere koordinering, konsistens og sammenhæng, og det fortjener al støtte også fra den liberale gruppe. Kommissionen fortjener af og til også ros for dens indsats for øget hensigtsmæssighed og gennemskuelighed. Men samtidig er begge ordføreres forslag om bedre idéer for at øge konsistensen endnu mere ikke fra i dag eller i går.
Vores gruppe støtter forslaget om at oprette en enkelt tjeneste for menneskerettigheder og demokratisering inden for Kommissionen. Det må dog ikke betyde, at der i Kommissionen kommer en fælles administrationsstruktur for alle kontorer, der yder hjælp til udlandet. Bistandshjælp skal fortsat være en del af politikkens hovedlinjer. Bistandshjælpen er et middel for politikken og ikke et mål i sig selv.
Årlige evalueringskonferencer om alle menneskerettigheds- og demokratiseringsprogrammer for tredjelande er i den forbindelse meget mere effektive. Jeg støtter gerne styrkelsen af Unions-delegationernes rolle i tredjelande, optagelse af menneskerettigheder i planlægningsenheden under FUSP's opgavepakke og oprettelsen af en interinstitutionel arbejdsgruppe med oprettelse af et europæisk netværk for menneskerettigheder og demokratisering for øje.
Så til iagttagerne - og fru Lenz er klar over dette - overvågning ved valg for eksempel fra Parlamentet har jeg allerede dengang været med til som modtager i forskellige lande i den tredje verden og også som deltager i overvågningsdelegationer, og jeg har ind imellem skammet mig, fru formand, hr. kommissær. Jeg håber, at det nu bliver en realitet, at vi her i Parlamentet får et såkaldt »A-team«, hvorfra vi kan rekruttere dem, der på en virkelig professionel måde kan fungere som iagttagere. Jeg har allerede tidligere nævnt dette i Udenrigsudvalget, det ved fru Lenz og hr. Imbeni også godt. Jeg finder derfor gode tilknytningspunkter herfor i de to betænkninger.

Schroedter
Fru formand, kære kolleger, menneskerettigheder gør det muligt for den enkelte at sikre sin værdighed individuelt. Menneskerettigheder er udelelige og universelle. Jeg understreger det igen her, fordi det somme tider går i glemmebogen i EU-politikernes dagligdag. Beskyttelsen af menneskerettighederne og mindretallene og fremme af demokrati må have høj prioritet i en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. I forsøget på at ændre på prioritetsrækkefølgen ved at prioritere de økonomiske relationer højere svigter vi helt tydeligt.
Parlamentet vil altid stå parat som kritiker, men ikke kun det, vi har også oprettet en budgetpost til fremme af demokrati og beskyttelse af menneskerettigheder og dermed skabt et finansielt grundlag for aktionsmuligheder. Men vi er stadig langt fra en samlet civil EU-udenrigspolitik. Så længe vi stadig tænker i kompetenceområder, så længe udenrigspolitikken er opsplittet geografisk i Kommissionen, og så længe der hele tiden skæres ned på udenrigspolitikken i budgettet, vil det ikke lykkes os at udvikle et konsekvent, horisontalt koncept om en menneskerettighedspolitik. Sådan et solidt koncept danner imidlertid basis for en troværdig udenrigspolitik.
Kommissionen selv er ikke i stand til at iværksætte aktioner som led i menneskerettighedspolitikken, der giver synlige resultater, netop fordi der ikke findes nogen omfattende strategi for alle EU-politikker. For så vidt er fru Lenz' betænkning med forslagene til en administrativ strukturforbedring værdifuld.
Vi støtter forslaget om et kontor for menneskerettigheder og demokrati i Kommissionen. Det ville også lette samarbejdet med de ikke-statslige organisationer, der er en vigtig bestanddel af en vedvarende menneskerettigheds- og demokratiseringspolitik. Især de decentrale projekter som led i de lokale initiativer yder et uundværligt bidrag til den samfundsmæssige stabilisering og til et menneskerettighedsarbejde, som vil beskytte og genskabe den enkeltes værdighed.

Dupuis
Fru formand, hr. næstformand, kære kolleger. Jeg er, som min gruppe, fuldstændig enig i, at der er behov for en bedre koordination for at sikre samklang mellem tjenestegrenene og for at effektivisere en række foranstaltninger. Men det er nødvendigt, at nogen har det politiske ansvar; i dag er det meget ofte svært at vide, hvor i Kommissionen det er placeret.
Jeg vil gerne lykønske fru Lenz og hr. Imbeni, som har udarbejdet to betænkninger med dette sigte. Dog mener jeg ikke, at punkt 7 i hr. Imbenis betænkning, hvori han foreslår, at Kommissionen skal aflægge beretning til EuropaParlamentet om de tilfælde, hvor regeringer i tredjelande modsætter sig eller blokerer for menneskerettighedsprojekter, er helt uangribeligt. Jeg foreslår, at vi gør en tilføjelse og skriver »til Den Europæiske Unions organer«, for hvis et antal finansielle tilskud til projekter er blokeret i månedsvis i Kommissionen, så er der, som nogle medlemmer ved, andre projekter. Det glæder mig meget, at kommissær Brittan er til stede, for der er en række vigtige projekter vedrørende demokratisering og overholdelse af menneskerettighederne, som har stået i stampe i Kommissionen i to år. Radioprojektet »Boys of Tibet« har ventet på grønt lys fra den i to år. Det ville glæde mig meget at få et svar fra kommissæren herom.
Jeg vil også gerne bede ham svare på de forespørgsler, som Parlamentet flere gange har fremsat vedrørende en række fængslede personer. Det drejer sig om Wang Dan, hr. Hada, Nawang Choepel og den unge Panchen Lama (Gedhun Choekyi Nyima), som vi ikke har fået nogen efterretninger om, skønt vi adskillige gange har anmodet Kommissionen om at intervenere for at udvirke, at tusindvis, for ikke at sige hundredtusindvis af politiske fanger i Kina og andre asiatiske lande bliver løsladt.
Det ville glæde mig meget, hr. kommissær, om Kommissionen i lighed med USA, som har fået Wei Jingsheng løsladt, også meget snart kunne give os meddelelse om, at de fire, som jeg nævnte, såvel som andre, som jeg ikke har nævnt her, er blevet løsladt.

Amadeo
Fru formand, de politiske systemer er så demokratiske og pluralistiske, som deres politiske institutioner er effektive, og deres retsapparat er uafhængigt. Beskyttelsen af menneskerettighederne også uden for Unionen er sanktioneret af selve Traktaternes præambler og er således en prioriteret opgave, som vi ikke altid lever op til, selvom vi som Den Europæiske Union er en af de største kilder til finansiering og fremme af direkte initiativer til beskyttelse af disse rettigheder. Men det er en europæisk union, der ikke sikrer den nødvendige gennemsigtighed for at gøre sin omfattende indsats for at fremme menneskerettighederne synlig.
Efter vores opfattelse burde Europa-Parlamentet i betragtning af sine naturlige, demokratiske egenskaber gå mere effektivt ind i definitionen af menneskerettighedspolitikker, først og fremmest ved at samle finansieringen af sektoren i en enkelt budgetkonto, og selvom dette til sidst sker, at udøve den budgetbeføjelse, Traktaten giver, der dog tilsyneladende hidtil ikke har været tilstrækkelig. Først og fremmest burde Parlamentet kunne operere inden for rammerne af en nødvendig ensartethed i udbetalingssektoren; det ser faktisk ud til, at der er for mange generaldirektorater i Kommissionen, som skal opstille lister over aktivitetsprioriteringer og foretage udgiftsprioriteringer.
Hvis det måske kunne bidrage til et større kendskab til problemer i sektoren og konkrete problemer, ville det bestemt forbedre Unionens muligheder og interventionseffektivitet. Den geografiske opdeling, der i øjeblikket findes i Kommissionen, forværres af de forskellige budgetkonti, som spreder de midler, der skal gives ud.
Ved siden af de administrative problemer med støtten til sektoren forekommer praksis med hensyn til politikker, der effektivt er rettet mod beskyttelse af menneskerettighederne, os at halte. Her er nogle eksempler: Rådets beslutning, der med hensyn til asylprocedure indeholder begrebet sikkert tredjeland, forpligter faktisk transitlande, der grænser op til medlemsstaterne, til at lade asylansøgere rejse igen uden at sørge for tilstrækkelige juridiske garantier, især over for voldsofre, kvinder og børn, og devaluerer faktisk kvaliteten af den beskyttelse af menneskerettighederne, vi havde forestillet os.
Et andet eksempel vedrørende beskyttelse af familien: sikringen af menneskerettigheder i sektoren, der også er prioriteret i vores familiepolitik, er intet værd, når vi ikke også anerkender, at indvandrede borgere fra tredjelande har ret til at leve som familie, ret til familiens genforening.
Udstrækningen af EUROPOLs kompetence, især narkotikaenheden, som effektivt kunne bekæmpe menneskehandelens plage og pædofilinettene og børneprostitutionen, blev vedtaget allerede i september under et rådsmøde i Unionen, men er endnu ikke sat i gang, og selve EUROPOL-konventionen er endnu ikke ratificeret af alle medlemsstaterne.
De europæiske borgere kræver sikkerhed af os, og vi finder det derfor essentielt i definitionen af politikker til retsbeskyttelsen af menneskerettighederne at arbejde for at koordinere straffelovene i medlemsstaterne, så der kan skabes en klausul om universel ekstraterritorialitet, som gør det muligt at efterforske, forfølge og straffe personer, der begår forbrydelser i udlandet og så undgår straf ved at skjule sig i smuthullerne i et ufuldstændigt retssystem, og det bør efter vores opfattelse ske hurtigst muligt af hensyn til vores troværdighed med hensyn til beskyttelse af menneskerettighederne.

Gillis
Fru formand, jeg vil gerne takke ordførerne for disse betænkninger om foranstaltninger til fremme af menneskerettigheder.
Den overordnede målsætning for enhver udviklingspolitik må være at opbygge og styrke demokratiet og retsstaten med respekt for menneskerettigheder og alle grundlæggende frihedsrettigheder. I alle aftaler med tredjelande skal Den Europæiske Union fortsat presse på for at få medtaget specifikke klausuler om menneskerettigheder.
Der er ikke mange af vores borgere, der ved eller kender til, at Den Europæiske Union er førende i verden inden for humanitær bistand. Jeg mener, at vi bør udarbejde klare retningslinjer for anerkendelse og offentliggørelse af Den Europæiske Unions meget væsentlige økonomiske bidrag til menneskerettigheder og udvikling i den tredje verden.
Jeg er ikke enig i USA's politik - ingen bistand uden handel - men vi skal alligevel være strenge og holde fast i vores politik med ingen bistand uden demokrati, menneskerettigheder og frihed.
Hvad angår statistik - som mange andre talere allerede har omtalt - har vi brug for en klar fordeling af finansieringen fra alle kilder, uanset om de er statslige, halvstatslige, ikke-statslige, eller hvad de nu er, og vi har også brug for en klar evaluering af effektiviteten af menneskerettighedsprojekter, som er finansieret af Kommissionen. Desværre sammenligner betænkningen ikke projekter mht. effektivitet og fastsætter heller ingen kriterier for, hvilke projekter der vurderes eller skal vurderes.
I forbindelse med de kommende forhandlinger om de fremtidige forbindelser mellem Den Europæiske Union og AVS-landene i henhold til Lomé-konventionen bør et stabilt politisk system, fuld respekt for menneskerettigheder, effektiv deltagelse fra samfundets side sammen med god regeringspraksis og fornuftig forvaltning anerkendes som grundlæggende hjørnesten for bæredygtig udvikling og som det centrale punkt i vores udviklingspolitik.

Lindqvist
Fru formand, for det første synes jeg, at en af vores vigtigste opgaver i Parlamentet er at værne om menneskerettigheder og demokrati. Det forventer folk af os, og på dette område har vi også en stærk folkelig støtte. Særlig vigtigt er det naturligvis for lande, som vi har aftaler med, lande, som vi har en tilknytning til. Måske allervigtigst er det for ansøgerlande som Slovakiet og Tyrkiet, hvor der er mangler, der skal rettes.
Jeg vil dog understrege, at det er vigtigt, at formålet med vores aktiviteter og indsatser skal være netop at hjælpe med at løse problemer og ikke bare udpege lande, der ikke opfylder kravene. Indsigt, støtte og effektivitet og rapportering om vores aktiviteter skal forbedres. Jeg vil specielt understrege nogle af ELDR-gruppens ændringsforslag i betænkningen. Det drejer sig om punkterne 6, 8 og 9 i Imbeni-betænkningen.
En samlet enighed om menneskerettigheder er godt. Desuden bør Kommissionen indhente oplysninger fra internationale organisationer som Amnesty, OSSE og Europarådet.

Müller
Fru formand, jeg vil gerne lykønske hr. Imbeni og fru Lenz med deres betænkninger og gøre opmærksom på, at anstrengelserne selvfølgelig skal koncentreres om at styrke Kommissionens egen slagkraft inden for alle dens politikker og ikke flytte ansvaret væk fra Kommissionen ved hjælp af nogle kontorer og andre strukturer. Jeg tror, at det er fremgået meget tydeligt.
Jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på især ét punkt, som er blevet diskuteret udførligt i Budgetudvalget. Vi ændrer på noget i strukturen i det interinstitutionelle samarbejde. Det forekommer mig at være meget vigtigt. Vi opløser den hidtidige Advisory Group, der har udarbejdet henstillinger sammen med Kommissionen og de pågældende institutioner og også enkelte projekter, og vi ønsker nu at danne en interinstitutionel rådgivende arbejdsgruppe, som skal vurdere det årlige arbejdsprogram. Sådan lyder det i vores ændringsforslag. Det forekommer mig at være et rationelt samarbejde mellem Parlamentet og Kommissionen. Jeg håber, at det ved, at vi diskuterer et arbejdsprogram i begyndelsen af året, faktisk også bliver muligt at opnå en øget gennemskuelighed og kontrol på dette område.

Vanhecke
Fru formand, vi behandler i dag en beretning fra Den Europæiske Kommission fra 1995 om gennemførelsen af foranstaltninger til fremme af menneskerettigheder og demokratisering. Ordføreren sætter i sine bemærkninger med det samme fingeren på det ømme punkt ved at fastslå, og jeg citerer: Den har karakter af et katalog over gode gerninger, hvor resultatet af disse gode gerninger slet ikke evalueres. Det er faktisk mærkeligt, at der investeres meget store beløb, formuer, i alle mulige projekter, men at der åbenbart ikke engang var kriterier for ind imellem eller i det mindste bagefter at undersøge nytten af disse investeringer, og at det heller ikke blev undersøgt, om de subsidierede projekter og organisationer ikke blev støttet fra anden siden, for eksempel af medlemsstaterne hver for sig. I den henseende kan jeg kun fuldt ud tilslutte mig punkt 16 og 17 i den foreliggende betænkning.
Jeg må imidlertid erkende, at min kritik er meget mere fundamental, og at vi dog også må stille os selv det spørgsmål, om det overhovedet er de europæiske institutioners opgave gennem en meget uigennemskuelig støttepolitik og frem for alt, og det er min grundlæggende bemærkning, frem for alt uden indkapsling i en sammenhængende udenrigspolitik at spille en slags UNO, en slags lille FN.
Forstå mig ret. Jeg påstår ikke, at alle pengene fra dette budgetområde er spildt. Men jeg stiller store spørgsmålstegn ved den manglende kontrol under subsidieringen, ved manglen på evaluering bagefter og grundlæggende til ønskeligheden af, at gennemførelsen af denne politik, der skal være en del af en sammenhængende udenrigspolitik, hvis man anser en sådan for nødvendig, overlades til Kommissionen.
Endvidere kan jeg jo ikke selv og helt alene kontrollere, hvad disse fonde er anvendt til. Men jeg ved for eksempel, hvordan Kommissionens embedsmænd i mit eget land omgås med alle mulige subsidier til forskellige foreninger. Jeg kan i den forbindelse kun fastslå, at der her gives tilskud til foreninger, der enten kun repræsenterer sig selv, eller som ikke har fortjent at få noget som helst, eller som allerede får mere end nok fra alle mulige andre tilskudskasser. Jeg tænker her på forskellige fagforbund.
Muligvis, og det er mit håb, at Kommissionen forvalter de budgetter, som vi i dag behandler, mere nyttigt. Men hvis det forholder sig sådan, kan jeg ikke drage denne konklusion på grundlag af den beretning, som Kommissionen selv har forelagt. Hvor om alting er, vil jeg blive ved med at gøre opmærksom på, at der også i vores egne medlemsstater stadig er millioner, der lider bitter nød, og at det derfor i mine øjne ikke er acceptabelt at anvende store summer, hvis og såfremt nytten af disse udgifter ikke undersøges grundigt og frem for alt evalueres.

de Melo
Fru formand, kære kolleger, forsvaret af menneskerettighederne har været en af de store mærkesager, en af de stærkeste mærkesager i Den Europæiske Unions politik. Og det vil være godt for mennesker i hele verden, om denne politik bliver stadig mere mærkbar og sætter sig stadig mere igennem i Den Europæiske Unions beslutninger og initiativer.
Desværre er de ikke særlig synlige - i bevidstheden hos de europæiske borgere, som jeg ved støtter os i disse beslutninger, og som derfor skal kende til dem - de tiltag, som Den Europæiske Union har udviklet, og de politiske virkninger af disse tiltag begrænser sig normalt til debatten her i Parlamentet.
Institutionelt råder Den Europæiske Union ikke over strukturer, der på adækvat vis kan tage sig af oplysning om brud på menneskerettighederne. Der er mangel på koordinering, og de finansielle midler, der er til rådighed, er helt klart for utilstrækkelige og ukoordinerede til at kunne fremme tiltag til forsvar for menneskets værdighed.
Det kan desværre i mange situationer også konstateres, at økonomiske interesser, der til en vis grad kan kontrollere informationsstrømmen, fortrænger eller sågar neutraliserer de politiske og humanitære holdninger, som vi i forsvaret af menneskerettighederne har gjort os til talsmænd for.
Alle disse bemærkninger er omtalt og grundigt analyseret i de betænkninger af hr. Imbeni og hr. Lenz, der her er under diskussion, og som jeg takker for, betænkninger, som vi støtter, og som vi opfordrer dette Parlament til at vedtage.

Stenzel
Fru formand, hr. kommissær, i Østrig prioriteres menneskerettigheder højt. Med henblik på Østrigs rådsformandskab i andet halvår af næste år er vi bevidste om, at 1998 også er menneskerettighedsår, og at dette emne vil få større og større betydning. Til næste efterår vil der blive afholdt et ekspertmøde om emnet i Wien, og aftenen før stats- og regeringschefernes topmøde i Wien vil udenrigsministrene mindes halvtredsårsdagen for erklæringen af menneskerettighederne. Ved denne lejlighed vil der også blive vedtaget en handlingsplan »Menneskerettigheder 2000«. Disse handlinger viser, hvor højt Østrig prioriterer menneskerettighederne.
Jeg glæder mig over forslagene fra ordføreren og fra hr. Imbeni, da jeg også mener, at det er hensigtsmæssigt med en fælles struktur inden for menneskerettigheder og demokratisering. En bedre koordinering i Kommissionen, en styrkelse af Rådets menneskerettighedskapacitet og også et øget samarbejde med Europa-Parlamentet - det ville være ønskeligt.
Målet for menneskerettighedsåret 1998 skal være at sikre respekten for de universelle menneskerettighedsstandarder på nationalt plan gennem kontrol, støtte og præventive foranstaltninger. Det internationale system har i de sidste 50 år skabt det retlige og praktiske grundlag for beskyttelsen af menneskerettighederne. Nu handler det om en realisierung på nationalt og lokalt plan. Desværre går økonomiske interesser meget ofte forud for menneskerettighedsinteresser. Derfor må netop vi som Europa-Parlament ikke blive trætte af at gøre opmærksom på det, når menneskerettighederne krænkes. Der kan kun gennemføres noget, som der kan iværksættes sanktioner mod. Det er desværre ikke altid tilfældet i international ret. Derfor må vi udfylde vores demokratisk legitimerede kontrolfunktion netop i menneskerettighedsåret 1998.

von Habsburg
Fru formand, jeg vil gerne starte med at takke fru Lenz og hr. Imbeni hjerteligt for det virkelig udmærkede arbejde, som de har forberedt. Jeg vil dog gerne fremsætte et par bemærkninger, der ligger i umiddelbar forlængelse af deres betænkning, som formentlig vil sætte gang i tingene. Det drejer sig først og fremmest om, at vi har alt for mange organisationer, der modarbejder hinanden og forstyrrer hinanden i deres arbejde. Der må skabes en vis orden på dette område. Jeg ser det primært med de befolkningers øjne, som har direkte kontakter i denne forbindelse, eftersom jeg meget tit er i Central- og Østeuropa og ser de store problemer, der opstår, og det må vi være opmærksom på.
En anden ting er - og det har vi også allerede været inde på - at vi må udøve en nøjere kontrol med støtten, for den er nødvendig. Vi har allerede et meget fint Budgetkontroludvalg, der virkelig yder et eksemplarisk stykke arbejde, det kan selvfølgelig ikke påtage sig mere. Men det er uden tvivl påkrævet med en lignende organisation. Hvad årsberetningerne angår, så mener jeg, at de absolut er væsentlige, især når de ligger i hænderne hos folk, der virkelig forstår sig på sagen.
Jeg vil gerne slutte af med at sige: Menneskerettighederne er noget meget dejligt. Men de udnyttes bare alt for ofte af visse regimer til at dække over, at de ikke anerkender de kollektive rettigheder i tilstrækkelig grad. Jeg ser det især ved behandlingen af mindretal: sproglige mindretal, racemæssige mindretal og befolkningsmindretal. Jeg mener, at vi her igen bør gøre opmærksom på, at en europæisk lovgivning om nationale mindretal og minoriteter er absolut påkrævet. Sagerne skal kunne indbringes for en domstol, og det skal hjælpe os til langt om længe at skabe ordnede forhold på dette område!

Brittan, Sir Leon
Fru formand, i løbet af forhandlingen er der ikke overraskende rejst en række bredere spørgsmål, og jeg håber, at Parlamentet vil tilgive mig, hvis jeg ikke selv kan følge de frugtbare spørgsmål, der er rejst. Jeg vil gerne kommentere nogle specifikke punkter, men først vil jeg gerne sige, at hr. Van den Broek meget gerne ville have været her i dag, især fordi han i høj grad bifalder fru Lenz' og hr. Imbenis betænkninger.
Jeg vil først kommentere hr. Imbenis meget specifikke punkt om konklusionerne fra Amsterdam-topmødet vedrørende et initiativ til oprettelse af en europæisk kandidatuddannelse i menneskerettigheder og demokratisering. Det forventes, at universiteter fra ti lande vil deltage, og så vidt jeg forstår, vil universitetet i Venedig stå for uddannelsen, selvom detaljerne jo naturligvis skal forhandles på plads.
Nu til de mere generelle spørgsmål. For det første nævnte fru Lenz og andre talere muligheden for at samle ansvaret hos én kommissær. Jeg kan ikke se, at det løser problemet. Problemet er ikke, at der er forskellige kommissærer, men at der er forskellige hensyn, både geografiske og til menneskerettigheder generelt. Det er umuligt at løse problemet ved at isolere menneskerettigheder som én kommissærs ansvarsområde.
For eksempel, for nu at tage et område, som jeg er ansvarlig for, da jeg svarer i denne forhandling, nemlig Kina, så er der en meget vigtig menneskerettighedsdimension og samtidig en bredere Kinapolitik. Man kan ikke bare løse det ved at sige, at menneskerettighedsaspektet skal håndteres af en kommissær for menneskerettigheder. Det ville svække selve menneskerettighedspolitikken. Kun ved at behandle Kina som sådan kan man opnå den rigtige balance i tingene mellem en bredere politik og en menneskerettighedspolitik. Efter min opfattelse er menneskerettighedspolitikken en integreret del af Kinapolitikken, og ikke kun en ekstra del, man kan læsse over på en anden person. Derfor er dette ikke den bedste løsning, selvom man jo stadig kan tænke over det.
Hr. de Vries omtalte jo enkeltsager. Jeg er ikke i stand til at komme med en række svar i enkeltsager. Jeg er ikke sikker på, at det er formålet med denne forhandling, men han nævnte tilfældigvis Panchen Lama, og jeg kan kun sige, at jeg personligt har rejst spørgsmålet på højeste sted. Jeg kan ikke sige, at jeg fik et tilfredsstillende svar. Jeg er bange for, at det stadig er et mysterium.
Det blev også sagt, at der går så lang tid, fra et projekt bliver foreslået, og til der bliver fulgt op på det, eller det bliver gennemført. Det er der mange grunde til. Nogle gange er det, fordi idéen er så generel, at den skal bearbejdes nærmere, og det tager tid. Andre gange er det, fordi den medfører kontroversielle spørgsmål, og forskellige andre personer skal udtale sig, om det er en god idé eller ej. Nogle gange forsinkes projektet af spørgsmålet om finansiering. Jeg siger for resten ikke, at der ikke sker lige så mange administrative fejl i Kommissionen som i enhver anden organisation. Naturligvis gør der det. Men det er på sin plads at nævne nogle af de mere generelle faktorer, der kan forårsage forsinkelser, som dog altid er irriterende.
Til slut, mens jeg er ved de generelle punkter, vil jeg gerne sige et par ord om synlighed. Flere har nævnt betydningen af synlighed, og det er jeg helt enig i. Det er ikke særlig smart at gøre noget på dette område, hvis folk ikke ved, hvad der sker. Hvis man rådgiver andre og hjælper med at bygge bro, så er det nyttigt og godt for Den Europæiske Unions image at fortælle folk, at Den Europæiske Union yder bistand. Men hvad angår menneskerettighedsaktiviteter, foreslår jeg, at synligheden gøres til noget meget mere centralt i vores arbejde. Det viser ikke kun, at vi gør noget, men også at vores engagement i landet har menneskerettigheder i højsædet.
Jeg vil nu omtale nogle af de mere specifikke spørgsmål, idet jeg takker både fru Lenz og hr. Imbeni for deres beundringsværdige betænkninger. Kommissionen deler deres synspunkt om at prioritere en samordning af initiativerne og den mest hensigtsmæssige udnyttelse af de tilgængelige finansielle ressourcer. Derfor har hr. Santer siden sin udnævnelse personligt taget sig af dette meget følsomme og skrøbelige aspekt af udenrigspolitikken, og hr. Van den Broek er blevet udnævnt til at tage sig af de tematiske og horisontale aspekter af sagen.
Inden for tjenestegrenene skal Kontoret for Menneskerettigheder og Demokratisering under GD IA tage sig af koordineringen og vil også fungere som sekretariat for Styringsudvalget, som er et koordineringsorgan på vicegeneraldirektørniveau, og som blev oprettet i 1997. Desuden varetager udvalget formandskabet for Arbejdsgruppen om Menneskerettigheder oprettet i 1991.
Gennemførelse af menneskerettigheds- og demokratiseringspolitik på geografisk plan, som jeg nævnte tidligere, påhviler de kommissærer, der har ansvaret for de politiske, økonomiske og handelsmæssige forbindelser med de forskellige ikke-medlemsstater. Kommissionen har omstruktureret sine generaldirektorater og har håndteret budgetposterne for menneskerettigheder ved for hver af dem at oprette en enhed, der skal sikre, at aktiviteter, der udføres på området menneskerettigheder, demokrati og retsstat, er i tråd med samarbejdsaktiviteterne. Ved at fastholde dette enhedsprincip for kompetence og styring af ressourcer på geografisk niveau kan man effektivt fremme menneskerettigheder og demokratisering, som er en integereret del af samarbejdet med tredjelande.Vi erkender, at koordineringen kan blive bedre, men har samtidig gjort en stor indsats, og det fortsætter vi med.
Hvad angår nogle af de mere specifikke anmodninger i beslutningsforslagene om foranstaltninger til definering af en fælles strategi for anvendelse af de finansielle ressourcer, som er bevilget til menneskerettigheder, så vil Arbejdsgruppen om Menneskerettigheder og Demokrati hvert år fastlægge de tematiske prioriteter og målgrupper, der svarer til posterne i kapitel B7-70. Kommissærerne foreslår, i et forslag til en forordning om et retsgrundlag for posterne vedrørende menneskerettigheder, gennemførelse af programmer med sigte på en samordnet ramme for aktioner i et givet land eller en given region om et givet emne.
Hvad angår spørgsmålet om, at Kommissionen regelmæssigt skal orientere om aktioner i ikke-medlemsstater, så vi jeg gerne understrege, at sådanne aktioner er genstand for forskellige beretninger, f.eks. beretninger om gennemførelsen af resolutionen om menneskerettigheder, demokrati og udvikling samt årsberetningerne om gennemførelse af foranstaltninger til fremme af menneskerettigheder og demokratisering, som gennemgår alle bevillinger under kapitel B7-70. Desuden udarbejder Kommissionen også en årsberetning om udnyttelsen af posterne »demokratiseringsprocessen i Latinamerika« og »MEDA-programmet for demokrati«. Kommissionen vil tage højde for Parlamentets ønsker ved udarbejdelsen af årsberetninger, startende med beretningen for 1996-97, der er ved at blive udarbejdet.
Behovet for at forbedre koordineringen med internationale og regionale organisationer er noget, vi hele tiden går meget op i. Jeg vil gerne understrege, at vi og Europa-Rådet længe har haft et betydeligt samarbejde om finansiering af fælles programmer i Central- og Østeuropa og det tidligere Sovjetunionen. Hvad angår De Forenenede Nationer, så er man i øjeblikket ved at undersøge mulighederne for at styrke samarbejdet med FN's Højkommissær for Menneskerettigheder.
Man har nævnt overvågning af valg. Det har i en årrække givet anledning til et stigende antal anmodninger. Kommissionen mener, at en professionel approach - som flere har talt for i løbet af forhandlingen - bør prioriteres, hvad angår metoder, logistik og uddannelse. Takket være de midler, der er stillet til rådighed, er der i de sidste par år udført pilotprojekter.
Vi vil også undersøge forslaget om at skabe et europæisk netværk for menneskerettigheder og demokrati på baggrund af erfaringerne, samt tage behørigt hensyn til andre netværk, f.eks. Højkommissariatet for Menneskerettigheder og Europa-Rådets netværk. Vi har noteret os hr. Imbenis forslag om en årlig evalueringskonference baseret på konferencemodellen for Phare og Tacis.
For at svare på Deres bekymring om interinstitutionelt samarbejde, så vil jeg gerne påpege, at Kommissionen allerede i 1989 godkendte et forslag om at smidiggøre interinstitutionelle kontakter ved at oprette en arbejdsgruppe, der skulle oprette et netværk for informationsudveksling og kortlægge en fælles aktion om menneskerettigheder. Samtidig har vi noteret os forslaget om at ændre budgettet for 1998 og nedsætte et rådgivningsudvalg om handlingsprogrammer for menneskerettigheder.
Jeg vil gerne understrege, at samordning, effektivitet og fleksibilitet er grundlæggende kriterier for vores holdninger på de forskellige områder vedrørende menneskerettigheder.

Formanden
Jeg vil gerne takke kommissær Brittan.
Ønsker en af de to ordførere at få ordet? Det er ikke tilfældet.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Benchmarking af konkurrenceevnen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Murphy (A4-0387/97) for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om benchmarking af konkurrenceevnen - iværksættelse af en foranstaltning, som stilles til rådighed for operatører og offentlige myndigheder (KOM(97)0153 - C4-0387/97).

Katiforis
Hr. formand, da jeg nu skal fremlægge vores britiske kollegas tanker, kan jeg lige så godt gøre det på hans sprog. Som De ved, er briterne med rette kendt for deres nøjagtighed, og grækerne er berygtet for deres inkonsekvens, så nu kan jeg ikke lade være med at være lidt skadefro over de midlertidigt ombyttede roller.
Det glæder mig at kunne fortælle kommissæren, at ordføreren bifalder Kommissionens intention om at oprette et europæisk vidensnetværk, som skal sikre, at navnlig små og mellemstore virksomheder har adgang til samordnede, pålidelige og ensartede tjenester i hele Den Europæiske Union.
Ordføreren glæder sig også over Kommissionens meddelelse om en Gruppe på Højt Plan vedrørende benchmarking bestående af virksomhedsledere, repræsentanter for handelskamre og arbejdsgiverforeninger, fagforbund, forbrugere og civilsamfundet. Han understreger betydningen af, at Gruppen på Højt Plan anvender statistiske oplysninger af bedst mulig kvalitet og henleder opmærksomheden på Eurostats potentiale i så henseende, og jeg vil med glæde tilslutte mig det sidste.
Ordføreren mener, at man bedst kan opnå en maksimal værditilvækst med benchmarking i Den Europæiske Union ved i første række at tage hensyn til de særlige behov i små og mellemstore virksomheder og opfordrer navnlig til, at de små og mellemstore virksomheder via en specifik, repræsentativ delegation bliver direkte inddraget i Gruppen på Højt Plan og også i etableringen af det europæiske vidensnetværk om benchmarking.
Han opfordrer til, at Parlamentet bliver direkte involveret i arbejdet i Gruppen på Højt Plan ved, at en lille grupppe medlemmer får observatørstatus og gentager kravet om, at Europa-Parlamentet skal indbydes til at deltage i de trepartsdelegationer, som på Kommissionens foranledning årligt besøger Japan og USA for at vurdere benchmarking. Det er efter min opfattelse et særligt relevant krav.
Endelig opfordrer han til, at der foretages en konkret ændring i afsnittet om udvikling af menneskelige ressourcer i pilotprojektet om benchmarking, så man i langt højere grad prioriterer kvaliteten af virksomhedsledelse og uddannelse i Den Europæiske Union, da omkostningsforskellene mellem europæiske virksomheder og deres japanske og amerikanske konkurrenter ofte skyldes ineffektiv drift og ikke ineffektiv arbejdsmarkedspraksis. Jeg tror, det betyder, at chefer skal benchmarkes så vel som arbejderne i et forsøg på et efterligne den japanske holdning til arbejde, frem for at de tager afsted tidligt om fredagen og møder sent om mandagen og i mellemtiden går på rypejagt eller jager andre dyr i Englands grønne skove. En høj prioritering bør gives til grænseområdet mellem uddannelse på den ene side og arbejdspladsen på den anden, eftersom det er et område, hvor EU klart halter bagefter andre af verdens førende økonomier. Dette bør klart ske ud fra et princip om livslang uddannelse.
Benchmarking af menneskelige ressourcer er særligt vigtigt. Den forholdsmæssige svaghed i EU's virksomhedsledelsesevner og kulturbehov skal undersøges nøje og afhjælpes.
Til slut lykønsker ordføreren Kommissionen igen og indstiller betænkningen til Parlamentet.
Lad mig bøde på det, jeg sagde i starten ved at sige, at hr. Murphys fravær i dag skyldes presserende politiske anliggender i Storbritannien.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, hr. kommissær, kolleger, fire år efter hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse fastslår jeg med tilfredshed, at benchmarking indtager en fremtrædende plads på den europæiske beskæftigelsesagenda. Allerede dengang i 1995, da alle talte om europæiske beskæftigelsesstrategier og den europæiske beskæftigelsesunion, påpegede de liberale, at kampen mod arbejdsløsheden i hovedsagen er et anliggende for de nationale og regionale myndigheder og ikke for Europa.
Vi har altid været tilhængere af princippet om udveksling af de bedste erfaringer. Myndighederne vil jo gerne vide, hvilken arbejdsmarkedspolitik der sikrer de fleste job, og de erhvervsdrivende på deres side vil gerne lære, hvordan de udenlandske konkurrenter er i stand til at udvide deres markedsandel. Men både myndighederne og virksomhederne mangler ofte sammenlignelige, pålidelige og sammenhængende data.
Vi støtter således idéen om et europæisk vidensnetværk for virksomheder og nedsættelsen af en Gruppe på Højt Plan vedrørende benchmarking. Ordføreren anbefaler med rette direkte inddragelse af SMV'erne i den forbindelse.
Fra Kommissionen havde jeg gerne hørt, om SMV'erne vil blive repræsenteret repræsentativt og ikke kun inddraget. Vi må trods alt ikke glemme, at SMV'erne stadig er de største jobskabere. Uden aktiv medvirken fra SMV'erne har hele idéen næsten intet formål, mener jeg. Vi imødeser også resultaterne af de modelprojekter, som Kommissionen har iværksat. Kan Kommissionen allerede nu oplyse noget herom?
Til sidst vil jeg også gerne lykønske ordføreren med den udmærkede betænkning. Han har lagt trykket på de rigtige steder og fastslået, at benchmarking skal integreres i medlemsstaternes konkurrencepolitik. Vi støtter også hans henstilling om, at Parlamentet inddrages direkte i Arbejdsgruppen på Højt Plan. Jeg havde også gerne hørt fra Kommissionen, om den allerede nu kan meddele, om denne anmodning kan honoreres.

Schörling
Hr. formand, benchmarking er på mode. Det er mange, der taler om benchmarking i alle mulige sammenhæng. Kommissionen har jo gennemført en række pilotprojekter allerede og konstateret, at benchmarking er en enormt vigtig metode til at undersøge og få kendskab til, hvilke mangler der findes i det europæiske virksomhedsklima, og hvordan man skal finde løsninger på disse mangler.
Ifølge Kommissionen, og også den betænkning, som vi skal tage stilling til i dag, skal benchmarking ikke bare bruges på virksomheds- og brancheniveau, men også når det gælder rammevilkårene for virksomhederne. Nu er benchmarking jo ikke noget nyt påfund, hvilket man let kan tro, men har derimod været brugt i mange år, både af europæiske virksomheder, og især i USA, siden metoden blev udviklet i 70'erne.
Benchmarking er sikkert en meget god metode til måling af konkurrenceevne, også i små og mellemstore virksomheder. Jeg vil dog samtidig advare mod, at man stoler på en enkelt metode, som trods alt er et temmelig afstumpet instrument, især når man skal sammenligne rammevilkårene, da også tradition og kultur afspejles. Det er minsandten ikke noget, der let kan måles eller »benchmarkes«.
Jeg er meget tilfreds med det, ordføreren skriver under punkt 10 om, at man ikke må sammenligne konkurrenceevne og lønniveau. Jeg synes også, det er godt, at han tager op, at chefer og virksomhedsledelser minsandten også skal »benchmarkes«.
Endelig, hr. formand, er jeg lidt skeptisk over for at bringe metodeudviklingen op på et politisk niveau. Jeg synes, det burde være mere passende for et universitet eller institut, der beskæftiger sig med metodeudvikling, at gøre det.

Blokland
Hr. formand, nytten af benchmarking som instrument til forbedring af den europæiske økonomis konkurrenceevne som helhed står helt fast. Vi skal imidlertid være varsomme med at tro, at benchmarking er en mirakelkur, der løser alle vores økonomiske problemer som for eksempel arbejdsløshed, faldende arbejdsproduktivitet og langsommere væksttempo. Den lurende fare er den kendte ombytning af mål og middel.
Vi skal endvidere huske, at ved anvendelsen af denne metode kommer både de stærke og de svage sider af den europæiske økonomi frem. Hvis vi på forhånd udelukker eventuelle mulige konklusioner, er vi på den forkerte vej. Punkt 10 er et eksempel herpå. Forbindelsen mellem tab af markedsandel og for høje arbejdsomkostninger kan ganske vist ikke bevises, men den kan absolut gøres antagelig.
Benchmarking er først og fremmest rettet mod en sammenligning af hensigtsmæssighed og effektivitet, hvorved der kan udvikles målestokke for anvendelsen af midlerne og dermed resultatet. Funktionsevnen af økonomien som helhed af institutioner og forvaltningsorganisationer betragtes på denne måde faktisk udefra. Det kan være meget lærerigt, og det kan give anledning til forbedringer.
Til sidst endnu en bemærkning om punkt 11, hvor der kræves en bedre matching af lærte færdigheder gennem uddannelse og ønskede færdigheder på arbejdspladsen. Jeg er enig i hensigten hermed, men samtidig lægger jeg vægt på, at det ikke er erhvervslivet, der skal fastsætte indholdet af uddannelsesprogrammerne og målsætningerne. Uddannelse er en mangesidet proces med specifikke genskaber, der ikke må domineres af økonomiske motiver. Følgerne af den åndelige forvirring hos kommende generationer er en børneleg sammenlignet med den nuværende arbejdsløshed i Europa.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, jeg vil først og fremmest gerne takke Parlamentet for dets interesse i meddelelsen og lykønske den fraværende hr. Murphy med den udmærkede betænkning.
Integrationen af Fællesskabets indre marked, udsigterne til Den Økonomiske og Monetære Union og globaliseringen tvinger den europæiske industri til at forbedre sin konkurrenceevne hele tiden. Det er blevet understreget flere gange, at der er sket fremskridt, men Europa har stadig lang vej at gå for at kunne klare de udfordringer, vi står over for. På denne baggrund har Kommissionen foreslået benchmarking af konkurrenceevnen som et redskab til løbende overvågning af fremskridtene og til at opfordre til indførelse af den bedste konkurrencemæssige praksis, der findes på verdensplan. Jeg er enig i det, der blev sagt under forhandlingen: Det er et redskab, ikke en mirakelkur.
Formålet var at give Den Europæiske Union et stærkt redskab til at forbedre konkurrenceevnen, og det har Parlamentet støttet. Den meddelelse, vi behandler i dag, er svaret på gentagne opfordringer fra Parlamentet og Rådet til at udvikle pilotprojekter som konkret udtryk for vores bidrag. De formulerede projekter har til formål at forbedre konkurrenceevnen i virksomheder, industrier og arbejdsmiljøet.
Benchmarking af virksomhederne er først og fremmest en opgave for selve industrien. Offentlige myndigheder kan dog bidrage til at fremme en sådan investering. I denne forbindelse og i overensstemelse med Parlamentets forslag agter Kommissionen at prioritere små og mellemstore virksomheders behov for at etablere et europæisk vidensnetværk til benchmarking af virksomhederne. Benchmarking af sektorer afhænger af de specifikke forhold i den enkelte sektor, og vi har behørigt noteret os Parlamentets opfordring til at undersøge, hvorfor nogle sektorer klarer sig bedre end andre mht. global konkurrenceevne.
Hvad angår den overordnede økonomiske konkurrenceevne, så er det medlemsstaterne, der primært har ansvaret for at gennemføre pilotprojekterne, og Kommissionen bifalder Parlamentets opfordring til medlemsstaterne om at gøre, hvad de kan for at deltage fuldt ud i projekterne.Vi vil indføre Parlamentets opfordring til en opprioritering af standarden for uddannelse af virksomhedsledere under pilotprojektet for udvikling af menneskelige ressourcer. Vi vil også gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på vores nylige beretning om benchmarking af konkurrenceevnen i Irland og New Zealand. Denne beretning kan betragtes som det første skridt mod benchmarking af visse EU-medlemsstaters gode præstation, som Parlamentet har foreslået det i sin betænkning.
Som angivet i meddelelsen vil Kommissionen først i det nye år nedsætte en rådgivende Gruppe på Højt Plan vedrørende benchmarking. Den vil sikre, at gruppens sammensætning repræsenterer forskellige interesser. Vi bifalder Parlamentets anmodning om at blive tilknyttet gruppens arbejde og anmoder Parlamentet om at udpege et medlem som observatør. Kommissionen og medlemsstaterne har nu iværksat dette initiativ om benchmarking af den europæiske industris konkurrenceevne. Efter denne pilotfase fremlægges resultaterne for Parlamentet og alle andre berørte parter. Vi er overbevist om, at erfaringen vil vise værdien af benchmarking af konkurrenceevnen som et redskab til at forbedre den europæiske industris konkurrenceevne.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Gennemførelsen af udgifter inden for rammerne af FUSP
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0220/97) af Müller for Budgetkontroludvalget om Revisionsrettens udtalelse nr. 1/97 om betingelserne for gennemførelsen af udgifter inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.

Müller
Hr. formand, udenrigspolitikken er vel det politiske område, hvor udviklingen er sværest at forudsige, hvor der hurtigst kan ske uventede ting, og hvor hurtige og velgennemtænkte afgørelser er elementært vigtige. Et blik på de hidtidige fælles EU-aktioner, administrationen af Mostar på det mest prominente sted, efterfulgt af valgobservationer som i f.eks. Palæstina eller Bosnien, minerydning, repræsentanterne som i f.eks. Rwanda eller KEDO-aktionen viser et yderst uensartet billede af den måde, de gennemføres og administreres på i praksis.
Uensartethed betyder imidlertid mangel på gennemskuelighed, mangel på strukturer og mangel på effektiv kontrol. Årsagen er en konstruktionsfejl i Maastricht-traktaten, i hvilken der godt nok blev truffet beslutning om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik efter internationalt samarbejdes spilleregler, men hvor det samtidig blev bestemt, at beslutningen skulle gennemføres ud fra Fællesskabets budget og dermed efter den sædvanlige procedure. Dette hul i traktaten har uundgåeligt medført konflikter mellem både Parlamentet og Rådet og Parlamentet og Kommissionen fra starten.
Vores håb om, at disse mangler kunne blive afhjulpet i Amsterdam, er desværre ikke blevet opfyldt. Den interinstitutionelle aftale vedrører udelukkende spørgsmålene i forbindelse med en hurtig bevilling af penge til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og afviste Rådets forsøg på at erklære disse budgetmidler for obligatoriske. Men der blev ikke taget hensyn til spørgsmålet om gennemførelsen og kontrollen af aktioner, der finansieres ud fra Fællesskabets budget.
Det er Revisionsrettens fortjeneste, at manglerne på dette område er blevet udpeget klart, og at Parlamentet og Kommissionen har fået en rettesnor, når de skal forbedre uløste spørgsmål. Derfor er det bare logisk, når jeg foreslår i min betænkning, at den nuværende interinstitutionelle aftale videreudvikles.
Hvad handler det om her? For det første: Den halvårlige udskiftning i Rådets formandskab undergraver den kontinuerlige ledelse og varetagelsen af fælles aktioner, der er så livsvigtige for fælles aktioner. Derfor vil der fremover være brug for klare operationelle regler. For det andet: Kommissionens kontrol skal sikres på en måde, der ikke kan misforstås. Kommissionen skal medvirke i den forberedende planlægning - det vil sige før Rådets beslutningstagning - og gennemførelsen af de fælles aktioner i stor udstrækning for at sikre effektivitet i finansiel, retlig og operationel henseende.
De mange svage punkter, især i Mostar-aktionen, uklarheden vedrørende ressourceforvaltningen og sammenvirkningen mellem Kommissionens tjenestegrene i Bruxelles og repræsentanterne på stedet tyder på, at Kommissionen skal indrømmes alle sine rettigheder. Det er jo trods alt også den vigtigste forudsætning for ikke at begrænse Parlamentet i sin ret til at meddele decharge til Kommissionen, især da Rådet unddrager sig den kontradiktoriske procedure med Revisionsretten.
For det tredje: Den Europæiske Union bliver i stadig større grad involveret gennem fælles aktioner i internationale strukturer med et stort antal forskellige bidragydere som f.eks. i forbindelse med KEDO. For at kunne vurdere effekten af sådanne aktioner drejer det sig ikke kun om at kontrollere den andel af midlerne, der er bevilget af Den Europæiske Union, men selvfølgelig også om at få alle informationer om projektet - især hvad bidragene fra de enkelte medlemsstater angår.
Effektiviteten af Den Europæiske Unions udenrigspolitiske foranstaltninger skal styrkes drastisk. Det, som Amsterdam-traktaten foreskriver som supplerende foranstaltninger, er efter min mening ikke tilstrækkeligt. Men i hvert fald bør Rådet og Parlamentet i fællesskab arbejde for, at billedet ikke forværres på grund af administrative og tekniske hindringer. En videreudvikling af den interinstitutionelle aftale i den retning, som jeg har foreslået, hvilket Kommissionen i øvrigt principielt gik ind for under forhandlingerne i udvalget, kan blive det næste lille skridt. Det ville glæde mig, om Rådet ville forholde sig positivt til det.

Wemheuer
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil ikke takke Edith Müller for hendes betænkning, jeg vil derimod takke hende for, hvor intensivt og vedholdende hun har beskæftiget sig med spørgsmålene om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, især i det tidligere Jugoslavien. Hun er meget engageret på det område, og desværre får vi p.t. og med denne deltagelse ikke det ud af hendes engagement, som vi skulle.
Betænkningen selv var værdig til at blive diskuteret, men den var ikke omstridt. Den finder støtte hos alle grupper i Budgetkontroludvalget, og jeg håber, at den manglende debat ikke bliver betragtet som manglende interesse, for det ville være meget beklageligt.
Betænkningen viser igen noget, som vi også ser andetsteds. Her handler det godt nok primært om aspekter af budgetkontrollen, finanskontrollen, men i sidste ende gemmer der sig mere vidtrækkende grundlæggende politiske spørgsmål bag de problemer, som Edith Müller kom ind på i sin betænkning, og det ville være fint, hvis også medlemmer uden for Budgetkontroludvalget ville beskæftige sig med emnet.
Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er en stor plan, og væsentlig flere folk nærer forhåbninger til denne fælles europæiske udenrigs- og sikkerhedspolitik, end vi sommetider tror. Mange tror også, at vi allerede er kommet langt videre med udviklingen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, end vi rent faktisk er. Men den store plan er ofte ledsaget af tømmermænd, når den skal realiseres i virkeligheden, når den skal gennemføres. Det er selvfølgelig primært de problemer, en beretning fra Revisionsretten beskæftiger sig med.
Uklarheder vedrørende kompetenceområder - ordføreren har været inde på det - overlapninger, sammenblandinger - også i målsætningen - med opgaver, som egentlig hører hjemme i den fælles udviklingspolitik. Alt det gør det ikke kun vanskeligt set ud fra et budgetkontrolmæssigt synspunkt at sige ja, at sige ja uden restriktioner. Bag ved dette ligger der også politiske forviklinger, problemer, som vi må tage os af. Den kritik, der fremsættes, er som sagt ikke en kritik af en bogholder, der siger, at det er så svært at holde de enkelte poster adskilt. Vi har brug for mere gennemskuelighed og klarhed, så vi bliver bedre i stand til at kontrollere tingene. Det er snarere en kritik af en politik, der siger: Når man ikke længere ved, hvem der er ansvarlig for hvad, når man ikke længere ved, hvem der beslutter hvad, så bliver det meget vanskeligt at vurdere. Det bliver også meget vanskeligt at stå inde for beslutninger, for kun når man ved, hvem der står bag en beslutning, kan man ikke alene betragte den udefra og billige eller misbillige den, man kan også forsvare den set fra vores side, hvis den angribes.
For så vidt er denne overlapning, denne sideordning, som fru Müller kommer ind på i sin betænkning, og som Revisionsretten også har kritiseret, mere end et spørgsmål om en klar opdeling af finanserne, mere end et spørgsmål om, at finansieringen og kontrollen af disse finansielle midler skal reguleres på en anden måde. Jeg beder Dem om at tage hensyn til, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik også er vores flagskib, Den Europæiske Unions flagskib i denne verden. Hvis der hersker uklarhed, og hvis der ikke er en tilstrækkelig gennemskuelighed, så bliver vi måske nødt til at beskæftige os internt med spørgsmålene om budgetkontrollen, men De må indse, at den uklarhed, som vi oplever her, er et tegn, et symptom på en mere vidtrækkende uklarhed, og den ses måske også ude i verden, også af folk, der ikke engang ved, at der findes et Budgetkontroludvalg eller en Europæisk Revisionsret.
Hvis vi mister troværdighed på grund af uklarhed, på grund af manglende gennemskuelighed, så sker det ikke på finanskontrolområdet, så sker det for Den Europæiske Unions politiske anseelse. I den forstand vil jeg gerne bede Edith Müller om at fortsætte sit arbejde. Men jeg vil også gerne bede alle andre om at beskæftige sig med de spørgsmål, som vi har været inde på her, i et omfang, der går ud over denne debat.

Theato
Inden Edith Müller - jeg ved, at hun er under et frygteligt tidspres - forlader os, vil jeg gerne råbe til hende, hvor meget jeg glæder mig over hendes betænkning og lykønsker hende med den. Min gruppe støtter betænkningen, og emnet, finansieringen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, ligger jo præcis på grænsen mellem den første og den anden søjle i EUtraktaten. Ordføreren har altså arbejdet med spørgsmål, hvor fristelsen til at forfalde til principrytteri eller til at føre en troskrig er meget stor. Edith Müller er ikke faldet for denne fristelse, men har besluttet sig for at gribe tingene konstruktivt an.
Det betyder ikke, at vi kan være tilfredse med Amsterdam-resultatet vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det fremgår klart af fru Müllers betænkning. Vi som Parlament kunne godt have ønsket os betydeligt mere mod og ikke kun tilbageholdende fremskridt fra Det Europæiske Råds side. Men lad os tage tingene, som de er. Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik vil også fremover sætte fokus på regeringernes politiske vilje til fælles handlinger. Det går slet ikke uden den politiske vilje hos medlemsstaterne, og dér, hvor viljen ikke er til stede, duer den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik ikke engang som figenblad. Den er den erfaring, som vi desværre har måttet gøre os i de sidste fire år. Men på den anden side: Dér, hvor der er vilje til samarbejde, eller hvor der i det mindste er en chance for at udvikle den, kan Fællesskabet yde et nyttigt bidrag. Ikke kun, men også, når det drejer sig om finansieringen. Revisionsretten har sammenfattet tallene fra de forudgående år, og resultatet er entydigt: Over 90 % af midlerne til fælles aktioner kom fra Unionens budget. Dermed har vi som Europa-Parlament det fulde ansvar over for skatteyderne. Vi vil gerne leve op til det ansvar. Vi ønsker ikke selv at tage de udenrigspolitiske tøjler i hænderne - det er ikke en opgave for et parlament, heller ikke et europæisk - men vi vil gerne kunne kontrollere tingene på dette område og forvisse os om, at pengene fra EU-borgerne bliver brugt omhyggeligt og hensigtsmæssigt.
I juli blev vi enige med Kommissionen og Rådet om en aftale, som skal lette samarbejdet på dette område. Det fremgår tydeligt af fru Müllers betænkning, og jeg kan kun understrege det: Med samtykket i denne aftale har vi sendt et signal om vores gode vilje og givet en tillidserklæring på forhånd. Aftalen er derfor forhåbentlig ikke kun det sidste punktum i en længerevarende ulmende konflikt mellem Rådet og Parlamentet, men danner også grundlag for en konstruktiv nystart. Derfor skal vi kunne videreudvikle aftalen.
Som før fortjener det tidligere Jugoslavien det meste af vores opmærksomhed. Alene som led i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er der hidtil givet næsten ECU 200 millioner ud dér. Broderparten heraf i Mostar. Vores udvalg udviklede i sin tid et udmærket samarbejde med Hans Koschnick, den tidligere Mostaradministrator. Carlos Westendorp, den høje repræsentant i Sarajevo, har sagt ja til at besøge vores udvalg i januar. Her vil emnet primært være bedrageri med støttemidler. Vi hører og læser konstant foruroligende ting herom. Bagved ligger dog også spørgsmålet om, hvad der skal ændres ved i Kommissionens koncept og arbejde i det tidligere Jugoslavien. For at sige det helt tydeligt: Det lader til, at langt fra alle ansvarlige i Kommissionen forstår, hvor store forventningerne til dem var og er i forbindelse med denne udfordring. At reagere herpå med bureaukratiske rutiner er den dårligste reaktion af alle. Kommissionen er på nippet til at sætte en stor del af sin tillidskapital over styr hér. Vi venter i denne forbindelse med spænding på en særberetning fra Revisionsretten, og jeg vil gerne slutte af med at rette min tak for Revisionsrettens udtalelse, som vi ikke diskuterer i dag, og samtidig udtrykke et ønske om, at vi modtager denne særberetning hurtigst muligt.

Souchet
Hr. formand, man får den fornemmelse, når man læser Müller-betænkningen, at Budgetkontroludvalget blot bruger Revisionsrettens tekniske udtalelse om vanskelighederne ved gennemførelsen af udgifter inden for rammerne af FUSP som endnu et påskud til nok en gang at fremføre den i øjeblikket dominerende holdning, hvorefter alt uden undtagelse skal gøres til et EU-anliggende.
Det er ellers velbegrundet, at fru Müller kritiserer en konstruktionsfejl i FUSP. Hvad der er særligt alvorligt, er, at denne fejl nu er fæstet i Amsterdam-traktaten. På en fuldstændig inkonsekvent måde bekræfter traktaten på én gang FUSP's mellemstatslige karakter og indfører en helt ny fællesskabsbeføjelse vedrørende finansieringen af FUSP's aktionsudgifter og vender dermed opbygningen af Maastricht-traktatens artikel J.11 på hovedet.
Til dette faktum kan man forholde sig på to måder. Den, som Müller-betænkningen lægger sig fast på, ser ud fra et tilsyneladende ønske om effektivitet i finansieringsbestemmelserne i den nye artikel 28 i traktaten et behov for i endnu højere grad at gøre den samlede FUSP til et EU-anliggende ved at styrke Kommissionens og, naturligvis, Europa-Parlamentets beføjelser inden for rammerne af en ny interinstitutionel aftale. Men hvis det virkelig er FUSP's effektivitet, og ikke kun en bulimisk forøgelse af sine egne beføjelser, der ligger Parlamentet på sinde, bør det anbefale en anden holdning til, hvordan modsætningen mellem FUSP's institutionelle karakter og dens finansieringsmåde skal overvindes.
Hvis det - som vi mener - er rigtigt, at FUSP's mellemstatslige karakter er en nødvendig forudsætning for, at den kan have greb om realiteterne og være effektiv, må man nemlig først og fremmest bevare denne mellemstatslige karakter og de nationale parlamenters kontrol og derfor finde frem til en finansieringsmåde, som er i overensstemmelse med FUSP, uden af den grund at forhøje de samlede udgifter til den, som betales af medlemsstaterne. De finansierer i forvejen direkte 25 % af FUSP's aktionsudgifter. Denne andel må øges, indtil den dækker samtlige disse udgifter.
Det vil derfor under den ratificeringsdebat, der skal finde sted i vores lande, være særlig vigtigt at understrege nødvendigheden af hurtigst muligt at fjerne den uoverensstemmelse, som Amsterdam-traktaten har givet anledning til, ved at finde frem til tekniske løsninger, som kan tilpasse finansieringsmåden for FUSP til dennes mellemstatslige karakter.

Fabra Vallés
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske fru Müller, fordi hun enkelt og beslutsomt har håndteret sin betænkning, som endnu en gang afspejler Revisionsrettens fremragende arbejde, uden hvilket Europa-Parlamentet ikke kunne gennemføre sin obligatoriske kontrolfunktion. Endvidere giver betænkningen os et klart overblik over de problemer, der er forbundet med gennemførelsen af udenrigspolitikken og den fælles sikkerhedspolitik.
Og jeg vil fremhæve ordet »gennemførelse«, fordi denne debat i Parlamentet indtil nu næsten udelukkende har koncentreret sig om at stille bevillinger til rådighed, uden at vi har taget det nødvendige hensyn til problemerne med gennemførelsen.
Vi i Budgetkontroludvalget ved, at det at tale om gennemførelse er at tale om kontrol. Og det er netop Parlamentets vigtigste funktion i forbindelse med FUSP. Jeg vil derfor slå fast, at det ikke er, fordi Parlamentet ønsker at føre udenrigspolitik. Det, vi ønsker, er retten til overvågning, fordi dette medfører kontrol med brugen af skatteborgernes penge. Men alt er heller ikke penge, hr. formand. Derfor vil jeg altså gerne henlede opmærksomheden på afsnit 5 i forslaget til beslutning, der fortjener særlig opmærksomhed. Hvis man altså af hensyn til et valg flytter særlige enheder til det pågældende sted, er det nødvendigt at have en sammenhængende procedure til ansættelse af personale. Disse medarbejdere skal ikke kun flytte fra deres respektive lande og endda gøre det hurtigt, det skal også være mennesker, der er beredte, forberedte til det konkrete tilfælde, for ellers når vi for sent og for dårligt frem.
I nævnte afsnit 5 henstiller Budgetkontroludvalget til oprettelse af en arbejdsgruppe under EuropaKommissionens ledelse. Og dette kan ikke undre os, da der i Amsterdam blev truffet aftale om oprettelse af en planlægnings- og hurtigvarslingsenhed, og vi er alle enige om, at det er meget godt, at vi råder over en hjerne. Men synes De ikke, at det ville være meget godt, hvis denne hjerne havde en krop samt arme og ben? Og dette er efter min opfattelse det, som skal være Europa-Kommissionens supplerende opgave, samt den støtte, som den kan give til Kommissionens delegationer i tredjelande med henblik på gennemførelse af fælles aktioner, eller den støtte, den kunne give til Unionens særlige udsendinge.
Hr. formand, for at vi kan danne os et overordnet indtryk, og det er altid nødvendigt, hvis man skal være effektiv, mangler vi ikke kun at kende beløbet på Fællesskabets støtte, men også medlemsstaternes bidrag samt bidragene fra andre donorer.
Og jeg skal nok slutte nu. Og hvis fru Müller var blevet her i dag, ville jeg have overladt det til hende at lave et mundtligt ændringsforslag, da jeg ville have kunnet fremsætte det hurtigt og effektivt. Men hvis jeg havde fremsat det - da jeg ville bede om, at det blev offentliggjort i Revisionsrettens redegørelse i EF-Tidende - ville vi have forsinket denne betænkning med seks måneder. Og det er en god betænkning, og derfor skal den vedtages hurtigst muligt.
Men det er vigtigt, at Revisionsrettens fremragende arbejde anerkendes.
Og så er der kun tilbage for mig at sige, som en franskmand ville sige, da vi jo er i Strasbourg: Cour de comptes, Madame Müller, chapeau!

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, på Kommissionens vegne vil jeg gerne bifalde fru Müllers betænkning, hvori hun har tilstræbt at finde en meget praktisk måde at håndtere nogle af de vanskeligheder på, som vi har med at gennemføre FUSP-aktioner, og desuden foreslået forbedringer.
Jeg vil gerne i dag behandle tre hovedspørgsmål, der kan stilles i forbindelse med FUSP og den praktiske gennemførelse heraf. Det første er, hvad har vi gjort hidtil for at gøre noget ved de punkter, som Revisionsretten fremhæver i sin udtalelse? For det andet, hvad er vores holdning til gennemførelsen af den interinstitutionelle aftale fra juli 1997? For det tredje, hvad skal der gøres yderligere for at forbedre fælles FUSP-aktioner?
Når vi betragter den generelle kontekst for FUSP, må vi ikke glemme, at det er Rådet, der har beføjelse til at træffe FUSP-beslutninger. Når det kommer til stykket, så er det Rådet, der træffer beslutning om fælles aktioner og derefter om, hvordan de skal finansieres. Formandskabet har ansvaret for at gennemføre aktionerne, hvilket fremgår meget tydeligt af artikel 15 i Unionstraktaten. Kommissionen er kun ansvarlig for forvaltningen af aktionerne, fordi de udgiftsføres via Fællesskabets almindelige budget, som anført i artikel J11 i Unionstraktaten.
Denne arbejdsdeling har skabt problemer tidligere, og Revisionsretten har påpeget disse i sin udtalelse. Hvad har vi så egentlig gjort i 1997 for at gøre noget ved de punkter, som Revisionsretten fremhæver? For det første har Kommissionen anmodet budgetmyndigheden om bevillinger til behørig forberedelse af hver enkelt fælles aktion, hvilket blev godkendt. I budgettet for 1998 bør der være ECU 50.000 på konto B 8014.
For det andet har Kommissionen derudover udarbejdet en særlig finansieringsoversigt for FUSP med en kode for den globale kontekst for hver aktion, herunder det økonomiske bidrag fra medlemsstaterne og fra andre internationale organisationer. Derefter har Kommissionen været i stand til at forbedre en række forhold i udsendelsen af særlige udsendinge. Jeg bifalder den anerkendelse, dette har fået i fru Müllers betænkning, punkt 4, og de særlige udsendinge blev også omtalt i løbet af forhandlingen.
Jeg vil nu sige noget om vores holdning til gennemførelsen af den interinstitutionelle aftale. Takket være den interinstitutionelle aftale om finansiering af FUSP vil forsinkelsen af gennemførelsen af en fælles aktion i det mindste efter min mening blive væsentlig mindre. Der er f.eks. ikke længere nogen reserve på budgettet. Ikke desto mindre mener Kommissionen stadig, at budgetmyndigheden bør have det sidste ord at skulle have sagt i forbindelse med beslutning om en fælles aktion. Vi mener, at det skal ske på grundlag af den særlige finansieringsoversigt, der er udarbejdet af Kommissionens tjenestegrene.
Til slut, hvad skal der gøres for at forbedre fælles FUSP-aktioner? Fru Müller fremhæver i punkt Q i sin betænkning behovet for at inddrage Kommissionen lige fra begyndelsen af forberedelsen af hver enkelt aktion. Det påpeger Revisionsretten også. Jeg kan kun gentage, at efter vores opfattelse er det fornuftigt at inddrage Kommissionen længe før vedtagelsen af en fælles aktion. Der er en vis overlapning i budgettet mellem FUSPbevillinger og andre bevillinger til f.eks. minerydnings- eller valgprocesaktioner. Nogle gange ønsker Kommissionen at gøre en politisk gestus ved at give ressourcer til internationale organisationer. Vi må sørge for, at Rådet ikke glemmer, at det skal styres, overvåges og evalueres omhyggeligt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet sluttede kl. 19.55)

