Forberedelse af forårstopmødet 2003 (Bruxelles, den 21.-22.3.2003)
Formanden.
Første punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om forberedelse af forårstopmødet 2003 (Bruxelles, den 21.-22.3.2003).
Yiannitsis
. (EL) Hr. formand for Parlamentet, hr. formand for Kommissionen, kære kommissærer, mine damer og herrer, dagens forhandling om forårstopmødet er af allerstørste betydning. Det er i det nuværende politiske klima afgørende, at EU på dette topmøde sikrer en tilfredsstillende udvikling på en række yderst vigtige områder. Det vil skabe beviser for, at vi er i stand til at understøtte tilliden, sikkerheden og optimismen i Europa. Konkurrencedygtighed, beskæftigelse, social samhørighed og bæredygtig udvikling er de værktøjer, vi skal anvende for at nå disse mål. Vi ønsker, at Rådet i marts sender et klart signal om, at Europa også i disse vanskelige tider træffer afgørelser, som skaber momentum og åbner perspektiver for fremtiden. Når jeg har redegjort herfor, vil jeg uddybe det græske formandskabs overvejelser og planer og høre Kommissionens formand, hr. Prodis, og Europa-Parlamentets synspunkter. En bred strategi som denne vil givet blive en succes, for så vidt den mobiliserer de kreative kræfter og møder opbakning fra alle sider, fra Rådet, Kommissionen, Europa-Parlamentet og selvfølgelig arbejdsmarkedets parter.
Mine damer og herrer, der er sket betydelige fremskridt siden 2000 på mange områder, der hører under Lissabon-strategien. For nylig nåede vi til enighed om liberaliseringen af energimarkedet, det fælles europæiske luftrum, konkurrencereglerne, hvor en reform var tiltrængt, beskatningspakken og de finansielle tjenesteydelser. Men der er fortsat forsinkelser, hvad angår gennemførelsen og implementeringen på en hel række områder.
Det er korrekt, at vi står midt i en alvorlig recession. Forårstopmødet i 2003 vil finde sted i et nyt politisk og økonomisk klima, som indebærer alvorlig problemer, men også giver flere muligheder end tidligere.
Recessionen i mange OECD-lande, den stadig mere spændte internationale situation og den deraf følgende generelle følelse af usikkerhed udgør alle en hæmsko for Lissabon-strategien, og det har ikke været muligt at nå de fastsatte midtvejsmål. Forårstopmødets resultat vil være afgørende for vores fremtidige bestræbelser på at nå Lissabon-målene, og vi må skabe sikkerhed for, at Europa kan modstå usikkerhed på mellemlang sigt.
Det græske formandskab har fuld forståelse for, at det nu mere end nogensinde er vigtigt at prioritere Lissabon-processen. Jeg kan forsikre Dem om, at det græske formandskabs enkelte målsætninger er fastlagt med henblik på at opretholde denne unægteligt vanskelige balance og sætte fokus på den integration, gensidige støtte og koordinering, der kendetegner reformerne under Lissabon-processen. EU efter Lissabon-processen vil ikke blot være en Union med økonomiske politikker, men også en Union, hvor man bestræber sig på at fremme politiske tiltag vedrørende beskæftigelse, sociale anliggender og selve udviklingsprocessens kvalitet Denne balance vil ikke opstå af sig selv. Det græske formandskab ønsker at udvide det økonomiske område til også at omfatte den sociale faktor og bæredygtig udvikling.
Mine damer og herrer, de seneste års utilfredsstillende økonomiske vækst, alvorlige bekymringer over de økonomiske udsigter, frygt for stigende arbejdsløshed, miljømæssige udfordringer og udbredt pessimisme på de internationale markeder affødt af erhvervslivets problemer og de nedskruede forventninger til indtjeningen betyder, at det er vigtigt at nå videre på disse områder. Formandskabet har inden for disse grænser fastlagt en række meget vigtige emner, som vedrører de tre grundlæggende målsætninger: økonomisk reform og konkurrencedygtighed, beskæftigelse og social samhørighed og bæredygtig udvikling.
Hvad angår økonomiske reformer og konkurrencedygtighed, er der seks punkter, jeg ønsker at kommentere: forvaltning af den makroøkonomiske politik, åbning af de finansielle tjenesteydelser, energi- og transportmarkederne, fremme af iværksættere, især i forhold til små og mellemstore virksomheder, forskningens betydning, foranstaltninger i forhold til teknologi og informationssamfundet, uddannelse som en nøglefaktor inden for investering i viden og menneskelige ressourcer og endelig forbindelse af forskellige netværk. Jeg vil kort kommentere hvert enkelt punkt.
Sikring af makroøkonomisk stabilitet og tiltrædelse af stabilitets- og vækstpagten er vigtige midler til at nå vores mål. Hvad angår beskatning af indtægter fra opsparing, er De givet bekendt med, at Rådet (økonomi og finans) for nylig nåede frem til en vigtig aftale om automatisk udveksling af oplysninger efter 14 års drøftelser. Inden for beskatningssektoren forsøger vi desuden at nå til politisk enighed om en energiafgift. Makroøkonomisk forvaltning er en af vores vigtigste opgaver i det nuværende klima, og Økofin-Rådet følger udviklingen nøje med bistand fra Kommissionen, så det er i stand til at træffe de nødvendige beslutninger.
Formandskabet mener desuden, at vi bør forene de finansielle markeder, hvis vi skal forbedre EU's indre marked. Det vil øge investorernes tillid til markederne og fremme den økonomiske udvikling og velstanden, hvilket er årsag til, at vi er så opsatte på at sikre tilfredsstillende fremskridt i forhold til de to relevante handlingsplaner, nemlig handlingsplanen vedrørende de finansielle tjenesteydelser og handlingsplanen vedrørende risikokapital.
Jeg kan med stor glæde bekræfte, at der er sket tilfredsstillende fremskridt med hensyn til de to handlingsplaner, og at vi forventer en situationsrapport på 2003-forårstopmødet. Pensionsfondsdirektivet, investeringsservicedirektivet og direktivet om bankers/investeringsselskabers kapital er vigtige spørgsmål for formandskabet, og vi vil også drøfte Kommissionens forslag om selskabsstyring. Det græske formandskab tilslutter sig konklusionerne i Winter-rapporten og er enig i, at selskabslovgivningen bør ajourføres, især vedrørende selskabsstyring.
Hvad angår overtagelsesbud, håber vi at nå langt med det forslag, Kommissionen har forelagt. Desuden vil vi forsøge at forbedre konkurrencedygtigheden ved især at satse på at forbinde netværk og opnå en fuldstændig liberalisering af markederne for energi og transport. På energiområdet vil formandskabet på alle måder bestræbe sig på at nå frem til en aftale om en fuldstændig, reel liberalisering af markedet under hensyntagen til almennyttige virksomheder, forsyningssikkerheden og beskyttelsen af udsatte områder og grupper.
Inden for transportsektoren prioriterer vi en udvidelse af de transeuropæiske netværk til alle de nye medlemsstater og vedtagelsen af den anden pakke lovgivningsforslag om jernbaner og trafiksikkerhed. Hvad angår tjenester af almen økonomisk interesse, mener vi, at der er tale om et meget interessant forslag, især i dag, hvor sektorer af generel samfundsmæssig interesse i reglen privatiseres og indgår i et konkurrencemæssigt forhold, og vi glæder os til at modtage Kommissionens forslag på dette område.
I forbindelse med forbedring af konkurrencedygtigheden er vi meget opsatte på at fremme iværksætterånden, fordi den er afgørende for den økonomiske udvikling såvel som for den sociale samhørighed, beskæftigelsen og den regionale udvikling. Vores mål er at gøre det lettere at skabe det rigtige miljø for erhvervslivet. Rådet om konkurrencedygtighed vil mødes inden topmødet i marts for at gøre det grundlæggende arbejde inden for områder, der er forbundet med iværksættelse og konkurrencedygtighed. Der vil især blive lagt vægt på nye metoder til at fremskynde gennemførelsen af det europæiske charter om små virksomheder, evaluering af de anvendte politikker og indgående drøftelser af grønbogen om iværksætterånd.
Forskning, teknologi, viden og uddannelse har vist sig at være nøglefaktorer i forhold til konkurrencedygtighed, udvikling og livskvalitet i vores tid. Investeringer i forskning og teknologi kunne fremmes gennem vedtagelsen af et fællesskabspatent og udvikling af forskning inden for den mest avancerede teknologi, som også bør omfatte forsvarsforskning. I denne forbindelse håber vi at kunne sikre et informationssamfund for alle ved at gøre netværk og tjenester interoperable og sikre eEuropa-programmet passende finansiering. Der tages i stadig flere unionspolitikker hensyn til behovet for at udvikle uddannelsessystemer, der modsvarer den nye økonomis potentiale. Det er vigtigt inden for denne sektor at prioritere anvendelsen af de nye kommunikations- og informationsteknologier og livslang læring som et grundlæggende springbræt til en opgradering af undervisningssystemet, hvorved jeg forstår traditionel, utraditionel og faglig uddannelse, uddannelse af særlige grupper og uddannelse af lærere.
Et andet emne, jeg gerne vil føje til listen, og som i dag giver anledning til debat, er genanvendelsen af offentlige optegnelser. Som bekendt er Rådet endnu ikke nået til enighed i denne sag. Vi er dog sikre på, at vi vil opnå tilfredsstillende resultater i denne sag i løbet af det første halvår, hvis vi fortsætter vores indsats, og at vi med Parlamentets hjælp vil kunne afslutte behandlingen heraf. Vi afventer med stor interesse Parlamentets udtalelse herom.
Et andet vigtigt emne er beskæftigelse og social sammenhørighed. Reformen af den europæiske beskæftigelsesstrategi er et meget vigtigt spørgsmål for formandskabet. Der vil på forårstopmødet blive afholdt drøftelser om de generelle retningslinjer for denne strategi, idet det endelige mål er at vedtage strategien på topmødet i Thessaloniki. Vi mener, at Lissabon-processens sociale søjle på alle måder er lige så vigtig som en økonomisk reform. Vi ønsker først og fremmest at nå frem til en mere strømlinet beskæftigelsesstrategi. Men vi bør også intensivere vores bestræbelse på at skabe flere og bedre job, styrke og effektivisere aktive beskæftigelsespolitikker og fremme iværksættere. Dette er især vigtigt i det nuværende makroøkonomiske klima. På dagsordenen er desuden ligestilling af kvinder på arbejdsmarkedet, forhøjelse af andelen af kvinder i arbejde, afbalancering af kravene til fleksibilitet og sikkerhed i ansættelsen, integration af indvandrere og nedbringelse af de nationale forskelle inden for beskæftigelsen, især gennem aktioner i isolerede regioner.
Hvad angår moderniseringen af den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikkerne, støtter vi behovet for selvstændighed, samordning og komplementaritet mellem de to processer, idet beskæftigelsesspørgsmålene hovedsagelig behandles af Rådet (arbejds- og socialministrene) og den økonomiske politik af Økofin-Rådet. Formandskabet mener, at det vil gøre politikkerne mere kohærente og effektive og forbedre beskæftigelsen. Vi vil også bestræbe os på at gøre det sociale topmøde, der afholdes forud for forårstopmødet, til en succes og forbedre arbejdet og resultaterne heraf. Vi er blevet opfordret til at smøre hjulene i EU's lovgivningsmaskineri ved at fremskynde afgørelser på en række områder, herunder om arbejdsbetingelser for midlertidigt ansatte, en udvidelse af forordning 1408/1971 til også at omfatte tredjelandsstatsborgere, afholdelse af et socialt trepartstopmøde og indførelse af et europæisk sygesikringsbevis.
På det tredje område, nemlig bæredygtig udvikling, vil vi fokusere på en revision af EU's strategi for bæredygtig udvikling på forårstopmødet i 2003 på grundlag af resultaterne fra verdenstopmødet i Johannesburg. Vi har her en mulighed for at vise verden, hvilken rolle EU ønsker at spille inden for miljøbeskyttelse, og vedtage politikker, der forbinder udvikling med miljøbeskyttelse og livskvalitet. Forårstopmødet vil give os en mulighed for at fastlægge vores grundlæggende strategiske tilgang til en afbalanceret bæredygtig udvikling og opstille specifikke mål, der kan fungere som tilskyndelse til at gøre yderligere fremskridt. Vi vil arbejde på at nå målet om en bæredygtig udvikling ved at revidere EU's strategi for en bæredygtig udvikling, ved at sikre, at den økonomiske udvikling ikke fører til en udplyndring af naturressourcerne og forårsager økologiske skader, og ved at gennemføre resultaterne af Johannesburg-topmødet. Vi vil prioritere de 10-årige rammeprogrammer for bæredygtig produktion og forbrug, det vil sige rene teknologier, råvare- og energibesparelser, udarbejdelse af initiativer og procedurer for mainstreaming af miljødimensionen inden for politikker og aktioner internationalt og i EU, gennemførelse af handleplanen for fjernelse af hindringerne for udvikling af miljøvenlige teknologier og udvikling af en global strategi for kemiske stoffer. Jeg skal endnu en gang understrege angående bæredygtig udvikling, at vi vil prioritere, at skibsfartssektoren får påbud om at undersøge sikkerheden til søs, især hvad angår forebyggelse af havforurening efter Prestige-katastrofen, hvor vi vil bestræbe os på at holde tidsplanen for behandlingen af det lovgivningsmæssige forslag. Vi vil også andenbehandle forslaget til et direktiv om adgang til havnetjenester.
Hr. formand for Europa-Parlamentet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, jeg kan afslutningsvis forsikre Dem om, at vi under det græske formandskab vil gøre vores yderste både for at bekræfte vores tillid til og intentioner om at følge Lissabon-strategien og for at rationalisere processen især på baggrund af det nuværende økonomiske klima og den forestående udvidelse med de 10 nye medlemsstater, der fremover skal tiltræde processen. Jeg har i mit indlæg beskæftiget mig med de grundlæggende punkter og aktioner, der har relation til Lissabon-processen og forårstopmødet. Formandskabet ser frem til en frugtbar dialog med Parlamentet og håber, at vi gennem et konstruktivt samarbejde med Europa-Parlamentet og Kommissionen vil medvirke til at skabe et mere produktivt og konkurrencedygtigt såvel som et socialt mere retfærdigt Europa. 
Formanden. -
Jeg vil benytte lejligheden til at byde velkommen til vores diplomatiske gæster, formanden for og næstformændene i den russiske nationalforsamlings delegation til Det Parlamentariske Samarbejdsudvalg EU-Rusland, der er kommet for at deltage i et møde i Præsidiet. Jeg ønsker hr. Vladimir Lukin og hans kolleger velkommen.

Prodi
Hr. parlamentsformand Cox, hr. Yiannitsis, mine damer og herrer, for en måned siden fik jeg lejlighed til at fremlægge vores forårsrapport. I dag er jeg kommet for at lytte og drøfte hovedpunkterne i dokumentet med Dem.
Denne strategi har allerede givet mulighed for gode resultater, men vi udnytter stadig ikke hele det vækst- og innovationspotentiale, som findes i EU. Det er klart, at konjunkturerne ikke er gunstige - sådan som hr. Yiannitsis var inde på - og at vi befinder os i et vanskeligt storpolitisk klima. Ud over de interne årsager til den økonomiske lavkonjunktur i Europa er der nemlig usikkerhed og frygt for, at der kan opstå en konflikt, hvis varighed og følger er vanskelige at vurdere. Dette bliver ved med at influere på iværksætteres og investorers generelle strategier og specifikke beslutninger. Der er en stærk følelse af usikkerhed. Det står klart, at en sådan situation vil vare ved, indtil vi når en ny fase med mere positive udsigter, hvilket er nødvendigt, hvis vi skal have nye strategier for erhvervsliv og investeringer.
I dag står vi over for afgørende spørgsmål for Europas fremtid og for det EU, som vi efterlader til de kommende generationer, men der er ingen tvivl om, at Irak-krisen er i vores bevidsthed. Jeg er overbevist om, at en krig ikke er uundgåelig, og jeg håber fortsat, at den kan undgås ...

... men samtidig opfordrer jeg på det kraftigste til streng kontrol med diktaturet i Irak og en styrkelse af den internationale alliance mod terrorisme. Her og nu bør vi alle lede efter et fælles udgangspunkt, som det europæiske diplomati kan handle ud fra. Konsekvenserne af en eventuel konflikt er nemlig uforudseelige. En væbnet indsats, som kun må foregå i FN-regi - hvilket er den eneste legitime platform for enhver indsats for at bekæmpe truslen mod freden og den internationale sikkerhed - må være den sidste udvej, som man kun må benytte sig af, når man har konstateret, at der ikke findes et realistisk alternativ. At gå i krig betyder reelt, at man har opbrugt alle politiske instrumenter.
I denne krise - og det er et problem, som berører os alle direkte - ser vi en selvmodsigelse, nemlig at der er behov for en fælles europæisk indsats, hvilket konventet arbejder for, men der er absolut ingen fælles europæisk politik. Hvis ikke nationalstaterne taler med én stemme, forsvinder de fra det internationale billede. Hvis ikke Europa taler med én stemme, bliver det umuligt at få etableret et stærkt, varigt og ligeværdigt samarbejde med USA. Uden et samarbejde mellem Europa og USA bliver det umuligt at sikre fred og stabilitet på verdensplan. Den handlemåde, man lægger for dagen i en krisesituation, vil blive husket og vil blive en model for den fremtidige indsats. Det er i sådanne øjeblikke, at man vinder eller mister omgivelsernes tillid.
Det, som står på spil, er viljen til at lade Europa gøre sig gældende og spille en hovedrolle på verdensplan. Med sine egne værdier, traditioner og interesser og med sin egen vision for verden. Det er denne vilje, som vi i dag skal vise - hvilket både gælder de gamle og de nye medlemmer af EU - og det skal vi gøre med engagement i det fælles arbejde, med følelsen af at deltage i opbygningen af en politik i overensstemmelse med vores egne alliancer og med bevidsthed om vores eget ansvar og egen rolle.
I denne internationale sammenhæng, som bestemt ikke fremmer det økonomiske genopsving, må vi styrke den politiske vilje og konsekvens, så Lissabon-målsætningerne og de beslutninger, som er blevet truffet på de europæiske topmøder, kan blive ført ud i livet. Jeg er nemlig overbevist om, at Lissabon-strategien er den rette vej til - også under de nuværende omstændigheder - at give vores borgere øget velstand og større social samhørighed. Det er også den eneste strategi, der sikrer et stærkt genopsving, og som sikrer disse resultaters bæredygtighed for de kommende generationer. Det er min opgave - og en grundlæggende opgave for Kommissionen - at arbejde konsekvent og stædigt for, at vores strategi bliver til virkelighed. Derfor har jeg for tre måneder siden skrevet til stats- og regeringscheferne og kortlagt en række punkter, som jeg betragter som en betingelse for, at det kommende Europæiske Råd kan blive en succes. På dette punkt ved jeg, at jeg kan regne med det græske formandskabs støtte, og det kunne jeg også forstå på Deres ord, hr. minister.
Den afstand mellem de politiske mål og lovgivningen, som jeg henviste til for et år siden, er nu blevet en smule mindre. Der er gjort fremskridt på energiområdet og med hensyn til de finansielle tjenesteydelser, det fælles luftrum og forskningen. Der er dog behov for en endnu stærkere politisk vilje til at gennemføre det europæiske patent, som symboliserer EU's evne - eller manglende evne - til at nå realistiske mål. Vi skal også nå til enighed om direktiverne om virksomhedsovertagelser, prospekter og pensionsfonde.
Der er desuden behov for at revidere den europæiske beskæftigelsesstrategi. På dette område finder Kommissionen det forslag meget hensigtsmæssigt, som en række medlemsstater har stillet om en ekspertgruppe på højt niveau, der skal bistå med arbejdet. På initiativ af kommissær Diamantopoulou - som jeg gerne vil takke varmt for hendes godkendelse - vil der snart blive oprettet en sådan gruppe. Men frem for alt er der behov for at fjerne skellet mellem fællesskabsretsakternes vedtagelse og deres gennemførelse på nationalt plan. Skellet mellem de beslutninger, der træffes, og gennemførelsen heraf er stadig for stort - faktisk bliver det hele tiden større - når det gælder reformerne i forbindelse med det indre marked, beskæftigelsen og den sociale beskyttelse.
Mine damer og herrer, efter at have konstateret dette er mit budskab til Dem og det budskab, som jeg på baggrund af dagens forhandlinger vil overbringe Rådet på forårsmødet, at Europa kan sejre. Europa kan sejre i kampen om modernisering og fornyelse, og Europa kan vise, at den europæiske økonomiske og sociale model kan tjene som eksempel for hele verden. Vi kan imidlertid ikke nå disse målsætninger uden gennemgribende samfundsmæssige ændringer. Disse gennemgribende ændringer kræver politiske beslutninger, fælles målsætninger og regler. Vi må ikke tro, at markedskræfterne eller forskernes stolthed i sig selv er tilstrækkeligt til at gennemføre denne modernisering. Det kræver nemlig samstemmende beslutninger, og det kræver en fælles vilje.
Rådets forårsmøde markerer samtidig det tidspunkt på året, hvor gennemførelsen af den økonomiske strategi - det, som vi kalder den økonomiske og monetære styring af EU - skal tages op til vurdering. Det er vigtigt, at borgerne forstår, hvad vores planer er, og hvordan vores kontrolsystem og beslutningsgang fungerer. Her benytter vi alle de instrumenter, som vi har til rådighed i dag, navnlig de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, beskæftigelsesstrategien og strategien for det indre marked. Det er vigtigt at forklare, at disse instrumenter sammen med stabilitets- og vækstpagten udgør et sammenhængende og effektivt hele. Dette er målet med de forslag, som vi stillede for nylig om en ny fortolkning af anvendelseskriterierne for stabilitetspagten. Det er en fortolkning, hvor man er mere opmærksom på de enkelte landes særlige økonomiske situation og på behovet for at finansiere de reformer, der indgår i Lissabon-strategien.
Endelig vil jeg i dag også gerne fremhæve den indsats, vi skal gøre, når det gælder undervisning, forskning og innovation. Det indebærer, at regeringerne ændrer de lovgivnings- og skattemæssige rammer for at fjerne hindringerne for nye virksomheders etablering og vækst. Kommissionen vil gøre sin del, og i den henseende har vi netop vedtaget en handlingsplan for at forenkle EU's acquis og gøre det mere præcist, klart og tidssvarende.
At ændre forskningens tilrettelæggelse og gøre den mere åben er det overordnede mål for det europæiske forskningsområde. Derfor er det vigtigt at udnytte de fordele, vi kan opnå gennem en fælles indfaldsvinkel, nemlig en egentlig fælles forskningskultur på universiteterne og i virksomhederne. Ud over de økonomiske aspekter kan vi ikke se bort fra den sociale virkning af en sammenhængende uddannelses- og forskningsstrategi, især med hensyn til oprettelsen af arbejdspladser, erhvervsaktivitet og samhørighed.
Selv om der er store forskelle mellem medlemsstaternes uddannelsessystemer, tegner der sig et klart billede af de fælles udfordringer, som vi kun kan tage op sammen. Derfor er det af afgørende betydning, at vi sørger for en hurtig og sammenhængende iværksættelse af det arbejdsprogram, der er udarbejdet frem til 2010, for at gøre uddannelsessystemerne mere effektive og mere samordnede. Vi skal således investere bedre - og mere - i forskning og uddannelse. I den forbindelse bør vi efter min mening straks oprette en række fremtrædende europæiske forskningscentre, så europæisk forskning kommer til at indtage en absolut førsteplads på verdensplan. Det er noget, som vi har snakket om i flere måneder, og jeg tror, at tiden nu er inde til at foreslå dette og føre det ud i livet, for hvis ikke vi er i stand til at tiltrække de største intellektuelle kapaciteter i hele verden, kan vi så afgjort ikke gennemføre Lissabon-strategien. Ifølge Lissabon-strategien skal vi være verdens bedste, og hvis vi skal det, har vi brug for verdens bedste hoveder, som vi kun kan tiltrække med nogle store forskningscentre, der er verdens bedste. Det er en enkel og ambitiøs strategi, som Kommissionen foreslår Dem, for uden denne strategi tror jeg ikke, at vi kan nå de mål, som vi har sat os.
Til sidst vil jeg sige, at hvis vi virkelig ønsker at skabe et seriøst grundlag for et vidensamfund, skal vi tage målsætningen om at bruge 3 % af BNP på forskning helt bogstaveligt. Det er også et mål, som vi har sat os. Hvis vi kigger på de forskellige medlemsstaters budgetter, kan vi til gengæld se, at man i år ikke har nærmet sig målsætningen om de 3 %, men snarere har fjernet sig fra den. Så enten skal vi ændre vores målsætninger, eller også skal vi gøre en konsekvent indsats for at nå dem. Vi kan ikke se bort fra denne målsætning, for vi har sagt 3 %, og 3 % er 3 % - det kan ikke diskuteres.
Det drejer sig dog ikke blot om at bruge flere midler, men også om at bruge midlerne bedre, såvel inden for forskning som inden for uddannelse. Jeg vil gerne minde om, at vi ikke kan blive ved med at tillade, at en ud af fem af vores unge forlader uddannelsessystemet uden at have opnået nogen form for kvalifikationer, for der er tale om menneskelige ressourcer, som samfundet bliver drænet for. Derfor skal vi tage vores måde at forberede de unge til et stadig mere krævende arbejdsmarked og erhvervsliv op til fornyet overvejelse. Uden sådanne konkrete tiltag vil vi ikke være i stand til at indhente konkurrenternes forspring, som vi alle beklager. Det er nemlig kun ved at skabe et vidensamfund, at vi kan indtage førstepladsen i verden.
(Bifald)
Van Velzen (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, vi har lyttet til rådsformandens tale med kolossal interesse, og hvis jeg må opsummere den, omhandlede den to spørgsmål, nemlig først og fremmest hvordan vi genskaber tilliden til Lissabon-strategien og dernæst, hvordan vi sikrer en mere effektiv gennemførelse heraf. Hr. formand, det er netop sagens kerne. Jeg synes også, at det er det rigtige tidspunkt at fortage denne analyse, fordi gennemførelsen af Lissabon-målene er underlagt et stort pres. Derudover er omstændighederne blevet meget vanskeligere, det økonomiske klima er ugunstigt, usikkerhedsmomenterne er vokset, og iværksættervirksomhed har, som kommissionsformanden påpegede det, yderst vanskelige vilkår i øjeblikket.
Min gruppe hilser derfor Kommissionens evalueringsrapport velkommen. Rapporten giver indblik i de resultater, medlemsstaterne har nået i løbet af de sidste par år, hvad angår gennemførelsen af Lissabon-målene. Jeg må dog tilstå, at billedet er forvirrende. Der kan konstateres en usædvanlig træg gennemførelse fra medlemsstaternes side og store udsving i gennemførelsesgraden. Det betyder også, at Rådets troværdighed i forhold til gennemførelsen af Lissabon-processen har fået et skud for boven. De tog ikke fejl, da De sagde, at det var nødvendigt at genskabe tilliden. Men det er dog kun muligt igen at skabe tillid, hr. formand, hvis vi sætter en stopper for de fine ord og fantastiske planer og reelt koncentrerer os om gennemførelsen. Heri ligger det væsentligste problem. Og det siger vi i vores beslutning: Det er på tide, at Rådet og Kommissionen kommer med en køreplan, der nøje angiver, hvilke konkrete mål der skal opfyldes inden for en bestemt tidsfrist, og hvoraf det fremgår, at Rådet opstiller en forpligtelse til at yde en indsats for reelt at gøre det, at EU-lovgivningen vil blive gennemført, at dette derefter fastholdes nøje, og at der er en kohærent, konsekvent opgavefordeling mellem Det Europæiske Råd og de relevante nationale ministre, fordi denne generelt mangler.
Lissabon-dokumentet omhandler en lang række områder, hvoraf nogle henhører under EU-lovgivningen, mens langt størstedelen ikke gør det, og for disse har vi det fine begreb "åben koordination". Det ville dog være godt, hvis vi kunne få en meget mere regelret aftale om, hvordan vi skal forvalte denne åbne koordination. Ifølge min gruppe bør vægten lægges på samarbejde, udveksling af bedste praksis, benchmarking og desuden respekt for de nationale parlamenters og Europa-Parlamentets rolle. Lissabon-processen er ikke Rådets eget onemanshow, især hvis man skulle lægge resultaterne på bordet nu.
Hr. formand, den økonomiske og budgetmæssige reformproces, som Økofin-Rådet har anvist, bør videreføres. Vi må så have mod til at træffe dristige beslutninger. Vi må så også sætte debatten om pensionssystemets revision i gang. Vi vil opfordre til, at men ser på systemet med tre søjler, hvorunder man selvfølgelig opretholder solidariteten inden for de enkelte stater sideløbende med solidariteten fra handelens og industriens side og selvfølgelig det individuelle ansvar.
Et system med tre søjler vil i fremtiden kunne give os bedre forudsætninger for at tackle problemerne som følge af befolkningens aldring. Det er korrekt, at der er mange hindringer, der i givet fald skal fjernes. Hvis vi argumenterer for mere iværksætterånd, vil vi gøre det muligt at nå målet om en reduktion på 25 %. Lad os også komme i gang med at gennemføre det europæiske charter om SMV'er. Lad os også sikre, at der gøres noget ved hindringerne for anerkendelse af uddannelsesmæssige kvalifikationer. Hvis vi siger 3 % forskning og udvikling, hvor er så tidsplanen, der giver os mulighed for at sikre, at de 3 % kan nås inden 2010? Den eksisterer ikke. Følgelig bør den udarbejdes.
Vi har drøftet patenter i lang tid nu. Kommissionsformanden siger, at den intellektuelle elite ikke må forlade Europa. Det har han helt klart ret i, men hvor lang tid vil det vare, før vi endelig får et europæisk patent? Rådets troværdighed afhænger heraf, og vi må på et eller andet tidspunkt tage stilling hertil. Det må ikke blive en sag, der konstant blokeres af et vist antal nationale ministre.
Hr. formand, den videnbaserede økonomi er nøglen. Men vi er ikke længere i tvivl om, at en betragtelig del af softwareudviklingen og al forskning inden for den videnbaserede økonomi i dag er på vej til Japan, fordi vi i Europa til stadighed har været ude af stand til at etablere en tredjegenerationssektor. Vi er allerede tre år bagefter i forhold til Japan og vil, når vi har indhentet denne forsinkelse, være fem år bagefter. Det er katastrofalt inden for en sektor som denne. Jeg opfordrer derfor indtrængende Rådet til ikke at fortsætte drøftelserne af det franske forslag om at give endnu 6 eller 9 milliarder tilbage til en operatør, men i stedet at overveje at udarbejde et program, der vil sætte Rådet i stand til at gøre tredje generation til en realitet i Europa. Det har vi brug for.
Kort sagt er det, der betyder noget, ikke de fine ord, men handling og et klart signal om, at Rådet nu må se at få sat gang i gennemførelsen. Det er vigtigt at få en køreplan, så vi konkret kan se, hvem der gør hvad og hvornår. Det er vigtigt at have et godt samarbejde mellem de forskellige dele af Rådet og mellem Det Europæiske Råd og de relevante nationale ministre, fordi vi ellers ikke vil komme ud af starthullerne, og den intellektuelle elite virkelig vil tage til USA, og Europa vil stå tilbage på sidelinjen. Det fortjener Europa ikke.

Goebbels (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, Europa har altid haft succes, når det har haft ambitioner. Euroen var en af disse ambitioner, hvis fordele for borgerne bliver større og større. Efter 13 måneders fysisk eksistens er euroen blevet dollarens ligemand og allerede den andenstørste reservevaluta i verden. Siden Den Europæiske Centralbank har overtaget forvaltningen af pengepolitikken, har eurozonens inflationsrate holdt sig under den amerikanske og den britiske inflationsrate. De lange renter er historisk lave i Europa og lavere end USA's.
Ved at påpege disse fakta rejser jeg mig imod den herskende europessimisme og imod denne tendens til selvpineri, som mange af vores kolleger lider af. Det er sandt, at Europa har sine problemer. Væksten er dæmpet, nogle af de større medlemsstater har et stigende underskud, og arbejdsløsheden vokser igen. Men er der noget sted i verden, som ikke har problemer? Vi får at vide, at Europa lider under sin mangel på fleksibilitet og strukturelle defekter, som skyldes social overbeskyttelse. Vi får som eksempel den amerikanske økonomi, der skulle have større produktivitet og som, takket være et mere fleksibelt arbejdsmarked, skulle skabe flere arbejdspladser. Men hvad ser vi? Den amerikanske arbejdsløshed overstiger arbejdsløsheden i langt de fleste EU-lande. Og derudover medregner man ikke i det amerikanske arbejdsløshedstal de to millioner amerikanere i den arbejdsdygtige alder, som sidder i fængsel. Men der er noget, der er endnu vigtigere. Produktiviteten pr. time er større i Europa end i USA, hvilket vidner om bedre lønsomhed for produktionen og tjenesteydelserne i Europa. Denne lønsomhed afspejler sig i den internationale handel, hvor det lykkes Unionen at sælge næsten dobbelt så meget i volumen som den amerikanske eksport. USA ophober andre underskud. Hvis man evaluerede underskuddet på USA's føderale budget på nuværende tidspunkt ud fra stabilitetspagtens kriterier, ville det være på 5-6 % af USA's BNP.
Jeg nævner ikke disse tal for at fryde mig over dem. Faktisk er USA en af verdensøkonomiens største drivkræfter. Europa kunne tage over, såfremt det gav sig selv midlerne til at opfylde sin ambition. Lissabon-strategien er et krav om mobilisering, men det ville kræve, at medlemsstaterne endeligt besluttede sig for at iværksætte den fælles strategi, som blev besluttet i Lissabon og Göteborg. Kommissionen burde sørge for, at alle medlemsstater holder sig til strategien, hele strategien, og ikke blot til nogle strukturelle reformer, som ganske vist er nødvendige, men ikke tilstrækkelige til at skabe verdens mest konkurrencedygtige viden- og velfærdsøkonomi. I den kontekst skal Europa genoverveje sin strategi på investeringsområdet. Europa anvendte i 1970 4,2 % af sit BNP på offentlige investeringer. I dag er tallet faldet til 2,3 %.
Jeg hører til dem, der mener, at stabilitet er grundlæggende for at bekæmpe inflationen og de offentlige underskud. Den bidrager desuden til at forsvare købekraften for de svageste i vores samfund. Det er imidlertid nødvendigt for at skabe mere vækst at investere i infrastrukturer, forskning og vidensamfundet. Vi skal også skelne mellem investeringsudgifter og driftsudgifter.
Hr. formand, jeg vil slutte af med at sige, at jeg har forsøgt at viderebringe et budskab om optimisme. Hvis vi får en krig, bliver vi imidlertid alle nødt til at genoverveje situationen. Et af de første ofre for krigen bliver utvivlsomt stabilitetspagten, medmindre Europa nægter at ofre væksten og beskæftigelsen på krigsgudernes alter. Det er derfor nødvendigt at modarbejde krigen for at opretholde væksten og beskæftigelsen.
Formanden.
Hr. Goebbels, jeg er sikker på, at logikken heri er upåklagelig. Jeg skal erindre de ærede medlemmer om, at vi i eftermiddag har to timers forhandling om emner vedrørende krig og fred.
Watson (ELDR).
Hr. formand, jeg lykønsker rådsformanden med hans tale og ønsker ham alt godt, hvad angår den dagsorden, han har fastlagt. Hr. Prodi har redegjort for omfanget af de udfordringer, vi står over for, og de foranstaltninger, der er nødvendige. Ikke desto mindre forekommer det mig, at hvis Unionens handlekraft stod mål med dens hensigtserklæringer, ville denne debat ikke være nødvendig.
Fortegnelsen over de uløste økonomiske reformspørgsmål på dagsordenen for forårstopmødet forekommer sørgeligt bekendt. For et år siden inden Det Europæiske Råd i Barcelona, som en regering betegnede som "bære eller briste-topmødet" for økonomiske reformer, var Unionen fastlåst på grundlæggende områder som fællesskabspatentet, direktivet om overtagelsesbud og pensionsdirektivet. Ministre var i vildrede over stabilitetspagten, idet de ikke havde udstedt en tidlig varsling til Tyskland og Portugal. Stats- og regeringscheferne erklærede, at de væsentligste mål var at løse disse spørgsmål.
Hvor langt er vi så nået på et år? Angående fællesskabspatentet, som hr. Prodi nævnte, er der ingen fremskridt sket. Den bedste betegnelse, der kan anvendes for overtagelsesdirektivet, er vel, at "der arbejdes på det ". I stedet for at forbedre situationen vil pensionsdirektivet reelt kunne udgøre et tilbageskridt, hvis det vedtages i den form, som Parlamentets ordfører anbefaler. Tyskland og Portugal har siden fået selskab af Frankrig i den lidet flatterende samling af lande, der ikke overholder stabilitetspagten.
Midt i denne litani af fejlslagne tiltag kommer hr. Blair, hr. Chirac og hr. Schröder med et andet deprimerende eksempel på "brevkassediplomati". Efter at Europas splittelse i Irak-spørgsmålet er blevet belyst i "8-bandens" brev, har Det Forenede Kongeriges premierminister nu dannet en fantastisk trio med hr. Chirac og hr. Schröder, som påtager sig at belære andre ledere om, hvordan de skal reformere deres økonomi, mens de selv blokerer for økonomiske fremskridt.
Når man hører en høj og klar opfordring til økonomisk reform fra den britiske premierminister, hvis vedvarende ubeslutsomhed angående tiltrædelsen af euroen rammer beskæftigelsen, væksten og investeringerne, er det lidt af et irritationsmoment 
Når Frankrigs præsident sætter sit navn under et brev, hvori der opfordres til hurtig gennemførelse af det indre marked, samtidig med at Frankrig ligger i toppen af statistikkerne over manglende gennemførelse af lovgivningen om det indre marked, er det lige før, man taber vejret.
Og når man bliver belært om behovet for, at Europa reformerer arbejdsmarkedet og øger beskæftigelsen, af en kansler, som har ledet landet i en periode med rekordhøj arbejdsløshed, er det virkelig noget, der rykker.
Måske en smule ydmyghed ville klæde disse tre ledere, hvad angår økonomiske reformer.
Vi er i det tredje år af den 10-årige Lissabon-plan til forbedring af konkurrencedygtigheden. Sandheden er, at resultaterne har været skuffende. Nøglen til højere beskæftigelse og bæredygtig vækst ligger i sunde offentlige finanser, en dynamisk privat sektor, konkurrence på det indre marked, et virkeligt europæisk forskningsrum og tilskyndelse til arbejde, dygtiggørelse og nyskabelse.
Min gruppe ønsker især at understrege betydningen af at fuldføre handlingsplanen for de finansielle tjenesteydelser, fremme iværksættere og fleksibilitet og tilpasningsevne på arbejdsmarkedet. Vi må også forbedre optagelsen af kvinder, indvandrere, ældre arbejdstagere og handicappede på arbejdsmarkedet og tilpasse beskatnings- og understøttelsesordningerne, så det kan betale sig at arbejde.
Det er de udfordringer, vi står over for, og vi har kun syv år tilbage til at nå vores mål om at gøre Europa til den mest konkurrencedygtige, dynamiske og videnbaserede økonomi i verden. I stedet for at opstille nye og fine mål, bør stats- og regeringscheferne se at komme videre med arbejdet på at lukke de eksisterende huller i "leverancerne" mellem ord og handling.

Figueiredo (GUE/NGL).
Hr. formand, vi er langt fra de euforiske erklæringer på topmødet i Lissabon i marts 2000 om fuld beskæftigelse og målet om, at Unionen skal blive den mest konkurrencedygtige, dynamiske og videnbaserede økonomi i verden. Opbremsningen af den økonomiske vækst, udflytning og lukning af virksomheder, der følges af flere afskedigelser, større arbejdsløshed og stigende sociale problemer, viser faren ved den vej, der har været fulgt med øget liberalisering og privatisering, prioritering af penge- og konkurrencepolitik, deregulering og fleksibilisering af arbejdsmarked og arbejdsmarkedslovgivning, og gør det tydeligt, at der må ske en fundamental ændring af de gældende retningslinjer og den neoliberale politik, der føres. Hvilket ikke sker med de forslag, der er lagt frem.
Kommissionen erkender godt nok, at manglende ajourførte data stadig vanskeliggør en detaljeret vurdering af fattigdom og social udstødelse, og den konstaterer, at bestræbelserne for at undgå tidligt ophør af skolegang og nedbringe uligheden mellem mænd og kvinder kun har haft beskeden succes, men de retningslinjer, som den selv fremlægger for især socialsikring, strukturreformer af arbejdsmarkedet baseret på fleksibilisering og usikker beskæftigelse og på løntilbageholdenhed, vil ligesom den fortsatte liberalisering inden for stadig nye områder netop komme til at forværre den nuværende situation.
Ved ensidigt at satse på liberalisering og fleksibilisering af markederne for varer, tjenesteydelser, kapital og arbejdskraft og ignorere økonomisk og social samhørighed er Kommissionen og Rådet med til at skabe stadig større sociale problemer og gøre den økonomiske genopretning vanskeligere. Det er derfor afgørende, som vi fremhæver det i det forslag til beslutning, som min gruppe har fremlagt, at forårstopmødet prioriterer fuld beskæftigelse, harmonisering og forbedring af de sociale forhold, økonomisk og social samhørighed og bæredygtig udvikling som sine målsætninger. Social- og beskæftigelsespolitikken må frigøres fra den strenge overholdelse af de nominelle konvergenskriterier, hvilket også fordrer, at Den Europæiske Centralbanks mandat og beføjelser omdefineres. Bæredygtig udvikling med henblik på social og økologisk omstilling forudsætter en gennemgribende ændring af stabilitetspagtens irrationelle kriterier, med hensyntagen til landenes forskellige økonomiske og sociale situation, og ligeligere fordeling af velstanden, en solidarisk fornyelse af de sociale beskyttelsesordninger samt genoptagelse af offentlige og sociale investeringer især inden for uddannelse, forskning og videnbaseret økonomi.
Det er derfor, som lønmodtagerne og befolkningen kræver det nærmest overalt, og som vi også har set det i Portugal i den forgangne weekends gigantiske demonstration i Lissabon, på høje tid at lytte til befolkningens og lønmodtagernes krav.

Bouwman (Verts/ALE).
Hr. formand, og må jeg tilføje, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, vi taler om forårstopmødet og Lissabon, om strategier for økonomisk, social og miljømæssig fornyelse. Men faktum er, at jeg knap nok har hørt de sidste to ord nævnt. Spørgsmålet er derfor, om Lissabon er på det rette spor - det er spørgsmålet i Kommissionens notat - og om vi i EU stadig er på rette spor og kører med den rigtige fart.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt vi befinder os på det rigtige spor, mener jeg, at rapporten tager udgangspunkt i en række antagelser - som jeg vil gå lidt nærmere ind på end hr. van Velzen - og en række analyser, som ikke er korrekte. Jeg tror ikke, vi står over for en ny økonomi, men over for en cyklisk økonomi, og at vi bør tage højde herfor. Jeg tror også, at vi lægger for stor vægt på den videnbaserede økonomi, idet vi også har brug for job nederst på jobstigen - men det hører jeg ikke omtalt. Vi overvurderer liberaliseringens potentiale og undervurderer medlemsstaternes kapacitet til at gennemføre direktiver og lovgivning. Vi undersøger ikke, hvorfor de ikke gennemføres.
Er EU stadig på rette spor, og kører vi med den rigtige fart? Jeg tror, at hr. van Velzen udtrykker det ganske godt, og det er blevet nævnt fra flere sider. Svaret er nej. Lad os se på beskæftigelsen: Der er for få nye job. Vi er med vores 12 millioner heldige, men disse job er ikke resultatet af vores politik alene. Antallet af kvinder, ældre og personer med et handicap i arbejde er også for lavt. Vejen til bedre job er fortsat lang, og vi har hidtil gjort for lidt for at modernisere arbejdets tilrettelæggelse. Jeg håber derfor, at den revision af beskæftigelsesstrategien, som vi skal arbejde på, og forbedringen af den sociale dagsorden vil føre til en justering på dette område.
Hvis vi ser på miljøet, ser vi, at den horisontale integrationspolitik ikke har ført til noget. Jeg siger det klart og enkelt. Jeg har også sagt, at der kun er sket få fremskridt inden for transportsektoren, og at det samme er tilfældet for energipolitikken, landbrugspolitikken og i forbindelse med den offentlige sundhed. Hvem drøfter reformer af energiafgifter? Osv. osv.
Hvis vi også ser på den generelle tilgang, hvad angår Kyoto eller Johannesburg, er der meget få fremskridt. Dog har vi brug for bedre indikatorer osv. Jeg har allerede sagt det: Politikken er for ensidig med hensyn til viden og nyskabelse. Som ingeniør kan jeg helt gå ind for den intellektuelle elite, men vi bør også tage den øvrige udvikling i betragtning. Vi har også behov for andre job, og det betyder, at vi også bør tænke på bunden af arbejdsmarkedet, at vi bør løse problemerne i forbindelse med den uformelle økonomi osv.
Det er vigtigt, at den økonomiske og sociale politik bliver mere strømlinet, men det betyder, at vi må drage konklusioner, både hvad angår stabilitets- og vækstpagten og de brede økonomiske retningslinjer, der går i retning af socialpolitikken og miljøpolitikken. Vi bør videreføre Lissabon, men inkorporere omfattende tilpasninger, ikke kun i forhold til medlemsstaterne, som skal gennemføre mange forskellige ting, men også strategiske tilpasninger og tilpasninger af indholdet. Efter min opfattelse har vi brug for en gennemgribende evaluering af vores indsats.

Collins (UEN).
Hr. formand, jeg glæder mig over de positive og pragmatiske indlæg fra det græske formandskab og Kommissionens formand, hr. Prodi, som vi har hørt her til formiddag. Jeg hilser det faktum velkomment, at EU's ledere mødes hvert forår for at evaluere det, der betegnes som Lissabon-processen, og som har til formål at sikre, at EU bliver verdens mest dynamiske, konkurrencedygtige og videnbaserede økonomi. Der vil i de kommende seks uger blive afholdt mange ministerielle møder for at få et seriøst forberedende arbejde på plads, inden EU-lederne mødes den 21. marts 2003.
EU har et stort arbejde foran sig, eftersom de seneste data peger i retning af en langsom økonomisk udvikling inden for Unionen. Vækstraterne for sidste kvartal i 2002 ligger på mellem 0,1 % og 0,4 % af BNP inden for EU. Arbejdsløsheden inden for Unionen ligger på 8,5 %. Jeg glæder mig over, at det græske formandskab fokuserer på behovet for at skabe flere og bedre arbejdspladser i EU. Arbejdsmarkedsreformer vil klart stå højt på dagsordenen for Det Europæiske Råds forårsmøde. Vi må alle være opmærksomme på behovet for at få den europæiske beskæftigelsesstrategi til at fungere bedre.
Det er fornuftigt, at den græske regering giver tilsagn om at inddrage arbejdsmarkedets parter i selve arbejdsmarkedsreformen. Jeg har altid støttet det sociale partnerskab, som er baseret på det fornuftige princip om inddragelse af fagforeninger og arbejdsgiversammenslutninger i nøglespørgsmål vedrørende økonomiske og sociale reformer.
Det græske formandskab arbejder på gennemførelsen af grønbogen om iværksættere. Det indebærer, at man især vil satse på at fjerne de formelle hindringer i de daglige aktiviteter for de 19 millioner små og mellemstore virksomheder i Europa. Det vil også medføre, at det europæiske charter om små virksomheder bliver gennemført.
Vi må forbedre de små virksomheders adgang til knowhow og finansiering, og vi må forenkle vores lovgivning. Hvis EU skal blive verdens mest videnbaserede økonomi, bør vi udnytte alle nye teknologier fuldt ud. Vi må sikre universel adgang til nye teletjenester for alle Unionens borgere, og vi bør indføre passende uddannelses- og undervisningsprogrammer for alle brugere.
Gennemførelsen af EU-initiativet og vedtagelsen af et fælles EF-patentsystem er klart konkrete foranstaltninger, som vi bør støtte. Den græske regering opfordrer med rette alle medlemsstater til at indføre nyskabende strukturer, som kan skabe fuldstændig sikkerhed for finansieringen af fremtidige pensionspolitikker. Heldigvis, ud fra et samfundsmæssigt perspektiv, lever vi længere, og vores regeringer bør derfor i deres planlægning tage højde for den fremtidige demografiske udvikling.
Bonde (EDD).
Hr. formand, hr. rådsformand, EU-topmødet skal møde "hans kejserlige højhed" hr. Giscard d'Estaing, som er ved at udarbejde et udkast til demokratisk forfatning bag lukkede døre i et præsidium, hvor fire af Parlamentets syv politiske familier ikke er repræsenteret. Vi har sendt en klage til Giscard og bedt om aktindsigt i Præsidiets arbejde. Vi har endnu ikke fået svar.
Giscard har afvist en anden anmodning om aktindsigt med den begrundelse, at EU's regler om åbenhed ikke gælder for ham. Må jeg ikke opfordre formandskabet til høfligt men bestemt at gøre Giscard opmærksom på, at også Præsidiet er finansieret af EU's skatteborgere og selvfølgelig skal rette sig efter Domstolens domme og det princip om åbenhed, som nu står i traktatens artikel 255.
Der er ingen undtagelse for Giscard, der er ingen hjemmel for, at repræsentanter for Kommissionen, Parlamentet og Rådet kan fravige princippet om åbenhed, medmindre de har en særlig hjemmel i åbenhedsforordningen eller afviser et dokument efter konkret vurdering. Giscard må for hvert enkelt dokument i Præsidiets besiddelse afveje hensynet til forhandlingerne mod offentlighedens interesse i at vide besked, og han må som enhver anden i EU sikre sig, at lighedsgrundsætningen praktiseres.
Det må ikke forekomme, at tre politiske grupper råder over dokumenter fra Præsidiet, som de fire andre grupper ikke har. Eller at der cirkulerer konventsdokumenter blandt praktikanter i udenrigsministerier, som ikke også er tilstillet medlemmer af konventet. Vi forlanger ligebehandling - ikke mere, ikke mindre.
I de første 16 artikler nævnes ordet forfatning 32 gange. Selv for de mest tungnemme må det nu være klart, at der arbejdes for en forfatning, og ikke blot en forfatningstraktat.
Må jeg ikke opfordre til, at Præsidiet sammensættes på ny og gøres mere repræsentativt for borgerne. Alle politiske familier bør være med. Kvinderne, som udgør halvdelen af vælgerne, kan ikke nøjes med to pladser; de 13 ansøgerlande kan ikke nøjes med én observatør, og der kan ikke fortsat være nul repræsentanter for den halvdel af vælgerne, der stemmer nej ved unionsafstemninger i de få lande, der tillader folk at stemme. Tak hr. formand, selv om der ikke er så meget at takke for.

Dell'Alba (NI).
Hr. formand, kære kolleger, tillad mig at vende tilbage til forårstopmødet. Mange har lige fra begyndelsen været af den opfattelse, at den endelige Lissabon-målsætning - nemlig at den europæiske økonomi på 10 år skal gøres til verdens mest konkurrencedygtige videnbaserede økonomi - var et optimistisk og opmuntrende slogan. Men det virker faktisk stadig mindre opmuntrende, eftersom man tre år efter ikke er nået særlig langt med gennemførelsen af denne målsætning. Den europæiske økonomi er endnu ikke kommet ud af starthullerne, de nødvendige reformer bliver udsat eller udvandet fra topmøde til topmøde, og Europas arbejdsløses forhåbninger om at finde arbejde takket være væksten afhænger stadig af, om der kommer gang i USA's økonomi, der virker som drivkraft.
På forårstopmødet vil stats- og regeringscheferne formodentlig bekræfte, at de vil følge Lissabon-målsætningerne, selv om man ikke kan være sikker på det i disse tider. Der er allerede et brev i omløb, som er blevet sendt til det græske formandskab, og hvor man fastslår nødvendigheden af og viljen til at give Europas økonomi en saltvandsindsprøjtning ved hjælp af nogle meget ambitiøse strukturreformer. Det er godt - og man kan endda sige, at det er glimrende - men vi radikale er alligevel af den opfattelse, at man i stedet for at opstille eller genindføre nogle overordnede målsætninger med det samme burde gøre en ordentlig og rimelig indsats. Det er nemlig tvingende nødvendigt med en øjeblikkelig reform af velfærdssystemerne, som i mange lande ikke bare er stærkt uretfærdige over for de kommende generationer, men også en sand tikkende bombe for de offentlige finansers bæredygtighed. Det er nødvendigt at liberalisere markederne inden for nøglesektorer som energi, transport, posttjenester og liberale erhverv. Det er nødvendigt at skabe et velintegreret europæisk finansmarked og at skære kraftigt ned på de udgifter, som navnlig ligger Europas små og mellemstore virksomheder til byrde - skatteudgifter, administrative udgifter og udgifter i forbindelse med arbejdslovgivningen - og som er en af årsagerne til, at en stor del af Europas selvstændige og mikrovirksomheder - og her tænker jeg bl.a. på Italien - tvinges ud i den undergrundsøkonomi, hvor man netop sniger sig uden om reguleringen og lovgivningen, fordi man pålægges nogle alt for høje udgifter.
Det er, hvad vi bør gøre, hvis vi vil undgå at narre os selv med slogans og med de trylleformularer, som man ofte bruger her i Parlamentet, f.eks. "den europæiske socialmodel" og "social markedsøkonomi". Jeg tror, at vi bør vi spørge os selv, om disse modeller i dag virkelig er i stand til at beskytte de svageste grupper og outsidergrupperne.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er catch the eye-proceduren. Kære kolleger, jeg erindrer om, at De har to minutters taletid. Hvis De overholder Deres taletid, kan flere medlemmer komme til orde.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Hr. formand, jeg takker rådsformanden for hans udmærkede og opmuntrende bemærkninger og viljen til at få Lissabon-processen til at fungere. Lissabon-processen handler i høj grad om konkurrenceevne. Og meget om arbejdspladser. Flere arbejdspladser vil skabe større rigdom og følgelig større social samhørighed.
I går havde jeg en kort ordveksling med kommissær Diamantopoulou under spørgetiden om direktivet om atypiske ansættelsesforhold. Jeg vil ikke komme ind på de emner, vi drøftede i den forbindelse, men blot sige, at jeg ønsker at rette op på en misforståelse, som er af betydning for denne debat. Jeg henviste til, at Birmingham City Council - som er under socialistisk ledelse og er en af de største arbejdsgivere af midlertidig ansatte i Det Forenede Kongerige - har besluttet at reducere antallet af de tusinder midlertidigt ansatte. Og jeg mener, at det allerede "har besluttet" dette som en direkte konsekvens af forslaget til direktiv om atypiske ansættelsesformer.
Kommissæren antydede, muligvis på grund af tolkningen, at dette havde noget at gøre med udgifterne til forsikring. Det var direkte forbundet med omkostningerne til ekstra betaling af midlertidigt ansatte, og desuden var udgifterne til ekstra administration involveret i ansættelsen af midlertidig arbejdskraft. Som et resultat heraf vil tusinder af arbejdere miste deres job. Hvis dette sker i et enkelt council, kan det ske overalt i EU.
Jeg opfordrer formandskabet til at sikre, at hele Kommissionen erkender, hvor vigtig konkurrencedygtigheden er for skabelsen af nye job, og følgelig hvor vigtigt det er at fremme konkurrencedygtighed og ikke manglende fleksibilitet på arbejdsmarkedet baseret på et forældet dogme.
De Rossa (PSE).
Hr. formand, jeg glæder mig over kommissionsformand Prodis bemærkninger om de aktuelle politiske spændinger i verden og hans understregning af den rolle, De Forenede Nationer spiller i forsøget på at løse op for denne spændte situation. Jeg ønsker også den nuværende rådsformand held og lykke med det ekstraordinære topmøde næste mandag. Jeg håber, at det vil resultere i fastlæggelsen af en fælles holdning for EU i den nuværende meget belastede situation.
Jeg ønsker at understrege over for Kommissionen og Rådet, at en af de vigtigste ting, vi kan gøre på dette topmøde, er at kræve, at medlemsstaterne overholder de aftaler, de indgår i Rådet. Hermed mener jeg både de mål, de tilslutter sig under Lissabon-processen, og gennemførelsen af disse mål, fordi gennemførelsesprocessen klart er mangelfuld.
Jeg skal på ny henvise til et punkt, som flere medlemmer har omtalt. Lissabon-processen er ikke kun en liberaliseringsproces - uanset betydningen heraf. Hele tanken bag Lissabon-processen var at skabe en samordnet og velafbalanceret social og økonomisk tilgang til en modernisering af den europæiske sociale model. Hvis vi skal bevare EU's særegenhed, bør vi sikre, at den sociale retfærdighed ikke ofres i jagten på målet om liberalisering og konkurrencedygtighed. Det er også vigtigt - ikke kun for at sikre social retfærdighed, men også for at skabe en mere produktiv Union. Vi må nu sikre, at alle, der tager del i produktionen, føler, at det er indsatsen værd for dem selv og deres børn.
Derfor bør vi forsvare de offentlige tjenesters vigtige funktion. På dette topmøde bør Kommissionen og Rådet bestræbe sig på at sikre, at tjenester af almen interesse får mulighed for at vokse og udvikle sig og beskyttes - og jeg bruger dette ord bevidst - mod det frie markeds hærgen.
Endelig skal jeg understrege, at vi bør opstille mål for ungdomsbeskæftigelsen, især for de dårligt stillede unge. De er morgendagens langtidsarbejdsløse.

Matikainen-Kallström (PPE-DE).
Hr. formand, gennemførelsen af lovgivningen om det indre marked på nationalt plan er en absolut forudsætning for, at vi kan nå Lissabon-målene. Det voksende gennemførelsesunderskud forårsager en opsplitning af EU's markeder og underminerer fordelene ved det indre marked. Hvis ikke f.eks. direktiverne om telekommunikation gennemføres i medlemsstaterne, vil denne sektors udvikling blive mere uharmonisk end nogensinde før.
Det er afgørende for opretholdelsen af vores konkurrencedygtighed, at vi afsætter flere ressourcer til forskning og uddannelse. Vi vil ikke få succes i fremtiden ved blot at massefremstille produkter og opretholde en dårligt uddannet arbejdsstyrke. Beskatningen af indtjening og arbejdsgivernes indirekte omkostninger bør skæres ned for at fremme beskæftigelsen i Europa og gøre det lettere for SMV'er og virksomheder i vækst i særdeleshed at ansætte personale. Lavere beskatning ville for sin del stimulere iværksættere i Europa, hvilket er et af konkurrencedygtighedens bærende elementer. Lad beskatningen fremover henhøre under medlemsstaternes kompetence.
Jeg vil også opmuntre medlemsstaterne til at lette skattebyrden parallelt med Lissabon-målene, således at de tager hensyn til en retfærdig og positiv konkurrence på beskatningsområdet. EU's opgave på dette område vil være at indsamle sammenlignelige data og formidle bedste praksis.

Caudron (GUE/NGL).
Hr. formand, kære kolleger, jeg takker rådsformanden og kommissionsformanden for deres liste over gode intentioner, som jeg er sikker på, og det mener jeg alvorligt, at de vil gøre alt for at iværksætte. Hvad mig angår, vil jeg koncentrere mit indlæg om beskæftigelsen og målsætningen om fuld beskæftigelse, som efter min mening burde være EU's øverste om ikke eneste målsætning og alle de andre målsætninger blot virkninger heraf. Det gælder ligheden mellem mænd og kvinder, udviklingen inden for social harmonisering, bevarelse og udvikling af de offentlige tjenesteydelser, iværksættelse af den bæredygtige udvikling etc.
Fuld beskæftigelse kræver reelt, at stabilitetspagten revideres, gøres mere fleksibel og tilrettes, at arbejdsmarkedets parter respekteres og høres, at de virksomheder, som udelukkende afskediger folk for at skabe overskud, straffes, især når de har modtaget offentlig støtte, at Det Europæiske Råd indgår en stor økonomisk forpligtelse, og at forskningsindsatsen skærpes.
Kære kolleger, de gamle liberale opskrifter er, ligegyldigt hvad nogle mener, slået fejl. Jobskabelsen er utilstrækkelig, Lissabon-målsætningerne er ikke indfriet, og udvidelsen risikerer at forværre situationen hos såvel De 15 som de 10 nye medlemsstater, der snart vil slutte sig til os. Så ja, vi bliver nødt til at gøre fuld beskæftigelse til Unionens omtrent eneste målsætning. Jeg tror oprigtigt talt, at det er livsvigtigt for vores fremtid, og derfor ønskede jeg at gentage det her, nu til morgen, med styrke og værdighed.
Maaten (ELDR).
Hr. formand, de forpligtelser, der blev indgået i 2000 i forbindelse med den såkaldte Lissabon-proces, var meget ambitiøse, men udgjorde selvfølgelig også et tungt ansvar for regeringscheferne, og vi kan efter tre år se, at det kun var tomme ord, og at de indtil videre ikke er blevet omsat til handling i nævneværdig grad. Det er dog meget paradoksalt at erklære, at EU skal være verdens mest dynamiske videnbaserede økonomi i 2010 og derefter absolut ikke gøre noget dynamisk for at leve op til det. EU har således latterliggjort sig selv, og Rådet lever ikke op til sit ansvar. Den væsentligste årsag er, at vi som Union tolererer, at medlemsstaterne ikke opfylder de forpligtelser, de har indgået.
Det har i de seneste år vist sig, at Frankrig f.eks. i reglen ikke ønsker at have noget at gøre med de forpligtelser, landet indgik i 2000. F.eks. har den største energileverandør bevaret sit monopol, og dertil kommer, at denne energi, der modtager støtte, eksporteres til de medlemsstater, der reelt har åbnet grænserne. Vi har herved opnået det modsatte af det, vi ønskede. De lande, der har gennemført liberaliseringen, straffes for deres gode opførsel.
Vi må sikre os, at de enkelte lande overholder de forpligtelser, de har indgået. Det er ensbetydende med forpligtelser, der overholdes, i stedet for nye mål. Hvis ikke Lissabon-processen skal blive et gigantisk flop, vil en målrettet indsats være påkrævet, og Kommissionen må opstille en klar tidsplan for, hvordan målene skal nås, og fastsætte slutdatoer, således at medlemsstaterne kan stilles til ansvar. Vægten bør lægges på finansiel forsvarlighed, fuldstændig liberalisering af servicesektoren, skabelse af en videnbaseret økonomi gennem investeringer i forskning og udvikling og en gennemgribende forenkling af lovgivningen på området. Det er ensbetydende med mindre detaljeret lovgivning og mere rammelovgivning, således at unødvendige formaliteter ikke forhindrer folk i at udøve deres aktiviteter. Det er ikke kun Lissabon-processen, men hele Unionens troværdighed, der står på spil.
Endelig fandt jeg hr. Bouwmans indlæg på vegne af Gruppen de Grønne/Den Europæisk Fri Alliance bemærkelsesværdigt, men vil dog tilføje en ting. Han siger, at der bør skabes job på bunden af arbejdsmarkedet og ikke kun til den intellektuelle elite, og det er jeg enig i, men vi må erkende, at det ene er en forudsætning for det andet, og at vi i denne henseende har brug for et konkurrencedygtigt Europa.

Lambert (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil indledningsvis besvare hr. Bushill-Matthews' bemærkning. For det første er Birmingham City Council ledet af Labour og ikke af socialister. Og hvad vigtigere er, rejser denne bemærkning en lang række spørgsmål vedrørende den aktuelle ansættelsespolitik i de forskellige councils i Det Forenede Kongerige.
Mange af de oplysninger, vi har modtaget, f.eks. fra lavindkomstenheden, viser, at en stor del af de personer, der i øjeblikket er beskæftiget via bureauer, modtager dårlig betaling, ringe beskyttelse og meget dårlige ydelser. Vi bør danne os et overblik over denne situation. F.eks. har den skole, jeg tidligere var ansat på, nu igen selv ansat rengøringspersonalet, fordi den kan betale en bedre løn og spare penge i forhold til en ansættelse via et selskab. Så begge parter vinder ved denne løsning.
Men det spørgsmål, jeg især ønsker at stille til Rådet og Kommissionen her til formiddag, vedrører bæredygtig udvikling, som er et altfavnende og ikke blot et tilknyttet koncept, og som inddrager Göteborg og ikke blot Lissabon i hele denne proces. Efter Johannesburg er private virksomheder blevet betragtet som et middel til gennemførelse af den offentlige politik. Der er behov for fornyede overvejelser om virksomhedernes sociale ansvar og behovet for en stærk lovgivningsramme herfor i forbindelse med undersøgelserne af, hvordan selskaber opfører sig i gryende demokratier eller lande med repressive regimer, hvor de ofte modtager støtte fra regeringen i form af eksportkreditgarantier. Vi bør henstille, at de ser nærmere på dette og foretager en evaluering af, hvorvidt den "nuværende totale fritagelse" virkelig fremmer bæredygtighed, demokrati og åbenhed i mange af de regimer og lande, hvor disse selskaber har aktiviteter.
Sudre (PPE-DE).
Hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, vores forhandling om forberedelsen af det europæiske forårstopmøde finder sted i en anspændt international atmosfære. Hr. Prodi nævnte det, da han tog forskud på vores forhandling i eftermiddag om situationen i Irak.
Den geopolitiske situation, som Det Europæiske Råd befinder sig i, vil være præsent, ikke blot i vores tanker, men også meget konkret i de foreliggende oplysninger og økonomiske forudsigelser fra medlemsstaterne. En anspændt international atmosfære er altid skadelig for verdensøkonomien og er et af de større resultater, som forventes af de terrororganisationer, der står bag spændingerne.
Rådet vil være helliget evalueringen af de foranstaltninger, som blev iværksat for at gennemføre Lissabon-målsætningen, der bestod i at gøre Unionen til verdens mest dynamiske videnøkonomi inden 2010. Det drejer sig f.eks. om at evaluere medlemsstaternes og EU's bestræbelser på uddannelses- og videreuddannelses- samt forsknings- og udviklingsområdet. Enhver ved, at resultaterne indtil videre ikke er på højde med forventningerne fra Lissabon-mødet, men hvordan kan det komme bag på nogen, når regeringerne i hovedparten af vores lande ikke har andet valg end at råde bod på deres socialdemokratiske forgængeres skødesløshed og mangel på fremsyn, forgængere, som, langt fra at gøre den nødvendige indsats, når væksten var til det, strøede om sig med offentlige midler og spredte dem ud på statsstøttede programmer uden fremtid?
Det Europæiske Råd i Bruxelles vil derfor være en god lejlighed til for vores lande at genoverveje Lissabon-målsætningerne ved at tilpasse dem til den økonomiske og sociale virkelighed i vores offentlige finanser og sætte dem ind i en international kontekst. Jeg vil gerne slutte af med at rose hr. Prodi for hans initiativ til at fremlægge en plan til forenkling af den europæiske lovgivning, som tæller intet mindre end 90.000 sider. Dette initiativ er mere end velkomment for at lette tilværelsen for erhvervslivet og således øge Unionens konkurrenceevne. Planen sigter mod at reducere EU's acquis til ca. 25.000 sider inden 2005 og forenkle sprogbrugen i lovforslagene. Det tror jeg ikke, nogen vil klage over.
Randzio-Plath (PSE).
Mine herrer formænd, vi lever virkelig ikke i lyserøde tider! Derfor er den politisk-psykologiske betydning af det kommende forårstopmøde central. Dette topmøde skal udsende et signal om tillid, fordi den europæiske økonomi og dermed også væksten og beskæftigelsen ikke vil komme i gang, hvis denne tillid til den politiske ledelse i EU-staterne ikke kan etableres eller forbedres. Jeg tror imidlertid ikke kun, det er tilliden til regeringerne, der er vigtig, det er også vigtigt, at det europæiske erhvervsliv endelig påtager sig sit ansvar for at bidrage til væksten, til investeringer og beskæftigelse. Staten alene kan ikke skabe alle de arbejdspladser, som Europa har brug for for at kunne udfolde sin produktivitet og blive verdens mest fremtidsorienterede region. Derfor min appel til det græske rådsformandskab om fortsat at bekæmpe den unfair skattemæssige konkurrence, om at udtørre alle skatteoaser og ikke lade sig nøje med det første gennembrud med skattepakken, så alle kan bidrage til at forbedre medlemsstaternes indtægtssituation. For medlemsstaterne skal have indtægter for at kunne gennemføre investeringer.
Her vil jeg endnu en gang opfordre det private erhvervsliv til at øge de private investeringer. Vi har ikke kun for få offentlige investeringer, vi har også for få private investeringer, og kun med et partnerskab mellem det offentlige og det private kan Europa forhindre den selvopfyldende profeti, som siger, at vi fra svag vækst eller stagflation i nogle stater vil komme ind i en recessiv udvikling. Den har Europa ikke brug for. Vi har alt for mange svage vækstfaser, og derfor denne appel til det græske rådsformandskab og en appel til Kommissionen og Rådet om at forbedre samarbejdet mellem institutionerne. Europa-Parlamentet er medlovgiver og meget hurtigt med sit arbejde, og det ville være godt, hvis Rådet ville følge dette tempo.
Harbour (PPE-DE).
Hr. formand, den græske rådsformand har givet os en forførende liste over alle de ting, han arbejder på, og jeg må ydmygt påpege over for ham, at det ville gøre en stor forskel, hvis formændene for Rådet (økonomi og finans) her ville komme med en kort oversigt over de ting, de reelt har til hensigt at levere. 100 prioriteringer på en liste betyder, at der ikke er nogen prioriteringer overhovedet! Jeg tilslutter mig det, fru Randzio-Plath netop har sagt. Det ville være forfriskende - og i virkeligheden afgørende - hvis det økonomiske topmøde den 21. marts udmundede i fastlæggelsen af de reelle prioriteringer. Jeg mener - og jeg tror, at alle mine kolleger kan tilslutte sig dette - at Deres prioritering må være at indgyde tillid og skabe dynamik og en forståelse af, at EU's premierministre er fast besluttet på at skabe et dynamisk indre marked med øget beskæftigelse og hurtigere økonomisk vækst. Hvis ikke dette støttes af investorerne, hvordan skal vi så, hr. rådsformand, sikre, at vi kan opfylde alle de andre løfter på Deres lange liste? Det er det, vi bør gøre.
Det ville også være forfriskende - og, som De sagde, nyskabende - at finde muligheder for at aktivere det europæiske charter om små virksomheder. Det vil ikke kræve megen nytænkning at tale om det en gang for alle og reelt gennemføre det. Det har krævet tre år uden handling at bevise, at der simpelthen ikke er sket noget med hensyn til at gøre det lettere og billigere at oprette virksomheder i EU - hvilket premierministeren lægger stor vægt på. Også her er jeg enig med de medlemmer, der har anført, at det er på tide, at medlemsstaternes regeringer begynder at opfylde deres løfter om patentet, gennemførelsen af det indre marked, udligning af deres gennemførelsesunderskud og videreudvikling af det indre marked for tjenesteydelser.
Hr. rådsformand, vi er vidne til en absurd situation, hvor en enkel gensidig anerkendelse af foranstaltninger vedrørende salgsfremme er blokeret i Deres råd. Vis os, hvad der skal til, fjern alt det overskydende tingeltangel, kom til sagen og prioriteringerne, og kom så tilbage hertil, så vil vi føle, at De har leveret noget. Lad os sætte en stopper for økonomiske topmøder med lutter lange hensigtserklæringer.

Flautre (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg tror, at de elementer, som nogle af mine kolleger har kvalificeret som ordspil og bluff, i virkeligheden afslører et kildent emne. Fakta er, at målet med dette forårstopmøde består i at formulere tre politikker - for økonomi, sociale forhold og bæredygtig udvikling - på trods af, at traktaterne ikke leverer det nødvendige retsgrundlag til, at vi kan handle på alle tre områder på en gang. Derfor minder vores forslag naturligvis om fromme ønsker, eller vi ser ud til blot at bekræfte vores vilje, mens vi imidlertid er klar over, at vi ikke har midlerne til at konkretisere dem.
Der er således en grundlæggende udfordring bag vores forhandlinger og bag det forårstopmøde, som er under forberedelse, som involverer en reform af traktaterne med henblik på den nye EU-forfatning.
Jeg mener, at vi, hvis vi vil nå frem til en struktureret opfattelse ved at fastlægge, hvordan disse tre elementer kan skabe en sund udviklingscyklus i Europa, vil gøre klogt i at se nærmere på, hvad der foregår i sektoren for forsyningspligtydelser. Hvis der er en trekant, er forsyningspligtydelserne dennes barycentrum. Lad os overveje det, og se på, hvordan vores europæiske politikker fungerer.
Hr. rådsformand, vi når ikke til noget resultat ved på den ene side at bestræbe os på at fremskynde opbygningen af det indre marked med alt, hvad det indebærer af øget konkurrence og i sidste ende privatisering, og på den anden side at opretholde status quo med det argument, at det sker i offentlighedens og den sociale samhørigheds interesse osv. Her har vi en pligt til at evaluere, hvad der er blevet gjort, og det vil give os mulighed for at overveje, hvordan en økonomisk aktivitet - som skal overholde grundlæggende rettigheder og sikre social og territorial samhørighed - kan eller skal tænkes ind i og indlemmes i de nye traktater. Hvor langt er vi nået med evalueringen? Hvor langt er vi nået med rammedirektivet om forsyningspligtydelser? Hvor langt er vi nået med vores forslag om at styrke traktatens artikel 16, f.eks. hvad angår forsyningspligtydelsernes ressourcer og opgaver?
Jeg tror, at vores idéer vil begynde at falde på plads, hvis det lykkes os at tænke fremad uden at hænge fast i dogmer ved at se på, hvad der sker, og hvad der kunne være godt at arbejde med. Jeg skal sige Dem, at det er rigtigt, at hjernen er et kostbart instrument, men det, der frem for alt tæller, er den kollektive intelligens, og den er særlig præsent hos brugerne, lønmodtagerne og operatørerne samt hos de folkevalgte, som hver dag tvinges til at konstatere, hvad lukningen af en række offentlige tjenester koster hos dem.
Jeg tror helt ærligt, at det er en meget betydningsfuld vektor, som vi bør undersøge og udnytte i de kommende år.
Sacconi (PSE).
Hr. formand, gennemførelsesvanskelighederne og Lissabon-strategiens muligheder ligger hovedsagelig i dens overordnede og integrerede natur. Selv om man er nået en smule videre, er der ikke sket nogen betydelige og konsekvente fremskridt, når det gælder grundprincippet om en integration af de økonomiske politikker, socialpolitikkerne og miljøpolitikkerne, hverken i medlemsstaterne eller på EU-plan. Hvis man skal tage beslutningen om, at den sociale og miljømæssige kvalitet ikke er noget sekundært, men en del af udviklingen og en vigtig faktor for konkurrencen, helt bogstaveligt, mener jeg, at den åbne koordinationsmetode bør styrkes. Derfor glæder jeg mig over, at man i konventet tilsyneladende har planer om at give denne metode forfatningsmæssig karakter.
Erfaringen viser, at det er umuligt at nå nogle så ambitiøse målsætninger som dem, der vedrører princippet om bæredygtig udvikling, hvis ikke alle de sociale og institionelle aktører spiller en hovedrolle. Navnlig for miljøpolitikkernes vedkommende er det svært at forestille sig, at vi virkelig kan indføre nogle mere miljøvenlige produktions- og forbrugsmodeller - hvilket vi også forpligtede os til i konklusionerne fra topmødet i Johannesburg - uden at vedtage planer og incitamenter på alle niveauer. Det gælder således om at sørge for, at alle de berørte parter får en innovativ og ansvarlig adfærd ved at gøre denne adfærd til en del af et langt og mellemlangt perspektiv.
I den forbindelse betragter jeg det som en alvorlig mangel, at det endnu ikke er lykkedes Europa-Parlamentet at opstille de organisations- og proceduremæssige betingelser, der er nødvendige for at overvåge, vurdere og styre politikkerne for bæredygtig udvikling på en virkeligt effektiv måde, det vil sige en multidisciplinær måde. Det er rimeligt at bede om, at man i den interinstitutionelle aftale sikrer Parlamentets reelle deltagelse i fastlæggelsen af de overordnede retningslinjer, men også vi skal være bedre forberedt på at nå vores mål.

Pronk (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er sikker på, at det står klart for alle, at Lissabon-processen endnu ikke er afsluttet. Det tror jeg, der er to grunde til. Den første er forbundet med selve Lissabon. Dengang tog vi - som vi i særdeleshed gør det nu - udgangspunkt i scenarier baseret på uforholdsmæssigt høje vækstrater. Jeg er overbevist om, at mange mennesker tror, at vækst er noget, man blot kan skrive i en bog, og så bliver det sådan. Det er ikke tilfældet. Det kræver tværtimod, som hr. van Velzen påpegede det, flere hundrede foranstaltninger at fremme denne vækst, og det kan ikke gøres ved hjælp af retorik alene.
For det andet blev der givet alle mulige løfter, og de blev ikke holdt. Det er også blevet påpeget tilstrækkeligt mange gange. Men hvad kan vi gøre ved det nu? En af de ting, De talte om, hr. Prodi, var direktivet om overtagelsesbud. Det er et eksempel, jeg kan fremføre. Der tales meget om indvirkningen på beskæftigelsen. Vi har i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender undersøgt dette direktivs sandsynlige indvirkning på beskæftigelsen, og den er negativ. Kommissionen har ikke selv undersøgt denne problemstilling. Jeg mener således, at der bør foretagets flere konsekvensevalueringer i forhold til beskæftigelsen, ikke blot i forbindelse med sociale foranstaltninger - hvilket er logisk - men også i forbindelse med andre foranstaltninger, særligt finansielle foranstaltninger. Tingene arter sig ikke altid som forventet.
Et andet punkt, som jeg ønsker at henlede opmærksomheden på, er tallene. Kommissionen erkendte i sit svar på et spørgsmål, jeg stillede, at de europæiske væksttal ikke kan sammenlignes favorabelt med USA's, antageligt fordi USA's væksttal altid skal tages med et gran salt. Jeg synes, at det giver mening, at vi ikke udelukkende ser på USA eller Kina, men at vi under alle omstændigheder anvender korrekte tal og ikke lader os vildlede af ukorrekte data.
Endelig er der blevet talt en hel del om samarbejde mellem universiteterne. Jeg mener, at det er meget vigtigt. Jeg mener, at der kan gøres meget mere, uden at vi gør indgreb i medlemsstaternes suverænitet på dette område. Jeg vil dog stille et spørgsmål til formandskabet. Hvis vi er travlt optaget af at arbejde med universiteterne, hvordan kan det så være, at de græske statsuniversiteter stadig har et monopol, således at tusinder af græske unge studerer i USA og ikke i andre europæiske lande? Kan dette forhold ændres? Jeg ved, at dette er et græsk anliggende, men måske kan det tages op til overvejelse under Deres formandskab.

Procacci (ELDR).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, jeg vil benytte forhandlingen her i Parlamentet i dag og afstemningen om Kommissionens holdning til WTO til at spørge det græske formandskab, hvordan vi skal løse problemet med Middelhavslandenes produkter, når man ønsker en gradvis afskaffelse af støtten og subsidierne til landbrugsprodukter. Det er naturligvis positivt, at man ønsker at fjerne støtten og fremme det frie marked, men hvordan skal vi gradvist nå denne målsætning, hvis vi skal tage højde for udviklingslandenes behov på den ene side og Middelhavslandenes behov på den anden side? Der er ingen tvivl om, at støttens afskaffelse og en pludselig og alt for omfattende liberalisering ville påføre Middelhavslandene en alvorlig skade, som det er umuligt at gøre op. Det er et emne, som et formandskab fra et middelhavsland efter min mening burde tage op, og som burde ligge det særligt på sinde, også fordi 2010 hele tiden kommer tættere på. Det frie marked er en målsætning, som vi ikke må give afkald på, men som vi i øjeblikket ikke forbereder os særlig godt på. Vi bør efter min mening iværksætte en omfattende debat og informationskampagne om dette emne i hele EU.
Til sidst en bemærkning om det europæiske forskningsområde, som bekymrer mig meget. Vores økonomi hænger uløseligt sammen med vores evne til at styrke forskningen, men der er mange små og meget små virksomheder, som ikke er med i det sjette rammeprogram, og det er ikke, fordi der ikke er taget højde for dette i programmet, men fordi de ikke selv er i stand til at udnytte disse muligheder. Jeg opfordrer til, at man sørger for incitamenter til sammenslutninger mellem de små virksomheder, ikke mindst i de situationer, hvor en sådan fælles planlægning og tilrettelæggelse ikke er så udbredt.

Zorba (PSE).
Jeg takker Kommissionens formand, hr. Prodi, fordi han sin vane tro endnu en gang har understreget betydningen af forskning og uddannelse i særdeleshed inden for Lissabon-processen. Jeg vil ligeledes lykønske ham med at have henvist til krigen mod Irak, som formørker atmosfæren og vil få direkte betydning for Europas politiske og økonomiske fremtid.
Vi lagde ud med store forventninger til Lissabon-processen. Men den synes ikke at have levet op til dem, hvad angår uddannelse, forskning, livslang læring og faglig uddannelse. 3 % inden for forskning var et vigtigt mål, og Kommissionen fortjener anerkendelse, fordi den har været i stand til at trumfe det igennem, men vi forholder os til det, som om vi havde hænderne bundet på ryggen, og vi gør ikke de nødvendige fremskridt hvert år. Vi taler meget om faglig uddannelse, men den private sektor investerer kun 2,3 % i faglig uddannelse, og udviklingen med hensyn til investeringer i livslang læring, unge, der forlader skolen, og indvandrere giver desværre ikke anledning til megen optimisme.
Alt dette finder sted i et klima, der tager modet fra universitetsforskerne og lærerne, fordi beslutningerne ikke følges op af de nødvendige konkrete tiltag. Uddannelse og faglig uddannelse står desværre ikke øverst på dagsordenen, ikke engang på Lissabon-dagsordenen. Men vi mener fortsat, at de bør forblive et nøglepunkt i disse politikker, som de blev formuleret, da Lissabon-processen først blev fastlagt.

De Roo (Verts/ALE).
Den bæredygtige udvikling og miljøet er lige så vigtige som økonomien og arbejdsmarkedsresultaterne. Man bør på forårstopmødet derfor beskæftige sig lige meget med disse emner og ikke bruge timer på økonomien, minutter på de sociale aspekter og blot sekunder på miljøpolitik. Europa-Kommissionen burde udarbejde en bæredygtighedsrapport hvert år, og det henstilles i den fælles beslutning, at Europa-Kommissionen netop gør det. Et eksempel er brændstofscellebiler, fremtidens biler. I USA og Japan kører man allerede rundt i dem, de er allerede tilgængelige, men ikke i Europa. Vi sakker agterud på dette område. Udbredt anvendelse af brændstofscellebiler, der kører på biomasse, vil også betyde, at krige om olie vil høre fortiden til. Miljøet, de sociale aspekter og økonomien er alle lige vigtige. Det er en stor skam, at langtfra alle regeringschefer har erkendt dette.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Hr. formand, vi lever ikke blot i en videnbaseret økonomi, vi lever efter Kyoto også i en kulstofbaseret økonomi. Den, der kan producere det samme med færre emissioner, vil vinde i denne nye økonomi. Der kan derfor vindes fordele for beskæftigelse og indtjening, men også for miljøet.
Jeg synes derfor, at det er aldeles udmærket, at EU har oprettet en ordning for handel med emissioner, der kan nedbringe disse i industrien og energiforbruget, og som dækker 5.000 virksomheder og 46 % af CO2-emissionerne. Det er specielt udmærket, fordi det vil reducere omkostningerne ved at opfylde Kyoto-aftalen i Europa med 35 %.
Vi kan dog ikke løse opgaven fra Kyoto alene via industrien og energiforbruget. Kommissionen må fremme initiativer inden for transportsektoren og landbruget, men også energiproduktionen. Sagen er imidlertid, at selv om vi lever i den kulstofbaserede økonomi i EU, er vi stadig afhængige af Rusland, hvis Kyoto-protokollen skal træde i kraft. Og vi ved, at USA i øjeblikket fører kampagne i Rusland imod Kyoto-protokollen. Jeg vil gerne spørge Rådet og Kommissionen, hvilke foranstaltninger der er ved at blive gennemført på EU-plan for at få vores russiske venner til at ratificere Kyoto-protokollen. Det er særdeles vigtigt, at protokollen træder i kraft, for at de europæiske virksomheder skal acceptere de kommende foranstaltninger, hvoraf nogle er ganske vanskelige, om at reducere CO2-emissionerne i Europa.

McNally (PSE).
Hr. formand, jeg vil koncentrere mig om forskning og skabelsen af et europæisk forskningsområde, begge gennem rammeprogrammet og samordning af nationale politikker. Der blev i Barcelona opstillet et mål på 3 % for investeringer i forskning, men det begynder at ligne mit nytårsforsæt - om at spise mindre og få mere motion - idet det ikke bliver overholdt og virkelig kræver en lidt større indsats!
Jeg deltog i en interessant benchmarkkonference i Grækenland om forskning og teknologi. Lad mig fortælle lidt om nogle af de områder, hvor de forskellige medlemsstaters resultater blev undersøgt nærmere. Hvad angik kvinder inden for forskning f.eks., frembringer lande som Spanien, Portugal og Italien udmærkede kvindelige forskere og ingeniører, hvorimod resultaterne er meget dårlige for andre lande. Når det drejer sig om at overbevise de unge om at vælge naturvidenskabelige fag eller ingeniøruddannelserne, har de nordiske lande udmærkede resultater, som på så mange andre områder. Andre har dårlige resultater. Dette er en krise i hele Europa.
Når det drejer sig om at sikre forbindelsen mellem forskning og regionalpolitik, klarer Finland sig udmærket, og Irland klarer sig særdeles godt i modsætning til andre lande. Som repræsentant for Cambridge er jeg glad for, at flere anerkendte Cambridge-institutioner nu overvejer South Yorkshire som et passende sted for forskningsinfrastruktur. Visse lande er gode til clustering. Jo mere vi sammenligner, og jo mere vi tage ved lære heraf, jo større er sandsynligheden for, at vi holder vores nytårsforsætter. Jeg vil forsøge at holde mit, hvis medlemsstaterne vil gøre en større indsats for at holde deres!
Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, den krise, der i øjeblikket hærger i EU og hele den kapitalistiske verden, vil ikke kunne afhjælpes med de foranstaltninger, der er foreslået i forbindelse med forårstopmødet. De vil om noget forværre den.
USA synes fast besluttet på med EU's direkte eller indirekte samtykke at gøre alvor af sin trussel om krig mod Irak. Mod Irak i dag, og mod hvem i morgen?
Målet er at omfordele markedet og kontrollen med energiressourcerne som led i USA's overordnede plan om at herske over verden.
Uanset hvor meget EU og medlemsstaternes regeringer bestræber sig på at skabe urealistiske forhåbninger til fremtiden via deres kommunikationspolitik, er det arbejderklassen, der dagligt får systemets mangler og antiarbejder- og antigræsrodsforanstaltninger at føle. Sågar EU og andre internationale økonomiske organisationer erkender, at deres liberale politikker er slået fuldstændig fejl. Underliggende stagnation og faldende produktion og udvikling kan ikke længere vendes ved hjælp af stabilitetspagter. Det står hurtigt klart, at EU's højt priste socialpolitik, der har nedbragt arbejdsomkostningerne og reduceret eller ophævet arbejdernes rettigheder, ikke afstedkommer udvikling og ikke løser det kapitalistiske systems iboende krise, end ikke på systemets egne betingelser.
Den manglende opfyldelse af beskæftigelsesmålene fra Lissabon og Stockholm viser, at vi havde ret, da vi anførte, at de ikke var udformet til at bekæmpe arbejdsløshed, men til at øge presset på arbejdstagernes rettigheder og give de store virksomheder nye privilegier. Formålet med at insistere på privatiseringer af endog sektorer som sundhed og uddannelse og overdrage forsikringsfonde til erhvervslivet er, at det kan øge erhvervslivets profit også i recessionsperioder.
Den eneste vej frem er at mobilisere arbejderne både nationalt og internationalt til en mere massiv og dynamisk bevægelse mod monopoler og imperialisme og således skabe et nyt kraftfelt, der vil bringe økonomien ud af dødvandet og bane vejen for en anden, diametralt modsat politik for vores folk.

Brunetta (PPE-DE).
Hr. formand, selv om jeg sidder lige foran Dem, lykkedes det mig ikke tiltrække mig Deres opmærksom i starten, men skidt med det.
EU har, som vi har hørt, brug for strukturreformer, og reformen af arbejdsmarkedet er en strukturreform, der skal drøftes på forårstopmødet efter mødet i Thessaloniki. Men arbejdsmarkedet og velfærdssystemet er to sider af samme sag, hr. formand. Hvis det ene fungerer - nemlig arbejdsmarkedet - fungerer det andet, nemlig velfærdssystemet, også, eftersom det er arbejdsmarkedet, der finansierer velfærdssystemet. Og det omvendte er ligeledes tilfældet, for hvis arbejdsmarkedet ikke fungerer, fungerer velfærdssystemet heller ikke, og så begynder kommissær Solbes at få problemer. Hvis arbejdsmarkedet derimod ændrer sig - enten af lovgivningsmæssige eller markedsrelaterede årsager eller på grund af begge dele - skal også velfærdssystemet ændre sig, eftersom velfærdssystemet er nødt til at følge med de ændringer, der sker på arbejdsmarkedet.
Derfor er det nødvendigt, hr. formand og hr. Yiannitsis, at vi også for velfærdssystemets vedkommende iværksætter en strategi magen til den arbejdsmarkedsstrategi, som vi gennemførte med Luxembourg-processen for nogle år siden, og som bl.a. var baseret på nationale planer, enighed om fælles målsætninger og gennemsigtighed, nemlig de såkaldte tre søjler, der på daværende tidspunkt ikke blev kaldt "den åbne koordinationsmetode", men som nu har dette navn. Det er nødvendigt, at de to systemer følger hinanden, at de to reformer følger hinanden, og at arbejdsmarkedet og velfærdssystemet følger hinanden. Derfor er åben koordination, forpligtelser og en vurdering af stabilitetspagten alle aspekter, som der skal opstilles klare kvalitative og kvantitative bestemmelser for på forårstopmødet, hvis vi ønsker at nå Lissabon-målsætningerne.

Formanden.
Jeg gør de ærede medlemmer, som jeg har set, men som er begyndt at tvivle på, hvorvidt jeg har set dem, opmærksom på, at det udelukkende er et spørgsmål om rækkefølge. Jeg håber, at jeg vil få mulighed for at kalde alle, der har ønsket at få ordet, herop.
Iivari (PSE).
Hr. formand, da der blev truffet beslutning om Lissabon-strategien, blev det aftalt, at EU ikke kunne blive den mest konkurrencedygtige og videnbaserede økonomi i verden, medmindre der blev investeret tilstrækkeligt i menneskelige ressourcer. Derfor hilses beslutningen om at sætte færdigheder og innovation øverst i strategien på forårsmødet så afgjort velkommen.
Kommissionens meddelelse tilskynder medlemsstaterne til at øge investeringerne i færdigheder og innovation over de næste 12 måneder. Det er en god begyndelse, men der skal være langsigtede investeringer i erhvervsuddannelse. Man opbygger ikke en solid base af færdigheder på et år. De offentlige udgifter til erhvervsuddannelse og uddannelse har stort set været uændret i samtlige medlemsstater i de senere år. Med en aldrende befolkning, og da behovet for arbejdskraft stiger, skal vi betragte erhvervsuddannelse og uddannelse som ikke blot et nødvendigt onde, men en investering i fremtiden.
Samfund, der forsøger at gøre brug af hele nationens ressourcer, på baggrund af en politik om ligestilling, opnår store resultater. Offentlige tjenesteydelser i sig selv er ikke nok i forbindelse med brugen af ressourcer. Den private sektor skal også yde sin del, især ved at tilbyde de ansatte mulighed for uddannelse ved siden af arbejdet. Erhvervsuddannelse er den vigtigste faktor i forbindelse med ansættelsen af mennesker. Den arbejdende del af befolkningen er steget i de sidste 10 år. Siden 1996 er der f.eks. skabt 12 millioner nye job. De fleste af disse har været i sektorer, der forudsætter en videregående eller højere uddannelse.
Uddannelsespolitik er medlemsstaternes ansvar, men vi kan styrke den gennem samarbejde på EU-plan. Uddannelsesministrene er enedes om en række fælles mål for uddannelsessystemerne. I 2010 skal antallet af dem, der går tidligt ud af skolen, være halveret, og de 25-64-årige under faglig uddannelse skal være øget til 80 %. Der skal rettes op på ubalancen mellem mænd og kvinder inden for matematik, teknologi og videnskab.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, jeg har ikke kunnet sove i flere nætter. Når jeg ikke kan sove, kan jeg ikke drømme, og derfor er det svært for mig at afgive mine sædvanlige stemmeforklaringer her i Parlamentet. For at blive beroliget henvender jeg mig således til Dem og navnlig til kommissionsformand Prodi, og det gør jeg ikke kun, fordi han har en behagelig, rolig, beroligende og næsten faderlig stemme, men også og ikke mindst på grund af hans udtalelser hidtil. Hvorfor er jeg bekymret? Det er jeg, fordi der også er mange pensionister, som ikke længere kan sove, og som er bekymrede. De ved nemlig lige så vel som jeg, at rådsformændene af økonomiske årsager forsøger at få regnskabet til at gå op på enhver måde, også ved at skære ned på pensionsudgifterne. Pensionisterne er enige i, at det er nødvendigt at få regnskabet til at gå op - og at det skal være et ordentligt regnskab, som går op - men nogle af dem har kun deres pension at leve af. Der er knap et par hundrede millioner pensionister i Europa - når man ikke tæller kandidatlandene med - som kun har deres pension at leve af, og de siger følgende: "Vi er enige i, at det er nødvendigt at få regnskabet til at gå op, men hvorfor skærer man ikke ned på nogle andre udgifter end pensionsudgifterne?" I nogle medlemsstater - f.eks. i Italien - er der love, som tidligere regeringer har vedtaget, men som den nuværende regering stadig lader være gældende, og som foreskriver, at en 99 % invalid, der har arbejdet i nogle år, skal modtage en pension på 30 euro om måneden, mens enker efter unge afdøde modtager en pension på 18 euro.
Kan vi være sikre på - og således sove roligt - at man ganske vist vil skære ned, men på en fornuftig måde?

Formanden.
Hr. Fatuzzo, jeg beklager, at De ikke kan sove om natten. Jeg mener dog efter at have lyttet opmærksomt til Deres stemmeforklaring i går, at De øjensynlig sov natten forinden, fordi De havde hygget Dem med bl.a. Pantalone på flyet til Strasbourg.
Andersson (PSE).
Hr. formand, der er fremsat relativt meget kritik af Lissabon-processen. Jeg synes også, at den skal granskes med et kritisk blik. Samtidig skal vi ikke undervurdere, at den har gjort en del nytte. Hvis vi i dag ser på, hvordan vi klarer denne lavkonjunktur i forhold til den lavkonjunktur, vi havde i begyndelsen af 1990'erne, er der en stor forskel. Vi har lav vækst, og begrænsningen af arbejdsløsheden er ganske vist stilnet af, men vi klarer situationen langt bedre end i 1990'erne. Kan det være sådan, at den økonomiske harmonisering og pengepolitikken spiller en rolle? Det tror jeg i hvert fald. Samtidig tror jeg, at Lissabon-processen skal reformeres. Der er brug for mere koordinering i processen. Der er brug for harmonisering i processen og en større koncentration omkring gennemførelsen. I den forbindelse er det vigtigt, at vi ser de tre dele af processen som ligeværdige. Det er også vigtigt, at der er balance i Lissabon-processen.
Jeg kommer fra Sverige, et land, som er vant til at gennemføre strukturelle foranstaltninger. Vi er for en åben økonomi, konkurrence og strukturelle reformer, men vi er også for en høj social standard, det vil sige sociale systemer, som giver tryghed, og en målsætning om fuld beskæftigelse. Hvis Lissabon-processen ikke finder en balance mellem de strukturelle foranstaltninger, beskæftigelsesstrategien og bæredygtige sociale systemer, vil den falde fra hinanden og mislykkes. Det er derfor vigtigt at opretholde denne balance.
Til slut vil jeg sige lidt om bæredygtig udvikling. Den berører hele området. Den berører en økonomisk bæredygtig udvikling. Den berører bæredygtige sociale systemer, ikke mindst bæredygtige pensionssystemer, det vil sige både set fra en økonomisk og en social synsvinkel, så de fungerer retfærdigt.
En bæredygtig udvikling berører imidlertid også miljøet. Den strategiske løsning i den sammenhæng er investeringer. Hvis vi får gang i investeringer i den nye teknik, med hvilket jeg mener den reneste teknik, vil vi nemlig også få forbedret miljøet rundt om i Europa, samtidig med at vi fremmer væksten og skaber flere arbejdspladser.
Isler Béguin (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formænd, kære kolleger, jeg må indrømmer, at jeg var en smule skuffet, for jeg havde forventet et bevis på, at EU virkelig havde taget den bæredygtige udvikling til sig. Men det er stadig ikke tilfældet.
Unionen tog ellers et stort skridt i denne retning i Göteborg, da den erklærede sin vilje til at måle den bæredygtige udvikling på forårstopmøderne. Men efter at have hørt Deres fremlæggelser er vi nødt til at indrømme, at dette forårstopmøde endnu en gang ikke når sin målsætning. Bæredygtig udvikling er ikke en del af det europæiske projekt og et kapitel ligesom de andre, som det er blevet fremlagt. Bæredygtig udvikling indebærer en ny tilgang til alle vores europæiske politikker, som ville omfatte sociale og miljømæssige emner såvel som økonomi.
Mit spørgsmål er følgende: Har De analyseret Unionens politikker i lyset af disse nye kriterier og især i lyset af miljøkriterier? Vi vil gerne vide, hvordan miljø- og socialspørgsmålene afspejler sig i Deres forslag. Og hvad er konsekvenserne af en økonomi, som skal være så konkurrencedygtig som mulig? Endnu flere afskedigelser? Endnu flere forringelser af miljøet? Vi ved i dag, hvilke økonomiske omkostninger disse såvel sociale som miljømæssige forringelser medfører. Så jeg beder Dem, gør ikke forårstopmødet til blot endnu et topmøde, men til et nyskabende topmøde. EU kan kun komme ud af den nuværende krise ved at ændre sine politikker i den retning, som borgerne forventer, og kun et forslag til en social og miljømæssig bæredygtig udvikling giver mulighed for at genskabe dynamikken, optimismen og tilliden, som tilsyneladende mangler alvorligt både i Rådet og i Kommissionen. Og hvis Unionen, vores Europæiske Union, ikke lever op til de aktuelle udfordringer såvel på internationalt niveau - her tænker jeg selvfølgelig på Irak-spørgsmålet, som Europa er uudholdeligt splittet i - som hos de europæiske borgere, der kræver mere af Europa og et bedre Europa, hvem kan så gøre det?
Grönfeldt Bergman (PPE-DE).
Hr. formand, alle taler om alt, og ingen - eller næsten ingen - begrænser antallet af opgaver. De fleste tilføjer yderligere dimensioner. Flere og flere opgaver og politiske områder prioriteres. I sidste ende er der næsten ingen, der bliver prioriteret, i stedet bliver det bare en lang opremsning af politisk korrekte ord og sætninger, mens Europa på det nærmeste står stille.
Vi har i stedet brug for at fokusere på at gøre det indre marked til virkelighed, lægge pres på medlemsstaterne, gennemføre EU-lovgivningen og fjerne forhindringer, sænke skatter for virksomheder og gøre de stive arbejdsmarkeder mere fleksible, rense ud i mængden af arbejdsopgaver og regler, som ikke er nødvendige for at skabe vækst. Der er behov for at fokusere på uddannelse, forskning, udvikling, små virksomheder og konkurrence. Samtidig kræves der dog en strengere kontrol med statsstøtte og en gennemgang af reglerne for regionalstøtte. Skævvridende, konkurrencehæmmende, udviklingsfjendtlig og kortsigtet økonomisk støtte undergraver troen på det europæiske erhvervslivs vilkår. Hvem vover eller vil investere, hvis de risikerer at få hele grundlaget for deres virksomhed rykket væk under sig på grund af, at der opstartes en tilsvarende fabrik med EU-støtte i nabolaget? Disse sager skal gennemgås i forbindelse med en koncentration af arbejdsopgaverne og handling. Vi har ikke behov for flere smukke erklæringer. De er tiltalende at høre på, men nu kræves der handling!
Lange (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg har også en fornemmelse af, at bæredygtighed kun bliver betragtet som et vedhæng til den generelle politiske udvikling i forbindelse med forberedelsen af årets forårstopmøde. Det er virkelig beklageligt, for jeg tror, at den kommende udvikling af vores samfund i meget høj grad afhænger af, hvordan vi klarer at udforme vores økologiske livsgrundlag på en sådan måde, at også de kommende generationer kan leve fornuftigt med det. Derfor har vi brug for mere intensive anstrengelser inden for den bæredygtige udvikling, og her henvender jeg mig især til Rådet, fordi vi både her i Parlamentet og i Kommissionen har givet klare anvisninger på, hvordan en bæredygtig udvikling skal udformes.
Hr. kommissionsformand Prodi offentliggjorde i forbindelse med forberedelsen af topmødet i Göteborg meget tydelige indikatorer for en bæredygtig udvikling, som jeg udtrykkeligt kan skrive under på. Disse målsætninger har Rådet ikke overtaget, og jeg tror, at hele diskussionen lider under det. Vi formulerer ganske vist målsætninger for mange politiske områder, men ikke for den bæredygtige udvikling. Derfor er der heller ikke mulighed for at gøre målene bindende og foretage kontroller. Jeg vil ikke skrive nogen lang ønskeseddel, men vi må koncentrere os om et eller to centrale momenter, og her er klimabeskyttelse sikkert et vigtigt område, ligesom trafikken er det. Det drejer sig om bindende mål, som skal gennemføres i medlemsstaterne. I øvrigt medfører det også investeringer og dermed beskæftigelse. Jeg minder blot om vindenergien, hvor der er blevet skabt titusinder af arbejdspladser i EU ved at støtte disse energiformer. Vi har altså brug for konkrete mål, og vi skal gennemføre dem, ikke kun - som Winston Churchill udtrykte det - planlægge store ting, men gennemføre små skridt!

Katiforis (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, det brev, som regeringscheferne i Europas tre store økonomier, hr. Chirac, hr. Blair og hr. Schröder, har sendt til Dem, gør Rådets forårstopmøde endnu vigtigere end et rådsmøde, der blot rutinemæssigt følger standardproceduren. Det gør det til et symbol på Europas forening på et tidspunkt, hvor denne forening sættes på en hård prøve. Det er måske endda et symbol på håb.
Dette brev er prisværdigt realistisk, da det lægger vægten på det nødvendige, nemlig industrien, der, bortset fra at den producerer 25 % af det samlede europæiske nationalprodukt, også beskæftiger 45 millioner mennesker. På et tidspunkt, hvor der tales meget om tjenesteydelser, viden osv., er det værd at huske på, at økonomien har et langt vigtigere og håndgribeligt grundlag. Det bringer også spørgsmålet om almennyttige offentlige tjenesteydelser på ret kurs. Disse tjenesteydelser er et nødvendigt grundlag og en nødvendig infrastruktur for økonomien, og de skal fastholdes på europæisk måde, ikke på måder, der kan føre til, at de opløses, som det er tilfældet i visse sektorer i USA.
Så er der hele spørgsmålet om at modernisere markederne og ikke binde virksomhederne til mere bureaukrati. Det er helt rigtigt. Og naturligvis er sammensmeltningen af de finansielle markeder særdeles vigtig i forbindelse med foreningen af markederne. Ud fra det synspunkt er 2003 en milepæl i Lissabon-programmet. Vi skal også færdiggøre den lovgivning, der forener transportmarkederne. Måske kan Kommissionen fortælle os, om den er optimistisk omkring i det mindste at overholde den frist.
Regeringscheferne understregede også behovet for højere beskæftigelsesniveauer. Det er værd at huske på, at Lissabon taler om fuld beskæftigelse, ikke højere beskæftigelsesniveauer, og vi bør holde fast i vores oprindelige ambition. Dernæst er der naturligvis spørgsmålet om investeringer. Hvor pengene skal komme fra, nu hvor børserne oplever en nedgang, er et spørgsmål, der skal tages fat på, og jeg håber, hr. formand, at færdighederne i den græske regering, der har et meget anerkendt økonomisk personale, skaber det optimistiske klima, uden hvilket tilliden falder fra hinanden, og økonomien - og dermed Lissabon-processen - ikke gør fremskridt. Der er alvorligt brug for denne optimisme.

Karas (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær, mine damer og herrer, forårstopmødet er, som vi alle har understreget, af ganske særlig betydning, fordi konjunkturerne er lammede, det indre marked endnu ikke er gennemført, og målene fra Lissabon bliver stadig mere svævende og møder mindre og mindre tillid.
For mig er Lissabon-strategien Europas svar på globaliseringen. Lissabon-strategien er vores organisationspolitiske ramme, fordi den forbinder markedet med socialt ansvar og økologisk bæredygtighed. Denne organisationsmodel adskiller os således fra USA og andre kontinenter - den såkaldte økosociale markedsøkonomi er den europæiske organisationsmodel. Vi må holde op med at ville placere skylden. Vi må klarlægge ansvaret. Hvem er ansvarlig for at opfylde hvilket mål inden hvornår? Vi har brug for konkrete mål i stedet for svævende forklaringer. På hvilke områder og inden hvornår vil vi være nummer et? Hvem skal nå hvilket delmål inden hvornår, for at de i fællesskab vedtagne europæiske mål kan opfyldes? Forårstopmødet bør beslutte, at målene fra Lissabon skal udspecificeres for hvert enkelt land, og at disse mål optages i alle regeringserklæringer og alle arbejdsaftaler mellem regeringerne. Stabilitets- og vækstpagten er ikke i modstrid med Lissabon-strategien, den er forudsætningen for, at Lissabon-målene kan opfyldes. I denne forbindelse skal vi også fortsat sørge for, at det indre marked bliver et virkeligt indre marked, og at der tages tilstrækkelig højde for de små og mellemstore virksomheders potentiale som bærende erhvervsstruktur og som beskæftigelsesmotor i Europa.

Van den Burg (PSE).
Jeg vil gerne tale om det brev, som de tre regeringschefer - Tony Blair, Gerhard Schröder og Jacques Chirac - har udarbejdet forud for dette forårstopmøde. Det er et forsøg på endnu en gang at vise deres sammenhold og angive tonen for drøftelserne på topmødet. Der er der principielt ikke noget galt i, da jeg tror, det er godt, at der fastlægges nogle brede linjer blandt de mange dokumenter, der dukker op på et topmøde af denne art, men jeg mener, at det brev, som disse tre har udarbejdet, virkelig når nye dybder. Det er en fornærmelse mod den ligevægt og dybde, der kendetegner Lissabon-processen, som vi nu har arbejdet på i tre år. Derudover mener jeg, at det på en klodset måde ødelægger den fine balance i Lissabon-målsætningerne, da - og der er allerede blevet nævnt flere punkter under debatten - det helt udelader en række målsætninger, og det kun lægger vægt på erhvervslivets interesser. Faktisk ser det ud, som om brevet er kopieret fra CBI (Confederation of British Industry), BDI (Federation of German Industries), den franske sammenslutning af virksomheder (MEDEF) og arbejdsgivernes lobbyforeninger i de respektive lande. Jeg blev især stødt over en passage vedrørende Hartz-kommissionen. Der er forslag om en slags kommission på europæisk plan baseret på den tyske model, men regeringen i London, Berlin og Paris er tydeligvis ikke klar over, at et europæisk direktiv om midlertidig beskæftigelse, hjørnestenen i Hartz-kommissionen, allerede drøftes i Bruxelles. Der er indgået en ekstraordinær handel mellem London og Berlin om selvsamme direktiv for at blokere for eventuelle beslutninger i den forbindelse. Det er en handel, der vedrører et andet dokument, direktivet om overtagelse af aktiemajoriteten i selskaber, der også drøftes for øjeblikket. Det er fuldstændigt absurd, at det i selvsamme brev, der er udarbejdet forud for forårstopmødet, foreslås at nedsætte en slags Hartz-kommission, der på ny skal opfinde hjulet i stedet for at arbejde konstruktivt på det direktiv og på, at Det Økonomiske og Sociale Råd træffer en beslutning om det i marts.

Formanden.
-delen af denne forhandling er hermed afsluttet.

Trakatellis (PPE-DE).
Hr. rådsformand, hr. kommissionsformand, Lissabon-strategien, et uundværligt værktøj, der skal bruges til at gøre EU til den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi i verden, er måske mere aktuelt i dag end nogensinde før. De sociale eftervirkninger af en mulig militær indgriben i Irak og dens indvirkning på den europæiske økonomi skaber stor bekymring.
Helt nøjagtigt hvad er det i Unionen, der knytter Unionen til udviklingen uden for Unionen? Ifølge det snapshot, som Kommissionen har præsenteret, ser tingene ikke så rosenrøde ud i forbindelse med den åbne koordinationsmetode mellem medlemsstaterne på alle niveauer i Unionen. Der er f.eks. kun sket små fremskridt mod målet om bæredygtig økonomisk udvikling, flere og bedre job og større social samhørighed, som vi fastlagde i 2000. Nogle medlemsstater har overhovedet ikke opfyldt målene for beskæftigelse og konkurrenceevne med det resultat, at det nu forlyder, at vi ikke opfylder Unionens mål i Lissabon-strategien. Vi er derfor nødt til at gennemgå det, der er sket, og undersøge alt det, der står tilbage på listen over ting, der skal gøres, især i de medlemsstater, som ikke har nået målet.
Endnu en gang vedrørende bæredygtig udvikling er vi nødt til at lukke hullet mellem vores meddelelser og de lovgivningsværktøjer, vi stiller til rådighed til beskyttelse af miljøet og folkesundheden, og vi skal ensrette miljødimensionen i alle Unionens politikker. Med pres fra både Lissabon-processen, processen med at gennemgå traktaterne i Unionen og, naturligvis, globaliseringen, har vi snarest brug for at anvende bæredygtig udvikling inden for rammerne af den europæiske integration.
Jeg vil imidlertid fokusere på og endnu en gang fremhæve følgende: Jeg tror, nej, jeg er sikker på, at EU halter bagefter inden for videnskab og teknologi, især bioteknologi. Uden videnskabelig og teknologisk udvikling og innovation kan vi ikke tage udfordringerne op - de ernæringsmæssige, medicinske, miljømæssige og samfundsøkonomiske udfordringer. Videnskab og teknologi er nøglen til at løse de store problemer, der omgiver samfundet. Det har altid været og er stadig et grundlæggende element i menneskets historie. Der kan derfor ikke forhandles om bl.a. videnskabelig og teknologisk forskning samt uddannelse og erhvervsuddannelse. Og efter min mening, hr. formand, bør De skride aktivt ind for at fremme forskningen inden for videnskab og teknologi, som kommissionsformanden sagde, da det, tror jeg, vil vise sig at være det vigtigste værktøj til at opnå den politik og strategi samt det program, der blev lagt i Lissabon.

Bullmann (PSE).
Mine herrer formænd, kære kolleger, jeg er helt klar over den situation, det græske rådsformandskab befinder sig i, når det skal forberede dette forårstopmøde. Det er nok det vanskeligste forårstopmøde siden Lissabon, hr. rådsformand, set i lyset af den verdensøkonomiske situation og set i lyset af, at vi står tæt på en krig, som vi forhåbentlig endnu kan forhindre. Det er et stort ansvar, der i denne situation hviler på Deres skuldre. Alligevel er der kun én fejl, som De virkelig kan begå, en alvorlig fejl. Denne fejl ville være, hvis De manglede mod. Mod til at skubbe de mange erklæringer til side, som bureaukratierne har forberedt, mod til at tage afstand fra de blodfattige statements, som altid har samme klang, og mod til at gå ind i en ægte diskussion om den virkelige situation for menneskene i EU. Fra tidligere rådsformandskaber ved vi, at det vanskeligste måske er at finde dette mod til at bryde med ritualerne. Det er ikke let. Jeg vil nævne to aspekter, som er årsag til, at jeg mener, det er essentielt, at De finder dette mod.
En usminket situationsbeskrivelse viser os, at de private og offentlige investeringer i Europa ligger stille. Her må vi især henvise til, at de offentlige investeringer bryder sammen netop i de økonomier, som bærer ansvaret for en stor del af vores økonomiske udvikling. Her er det ikke nok at henvise rituelt til stabilitets- og vækstpagten. Hvornår vil vi bekende os til den gyldne regel og med en frisk vind sende impulser for flere investeringer i Europa? Jeg vil i hvert fald ikke længere høre på, hvordan kolleger også her i Parlamentet rituelt påberåber sig de små og mellemstore virksomheders vigtighed, hvis de ikke samtidig understreger sammenhængen med den offentlige investeringsaktivitet! Der skal gives et svar på dette spørgsmål, og det skal ske hurtigt. De er i stand til det, De kan udvirke det!
Der er et andet punkt, som jeg synes er meget vigtigt. Vi har meget smukke papirer om en aktiv alderdom. Jeg er klar over den demografiske situation, jeg ved, hvor vigtigt det er at skabe en aktiv alderdom. Men hvis De spørger borgerne i Europa, står De over for den situation, at De vil have meget svært ved at overbevise et menneske, som har arbejdet på fabrik i 40 år, måske endda på skiftehold, om, at han skal blive længere i dette erhverv. De vil få endnu sværere ved at overbevise en virksomhed om, at denne kollega skal arbejde endnu længere, men De vil især få vanskeligheder, når det går op for folk udenfor, at de politikere, som skriver disse papirer, ofte arbejder på at give sig selv et gyldent håndtryk, når de er 50 eller i begyndelsen af 50'erne. Hvis De virkelig vil gøre noget, så skal De arbejde på et sundhedsprogram på arbejdspladserne, så skal De arbejde for, at vi kan lave aldersdeltid, og De skal især spørge Dem selv, hvorfor næsten 20 % af vores unge mennesker stadig er uden anstændig uddannelse på arbejdsmarkedet. Og vi jager dem ud i arbejdsløshed - det er Europas fremtid! Det er et påtrængende problem, som jeg ser alt for lidt om i vores papirer.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, der er blevet sagt mange ting under denne forhandling, og på dette tidspunkt er det naturligvis svært at sige noget nyt, hvorfor jeg vil understrege de aspekter, vi i Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe synes er vigtigst i forbindelse med forberedelsen af forårstopmødet.
For det første kan vi nu, når vi gør status over resultaterne siden Lissabon-topmødet, se, at vi i stedet for at komme fremad - i det mindste relativt - er gået baglæns. Hvis vi sammenligner produktivitetsniveauerne i EU og USA, kan vi se, at sammenligningen falder ud til USA's fordel. Vi tror, at det skyldes, at vi ikke har forstået at gøre tilstrækkelige fremskridt inden for en ramme, der er gunstig over for virksomhedernes investeringslyst. Det skyldes, at medlemsstaterne til trods for erklæringerne fra rådene i Lissabon, Göteborg og Barcelona ikke har handlet, som de burde, selv om de har forpligtet sig til at gennemføre en række reformer. Blandt disse kan nævnes nogle, der er særdeles vigtige for at opnå større fleksibilitet på arbejdsmarkedet, for at skabe et gunstigt klima for iværksættere i en tid, hvor der ikke kan forventes større vækst inden for EU. De små og mellemstore virksomheder er essentielle, men det er blevet påvist, at de bureaukratiske hindringer for at starte en ny virksomhed er utrolig meget højere i EU end i USA. Der er ikke et gunstigt klima for at starte virksomhed, hverken for de små og mellemstore virksomheder eller i særdeleshed for de virksomheder, der går nye veje ved hjælp af nye teknologier. Det dobbelte mål med at skabe nye virksomheder og anvende og udvikle nye teknologier er derfor også blevet meget forsinket, til trods for de forpligtelser og højtidelige erklæringer, der blev gentaget i Barcelona, om liberaliseringen af de sektorer, der stadig er beskyttede, det vil sige energi og telekommunikation. Vi ser endnu en gang, at de ikke er blevet opfyldt.
Mine forhåbninger til topmødet i Bruxelles er derfor ikke store erklæringer, men at forpligtelserne bliver opfyldt.

Papayannakis (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, det er, tror jeg, tydeligt - og her er jeg uenig med mange af mine ærede venner - at Lissabon-processen, Lissabon-strategien om ikke andet, er en total fiasko. Den har i værste fald ikke gjort fremskridt. Udviklingen er tydeligvis for langsom. Den lavkonjunktur, der har ramt økonomien, især de sektorer i den nye økonomi, som vi - på en måde - noget overoptimistisk har fæstet vores forhåbninger til Lissabon-strategien til, kan ikke lades ude af ligningen. Der er, hvad angår bæredygtig udvikling, sket en stor forsinkelse. Vi burde allerede nu overvåge og udvikle resultaterne fra Johannnesburg. Jeg tror, at både ordet og byen er glemt.
Dernæst er der brevet fra de tre ledere, som en tidligere taler med rette henviste til, og som så sandelig forrykker den balance, som Lissabon-strategien forsøger at ramme. Brevet tilskynder til reform, men reform i den forkerte retning. Brevet dropper begrebet fuld beskæftigelse og taler om et højt beskæftigelsesniveau. Det siger - og dette er skandaløst, hr. formand, og jeg ser gerne, at De reagerer på det - at vi skal forhindre nye restriktioner på virksomhederne, og at vi, når Kommissionen stiller forslag til nye politikker, først skal lytte til virksomhedernes og ehvervslivets mening. Jeg har intet imod høring, men hvad vil De gøre ved kemikalielovgivningen? Hvad vil De gøre ved den nye lovgivning inden for miljøansvar? Disse love er på en måde restriktioner inden for bæredygtig udvikling osv. Skal de også lades ude af ligningen? Jeg mener, at et svar er påkrævet. Hvis ikke nu, så under drøftelserne på topmødeniveau. Under alle omstændigheder er et klart svar påkrævet.
Krigen i, eller snarere, vi må ikke narre os selv, invasionen af Irak kan tydeligvis forværre dette og gør det naturligvis svært at nå ind til realiteterne og drøfte den opfølgende strategi for Lissabon. En række spørgsmål kræver imidlertid svar, hr. formand. Har De overvejet at genfremsætte en generel nedsættelse af arbejdstiden for at skabe flere job? At finansiere udviklingen af den såkaldte tredje sektor? At opdatere idéerne i hvidbogen, som var sidste gang, vi behandlede dette på en specifik og integreret måde i EU, f.eks. om transeuropæiske net og skatteændringer for at flytte skatterne på beskæftigelse til brugen af naturressourcer. Har De tænkt på at genfremsætte alt dette i lyset af de hidtidige fiaskoer? Eller er det hele glemt?

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, jeg synes, at tonen i disse drøftelser er for pessimistisk. Jeg mener, at vi af alle tidspunkter nu er nødt til at erklære vores store støtte til værdien af den europæiske model, ikke blot som marked, men især som en model for velfærd, bæredygtighed, udvikling og den velstand, der er forbundet med velfærd. Derfor har vi bevidst truffet beslutning om at støtte integration i stedet for konfrontation, sammenhold i stedet for diversitet og udvikling i verden i stedet for dominans. Og dermed har vi skabt den kommende udvidelse af Unionen, men står samtidig over for en stigende arbejdsløshed. Nu har vi derfor brug for, at Kommissionen, Rådet, Parlamentet, EU-institutionerne og medlemsstaterne udviser lederskab.
Hverken medlemsstaterne, regionerne, de lokale myndigheder eller erhvervslederne leverer imidlertid varerne. De sidder alle øverst på deres bunker af guld, udviser forsigtighed og gør ikke det, der skal gøres for at bekæmpe denne arbejdsløshed. Tro mig, hvis vi udvider Europa med arbejdsløshed hængende over hovedet, styrer vi lige mod en ren fiasko.
De taler om forskning - vi har ikke magtet at skabe en sand europæisk politik på dette område. De mennesker, der er læger for ærens skyld, møder fortsat op på universiteterne for at modtage deres æresdoktorater, før de vender hjem til USA for at arbejde i supermoderne laboratorier. Hvorfor gør vi så lidt? Hvorfor halter så mange lande bagefter inden for forskning? Hvis bæredygtig udvikling skal lade sig gøre, skal hvert land gøre mere, end det gør nu, og vi skal sammen gøre mere, end vi gør nu. For vi må indrømme, at vi under de gode tider - tiderne er ikke så gode nu, men vi skal vende denne tendens - faktisk, til stor beklagelse, så, at regionerne med høj arbejdsløshed fortsatte på den måde, da de blev en del af Unionen. Oven i det er der også konjunkturbestemt arbejdsløshed. Samtidig kan vi se, at der generelt stadig er arbejdsløse specialarbejdere og ufaglærte, at der stadig er for få kvinder i arbejdsstyrken, for få mennesker i arbejde, og virksomheder, der systematisk viser de ansatte døren, når de fylder 52 år, og der er stadig for mange lande, der bifalder denne adfærd og betaler regeringen for det. Er vi ikke længe nok nu blevet holdt hen med pæne topmøder og pæne ord? Jeg håber, at resultatet bliver, at der nu sker noget.

Formanden.
Det var meget vanskeligt.
Mine damer og herrer på tilhørerpladserne, De er inderligt velkommen i Parlamentet, men vi beder Dem inderligt om ikke at tale med og ikke at klappe med.

Abitbol (EDD).
Hr. formand, Europas eksistensberettigelse bunder i to ting, nemlig fred og velfærd. Det mindste, man kan sige, er, at den er alvorligt svækket på begge punkter.
Freden er i reel fare efter den utrolige overtrædelse af traktaten, som Storbritannien, Italien, Spanien, Portugal og Danmark, der har skrevet under på Maastricht-traktaten, har begået, og jeg tvivler på, at det topmøde, det græske formandskab har indkaldt til på næste mandag, vil ændre tingene væsentligt. I virkeligheden føres der meget lidt europæisk politik, og den, der føres, er meget svækket. Der er ikke mere nyt Europa end gammelt Europa. Der er ganske enkelt ikke noget Europa overhovedet.
Hvad angår velfærden, som snarere er emnet for denne forhandling, er årsagen til, at Unionens vækst er halvt så stor, som den kunne være, en antikveret pengepolitik, som er udformet til det gamle Europa. Den Europæiske Centralbanks malthusianske politik er hovedårsagen til stagnation og snart også til recession i Europa, hvilket er blevet så rigeligt gentaget i Europa-Parlamentet. Så hvis De skal lave et forårstopmøde, hr. Prodi og den græske formand, håber jeg, at det fortjener sit navn! Bring EU's økonomi ud af det monetære mørke, som Den Europæiske Centralbanks politik har bragt den i. Mit bevis skal være Deres egen rapport om de europæiske landes konkurrenceevne, der blev offentliggjort efter Lissabon-topmødet. Hvilke tre lande klarer sig bedst, hvilke tre lande står på podiet? Storbritannien, Sverige og Danmark, som netop ikke har indført euroen. De klarer sig bedre med hensyn til arbejdsløshed, inflation, gæld og konkurrenceevne end de lande, som har indført euroen. Find én fejl! Og når De for øjeblikket glæder Dem over, at euroen - den gamle drøm! - har passeret dollaren - her til morgen hørte jeg hr. Goebbels glæde sig over, at euroen endelig er ved at få lidt farve i kinderne igen - skal De være klar over, at jo mere euroen stiger i værdi, jo mere vil den europæiske vækst falde. Deres forfængelighed vil blive kildet, men det vil udmønte sig i 17.000 flere arbejdsløse hver måned, som det var tilfældet i Frankrig i sidste måned.
Berthu (NI).
Kommissionen har i sin rapport til Det Europæiske Råd den 21. marts opfordret medlemsstaterne til at intensivere deres bestræbelser på at overholde de målsætninger, de satte sig i Lissabon i foråret 2000, nemlig i løbet af de næste 10 år at skabe verdens mest konkurrencedygtige og dynamiske økonomi. Opfordringen er velkommen, for i dag ligner vi snarere et gammelt, hensygnende Europa.
Som et modtræk har Kommissionen og Rådet netop fremlagt nogle interessante handlingsplaner for f.eks. det europæiske område for forskning, som skulle gøre os i stand til at tiltrække de bedste hjerner på jorden og til også at fastholde dem, tilføjer jeg, takket være en skattepolitik, som er designet til ikke at afskrække dem. Men hovedansvaret påhviler medlemsstaterne, og EU skal gøre mere for at hjælpe dem på flere områder.
F.eks. skal vi for det første sørge for, at fælles europæiske regler ikke gør forholdene mindre fleksible, end de allerede er. På papiret skaber harmoniseringen besparelser på informationer og transaktioner, men i praksis skaber den også utallige udgifter, for en fælles regel risikerer ikke at passe nogen overhovedet. Det er uden tvivl det, der er i færd med at ske med euroen. Lad os ikke gentage den slags fejl for tit. Og lad os især bevare vores fleksibilitet og økonomiske og sociale koordinering, som reelt er åben, det vil sige, som ikke blindt anvender standardløsninger på alle.
For det andet skal vi standse konventets afdrift imod en superstat, som ville skabe et tungt og stift system. Vi må især absolut afvise den europæiske skat, som tegner sig, og som ville øge vores tvungne beskatning yderligere, enten øjeblikkeligt eller på et senere tidspunkt.
For det tredje skal EU hjælpe medlemsstaterne med kun at tage imod de indvandrere, som kan bruges på arbejdsmarkedet. Tilstrømningen af indvandrere i alle kategorier tynger stærkt ned på vores offentlige finanser og på hjulene i vores samfund. Ja, vi skal yde mere hjælp til de fattigste, men hos dem og i en gensidig interesse. I den henseende er det nødvendigt, at Kommissionen ændrer sin politik radikalt, som jeg sagde i går under behandlingen af Terrón i Cusí-betænkningen.
For det fjerde skal Unionen forsvare vores interesser mere hårdnakket på den internationale scene. Vi er forfærdede over at se, at Kommissionen endnu en gang med Rådets samtykke har tilbudt WTO en reduktion på 36 % af vores toldtariffer på landbrugsprodukter og dermed ødelagt fællesskabspræferencen endnu mere. Vi skal tværtimod, hvis vi vil reducere budgetstøtten på en skånsom måde, samtidig styrke fællesskabspræferencen. Det er sandt, at medlemsstaterne skal gøre en stor indsats for at reformere, men det er Unionens opgave at støtte dem og ikke komplicere opgaven for dem.
Formanden.
Mine herrer formænd, De ser, hvor store forventninger der stilles til Dem i en virkelig vanskelig økonomisk situation i Europa, og det glæder mig derfor, at jeg kan bede rådsformanden, hr. minister Yiannitsis, tale til os.

Yiannitsis
Hr. formand, jeg vil gerne takke talerne for deres bemærkninger, synspunkter og tanker, der overbringes medlemsstaterne og hjælper både dem og Rådet med at gøre forårstopmødet til en succes.
Det forekommer mig, at hele debatten kan opsummeres med tre nøgleord, tre centrale budskaber. Den første er tillid, den anden handling og den tredje balance, den europæiske model. Lad mig forklare.
Den offentlige mening, det, borgerne i EU ønsker af Rådet med f.eks. forårstopmødet med en dagsorden med vigtige og omfattende spørgsmål, er tillid, ikke kun i abstrakt betydning, men baseret på opfattelsen af, at EU er i stand til at træffe beslutninger om vækst, om beskæftigelse i disse vanskelige tider og om en række andre spørgsmål, der ligger borgerne stærkt på sinde i dagligdagen, f.eks. sociale spørgsmål, pension, sundhed, uddannelse og livskvalitet. Det er et aspekt, mener jeg, der hovedsagelig vedrører økonomiske og sociale anliggender. Ikke desto mindre tror jeg, især under de nuværende omstændigheder, at spørgsmål om tillid ikke blot stammer fra beslutninger, der specifikt vedrører Lissabon-spørgsmål. Vi er inde i en periode, for at omskrive Tolstoj, med "krig eller fred", og Europas tillid til EU afhænger også af de beslutninger, Unionen træffer vedrørende politiske spørgsmål. Alle venter på at se, hvilke beslutninger vi, Den Europæiske Union, er i stand til at træffe. Det græske formandskab har, i overensstemmelse med sine partnere, indkaldt til et ekstraordinært topmøde om politiske spørgsmål på mandag for at overveje, hvordan vi sikrer, at Europa er med, hvor tingene sker, og hvordan vi vinder de europæiske borgeres tillid i denne henseende og viser, at Europa kan udvikle sig, at Europa kan udvikle sig på en organiseret måde, og at Europa kan træffe beslutninger. Kommissionsformanden, hr. Prodi, nævnte betydningen af denne form for billede under de nuværende omstændigheder, og jeg får lejlighed til at sige mere herom under eftermiddagens drøftelse om Irak.
Denne tillid, for at komme tilbage til Lissabon, berører en række spørgsmål, der, som en række talere med rette har nævnt, ikke er institutionelt grundlag for at gå videre med, som man eventuelt måtte ønske. Det er dog spørgsmål, der skal ske en udvikling inden for, og den åbne koordinationsmetode, som i de senere år har vist sit værd efter Lissabon, har givet Fællesskabet fleksibilitet og gjort det muligt for os at gøre fremskridt. Jeg tror, at den kommende debat i konventet kan give os et mere effektivt institutionelt system, så vi kan træffe beslutninger, der er vigtige for borgerne i Europa i stedet for at blive forskanset bag specifikke beføjelser, der afholder Europa fra at udvikle sig inden for en række daglige spørgsmål. Grækenland, ikke som formandskabsland, men som medlemsstat, er et af de lande, der ønsker, at vi bevæger os i den retning.
Det andet, jeg noterede mig under debatten og ønsker at fremhæve, er det virkelige behov for handling. Vi har ikke brug for nye målsætninger, vi har brug for at gennemføre meget af det, der allerede er besluttet. Alle kan se det, formandskabet kan se det, Rådet kan se det, og vi arbejder i den retning. Jeg vil imidlertid gerne påpege, uanset hvad De måtte sige om Lissabons udvikling hidtil, at det også er værd at huske på og fremhæve de positive fremskridt. Her vil jeg gerne nævne beskæftigelsen, da det var et af hovedpunkterne i Lissabon, og minde om, i disse vanskelige år, med lavkonjunktur i 2002, at det lykkedes Europa at skabe 600.000 nye job, og at det estimeres, at der fra 1999, året før Lissabon, til 2003, er skabt 7.000.000 nye job i Europa. Jeg ved, at vi også har problemet med arbejdsløshed, men at nævne dette afdramatiserer ikke de nuværende problemer. Jeg ønsker blot at påpege, at vi ikke kun skal se på, hvor vi har forfejlet målet, vi skal også se på det, der er opnået i relation til de fastsatte mål.
Jeg vil gerne kommentere et andet grundlæggende Lissabon-spørgsmål, der vedrører afbalancerede politikker. Jeg mener virkelig, at Lissabon er en af Europas mange reaktioner, og en meget alvorlig reaktion, på spørgsmålet om globalisering. Og det er meget, meget vigtigt. Hele den grundlæggende idé bag Lissabon drejer sig om nøgleordet balance, afbalancerede politikker. Vi skal naturligvis afgøre, hvordan vi rammer en balance mellem politikker, der styrker konkurrenceevnen, og politikker, der styrker den sociale dimension. Det ser for mig ud, som om De skal beslutte, hvordan dette løses. Finde en løsning på behovet for at styrke og fjerne alle begrænsninger på markedsordningen og samtidig styrke spørgsmål, der vedrører beskæftigelse, den sociale model eller begrebet vækst og begrebet bæredygtig udvikling.
Succesen i efterkrigstidens Europa har været baseret på Europas evne til at finde et tilfredsstillende svar på spørgsmålet om afbalancerede politikker. Vi kan ikke sammenligne Europa med andre modeller uden at overveje det nøje og opstille visse grænser. Vi kan anvende benchmarking i hvert land for at se, hvor vi var før, og hvor vi er nu. Vi kan endda bruge det mellem medlemsstaterne i EU, men benchmarking mellem EU og andre lande er en anden sag, da intet land i verden har udviklet de elementer, der er typiske for og udgør udviklingen og den sociale model i efterkrigstidens Europa. Intet land har faste vækstrater, social beskyttelse, bæredygtig udvikling og miljøbeskyttelse på samme tid, hvilket betyder, at al benchmarking har mangler. Nyttig, ja, i det omfang, man er bevidst om de meget snævre begrænsninger. Vi kender prisen, hvis vi ignorerer kravene om konkurrenceevne. Vi er derfor tvunget til at gå videre i retning af nøglefaktorer, der på nuværende tidspunkt styrker konkurrencemulighederne i økonomien. Ellers opnår vi intet. Vi er imidlertid også nødt til at kende virkningen, hvis konkurrenceevne er vores eneste kriterium, eller hvis beskæftigelse, eller social beskyttelse eller miljøbeskyttelse er vores eneste kriterier. Jeg tror, at alle vores bekymringer drejer sig om, hvordan vi kan beskytte det Europa, vi kender. Hermed mener jeg ikke beskytte gamle ufleksible strukturer, men gamle værdier og resultater under hensyntagen til, at tiderne er skiftet, og at vi skal følge med tiden for at opnå den succes, vi tidligere har haft.
Adskillige talere har med rette rejst spørgsmål om beskæftigelse og beskæftigelsesordninger. Et af de største problemer er at finde den rette balance mellem behovet for fleksibilitet og behovet for at styrke konkurrenceevnen og jobstandarder og beskytte arbejdstagerne. Det er de værdier, vi altid har kendt i Europa, og det er de værdier, vi ønsker at beskytte. Intet mål har forrang. Der er en meget fin balance mellem dem alle, og det er deri, det ligger, deri ligger bekymringen. Europa har i årevis reageret på denne bekymring og har fundet sit eget svar. Vi mener, at Europa vil kunne finde et nyt svar på disse spørgsmål i denne nye, vanskelige fase.
En taler påpegede, eller kritiserede, om man vil, at der ikke lægges særlig vægt på bæredygtig udvikling eller miljøet. Jeg vil gerne starte med at minde Dem om, at det er Europa som helhed, der har lagt vægt på miljøspørgsmål. Vi i Europa har gjort dette, hvorfor vi er kritiske over for andre lande, der ikke har underskrevet Kyoto-aftalen osv. Vi skal naturligvis stadig gøre meget i den retning. Vi, formandskabet, vil i de næste par måneder fokusere på at fjerne hindringer for miljøteknologier, styrke procedurer til fremme af vedvarende energikilder, fremme tiltag, der bekoster transportinfrastrukturer ordentligt, beskatte forurenende energikilder og gennemgå den miljørapport, der forelægges på forårstopmødet. Vi er også enige om, at spørgsmålet om investeringer og transeuropæiske net er vigtige spørgsmål på nuværende tidspunkt med lav produktion i Europa, og det er afgørende, at vi finder nye, innovative måder at finansiere og øge investeringerne på i både den private og offentlige sektor.
De spørgsmål, der opstår som følge af udvidelsen, er vigtige i relation til Lissabon-strategien, der grundlæggende opsummerer den europæiske udvikling og sociale model, og hvis vi vil gøre udvidelsen til en virkelig succes i stedet for blot en beslutning om at udvide EU, skal vi se på, hvordan vi udvider hovedelementerne i denne model til de nye lande, hvordan vi opstiller sociale, økonomiske og politiske strukturer i de fleste nye medlemsstater, der stadig har lang vej at gå, før de opfylder de nuværende europæiske standarder, og hvordan vi kan omsætte disse standarder og fremme foreningen. Det er en ny udfordring for alle, og, naturligvis, for adskillige formandskaber, ikke kun det græske formandskab eller forårstopmødet.
Jeg vil gerne afslutte med det brev, som formandskabet modtog fra de tre nævnte ledere. Det er ét bidrag, og vi ønsker at gennemgå det. Vi har modtaget bidrag fra andre medlemsstater, der måske ikke har fået lige så stor offentlig omtale. De rejser en række spørgsmål, som vil blive gennemgået på forårstopmødet, og jeg er enig med det medlem, der sagde, at EU i marts skal vise - formandskabet har naturligvis ikke magiske evner og kan ikke træffe en beslutning på vegne af de 15 lande - de 15 lande skal vise, at det, trods det klima, vi arbejder i, er lykkedes os at træffe beslutninger, der åbner muligheder, skaber tillid og arbejder for EU's bedste i fremtiden. 
Formanden.
Mange tak, hr. rådsformand. Jeg ser på hr. kommissionsformand Prodi. Jeg har fået meddelelse om, at De ikke ville tale i dag. Holder De fast i det, eller vil De alligevel sige noget, hr. formand?

Prodi
Jeg vil blot sige et par ord for at takke hr. Yiannitsis, som allerede har givet et udtømmende svar, og som jeg er helt enig med. Jeg vil nøjes med at bemærke, at tonen under denne forhandling var præget af en betydelig pessimisme. Det er klart, at tidspunktet ikke er det bedste, hverken ud fra et politisk synspunkt eller ud fra et økonomisk synspunkt. Men vi har et princip og nogle regler, som vi alle er enige om. Jeg kan forsikre Dem for, at hvis vi fortsætter med at følge dette princip og disse regler, vil resultaterne ikke udeblive. Vi har skabt en markedsstruktur, som er den største og efter min mening også den potentielt mest effektive i verden. Vi har opstillet nogle regler, og vi ved, hvor vi vi vil hen, men det går naturligvis langsomt, eftersom det kræver en overdragelse af beføjelser og kompetencer, der altid er vanskelig at gennemføre. Nogle stater presser på, mens andre sakker bagud, men vi skal huske, at det er vores - nemlig Parlamentets og Kommissionens - pligt at minde alle om, hvilken linje de skal følge, og hvilken proces de skal gennemgå. Så skal De se, at det ikke varer længe, før resultaterne begynder at vise sig.
Formanden.
Mange tak, hr. kommissionsformand Prodi, for dette opmuntrende og optimistiske budskab. Vi håber alle, at Deres forventninger vil blive opfyldt.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, Chile er en republik, som har ændret sit pensionssystem ved at sørge for, at arbejdstagerne på en fornuftig, korrekt og positiv måde sparer op til deres pension via pensionsfondene. Selv om hele verden betragtede det chilenske initiativ med skepsis, har resultatet været positivt. Det chilenske pensionssystems finanser er blevet bragt i orden igen, og det er de i en sådan grad, at jeg vil foreslå, at også EU's medlemsstater studerer dette system nøje og overvejer, om det mon ikke var en god idé at følge Chiles eksempel.
Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Nærværende henstilling opfordrer de europæiske parlamentsmedlemmer til at give deres velsignelse til en økonomisk aftale mellem EU og Chile. Endnu en gang præsenteres handelsinteresser som godgørenhed.
Man roser i henstillingen sig selv med, at den nye associeringsaftale vil virke stimulerende på forbindelserne mellem EU og Latinamerika på et tidspunkt, hvor hele regionen befinder sig i alvorlige vanskeligheder. Men det er netop rovdyrene i de europæiske virksomheder og deres handlinger, som har tvunget Argentina i knæ, og man forsøger at få os til at tro, at tilsvarende økonomiske handler giver positive resultater!
Der er ikke grund til at tvivle på, at disse handler er til fordel for Europas storkapital. Men for den chilenske befolkning? Nogle af de store, velhavende chilenske familier vil fortsat blive rigere, som dem, der har skabt deres formue på vindyrkning. Men at gøre disse få familier rigere kommer ikke de store befolkningsmasser til gode.
Aftalen foreslår tillige et samarbejde om bekæmpelse af terrorismen. Eftersom der er tale om et land, hvor en af nyere tids histories største forbrydere, Pinochet, lever en fredelig tilværelse under stormagternes generelle ligegyldighed, er det blot endnu en grund til at forkaste forslaget til henstilling!
Lulling (PPE-DE)
 Det glæder mig, at det er lykkedes Det Europæiske Fællesskab at indgå en associeringsaftale med Chile. Særligt inden for vinsektoren er det vigtigt at skabe klare regler om så vigtige områder som anerkendelse af oprindelsesbetegnelser og produktionsmetoder. Aftalen omfatter bl.a. en omfattende liste over især europæiske oprindelsesbetegnelser, som er beskyttet i Chile, når aftalen træder i kraft. Det er en betydelig landvinding, da der f.eks. ikke længere må sælges mousserende vin i Chile under betegnelsen champagne, heller ikke, hvis man angiver den rigtige oprindelse, eller hvis der står méthode champenoise i stedet for champagne på etiketten. Aftalen betyder også, at lovgivningen om oprindelsesbetegnelserne ikke kan omgås ved hjælp af mærkerne. F.eks. slettes mærket Moselle for eksport efter en femårig overgangsperiode, fordi det kan vildlede forbrugerne, da den pågældende vin ikke kommer fra Mosel.
Jeg beklager dog, at forskellige traditionelle europæiske betegnelser som château, clos eller grand cru fortsat er tilladt i Chile og sågar legaliseres internationalt. Sådanne betegnelser kan vildlede forbrugerne med hensyn til den sande oprindelse, især da ordene er en del af det franske sprog og ikke det spanske.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)
Meijer (GUE/NGL)
Under drøftelserne i går fik hr. Mayol i Raynals og fru McKennas argumentation mig til i sidste ende ikke at bifalde hr. Salafranca Sánchez-Neyras betænkning. Det handler ikke blot om en neutral aftale med Chile, et land, hvor der tales samme sprog som i Spanien, og som fortjener støtte efter at have rystet diktaturet af sig. Det ligner endnu en fiskeriaftale i forklædning. Desuden tager den nuværende chilenske regering kun lille hensyn til det mindretal, der stammer fra den indfødte amerikanske indianerbefolkning, og som følge af Senatets modstand ratificerer Chile ikke på nuværende tidspunkt statutten for Den Internationale Straffedomstol i Haag. Under de omstændigheder mener jeg, at en aftale af denne art mildest talt er forhastet.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg er enig i denne betænkning, fordi jeg mener, at den yder et positivt bidrag til at forbedre effektiviteten i de beslutninger, som er vedtaget af Kommissionen for Bevarelse af de Maritime Levende Ressourcer i Antarktis (CCAMLR) inden for rammerne af den konvention, hvor EU er blandt de kontraherende parter. Ordførerens forslag skærper kravene til dokumentationsordningen for denne type fangster, så det på stedet bliver lettere at nå de mål, som Kommissionen for Bevarelse har opstillet, fordi der sker en præcisering af det ansvar, der påhviler føreren af fiskerfartøjet, når det gælder hans erklæringer om området, der er blevet fisket i, de opfangede mængder, produkternes natur og elementer vedrørende fartøjet. Denne foranstaltning sætter således ind over for betydelig forøgelse af fangster, der opgives at have fundet sted uden for konventionens område, men som man har mistanke om er et resultat af ulovligt fiskeri inden for konventionens område. Denne foranstaltning vil sammen med andre forholdsregler, der allerede er vedtaget af Kommissionen, som f.eks. fastsættelse af grænser for fangsten af Dissostichus spp. i de farvande, der er omfattet af konventionen, obligatorisk brug af et system til lokalisering via satellit (VMS) om bord i fartøjerne, inspektioner i havnene af landing og omladning af fangster og statslig tildeling af kendingsflag og af tilladelser til fiskeri af Dissostichus spp., muliggøre en strammere kontrol af bekæmpelsen af den svøbe, der hedder ureguleret og urapporteret, ulovligt fiskeri af disse kommercielt meget værdifulde arter.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg støtter denne betænkning, der er af primært teknisk natur, men som sammen med forslaget til Rådets forordning om indførelse af en ordning for statistisk registrering af almindelig tun, sværdfisk og storøjet tun i EF udgør det næste logiske skridt, efter at regionale fiskeriorganisationer, som EF er medlem af, har vedtaget nogle programmer til bekæmpelse af ureguleret og urapporteret, ulovligt fiskeri af disse fiskearter. Jeg tænker her på de beslutninger, som er truffet af Den Internationale Kommission for Bevarelse af Tunfiskebestanden i Atlanterhavet (ICCAT) og af Tunkommissionen for Det Indiske Ocean (IOTC).
Ud over denne formelle årsag er jeg enig i betænkningen, fordi jeg mener, at den udgør endnu et skridt hen imod større gennemsigtighed på dette marked, idet den bidrager til størst mulig strenghed og understøtter mere effektiv overvågning af ureguleret og urapporteret, ulovligt fiskeri. Det er så meget vigtigere at nå dette mål, eftersom FAO har skønnet, at op mod 30 % af den landede fisk stammer fra denne type fiskeri, hvilket har katastrofale følger for Unionen, ikke mindst på grund af et voldsomt fald i prisen på fisk.

Figueiredo (GUE/NGL)
Europe-programmet er en del af Lissabon-strategiens centrale målsætning og spiller også en rolle for at fremme de muligheder, der skabes af den nye informations- og kommunikationsteknologi (IKT), den såkaldte "nye" økonomi. Denne forhandling under ét om informationssamfundet, hvori denne betænkning indgår, skal give ny impuls til den "nye" økonomi, idet man insisterer på den opfattelse, at der er tale om et nyt paradigme, og at IKT er en slags universalmiddel til økonomisk vækst, jobskabelse og øget produktivitet.
Innovation og ny teknologi er imidlertid ikke fri for at skabe nye problemer, navnlig i form af kommercialiseret viden og fremvækst af en dobbelt udelukkelse/marginalisering især for de rigest stillede dele af befolkningen og regionerne i den geografiske periferi eller med særlige problemer.
Den digitale kløft vil således adskille dem, der har adgang, og dem, der ikke har adgang til den nye teknologis fordele, herunder mindre og mellemstore virksomheder, der har vanskeligt ved fuldt ud at udnytte de nye muligheder, fordi de mangler investeringer og kvalifikationer, trods det større konkurrencepres.
Med dette forsøg på en ny impuls, der skal besluttes på forårstopmødet, og som er et svar på dette paradigmes fallit, står det klart, at der ikke findes nogen ny eller gammel økonomi, men blot økonomisk rationalitet.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har støttet denne betænkning, der lægger sig tæt op ad betænkningerne af Paasilinna og van Velzen, og jeg hilser de resultater velkommen, som Kommissionens sonderinger blandt europæiske økonomiske aktører har givet, og den opfølgning, som de har fået.
Det synes stadig mere nødvendigt at prioritere investeringer - materielt og politisk - i den nye informations- og kommunikationsteknologi (IKT). Jeg mener, at disse investeringer må omfatte hele samfundet, hvorfor jeg nu glæder mig over, at Kommissionen har valgt en ny analyse- og høringsmetode over for alle de økonomiske aktører og sætter konkrete aktioner i gang for at tilskynde til almindelig anvendelse af de nye ressourcer i særlig de mindre og mellemstore virksomheder.
Jeg mener også, at det er et særdeles godt initiativ, at Rådet anmoder medlemsstaterne om at udforme og udvikle EU-standarder og adfærdskodekser for den praktiske anvendelse ved at tilskynde til oprettelse af åbne e-markedspladser, sikre e-business-løsninger, e-indkøb (offentlige og private), e-signaturer og elektroniske betalingssystemer.
Det står stadig mere klart for enhver, at almindelig anvendelse af den nye IKT er fuldstændig afhængig af de økonomiske aktørers tillid til, at deres transaktioner og deres interoperabilitet kan foregå sikkert, hvorfor det er meget vigtigt at se nøje på dette følsomme område og foretage mere relevante investeringer i det.

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne afgive en stemmeforklaring for vores gruppe vedrørende Caveri-betænkningen. Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater beklager, at der otte år efter Østrigs optagelse i EU endnu ikke har kunnet findes en i såvel økonomisk som økologisk henseende for alle parter tilfredsstillende løsning for godstransport over Alperne gennem Østrig.
Med henblik på en hurtig løsning og større planlægningssikkerhed opfordrer vi Rådet til i anerkendelse af det danske og det græske formandskabs positive bestræbelser og i henhold til beslutningen fra Det Europæiske Råd i Laeken og København hurtigt at fremlægge en fælles holdning og dermed fremskynde beslutningsprocessen for Rådets og Parlamentets fælles vedtagelse af en løsning, som accepteres af alle involverede.
Jeg vil gerne takke tolkene, fordi de oversætter det så fremragende, for det var slet ikke nogen let tekst.

Ebner (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne meddele, at jeg har afvist betænkningen fra min ellers så højt værdsatte kollega hr. Caveri. Jeg tror, at det i dette tilfælde ville have været bedre, hvis Parlamentet havde holdt sig på linje med det danske kompromis og havde taget højde for dette. Det er efter min mening ikke særlig hensigtsmæssigt at lægge sig fast på en ny linje.
I denne forbindelse har jeg tillid til, at Rådet igen tager initiativ til at finde en fælles løsning, som også vores gruppeformand hr. Poettering netop var inde på. Det er nemlig sådan, at heller ikke lastvogn 4-ordningen er helt uproblematisk, da der derved kommer nye økologiske belastninger til for de pågældende områder. Her må vi hurtigst mulig finde en løsning, og der er behov for større forståelse for denne meget følsomme zone.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, da jeg sad og læste denne betænkning i flyet fra Bergamo til Strasbourg for at finde ud af, hvad jeg skulle stemme, læste jeg netop, at økopointsystemet bliver forlænget, og så faldt jeg i søvn igen. I min drøm så jeg, at Østrig vandt verdensmesterskabet i fodbold i 2006. Hvorfor gjorde de det? Det gjorde de, fordi de havde flest point. Så pointene er en fordel for Østrig! Det gælder ikke kun de point, som får Østrig til at vinde verdensmesterskabet i fodbold i 2006, hvis min drøm går i opfyldelse - og det tror jeg også er østrigernes drøm - men også de point, som er omtalt i hr. Caveris betænkning, og som giver Østrigs borgere mindre forurening, selv om problemet under alle omstændigheder ikke er løst endnu. Derfor stemte jeg for betænkningen.

Raschhofer (NI).
Hr. formand, kære kolleger, også jeg vil gerne meddele og begrunde for Parlamentet, at jeg og min gruppe har stemt nej. Jeg sagde det allerede i går. Østrig ønsker ikke at bevare sit økopointsystem i al evighed, men for os handler det om at finde en retfærdig og bæredygtig europæisk trafikløsning. Men så længe en sådan ikke er i syne - og især det nye direktiv om omkostninger for landevejstransport ikke er vedtaget - skal der være en acceptabel overgangsordning i transitspørgsmålet.
Derfor har vi ikke stemt for Caveri-betænkningen i dag. Vi har støttet ændringsforslag 19, 20 og 21, fordi de støtter opretholdelsen af økopointsystemet og en mængdemæssig overgrænse for lastvognskørsler, indtil en bæredygtig løsning for hele Alpeområdet kan træde i kraft. At der ikke engang blev stemt om ændringsforslag 18, som er baseret på det danske kompromis, er efter min mening et meget dårligt signal til den østrigske befolkning.

Meijer (GUE/NGL)
Under forhandlingerne på plenarmødet i går gav jeg udtryk for den holdning, at man bør forholde sig skeptisk over for enhver omfordeling af vejtransportkapaciteten gennem Østrig. Årsagen er, at transportselskaber i Tyskland og Italien lægger et stort pres på Østrig for at få landet til at acceptere tunge lastbiler, der ikke må køre over Alperne via nabolandet Schweiz. Ikke desto mindre meddelte jeg på vegne af min gruppe, GUE/NGL-Gruppen, at et flertal af os udelukkende burde acceptere forslaget for 2004, fordi det fortsat begrænser transporten. Efter mit indlæg under forhandlingen forelagde østrigske repræsentanter for alle forskellige partier og Verts/ALE-Gruppen meget tungtvejende argumenter for ikke blot at ændre Caveri-forslagene, men for at afvise dem fuldstændigt. Argumentet er, at de bliver en del af et system til udfasning af de nuværende restriktioner inden for nogle få år. Det er lykkedes dem at overbevise mig. Som fortaler for miljøbeskyttelse og national selvbestemmelse kan jeg ikke godtage det, der er ved at ske, selv om jeg respekterer hr. Caveris bestræbelser på at finde en løsning, som mere eller mindre svarer til den, der gælder for andre dele af Alperne. Jeg kan derfor ikke stemme for Caveri-betænkningen.

Queiró (UEN)
Vi har i dag stemt for en løsning, der skal skabe en balance, der altid er vanskelig i disse tilfælde, mellem beskyttelse af miljøet og respekt for princippet om den frie bevægelighed for varer, hvorved der mellem 2004 og 2006 tillades fri transitkørsel for mindre forurenende lastvogne, hvilket indirekte skal tilskynde til at erstatte denne transportform med andre.
Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme har gjort rigtigt i at se det østrigske problem i et større og europæisk perspektiv, der omfatter hele Alpeområdet, med en ensartet tilgang, der tager hensyn til miljøet også i andre strategiske knudepunkter i Alperne.
Det var et vanskeligt kompromis, resultatet af lange forhandlinger i udvalget, og det indeholder derfor alle et kompromis' fordele og ulemper. I denne sammenhæng er det et acceptabelt kompromis som overgangsløsning til en definitiv situation. Derfor har jeg stemt for.
Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, hr. van Velzen har forelagt Kommissionens forslag til direktiv om kommerciel udnyttelse af den offentlige sektors dokumenter og navnlig Europa-Parlamentets dokumenter for os. Jeg overvejede så, om også stemmeforklaringer kan udnyttes kommercielt, og det tror jeg godt, at de kan. Derfor kan jeg for det første ikke lade være med at stemme for denne betænkning, og for det andet håber jeg, at det også lykkes mig at udnytte de stemmeforklaringer kommercielt, som jeg afgiver i løbet af mine fem år her i Europa-Parlamentet. Eventuelle indtægter går naturligvis til pensionisterne, der bestemt ikke vil sige nej til en beskeden støtte fra Europa-Parlamentet, heller ikke en sådan form for støtte.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Vi vil ikke stemme imod, at befolkningen får adgang til informationer i den offentlige sektor.
Men selv når de europæiske institutioner taler for gennemsigtighed, taler de for, at den offentlige sektors dokumenter skal bruges til at skabe profit for erhvervsvirksomhederne.
Det er ikke gennemsigtighed, det er information til nogles fordel og misinformation for de andre. Den eneste form for gennemsigtighed, der kunne være nyttig for befolkningen på dette område, ville kræve, at de store virksomheder stillede deres regnskaber til rådighed for alle. Således ville arbejderne såvel som befolkningen i de berørte regioner, når virksomhederne forberedte sig på at afskedige folk, være i stand til at konstatere, at de omtalte virksomheders overskud eller eventuelt deres aktionærers personlige formue gav mulighed for at opretholde de truede arbejdspladser, og at afskedigelserne derfor ikke var berettigede.
Queiró (UEN)
Situationen for anvendelse og udnyttelse af den offentlige sektors dokumenter varierer ganske meget mellem de forskellige medlemsstater med hensyn til både betingelserne og omkostningerne ved denne anvendelse. Det er et område, der bør forenkles, således at alt, der har at gøre med basisinformationer - den demokratiske retsstats - bør være tilgængeligt gratis, og de øvrige informationer bør være tilgængelige for en beskeden pris, med undtagelse af den "kulturelle" del af den offentlige sektor, hvilket indlysende begrundes i den intellektuelle og kunstneriske ejendomsret.
Det er ikke noget enkelt spørgsmål, og det sætter dem, der går ind for, at medlemsstaterne og deres offentlige instanser i et vist omfang selv bør træffe beslutning på dette område, op imod dem, der går ind for et harmoniseret indre marked, der over for disse stater kan gennemtvinge formidling og anvendelse af deres informationer.
Jeg har undladt at stemme, fordi jeg forstår disse problemer, hvortil kommer, at debatten om disse spørgsmål i mit eget land endnu ikke er afgjort.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for betænkningen om aktionsplanen for eEurope 2002. Med disse betænkninger konkretiseres de principper, der er blevet opstillet på flere på hinanden følgende Europæiske Råd om "et informationssamfund for alle". De nuværende muligheder for elektronisk overførsel og adgang, som internettet skaber, tvinger os til at følge med historien. Konsolideringen af demokratiet og retsstaten går i samme retning.
Jeg er enig med ordføreren, når han foreslår, at de offentlige myndigheder bør optræde som igangsættere ved udviklingen af nye indholdstjenester gennem fremme af anvendelsen af deres informationer, som de kun bør beregne marginalomkostninger ved. Staternes information bør være tilgængelig for alle - med undtagelse af information af strategisk betydning eller af national interesse og den, der er underlagt kulturlivets særlige regler.
Direktivet har ikke til formål at harmonisere medlemsstaternes ordninger eller de betingelser, der gælder i de enkelte lande for, hvilken information der er almindelig adgang til eller ikke. Dette spørgsmål må høre under landenes beføjelser, fordi det hænger sammen med deres særlige forhold. Derimod synes det indlysende for enhver, at vi må fremme informationsdeling på europæisk plan og fastsætte regler for, hvilke betingelser der skal gælde for adgang og betaling.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, i denne betænkning giver man udtryk for sin holdning til tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på beskæftigelse som lønmodtagere og udøvelse af selvstændig virksomhed. I lufthavnen mødte jeg nogle flotte pensionerede kvinder og nogle pensionerede mænd, der stadig var ungdommelige, og de sagde følgende til mig: "Kan det virkelig være rigtigt, at I i Europa-Parlamentet kun beskæftiger jer med bevægelighed og ophold for arbejdstagerne og borgerne i almindelighed? Tænker I slet ikke på pensionisterne? Vi kunne også godt tænke os at rejse rundt i Europa, selv om vi kommer fra tredjelandene og ikke er arbejdstagere, men kun pensionister. Kommer der i fremtiden et direktiv, som også letter pensionisternes indrejse, bevægelighed og ophold i EU?" "Det gør der uden tvivl", svarede jeg. Mens vi venter, stemte jeg således for denne betænkning.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Mine britiske Labour-kolleger og jeg har stemt for Terrón i Cusí-betænkningen, fordi vi støtter tanken om at tilbyde lovlige indrejsekanaler for personer, der ønsker at arbejde i EU.
Det Forenede Kongerige har dog valgt ikke at være omfattet af denne betænkning som følge af landets krav om at bevare kontrollen med indrejsetilladelser. Labour-medlemmerne har dog taget aktivt del i forhandlingerne om denne betænkning, fordi de har ønsket at få opstillet en retfærdig samling rettigheder og forpligtelser for tredjelandsstatsborgere i hele EU, og fordi de også imødeser muligheden for, at Det Forenede Kongerige eventuelt vil tiltræde bestemmelserne i fremtiden.
Dette er årsagen til, at vi har modsat os visse bestemmelser, som vil forårsage specifikke problemer i Det Forenede Kongerige, i særdeleshed ændringsforslag 2, 55, 27 og 17, som vi stemte imod.
Vi er opmærksomme på, at denne betænkning henhører under høringsproceduren, og at selv om Parlamentets udtalelse er en vigtig del af lovgivningsprocessen, er der tale om spørgsmål, som i sidste instans afgøres i Rådet.
Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck og Wachtmeister (PPE-DE)
Vi på den moderate fløj i Europa-Parlamentet stiller os positivt til Kommissionens forslag, som er et skridt imod en fælles indvandringspolitik i EU.
Vores principielle holdning til arbejdskraftindvandring er, at det individ, som har fået et arbejde, også skal kunne få arbejdstilladelse. Endvidere mener vi, at myndighederne aldrig bedre end arbejdsgiveren selv kan vide, hvem der er bedst egnet til en ansættelse.
Det er vigtigt, at den tredjelandsstatsborger, som får arbejdstilladelse, også kan garantere sin egen forsørgelse i den tid, han eller hun opholder sig i Fællesskabet.
Eftersom vi anser det for rimeligt at opretholde et højt niveau af subsidiaritet i indvandringspolitikken, er vi meget ivrige efter, at medlemsstaterne skal kunne have mere lempelige regler, end hvad direktivet foreskriver. Af subsidiaritetsårsager har vi også stemt for at give medlemsstaterne plads til at fastlægge kvoter for og loft over arbejdskraftindvandringen.
Berthu (NI)
Jeg har allerede under forhandlingen sagt, at Kommissionens forslag om harmonisering af tredjelandsstatsborgeres arbejdstilladelse er en overtrædelse af subsidiaritsprincippet og ville overgive nogle af medlemsstaternes centrale beføjelser til at regulere deres respektive arbejdsmarkeder til Bruxelles. Mere præcist betyder det, at centraliseringen giver flere ulemper. Den ville gøre et stift system ud af et system, som bliver nødt til at være fleksibelt og let at tilpasse den enkelte medlemsstats lokale behov. Den ville stille medlemsstaterne under evig anklage, som den bestemmelse, jeg nævnte under forhandlingen, i direktivforslagets artikel 29, stk. 4, der kræver en obligatorisk begrundelse for afslag på arbejdstilladelse.
Endelig ville den åbne døren for en række andre harmoniseringer, hvilket Europa-Parlamentet udmærket er klar over, eftersom det med sine ændringsforslag har hævet indsatsen for at få en mere rummelig foranstaltning. Ordføreren gav os selv beviset ved i begyndelsen af sin begrundelse at kræve, at "det hidtidige næsten generelle indvandrerstop skal afløses af en ny fælles indvandringspolitik". Tekstens skjulte intentioner bliver i det mindste klare med sådanne erklæringer. Vi afviser denne politik, som centraliserer for bedre at kunne afvæbne os, og vi har naturligvis stemt imod.
Bonde og Sandbæk (EDD)
. JuniBevægelsen har så vidt muligt stemt for de højeste minimumskrav, men stemt imod hver gang der er risiko for at undergrave den danske skattefinansierede velfærdsmodel med sociale borgerrettigheder til alle.
Vi har undladt at stemme ved denne afstemning på grund af ovennævnte konflikt.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Ordføreren skjuler ikke, at hendes største bekymring, når hun behandler tredjelandsstatsborgernes betingelser for indvandring og ophold med henblik på et lønmodtagerjob, er at leve op til, hvad hun kalder "arbejdsmarkedets krav". Hun har således det tilfælles med Kommissionen, at hun bekymrer sig om at skaffe den arbejdskraft til de kapitalistiske virksomheder, som de har behov for. I tidligere tider talte man om slavehandlere.
Vi har ikke stemt imod betænkningen, for nogle af ændringsforslagene ville lette tingene en smule for arbejdsindvandrerne. Men vi forkaster ånden i forslaget.
Når betænkningen foreslår en opblødning i forhold til Kommissionens forslag, er det, fordi de rigide bestemmelser i sidstnævnte, f.eks. de såkaldte illegale arbejderes manglende mulighed for at legalisere deres situation, eller kravet om et fast arbejde i en tidsperiode, som er tilstrækkelig lang til at opnå en arbejdstilladelse, i sidste ende bliver meget omfattende i forhold til arbejdsgivernes egne krav.
Hvad angår reguleringen af de illegale arbejdstagere, som betænkningen forsigtigt tager hul på, gentager vi kravet om en øjeblikkelig og betingelsesløs regulering af forholdene for alle, der lever og arbejder på EU's territorium.
Lang (NI)
Fra en begrænsning af de administrative eller lovmæssige restriktioner, som pålægges ansøgerne, når de ankommer til europæisk territorium, til en udvidelse og forenkling af EU's opholdsbetingelser for statsborgere uden for EU, over den udvidede definition af "familiemedlemmer" eller mulighed for udstedelse af kollektive visa ved grænsen, listen over incitamenter til at skabe sig en karriere som indvandrer i de tre betænkninger, som vi fik fremlagt i går morges, er lang.
Men bortset fra denne stadig mere ødelæggende filosofi om nationale identiteter og økonomier skal vi have i tankerne, at det værste endnu er tilbage. Fra maj 2004 afgøres spørgsmålene om asyl, indvandring og fri bevægelighed ikke længere af et enstemmigt Råd, men af et kvalificeret flertal og af fælles beslutningstagning med Europa-Parlamentet. Således er nationalstaterne for fremtiden efter den reform, som er annonceret i Amsterdam-traktaten, ikke længere herrer over forvaltningen af deres migrationsstrømme og deres indvandringspolitik. Andre stater vil kunne bestemme for dem og tvinge dem til at gennemføre foranstaltninger, som går imod deres egne nationale interesser. Derfor vil vi uden en reaktion fra de europæiske befolkninger og ledere komme til at deltage i et frivilligt forlis for alle Europas nationer, som er blevet totalt afhængige af Europas selvmorderiske indvandringspolitik.
Lund og Thorning-Schmidt (PSE)
. Vi har i dag stemt for betænkning af Anna Terrón i Cusí (A5-0010/2003) om tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på beskæftigelse som lønmodtagere og udøvelse af selvstændig erhvervsvirksomhed. Forslaget indeholder flere gode elementer til at forbedre og forenkle ansøgningsprocedurer samt sikre ensartede rettigheder for de berørte personer.
Vi er dog opmærksomme på, at området vedrører forhold, der er omfattet af EF-traktatens afsnit IV og dermed ikke gælder for Danmark, jf. protokollen om Danmarks stilling.

Marques (PPE-DE)
Det af Kommissionen foreslåede direktiv, som vi i dag har stemt om, har til formål at harmonisere medlemsstaternes lovgivning om tredjelandsstatsborgeres indvandring med henblik på beskæftigelse. Det opstiller derfor fælles definitioner, kriterier og procedurer for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på beskæftigelse som lønmodtagere og udøvelse af selvstændig virksomhed.
Ordføreren anfører, at det må være "hævet over enhver diskussion, at det hidtidige næsten generelle indvandrerstop skal afløses af en ny fælles indvandringspolitik", ikke blot ud fra "Amsterdam-traktaten, der giver Fællesskabet kompetence inden for områderne asyl og indvandring", men også ud fra det, som hun kalder "de faktiske behov".
Det er jeg uenig i, og jeg vil gerne henlede opmærksomheden på udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked, der har hr. Wuermeling som rådgivende ordfører, som efter min mening meget rigtigt erindrer om, at Det Europæiske Råd i Tampere i oktober 1999 kun krævede en "indbyrdes tilnærmelse" af de nationale lovgivninger på dette område og ikke, at de nationale regler skulle udskiftes med EU-regler.
Desuden er fællesskabsharmoniseringen i modstrid med subsidiaritetsprincippet, eftersom behovet herfor ikke kan begrundes alene i det forhold, at medlemsstaternes bestemmelser er forskellige på dette område.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)
Meijer (GUE/NGL)
Europa bliver mindre og mindre åben for flygtninge, der har måttet forlade deres land, da deres liv og frihed var i fare. Selv veletablerede mennesker udvises efter års ophold, fordi de ikke anerkendes som flygtninge og løber risikoen for at komme i alvorlige vanskeligheder igen, når de vender tilbage til oprindelseslandet. På den anden side er der et stadigt stigende behov for mennesker, der driver erhverv, som der er mangel på i Europa, f.eks. sygeplejersker fra Sydafrika, Filippinerne og Sydamerika samt højtuddannede kemikere, fysikere og matematikere fra Indien. Disse mennesker får ikke tildelt statsborgerskab i Europa, og der er stor brug for dem i oprindelseslandet, der, trods den lave levestandard, ofte har bidraget betragteligt til finansieringen af deres uddannelse. Dette forslag forlænger de menneskers tilladelser, som vi i Europa finder nødvendige. Vi burde i stedet se lidt mere på dem, der allerede har etableret sig her, og som håber at kunne blive. Bortset fra det bør det ikke kun være de højst uddannede, der har ret til at blive, da dette kun øger forskerflugtens negative virkning i oprindelseslandene.

Miranda (GUE/NGL)
Fællesskabets indvandringspolitik fremgår tydeligt af det foreliggende forslag til direktiv: Der skal fortsat kun modtages indvandrere fra tredjelande, hvis og når de tjener EU's økonomiske interesser. Derfor er de betingelser, der foreslås for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på beskæftigelse som lønmodtagere, så restriktive og krævende, at meget få vil kunne opfylde dem.
En sådan holdning er ikke acceptabel, og dét endnu mindre, fordi den ledsages af et fællesskabsbudget, der har mindsket bevillingerne til udviklingslandene, fordi EU i Monterrey helt absurd kun ville forpligte sig at allokere sølle 0,39 % af sit BNP til offentlig udviklingshjælp indtil 2006 - i stedet for de 0,7 %, der længe har været international standard - og fordi den politik, der føres inden for WTO ikke er til gavn for de fattigste lande, sådan at den uddybede kløft mellem de rigeste og de fattigste lande i løbet af det seneste årti har medført 100 millioner flere fattige.
Det er rigtigt, at EU ikke kan modtage alle verdens fattige, men det her må heller ikke være EU's svar på fattigdomsproblemerne i verden og på den racisme og det fremmedhad, der i den seneste tid har bredt sig i visse medlemsstater, i skarp modsætning til de humanistiske værdier, som burde være EU's ledetråd.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg tilslutter mig til fulde den fortolkning af EF-traktatens artikel 63, nr. 3, litra a), som Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked fremfører i den udtalelse, der ledsager denne betænkning. Jeg mener, at Kommissionens forslag, der sigter på at harmonisere indvandringslovgivningen med henblik på beskæftigelse, går langt ud over enhver mulig grammatisk, logisk, systematisk og teleologisk tolkning af denne bestemmelse, i klar modstrid med subsidiaritetsprincippet.
På tilsvarende vis søger både Kommissionens forslag og den foreliggende betænkning at begrunde behovet for en lovharmonisering - som retfærdiggørelse af denne fortolkning, der går ud over traktaterne, hvis ikke imod dem - i visse forhold, som der henvises til, men som der ikke gives noget rimeligt belæg for.
Jeg finder det praktisk umuligt at "tage hensyn til arbejdsmarkedets og erhvervslivets behov". Jeg mener, at det er helt acceptabelt og ikke til skade, at der er forskel på landenes lovgivning, og jeg tror, at ethvert forsøg på en kunstig standardisering på dette område vil få modsatrettede konsekvenser. Jeg anser den letfærdige måde for farlig, hvorpå man ønsker at give adgang både til de eksterne grænser og til bevægelighed inden for Fællesskabet, idet man ser bort fra, at sikkerhed i dag er et af de spørgsmål, der ligger EU's borgere mest på sinde.
Jeg har derfor stemt imod.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
Det fremgår klart af debatten og de fleste beslutningsforslag, at idéen er at drage paralleller mellem Porto Alegre og Det Økonomiske Verdensforum i Davos på det grundlag, at begge søger bedre globale styreformer. Virkeligheden er en helt anden. Selv om visse har forsøgt at nedspille det, og andre har forsøgt at geare det mod systemledelse eller lave det om til en diskussionsklub uden betydning, hævede bevægelsen mod kapitalistisk globalisering stemmen højt og tydeligt mod den imperialistiske krig og globale sociale uretfærdighed i Porto Alegre.
Denne bevægelse opstod ikke ud af ingenting. Den er knyttet til arbejdstagernes og arbejdsklassens kamp og trækker på deres erfaring og budskab. Den kvalificerer sig ikke på nogen måde ved fantasiens hjælp som samarbejde på tværs af klasserne, som socialdemokraterne gerne vil have os til at tro, på det grundlag at den basale forskel mellem socialist og kapitalist ikke længere findes. Den kan heller ikke begrænse sig til at forsvare udviklingslandenes rettigheder, nu hvor plutokratiet mere end nogensinde har blikket fast rettet mod menneskene i udviklingslandene. Den galoperende eskalering i opdelingerne i kapitalistsamfundet medfører uundgåeligt yderligere fundamentalisme i græsrodsbevægelserne, der er og altid vil være kraften bag sociale ændringer.

Caudron (GUE/NGL)
Jeg stemte for forslaget til fælles beslutning fra venstrefløjen, som gik i retning af social bevægelse og imod utøjlet globalisering!
Vores forslag blev - med nød og næppe - forkastet til fordel for et liberalt-konservativt forslag, som går imod kravet fra dem, der demonstrerede i Porto Allegre og i Davos.
Europa-Parlamentet har endnu en gang bekræftet, at det hovedsageligt hælder mod højre. Det må vi ikke glemme, når vi forbereder de europæiske valg i juni 2004!
Alavanos (GUE/NGL)
 Spredningen af sygdomme som hiv/aids og epidemier i udviklingslandene nærmer sig folkedrab. Desværre behandler det internationale samfund stadig dette spørgsmål med det ene øje på de store multinationale medicinalvirksomheders interesser. EU har for nylig taget en række positive initiativer i Verdenssundhedsorganisationen med henblik på at lade de tilbagestående lande bruge såkaldt generiske lægemidler til behandling af disse gennemgribende angreb på befolkningens sundhed. Europa-Parlamentets beslutning er et acceptabelt bidrag i denne henseende.

Berthu (NI)
Jeg har stemt imod Europa-Parlamentets beslutning vedrørende den næste runde af WTO-forhandlinger om handelen med landbrugsprodukter af to årsager.
For det første anerkender beslutningen Kommissionens generelle holdning, som er at acceptere at indlede globale forhandlinger på landbrugsområdet med udsigt til fremskyndet liberalisering på trods af, at indholdet af den fælles landbrugspolitik først bliver besluttet på et senere tidspunkt. Sagt på en anden måde forsøger Kommissionen at presse os. For det andet foreslår det forhandlingstilbud, som Kommissionen har fremlagt i EU's navn, at reducere eksportstøtten (hvilket er acceptabelt i betragtning af den skade, den kan forårsage i de fattige lande), men også i gennemsnit at sænke vores importbeskyttelse med 36 %. Sagt på en anden måde vil vi pille fællesskabspræferencen endnu mere fra hinanden.
I stedet burde vi opstille et overordnet princip om regional præference, hvor hvert land eller hver landegruppe har ret til at beholde sin landbrugsmodel. For at gøre dette ville vi blive nødt til at trække landbruget ud af WTO-reglerne. Kommissionen er endnu en gang ved at manipulere med os, og vi kan blot beklage den franske regerings godkendelse i Rådet (almindelige anliggender) af 27. januar.
Figueiredo (GUE/NGL)
Kommissionens forslag om landbrugsforhandlingerne under WTO, som Rådet enstemmigt har vedtaget, er et nyt skridt hen imod en afgørende liberalisering af handelen med landbrugsvarer, hvilket fastholder den nuværende model baseret på eksportfremme og insisterer på den opfattelse, at det er via en liberalisering af handelen, at man støtter udviklingslandene, idet der ses bort fra, at en sådan liberalisering øger fødevareafhængighed og specialisering på grundlag af monokultur til eksport domineret af de udviklede landes multinationale fødevarevirksomheder.
I stedet for nye liberaliseringer burde disse forslag tage afsæt i det internationale handelssystems uretfærdigheder og anerkende retten til fødevareautonomi og -sikkerhed, altså alle folkeslags ret til selv at fastsætte deres landbrugs- og fødevarepolitik, og anerkende alle landes ret til at forbyde handel med GMO'er.
Forslaget går ud over Agenda 2000, der allerede havde givet alt for store indrømmelser til skade for de små og mellemstore familiebrug. Derfor vores modstand mod enhver landbrugsforhandling under WTO, der betyder yderligere koncentration, intensivering og vertikalisering af produktionen og derfor også, at tusinder af små og mellemstore brug vil forsvinde, særlig i Portugal. Det skal bemærkes, at dette forslag som udgangspunkt forudsætter midtvejsrevisionen af den fælles landbrugsordning, hvilket viser hykleriet hos nogle af delegationerne i Rådet.

Mathieu (EDD)
EU's forslag til WTO-forhandlingerne er ikke kompatibelt med de mål, der er fastlagt for den fælles landbrugspolitik. Den fælles beslutning husker måske nok forhandleren på nogle centrale punkter, som han ikke må gøre nogen indrømmelser på for at fastholde landenes frie valg, hvad enten det drejer sig om at sikre deres uafhængighed med hensyn til forsyninger eller om at fastlægge deres landbrugsmodel.
Men vi støtter det ikke. Dels fordi Europa-Parlamentets udtalelse ikke længere har nogen virkning, når den falder efter Rådets beslutning. Og dels fordi beslutningen ikke sætter spørgsmålstegn ved denne beslutnings indhold. Hvordan skal man kunne opretholde en landbrugsaktivitet på hele territoriet og beskytte oprindelsesbetegnelserne, samtidig med at man reducerer støtten og åbner grænserne mere og mere på trods af, at vi ikke ser noget positivt tegn på, at vores partnere er rede til at acceptere de foreslåede kompensationer og grænser. Tilnærmelsen af verdenspriserne på et niveau, der ligger under produktionsomkostningerne, giver ikke flere udsigter til landene i Syd end til landene i Nord.
Vi kan allerede konkludere, at det nuværende forslag, selv om det er fremlagt for os uden nogen form for konsekvensvurdering, vil tvinge EU til at godkende princippet om frakobling af støtten.
Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, i punkt 66 i betænkningen om europæisk transportpolitik står der, at trafiksikkerheden bør forbedres. Det er udmærket, men hvornår lykkes det os at blive af med tågen? Hvornår bliver vi med andre ord i stand til at se igennem tågen, så der bliver færre færdselsuheld? De teknologiske fremskridt har i dag gjort det muligt at se i mørke med særlige infrarøde briller. Hvorfor bruger vi ikke EU-midler på bedre forskning, så alle bilister endelig kan få et par briller, der gør det muligt for dem at se i tåget vejr? Lad os bare bruge nogle penge på denne forskning, som uden tvivl giver et godt resultat, en bedre sikkerhed og en europæisk transportpolitik, som man virkelig vil misunde os i hele verden.

Raschhofer (NI).
Hr. formand, jeg har stemt for denne betænkning. Spørgsmålet om hvidbogen om trafik diskuteres meget heftigt i mit hjemland. Hvidbogen om den europæiske trafikpolitik peger i den rigtige retning, mod åbning af jernbanemarkedet, revision af principperne, af TEN eller hensyntagen til den forestående udvidelse på trafikområdet.
Et af hvidbogens forslag er netop også med henblik på den aktuelle diskussion om forlængelse af Østrigs økopointsystem af enorm betydning. Endnu i 2002 skulle der være fremsat forslag om et rammedirektiv, som skulle fastlægge principperne for fastsættelse af priser for at benytte infrastruktur. Vi venter stadig forgæves på dette direktiv om omkostninger for landevejstransport, som langt om længe skal give mulighed for en tværsubsidiering til fordel for miljøvenlige trafikmidler efter schweizisk forbillede og jævne vejen for at flytte trafikken fra vejen til jernbanen.
Dette direktiv om omkostninger for landevejstransport bliver en målestok for troværdigheden og den meget omtalte bæredygtige europæiske trafikpolitik. Vi har hårdt brug for det!

Savary (PSE).
Hr. formand, hvidbogen om transport er en ubestridelig præstation, som kan tilskrives kommissær Loyola de Palacio, eftersom den for første gang ikke nøjes med at diktere markedsregler, men foreslår en voluntaristisk strategi til støtte for en transportpolitik, som fremmer bæredygtig udvikling og ikke-forurenende transportformer.
Vi glæder os over, at vores forslag om et europæisk lån til finansiering af de transeuropæiske netværk, som i dag er gået i stå i Rådet, er indlemmet i forslaget. Men vi har i sidste ende afstået fra at stemme om betænkningen af den simple årsag, at vi ikke mener, der bliver nogen ligeværdig konkurrence på transportområdet i Europa uden en konvergenspolitik på det sociale og skattemæssige område.
De nuværende skatteforskelle og sociale forskelle mellem medlemsstaterne kan især så tæt på udvidelsen bevirke, at man skifter til bekvemmelighedsflag på f.eks. området for landevejstransport, hvilket afleder konkurrencen og gør vores bestræbelser på at åbne markederne og ændre trafikfordelingen til fordel for jernbanen i stedet for landevejen ineffektive og forældede.
Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg og Theorin (PSE)
Vi svenske socialdemokrater afgiver stemmeforklaring til følgende punkter:
Punkt 66:
Det er meget vigtigt med et øget samarbejde om sikkerhed på landevejene mellem EU's medlemsstater. En ny europæisk myndighed skal ikke overtage beslutninger fra nationalt, regionalt og lokalt niveau, men kunne styrke samarbejdet mellem EU's medlemsstater og udbrede gode eksempler.
Punkt 79:
Vi støtter ikke en europæisk transportfond. Der findes mange midler, som ikke udnyttes i allerede eksisterende fonde. Derimod synes vi, at en undersøgelse af udviklingen af nye metoder til finansiering af større infrastrukturprojekter af fælles europæisk interesse er et godt forslag.
Ændringsforslag 26:
Dette forslag er alt for detaljeret. Det ligger ikke inden for betænkningens rammer at detailregulere om hastigheder.
Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Behovet for en politik til rationalisering af transporten i EU er klart, i betragtning af hvor anakronistisk organisationen af jernbanerne, de vigtigste vejstrækninger og vandveje på nationalt niveau er, uden overhovedet at tale om lufttransport. Men man skal være klar over, hvilken politik det drejer sig om. Betænkningens hovedinteresse er yderligere at overgive den offentlige transport til den private sektor, selv om det stadig er en offentlig tjeneste, idet den krydrer det hele med forslag til støtte og skatteincitamenter til privatkapitalen.
Vi forkaster hele denne politik, hvor påstanden om at organisere transporten rationelt kun er bluff. At basere driften af denne sektor, som har så stor betydning for samfundslivet, på konkurrence og jagt efter maksimal profit fører til spild, forstyrrelser og usikkerhed for brugerne, og måske ligefrem til katastrofer.
En europæisk transportpolitik burde være baseret på offentlige tjenester for de vigtigste kollektive transportmidler. Den vigtigste offentlige transport, som er uundværlig for befolkningen, burde ikke generere privat overskud, men være tilpasset behovene.
Derfor har vi stemt imod betænkningen.
Caudron (GUE/NGL)
Jeg havde i går aftes lejlighed til at udtrykke stærke forbehold over for en hvidbog og en betænkning, som illustrerer den afgrund, der er mellem målsætninger og midler, som iværksættes for at nå disse, såvel på transportområdet som mange andre områder i Europa.
Under afstemningen i dag var der stadig "en vis usikkerhedsmargen" forbundet med en mulig vedtagelse af visse ændringsforslag og især forslagene fra GUE-NGL-Gruppen.
Højrefløjen fører blokpolitik og meget ofte med støtte fra socialdemokraterne. Jeg har derfor stemt imod en betænkning, som ikke lever op til de alvorlige emner, der står på spil i form af egnsudvikling, miljø og sociale forhold.
Esclopé (EDD)
Jeg hørte en af mine kolleger tale om "revolution af transportvanerne", og jeg er enig! Enig i at fremme udviklingen af miljøvenlige transportformer, enig i at begrænse landevejstrafikken, og enig i, at vi skal have en europæisk transportpolitik, som bidrager til den økonomiske og sociale samhørighed. Men vi må ikke glemme en ting, nemlig at der er væsentlige geografiske og kulturelle forskelle mellem medlemslandene, som forklarer transportens udvikling i hvert enkelt land, og som Europa ikke skal udviske.
F.eks. er der i Frankrig stor variation i de forskellige landskaber og især bjergområder og landområder. Hvis man ønsker ligebehandling af borgerne, hvor de end befinder sig i Frankrig, og i en bredere målestok i Europa, kan man ikke tænke dogmatisk, som Kommissionen har gjort i sit forslag.
Nærværende forslag mangler pragmatisme og tager ikke tilstrækkeligt højde for forskelle i behandlingen på lokalt niveau. Når jeg ser den åbenbare mangel på transportinfrastrukturer i nogle geografiske områder på trods af, at de allerede er isolerede, affolkede og forladte, kan jeg ikke acceptere retningslinjerne i hvidbogen, som fortsætter med udelukkende at behandle liberale spørgsmål.
(Stemmeforklaring forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Grossetête (PPE-DE)
Jeg har stemt for betænkningen. Transportpolitikken er central for både den økonomiske udvikling og for bevarelsen af miljøet og omgivelserne, hvilket kræver langsigtet planlægning.
At forbedre transportkvaliteten er at øge alternativerne til landevejstransport, f.eks. via støtte til jernbaner og faktisk iværksættelse af Nord-Syd-forbindelser (Rhinen-Rhône-Middelhavet via Frankfurt/Lyon/Perpignan/Barcelona) og de europæiske forbindelser (Lyon-Turin ?). På dette område fejler regeringernes politiske vilje ind i mellem.
At forbedre transporteffektiviteten betyder ligeledes, at der skal ofres ekstra opmærksomhed på de transeuropæiske netværk af vandveje. Alt for ofte blokeres disse projekter. At forbedre transportsikkerheden er også at undgå, at forudsigeligt dårlige vejrforhold blokerer vejene og lufthavnene og overlader borgerne til sig selv på grund af utilstrækkelig reaktionsevne, materiel eller effektive varslingssystemer, selv når den rette teknik findes.
Endelig er jeg imod oprettelsen af et europæisk agentur for vejsikkerhed. Jeg mener ikke, at man kan afhjælpe de problemer, vi nu er stødt på, ved at udbrede denne type struktur.
(Stemmeforklaring forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Jensen (ELDR)
. Venstres medlemmer af Europa-Parlamentet stemte hverken for eller imod ændringsforslag nr. 19, 1. del. Venstre er tilhænger af en plan for trafikken gennem Alperne, der begunstiger miljøet, men en sådan skal støtte udviklingen af miljørigtig transport. Dette er ikke pointeret i forslaget.

Korakas (GUE/NGL)
 Kommissionens forslag og betænkningen følger op på og konkretiserer politikken i hvidbogen om konkurrenceevne og slår til lyd for en fuldstændig liberalisering af transportmarkedet.
Det endelige mål er at øge kapitalafkastet. Proklamationer om sikker transport og miljøbeskyttelse udlignes af filosofien om fuldstændig, uansvarlig konkurrenceevne.
Betænkningen bifalder, at der er sket stor udvikling inden for liberaliseringen af og konkurrenceevnen inden for transport.
Ved at bruge efterspørgsel som kriterium fremhæver den fordelene ved vejtransport og fokuserer på oprettelse af korridorer med stor kapacitet i nord-sydgående og øst-vestlig retning. Samtidig insisteres der på behovet for at privatisere jernbanerne som en forudsætning for at gøre dem rentable. Den støtter også markedsadgangen til havnefaciliteter og understreger behovet for en ensartet beskatning af og omkostningspolitik for transport.
Kommissionen og betænkningen ser bort fra den virkning, som denne politik har og vil få på standarden af, sikkerheden ved og omkostningerne i forbindelse med transport for offentligheden.
Den støtter den fælles europæiske himmel, afskaffelsen af nationale FIR (flyveinformationsregioner) og en fleksibel civil og militær brug af luftrummet. Sammen med de generelle grænseændringer, der finder sted i området som helhed, betyder dette en fare for sikkerheden og den nationale uafhængighed i lande som Grækenland.

Marques (PPE-DE)
Jeg lykønsker hr. Izquierdo Collado med den fremragende betænkning om Kommissionens hvidbog med titlen "Den europæiske transportpolitik frem til 2010 - De svære valg", som jeg giver min støtte, især med hensyn til kravet om, at den tiltagende liberalisering af transporten ledsages af garantier for investeringer, mobilitet, tilskud, prisstøtte og støtte til opretholdelse af service i øområder og områder i den yderste periferi.
I denne sammenhæng vil jeg gerne fremhæve, at Europa-Parlamentet på grund af den betydning, som transport har for de fjerntliggende regioners udvikling, i denne proces bør stå vagt om Amsterdam-traktatens forpligtelser over for regionerne i den yderste periferi, så der på den måde skabes økonomisk og social samhørighed i Europa.
Jeg vil endvidere gerne fremhæve, at trafiksikkerhed ikke må betinges af dens lønsomhed, og at jeg, hvad angår vejtransportens sikkerhed, helt kan tilslutte mig Kommissionens mål om at nedbringe antallet af trafikdræbte med 50 % inden 2010 (20.000 dræbte), og at jeg afventer forslaget om dokumenteret effektive foranstaltninger på EU-plan, der kan gøre det muligt at nå dette mål.

Piscarreta (PPE-DE)
Den stigende opmærksomhed om trafiksikkerhed udgør en nytteværdi for portugisiske interesser. Med vedtagelsen af denne betænkning vil mange af de problemer, der er på de portugisiske veje, og særlig på visse veje i Algarve, kunne blive løst. Efter min mening er det særdeles vigtigt at få oprettet et europæisk agentur for trafiksikkerhed, som det foreslås i denne betænkning, navnlig for at "fremskynde udviklingen inden for trafiksikkerhed samt tilrettelægge og give adgang til trafiksikkerhedsdata og oplysninger om god praksis i EU".
Derudover mener jeg, at en europæisk transportfond, som er en anden af de foranstaltninger, der foreslås, vil være et vigtigt element for en god udvikling af infrastrukturen inden for veje, jernbaner, søveje, havne og lufthavne, hvor der må lægges vægt på at skabe et afbalanceret og bæredygtigt europæisk infrastrukturnetværk.
Af alle disse grunde føler jeg mig foranlediget til at stemme for i denne sag. Denne betænkning har et udgangspunkt, der er godt for mit land, eftersom den ønsker at iværksætte nye initiativer, der styrker adgangen til og fra de fjerntliggende regioner.

Ribeiro e Castro (UEN)
I denne sag er en realistisk tilgang helt nødvendig. Dels på grund af den fjerne tidshorisont, 2010, som er slutåret for Kommissionens hvidbog, dels på grund af de vanskeligheder, som gennemførelsen af en meget bred vifte af foranstaltninger med få disponible ressourcer vil møde. Det vil være den rette måde at give trafikpolitikken den styrke og troværdighed, som den behøver.
Hvad konkret angår varetransporten, har jeg længe advokeret for, at der må gives prioritet til at genoprette jernbanetransporten og udvikle nærskibs- og flodtransporten snarere end den mere end overbelastede vejtransport. En stor del af de problemer, som ordføreren beskæftiger sig med, f.eks. trafiksikkerhed, forebyggelse af flaskehalse, mobilitet og miljøbeskyttelse, vil blive betragtelig formindsket ved en bevidst indsats for at skabe denne balance, hvor de i dag ringest udnyttede transportformer nyder fremme. Internalisering af de eksterne udgifter, f.eks, miljøudgifter, kan også spille en vigtig rolle i denne genopretning, idet de mest forurenende og mindst tidssvarende transportformer, der også er dem, der mest sandsynligt skaber flaskehalse, pålægges de største omkostninger.
Det er grundene til, at jeg har stemt for.

Sacrédeus (PPE-DE)
Jeg har stemt imod betænkningen, som blev vedtaget med 406 stemmer for, 95 imod og 33 blanke.
Jeg er imod, at Europa-Parlamentet har stemt for (344/185 og 12 blanke) forslaget om at oprette en ny europæisk myndighed for vejsikkerhedsspørgsmål. Vejsikkerhed er et stort ansvar. Hvert år kræves mange tusinde dødsofre på de europæiske veje. Det er således ingen løsning at oprette endnu en EU-myndighed. Det, der er brug for, er snarere en strengere kontrol med, hvordan vejtrafikbestemmelserne overholdes.
EU tynges af et betydeligt bureaukrati, som sluger store summer af penge. I dag findes der allerede nationale myndigheder, som har til opgave at udvikle trafiksikkerheden, og i Sveriges tilfælde er det det nationale vejdirektorat i Borlänge.
Jeg kan heller ikke støtte beslutningen om at oprette en ny europæisk transportfond, som blev godkendt med stemmerne 368/145 og 13 blanke.
Medlemsstater, som i dag har en god vejstandard, risikerer med dette forslag at blive tvunget til indirekte at betale til lande med en dårligere vejkvalitet. Sydeuropæerne ser i en ny transportfond en mulighed for at ansøge om midler til en forsømt vejstandard, når regional- og samhørighedsfondenes midler i større udstrækning kommer til at gå til de nye østeuropæiske medlemslande. En europæisk transportfond fører nemt til, at lande med vilje nedprioriterer deres nationale vejinvesteringer - for i stedet at ansøge om midler fra det fælles europæiske budget.
Vairinhos (PSE)
Transportsektoren er af helt afgørende betydning for en bæredygtig udvikling og for hele Unionens økonomiske og sociale samhørighed, for den rækker ud over sektorens egne økonomiske og faglige interesser og berører kvalitativt samfundet som helhed.
Vi går klart ind for jernbanerne i Unionens transportsystem, og vi ønsker, at der hurtigst muligt gennemføres forbedringer af de betingelser, som de er underlagt, hvad angår ekspansion, kvalitet og markedstilpasning. Vi går ind for en ansvarlig liberalisering af den europæiske jernbanedrift.
Vi støtter oprettelse af en europæisk transportfond.

Ahern (Verts/ALE).
Hr. formand, et af nøgleaspekterne i forbindelse med udbredelsen af tredjegenerations-mobilkommunikation er beskyttelsen af børn. Den mobile revolution vil kunne gøre dem til et endnu lettere bytte. Vi har brug for en skærpet indsats og skærpede henstillinger fra Kommissionen på dette område.
Man bør ikke ignore forsigtighedsprincippets eller eventuelle sundhedsproblemers betydning. Hvilken indvirkning har elektromagnetiske bølger på menneskekroppen? Den videnskabelige forskning på dette område fortsætter. Specialisterne stiller spørgsmål. Det er af afgørende betydning, at vi konsulterer lægevidenskabelige organisationer i dette spørgsmål.
3G-master bør placeres under hensyntagen til miljøet. Tredje generation kræver mellem 4 og 16 gange så mange master som anden generation. Heraf behovet for at dele master og for, at Kommissionen inddrager miljøbetragtningerne fuldt ud i sine forslag.
Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er lidt sulten, så jeg springer denne stemmeforklaring over.

Caudron (GUE/NGL)
Samtidig med at jeg har støttet Auroi-betænkningen og vores ordførers arbejde, har jeg under alle forhandlingerne ønsket at minde om, at hvis vi anvendte forsigtighedsprincippet på mobiltelefoni, ville vi ophøre med at bruge bærbare telefoner.
Man forstår hvorfor. Så kunne vi i det mindste ikke iværksætte en reel undersøgelse for at begrænse de potentielle farer ved denne teknologi og meget hurtigt forbyde de installationer eller udstyr, som er mest tvivlsomme! Lad os ikke afvente et nyt drama i stil med asbestdramaet for at sætte os ind i, hvilke farer der truer os.
Figueiredo (GUE/NGL)
Den mulige forsinkelse i etableringen af mobilnet og -tjenester af tredje generation er i dag en betydelig risikofaktor for en sektor, der er ganske skrøbelig, efter at der gik hul på spekulationsboblen i USA, hvilket kan få følgevirkninger for it-sektoren og derfra for den samlede økonomi på grund af den betydning, som telekommunikation og særlig mobiltelefoni har for nogle medlemsstater.
Denne situation skyldes i vid udstrækning de store forventninger, der blev skabt til denne sektors udviklingsmuligheder, og de voldsomme finansielle gevinster, som visse medlemsstater opnåede gennem auktioner over UMTS-licenser, hvilket nu får disse til at overveje ensidige støtteforanstaltninger for at "redde" deres sektor, der er kommet i alvorlig gæld.
Ud over denne risikofaktor må vi se på spørgsmål som borgernes lige adgang til mobilkommunikation af tredje generation, indholdstjenester, navnlig public service, følgerne af yderligere liberalisering af denne sektor og virkningerne af eksponering fra mobilkommunikationsanlægs elektromagnetiske felter, hvor der må gennemføres grundigere vienskabelige undersøgelser på dette felt.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg kan ikke springe denne stemmeforklaring over. Betænkningens titel er "eEurope 2005: et informationssamfund for alle." Men er det virkelig for alle? Silvio Berlusconi har sendt et brev, hvor han giver de studerende penge til at købe en computer. Hvad med pensionisterne? Jeg ville ønske, at man ikke glemte pensionisterne i dette informationssamfund. Jeg foreslår, at vi forærer - og jeg vil gerne gentage ordet "forærer" - pensionisterne en computer, når de får deres første pension udbetalt, så også de kan nyde godt af informationsteknologiens fordele, vidundere og glæder.

Ó Neachtain (UEN)
Vi er alle opmærksomme på, at vi bør udnytte de mange nye informationsteknologier fuldt ud, hvis EU skal forblive konkurrencedygtigt.
Det er kernen i handlingsplanen for eEurope 2005, der skal sikre bred adgang til bredbåndsnetværk i hele EU og desuden har til formål at sikre udbredt anvendelse af internettet gennem initiativer inden for e-forvaltning, e-læring, e-sundhed og e-handel.
Jeg repræsenterer et område i EU's periferi - både de vestlige områder og grænseområderne i Irland.
Det bør forblive en central europæisk politik, at de fordele, der er forbundet med den nye teknologi, udbredes ligeligt til alle by- og landområder i EU.
Hvis der ikke er adgang til disse nye teknologier, vil investorerne placere deres virksomheder der, hvor den bedst tilgængelige teknologi findes.
Inden for f.eks. informationsteknologi findes der det såkaldte princip om universel adgang.
Prisen for adgang til internettet bør være den samme, uanset om brugeren bor i et landområde i Irland eller en EU-hovedstad.
Vi bør forsøge at skabe et dynamisk miljø for e-handel og i denne forbindelse sikre, at de små og mellemstore virksomheder forstår at udnytte den fortsatte teknologiske udvikling.

Queiró (UEN)
Jeg glæder mig over, at Europa-Parlamentet har taget en så vigtig plan op som eEurope 2005, der skal øge medlemsstaternes onlinekompetencer inden for forvaltning (modernisering af de offentlige serviceydelser for at sikre alles adgang), uddannelse (særlig for at sikre bredbåndsadgang til alle undervisningsinstitutioner), sundhed (onlinesundhedspleje til befolkningen, bredbåndsforbindelse mellem de forskellige sundhedsplejelokaliteter, hospitaler, laboratorier og hjem) og "business", men som selvfølgelig ikke ignorerer spørgsmålet om de nødvendige tekniske midler til at gennemføre disse mål - udvidelse af båndvidden og antal kanaler - eller det følsomme spørgsmål om informationssikkerhed.
Selv om der normalt hersker enighed mellem Parlamentets medlemmer i sager som disse, finder jeg det alligevel vigtigt at tilkendegive, at jeg har stemt for denne betænkning.

Read (PSE)
Jeg og de øvrige medlemmer af Europa-Parlamentet fra det britiske Labour-parti støtter ikke ændringsforslag, der tager afstand fra anvendelsen af auktionssystemet ved tildelingen af radiofrekvenser. Det har altid stået klart fra både Kommissionens og Rådets side, at medlemsstaterne selv kunne vælge, hvordan de ville tildele radiofrekvenser. Det Forenede Kongerige valgte passende auktionssystemet, og vi kan ikke tilslutte os den kritik, der er blevet fremført i disse to betænkninger.
Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for denne betænkning, idet jeg tilslutter mig de konklusioner, som udvalget er nået frem til, hvad angår dens indhold. Jeg har ment, at jeg bør give min utvetydige støtte til udvikling af medlemsstaternes kompetencer - særlig de tekniske og logistiske kompetencer - så det mål kan blive nået, som blev opstillet på Det Europæiske Råd i Lissabon og i Santa Maria da Feira samt senere også i Barcelona og Sevilla om at gøre EU til det mest konkurrencedygtige samfund i verden, hvilket i denne sammenhæng vil sige forrest i det "globale informationssamfund".
Den foreliggende betænkning må også ses i forbindelse med betænkningerne af van Velzen og Khanbhai, da det, som det anføres der, er afgørende at fremme en ny æra af kvalitetsindhold, hvor medlemsstaterne må have et særligt ord at skulle have sagt og et særligt bidrag et yde.
Jeg finder det derfor af største strategiske betydning, at der opstilles prioriterede aktionsrammer til fremme af onlinekompetencer, som betænkningen foreslår, særlig for den offentlige forvaltning (modernisering af de offentlige serviceydelser for at sikre alles adgang), uddannelse (særlig for at sikre bredbåndsadgang til alle undervisningsinstitutioner) og sundhed (onlinesundhedspleje til befolkningen, bredbåndsforbindelse mellem de forskellige sundhedsplejelokaliteter, hospitaler, laboratorier og hjem).

Alavanos (GUE/NGL)
Mulighederne og forventningerne fra Lissabon er, desværre, langt fra situationen i Europa. Europa har ikke blot ikke magtet at føre an inden for de vigtigste teknologier, Europa halter stadig langt bagefter USA som førhen, væksten er bremset, arbejdsløsheden er steget, ny videnskab har vanskeligt ved at komme ind på markedet, og der er fortsat regionale uligheder. Desværre synes der ikke på Rådets forårstopmøde at være et sammenhængende program eller forslag, og forslagene fra den franske, tyske og britiske leder begrænser sig til den industrielle sektor. Der skal på forårstopmødet opstilles nye prioriteter, der er skræddersyet til det nuværende klima med lavkonjunktur og international spænding, som omfatter en lempelse af kriterierne i stabilitetspagten, skattebegunstigelse til fremme af arbejdskraftintensive aktiviteter, særlige incitamenter til at hjælpe de regioner, der halter bagefter inden for ny teknologi, fælles tiltag til at forbedre uddannelsessystemet og overvågning af gennemførelse af eEurope-målsætningerne i hver medlemsstat.

Bastos (PPE-DE)
Denne beslutning om forberedelsen af forårstopmødet 2003, der fremhæver betydningen af at genskabe troværdigheden og gennemføre Lissabon-strategien for at forbedre EU's økonomiske og sociale model inden 2010, fortjener støtte, selv om det må konstateres, at Europas politiske og økonomiske situation er klart mindre gunstig end den, der dannede baggrund for Det Europæiske Råd i Lissabon i 2000.
Vi må genskabe tilliden til Lissabon-strategien og gennemføre dens målsætninger. Der må derfor opstilles en vejviser for opfølgning og for en smidig transformering af den vedtagne lovgivning til national ret.
Hvad angår beskæftigelse og sociale forhold, skal arbejdsmarkedets parters centrale rolle fremhæves. Derudover må medlemsstaterne gennemføre foranstaltninger, der bedre integrerer de socialt mindre begunstigede grupper på arbejdsmarkedet, og investere i undervisning og livslang uddannelse som en afgørende faktor for individuel og kollektiv fremgang, men de bør også sætte ind over for sort arbejde samt fattigdom og social udstødelse.
Vi må endvidere forbedre den gensidige anerkendelse af kvalifikationer for at fremme større og bedre mobilitet.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)
Berthu (NI)
Det Europæiske Råds dagsorden for mødet i marts, som netop er blevet præsenteret for os, indeholder en sådan mangfoldighed af økonomiske og sociale prioriteter, at den nødvendigvis må skabe forvirring. Vi ser især tre negative konsekvenser af den.
For det første en total mangel på gennemsigtighed for offentligheden, ligesom mange emner, der betragtes som prioritetsspørgsmål på europæisk niveau, i virkeligheden ikke prioriteres nær så højt af vores medborgere. Dernæst afsendelsen af et underbevidst budskab, som vi ikke kan acceptere, nemlig at EU er en superstat, der tager sig af alt og har føling med alt. Endelig og især en garanteret ineffektivitet, for med så mange prioriteter kan Unionens og medlemsstaternes programmer ikke andet end blive splittede.
Som jeg sagde under forhandlingen er mange af de foreslåede programmer meget interessante, men vi må koncentrere os om nogle vægtige idéer. EU skal ikke indføre et ekstra forvaltningsniveau, som er tungt og stramt. Det skal forblive fleksibelt og differentieret. Og det skal lette medlemsstaternes tilværelse på den internationale scene ved at hjælpe dem med at begrænse indvandringen og ved i WTO at kæmpe for, at vi kan opretholde sikkerheden såvel som vores samfundsidentitet.
Caudron (GUE/NGL)
Jeg tog ordet i morges for at bede om, at topmødet ikke munder ud i et simpelt katalog over gode intentioner, og at målsætningen om fuld beskæftigelse med alle dens konsekvenser bliver ophøjet til øverste målsætning, som alle de andre er afledt af.
Den beslutning, som blev vedtaget og underskrevet af parlamentsmedlemmerne på højrefløjen og af PSE, var ikke acceptabel, især fordi afstemningerne havde "liberaliseret" den endnu mere.
Derfor stemte jeg imod!

Muscardini (UEN)
Vi vil gerne give udtryk for vores tilfredshed med forslagene og med formandskabets løfter i forbindelse med de begivenheder, der venter os, og vi understreger, at et samfund i hurtig udvikling ikke blot medfører en generel velstand, men også tilfælde af social udstødelse. En politik, hvor man sørger for de svageste, er kendetegnende for det civiliserede samfund, som også skal opfylde de svagestes behov.
Familien og retten til et værdigt liv skal stadig være vores faste holdepunkter, og i den henseende skal vi sørge for ligestilling, når det gælder adgangen til undervisning og arbejde samt forhindre udbredelsen af børneporno og enhver form for fysisk og psykisk vold.
Vi skal være mere opmærksomme på miljøet, fødevaresikkerhed og dyrevelfærd, for livskvaliteten hænger sammen med disse spørgsmål.
Vi skal forhindre de former for praksis, som krænker den fysiske integritet og den personlige værdighed, f.eks. omskæring af kvinder.
Det er nødvendigt med rammebestemmelser, så hvert land sørger for basislønninger og pensions-, sundheds- og sikringssystemer, der svarer til de reelle leveomkostninger, og det er nødvendigt, at de ansatte får del i virksomhedens overskud og resultater.

Formanden.
Mine damer og herrer, afstemningen er afsluttet. Mødet er hævet

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om situationen i Irak.
Yiannitsis
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg behøver ikke at understrege, hvor afgørende de kommende dage vil blive for situationen i Irak. Der er nu en udbredt opfattelse af, at tiden er ved at løbe ud, og der bliver givet udtryk for det synspunkt, at politiske beslutninger bliver foregrebet af begivenheder og udviklinger, som har deres egen dynamik, der uvægerligt vil føre til åben konflikt med Irak.
Jeg må sige, at jeg ikke er enig i dette synspunkt. For mig er intet, mindst af alt krig, givet på forhånd. Der er altid plads til at forholde sig roligt og opretholde freden, og politikere har pligt til at gøre alt, hvad de kan, for at udtømme alle muligheder, før de beslutter sig for krig. De kender alle enkelthederne i Irak-krisen, så jeg behøver ikke at beskrive den i detaljer.
Men jeg vil gerne kort gøre rede for den seneste udvikling. For det første konklusionerne fra Rådet (almindelige anliggender) den 27. januar, hvor der blev fremsat en række principper for De 15's politik vedrørende Irak. For det andet formandskabets demarche over for de irakiske missioner i Athen, Bruxelles og New York, hvor det gøres helt klart, at Baghdad til fulde, øjeblikkeligt og ubetinget skal efterkomme Sikkerhedsrådets resolution 1441 omgående. For det tredje USA's udenrigsminister, Colin Powells, forelæggelse for Sikkerhedsrådet den 5. februar af bevis for, at Irak stadig har og fortsat skjuler masseødelæggelsesvåben. For det fjerde præsident Bushs bebudelse af en ny sikkerhedsrådsresolution, der skal autorisere brug af vold. For det femte Baghdads beslutning for nylig om at tillade, at en række videnskabsmænd kan udspørges privat af de internationale inspektører, og at tillade flyvninger i irakisk luftrum og endelig den nye statusrapport fra de internationale inspektører om deres arbejde i Irak, som forventes at blive forelagt den 14. februar. Disse begivenheder, som jeg har udvalgt, er ikke særlig opmuntrende. Jeg mener imidlertid, at Baghdads seneste udspil giver os grund til at håbe, at der, forudsat at budskabet er klart, vil være mulighed for, at Irak til fulde efterkommer resolution 1441.
Jeg vil gerne i den forbindelse understrege, at formandskabets højeste prioritet er at arbejde på en fredelig løsning af denne konflikt, og vi håber, at FN's indsats vil føre til positive resultater. Vi mener, at Irak skal respektere og efterkomme Sikkerhedsrådets resolutioner behørigt, og vi mener, at Irak-krisen afhænger af tre grundlæggende parametre: respekt for folkeretten og de enkelte landes territoriale integritet og suverænitet, respekt for menneskerettighederne og mere fred, stabilitet og sikkerhed i området. Det er netop inden for rammerne af disse parametre, at formandskabet håber at give Europa en stærk og samlet stemme, og det vil gøre alt for at nedtrappe krisen og finde en fredelig løsning. Det er derfor, at Rådet (almindelige anliggender) var så ivrig efter at fastslå EU's fælles principper i dets konklusioner den 27. januar, hvor det understreger, for det første at EU's mål stadig er fuldstændig afvikling af Iraks masseødelæggelsesvåben, for det andet at de irakiske myndigheder øjeblikkeligt må forsyne inspektørerne med de nødvendige oplysninger og indlede et aktivt samarbejde med de internationale inspektører, for det tredje at de internationale inspektørers arbejde har vores fulde tillid og støtte, og at vi er tilfredse med, at de agter at fortsætte og intensivere deres bestræbelser, for det fjerde at det er Iraks sidste chance for at løse krisen med fredelige midler, og at Irak til fulde skal efterkomme resolution 1441, og for det femte at Sikkerhedsrådets ansvar for at opretholde international fred og sikkerhed skal respekteres.
Disse konklusioner var hovedindholdet i vores demarche over for de irakiske missioner i Athen, Bruxelles og New York. Vi formulerede en fælles strategi og systematiserede dens hovedpunkter, som er fuldstændig afvikling af Iraks masseødelæggelsesvåben, udtømning af mulighederne for at løse problemet fredeligt, fuld efterkommelse af Sikkerhedsrådets resolutioner, aktivt samarbejde fra Iraks side, støtte til inspektørernes arbejde og respekt for Sikkerhedsrådets rolle. Jeg behøver naturligvis ikke at sige, at hvis Irak modarbejder yderligere, vil det være ansvarligt for følgerne og den senere udvikling på grund af dets forhalingstaktikker og ligegyldighed over for kravet om, at det skal efterkomme Sikkerhedsrådets resolutioner.
Mine damer og herrer, et spørgsmål, der rejses, er betydningen af alle disse nyligt indtrufne begivenheder i forbindelse med Irak for en af EU's interne dimensioner. Jeg tænker på den fælles udenrigs- og forsvarspolitik. Der har været meget debat i de senere år og måneder, og betydningsfulde offentlige personer og regeringer, Europa, Europa-Parlamentet og uafhængige tænketanke har indtaget en hel del holdninger til, hvor vigtigt det er, at der udvikles en fælles udenrigs- og forsvarspolitik i Unionen. Den tid er kommet, hvor handling vil vise, om alle disse ambitiøse holdninger har nogen reel vægt, eller om det ikke er sådan i øjeblikket. Vi håber ikke, at det sidste bliver tilfældet. Vi mener også, at det er en vanskelig proces, som naturligvis vil være tidskrævende. På den anden side er det imidlertid nødvendigt, at Europa træffer en række beslutninger i dag. Det skal værne om dets enhed, det skal værne om dets rolle på den internationale scene, en rolle, der måske ikke er kendetegnet ved militærmagt og højprofileret lederskab, men som har ført til fremragende resultater i løbet af de seneste 50 år. At undervurdere dem er at misfortolke historien.
Mine damer og herrer, de ledende internationale våbeninspektører, Hans Blix og hr. El Baradei, vendte for nylig tilbage fra samtaler med Baghdad med en vis optimisme. De forventes at forelægge deres næste statusrapport for Sikkerhedsrådet den 14. februar, og vi afventer den med stor og åbenbar interesse. Formandskabet har besluttet at indkalde til et ekstraordinært Europæisk Råd i begyndelsen af den efterfølgende uge, den 17. februar, for at vurdere situationen og forsøge at skabe større enighed om Irak-krisen. Meget vil afhænge af, hvad inspektørerne siger i deres rapport. Hvis det overhovedet er positivt, kan det få indflydelse på hele situationen, men hvis der stadig er vigtige ubesvarede spørgsmål, vil der skulle gøres en stor indsats for at overbevise Irak om, at det fuldt og helt skal efterkomme resolution 1441, hvis det ønsker at undgå krig. I begge tilfælde må Europa imidlertid have en systematisk tilgang til den forventede udvikling og formulere en fælles holdning, som vil konsolidere dets troværdighed og give det mulighed for at spille en afgørende rolle. Kommissionsformand Prodi nævnte i formiddags, hvor vigtig denne proces er. Som tingene ser ud i dag, i dette kritiske øjeblik, vil det ikke blive nogen let opgave, men det er en nødvendig opgave. Jeg har tiltro til, at de fælles værdier, der forener os, vil gøre det både lettere og mere gennemførligt.
Hvilke forventninger har vi til topmødet den 17. februar? Vi forventer en sober bedømmelse af alle de forelagte vurderinger, vi forventer en velovervejet tilgang til følgerne af beslutninger truffet om Irak, vi forventer en bekræftelse af, at EU ikke har til hensigt at opgive diplomati og politik som redskaber til løsning af internationale kriser, før alle muligheder er udtømte, vi forventer støtte til FN's rolle som grundlæggende institution og system i internationale forbindelser, vi forventer en beslutsom holdning til Iraks overholdelse af FN-resolutioner, vi forventer en klar beslutning om, at Europa som begreb og vores fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik ikke vil blive tilsidesat, første gang dens troværdighed bliver sat på en alvorlig prøve. Vi forventer også en beslutning om ethvert initiativ i enhver retning, som kan bidrage til at bevare freden, nedtrappe krisen, afvæbne Irak og forhindre unødvendig lidelse. Alt i alt søger vi efter en grund til at tro, at Europa kan skabe dets egen tilgang og overbevise dets transatlantiske partner, Mellemøstens befolkning og den offentlige mening i almindelighed og bryde cirklen med stigende spænding, som fremkalder usikkerhed, uvished og ængstelse i store dele af verden.
Endelig, mine damer og herrer, skal vi besvare spørgsmålet om, hvorvidt vi kan opnå enighed. Mit svar er, at jeg ikke ved, om vi kan, men at vi må forsøge, at vi må finde en udvej. Og vi må udtømme enhver mulighed for at gøre det. Hvad angår Irak, er det ikke kun spørgsmål vedrørende Irak, faren for brug af masseødelæggelsesvåben eller magtbalancen i området, der står på spil. EU's troværdighed, interesser, rolle og fremtidsudsigter står på spil. Det græske formandskab mener, at det er resultater, der skal beskyttes og styrkes. Og det gælder både for de eksisterende 15 og for de nye 10 medlemsstater. Vi har brug for enhed i EU. Og bagved og ved siden af enhed er der solidaritet. Og solidaritet betyder ikke bare strukturfondene, det er et horisontalt begreb. Hvis det bliver undergravet, vil dets følger blive afgørende for alle i Europa, for de enkelte lande og for EU som helhed.
Nielson
Hr. formand, på dette afgørende tidspunkt i bestræbelserne på at opnå en afvæbning af Saddam Husseins styre i Irak, og hvor der forekommer at være en stadig større risiko for, at han stadig ikke fuldt ud har forstået behovet for at afvæbne, glæder jeg mig over denne mulighed for at delagtiggøre Dem i vores opfattelse af situationen og den rolle, Europa bør spille.
Det står krystalklart, at Irak skal indgå i et mere åbent og intenst samarbejde, hvad angår både form og indhold, hvis vi skal undgå en krig. Der har på det seneste været visse opmuntrende tegn på samarbejde som resultat af hr. Blix' og hr. El Baradeis besøg i Baghdad sidste weekend. Vi vil få flere oplysninger om omfanget af Iraks samarbejde næste fredag, når chefinspektørerne aflægger rapport til Sikkerhedsrådet.
Vi nærmer os et andet afgørende punkt i spørgsmålet om, hvorvidt Saddam er villig til at afvæbne eller ej. Man kan uanset eventuelle overvejelser let forestille sig, at situationen fortsat vil være ret uklar og åben for forskellige fortolkninger. Vi må under alle omstændigheder holde os til inspektørernes evaluering og være opmærksomme på, at krig bør forblive den sidste udvej.
Vi bør tage udgangspunkt i FN's Sikkerhedsråds rolle og folkerettens forrang, hvis vi ønsker at bevare et troværdigt system til opretholdelse af fred og sikkerhed. Europa-Parlamentets seneste beslutning, hvori det fuldt ud tilslutter sig den mellemstatslige løsning, var et klart signal i denne retning.
Som bekendt bekræfter de seneste begivenheder, at medlemsstaterne har meget forskellige synspunkter på dette område, og at det er en stor udfordring for EU at nå frem til en fælles holdning. EU fremstår faktisk svagere og mere splittet end nogensinde. Disse uoverensstemmelse er ikke resultatet af en mindre institutionel mangel i EU's opbygning. Vi har allerede den højtstående repræsentant, som varetager ansvaret for at udtale sig på EU's vegne. Uoverensstemmelserne er ærlige og reelle og afspejler, at det er nødvendigt at gennemføre mere gennemgribende ændringer, hvis Europa skal nå frem til en virkelig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det er et sandhedens øjeblik. Alt andet end en afgørelse truffet med kvalificeret flertal vil ikke udgøre en løsning. Det er et forhold, som vi bør holde os for øje i den aktuelle institutionelle og forfatningsmæssige debat. Der er under alle omstændigheder nu et udtalt behov for afklaring, og i denne henseende finder vi det hensigtsmæssigt, at formandskabet har indkaldt til et ekstraordinært topmøde næste mandag for at forsøge at få EU til at tale med én stemme og definere EU's holdning på baggrund af de seneste begivenheder.
Det er ikke Europa-Kommissionens opgave at spekulere i hypotetiske muligheder eller fremtidige hændelsesforløb. Mange scenarier er fortsat mulige - herunder sandsynligheden for et militærangreb. Ikke desto mindre er vores væsentligste opgave på nuværende tidspunkt at give uforbeholden støtte til Sikkerhedsrådet. Det er vel overflødigt at påpege, at vi alle samtidig bør overveje, hvad vi skal gøre, hvis tingene ikke går, som vi ønsker det.
Hvad angår krisens humanitære aspekter, er den humanitære situation i Irak allerede uholdbar efter 20 års nedbrydning i kølvandet på en lang krig mod Iran efterfulgt af Golfkrigen og 10 års internationale sanktioner. Europa-Kommissionen er gennem ECHO den største eksterne bidragyder til Irak uden for olie for mad-programmet (som finansieres med irakiske penge). ECHO har i de sidste 10 år leveret humanitær bistand til Iraks befolkning for 156 millioner euro.
I juni 2002 godkendte ECHO en global humanitær plan på 13 millioner euro, som fokuserer på sundhed og vand og sanitet som et supplement til olie for mad-programmet. De således finansierede aktioner vil vare til sommeren 2003.
ECHO har for 2003 øremærket 15 millioner euro til videreførelse af denne - mere eller mindre normale - humanitære aktion i Irak. Det anslås, at over 7 millioner irakere er omfattet af ECHO's bistand.
En eventuel militær aktion mod Irak vil forværre levevilkårene for det irakiske folk og især for de mest udsatte grupper i civilbefolkningen. Et militært angreb kan få humanitære konsekvenser i hele regionen som følge af flygtningestrømmene og desuden med stor sandsynlighed negative følger for konflikten mellem Israel og Palæstina.
Kommissionen er i øjeblikket i færd med at gennemgå undersøgelser og analyser med henblik på forebyggende foranstaltninger i tilfælde af en konflikt. ECHO er i løbende og meget nær kontakt med alle de vigtigste humanitære partnere og især med FN-organerne OCHA, UNICEF, UNHCR, WHO, WFP, Røde Kors - både ICRC og IFRC - og ngo'er i regionen, ligesom det er vigtigt at være i tæt kontakt med UNHRA.
ECHO har for nylig sendt to ekspeditioner til Irak og nabolandene for at vurdere den aktuelle humanitære situation og sikkerhedsforanstaltninger for personalet og følge de forskellige humanitære organisationers forberedelser på en eventuel konflikt i Irak. Formålet er at være i stand til at reagere hurtigt på eventuelle ændringer i den humanitære situation. Disse ekspeditioner undersøgte også sikkerhedsforanstaltningerne for hjælpearbejderne og de humanitære operationer - evakueringsplaner og lignende.
Man bør sikre en streng adskillelse mellem militære aktioner og humanitær bistand for at sikre, at det er muligt at yde hjælp. Den humanitære bistand har sit eget rationale og sine egne mål. Den er baseret på civilbefolkningens behov og tildeles udelukkede med udgangspunkt heri.
Neutralitet og upartiskhed er afgørende for at få adgang til befolkningen og en ubetinget forudsætning for hjælpearbejdernes sikkerhed. Det er ikke ønskværdigt, at de væbnede styrker yder eller bistår ved humanitær bistand. Det bør i givet fald ske i nær samordning med og afgøres af humanitære organisationer, som er i besiddelse af et tilstrækkeligt mandat, knowhow og erfaring. Det er de retningsgivende principper bag vores evaluering og vores mulige indsats på området humanitær bistand i tilfælde af en konflikt.
Sumberg (PPE-DE).
Hr. formand, som et indlæg til forretningsordenen vil jeg påpege, at vi stå over for en trussel mod verdensfreden. Det er en yderst alvorlig situation. Dette parlament viser sin manglende situationsfornemmelse ved at afholde en to timer lang debat om dette emne uden mulighed for at anvende catch the eye-proceduren, hvorfor kun et begrænset antal medlemmer vil kunne komme til orde.
Hvis Parlamentet skal være relevant, må det afsætte mere tid, så alle synspunkter kan komme til udtryk. Det er uretfærdigt, at det er forbeholdt de ledende medlemmer af Parlamentet, og at almindelige medlemmer ikke kan tage ordet.
Formanden.
Jeg foreslår, at kolleger, der har bekymringer på dette område, i første instans forelægger dem i forbindelse med fastlæggelsen af dagsordenen på Formandskonferencen, hvilket er det korrekte sted at gøre dem gældende. Dette er vores anden omfattende drøftelse af dette emne inden for de seneste uger. Det vil ikke blive den sidste. Jeg håber, at de forskellige holdninger vil kunne komme til udtryk under forhandlingerne.
Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, EU og NATO står over for en ulykke. Europa frembyder et trist billede, men i enhver krise ligger der også en chance. Derfor bør vi ikke sige, at den fælles europæiske udenrigs- og sikkerhedspolitik er meningsløs, at den er mislykkedes. Vi skal tværtimod styrke vores anstrengelser, så vi får en virkelig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Men den skal være baseret på en klar analyse. Analysen er, at problemet er Saddam Hussein, som leder et terrorregime, som er baseret på forbrydelser, terror og mord. Hr. kommissær, egentlig er Irak et meget rigt land, men det bliver udplyndret af sin diktator. Så hvis man ser problemet hos USA, forveksler man årsag og virkning. Problemet ligger hos den irakiske diktator.

Vores gruppe mener helt afgjort, at masseødelæggelsesvåben i hænderne på Saddam Hussein er en fare for regionen og en fare for verdensfreden. Afrustningen skal ske inden for FN's rammer, fredeligt, hvis det kan lade sig gøre, og hvis det ikke kan ske på fredelig vis, må det gøres militært. Ansvaret for, om det skal ske fredeligt eller militært, ligger hos Saddam Hussein, den irakiske diktator.
(Bifald) 
Lad os lige mindes kronologien i begivenhederne. Kernen i den europæiske og atlantiske uenighed er Tysklands selvvalgte isolation, som Tysklands nuværende kansler må tage ansvaret for.
(Bifald fra højre, tilråb)
Ved at den tyske forbundskansler under valgkampen til Forbundsdagen, hvad årsagerne så har været, skabte Tysklands selvvalgte isolation, ved at han sagde: "Lige meget hvad FN gør, så vil vi aldrig være med!", tog han presset af Saddam Hussein, og han opførte sig antieuropæisk, for man taler først med europæerne, før man afgiver erklæringer af en sådan rækkevidde på offentlige valgmøder. Han gentog det hele under valgkampen til et delstatsvalg. Men det havde han ikke succes med, hvad stemmerne angår.
Så er der et andet element i kronologien, nemlig den tysk-franske erklæring i forbindelse med højtidelighederne omkring Elysée-aftalen. Her opstod der politisk-psykologisk - det siger jeg især også til vores franske venner - det fejlagtige indtryk, at den franske holdning nu også var Tysklands. Frankrig har hele tiden været langt mere differentieret, men det var det politiske indtryk, der opstod.
Så var der erklæringen fra de otte. For vores gruppe kan jeg sige, at vi beklager fremgangsmåden, at man ikke handlede efter fællesskabsprocedurer, og vi kan ikke gå ind for den. Men vi er enige i erklæringens indhold. Den var også nødvendig, så vi kunne sende vores amerikanske partnere et signal om vores venskab.
(Bifald fra midten og fra højre)
Nu er spørgsmålet, hvad der så skal ske. Jeg vil anbefale, at man overvejer, hvordan vi opfatter vores forhold til Amerika. Hvis vi opfatter Europas enhed som en modsætning til USA, så bygger vi dette Europa på sand. Vi ønsker tværtimod et partnerskab mellem EU og USA, som er baseret på et ligeberettiget samarbejde, på partnerskab fra alle sider.
Her har vi naturligvis også nogle krav til vores amerikanske partner. Vi synes ikke, det er rigtigt, at den amerikanske regering under præsident Bush foretrækker at se USA's forhold til Europa bilateralt, det vil sige Washington-Paris, Washington-London, Washington-Rom, Washington-Madrid, Washington-Berlin osv. Vi skal definere forholdet mellem USA og Europa på en sådan måde, at europæerne handler i fællesskab, og de europæiske institutioner er forhandlingspartner for den amerikanske regering.
(Bifald) 
For hvis ikke vi opbygger dette ligeberettigede partnerskab med Amerika, er det også i modstrid med amerikanske interesser, som vi ser det nu, hvor den europæiske uenighed har konsekvenser for NATO. Også den amerikanske regering og præsident Bush bør erkende, at Europas enhed er en værdi, som også er i USA's interesse.
Jeg tror ligesom vores gruppe, at det ville være en skæbnesvanger vej, hvis vi vendte tilbage til de gamle aksekonstellationer i Europa. Prøv at forestille Dem, at der, som der i disse dage er tendenser til, var - jeg vil ikke tale om akser, men en slags fælles holdning Paris-Berlin-Moskva på den ene side og på den anden side London-Rom-Madrid-Washington. Det ville jo være en skrækvision, hvis Europa så sådan ud. Derfor må vi handle inden for rammerne af Fællesskabet. Alt, hvad vi gør nu, må vi gøre i fællesskab.
Derfor, hr. rådsformand, støtter vores gruppe Deres beslutning om at indkalde stats- og regeringscheferne til et topmøde.
Lige en bemærkning om Tyrkiet. Når vores tyrkiske partner beder om, at vi tager dem med i planlægningen, stiller forsvarsvåben til deres rådighed, så synes jeg ikke, vi kan afvise en sådan anmodning. Jeg håber, at der også bliver fundet et resultat i dette spørgsmål!
(Bifald) 
Jeg ønsker for rådsformandskabet på mandag, at vi opnår tre ting: en fælles holdning for europæerne, overvindelse af den dybe kløft til USA og et signal til den irakiske diktator om, at han skal afruste. Forhåbentlig sker det på fredelig vis inden for FN's rammer!
(Kraftigt bifald)

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, den største gevinst ved den europæiske konstruktion er, at det i mere end et halvt århundrede er lykkedes os at få brudt krigens mønster og erstatte den af fred og en fælles skæbne. De europæiske folk lever ikke kun sammen i EU, men deler en fælles skæbne med broderskab og gensidig tolerance. Vi fortsætter opbygningen af Europa, om end med besvær, men det forenede Europa er hverken det gamle Europa med endemiske borgerkrige landene imellem eller det nye Europa, som var fortaler for fascisme og nazisme. I dag er der meget mere, der knytter os sammen, end der splitter os. Vi ønsker alle fred, vi er alle imod blodtørstige diktatorer, og vi ønsker alle at få udryddet masseødelæggelsesvåbnene.
I en familie - og i EU - kan der til tider være spændinger, men vi skal være i stand til at overvinde dem ved hjælp af solidaritet og gensidig forpligtelse. Den linje, der kan forene Europa, er FN's mandat, respekten for den internationale ret og inspektørernes fortsatte arbejde. Vi er ikke tvunget til at gå i krig, vi skal arbejde for at give freden en chance.
I denne henseende støtter og hilser vi i Den Socialdemokratiske Gruppe, hr. formand, mine damer og herrer, EU-formand Simitis' vellykkede og belejlige initiativ, der går ud på, at vi skal gøre alt, hvad vi kan, for at nå frem til en fælles holdning og overvinde uoverensstemmelserne i Rådet og i de kandidatlande, der allerede er medlem af vores Union.
Tillad mig, hr. Poettering, at komme med en korrektion til omtalen af den nuværende tyske regerings isolation. Jeg vil gerne minde Dem om, at den første regering i Forbundsrepublikken, som efter krigen har påtaget sig store internationale forpligtelser, er kansler Schröders socialdemokratisk-grønne koalitionsregering. Tidligere var der kun passivitet. Schröder-regeringen står derfor ikke alene, den er i godt selskab.

Hvad angår vores ansvar som Europa-Parlament, stod vi i høj grad sammen om den beslutning, der blev vedtaget i januar med stort flertal - og som Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater sjovt nok trak sig fra i sidste øjeblik efter at have forhandlet den. Min gruppe anmoder formanden om, at denne beslutning bliver ledetråden for hans indlæg på mandag, hvor vi opfordrer ham til at komme med en højtidelig opfordring og insistere på behovet for, at FN's Sikkerhedsråds beslutninger bliver gennemført og efterlevet. Vi opfordrer ham ligeledes til at give udtryk for modstand mod enhver form for ensidig aktion og til at tage i betragtning, at et forebyggende angreb ikke er i overensstemmelse med FN's charter. Endelig opfordrer vi ham til at bede Rådet og medlemsstaterne om at tage initiativ til, at Den Internationale Straffedomstol gør den irakiske leder ansvarlig for krigsforbrydelser og forbrydelser mod menneskeheden.
I denne forbindelse er det vigtigt at påpege, at vi på nuværende tidspunkt ikke skal foregribe begivenhederne. Krigsmaskineriet skal ikke tilegne sig en egen dynamik og kaste os ud i en militær aktion. Det er fortsat muligt at undgå krig, og der er stadig brug for FN-organisationen.
De geopolitiske følger af en aktion baseret på en ensidig beslutning uden for Sikkerhedsrådets rammer ville være katastrofale, ikke kun for Irak, men for hele Mellemøsten, og få uforudsigelige konsekvenser. Vi må ikke glemme, at Irak trods alt fortsat er et verdsligt styre med religiøs pluralisme, hvilket er vigtigt i lyset af den voksende fundamentalisme. Vi har lyttet til Kommissionens beretning om humanitære spørgsmål, som jeg takker kommissær Nielson for, og som også påpeger disse risici.
Vi skal derfor blive ved med at støtte inspektørerne og gentage, at Irak skal opfylde alle Sikkerhedsrådets resolutioner uden at give landet mulighed for at komme med nogen form for undskyldninger eller undvigende svar. I denne henseende er det et positivt skridt, at chefinspektørerne har registreret, at Irak er gået med til at tillade rekognosceringsflyvninger og samarbejder. I dette øjeblik har det internationale samfund lagt sin tillid i inspektørernes hænder. De skal fortsætte deres arbejde, og vi skal støtte dem.
Endelig har vi, hr. formand, siden den 11. september insisteret på behovet for at koordinere indsatsen med USA, og vi har givet udtryk for vores solidaritet med dette store land i forbindelse med bekæmpelsen af truslen fra den internationale terrorisme. Det skyldes ikke kun historisk taknemmelighed eller venskab på grund af USA's rolle til fordel for det europæiske demokrati i de to verdenskrige. Spørgsmålet er ikke, om vi i dag er mere eller mindre venner på papiret med USA. Vi er uenige i doktrinen om forebyggende krig, og det er vi nødt til at sige til dem. Vi er meget uenige, og vi synes, at forsvarsminister Rumsfelds uheldige udtalelser i München i sidste uge er helt forkastelige, da han fornærmer et europæisk land og ikke forklarer det, han burde have forklaret, nemlig hvorfor han, da han var minister i Reagans regering, tog til Baghdad for at give sin daværende allierede Saddam Hussein masseødelæggelsesvåben. Der er brug for en forklaring.
(Bifald)
Jeg slutter, hr. formand, med at sige, at vi er venner og allierede, som handler, som virkelige venner gør: Vi siger, hvad vi tænker. Vi er USA's allierede af principielle årsager og på grund af det fælles historiske ansvar. Vi skal kæmpe for at give freden og håbet en chance, vi er ikke dømt til krig og masseødelæggelse, og vi anmoder EU-formand Simitis om at sikre, at Europa taler med én stemme på mandag.
(Bifald)

Watson (ELDR).
Hr. formand, det var svært at forestille sig, at uenigheden i verdenssamfundet som helhed og EU i særdeleshed kunne blive dybere, end da premierministrene i "8-banden" underskrev deres uoverlagte brev, hvori de bakker op om USA i Irak-spørgsmålet. Men vi bevæger os nu ned på hidtil usete dybder af offentlig splid, idet uoverensstemmelserne fra FN og EU spreder sig til NATO. Anarkiet hersker i vores internationale institutioner, og det gavner kun Saddam Hussein.
Hvis vi skal forhindre, at disse sprækker udvikler sig til en virkelig kløft, må vi trække os ud af disse skænderier og vende tilbage til de oprindelige principper og gå frem på grundlag af det, der forener dem. De Forenede Nationer, NATO, De Europæiske Fællesskaber, disse institutioner har tjent os vel, og de er for værdifulde til at blive tilsidesat som følge af de aktuelle uoverensstemmelser.
Og hvis det kræver lidt tålmodighed fra amerikansk side, er det ingen skade til. Offentligheden i USA er ikke så enig, som præsident Bush påstår - over en tredjedel ønsker fortsat en ny afstemning i FN om tilladelse til en konflikt, og næsten en fjerdedel ønsker overhovedet ikke at sende amerikanske tropper til Irak. Når en tidligere præsident tilskynder til tålmodighed, og den fremtrædende demokrat, senator John Kerry, håber på et Amerika, "hvor militær magt ikke overskygges af vores behov for olie", er det spørgsmålet, hvorvidt der reelt er to-parti-støtte bag præsident Bush, og om han har den fornødne troværdighed.
Demokrati kan være vanskeligt, og det kræver ofte tid og gode argumenter at vinde støtte for en sag. Men det er bedre at tage sig tiden til at gøre det og gøre det ordentligt end at kaste sig hovedkuls ud i et forløb. De Liberale lykønsker derfor det græske formandskab med at have indkaldt til mødet næste mandag. Vi antager, at alle regeringer vil deltage. De bør være indstillet på at lytte og bestræbe sig på at nå frem til en fælles holdning og ikke blot gentage de kendte holdninger.
Europas ledere skal passe på, at de ikke overspiller deres hånd. De Forenede Nationers Flygtningehøjkommissariat går med rette ud fra den antagelse, at de må forberede sig på det værste, mens de fortsætter med at håbe på det bedste, ved at opstille beredskabsplaner for en eventuel flygtningekrise. Som en kollektiv forsvarsorganisation bør NATO lade sig lede af de samme principper, og det er alle NATO-landes pligt at støtte Tyrkiets anmodning om bistand i henhold til den nordatlantiske traktats artikel 4.
I betragtning af de forbehold, han fremsatte sidste gang, vil Hans Blix' rapport på fredag være af ganske særlig betydning. Alle, der ønsker flere inspektører, bør notere sig hans bemærkning om, at det største problem ikke er antallet af inspektører, men snarere spørgsmålet om aktivt samarbejde fra irakisk side. Hvis han rapporterer om fremskridt i retning af aktivt samarbejde, bør USA og England tilsvarende give FN-processen plads til at fungere.
Midt i al denne elendighed kan vi måske hente trøst i et spagt håb. Når inspektørerne skal aflægge rapport igen på fredag, vil verdens øjne igen være rettet mod FN's Sikkerhedsråd. Det vil være det organ, der repræsenterer det internationale samfunds øverste autoritet og tager stilling til Iraks skæbne. Vi bør glæde os over det faktum, at FN, der er oprettet for at bevare freden i verden, er i centrum for denne proces. Lad os beholde det dér.
Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, De 15 står over for en afgørende prøve. Den holdning, de indtager i de kommende dage, med udsigt til en ny Golfkrig, tegner reelt konturerne af en vision af Europa og en opfattelse af verden. De skal tage ansvar i en situation, som ikke giver plads for et af disse bløde eksempler på konsensus, som FUSP alt for ofte har vist os indtil videre. Mellem Bush-regeringens pres for at skabe en krigskoalition og kravene fra den europæiske offentlighed, som er massivt imod en krig, er der ingen middelvej, der skal træffes et valg.
Hvilket budskab sender Parlamentet under disse omstændigheder til Det Europæiske Råd? Dets beslutning af 30. januar var klar på de centrale punkter og bevarer hele sin aktualitet. Tillad mig at tilføje nogle eksempler taget fra de bevægende oplevelser, som den delegation på mere end 30 europæiske parlamentsmedlemmer fra 11 lande og fire forskellige politiske grupper, der netop er hjemvendt fra Irak, har haft.
Jeg vil gerne med det samme feje de luskede bemærkninger til side fra dem, som har forsøgt at fremstille os som om, vi står i gæld til Saddam Hussein. Selv ifølge de tilstedeværende journalister var der i stedet tale om den mest uafhængige delegation af alle i senere tid. For det første er vores forbindelser med de demokratiske modstandere af regimet i Baghdad og vores absolutte afvisning af Saddam tilstrækkeligt kendte til, at jeg ikke vil dvæle ved disse smålige, ubegrundede beskyldninger. Jeg håber i den forbindelse, at Europa-Parlamentets ad hoc-delegation i Irak ikke stopper i New York, men fortsætter helt til endestationen Baghdad. Omvendt vil vores delegation hurtigt rejse videre til New York og Washington, hvor antikrigsbevægelsen breder sig dag for dag og helt ind i Kongressen.
Hvad så og hørte vi så i Irak, og hvilke fælles konklusioner har vi draget heraf? Der er først og fremmest vores samlede indtryk og informationer om befolkningens levevilkår fra Baghdad med sine mest forfordelte forstæder til Basra i Syd og Mosul i Nord med sin kolossale flygtningelejr med kurdere fra Tyrkiet. Overalt er fattigdommen massiv og de sociale tilbageskridt spektakulære ifølge dem, der kendte Irak før Golfkrigen og i endnu højere grad før krigen mod Iran.
De har ikke længere nogen økonomi bortset fra olien, hvis eksport er faldet til halvdelen på grund af manglende investeringer. I landområderne er aktiviteten gået i opløsning, ørkenen vokser, og udvandringen accelererer. FN-udsendingene slår alarm, for en tredjedel af befolkningen lider af kronisk fejlernæring, og en tredjedel af børnene er alvorligt underernærede. Børnedødeligheden er eksploderet de sidste 10 år. Mere end 8.000 skoler er faldefærdige og ville kræve en istandsættelse, som nu er alt for bekostelig. De studerende har ingen bøger, og en lærer tjener, hvad der svarer til nogle få euro om måneden.
I dagens Irak lever menneskene ikke, de forsøger at overleve takket være den magre hjælp fra olie for mad-programmet, som finansieres af indtægterne fra olien, og hvis forvaltning er direkte afhængig af magten. Det er resultatet af 12 års embargo. Det er tvingende nødvendigt at sætte en stopper for denne kollektive afstraffelse.
Man får i øvrigt en idé om, hvilke minder krigen har efterladt i folks tanker, når man, som vi gjorde det, rejser til den såkaldt demilitariserede zone i den sydlige del af landet. Her minder en uoverskuelig samling tankvogne, biler, jeeps og busser os om, at et bombardement i de sidste timer af konflikten på trods af, at de irakiske tropper trak sig tilbage, krævede mere end 30.000 unødvendige ofre.
I dag hersker derfor fatalisme, resignation og et tavst traume. En ny krig ville uundgåeligt føre til en dramatisk uorden i forsyningen af mad og vand. Det ville være en humanitær katastrofe. Alene det er grund nok til at sætte en radikal stopper for enhver ny beslutning om krig i vores øjne, ligegyldigt hvad omstændighederne er. Hertil føjes en anden grund, nemlig risikoen for destabilisering af hele regionen og i første omgang Mellemøsten, hvor det palæstinensiske folk i dag står over for en af de værste situationer i hele sin historie.
En anden markant begivenhed var i vores øjne mødet med FN-inspektørernes ordfører og lederen af FN's våbeninspektionscenter i Baghdad. Det, de fortalte os, var almindelig sund fornuft, nemlig for det første at så længe inspektørerne er på stedet, kan Saddam vanskeligt producere forbudte våben. Og dernæst at det er totalt umuligt at udføre en sådan mission på to måneder, men at det internationale samfunds målsætning, som går ud på at sikre sig, at Irak ikke længere udgør en trussel for verden, kan nås på sigt og med de rette midler og myndighedernes samarbejde.
Derfor erklærede vi offentligt, på stedet, at Iraks eneste chance i dag i vores øjne ligger i et totalt samarbejde med FN's våbeninspektører. Det er også grunden til, at de fransk-tyske forslag, som sigter mod at give inspektørerne flere midler, i vores øjne i dag er den eneste acceptable udvej ud af denne krise, hvor enhver militær operation er udelukket.
Det er den holdning, vores gruppe forventer, at medlemsstaterne indtager, og i høj grad de af dem, som sidder i FN's Sikkerhedsråd, og i endnu højere grad, såfremt de har vetoret, hvilket de har pligt til at benytte sig af om nødvendigt, hvis det skulle være den eneste måde at nægte at sanktionere en flok magtberusede menneskers skamfulde handlinger, mennesker, som nu bringer balancen og verdensfreden i fare. Hvilken tillid ville der være tilbage til FN, hvis troen på den stærkes lov fik en håndfuld medlemsstater til lige så kynisk at bryde ånden i FN's charter?
Næste lørdag vil der verden over i mange lande rejse sig en hidtil uset bølge af protester imod krigen. Vi håber, at det størst mulige antal europæiske parlamentsmedlemmer viser sig ved disse demonstrationer, for Europa har pligt til at sige nej til et imperialistisk maskineri, hvis nye strategiske doktrin, som blev offentliggjort af Bush-regeringen den 20. september, illustrerer arten og omfanget, nemlig dyrkelsen af militærmagten, tørsten efter herredømme og påstanden om at handle alene, om nødvendigt og forebyggende for at nå nogle mål, som intet har at gøre med verdens sikkerhed.
Allierede, men ikke afrettede, sagde vi straks efter den 11. september. Vi må gøre opmærksom på dette princip over for den håndfuld af De 15's ledere, som er klar til at dele Europa på et signal fra Det Hvide Hus. Hvad angår kandidatlandene, er det efter min mening på tide inden ratificeringen af tiltrædelsestraktaterne at sige ligeud, at det er nødvendigt, at vi er helt afklarede omkring vores fælles ambition. Vi skal ikke blande det nye Europa og en reform af NATO sammen.
Vi må leve op til den offentlige europæiske opinion, som breder sig over hele kontinentet. Ifølge en stigende del af vores borgere er USA i færd med at tabe det, de har vundet i magt, i tillid på grund af det messianske og storhedsvanvittige vildspor, som deres ledere er ude på. Situationen betror EU et historisk ansvar, ikke over for Amerika, men over for den farlige hegemonisme hos dem, der foregiver at regere verden i dens navn for så bagefter at føre den ud i kaos.
Vi står, som jeg sagde, over for en afgørende prøve. Historien står ikke skrevet. Gid de, der har kortene på hånden, må leve op til deres ansvar.
Jonckheer (Verts/ALE).
Hr. formand for Rådet, hr. kommissær, den offentlige opinion fortsætter med et meget stort flertal i alle EU-landene med at modsætte sig tanken om krig i Irak. Hvis vores egentlige mål er at afvæbne Irak, må vi styrke våbeninspektionerne. Våbeninspektørerne er alternativet til krig. Hvis målet derimod er først at vælte det irakiske regime med magt, må man med det samme konkludere, som den amerikanske regering gør, at våbeninspektionerne ikke længere giver mening.
Vi må derfor på fredag i Sikkerhedsrådet stadfæste, at det eneste formål med resolution 1441 er at afvæbne Irak. Jeg gør opmærksom på, at den beslutning, som blev vedtaget af plenarforsamlingen i Europa-Parlamentet den 30. januar, klart indgår i denne tankegang. Denne holdning betyder på ingen måde, at vi accepterer den irakiske regerings diktatoriske natur. Den betyder, at vi ikke ønsker, at et styre skal væltes gennem en krig. Det er den tyske regerings holdning, hr. Poettering, og den står ikke alene, det er også den franske og den belgiske regerings holdning, og jeg håber, at det bliver den fælles holdning blandt de 15 regeringer i Unionen næste mandag i Det Europæiske Råd. Jeg er under alle omstændigheder stolt over den holdning, som de forskellige regeringer indtager.

Jeg nævnte de offentlige opinioner i Europa, men jeg vil også gerne give en lidt kortere beskrivelse end hr. Wurtz' af den irakiske befolknings skæbne. Også jeg deltog i delegationen på 31 parlamentsmedlemmer. Vores kontakt på stedet med såvel FN-agenturets ledere som de ansvarlige ngo'ere leder os til enstemmigt at konstatere, at den irakiske befolkning efter to krige og den nuværende embargo er i knæ. En ny krig i Irak ville tydeligvis få katastrofale humanitære følger, som alle de FN-aktører, der er vendt hjem fra Baghdad, har bekræftet over for os. Er det virkelig på den måde, vi har tænkt os at skabe en fremtid for befolkningerne i Irak?
Til slut vil jeg gerne for at give det irakiske folk nyt håb insistere, som jeg allerede har gjort tidligere, og som vi gjorde på det foregående møde, på nødvendigheden af at skifte embargoens regime ud. Før den 11. september 2001 erkendte hele det internationale samfund de negative konsekvenser af denne embargo, som støtter diktaturet, og som fastholder befolkningen i en afhængighedstilstand, samtidig med at den kvæler den irakiske økonomi. Jeg ville foreslå, at der parallelt med en styrkelse af våbeninspektionerne skete en revidering af mandatet for "olie for mad"programmet, som ville gøre det muligt at købe lokale varer og fokuserede på en genoplivning af den irakiske økonomi, og som overlod distributionen af fødevarerationerne til FN's verdensfødevareprogram.
(Bifald)

Collins (UEN).
Hr. formand, dette er en usædvanlig vigtig debat. Den internationale situation er præget af stadig større spændinger. Hvis ikke vi passer på, og hvis denne krise ikke forvaltes korrekt, vil det blot få alvorlige og langsigtede virkninger for os alle på mange fronter.
Det vil være tragisk, hvis De Forenede Nationers autoritet svækkes i en sådan grad, at de mister al international troværdighed. Det er grunden til, at det er så vigtigt at sikre, at De Forenede Nationer er involveret i hvert enkelt skridt i de begivenheder, der skal føre til en fjernelse af den irakiske regerings masseødelæggelsesvåben. Den internationale sikkerhed varetages bedst i en kollektiv sammenhæng gennem globale institutioner såsom De Forenede Nationer. Det er på mange måder især vigtigt for de mindre medlemsstater, at deres sikkerhed beskyttes af internationale organisationer som De Forenede Nationer.
Det er netop det springende punkt. Der er virkelig velvilje, støtte og tillid i den europæiske befolkning til det arbejde, der udføres i De Forenede Nationer. Faktisk er der ingen, der på noget tidspunkt betvivler professionalismen og integriteten hos de FN-tjenestemænd, der officielt beskæftiger sig med inspektionerne i Irak. De Forenede Nationer har været involveret i hele processen til fjernelse af den irakiske regerings masseødelæggelsesvåben. De Forenende Nationer bør fortsat spille en hovedrolle i den igangværende afvæbningsproces. En unilateral aktion i de kommende uger vil kunne få alvorlige og skadelige følger for De Forenede Nationers troværdighed som en organisation, der sikrer opretholdelsen af den internationale retsorden.
Våbeninspektionerne bør fortsætte, så længe inspektørerne selv og De Forenede Nationers Sikkerhedsråd mener, at de tjener et fornuftigt formål. Vi ønsker alle en fredelig løsning på denne sag i form af sikkerhed for, at Iraks regering efterkommer De Forenede Nationers Sikkerhedsråds resolution 1441. Saddam Hussein må erkende, at det internationale samfund ønsker at nå til en fredelig løsning i denne sag. Afvæbning af Saddam Hussein på fredelig vis er langt den mest acceptable løsning og det forløb, vi alle foretrækker.
EU-regeringerne mødes næste mandag for at tage den politiske situation op til fornyet overvejelse. Dette møde finder sted på et tidspunkt med stigende spændinger mellem de forskellige EU-stater. Jeg håber virkelig, at dette møde kan og vil blive brugt til at mindske disse spændinger, som ikke tjener nogen interesser overhovedet. Dette møde afholdes kun nogle få dage efter offentliggørelsen af den næste rapport fra De Forenede Nationers våbeninspektører.
Vi bør fortsat forsøge at sikre en fælles europæisk holdning til Irak, uanset de meget klare uoverensstemmelser i tilgangen til dette spørgsmål, der i dag kan konstateres hos de forskellige EU-regeringer. Vi må alle forsøge at anskue de næste uger ud fra en fælles indfaldsvinkel og på en rolig og fornuftig måde.
Men vi kan ikke tillade, at Saddam Hussein som tidligere forsøger at lade hånt om De Forenede Nationers autoritet. Vi må ikke glemme, at han er en mand, der har gjort sig skyldig i brutale krænkelser af menneskerettighederne i forhold til sit eget folk. Han har brugt kemiske våben mod sit eget folk, han har invaderet Iran og Kuwait og tidligere bombet Saudi-Arabien og Israel. Det er virkelig en lang række vidnesbyrd om brutal krigeriskhed. Saddam Hussein skal afvæbnes, og han må erkende, at det internationale samfund fortsat vil kræve, at han afvæbner. Men det bør stadig være De Forenede Nationer, der overvåger gennemførelsen af De Forenede Nationers resolution 1441 eller kommende resolutioner, som FN måtte vedtage i denne meget vigtige og følsomme sag.
Belder (EDD).
Den gensidige skade, der er voldt tværs over Atlanterhavet i de seneste dage, har hverken gavnet den irakiske befolkning eller den internationale sikkerhed. Det er faktisk kun det eksisterende terrorregime i Baghdad, der kan få fordel af den. Og så taler vi om en potentiel nabo til EU i betragtning af Tyrkiets kandidatstatus. Dette politiske valg får mig til at stille det græske formandskab et par spørgsmål: Har Rådet affundet sig med den interne status quo i Irak - med alle de farlige følger, det kunne få for nationen og regionen - eller stræber Rådet efter et bedre internt og eksternt perspektiv for Irak ved at involvere Iraks meget forskelligartede opposition aktivt? Før eller siden vil en ny inddæmningspolitik over for Saddam Hussein være til alvorlig skade for det internationale samfund og dermed også for EU.
Mit andet spørgsmål vedrører Tyrkiets holdning til kurderne i det nordlige Irak. Jeg går ud fra, at Tyrkiet også er blevet inviteret til de europæiske kriseforhandlinger vedrørende Irak på mandag. I henhold til internationale presseforlydender får kandidatlandene også en invitation. Agter Rådet også at rejse det kurdiske spørgsmål, som er en afgørende faktor i Irak-krisen, over for Tyrkiet ved disse forhandlinger? Jeg antager, hr. formand, at Rådet ikke er splittet i spørgsmålet om at bevare Iraks territoriale integritet!
Bonino (NI).
Hr. formand, kære kolleger, jeg tror kun, at der er én mand, som sidder i sine 13 paladser og fryder sig i disse dage, og som føler, at de aktuelle begivenheder gør ham stærkere. Denne mand er Saddam Hussein. Denne mand - og jeg ved ikke, om det skyldes hans djævelske snuhed eller Deres og vores dumhed - har på kort tid formået at tydeliggøre den europæiske krise, NATO's krise og det, som forhåbentlig ikke udarter sig til en krise i FN.
Kære kolleger, for en demokrat er alternativet til krig ikke den nuværende situation med det blodtørstige og grusomme diktatorregime, som mange af Dem kalder for "fred". Alternativet er politik, og det er politikkens rolle at fastlægge, hvordan freden, betingelserne og reglerne skal se ud. Men bortset fra nogle få banaliteter har der ikke været nogen politiske forslag fremme her i Parlamentet, og uanset om vores overlegne Europa-Parlament kan lide det eller ej, er det eneste politiske forslag, der er på tapetet i dag, forslaget om et frit og demokratisk Irak, som ledes af en overgangsregering i FN-regi, der forbereder Iraks og irakernes overgang til demokrati. Men De kan ikke finde ud af andet end at mumle "fred". Og hvad betyder det så? Fred for hvem? For de undertrykte irakere? Millioner af Dem går ud og demonstrerer for freden, og den arabiske offentlighed opfatter det, som som De er tilhænger af Saddam Hussein, hvad enten De bryder Dem om det eller ej. Hvis De havde brugt "et frit Irak" som Deres slogan, ville det have svækket de modstridende argumenter og givet os så stærk en stilling, at selv Saddam Hussein ville have set fordelene ved at gå i eksil. Det skete ikke, og se bare, hvilket kaos vi fik i stedet for!
Jeg håber, at man på Det Europæiske Råd udelukkende tilslutter sig dette forslag, som tusindvis af mennesker efterhånden har underskrevet. Jeg tror, at det kan give os noget af vores tabte værdighed tilbage.

Trakatellis (PPE-DE).
Hr. formand, Irak-problemet er en gordisk knude, som skal hugges over med størst mulig konsensus inden for det internationale samfund. Terrorisme er et væskende sår, som kan blusse op, hvis der handles uden Sikkerhedsrådets opbakning. Det betyder først og fremmest, at Sikkerhedsrådets resolution 1441 om Irak skal efterkommes behørigt, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at sige, at det ville være en meget positiv ting for det internationale samfund og FN's troværdighed, hvis alle Sikkerhedsrådets resolutioner blev efterkommet.
Vi ved alle sammen, at denne internationale krise skyldes Iraks manglende overholdelse af den aktuelle resolution. Det er derfor, at Saddam Hussein, som tidligere har bevist, hvor farlig han er, ved uden tøven at bruge biologiske og kemiske våben, selv mod civile, skal samarbejde med det internationale samfund og give FN's inspektører alle de oplysninger, de har brug for, om sine masseødelæggelsesvåben.
Desuden bliver Irak styret som et diktatur uden respekt for menneskerettigheder eller demokrati. Europa-Parlamentet har ført an i forsvaret af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og kan derfor ikke acceptere denne situation.
Den anden ting, jeg vil fremhæve, er, at vi først må udtømme alle fredelige og diplomatiske muligheder for at få Irak til at give efter. Den internationale fred og sikkerhed skal beskyttes, og indsatser på internationalt plan må ikke undergrave FN's eller Sikkerhedsrådets troværdighed. En militæraktion mod Irak må selvfølgelig være den sidste løsning og skal sanktioneres af det internationale samfund på grundlag af inspektørernes rapport.
Samtidig sætter den internationale krise fokus på EU's svaghed, og jeg mener, at det græske formandskab ikke skal nøjes med at opfordre De 15 til at vedtage en fælles holdning inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, enhver fælles holdning bør om muligt også omfatte kandidatlandene. Handlinger, der polariserer det internationale samfund og skaber splittelse, må høre op, for Unionens og den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks troværdighed vil få dødsstødet, hvis der ikke er en fælles tilgang til Irak-problemet.
Sakellariou (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg lyttede nøje, hr. rådsformand, da De fortalte om Deres planer for det ekstraordinære topmøde den 17. Jeg synes, det ville være rigtig godt, hvis vi virkelig kunne finde en fælles holdning til de punkter, som De nævnte. Det er også de vigtigste punkter i Europa-Parlamentets beslutning af 30. januar, som De sikkert kender meget godt.
Jeg vil gerne kommentere disse fire punkter. Fuldstændig afvæbning af Irak for masseødelæggelsesvåben står ikke til diskussion. Det tror jeg, vi alle er enige om. Det gælder vel også for støtten til UNMOVIC og IAEA, altså inspektørernes forsøg på at opnå alt dette i Irak. Det, vi vil få vanskeligheder med, og hvor det er vigtigt at skabe klarhed, er at respektere FN's forrang. Den internationale organisation er processens herre, skal blive ved med at være processens herre, og kun den er i stand til at legitimere nogen form for foranstaltninger, som bliver nødvendige i denne sag. Vi skal også gøre det klart, at vi er imod unilaterale aktioner og da især imod en præventiv krig. Det sidste punkt er, at vi bør forsøge alt, alt, hvad vi kan finde på, hvad hver enkelt eller grupper af os kan finde på, for at undgå denne krig og finde en fredelig løsning. Her er der flere muligheder. De sidste forslag, der er kommet frem i Europa, peger i denne retning.
Jeg vil gerne nævne et enkelt punkt her og komme med en kort indledende bemærkning, så min kollega Poetterings tale bliver forståelig. Parlamentet ved måske ikke, at vi havde valg i Tyskland den 22. september sidste år. Dette valg vandt Gerhard Schröder og ikke hr. Stoiber. Det kan kollega Poettering endnu ikke affinde sig med, og han tror, at han med sine taler her i Parlamentet kan styrte hr. Schröder i Tyskland. Det kan De godt blive ved med at mene, hr. kollega, men jeg tror ikke, det interesserer Parlamentet så meget. Vi har helt andre problemer, som vi bør beskæftige os med.
Et af dem er et problem med kandidatlandene. Jeg tror, det er nødvendigt, at vi gør det helt klart for de kommende medlemmer af EU, at solidaritetsprincippet er et vigtigt princip, lige så vigtigt som Københavnskriterierne og alle andre teknokratiske kriterier, som man har brugt til at prøve, om de så at sige var modne til optagelse. Jeg synes ikke, det er acceptabelt, at disse stater kundgør deres solidaritet på dette tidspunkt, selv om jeg også hilser solidaritet med USA velkommen, det har jeg ikke noget imod. Men det første må være solidaritet med EU, som skal optage dem og har gjort sig kæmpestore anstrengelser for at optage dem.
Hr. rådsformand, i disse dage tales der atter om Europas spaltning. Jeg tror aldrig, der har været så stor enighed blandt Europas folk, som der er i dag, om at afvise denne krig i Irak. Mellem 80 og 90 % i alle EU's medlemsstater og kandidatlandene er imod en krig.

Og jeg undrer mig over, hvordan hr. Poettering, som jeg nu har kendt i 20 år, kan stille sig så langt fra sin egen befolknings mening.
(Bifald)

Malmström (ELDR).
Hr. formand, mens krigstrommerne buldrer, skændes Europa. Vi skændes med hinanden. Vi skændes med USA. Det er overmåde tragisk at se, hvordan de storslåede ambitioner med en fælles europæisk udenrigspolitik langsomt falder fra hinanden.
Uenigheden i NATO's Sikkerhedsråd er virkelig ulyksalig, når vi nu har så inderligt brug for at holde sammen. Den eneste, der vinder ved denne uenighed, er Saddam Hussein. Taberne er EU, NATO, FN og forbindelserne med USA, som svækkes kraftigt. Kløften kan få hidtil uhørte konsekvenser, og de forskellige initiativer, som nu dukker frem fra de forskellige hovedstæder, gør ingen nytte, hvis ikke de samordnes. Konkurrence er ikke godt i den forbindelse, der er brug for samarbejde. Som passioneret Europa-tilhænger skammer jeg mig over EU's impotens.
Det trækker sammen om Saddam Hussein. Omverdenen mister tålmodigheden. Det er ham og ingen andre end ham, der kan stoppe krigen. Det er Irak, som skal bevise, at der ikke findes masseødelæggelsesvåben i landet - ikke FN. Resolution 1441 er krystalklar på dette punkt.
På fredag kommer Hans Blix og våbeninspektørerne med en ny rapport. I sin seneste rapport peger hr. Blix på den utilstrækkelige samarbejdsvilje fra den irakiske diktators side. Fredagens rapport er derfor meget vigtig. Hvis hr. Blix og hans medarbejdere har brug for mere tid, skal de have det. Det er Sikkerhedsrådet, som herefter skal beslutte, hvad der skal ske. Den FN-fjendtlige holdning, som den tyske forbundskansler har indtaget, er dybt beklagelig. Det handler ikke om tysk indenrigspolitik, men derimod om hele Europa. FN har brug for vores støtte i denne svære tid. I stedet for at skælde ud på kandidatlandene, hr. Sakellariou, ville det være klædeligt med en smule selvkritik!

Hr. rådsformand, jeg ønsker Dem lykke til på mødet på mandag med forsøget på at samle medlemslandene. Det er måske for sent, men det er EU's sidste chance for at genskabe et ganske skamfilet rygte. Lykke til!
Wyn, Eurig (Verts/ALE).
Hr. formand, også jeg var med i den delegation fra Verts/ALE-Gruppen, der aflagde besøg i Irak i sidste uge, og jeg ønsker at påpege over for de ærede medlemmer, der har kritiseret dette besøg, at det var et vigtigt og betimeligt initiativ for fred, hvorunder vi også havde lejlighed til at kritisere den irakiske regering uden omsvøb og kræve Saddam Husseins tilbagetræden.
Der er et ægte ønske om fred i Irak. Det er et land, der er ødelagt af sanktioner, hvor lærere og universitetsprofessorer ikke tjener mere end 10 amerikanske dollars om måneden, og hvor 3.000 børn hver måned dør som følge af fejlernæring og mangel på vigtig medicin. Hvis der bliver krig i landet, vil det eneste tiltag, som i dag sikrer landets overlevelse, nemlig olie for mad-programmet, blive indstillet, og landet vil blive kastet ud i et massivt kaos. Det vil skabe 900.000 flygtninge - det er ikke mine tal, men tal forelagt af De Forenede Nationer - som vil flygte, ikke til Amerika, men til lande i Mellemøsten og Europa og fremkalde en hidtil uset humanitær nødhjælpskatastrofe.
Hvis den menneskelige tragedie, som udspiller sig for os, kan løses ved fredelige midler - og jeg er fortrøstningsfuld ved, at flere lande nu opfordrer til, at der afsættes mere personale og mere tid til våbeninspektørerne, og at man eventuelt indsætter en fredsbevarende FN-styrke - så er det vores eneste mulighed. Hvis våbeninspektørerne kan forhindre, at en halv million civile bliver dræbt, så er det uden tvivl den eneste logiske fremgangsmåde, vi kan vælge.
Den forestående krig handler også om menneskerettigheder og demokrati i Irak. Jeg besøgte en kurdisk fangelejr i Makhtur i Nordirak, hvor 10.000 flygtninge fra Tyrkiet er fanger i deres egen lejr. De kan kun forlade lejren under streng overvågning. Den seneste aftale mellem USA og Tyrkiet, hvorved kontrollen med hele det kurdiske territorium i Nordirak afgives, er et mareridtsscenario, hvor kurderne igen vil blive udsat for forfølgelser og angreb. Hvor længe kan det internationale samfund tolerere, at det kurdiske folk skal blive ved med at lide?
Demokratiet bør gælde for alle under ethvert nyt irakisk styre: for kurderne, for shiaerne og for turkmenerne og selvfølgelig for irakerne selv. Men det bør opnås ved fredelige midler og ikke ved at bombe og dræbe en halv million forsvarsløse mænd, kvinder og børn.
Coûteaux (EDD).
Hr. formand, mine damer og herrer, denne triste irakiske affære indeholder utallige aspekter. Vi har allerede nævnt en stor del, men det, der slår mig på dette stadium, er propagandaens utrolige magt og især den magt, der ligger bag dæmoniseringsprocessen. Faktisk er der i dag verden over et meget stort antal mænd og kvinder, som sandsynligvis helt oprigtigt tror på, at Saddam Hussein truer verdensfreden eller endog, som hr. Poettering sagde for et øjeblik siden - hvis situationen ikke var så alvorlig, ville det være til at le af - at Saddam Hussein udsulter sit folk på trods af, at virkeligheden er den stik modsatte og så enkel, at det er næsten skamfuldt at formulere den i al sin enkelhed. Det er de amerikanske og engelske regeringer, som i årevis har tvunget en frygtelig embargo ned over en befolkning, der er henvist til at leve eller snarere overleve i en ghetto.
Derfor er Irak et land, der er drænet til sidste blodsdråbe, og som i dag er helt ude af stand til at føre en hvilken som helst krig. Karl Ritter, som var leder af den inspektion, der sluttede i 1998, forsikrer, at Irak umuligt kan være i stand til at fremstille noget som helst masseødelæggelsesvåben. Jeg gentager, at propagandaen nødvendigvis skal være meget effektiv, hvis den skal få os til at blive ved med at sluge den ene umulige løgn efter den anden.
Og selv om Irak skulle være bevæbnet, hvilken ret har vi så til at nægte ham ethvert middel til at forsvare sig selv? Det er propagandaens andet kunststykke, at få os til at glemme betingelsen for en verden i balance, det vil sige en verden af suveræne nationer, som samarbejder med hinanden, og som finder en fælles balance. Nej, et væbnet Irak er ikke farligere end andre væbnede nationer, og Irak er ikke farligere end naboerne Saudi-Arabien, Iran og Syrien, som ikke nødvendigvis drives af de bedste intentioner. Jeg tror ganske enkelt ikke, at vi har ret til at afvæbne Irak, lige så lidt som et hvilket som helst andet land, som general de Gaulle sagde i 1963, da han nægtede at underskrive traktaten om ikkespredning af kernevåben.
Et andet kunststykke er at få folk til at tro på, at det, propagandaen kalder det internationale samfund, har ret til at vælte et regime, hvilket går fuldstændigt imod international ret, og endda, og det bliver min konklusion, hr. formand, imod verdens mest grundlæggende sandhed, nemlig nationernes frihed. Det vil gå op for os lidt efter lidt i løbet af dette århundrede, håber jeg.
Le Pen (NI).
Hr. formand, mine damer og herrer, mange mennesker opdager nu, hvilken ubeskrivelig elendighed blokaden har forårsaget i den irakiske befolkning i de sidste 10 år. Vi har bestræbt os på med mere end 30 indlæg i plenarforsamlingen at oplyse Europa-Parlamentet. Forgæves! Det er stadig ikke for sent at stoppe den helvedesmaskine, som efter at have fremprovokeret en splittelse i FUSP og sået splid i EU og i Den Atlantiske Alliance truer verdensfreden. Krig, menneskehedens svøbe, er bandlyst i de civiliserede nationer, og efter Folkeforbundet gav De Forenede Nationer sig selv den hovedopgave at genetablere og opretholde freden. Kun selvforsvar kan retfærdiggøre brugen af våben.
Men hvem kan tro, at Irak, som er et lille land med 20 millioner indbyggere, forarmet og ruineret, kan true USA og Storbritannien, som er hundrede eller tusinde gange mere magtfulde. Irak er blevet opfordret til at bevise sin uskyld, men vi ved, at der er tale om et djævelsk krav, eftersom det i henhold til loven er anklagerens opgave at bevise skylden. Man har anvendt usle og uværdige metoder til at retfærdiggøre angrebet. Hr. Blair vovede at fremlægge et dokument for Underhuset, stjålet fra en studerende og 10 år gammelt, som bevis. Og Colin Powell erklærede dokumentet for gyldigt i Sikkerhedsrådet. Da den ulovlige svindel blev opdaget, var der ingen af dem, der tog den konsekvens, som ville have været normalt, nemlig at gå af. Hvis der på trods af befolkningernes modstand begås en overlagt forbrydelse, så lad krigsforbryderne være forbandede og lad blodet fra Iraks børn forfølge dem i deres drømme.
Brok (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg tror ikke, hr. Le Pen har anlagt den helt rette målestok i denne sag. Massemorderen er Saddam Hussein, det er der ingen tvivl om. Spørgsmålet er, hvilke midler han kan afvæbnes med. Vi skal gøre det klart, at enhver mulighed for at finde en fredelig løsning skal udnyttes, uanset hvor svært det er i de dage, der er tilbage.
Jeg er det græske rådsformandskab meget taknemmelig for, at det trods den adfærd, som mange stater i EU har udvist i de seneste uger og måneder, har indkaldt til et særtopmøde, så man i denne alle mod alle-kamp i EU - sådan må man næsten beskrive det - udnytter chancen for at trække vejret og overveje, hvor det fælles er, hvad vi kan gøre i fællesskab for at yde et positivt bidrag. Jeg håber, at det vil få støtte fra mange kolleger, og at dette topmøde på mandag vil blive en succes, så Europa ikke blamerer sig fuldstændigt i dette spørgsmål.
Jeg tror, det er vigtigt at indse, at vi ikke behøver have nogen følelsesmæssig automatik. Historiske sammenligninger er ganske vist aldrig gode, men nogle gange har jeg en fornemmelse af, at det er ligesom i sommeren 1914. Derfor tror jeg, at vi alle sammen endnu en gang må tale sammen, så vi europæere også kan gå nogenlunde fælles ind i forhandlingerne om den sidste FN-resolution, som skal have til mål at udnytte alle chancer for fred, men samtidig også gøre det klart, at Saddam Hussein skal afvæbnes. Hvis den pågældende resolution fra FN bidrager til, at dette om nødvendigt også skal ske med magt - men kun hvis vi kan undgå unilateralisme - er der mulighed for at gøre dette. Magtanvendelse kan imidlertid kun undgås, hvis europæerne optræder i fællesskab. Alle de, som har forbrudt sig mod dette fællesskab, har også forskertset Europas chance for at spille en rolle i dette spørgsmål.
Menéndez del Valle (PSE).
Hr. formand, Europa er ikke splittet i Irak-spørgsmålet. Det er dets regeringer, men ikke offentligheden.
Størstedelen af den europæiske offentlighed er som bekendt forenet imod krigen. Diskussionen om den europæiske splittelse skal derfor, hvad angår FUSP, tage højde for dette aspekt. Det bør de europæiske borgere for øvrigt også huske på, når de skal afgive deres stemme ved de kommende valg.
Der er dog et aspekt, der bekymrer mig særdeles meget, og det er det store antal regeringer blandt de europæiske kandidatlande, som har sluttet op om en operation, der i stedet for at styrke de europæiske værdier og principper støtter en ikke-europæisk stormagts krigstesis, og hvis værdier, som f.eks. dødsstraf og afvisning af Den Internationale Straffedomstol, vi ikke deler. Når det er sagt, har jeg også tillid til offentligheden i kandidatlandene.
Jeg er mindre optimistisk med hensyn til den kløft, der adskiller os fra USA, eller rettere sagt, den kløft, som Bush-regeringen graver dybere dag for dag. Efter min mening er det et dårligt tegn, at en del af den såkaldt liberale presse i USA har tendens til at hoppe på krigsvognen, og at de ydermere kommer med fornærmelser, som de burde føle sig for gode til. Vi har således desværre for nylig kunnet læse denne ordret citerede sætning i The New York Times: "Kun en idiot eller måske en franskmand kan være ufølsom over for Colin Powells argumenter". Godt, så erklærer jeg mig fransk eller ufølsom.

Denne franskfjendtlighed dyrkes sammen med et tyskerhad. Om den anden ulykkelige partner i det gamle Europa har Richard Perle, en af forsvarsminister Rumsfelds barske rådgivere, netop sagt følgende nedladende ord: "Tyskerne spiller ikke længere nogen vigtig rolle i den internationale beslutningstagning". I lyset heraf erklærer jeg mig for tysker og socialdemokrat.
(Bifald)
Men efter min mening kommer den mest upassende bemærkning fra Richard Boucher, talsmand for udenrigsministeriet. Som bekendt har bin Laden netop meget belejligt erklæret, at alle muslimer på grund af den aggression, der er under forberedelse, bør støtte irakerne, selv om de er socialistiske og frafaldne. I stedet for at udlede det modsatte påstår hr. Boucher ikke kun, at det er bevis for båndene mellem al-Qaeda og Irak, men tilføjer ordret: "Vi har allerede sagt, at det drejer sig om en kamp for civilisationen for at beskytte de civiliserede lande".
Nu viser det sig, hr. formand, kære venner, at Bush-regeringen sponsorerer en krig mellem civilisationerne.
(Bifald)

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Hr. formand, risikoen for terrorisme er allestedsnærværende nu. En tung og nagende trussel om pludselig uventet og voldsom død hænger over militærpersoner såvel som civile i alle vores nationer. Der er for nylig påvist en forbindelse mellem al-Qaeda-netværket og pro-Saddam-styrker, der bekæmper det frie kurdiske folk i Nordirak. Men en mere etableret og ældre terrororganisation har arbejdet i Irak siden 1986, nemlig MKO eller MEK, som den kaldes i USA. MKO har tusinder af medlemmer i Irak og tusinder udenfor, som finansieres, udrustes, væbnes og trænes af den irakiske hær og siden 1986 har deltaget fuldt ud, i det mindste militært, i alle Saddams mange krige.
USA indefrøs MEK's værdier i 1994 og erklærede gruppen under dens mange forskellige betegnelser for en international terrororganisation. Først i 2001 fulgte EU USA's eksempel, men sidste uge offentliggjorde The New York Times en helsidesannonce for MEK, som indeholdt navne på og fotografier af medlemmer af USA's Kongres, som angiveligt støtter organisationen. Under vores seneste drøftelser om Irak har der været kendte medlemmer af MKO til stede. Disse mennesker udgør en trussel mod verdenssikkerheden. Deres organisation slår til i stilhed, men med dræbende virkning. Det er Saddams private internationale terrorhær, som arbejder imod os alle. Uanset vores uoverensstemmelser om den fremtidige behandling af Irak henstiller jeg indtrængende, at der med henblik på vores borgeres og vores globale sikkerhed skabes større opmærksomhed omkring sikkerheden i forbindelse med MKO. For krig eller ikke krig: MKO's kriminelle medlemmer vil, med eller uden en krig, fortsætte med at dræbe og ødelægge uskyldige ofre blandt os.
Lagendijk (Verts/ALE).
Hr. formand, i sidste uge tog jeg til New York med en delegation fra Parlamentet, og der havde vi, må jeg sige, imponerende drøftelser med Hans Blix og Kofi Annan, men vi var som delegation også vidne til et pinligt optrin, hvor fire ambassadører fra EU-lande, som er medlemmer af Sikkerhedsrådet, ikke gjorde det mindste for at skjule deres uenigheder. Det var ydmygende, men var det uundgåeligt? Det står ikke klart. Jeg ved, at det vil blive yderst vanskeligt at nå til enighed på de europæiske lederes topmøde på mandag, men jeg nægter at acceptere, at det er uundgåeligt. Der er de franske forslag om at forøge inspektørernes antal og beføjelser. Næste fredag vil der sandsynligvis foreligge en forsigtigt positiv rapport fra Hans Blix og Mohamed El Baradei, som anbefaler at gøre netop det.
Jeg vil derfor på det kraftigste opfordre Storbritannien, Spanien og Italien til at holde op med at spille rollen som jasigere til USA og til endelig at gribe den meget reelle chance, som vi stadig har for at afvæbne Irak med fredelige midler. Jeg anmoder de samme regeringer indtrængede om ikke at vende Europa ryggen. Mange medlemmer har allerede sagt i eftermiddag, at alle meningsmålinger i alle de europæiske lande fastslår en ting, nemlig at det ikke er den franske, den tyske og den belgiske regering, der er isoleret, men derimod Tony Blair, José María Aznar og Silvio Berlusconi, som har mistet følingen med den europæiske virkelighed. Til EU-skeptikerne i Parlamentet og også til USA, som er temmelig tilfredse med denne uenighed blandt EU's medlemsstater og ser den som et bevis på, at det er usandsynligt, at der nogensinde vil komme noget ud af en fælles europæisk politik, vil jeg sige følgende: Parlamentet er en europæisk institution, der i dets erklæringer i dets seneste beslutning gav udtryk for holdningen hos det store flertal i den europæiske befolkning, og den holdning er "nej til krig". Jeg håber derfor virkelig, at holdningen hos det store flertal i den europæiske befolkning også på mandag er trængt ind i de europæiske statslederes hoveder og hjerter.
Sandbæk (EDD).
Hr. formand, FN's resolution 1441 skal overholdes. Nogle siger, at det udelukkende er Saddam Husseins ansvar. De lægger verdens skæbne i en psykopatisk diktators hænder. Vi har også et ansvar, nemlig for at fortolke, hvor meget samarbejde der her og nu kræves for at undgå en krig. Da vi i sidste uge var i Baghdad, gjorde våbeninspektørerne det helt klart, at Saddam Hussein ved en fortsat tilstedeværelse af våbeninspektørerne hverken kan udvikle nye våben eller bruge dem, han har. Vi skal give våbeninspektørerne mere tid. Vi skal bakke op om det fransk-tyske forslag. Det skal vi også af humanitære grunde. UNHCR har gjort opmærksom på, at et hundrede tusinde irakere vil dø de første 48 timer af en krig. Syv millioner mennesker vil stå uden mad. 22 millioner svækkede irakere uden rent drikkevand. Der vil være fare for en borgerkrig. Tør vi tage ansvaret for alt det ved at kræve FN's resolutioner overholdt til punkt og prikke her og nu? Og så synes jeg i øvrigt, at denne debat er for alvorlig til at bedrive indenrigspolitik.
Berthu (NI).
Hr. formand, den fælles fransk-tysk-russiske erklæring fra sidste mandag begynder med en sætning, som jeg tror, alle er enige i. De tre parter fastslår at afvæbningen af Irak i overensstemmelse med FN's relevante resolutioner er det internationale samfunds fælles mål, og at den skal gennemføres hurtigst muligt. Denne sætning indeholder fire indrømmelser: Ja, Saddam Hussein er bevæbnet, ja, underforstået, han er farlig, ja, han skal afvæbnes, og ja, det skal gøres hurtigst muligt.
Hvis afvæbningen skal være effektiv, må vi under ingen omstændigheder lade os forlede til at trække sagerne i langdrag og til de udflugter, vi har set de sidste 10 år. Men for ikke at lade os forlede, er der kun et nyt argument, nemlig truslen om en væbnet intervention. Dette argument skal absolut forblive troværdigt. Vi må intet gøre for at rokke ved dets troværdighed, hvis vi i øvrigt vil nå videre med vores drøftelser, som vi ønsker det. Derfor tror jeg dybest set ikke, hr. formand, at de tilsyneladende forskellige strategier i de europæiske lande og i USA er kontradiktoriske, men derimod komplementære. Vi burde hellere organisere komplementariteten, hvis vi ikke ønsker at spille Saddam Husseins spil.
Galeote Quecedo (PPE-DE).
Hr. formand, vi glæder os over indkaldelsen af Det Europæiske Råd, som min gruppe havde krævet. Jeg formoder, at det græske formandskab har meget tætte kontakter, så det kan foreslå en fælles holdning, for det er ikke nok at forsøge. Men det har ikke brugt denne krise til at påvise, at en af de mangler, der skal tages fat på i reformen af traktaterne, er manglen på instrumenter, som begunstiger udenrigspolitikken og den fælles sikkerhed. Det er for resten præcis to år og syv måneder siden, hr. Nielson, at Kommissionen forpligtede sig til at vedtage et initiativ som svar på Europa-Parlamentets forslag om et fælles europæisk diplomati. Vi venter stadig.
I mellemtiden har medlemsstaterne taget stilling. Jeg synes, at den fransk-tyske akse er meget positiv med henblik på at fremme den europæiske integration, men der er ingen, der med hverken 15 medlemmer og endnu mindre med 25, pr. definition kan påberåbe sig at tale med EU's stemme, ligesom jeg heller ikke som visse andre mener, at den europæiske identitet nødvendigvis skal være i modstrid med USA.
De europæiske institutioner burde nu tage konkrete initiativer, hvilket jeg savner, inden for rammerne af Euro-Middelhavs-forbindelserne, for det er ikke islam, der er farlig, men det irakiske styre, herunder initiativer til at genoptage den nødstedte fredsproces i Mellemøsten til trods for de hermed forbundne vanskeligheder.
Der har allerede været henvisninger til den europæiske historie, som viser os, at overbærenhed, ansvarsforflygtigelse over for despotiske diktaturer, som nærer et stærkt ønske om ekspansion, kan være mere bekvemt på kort sigt, og også mere populært - i 1938 var der ingen opinionsundersøgelser, men det er der i dag, men før eller siden må vi betale en høj pris i form af frihed og menneskeliv.
Swoboda (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, det handler bestemt ikke om at spille Europa ud mod USA i næste uge, men om at opstille en klar europæisk holdning over for Bush-doktrinen. Bush-doktrinen går ud fra, at den er baseret på unilateralisme og militær styrke gennem en bekendelse til præventive krige. Vi i Europa må bekende os til multilateralisme - altså til FN! Vi i Europa må først udnytte alle ikke-militære muligheder! Vi i Europa afviser teorien om præventive slag mod eventuelle farer! Vi bekender os til inddæmning, især hvis den kan have succes.
Hvad betyder det med hensyn til Irak? Jeg tror, det betyder, at vi alle af overbevisning på det skarpeste afviser dette regime i Irak. Det er umenneskeligt! Alle indbyggere i Irak har ret til en demokratisk regering. Hvis man - som jeg også gør - går ind for kurdernes rettigheder i Tyrkiet, må man sandelig også gå ind for kurdernes rettigheder i Irak! Men intet land alene og ingen alliance af de villige eller en alliance af de uvillige og afhængige må tiltage sig ret til simpelthen at jage ubehagelige regeringer væk, og det endda med massiv magtanvendelse! Især ikke, hvis en inddæmningspolitik har en chance for at lykkes.
Alle indbyggere i regionen og uden for den har en berettiget interesse i, at der ikke falder masseødelæggelsesvåben i Saddam Husseins hænder. Men kan man ikke gennem inspektioner, overflyvninger og andre ikke-voldelige foranstaltninger forhindre, at Saddam Hussein får farlige våben i hænderne?
Europa må bestemt ikke markere sig ved, at det driver en eftergivenheds- og apeacement-politik over for aktuelle farer. Men kan man af den grund nægte Europa retten til at afvise en letfærdig krigsførelse a la Bush og Rumsfeld? Netop vi europæere kæmper også for demokrati og retsstatsforhold i den arabiske verden, men vi kæmper netop ikke med våben i hånd. Også det gamle Europa ønsker forsyningssikkerhed for olie og naturgas, men giver det os ret til at føre krige for olie? Det gør det ikke! Fordi det er blevet draget i tvivl, at vi bekender os klart og entydigt til FN og til FN-resolutionerne, vil jeg gerne spørge, om vi da ikke ved her i Parlamentet, hvor mange FN-resolutioner der ikke er blevet opfyldt? Ved vi ikke, at der netop omkring denne region sågar findes en FN-resolution fra 1947, som endnu ikke er opfyldt? Men vi er med rette ikke parate til at føre krig!
Derfor siger jeg: Ja, vi skal hjælpe FN til at opnå sin ret! Ja, vi skal stræbe efter, at alle resolutioner bliver opfyldt! Men det skal være alle resolutioner - dem om Irak, men også dem om Palæstina. Så ville vi have en ægte europæisk holdning.
(Kraftigt bifald)

Kronberger (NI).
Hr. formand, aldrig mere krig! Sådan lød kravet efter Første og også efter Anden Verdenskrig. For at gennemføre denne sætning er der blevet udviklet internationale retsnormer, som udtrykkeligt indeholder et klart defineret forbud mod magtanvendelse. Magtens forrang blev underlagt FN. Der tages udtrykkeligt afstand fra en præventiv angrebskrig uden FN's samtykke. Et amerikansk-britisk præventivt slag mod Irak er en entydig overtrædelse af folkeretten. Følgerne vil være ukalkulerbare, både for Mellemøsten, for den arabiske verden og for hele verdenssamfundet. Hvis en eller flere stater tiltager sig magtens forrang og anvender den på egen hånd, så er der helt entydigt tale om den stærkes ret. Den stærkes ret har en egenskab. Den udvikler en ny ret for den stærke. Ud fra dette synspunkt må EU gøre alt, hvad der er muligt, for at forhindre en ensidig angrebskrig. Det har Europas befolkning forstået for længst, nu mangler de europæiske politikere bare at forstå det!

Tajani (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er glad for, at denne forhandling finder sted umiddelbart inden mandagstopmødet, for EU skal være fredens fortaler og støtte ethvert initiativ, der kan forhindre en krig i Irak. Rådet, Kommissionen og Parlamentet kan i fællesskab spille en rolle, som er med til at ændre situationen i Baghdad. Krigen kan dog undgås, hvis Saddam forlader landet eller konkret beviser, at han har destrueret alle forbudte våben. Hidtil har diktatoren ikke gjort det, som FN bad ham om med resolutionen fra 1991. Hvis Irak havde fulgt Sydafrikas, Hvideruslands og Kasakhstans eksempel, ville det ikke være kommet til denne dramatiske situation i dag.
Regimet i Baghdad gør sig skyldig i grove krænkelser af FN's vilje. Irak har reelt ikke overholdt bestemmelserne. Jeg spørger mig selv - og jeg spørger Dem - om det stadig er muligt at undgå en konflikt. Måske, men så skal Europa stå sammen, og så skal det internationale samfund stå sammen. Det irakiske regime vil nemlig bruge enhver splittelse og ethvert svaghedstegn til at forsøge at styrke sin egen position. Derfor skal EU tale med én stemme, når det gælder om at skabe fred, men også når det gælder om at garantere borgernes sikkerhed, som stadig bringes i fare af de terrororganisationer, der truer med at bruge de bakteriologiske og kemiske våben, som muligvis stadig befinder sig i Irak.
Derfor støtter jeg den holdning, hvor man opfordrer de europæiske institutioner og regeringer til at følge tre retningslinjer. For det første skal vi styrke forbindelserne mellem EU-landene for at få en fælles holdning. For det andet skal vi forhindre, at der opstår splittelse mellem USA og EU, og i den forbindelse er jeg enig i det, som en italiensk politiker har udtalt, nemlig at Europa ikke må løsrive sig fra eller være imod USA. For det tredje skal vi gøre den størst mulige indsats for, at de multilaterale organisationer, nemlig NATO og FN, ikke mister deres troværdighed.
Til sidst vil jeg gerne sige, hr. formand, at hvis vi ikke tvinger Saddam til at overholde FN's resolutioner, svarer det til, at vi fratager Sikkerhedsrådet dets rolle. Den italienske regering, som får ansvaret for EU's ledelse i årets sidste seks måneder, går ind for denne linje. Det er efter min mening endnu en grund til at støtte og følge opmærksomt med i de mæglingsinitiativer, der udgår fra Rom.
Titley (PSE).
Hr. formand, jeg må tilstå, at jeg var noget overrasket over at høre kommissær Nielsons indledende bemærkninger. Han sagde, at den aktuelle fattigdom i Irak skyldes krigen mellem Iran og Irak, Golfkrigen og 10 års internationale sanktioner. Jeg hørte ham på intet tidspunkt nævne, at Saddam Hussein havde brugt masseødelæggelsesvåben til at dræbe hundredtusinder af sine egne borgere. Han henviste heller ikke til det faktum, at Irak er underlagt et korrupt diktatorstyre, der undertrykker friheden, bremser alt initiativ og opsuger penge, der var bestemt til mad og medicin til hans eget folk under olie for mad-programmet, for i stedet at anvende dem til opførelse af flere paladser til Saddam Hussein. Vi må gøre os klart, at skurken i dette stykke er Saddam Hussein - punktum! Enhver afvigelse fra denne holdning vil gøre en krig mere og ikke mindre sandsynlig.
Kommissær Nielson sagde også, at dette ikke var et institutionelt problem, hvorefter han forelagde en institutionel løsning. Han anførte, at vi kunne løse alle disse problemer ved at træffe flere afgørelser med kvalificeret flertal. Kvalificeret flertal vil ikke skabe politisk vilje til at føre fælles politikker. Vi bør have en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - ikke en enkelt politik, men en fælles politik.
Vi har alle vores egen opfattelse af, hvorfor den fælles politik, der blev fastlagt i København, pludselig er begyndt at falde fra hinanden. Den franske præsident, som holder blændende taler om europæisk samarbejde, er ikke så god til de praktiske aspekter og mener øjensynlig, at de fælles politikker gælder for alle andre end ham. Det er ikke desto mindre nødvendigt med en fælles politik. Det er helt klart.
Vi må ikke glemme, at ifølge resolution 1441 har Irak allerede overtrådt flere FN-resolutioner i over 10 år, og at enhver hindring vil få alvorlige konsekvenser. Vi bør i fællesskab acceptere, at disse alvorlige konsekvenser vil komme. Enhver svækkelse af denne holdning kan underminere sikkerheden i verden. Hvis vi skal løse denne situation, må vi holde op med at skælde hinanden ud og finde en mere kohærent tilgang.

Bowis (PPE-DE).
Hr. formand, i denne måned for 12 år siden blev der erklæret våbenstilstand efter befrielsen af Kuwait. I marts 1991 fastsatte man i FN-resolution 686 betingelserne for denne våbenstilstand. I april 1991 blev der i FN-resolution 687 opstillet krav om, at Irak skulle acceptere internationalt overvåget ødelæggelse, fjernelse eller uskadeliggørelse af alle kemiske og biologiske våben, agenser og komponenter. I august 1991 fordømtes Iraks manglende overholdelse i FN-resolution 707.
Efter 12 år med krænkelser af FN-resolutioner, 12 år med intern undertrykkelse og tortur, 12 år med vold mod kurderne og shiiterne i hans eget land, har Saddam Hussein fået en sidste chance. Ikke desto mindre er vores vælgere nu i modsætning til dengang, vi gik ind for at redde Falklandsøerne, Kuwait og Bosnien, tvivlende og usikre. De kan ikke se en fælles målsætning hos de europæiske regeringer. De ser medlemsstater, der afviser at overholde deres NATO-forpligtelser til at beskytte Tyrkiet mod et eventuelt angreb. Deres frygt for, at en europæisk forsvarspolitik kunne blive farlig for NATO, bekræftes. De ved ikke, hvorfor man foreslår at gribe ind, hvad der skal ske, når det er overstået, og hvilket land der står for tur bagefter.
Saddam Husseins skyld bliver nemlig udvisket, fordi vores ledere ikke er i stand til at forklare sig. Det er ikke lykkedes min egen premierminister, hr. Blair, at overbevise det britiske folk. Han var endda ikke i stand til at overtale et eneste af sine egne Labour-parlamentsmedlemmer til at stemme for sin politik. I modsætning til Irak er vi demokratiske samfund. I modsætning til Saddam kan De, hr. Blair, ikke gå i krig uden at tage hensyn til befolkningens bekymring.
Det er på tide, at vi får kendsgerningerne på bordet og fjerner myterne. FN-inspektørerne er ikke en slags arkæologer, der graver i sandet efter tidligere tiders Mesopotamien. De har ikke til opgave at lege tampen brænder med Saddam. De er kommet til Iran for at vurdere Saddams beviser for, hvordan, hvornår og hvor han har tilintetgjort eller udleveret sine masseødelæggelsesvåben.
Vi har ikke brug for flere inspektører. Det har hr. Blix bekræftet. Vi har behov for, at Saddam Hussein efterkommer vores krav. Hvor er prækursor-kemikalierne og ammunitionen? Hvor er de tonsvis af forskellige kemiske kampmidler: 1,5 t VX-nervegas, hvoraf 10 mg på huden forårsager en hurtig død?
Jeg tror ikke, der er nogen her, der ønsker en krig. Vi ønsker fred, men vi ønsker en fred, der fritager os fra truslen om terrorisme. Saddam Hussein må bibringes, at han har valget mellem at efterkomme kravene i FN-resolutionerne eller endnu en gang at kaste sit folk ud i krigens lidelser.

Sudre (PPE-DE).
Hr. formand, Europa-Parlamentet er i dag samlet for at forhandle om en situation, som, selv om den når ud over kontinentets grænser, på en gang er en kolossal trussel for Europas enhed og en test i fuld størrelse af vores landes evne til at gøre deres humanistiske værdier gældende på et absolut kritisk tidspunkt i vores historie. Jeg vil ikke forklejne de uoverensstemmelser, som er set på den internationale scene, eller nødvendigheden af hurtigst muligt at nå frem til en aftale, først og fremmest i Europa og derefter i FN, om vurderingen af de risici, vi løber, og de diplomatiske, politiske og militære midler, vi har til at beskytte os med. Det forekommer mig, at de fleste kommentarer, som er transmitteret i medierne, snarere sigter mod at vække følelser end at analysere situationen objektivt.
Det internationale samfund i sin helhed er enigt om at dømme det nuværende irakiske regime og dets foragt for de mest elementære menneskerettigheder på trods af, at det drejer sig om dets eget folk, og dets vedvarende overtrædelser af FN's resolutioner, når det ikke ligefrem beslutter at invadere suveræne stater. Det er på det grundlag, at medlemmerne af FN og Sikkerhedsrådet i første omgang skal arbejde under højtryk for at nå til enighed om den bedste måde at løse Irak-spørgsmålet på.
I en civiliseret og demokratisk verden, den samme som vi påberåber os, og som det nuværende irakiske regime bagvasker og driver gæk med, kan svaret på et sådant scenario sagtens være militært, men kun når alle andre muligheder er udtømt. Forinden skal alle fornuftige løsninger udforskes og afprøves, det er i det mindste den opfattelse, som vi som repræsentanter for frie og demokratiske lande har den ære og pligt at slå til lyd for og iværksætte. Det forekommer mig vanvittigt at sammenligne den nuværende situation med 30'ernes Europa, at karikere USA's holdning, som forståeligt nok er præget af den 11. september, eller at koncentrere opmærksomheden om de meningsforskelle, der er blandt europæerne, som er splittet mellem at styrke den diplomatiske indsats inden et eventuelt angreb og en øjeblikkelig militær intervention uden yderligere udsættelse.
Mine damer og herrer, der er her tale om krig eller fred og liv eller død for utallige levende væsener. Sådanne indsatser lader ikke meget tilbage til demagogiske, forhastede eller taktiske løsningsmodeller. Vi må alle i fællesskab bevise, at vi kan slå koldt vand i blodet og er i stand til at tænke os om, så skal vi nok overvinde vores uoverensstemmelser.
Maij-Weggen (PPE-DE).
Hr. formand, med udsigt til en krig viser EU uenigheder, som vores borgere betragter med vantro og forbløffelse. Det vigtigste spørgsmål er naturligvis: Er krig uundgåelig? Alle, der overhovedet har iagttaget Saddam Hussein i løbet af de sidste 15 år, kan ikke undlade at konkludere, at vi står over for en af de farligste regeringsledere i verden. Det er en mand, der på grund af egeninteresse har angrebet et fredeligt naboland. Det er en mand, der har brugt giftgas på oprørske kurdiske landsbyer og dermed har dræbt tusinder af mænd, kvinder og børn. Det er en mand, der konstant terroriserer den sydlige del af sit land, hvor den shiitiske befolkning bor. Det er en mand, der til trods for hans lands fattigdom, kommissær Nielson, har opbygget et enormt og meget dyrt arsenal af ikke bare konventionelle, men også kemiske og biologiske og muligvis endda nukleare våben, som sætter ham i stand til konstant at true og afpresse andre lande og til at bringe verdensfreden i fare.
Enhver, der læser dagens artikel i The Wall Street Journal af Khidhir Hamza, som er tidligere leder af Iraks atomprogram, behøver ikke at være i tvivl om tilstedeværelsen af de våben og om, hvad Saddam Hussein agter at bruge dem til. Det er en mand, der har samlet sig en formue på bekostning af sit folk, og han er stadig stolt af personligt at have udført henrettelser. Efter min mening er det naivt at søge efter våben i det store land med 200 inspektører. Er De klar over, at 6.000 inspektører har søgt efter våben i de seneste år? Er det ikke meget let, eftersom landet har så mange utilgængelige bjergområder, at skjule den slags våben i huler?
Jeg går ind for en anden resolution fra Sikkerhedsrådet, forudsat at problemets løsning ikke trækkes yderligere i langdrag. Men Frankrigs, Tysklands og Belgiens holdning til dette som dissidenter i den europæiske lejr er meget foruroligende. Hvorfor har De ikke gjort Dem de største bestræbelser på at blive enige om en fælles linje? Sæt Dem ned sammen, som landbrugsministrene gjorde det tidligere, indtil der opnås enighed. Jeg mener, at det er en glimrende idé at mødes på mandag. Jeg håber virkelig, at de europæiske ledere på det tidspunkt kan bringe uenighederne ud af verden, og at de ikke sætter den europæiske befolkning og os i forlegenhed igen.
Jeg har ikke det store behov for at finde fejl ved USA: Vi må være klar over, hvem den sande ophavsmand til alle problemerne er: Det er Saddam Hussein og ikke George Bush.
Thyssen (PPE-DE).
Hr. formand, vi ved alle sammen, at den europæiske befolkning er sikker på, hvad den ønsker. Den ønsker en fredelig løsning på konflikten i Irak. Jeg går ud fra, at vores regeringschefer også alle sammen har sig det for øje. Det spørgsmål, som den europæiske befolkning gerne vil have, at dens ledere svarer på, er indlysende. Det er spørgsmålet om, hvorvidt alle midler er blevet taget i anvendelse for at undgå krig i Irak, og/eller de diplomatiske muligheder er helt udtømt, før der træffes beslutning om at skride til militæraktion.
I disse dage kan man høre meget kritik af USA, og kritik er naturligvis ingen forbrydelse, forudsat at man ikke, som vores gruppeleder netop sagde, forveksler årsag og virkning. Men kritik af USA vil ikke være nok i Europa i disse dage, vi må også have mod til selvransagelse. Så vil vi stå over for spørgsmålet om, hvorvidt Europa har gjort sit bedste for diplomatiet, ved at fem ud af 15 eller otte ud af 25 lande har indtaget deres egen holdning, der fraviger fra de øvriges. Vi må også spørge os selv, om vores diplomatiske overtalelsesevne er blevet styrket, når tre lande træffer beslutninger, der ikke engang lægger op til en beslutning om krig, men bringer solidariteten i NATO i fare. Det er alle sammen vigtige spørgsmål. Hvis kriser er muligheder, og lad os håbe det, mener jeg, at vi måske roligt skulle vente på at høre, hvad våbeninspektørerne har at fortælle os på fredag i Sikkerhedsrådet, og jeg mener, at vi skal være tilfredse med, at vi har et europæisk topmøde på mandag. Vi bør opmuntre dem til ikke bare at drøfte, men også at nå frem til klare, enstemmige konklusioner. Vi bør opmuntre Sikkerhedsrådet til at træffe beslutninger, der sikrer, at der kan gøres det, der skal gøres i Irak, men på en sådan måde, at helbredelsen ikke er værre end sygdommen.
På lang sigt må vi ikke give op, og vi må blive ved med at presse på i konventet for at få beslutningsprocedurer, som giver mulighed for en effektiv udenrigs- og sikkerhedspolitik, og som også giver os militært fodfæste, så vi får magt og bliver en ligeværdig og værdifuld partner for USA inden for rammerne af NATO og FN.
Pacheco Pereira (PPE-DE).
Hr. formand, som bekendt har den portugisiske premierminister underskrevet et brev fra de europæiske stats- og regeringschefer, fordi han finder det afgørende at sikre, at Irak bliver afvæbnet, og at resolution 1441 føres ud i livet. Det er en holdning, som de portugisiske medlemmer af Det Europæiske Folkeparti støtter uden forbehold. Uden forbehold, fordi det er en klar holdning, der understøttes af de europæiske demokratiers politiske tradition, og som hviler på den transatlantiske alliance med det amerikanske demokrati og, skal det også erindres, med det canadiske, det australske og mange andre demokratiske lande i verden.
Det er lidet overraskende, at den støttes af det overvældende flertal af de europæiske lande, både dem, der er medlemmer af EU, og dem, der træder ind ved den næste udvidelse, og andre lande på kontinentet. De senere begivenheder, der har medført en krise i NATO og en trussel om veto i Sikkerhedsrådet fra EU-landes side, bringer Europas enighed i alvorlig fare.
Vi kan konstatere, at der ikke kan være nogen fælles udenrigspolitik baseret på antiamerikanisme og eftergivenhed over for diktatorer som Saddam Hussein, der er farlige for verdensfreden. Det er derfor på sin plads at erindre om det, som vi ikke bør glemme:
For det første har Europa ikke strategisk forsvarskapacitet over for de nye former for international terrorisme, der er forbundet med de stater, som støtter den.
For det andet er det eneste strategiske forsvarsfællesskab, som de europæiske lande deltager i, NATO. Hvis denne alliance kommer i krise, vil Europa være mest sårbart, mere end USA, i forhold til sine fjender, fordi Europa ikke kan forsvare sig. En krise i NATO vil gøre enhver fælles forsvarspolitik i EU umulig.
For det tredje er sikkerhedsspørgsmålet vitalt for udvidelseslandene, med deres nyligt overståede erfaringer med totalitære regimer. At fremtvinge en krise i NATO vil være særdeles skadeligt for disse lande og få dem til kun at nære tillid til bilaterale strategiske alliancer med USA. Og det ville være særdeles dårligt, hvis disse lande blev truet med hensyn til deres frihed til at træffe politiske beslutninger, når de ikke er enige med nogen, jeg gentager, nogen lande i EU.
Og endelig vil en krise i NATO have til følge, at europæerne isoleres, og USA's unilaterale tendenser styrkes. Hvis USA og dets allierede, deriblandt de fleste europæiske lande, bliver nødt til at gennemføre militære aktioner for at føre resolution 1441 ud i livet uden EU's eksplicitte støtte og med NATO blokeret, vil skaderne i de europæiske alliancer blive meget svære at reparere. Det er den appel, som jeg retter til Rådet og Kommissionen, om at udnytte den smule tid, der er, til at undgå, at der gennemføres aktioner for at tvinge Irak til at overholde resolutionen, uden at Europas lande står sammen.

Yiannitsis
. (EL) Hr. formand, jeg har ikke meget at tilføje til det, jeg sagde i begyndelsen af forhandlingen. Jeg vil gerne takke de grupper og talere, som støttede det græske formandskabs initiativ til at indkalde Rådet på mandag.
Jeg har noteret mig de holdninger, tanker, bekymringer og forskellige synspunkter, som er kommet til udtryk. Dette er et vigtigt spørgsmål, og ethvert forslag er værdifuldt. Jeg vil gerne sige, at vi er i gang med at overveje vores næste skridt, og vores næste skridt vil, som alle ved, være næste fredag, når formandskabet forbereder Rådet på mandag og naturligvis selve mandagen.
EU skal også se mandag som ikke en sidste chance for Saddam, men som en chance for os til at beslutte, hvad der videre skal ske, og hvordan vi bedst kan bruge og påtage os vores ansvar. Uanset resultatet eller de trufne beslutninger må vi også undersøge, hvilke problemer der vil opstå på det humanitære og økonomiske område. Der kan være alvorlige følger, og det må vi være forberedt på.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (forretningsordenens artikel 120)
Maes (Verts/ALE)
Størstedelen af medlemmerne af Sikkerhedsrådet synes at ønske, at freden skal have en chance til. De foretrækker at afvæbne Irak med fredelige midler ved hjælp af våbeninspektørerne. Der må lægges større pres på Irak for at få det til at samarbejde. Parlamentet har bidraget til dette med dets beslutning og med et antal medlemmer af Europa-Parlamentet, som rejser til Baghdad for at forklare vores holdning. Et flertal i Parlamentet er derfor på samme bølgelængde, ligesom flertallet af offentligheden. Det er bemærkelsesværdigt, at visse medlemsstaters regeringer holder med USA frem for med deres egne borgere.
Selv Tyrkiet, som traditionelt støtter USA loyalt, anser krig for at være meget risikabel. Og så siger folk, at Frankrig, Tyskland og Belgien er isolerede! Ville det ikke snarere være USA, der var isoleret, hvis de ikke kunne tage et helt arsenal af tvangsforanstaltninger i brug?
Det er ikke nok at gøre sig de største bestræbelser på at afværge en militær invasion af Irak. Der skal virkelig bruges fredelige midler for at få Irak til ikke blot at afvæbne, men også ændre sig, respektere menneskerettighederne, respektere retten til livet, respektere de forskellige folk og kulturer inden for de irakiske grænser og respektere alle folk i regionen.
(Skriftlig erklæring forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 120, stk. 7)

Mayol i Raynal (Verts/ALE)
Det forekommer i dag sikkert, at USA's regering er besluttet på at gå i krig mod Irak uanset Sikkerhedsrådets beslutning. Denne krig kan ikke retfærdiggøres, med eller uden Sikkerhedsrådets godkendelse. Vi må naturligvis håbe på, at fornuften sejrer i Rådet, og at det, hvis der bliver krig, formelt vil være imod international lovgivning.
De ca. 30 parlamentsmedlemmer, som netop har været i Irak, har kunnet konstatere landets tilstand af materiel og moralsk forfald, som det er fanget mellem et grotesk og blodigt diktatur og det internationale samfunds sanktioner. Den irakiske hær er blot en skygge af, hvad den var engang, og er kun farlig i den amerikanske præsidents fantasi. Hvad der optager USA's oliefikserede regering er selvfølgelig kontrollen med det sorte guld og ikke de masseødelæggelsesvåben, som eksperterne udmærket er klar over, Irak ikke har.
Denne krig tynger endnu mere på allerede hårdt ramte befolkninger og især på det kurdiske folk. Den vil skabe et vedvarende og berettiget had hos disse befolkninger imod Vesten og vil medføre et utal af ulykker. Denne krise viser, hvor langt Europa endnu har tilbage, før det bliver til andet end blot et økonomisk samarbejdsområde.
(Skriftlig erklæring forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 120, stk. 7)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om mundtlige forespørgsler til Rådet og Kommissionen (B5-2/2003 og ?5-3/2003) for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om årlig drøftelse for 2002 om området med frihed, sikkerhed og retfærdighed.

Ludford (ELDR).
Jeg er meget glad for denne lejlighed til at gøre status over de fremskridt og resultater, der er opnået på området frihed, sikkerhed og retfærdighed i 2002, som vi gør det hvert år. Strengt taget skal vi ifølge traktaterne kun gøre det for spørgsmål vedrørende politisamarbejde og strafferetligt og retligt samarbejde, der henhører under tredje søjle. Det giver ingen mening, så vi giver os selv lov til at gå lidt længere og også inddrage asyl og indvandring. Jeg må tilstå, at vi på grund af en af disse praktiske, men kunstige opdelinger, som vi må leve med, ikke har udvidet spektret til også at omfatte civilretlige foranstaltninger vedrørende klageadgang. Her i Parlamentet henhører dette spørgsmål under Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked, og jeg repræsenterer Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender. Det er ikke særlig tilfredsstillende, og de to udvalg burde arbejde sammen om denne årlige betænkning. Jeg finder det dog opmuntrende, at der er enighed i mit eget udvalg om en bred kritik af udviklingen inden for de retlige og indre anliggender, selv om vi fortsat er uenige om politikkens reelle indhold.
De spørgsmål, vi i dag forelægger Rådet og Kommissionen, afspejler tre brede aspekter, der giver anledning til foruroligelse, nemlig kohærens, ligevægt og demokratisk kontrol, og som vi har påpeget det i de næsten fire år, der er gået, siden Amsterdam-traktaten trådte i kraft, og de tre og et halvt år, der er gået siden Tampere-topmødet, hvor retningslinjerne for frihed, retfærdighed og sikkerhed blev fastlagt i konklusionerne.
Vores største bekymring er, om det arbejde, der bliver udført, er tilstrækkelig kohærent, om strategierne, planerne og resultatangivelserne følges. Vi mener ikke, at medlemsstaternes anvendelse af deres initiativret har ført til kohærente fremskridt gennem arbejdsprogrammet. Hvis der blev gennemført en virkelig høring i Rådet, og flertallet indtog den holdning, at der reelt var behov for et forslag til at udfylde hullet i Kommissionens hidtidige foranstaltninger, ville det være en ting. I praksis har vi en kærkommen lille lejlighed for enkeltministre, som ikke nødvendigvis taler på deres regerings vegne, til at profilere sig på nogle få pressekonferencer møntet på de hjemlige vælgere.
Det er forståeligt, at de frygtelige begivenheder den 11. september fremskyndede antiterrorforanstaltningerne og den europæiske arrestordre. Derimod er det mindre forståeligt, at man afviger fra de parallelle mål om fremme af de grundlæggende rettigheder og borgerlige frihedsrettigheder. Vi er først nu på nippet til at modtage forslag om styrkelse af retten til retfærdig rettergang og retlig håndhævelse af chartret om grundlæggende rettigheder. Vi mangler stadig foranstaltninger til beskyttelse af privatlivets fred i forbindelse med databehandling, beskyttelse mod opsnapning af e-mails, telefonsamtaler og brug af internettet.
Der er også en indlysende mangel på kohærens på det asylpolitiske område, hvor der ikke er konstateret hurtige og kohærente resultater på nogen af de områder, en fælles politik forudsætter. Vi har endnu ingen aftale om spørgsmål såsom definition af flygtninge eller procedurer for afvisning af flygtningeansøgninger.
Vi er desuden meget foruroligede over den manglende ligevægt. Dette er især tydeligt inden for området asyl og indvandring, hvor der er blevet lagt stor vægt på de repressive aspekter af bekæmpelsen af indvandring, uanset deres berettigelse, men meget lidt på målene, integration gennem familiesammenføring og juridiske rettigheder for indvandrere med langvarige ophold.
Vores sidste anke vedrører manglen på tilstrækkelig demokratisk kontrol. Vi glæder os over rapporten fra konventets arbejdsgruppe X. Vi tilslutter os konklusionerne om at forsøge at fjerne hindringerne for demokratisk kontrol og kohærent beslutningstagning. Ifølge konklusionerne bør der indføres kvalificeret flertal ved afstemningerne i Rådet, og den demokratisk kontrol og fuldt partnerskab med Europa-Parlamentet bør styrkes gennem en udvidelse af den eksisterende procedure for fælles beslutningstagning. Det støtter vi absolut.
Vi ønsker også en ophævelse af tredje søjle-systemet for politisamarbejde og retligt samarbejde og en meget enklere og klarere kompetencefordeling mellem EU og de nationale myndigheder. Vi ønsker desuden en politisk dialog med de nationale parlamenter. Vi henstiller derfor, at Rådet og Kommissionen besvarer de spørgsmål, vi har stillet dem i dag, på baggrund af disse forbehold, som deles af udvalgsmedlemmer fra alle politiske grupper. Der er sket visse fremskridt, der har været en vis aktivitet i 2002, men konklusionen må være, at det kan gøres bedre.
Petsalnikos
. (EL) Hr. formand, mine damer og herrer, det glæder mig i dag at få lejlighed til at forelægge resultaterne af Rådets (retlige og indre anliggender) arbejde i 2002 for Europa-Parlamentet. Det græske formandskab lægger særlig vægt på Europa-Parlamentets rolle, på dialogen med det og på nødvendigheden af en fælles politik vedrørende emner, der optager os. Her vil jeg gerne takke baronesse Ludford, hvis mundtlige forespørgsel er grundlaget for forhandlingen i dag.
Rådet har i løbet af 2002 arbejdet systematisk på oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hovedsageligt på grundlag af de retningslinjer, der blev vedtaget af Det Europæiske Råd i Tampere. Inden for de rammer vedtog Rådet en række retsakter om politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager og civilretlige sager. Der blev vedtaget over 100 retsakter, herunder forordninger, rammeafgørelser, afgørelser og fælles holdninger, resolutioner, henstillinger og andre retsakter. Parlamentet selv ydede et betydningsfuldt bidrag til dette arbejde gennem høringsproceduren og med dets glimrende beslutninger.
Af de vedtagne retsakter vil jeg særligt nævne Eurojust, den nye EU-institution, som har til opgave at styrke bekæmpelsen af de groveste former for kriminalitet, og rammeafgørelserne om den europæiske arrestordre, udleveringsprocedurer mellem medlemsstaterne og bekæmpelsen af terrorisme.
Jeg vil også nævne den nye Europæiske Flygtningefond, det nye Eurodac-system til sammenligning af fingeraftryk, minimumsspecifikationerne for midlertidig beskyttelse i tilfælde af massiv tilstrømning af flygtninge, den samlede plan for bekæmpelse af ulovlig indvandring og personers ulovlige bevægelser inden for EU, planen for bevogtning af vores ydre grænser, den fælles liste over de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum, og den supplerende liste over de tredjelande, hvis statsborgere ikke behøver et visum, og standardformularen for opholdstilladelse for tredjelandsstatsborgere. Endelig er der inden for civil- og handelsret opnået en politisk aftale om et system til retshjælp vedrørende forældreomsorg med henblik på beskyttelse af barnets tarv.
Det fører mig til spørgsmålene, selv om denne liste på ingen måde er udtømmende. Et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed skal være baseret på principperne om åbenhed og demokratisk kontrol, og jeg kan forsikre Dem for, at Rådets aktioner fortsat vil hvile på størst muligt samarbejdet med EU's øvrige institutioner og konstruktiv dialog med det civile samfund. Inden for disse rammer samarbejder Rådet med Europa-Parlamentet og anmoder om dets udtalelse i de tidlige stadier af arbejdet, idet det nøje overholder alle de høringsregler, der er angivet i traktaterne. Formandskabet giver møde i Parlamentet for i begyndelsen af hver formandskabsperiode at forelægge dets arbejdsprogram og resultaterne af RIA-Rådene. Jeg vil også minde Dem om, at Rådet besvarer alle skriftlige og mundtlige spørgsmål, som medlemmerne stiller det. Samtidig styrkes de uformelle forbindelser løbende, særligt i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder eller på uformelle ministermøder. Endelig vil dette samarbejdet blive styrket yderligere med Nice-traktaten, der nu foreskriver procedure med fælles beslutningstagning for en række sager, der falder ind under vores kompetenceområde.
Som svar på det andet spørgsmål mener Rådet ikke, at vedtagelsen af fællesskabsretsakter om følsomme retlige og indre anliggender tager uforholdsmæssigt lang tid. For det første er antallet og indholdet af de vedtagne retsakter et positivt bevis på omfanget af det arbejde, som vi har udført med henblik på at oprette et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Spørgsmålet om behandlingstid skal imidlertid også ses i sammenhæng med, hvor grundigt hvert emne bliver behandlet, og det forhold, at alle sager behandles efter især høringsproceduren og fremover proceduren med fælles beslutningstagning, således at Rådet kan tage behørigt hensyn til Europa-Parlamentets udtalelse. De til tider meget korte frister for udtalelser gør det muligt at få vedtaget retsakter på rådsplan så hurtigt som muligt.
Som svar på det tredje spørgsmålet vil Rådet påpege, at dets arbejde udføres inden for rammerne af traktaternes bestemmelser. F.eks. behandles indvandringsspørgsmål i afsnit IV i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, mens forbrydelser udført af personer, der hjælper og støtter ulovlig indvandring, behandles i afsnit VI i traktaten om Den Europæiske Union. Fordi spørgsmålet er så komplekst, kræves der en vis behandlingstid, men det fremgår af traktaten selv og er ikke Rådets opfindelse. Som bekendt har Rådet ikke bemyndigelse til at ændre traktaten. Vi følger naturligvis Det Europæiske Konvents arbejde på området, som godt kan åbne nye fremtidsudsigter, hvilket vi håber. Indtil da kan jeg forsikre Dem for, at vi alle i Rådet bestræber os på at fremme en sammenhængende og rationel politik og udviser den nødvendige politiske vilje.
Som svar på det fjerde spørgsmål vil Rådet påpege, at oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed er et vedvarende projekt, som fører til et tættere og tættere samarbejde mellem medlemsstaterne, når de udøver deres beføjelser, og EU's institutioner. De initiativer, som medlemsstaterne enten alene eller sammen tager inden for disse rammer, viser netop, hvor nyttig den ret er. Tænk f.eks. på det initiativ forelagt af fem medlemsstater, der førte til oprettelsen af Eurojust, en EU-institution, som spiller en vigtig rolle for bekæmpelsen af grove former for kriminalitet. Rådets rammeafgørelse om ofres stilling i forbindelse med strafferetlige procedurer var ligeledes foranlediget af en medlemsstat. Forordningen om konkurs, som to medlemsstater tog initiativ til, gav endelig resultat efter hele 30 års debat inden for Fællesskabets rammer. Forordningen om bevisoptagelse er en anden succeshistorie. De initiativer, der er blevet taget af medlemsstater, og som i de fleste tilfælde er blevet vedtaget, har bidraget til at gøre retlige og indre anliggender til en særligt dynamisk sektor, og de har været et nyttigt supplement til de værdifulde initiativer, som Kommissionen har taget.
Som svar på det femte spørgsmål vil Rådet i henhold til Amsterdam-traktaten få fem år fra traktatens ikrafttrædelse, det vil sige frem til 2004, til at træffe en enstemmig beslutning, efter høring af Europa-Parlamentet, om procedure med fælles beslutningstagning for visum, asyl og indvandring og om civilretligt samarbejde. Rådet er endnu ikke blevet anmodet om at træffe beslutning om det specifikke spørgsmål, der rejses i forespørgslen. Dette er derfor et spørgsmål, som Rådet vil få lejlighed til at tage stilling til i fremtiden under hensyntagen til Europa-Parlamentets udtalelse. Hvad det øvrige angår, foreskriver Nice-traktaten, der allerede er gældende, som bekendt, at proceduren med fælles beslutningstagning finder anvendelse for en række sager, og Rådet vil følge disse nye regler til punkt og prikke.
Som svar på det sjette spørgsmål har Rådet som sagt gjort store fremskridt inden for asyl og indvandring, hvad angår gennemførelse af det program, der blev vedtaget i Tampere. Det Europæiske Råd i Sevilla den 21. og 22. juni 2002 tog et stort skridt hen imod gennemførelsen af Tampere-programmet. Hvad angår tidsplanen, agter Rådet at overholde tidsfristerne, når det er muligt i betragtning af spørgsmålets kompleksitet og det faktum, at begivenhederne utvivlsomt har ændret den generelle opfattelse af de politiske og lovgivningsmæssige forhold. 
Som svar på det sidste spørgsmål vil jeg sige, at Rådet, som det er blevet understreget ved utallige lejligheder, overholder og anvender de principper, der fremgår af traktaten, navnlig principperne om frihed, demokrati, respekt for menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og retsstatsprincippet. En eventuel inddragelse af chartret om grundlæggende rettigheder i den nye traktat er imidlertid ikke et spørgsmål, der hører ind under Rådets kompetenceområde i henhold til traktaterne.
Hvad angår anden del af spørgsmålet om arbejdet på fælles standarder for retssikkerhedsgarantier for tiltalte, ved Rådet, at Kommissionen har forelagt et arbejdsdokument og er i gang med at udarbejde en ny tekst. Når vi modtager et forslag, vil vi behandle det grundigt og anmode Europa-Parlamentet om at udtale sig om spørgsmålet inden for en rimelig tidsfrist. Dette sidste spørgsmål giver mig imidlertid anledning til at slutte med at give udtryk for nogle af det græske formandskabs tanker om menneskerettighedsspørgsmålet på det retlige område. Vi er overbevist om princippet om, og vores initiativer vil pege i den retning, at respekt for menneskerettighederne og retsstaten er EU's hjørnesten og grundlaget for alle dets politikker. Samtidig har vi brug for afbalancerede overordnede politikker. Disse to principper er uløseligt forbundet. Jeg mener, at der, hvis betydningen af de grundlæggende frihedsrettigheder ignoreres, vil være en indlysende risiko for, at vores politik bliver splittet, ensidig og irrationel. Dette er især vigtigt på Rådets aktionsområde, hvor spørgsmålet om afvejningen mellem på den ene side frihed og på den anden side sikkerhed opstår dagligt. Det ville være forkert at tro, at disse to begreber udelukker hinanden. Jeg har ved utallige lejligheder påpeget, og nu gør jeg det igen, at mere sikkerhed ikke betyder og ikke må betyde mindre frihed.
I bevidstheden om dette har det græske formandskab vedtaget en ny rammeafgørelse om medlemsstaternes gensidige anerkendelse af endelige afgørelser i straffesager. Vi kan ikke have en ensidig tilgang til retshjælp. Vi må også sikre, at tiltalte ikke kan retsforfølges for den samme overtrædelse i mere end en medlemsstat. Det samme princip gælder for spørgsmålet om minimumsgarantier for mistænkte og tiltalte. Vi indfører den europæiske arrestordre, vi træffer foranstaltninger til at harmonisere betydelige dele af strafferetten, og vi må ikke ignorere spørgsmålet om garantier for alle dem, der er berørt af disse foranstaltninger, navnlig mistænkte og tiltalte, og det er derfor, at vi allerede har opført spørgsmålet om minimumsretssikkerhedsgarantier for mistænkte og tiltalte på dagsordenen for det uformelle Råd, som skal afholdes i Grækenland i slutningen af marts.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne slutte med igen at takke Dem for at give mig denne lejlighed til at informere Europa-Parlamentet om fremskridtene på det retlige område og sikkerhedsområdet og til at forsikre Dem for, at jeg ser frem til Deres hjælp og samarbejde, så vi kan indfri det europæiske samfunds og dets borgeres forventninger.
Vitorino
Hr. formand, hr. minister, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, den årlige drøftelse om området med frihed, sikkerhed og retfærdighed må ses i den bredere sammenhæng, som skabes af de fremskridt, der takket være det spanske og det danske formandskabs indsats er nået i det forløbne år, men også i det perspektiv, der ligger i den kommende udvidelse og i det arbejde, som Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid udfører.
Jeg vil gerne indlede med at takke baronesse Ludford for kvaliteten af de spørgsmål, som hun har stillet Kommissionen, og straks besvare det første ved at sige, at Kommissionen fortsat mener, at den kommende traktat på området med frihed, sikkerhed og retfærdighed bør fastholde princippet om Kommissionens monopol på at fremsætte forslag til ny lovgivning. Vi mener nemlig, at der kun vil være fornuft i at overføre de fleste lovgivningsspørgsmål til den fælles beslutningsprocedure, hvis vi fastholder Kommissionens lovgivningsinitiativ. At overdrage lovgivningsinitiativet til en medlemsstat eller nogle medlemsstater vil altid betyde vanskeligheder og forvirring i gennemførelsen af de fælles beslutningsregler. Dertil kan føjes, at Kommissionens initiativret i dag er så meget mere hensigtsmæssig, som den udøves inden for rammerne af en interinstitutionel procedure aftalt med såvel Europa-Parlamentet som Det Europæiske Råd.
Hvad angår det andet spørgsmål, om prioriteringen af bekæmpelsen af terrorisme og illegal indvandring, mener Kommissionen, at disse spørgsmål ikke blot blev prioriteret i 2002, men også fortsat prioriteres i 2003. EU har vist evne til at imødegå terrortruslen ved at vedtage to vigtige retsinstrumenter, den europæiske arrestordre og rammebeslutningen om bekæmpelse af terrorisme. Efter Kommissionens opfattelse giver disse to lovgivningsinitiativers endelige tekst en god balance mellem ønsket om at lette efterforskning og stafforfølgning af terrorister på den ene side og beskyttelse af sigtedes rettigheder på den anden, men jeg vender tilbage til dette punkt lidt senere.
Det Europæiske Råd i Sevilla satte ny fart i gennemførelsen af alle dele af det program, der blev vedtaget i Tampere, for at oprette et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Der blev givet ny prioritet til foranstaltninger, der skal bekæmpe ulovlig indvandring og oprette fælles forvaltning af de ydre grænser. Samtidig opstillede Rådet i Sevilla også mål og tidsplaner for vedtagelse af de andre asyl- og indvandringspolitiske beslutninger, der er indeholdt i konklusionerne fra Rådet i Tampere.
Kommissionen reagerede straks på denne nye prioritering med at fremlægge forslag om en integreret forvaltning af de ydre grænser, der i alt væsentligt blev godt modtaget af Rådet og derefter indgik i den handlingsplan, som ikke blot blev vedtaget af Rådet i juni sidste år, men som også for nylig fik Europa-Parlamentets støtte i form af en beslutning vedtaget i sidste måned.
Disse fremskridt skal selvfølgelig evalueres efter den tidsplan og de foranstaltningsprogrammer, der blev besluttet i Tampere, ligesom de må være i overensstemmelse med en tilgang, der er afbalanceret mellem de tre komponenter frihed, sikkerhed og retfærdighed. Kommissionen har endnu en gang påpeget i den seneste resultattavle af den 16. december 2002, at der stadig kan konstateres forsinkelser i vedtagelsen af asyl- og indvandringsforanstaltningerne. Vi forventer, at det græske formandskab, sådan som det er blevet tilkendegivet af ministeren, vil bestræbe sig på at fremskynde arbejdet med at vedtage denne lovgivning inden for den frist, der blev opstillet på Det Europæiske Råd i Sevilla.
Med hensyn til baronesse Ludfords fjerde spørgsmål vil jeg gerne sige, at det græske formandskab har prioriteret det højt blandt sine opgaver at få løst spørgsmålene om familiesammenførelse og fastboende udlændinges status i EU, sammen med det direktiv, der blev diskuteret i går i Europa-Parlamentet om betingelserne for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på beskæftigelse som lønmodtagere, og direktivet om betingelserne for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på studier. Vi får således den væsentligste indvandringslovgivning til diskussion i Rådet. Hertil kan føjes det initiativ, som Kommissionen allerede i næste måned vil tage til at fremlægge en meddelelse om integration af tredjelandsstatsborgere i de europæiske værtssamfund.
Hvad angår beslutningsprocedurernes fremtid, glæder Kommissionen sig over de konklusioner, som konventets arbejdsgruppe om retlige og indre anliggender er nået frem til om, at det for asyl- og indvandringspolitikkens vedkommende ligesom for andre politikker, der angår den frie bevægelighed, må være den almindelige regel for beslutningstagning, at lovgivningen vedtages gennem den fælles beslutningsprocedure, hvor Rådet træffer beslutning ved kvalificeret flertal. Og jeg glæder mig over, at denne beslutning i konventets arbejdsgruppe har et bredt flertal bag sig.
Hvad angår traktatændringer, opfordrer Kommissionen konventet til at vedtage reglen om et mere eksplicit retsgrundlag for udvikling af et fælles europæisk asylsystem, der rækker ud over de minimumsvilkår, der nu er til diskussion i Rådet.
Med hensyn til det spørgsmål, som De stiller om netværkenes nytte og effektivitet, ønsker Kommissionen over for Parlamentet at give klart til kende, at den vurderer det arbejde meget positivt, som udføres af de netværk, der har egentlige operationelle pligter, dels Europol, dels Eurojust, og dels organer som politichefernes taskforce og det retlige netværk på det civilretlige område og det retlige netværk på det strafferetlige område. Vi må dog understrege, at ikke alle netværk tilfører samme nytteværdi, og at Rådet burde være mere kræsent i sit valg af prioriteringer for oprettelse af disse netværk.
Hvad angår forholdet mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet, forsøger Kommissionen nøje at overholde den rammeaftale, der blev undertegnet mellem de to institutioner den 5. juli 2000. I denne sammenhæng er det min agt allerede i næste uge i Bruxelles at informere Europa-Parlamentets Udvalg om Borgernes Friheder og Rettigheder om udviklingen af de igangværende forhandlinger om tilbagevendelsesaftaler med tredjelande.
Med hensyn til spørgsmålet om evalueringen af, hvordan rammeafgørelser gennemføres i national ret i de enkelte medlemsstater, vil Kommissionen gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på, at evalueringen varierer fra rammeafgørelse til rammeafgørelse. Vores prioritering ligger i øjeblikket på rammeafgørelsen om bekæmpelse af terrorisme, hvis gennemførelse skulle have fundet sted i alle medlemsstater inden udgangen af 2002. Vi er i færd med at indsamle oplysninger fra medlemsstaterne om denne gennemførelse og håber at kunne fremlægge rapport herom inden udgangen af 2003. Som altid lægger Kommissionen særlig vægt på balancen mellem respekt for gældende lov og beskyttelse af den enkeltes grundlæggende rettigheder og bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet og terrorismen. Til det formål har Kommissionen fulgt en henstilling fra Europa-Parlamentet og har oprettet et netværk af eksperter i grundlæggende rettigheder. Rapporten fra dette ekspertnetværk vil især samle sig om forholdet mellem de foranstaltninger, som medlemsstaterne og EU har vedtaget i forbindelse med terrorbekæmpelsen og respekten for de grundlæggende rettigheder.
Hvad endelig angår Deres sidste spørgsmål om rammeafgørelsen om proceduremæssige garantier for anklagede i kriminalsager, glæder Kommissionen sig over det græske formandskabs ønske om at tage dette spørgsmål op på det uformelle rådsmøde i Véria sidst i marts. For vores del vil vi før dette rådsmøde vedtage en grønbog om de fælles standarder for proceduremæssige garantier for anklagede i kriminalsager i hele EU. Denne grønbog vil give både det civile samfund og de professionelle jurister i såvel de nuværende som de kommende medlemsstater mulighed for at bidrage til debatten, så vi kan fremlægge forslag til en rammeafgørelse, som vi mener bør programsættes til udgangen af i år. Kommissionen bestræber sig således på at få fastsat fælles minimumsstandarder på dette område, således som det blev fremhævet i præsentationen af det årlige arbejdsprogram for 2003.
Jeg vil gerne slutte af med at meddele, at vi også - selv om vi ikke er kommet så langt endnu - arbejder på at formulere garantierne for ensartet behandling ved indsamling og fremlæggelse af beviser og for retten til at nægte at vidne i straffesager, spørgsmål, som vi finder særlig vigtige for at få skabt et fælles grundlag, en fælles platform, inden for strafferetsplejen, så den gensidige tillid og samarbejdet mellem retsvæsenerne om bekæmpelse af den organiserede kriminalitet kan blive mere effektivt.
Sammenfattende kan det derfor konstateres, at der er sket klare og tydelige fremskridt. De er ikke ligeligt fordelt på alle dele af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, men på baggrund af disse erfaringer kan vi bistå Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid med at overvinde de større institutionelle og proceduremæssige vanskeligheder, så Unionen bliver et område med fred, velstand, frihed, samhørighed, sikkerhed og solidaritet.

Von Boetticher (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, først vil jeg gerne udtrykke min anerkendelse til fru Ludford for hendes store og omfattende forespørgsel, som er meget god.
Hvad asyl- og indvandringspolitikken angår, kan jeg kun støtte ordføreren i hendes konstitutionelle forestillinger. Vi har brug for flertalsprincippet i Rådet, medbestemmelse for Parlamentet og begrænsning af medlemsstaternes forslagsret, som mest bliver udnyttet af indenrigspolitiske grunde og kun sjældent bringer EU videre. Det er også en rigtig analyse, at EU er langt fra at have gennemført Tampere. De, baronesse Ludford, giver Rådet skylden for det. Jeg mener derimod, at Kommissionen bærer en stor del af medansvaret.
Hr. kommissær Vitorino, i henhold til traktaten skulle De komme med minimumsstandarder, men De ville straks foretage en storslået udvidelse af flygtningekonventionen og nationalretlige bestemmelser og er flere gange mislykkedes med det i Rådet. Det ville være en god idé efterhånden at lade sig belære om noget andet. Deres nye forslag om familiesammenføringen giver os jo håb. Minimumsstandarder, baronesse Ludford, er nu engang ofte den mindste fællesnævner. I PPE-DE-Gruppen er vi glade for Kommissionens engagement i bekæmpelsen af den illegale indvandring. Dermed viser De, kommissær Vitorino, at De har set begge sider af medaljen og også arbejder med det.
Om terrorbekæmpelsen vil jeg gerne sige, at der er sket store fremskridt i 2002. Fælles terrorbegreb, europæisk arrestordre og styrkelse af Europol har været vigtige milepæle på vejen mod en europæisk bekæmpelse af terror. Her vil jeg gerne udtrykkeligt opfordre Rådet til at udnytte de 3 millioner euro, som vi har bevilget til Europol, for ellers vil ingen i tilfælde af et eller flere angreb i Europa være i stand til at koordinere politimæssige opgaver og lede dem operativt. Borgerne vil i hvert fald ikke have nogen forståelse for Deres kompetencestridigheder.
Baronesse Ludford, De diagnosticerer en uligevægt mellem metoderne til terrorbekæmpelse på den ene side og sikringen af de grundlæggende rettigheder på den anden side. Det kan jeg ikke se. Vi har vældig gode nationale og europaretlige databeskyttelsesbestemmelser, en omfattende retsbeskyttelse og forsvarssystemer, og den direkte adgang sker jo i sidste ende stadigvæk altid nationalt.
De har imidlertid ret i Deres krav om, at Europol og Eurojust, som har fået en positiv start, skal integreres i Fællesskabet. Kun på den måde kan der på lang sigt sikres en effektiv demokratisk og retslig kontrol og undgås dobbelte strukturer. Det er indlysende, at et integreret Eurojust både kan overtage OLAF's opgaver og sørge for beskyttelsen af EU's økonomiske interesser. Men også Schengen-konventionen og det tilhørende informationssystem skal integreres i Fællesskabet. I øvrigt vil de mange informationssystemer kun kunne arbejde effektivt, hvis vi lægger dem sammen og forsyner dem med en fælles databeskyttelsesordning. Det kan så også overvåges af den nye kommitterede for databeskyttelse.
Samtidig har vi brug for en ny koordineringsinstans for de ydre grænser, altså en slags "Eurobord" eller "Euroguard". Sikringen af den polske østgrænse, det italienske Adriaterhav og Gibraltarstrædet er med de åbne indre grænser i alle medlemsstaters interesse og kræver solidaritet. I disse spørgsmål, som også er tæt forbundet med EU's udvidelse, har EU i øvrigt spildt værdifulde år. Kommissær Verheugen har alt for længe sunget sin vuggevise for os: "Sov, EU, sov, intet behov for reformer." Nu kommer anden generation af SIS for sent, og også fælles koncepter for grænsebeskyttelse træder endnu deres barnesko. Og det et år før udvidelsen! Derfor må vi allerede nu arbejde meget tættere sammen med tiltrædelseslandene om alle disse spørgsmål end hidtil. Vi har alle sammen endnu en lang vej foran os, før vi kan præsentere dette Europa med fred, sikkerhed og retfærdighed for vores borgere. Men de første skridt er taget, og i øvrigt mener jeg, hr. kommissær, at konventet skal blive endnu modigere!

Terrón i Cusí (PSE).
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren med de spørgsmål, hun har stillet Rådet og Kommissionen, forud for en beslutning i Parlamentet, som jeg håber vil nyde stor opbakning. Dernæst vil jeg også gerne takke Rådet og Europa-Kommissionen for deres udtømmende svar.
For det første er jeg enig med både Rådet og Kommissionen i, at det er retfærdigt at sige, at vi har gjort store fremskridt i forbindelse med samarbejdet på det strafferetlige område. Fremskridtene er så store, at det nu er fornuftigt - og jeg håber, at De alle er enige heri - at vi afventer og anmoder om de forslag, som kommissæren her har givet os et indblik i mere end en gang, i forbindelse med forbedringen af de juridiske standarder i EU og skabelsen af nogle fælles minimumsstandarder, der sikrer de europæiske borgere, at rammen for det strafferetlige samarbejde ikke kun styrker deres frihed og sikkerhed, men også retsvæsenets effektivt. Jeg synes, at det er meget positivt.
Hvad angår bekæmpelsen af grænseoverskridende kriminalitet, vil jeg blot henlede opmærksomheden på den konference, der blev afholdt i Bruxelles i forbindelse med handelen med kvinder og børn. Jeg tror, at borgerne forventer, at vi behandler dette spørgsmål på EU-plan. Vi vedtog en erklæring, Bruxelles-erklæringen, der fik vores fulde opbakning, og jeg synes, at vi burde lægge os i spidsen ved gennemførelsen af de foranstaltninger, der blev anmodet om deri.
I forbindelse med asyl og indvandring har det i sandhed været en underlig dag. Jeg har svært ved at forstå det, der foregår her. Vi har mange gange her i Parlamentet sagt, at vi støttede Tampere-aftalerne, at vi ønskede en fælles, afbalanceret og global indvandringspolitik i overensstemmelse med udtalelserne fra alle ministrene, inklusive dem fra PPE-Gruppen, i Tampere.
Vi er alle enige i, at den ramme, som hr. Vitorino omtalte, er nødvendig for at skabe et fælles rum for indvandring og asyl på de betingelser, som Kommissionen har beskrevet, og som forhandlingerne mellem Parlamentet og Rådet uden tvivl bygger på. Nu ser det ud til, at det ikke længere forholder sig sådan, og at vi kun ønsker nogle minimumsstandarder på indvandringsområdet. Jeg forstår det ikke.
Jeg håber, hr. von Boetticher, at De ikke sidder i regeringen om et stykke tid, og at vi ikke her skal høre Dem sige, at "det er et europæisk problem, der skal behandles på EU-plan", som der er så mange premierministre fra PPE-Gruppen, der gør, og det med god grund.
Jeg håber, at vi kan gøre fremskridt, og jeg håber derfor, at konventet, som kommissæren anmodede om, vil give Parlamentet og Rådet medbestemmelsesret på området med retfærdighed, frihed og sikkerhed, så borgerne kan føle sig sikre på dette område, og at det giver Kommissionen initiativretten tilbage, så fremskridtene kan ske på en logisk og sammenhængende måde.

Maaten (ELDR).
Hr. formand, 1999 synes allerede at være umindelige tider siden. Det var det år, hvor de aftaler, som vi alle kender godt - som vi faktisk kender alt for godt - blev indgået i Tampere om den nye europæiske asyl- og indvandringspolitik, som skulle udarbejdes, og der blev endog fastsat en tidsfrist på fem år. Nu er vi i 2003, og der er ikke sket ret meget. På de punkt er jeg noget mindre optimistisk, hvad angår udfaldet af Sevilla-topmødet, hvilket også vil fremgå af vores støtte til vores ordfører, baronesse Ludfords, holdning.
Det, jeg siger, er selvfølgelig ikke helt rigtigt, for der er faktisk sket en hel masse, bare ikke i Rådets støvede lokaler. Siden 1999 er der årligt kommet ca. 700.000 lovlige indvandrere ind i EU for at arbejde. Og i de fire år er der kommet ca. 2 millioner ulovlige indvandrere ind i Europa. Det var naturligvis ikke meningen, men man kan ikke sige, at Europa er fyldt op, selv om der ganske vist i nogle medlemsstater er opstået en følelse af, at indvandringen er årsagen til alvorlige sociale spændinger, og at ansvarsfordelingen mellem medlemsstaterne overhovedet ikke har været rimelig. Det er en af grundene til, at der skal vedtages en europæisk strategi.
I mit land, Nederlandene, er indvandringen med henblik på arbejde fordoblet siden 1998, men til trods for denne strøm af indvandrere står vi over for et Europa, der bliver ældre og ældre. I Nederlandene vil 20 % af befolkningen være over 65 år inden for 20 år, i Tyskland er det tal allerede nået, og det, vi kalder "den grå bølge", betyder, at der i 2050 vil være 80 pensionister for hver 100 erhvervsaktive. I øjeblikket er der 40 for hver 100. Det er ikke vanskeligt at forestille sig den virkning, det vil få på velfærdsstaten og pensionerne. 
Det slår mig, at Rådet har ignoreret udviklingen på lang sigt. De senere år viser, hvordan det fortsat ængsteligt har fulgt udviklingen og truffet beslutninger på ad hoc-basis. Vi er nødt til at være realistiske, nu skal der handles. Enhver form for indvandring og befolkningens aldring tager ikke hensyn til tidens gang, de fortsætter bare usvækket. Der er ingen løsning at finde i hverken Fort Europa eller en livseliksir. Mit forslag til Rådet er, at vi træffer en beslutning om europæisk indvandringspolitik under det græske formandskab og holder op med at gå uden om problemet som katten om den varme grød.
I dag stemte Parlamentet om et direktiv om indrejse og ophold for tredjelandsstatsborgere, som ønsker at komme ind i EU for at arbejde. Hvis De, Rådet, virkelig ønsker at betyde noget for Europas borgere, så stem for det direktiv. Det ville demonstrere forudseenhed, og med det initiativ til en form for blue card kunne vi begynde at regulere beskæftigelsesindvandringen mere effektivt til gavn for begge grupper, det vil sige indvandrerne selv og de lande, der modtager dem. Jeg anmoder Rådet om ikke at vige uden om den beslutning nu og om at huske på, at de, der virkelig ønsker at komme over det høje hegn, der omkranser Europa, kommer med alle de dermed forbundne sociale spændinger, og så er det fornuftigt at skabe en vej, der gør det muligt at regulere deres indrejse.
Boudjenah (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne benytte mig af denne årlige drøftelse til at bekymre mig om hindringerne for fri bevægelighed og mere generelt for de restriktioner, der er indført i Unionens indvandringspolitik. Vi må erkende, at opfordringen til at bekæmpe terrorisme medfører såkaldt sikkerhedsmæssige foranstaltninger, som af og til berører en hel del grundlæggende rettigheder med risiko for at skærpe en allerede eksisterende trend. Så selv om forslagene fra konventets arbejdsgruppe er interessante, påberåber man sig udtrykkeligt begivenhederne den 11. september for at retfærdiggøre en høj grad af fællesskabskontrol på visse områder - jeg citerer - som f.eks. grænseoverskridende kriminalitet, asylpolitik eller kontrol med Unionens ydre grænser, uden at denne sammenblanding vækker opsigt.
I Frankrig sigter indenrigsministerens lovforslag om såkaldt "indre sikkerhed" i en stor forvirring mod illegal indlogering af rejsende, afholdelse af møder i lobbyer til ejendomme, pågående tiggeri, passiv eller aktiv kapring af kunder, som især sigter mod udenlandske prostituerede, som alt sammen, ligesom mange andre overtrædelser, er belagt med store bøder og i visse tilfælde fængselsstraffe. Kort sagt et lovforslag, som kæder indvandring, fattigdom og usikkerhed sammen. Derudover reduceres de aktuelle franske forslag, når det drejer sig om enhver form for indvandrings- og asylpolitik, til en indførsel af kvoter for turistvisa, opstilling af en liste over såkaldt sikre lande, obligatoriske hjemsendelser eller oprettelse af en europæisk grænsevagt. Men at indføre kvoter eller tale om forvaltning af flygtningestrømme, samtidig med at vi skal tiltrække hjerner og muskler fra de sydlige lande, når blot de er til nytte for det "europæiske marked" er et hykleri, som i virkeligheden bidrager til at dække over menneskesmuglernetværkene, opmuntre folk til at indvandre til et liv i elendighed og udnyttelse og ligefrem kriminalisere indvandrerne på bekostning af en politik grundlagt på lige rettigheder og fri bevægelighed.
Det Europæiske Råd i Sevilla udsendte i den forbindelse et rigtigt dårligt signal ved at reducere det europæiske indvandringstiltag til udarbejdelsen af stadigt snævrere betingelser for adgang og ophold og sparede endda på den økonomiske støtte som resultat heraf. Men hvordan skal vi, når vi taler mere om politi end udveksling og om usikkerhed end frihed, bidrage til udviklingen, som mange europæere svælger i i højmodige taler, uden personlige udvekslinger og uden bevægelighed? Lukningen af Sangatte-lejren i Nordfrankrig kan, om nødvendigt, vidne om, at lukningen af grænserne på ingen måde mindsker elendigheden for de kvinder og mænd, der flygter fra forfølgelser, konflikter eller fattigdom. De etniske minoriteter og de mest sårbare befolkninger er de hårdest ramte af denne repressive politik. Jeg tænker på romaerne, som EU truer med udvisning og reelt nægter at anerkende. Jeg tænker på de illegale indvandrere, som i Frankrig på trods af deres legitime, gentagne krav om lovlig opholdstilladelse stoppes i deres forehavende af en politik, der er baseret på hindringer, arrestationer og udvisninger.
Der er imidlertid så meget, der skal gøres for at træffe initiativer, som sigter mod at åbne op for verden og byde den velkommen, f.eks. ved at bidrage til et veritabelt samarbejde omkring udvikling, sikring af lige sociale og økonomiske rettigheder og adgang til beskæftigelse for alle, men også lige borgerrettigheder. Jeg tænker på at legalisere de illegale indvandrere eller på Madrids opfordring til et statsborgerskab, der følger ens bopæl, og på anerkendelse af stemmeret og valgbarhed ved de lokale og europæiske valg. Det er derfor en ny indvandringspolitik, Europa har brug for.
Flautre (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil også gerne takke fru Ludford. Jeg mener, at hun med sine relevante mundtlige spørgsmål har givet os mulighed for at få en forhandling, som afgjort er meget interessant. Jeg er enig i hovedparten af hendes analyser. Jeg tror, at det er rigtigt, at man ikke kan beskylde Rådet for at have manglet opgaver i år. Man kunne ligefrem sige, at Rådet har været grebet af en slags febervildelse, som åbenbart har været influeret af stemningen omkring den 11. september, af en slags ultraforsigtig bevidsthed i offentligheden og mere direkte af valghensyn, hvilket giver et tilstrækkeligt klart billede af, at behandlingen af en række spørgsmål ville vinde ved at fordele sig ligeligt på de forskellige holdninger, via Europa-Parlamentets holdninger og Kommissionens initiativer. Når det gælder generelle europæiske interesser, gør summen af egoistiske nationale holdninger faktisk ikke nogen lov.
Jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på et igangværende projekt. Min gruppe har haft den fornøjelse at samle en række involverede personer fra hele Europa, som arbejder med udlændingenes isolation i Europa. Det er ret skræmmende. De undersøgelser, der er lavet for hvert land, viser ganske bekymrende, mærkbare udviklinger. Lejre skyder op overalt, lejre af enhver form og art, med eller uden statut, åbne eller lukkede, i hvilke vi sorterer udlændingene, bevogter dem, lukker dem inde, straffer dem og holder dem varme med henblik på en eventuel tvangshjemsendelse. Jeg mener, at disse klare afvisninger af menneskers ret til f.eks. at ansøge om asyl i Europa er yderst bekymrende.
Jeg opfordrer Kommissionen til at se nærmere på denne praksis og undersøge, hvordan den europæiske politik kan forårsage eller fremme denne type handlinger hos medlemsstaterne, eftersom disse praksis a priori stammer fra nationalstaterne. F.eks. har vi på dette seminar konstateret, at tilbagetagelsesaftalerne var et incitament for medlemsstaterne til at oprette sådanne lejre. Spørgsmålet er så i sidste ende efter min mening, hvorvidt vi med henvisning til konventets arbejdsgruppes tilfredsstillende resultater skal opmuntre Rådet til at arbejde i år, eller hvorvidt vi skal afvente, at nye beslutningsmetoder skaber mulighed for en bedre balance mellem de tre poler i det rum, som vi netop har talt om.
Queiró (UEN).
Hr. formand, i 2002 var vi vidne til ivrig debat og omfattende lovgivning inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Af indlysende grunde har man følt det nødvendigt at opstille mere ambitiøse mål med hensyn til spørgsmål som bl.a. ulovlig indvandring, grænsekontrol, europæisk arrestordre, asyl og politi- og retssamarbejde. Et positivt bidrag til denne udvikling - det ønsker jeg ikke her at benægte - har også været den dynamik, som er kommet fra kommissær António Vitorino, Kommissionens ansvarlige på dette felt, som jeg benytter anledningen til at overrække min hilsen. Vi må imidlertid ikke glemme, at disse spørgsmål er særdeles politisk følsomme. Vi er her i gang med at overskride staternes traditionelle suverænitetsgrænser, hvilket vi ikke bør ignorere eller undervurdere. De seneste internationale hændelser erindrer os tydeligt om, at EU stadig består af suveræne stater. Det er imidlertid også borgernes rettigheder og pligter, der her er på spil, og som ansvarligt må anerkendes og defineres, så der kan leves op til krav, som den komplekse aktuelle situation stiller til os alle.
Hr. formand, i den korte tid, som jeg har til rådighed, vil jeg koncentrere mig om de nye terrortrusler, der fordrer indsats på europæisk plan og solidaritet på internationalt plan. Den måde, som man må imødegå den nuværende terrorisme på, har intet tilfælles med den, der blev brugt i 1970'erne og 1980'erne. Vi ved, at terrortruslen i dag er lidet synlig og har andre bevæggrunde end rent politiske. Som hovedregel handler den illegitimt - jeg gentager: illegitimt - på vegne af en civilisation med det formål at bringe den i konflikt med vores egen civilisation. Den nuværende terrorisme er velkendt, for den vælger sine mål ud fra, hvor synlige resultaterne af dens aktioner er, hvilket jo gør os alle og vores institutioner til mulige mål. Vi ved også, at den er overordentlig mobil, og at den ligesom enhver af os betjener sig af de moderne kommunikationsmidler. Vi overser heller ikke, at dens finansieringsmuligheder er mangfoldige og ofte dækker sig under agtværdige formål. Ikke mindre vigtigt ved vi, at den givetvis har adgang til maseødelæggelsesvåben, først og fremmest kemiske og biologiske våben.
På denne baggrund må vi søge svar, der selvsagt rækker ud over den enkelte stat og også de midler, som opretholdelsen af lov og orden og indre sikkerhed stiller til rådighed, hvilket naturligvis understreger betydningen af denne debat. Det er indiskutabelt, at fremkomsten af disse nye terrortrusler fordrer indsats på europæisk plan. En autonom indsats på nationalt plan er ikke mere tilstrækkelig til at sikre befolkningens beskyttelse. Disse bestræbelser betyder dog ikke, at vi uden videre går ind for, at reglen om Fællesskabets initiativ og det kvalificerede flertal skal udstrækkes til hele dette område. Vi mener, at denne udvikling ikke nødvendigvis behøver indebære, at alle Unionens procedurer skal udformes og gennemføres på samme måde. Jeg er overbevist om, at det kan lade sig gøre at træffe beslutninger om retlige og indre anliggender gennem en forenkling af søjlestrukturen, der ikke har til følge, at der skabes ubalance i regeringernes og de nationale myndigheders nødvendige samarbejde i partnerskab med den fælles forvaltning, der er udviklet af EU.

Blokland (EDD).
Hr. formand, den årlige drøftelse om området med frihed, sikkerhed og retfærdighed synes i høj grad at være rettet mod fremtiden og ikke mod 2002. Baronesse Ludford bruger sin forespørgsel til at presse på for at få afskaffet tredje søjle, indført proceduren med fælles beslutningstagning og inddraget chartret i den nye traktat.
Det ville gøre beslutningstagningen i Rådet mere demokratisk og mere struktureret, for der har været et virvar af initiativer fra medlemsstaterne på det sidste. Dertil kommer, at Kommissionens forslag til retsakter på asyl- og indvandringsområdet ikke kommer nogen vegne, fordi beslutningstagningen i Rådet er gået i stå.
Kritikken er berettiget. En del af løsningen består i en bedre traktatstruktur og indførelse af forskellige beslutningsprocedurer på visse områder. Men jeg er stadigvæk overbevist om, at det at gøre et stort nummer ud af beføjelserne på europæisk plan ikke pr. definition vil forbedre situationen særlig meget. Og en europæisk forfatning giver heller ingen ekstra fordele. Det er en skam, at Parlamentet ikke retter opmærksomheden på specifikke ting fra 2002 og altid fokuserer på spørgsmål om beføjelser og idealistiske idéer om en europæisk stat.
Som en følge af dette bør Rådet bekymre sig mindre om prestige og bruge mere tid på at arbejde for at opnå resultater.
Pirker (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne benytte debatten i dag og kommissærens og det ambitiøse rådsformandskabs tilstedeværelse til at henlede opmærksomheden på den mulige massetilstrømning af flygtninge, som vil blive udløst af en Irak-krig, som vi ikke håber vil komme, men som dog immervæk er mulig, og i denne forbindelse på flygtningefonden, som blev oprettet for to år siden.
Her har vi i henhold til artikel 6 mulighed for at træffe øjeblikkelige foranstaltninger i tilfælde af en massetilstrømning af flygtninge. Jeg vil her foreslå, at De - som repræsentant for Kommissionen og for Rådet - træffer alle tænkelige forberedelser, så staterne i tilfælde af en sådan begivenhed ikke lades i stikken, men bliver støttet på den måde, som er indeholdt i flygtningefondens artikel 6. Op til 80 % af midlerne ville skulle stilles til rådighed. Til det formål må der imidlertid træffes de nødvendige forberedelser allerede nu. Staterne skal opfordres til på deres side at træffe de nødvendige foranstaltninger og udpege myndigheder, som kan være samtalepartnere for Kommissionen.
Jeg foreslår også - med adresse til Rådet og Kommissionen - at man overvejer at forberede midler, som eventuelt kan stilles til rådighed for internationale hjælpeorganisationer, som yder hjælp på stedet, for det bør være den første og mest effektive hjælp.
Som tredje punkt foreslår jeg Dem ikke at lade medlemsstaterne i stikken med denne mulige dramatiske situation, men på forhånd også at overveje en personmæssig byrdefordeling, for som vi ved, var det under Balkan-krisen nogle få lande, som måtte bære størstedelen af byrden. Vi bør lære af vores fejl og forhindre, at de sker igen i fremtiden. Vi bør altså forberede en personmæssig byrdefordeling. Jeg vil gerne vide, hvordan og i hvilket omfang De vil realisere disse forslag.

Schulz (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg tager ordet under denne forhandling, fordi jeg gerne vil komme med to principielle bemærkninger til Parlamentets samarbejde. Hr. von Boetticher pegede i de mindre gode dele af sin tale på, at vi fremover må arbejde mere inden for lovgivningen, hvis det, som vi ønsker os, skal nås, nemlig at flere dele i EU, som hører ind under politikken om et område med sikkerhed, frihed og retfærdighed, bliver integreret i Fællesskabet. Vi ville da også inden for denne sektor skulle nå frem til flertalsbeslutning som normal procedure og fælles beslutningsprocedure, idet initiativretten ikke skal ligge hos medlemsstaterne, men hos Kommissionen. Meget fint! Det kan jeg godt skrive under på.
Men hvis det er sådan, så har vi i dag brug for en nøgtern status over den nuværende tilstand, så vi, når vi vil klare de fremtidige udfordringer, er klædt på til det og kan føre en fornuftig, operativ politik.
Hvordan ser det ud i dag? Hr. Vitorino finder på noget, noget godt. Inden for rammerne af den bekendtgørelse, som han offentliggjorde efter Tampere, opfylder han sine forplitelser og foreslår nogle ting. De er for vidtgående for Rådet - allerede når det læser dem. Så kommer tingene op i Europa-Parlamentet, Europa-Parlamentet lægger mere på. Så sender vi det til Rådet. Hvad gør Rådet? Det smider det i papirkurven. Det er virkeligheden i dag. Nu vil jeg ikke træde Rådet for nær. Det græske formandskab vil læse det hele, det er jeg fast overbevist om. Tag ikke mine ord for personligt.
Men det, vi har brug for i fremtiden, er en anden lovgivning, hvor der er balance mellem de tre institutioner, som er involveret. Det kræver en tredobbelt vilje til kompromis. En fra Kommissionens side, som er til stede, hvis man kender kommissær Vitorino. Selv om han med urette må tage mod tæv fra unge, endnu ikke helt modne medlemmer i den tyske presse. Rådets vilje til kompromis må der sættes spørgsmålstegn ved, fordi Rådet ikke orienterer sin politik efter europæiske perspektiver - i det mindste ikke primært - men efter de indenrigspolitiske behov i hver enkelt medlemsstat. Det er forkert. Og for det tredje er det en fejl fra vores institutions side.
Og hør nu godt efter, kære kolleger fra Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater! Jeg giver Dem nu et tilbud, som De får for første gang i denne form - men forhåbentlig ikke for sidste gang. Lad os tale om det, så vi ikke altid kun får etableret en minimalkonsensus, men kan præstere lovgivning. Hvad er Deres krav, og hvad er vores? Hvor er De indstillet på at slå af på Deres krav, og hvor er vi indstillet på at slå af på vores krav? Hvor kan vi opnå kompromiser, som giver mulighed for virkelig lovgivning?
Hidtil har det her kørt efter princippet, at enhver, som ikke er med mig, er imod mig, og den, som ikke overtager min holdning 100 %, stemmer jeg ikke sammen med. Det fører til, at vi her i Parlamentet vedtager tilfældige tekster med tilfældige flertal. Hvis vi vil lave virkelig lovgivning, inviterer jeg Dem til kompromissamtaler, men så skal De også vise evne til kompromis. Det vil kræve, at De holder en og anden hardliner i Deres rækker i kort snor. Men sådan som De er strikket sammen, hr. von Boetticher og hr. Pirker, klarer De også nok det!

Schröder, Ilka (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, området med frihed, sikkerhed og retfærdighed - mange kolleger her i Parlamentet forstår stadig ved dette begreb en menneskeretsmæssig avantgardeposition for EU, som giver det størst mulige rum af personlig frihed og beskyttelse mod staten for sine borgere.
Udviklingen - ikke bare i det sidste år - beviser imidlertid det stik modsatte. Der er højkonjunktur for repressive foranstaltninger, EU og dets medlemsstater forcerer kontrollerne ved de ydre grænser og de interne kontroller i EU. Hertil kommer den stigende overvågning af personlige data og den frie kommunikation. Privatsfæren udhules nu også biometrisk. Endelig skærpes den racistiske karakter yderligere gennem de mange love, der er rettet mod såkaldte udlændinge. Indførelsen af Eurodac-systemet og udvidelsen af Schengen-informationssystemet er kun toppen af isbjerget.
Denne sikkerhed betyder altså maksimal sikkerhed for staten. Frihed i EU ville derimod kræve en helt anden politik - nogle ville sige en mere moden politik - som satser på en effektiv databeskyttelse, nedrivning af Fort Europa og afskaffelse af alle racistiske særlove inklusive lovgivningen om statsborgerskab.
Det er imidlertid ikke tilfældet. Vi er ved at skabe et EU med statssikkerhed, kontrol og overvågning. Alle disse punkter bliver desværre ikke berørt i den liberale kollegas forespørgsel.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Hr. formand, rådsformanden har netop erindret os om, at Tampere-konklusionerne vedrørende frihed, sikkerhed, retfærdighed og indre anliggender fra 1999 fastslår principperne om gennemskuelighed og demokratisk kontrol i forbindelse med beskyttelsen af de borgerlig frihedsrettigheder og menneskerettighederne.
Den 13. februar 1983, det vil sige for 20 år siden, døde en baskisk politisk fange i Kongeriget Spanien under tortur, mens han var i politiets varetægt. Det er 20 år siden i morgen.
I 2002 blev 634 politisk motiverede mennesker arresteret. 127 af dem gjorde efterfølgende gældende i retten, at de var blevet udsat for mishandling eller tortur.
Har Rådet og Kommissionen modtaget klare oplysninger om dette spørgsmål fra den spanske regering? Mener Rådet og Kommissionen, at den spanske regering har overholdt princippet om gennemskuelighed? Sidste år foreslog den spanske regering at forbyde flere sociale organisationer - medieorganisationer og kulturelle organisationer - som havde taget afstand fra den politiske undertrykkelse af baskiske systemkritikere. EU har på spansk initiativ udarbejdet en sort liste over foreninger eller enkeltpersoner, der anklages for direkte eller indirekte at støtte terrorisme. De anklagede har hverken retlige midler til at forsvare sig eller konkret adgang til domstolene.
Mener Rådet og Kommissionen, at princippet om demokratisk kontrol reelt har fundet anvendelse i forhold til Spanien? Har Rådet og Kommissionen til hensigt at foreslå et judicielt instrument i den nye tekst, der er under udarbejdelse, med henblik på de personer, der er omfattet af EU's sorte liste?
Jeg vil gerne takke baronesse Ludford og give udtryk for min anerkendelse af den indsats, hun har gjort på dette vigtige område.

Hernández Mollar (PPE-DE).
Hr. formand, jeg føler afsky, væmmelse og forbavselse over at høre, hvad den forrige taler har sagt, efter at have retfærdiggjort og beskyttet dem, der myrder, og som er frihedens, demokratiets og Europas fjender. Hr. formand, jeg vil ikke, som han forsøger, spilde så meget som et sekund, for jeg ønsker her at forsvare friheden, demokratiet og området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det er dem, der er fjender af friheden, sikkerheden og retfærdigheden i Europa. Det kan ikke siges tydeligt nok.
Hr. formand, hr. kommissær, hr. rådsformand, efter min mening er nyskabelsen ved det, vi her diskuterer, den dimension, som vi på EU-plan tillægger beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder og borgernes rettigheder. Denne beskyttelse, der bliver knæsat i den nye traktat, er en væsentlig betingelse for, at området med frihed, sikkerhed og retfærdighed bliver en succes og grundlaget for EU's legitimitet.
Bare ved at styrke beskyttelsen af de rettigheder og principper, der findes i retsstaten, skaber vi faktisk betingelser for en meget større tillid mellem medlemsstaterne og dermed muligheden for at definere nogle politikker, der reelt er fælles.
I dag tager disse politikker efter lang tids forsinkelser form i forbindelse med civil- og strafferetligt samarbejde, og de begynder at gøre det i forbindelse med visum, asyl og indvandring.
Hvad angår det retlige samarbejde, har den europæiske arrestordre åbnet mulighed for et direkte samarbejde mellem dommerne og har nedbrudt barrierer, så bl.a. terrorister og mordere ikke kan finde et tilflugtssted på europæisk jord til deres kriminelle og voldelige forbrydelser.
Vi må heller ikke glemme Parlamentets konstante opfordringer til at beskytte og støtte ofrene for terrorismen.
Hvad angår indvandring og asyl, har fremskridtene ikke været helt tilfredsstillende. Parlamentet vil gøre, hvad det kan, for at sikre, at de frister, der blev aftalt på Det Europæiske Råd i Sevilla, bliver efterlevet. Enhver yderligere forsinkelse ville ikke blot være udtryk for manglende solidaritet mellem medlemsstaterne, men også et uheldigt signal på et tidspunkt, hvor EU forbereder sig på den historiske udvidelse. For hvordan skal vi med 25 medlemsstater kunne løse noget, de nuværende 15 ikke har kunnet beslutte?
Endelig vil jeg gerne nævne den unødigt komplicerede beslutningstagningsproces inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Parlamentet afspejlede allerede denne situation, hvor beslutningerne blev truffet under første eller tredje søjle, i forbindelse med en beslutning i 1999. I dag glæder vi os over at konstatere, at der er opnået konsensus om de selv samme argumenter i det konvent, der skal reformere traktaterne.
Sousa Pinto (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil selvfølgelig først gerne takke vores ordfører, baronesse Ludford, for den fremragende betænkning, som hun har bidraget med til denne forhandling. Den årlige drøftelse om området med frihed, sikkerhed og retfærdighed er en tilbagevendende anledning for Europa-Parlamentet til at give udtryk for sin utilfredshed og frustration over den lammelse, der trods Kommissionens vedholdende anstrengelser har ramt den tredje søjle på grund af manglende politisk vilje hos medlemsstaterne.
Vigtige initiativer fra Kommissionen, fra før og efter den 11. september 2001, forbliver blokeret i Rådet eller venter på gennemførelse eller ratificering i medlemsstaterne. Disse synes at ville kompensere for deres manglende evne til at formulere en politik, der kan strukturere området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, med en kaskade af forslag med grundlag i deres initiativret, som almindeligvis - hvis de ikke ligefrem modarbejder - kun yder et beskedent bidrag til at nå de mål, som de selv har pålagt sig på flere på hinanden følgende europæiske topmøder.
Vi har set en kæde af særegne forslag, altså forslag, der ikke indgår i nogen plan og heller ikke fremgår af Kommissionens resultattavle. Vilkårlige forslag af ringe eller ingen rækkevidde, usammenhængende og undertiden dikteret af den hjemlige politiske dagsorden, hvilket tenderer til at gøre den tredje søjle til et kaotisk univers, i stadig udvidelse i alle retninger, et juridisk og bureaukratisk kludetæppe uden op eller ned. Det er Europa-Parlamentets pligt at fordømme dette dødvande, der skyldes, at Rådet og medlemsstaterne indtil dato ikke har været politisk i stand til at få gennemført en eneste relevant foranstaltning, som Kommissionen har foreslået, eller som fremgår af dens resultattavle for pakken til bekæmpelse af terrorisme.
Afgrunden mellem de ansvarlige politikeres ord, særlig regeringsrepræsentanternes, og disse ords omsætning i konkret handling antager skandaløst omfang, hvad angår bekæmpelsen af grænseoverskridende kriminalitet. Derudover gør der sig, som ordføreren så rigtigt påpeger, inden for afsnit IV en vedblivende ubalance gældende mellem den relative lethed, hvormed der indgås aftaler om repressive foranstaltninger til kontrol af indvandringen, og den stadige uformåenhed med at indføre fælles asylpolitik og lovgivning om ulovlig indvandring, navnlig med hensyn til borgerlige rettigheder og social integration.

Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil meget gerne takke kommissær António Vitorino for hans særdeles effektive indsats, der har udmøntet sig i de fremskridt, som især i det seneste halve år har kunnet mærkes. 2002 var mere positivt end de foregående år, og vi har set et betragteligt antal initiativer inden for retlige og indre anliggender.
Forslagene om den europæiske arrestordre og rammeafgørelsen om terrorisme, der allerede er omtalt, er eksempler på Unionens evne til at konkretisere de mål, som Amsterdam-traktaten opstiller, når behovet for at handle forenes med viljen til at gøre det. Trods de fremskridt, der er sket, er det, som allerede baronesse Ludford har understreget, og som det også blev nævnt i Laeken - og jeg citerer - sådan, at "nye impulser og nye retningslinjer behøves for at indhente den forsinkelse, der gør sig gældende på visse områder".
Selv om der på den ene side kan registreres betydelige fremskidt i styrkelsen af samarbejdet mellem de instanser, der er ansvarlige for gennemførelsen af den gensidige anerkendelse af afgørelser i straffesager, den europæiske arrestordre og harmoniseringen af straffe- og antiterrorlovgivning, er der på den anden side stadig meget at gøre, hvis der skal opbygges et konkret og effektivt system til sikring af borgernes rettigheder. Det er aldrig overflødigt at understrege, sådan som også kommissær António Vitorino jo har gjort det, at det er afgørende at fastholde en ligevægt mellem de tre dele af den samme helhed, der udgøres af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Der kan nemlig ikke være sikkerhed uden frihed og uden retfærdighed.
Det må endvidere beklages, sådan som flere talere også allerede har gjort, at medlemsstaterne hyppigt - for hyppigt - har benyttet deres initiativret, hvilket har medført mange forslag, som Parlamentet har måttet forkaste på grund af manglende sammenhæng, klarhed og sågar nytte, og som blot skyldtes nationale politiske behov eller for at tækkes medierne. Derudover har overlapningen mellem områder tilhørende den første søjle og midler, der falder under den tredje søjle, været en kilde til vedvarende vanskeligheder. Der må snarest træffes beslutninger, særlig om databeskyttelse.
Hvad angår Europol og Eurojust, må det beklages, at der fortsat kun findes en indirekte, fragmentarisk og utilstrækkeligt afgrænset demokratisk ansvarsfordeling. Som afslutning, hr. formand, er den begrænsede demokratiske legitimitet, som vi stadig kan konstatere, ligeledes uacceptabel. Parlamentet konsulteres ganske lidt, og mest om politiske aftaler, der allerede er indgået i Rådet, hvilket gør, at vores bidrag ikke bliver andet end et dokument uden nogen relevans eller nytte.

Petsalnikos
. (EL) Hr. formand, ved indledningen af denne anden korte erklæring vil jeg understrege, at de synspunkter, som medlemmerne af Europa-Parlamentet har givet udtryk for her i dag, har været meget nyttige for Rådet og for mig personligt som rådsformand. Jeg forestiller mig, at det er det, der bekymrer Europas borgere. De synspunkter, der er blevet givet udtryk for, afspejler i bund og grund det, som Europas borgere forventer af os i det gamle og det nye Europa. I det Europa, som vi nu alle bygger op sammen.
Jeg bemærkede, at mange fremhævede behovet for en afvejning mellem de trufne foranstaltninger, som naturligvis skal træffes af hensyn til de europæiske borgeres sikkerhed, og nødvendigheden af at beskytte borgernes rettigheder og frihedsrettigheder. De synspunkter, som medlemmerne gav udtryk for, styrkede min egen holdning om, at større sikkerhed ikke må føre til, at vi indskrænker frihedsrettighederne og bringer dem i fare. Desuden er de individuelle frihedsrettigheder og menneskerettighederne en del af vores europæiske retskultur. Vi må ikke ændre tyngdepunktet i den ene eller den anden retning, for sikkerhed er uden tvivl en umistelig og altafgørende ret for enhver borger, men vi må heller ikke ændre tyngdepunktet og risikere at indskrænke eller overse menneskerettigheder og frihedsrettigheder eller bringe dem i fare.
Jeg understregede, og jeg gentager, at vi i løbet af det græske formandskab vil fokusere på at opnå denne nødvendige balance, og det er også derfor, at vi, som jeg sagde i min erklæring, har opført specifikke emner, der vedrører frihedsrettigheder, herunder mistænkte og tiltaltes frihedsrettigheder, på det uformelle Råds dagsorden. Og for resten er det andet emne, vi naturligvis skal drøfte på det uformelle Råd, et emne, som har betydning for os alle sammen i øjeblikket: Europas fremtid og den igangværende debat om Europas fremtid.
Jeg er sikker på, at denne debat vil skabe noget, vi alle ønsker, nemlig en stærkere rolle til Europa-Parlamentet, så det kan yde et mere håndgribeligt bidrag til de beslutninger, der træffes.
Jeg var også særligt interesseret i medlemmernes bemærkninger om, at der bør træffes foranstaltninger til grænsebevogtning på europæisk plan. Vi ønsker alle at finde en måde, hvorpå vi kan beskytte, bevogte og kontrollere Europas grænser, dermed mener jeg EU's grænser udadtil. Det gælder især for mit land, som har formandskabet i disse seks måneder, og som har en særlig betydning på grund af dets geografiske beliggenhed og den særlige udformning af dets grænser. Det, jeg mener, er, at vi har nogen erfaring her. Et af de emner, der bliver diskuteret, og som fortsat vil blive diskuteret, er, hvordan byrden skal fordeles. Vi må finde en måde, hvorpå vi kan fordele byrden ligeligt på europæisk plan, så vi kan styrke vores grænsekontrol. Vi skal naturligvis være i stand til at forhindre massiv tilstrømning af ulovlige indvandrere, for massiv ulovlig indvandring forværrer tingene og skaber endnu flere problemer i EU. Det forværrer tillige forholdene for indvandrere, som allerede er i EU. Det betyder imidlertid ikke, at vi ikke skal være mere opmærksomme på rettighederne for de indvandrere, der allerede er i EU, eller at deres rettigheder er mindre vigtige for os. Europa har allerede årtiers erfaringer med at give adgang for indvandrere, og det er på tide, at det gør noget for at forbedre evnen til let og hurtigt at integrere indvandrere, som allerede er i Europa, altså at integrere dem i værtslandets samfund.
Jeg vil slutte med kort at svare på et spørgsmål om, hvorvidt der er risiko for massiv tilstrømning af flygtninge som følge af mulige begivenheder i Irak. Der er, tror jeg, en daglig risiko for massiv tilstrømning af flygtninge fra lande uden for EU, og det bliver drøftet i de relevante udvalg. Jeg mener, at vi har brug for økonomisk støtte fra Fællesskabet, og at vi skal fordele byrden ligeligt, uanset hvad der sker i Irak. Vi håber naturligvis alle sammen, at udviklingen ikke vil føre til situationer, som giver anledning til endnu en massiv tilstrømning af flygtninge til EU. Vi håber med andre ord at opretholde freden og ikke at blive kastet ud i vanskelige situationer, der, som vi alle ved, ud over andre ugunstige følger, giver anledning til indvandrerstrømme.
Vitorino
Hr. formand, jeg vil indledningsvis gerne takke alle, der har deltaget i denne forhandling, og frem for alt baronesse Ludford for hendes fremragende bidrag.
Jeg vil blot omtale nogle få af de spørgsmål, der er fremkommet under denne forhandling, og indlede med en bemærkning fra hr. Schulz. Vi bør alle modstå fristelsen til at reducere debatten om asyl og indvandring til en ren ideologisk diskussion. Det er nemlig meget fristende og meget let at gøre det ved at anvende slogans med henblik på følelsesmæssig manipulation. Men hvis vi begrænser debatten til sådanne standpunkter, tvivler jeg på, at vi virkelig behandler de dramatiske problemer, som asyl og indvandring indebærer for tusinder af mennesker over hele verden og i særdeleshed i EU.
Det kan måske være fristende at gøre Kommissionen til skurken. Jeg er vant til at spille flere roller, men denne her vil være ny for mig. Kommissionen har ikke desto mindre altid forsøgt at finde frem til den rigtige balance mellem en effektiv politik til bekæmpelse af ulovlig indvandring og samtidig definere de spæde tiltag inden for en proaktiv, positiv indvandringspolitik. Der ligger ikke ideologiske motiver bag. Vi mener, at hvis ikke det lykkes os at føre en klar, gennemskuelig og koordineret politik vedrørende lovlig indvandring, vil vi ikke være i stand til at bekæmpe handelen med mennesker og den ulovlige indvandring.
Hvis det forekommer for generøst, skal jeg erindre om, at det var Kommissionen, der forelagde et forslag til rammeafgørelse om bekæmpelse af handel med mennesker. Det var Kommissionen, der forelagde handlingsplanen om ulovlig indvandring, som Rådet godkendte. Det var Kommissionen, der forelagde handlingsplanen om kontrol ved de ydre grænser, som Rådet tog til sig. Det var Kommissionen, der forelagde forslaget til tilbagevendelsesplanen. Det var Kommissionen, der udarbejdede forslaget om et nyt Schengen-informationssystem. Det var Kommissionen, der foreslog oprettelsen af en visumdatabase. Hvis det anses for at være for generøst, må jeg tilstå, at jeg er uenig med visse medlemmer om, hvordan man fortolker begrebet generøsitet.
Hvad angår den nye terrortrussel, erkender vi, at vi, som hr. Queiró understregede det, står over for et fænomen, som vi ikke ved ret meget om. Vi er endnu ikke nået et stadium, hvor vi er parate til at imødegå terrortruslens nye profil, ikke kun hvad angår muligheden for et nyt terrorangreb - og man må være forberedt på alt, hvad der kan ske i den nærmeste fremtid i lyset af den internationale udvikling - men og så i forhold til et nøglespørgsmål, som De har taget op, nemlig spørgsmålet om finansieringen af terrornetværkene.
Jeg håber derfor, at medlemsstaterne i løbet af 2003 vil opnå konkrete resultater og vedtage lovgivning til bekæmpelse af finansiering af terrorisme. En sådan lovgivning bør omfatte ulovlig finansiering af terrorisme såvel som den "lovlige" finansiering af terrorisme inden for EU, herunder offshore-centre inden for EU's territorium.
Jeg kan bekræfte over for fru Terrón i Cusí, at Kommissionen har til hensigt at oprette et ekspertnetværk i løbet af foråret 2003 i overensstemmelse med Bruxelles-erklæringen.
Hvad angår hr. Coelhos spørgsmål, kan jeg oplyse, at der er store vanskeligheder forbundet med visse meget følsomme områder, fordi vi har en opdeling mellem første og tredje søjle. Databeskyttelse er et udmærket eksempel herpå. Det skal påpeges, at Det Europæiske Konvent klart har tilkendegivet, at værdier såsom frihed, sikkerhed og retfærdighed ikke kan være gidsler for en skizofren opsplitning mellem flere søjler, der blokerer os hver dag.
Endelig kan jeg angående det meget vigtige emne, hr. Pirker omtaler, forsikre medlemmerne om, at vi forbereder os på en eventuel massetilstrømning. Jeg ønsker ikke at foregribe de internationale begivenheders gang, men vi har taget ved lære af Kosovo. Vi har direktivet om midlertidig beskyttelse. Det er omsat til national lovgivning i Sverige, Finland og Belgien, og andre medlemsstater har allerede bestemmelser i deres nationale lovgivning vedrørende pludselig tilstrømning af indvandrere og flygtninge. Således kan vi, over for de mest påtrængende situationer, på meget kort sigt mobilisere reservefonden for europæiske flygtninge. Min kollega, kommissær Nielson, undersøger sammen med ECHO og i nær samordning med UNCHR mulighederne for at hjælpe flygtningene i regionen. Jeg håber, at tingene vil fungere betydeligt bedre denne gang takket være de fremskridt, der er opnået, hvad angår midlertidig beskyttelse.
Jeg vil gerne takke Parlamentet. Hvis vi har problemer med at nå videre i løbet af dette år, kan det ikke tilskrives Parlamentets manglende overholdelse af tidsfristerne. Det har altid afgivet sine udtalelser til tiden.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted den 11. marts.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om ni forespørgsler til Rådet og Kommissionen om skadelige virkninger af ueksploderet ammunition (landminer og klyngebomber) og forarmet uranammunition.
Van Hecke, Johan (ELDR).
Hr. formand, på tærskelen til en potentiel konflikt i Irak - en konflikt, som vi fortsat håber, at det er muligt at undgå - er forhandlingen om brugen af personelminer og ammunition med forarmet uran meget aktuel. Det har trods alt vist sig, at soldater og civile, der har været i kontakt med ammunition med forarmet uran i forbindelse med tidligere militære konflikter såsom Golfkrigen i 1991 eller senere i Kosovo, efterfølgende fik alvorlige sundhedsproblemer i form af "golfkrigssyge" eller "balkansyndrom". De lider af hukommelsestab, kroniske smerter og træthed, lammelsessymptomer og øget kræftrisiko. Ifølge statistiske oplysninger fra De Forenede Nationer, der er offentliggjort i det berømte British Medical Journal, steg forekomsten af kræft i det sydlige Irak til det syvdobbelte mellem 1989 og 1994. Selv US Army Environmental Policy Institute har erkendt de potentielt meget alvorlige helbredsmæssige følger af brugen af forarmet uran.
Våben og ammunition, der skader civilbefolkningen, er i strid med Genève-konventionen og konventionen om konventionelle våben. Den anden konvention er meget eksplicit. Den pålægger et forbud mod eller en begrænsning i brugen af visse konventionelle våben, der skønnes at forårsage overdrevne skader, eller med hvilke der ikke skelnes mellem militære og civile mål. Ifølge oplysninger, der er sivet ud fra Pentagon, blev der affyret omkring 3.000 styrede bomber under den første angrebsbølge i Irak. Det virker meget sandsynligt, at USA atter vil bruge forarmet uran. Parlamentet skal fortsat advare imod de potentielle farer ved brugen af denne type ammunition. Der er et uopsætteligt behov for en uafhængig videnskabelig undersøgelse af indvirkningerne af denne ammunitionstype på sundheden og miljøet. Vi skal have et forbud mod brugen af forarmet uran, mens vi venter på resultaterne af en sådan undersøgelse.
EU skal spille en banebrydende rolle i denne forbindelse, sådan som den gjorde under kampagnen for et verdensomspændende forbud mod personelminer i henhold til Ottawa-konventionen. Og mine spørgsmål, hr. formand, vedrører denne konvention samt dens ratifikation og gennemførelse. Jeg vil gerne spørge Rådet, hvilke aktioner der er planlagt for at sikre, at flest mulige medlemsstater og kandidatlande underskriver denne konvention. De vil sikkert forstå, at jeg meget gerne vil have den nuværende rådsformand til at forklare, hvorfor Grækenland tøver med at underskrive denne vigtige konvention. Endelig opfordrer jeg, i forventning om at vi forhåbentlig kan undgå en international konflikt, Rådet til at fremsætte en klar erklæring, der garanterer, at EU's medlemsstater i forbindelse med denne eller kommende væbnede konflikter ikke vil bruge våben, der er forbudte eller ulovlige i henhold til international ret.
Queiró (UEN).
Hr. formand, jeg har blot en bemærkning til forretningsordenen. Der var ikke simultantolkning til portugisisk under det sidste indlæg. Jeg vil derfor bede Dem om at undersøge, hvad der foregår.

Lannoye (Verts/ALE).
Hr. formand, forarmet uran er blevet anvendt i stor stil til fremstilling af granater og panserværnsammunition, som under Golfkrigen blev spredt i rigelige mængder over det irakiske territorium, men også i Bosnien og i Kosovo.
Ved nedslaget fordamper uranen til små partikler, som kan indåndes af mennesker eller sprede sig i miljøet, eller som med vindens kraft kan svæve frit i luften for sidenhen også at blive indåndet.
Disse partikler udsender alfaradioaktivitet, som er særligt farlig for levende væv. Partiklerne fra forarmet uran kan, når de først er lejret i organismen, være til alvorlig skade for sundheden, ikke blot for soldater, men også for civilbefolkningen.
Det forekommer mig derfor indlysende, at våben og ammunition med forarmet uran er direkte omfattet af FN's konvention af 1980 om unødigt skadevoldende våben.
FN's underudvalg om menneskerettigheder har allerede for flere år siden udtalt sig i samme retning. Men til dags dato er der ikke truffet en eneste foranstaltning til at begrænse eller forbyde brugen heraf. På den måde tjener den videnskabelige usikkerhed om målelige konsekvenser for sundheden som argument for ikke at gøre noget. Forsigtighedsprincippet kræver imidlertid, at en tillægsprotokol til 1980-konventionen udtrykkeligt forbyder disse våben med forarmet uran. Det er kravet fra min gruppe.
I sidste uge var vi i Irak, og på hospitalet i Basra var vi chokerede og rædselsslagne over at se børn, der led af kræft og medfødte misdannelser. De regionale tal, som er offentliggjort af universitetet i Basra, er skræmmende. Mellem 1990 og 2001 er antallet af medfødte misdannelser steget støt og er tilsyneladende blevet syv gange højere. Kontamineringen af forældrene med forarmet uran er det logiske svar på forskernes spørgsmål.
Vi har ikke ret til at tillade sådanne forhold, som er konsekvenserne af rendyrkede krigsforbrydelser. Imidlertid blev der i Afghanistan på trods af de officielle dementier anvendt endnu kraftigere våben, som var forsynet med en overflade af forarmet uran og endda af naturligt uran. Der er tale om fjernstyrede bomber og krydsermissiler.
Jeg mener, at det er EU's opgave at tage et initiativ til at bremse den nuværende optrapning og opstille nogle mål med henblik på definitivt at forbyde våben, som på linje med klyngebomber og antipersonelminer er moralsk uacceptable.
Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, det er efter min opfattelse i disse dage mere tydeligt end nogensinde, at der er brug for et internationalt retssystem, og det bliver også stadigvæk tydeligere, at skal der opbygges et internationalt retssystem, som er holdbart, og som gælder for store såvel som for små, er det EU, der skal spille den afgørende rolle, det er EU, der skal være garanten for, at store lande såvel som små lande følger et sæt internationale spilleregler. Derfor synes jeg, at det er vigtigt også at få Rådet og Kommissionen til at følge op på denne meget vigtige sag, nemlig hvordan man får understreget over for sine partnere og i enhver kommende situation, at anvendelse af anti-personelminer, anvendelse af klyngebomber, anvendelse af forarmet uran, er anvendelse af våben, som rammer i flæng, som rammer civile såvel som ikke-civile mål, som rammer uskyldige såvel som skyldige, som kan ligge længe, og hvor virkningen først kommer måske år efter, at en eventuel krig er overstået. Det er våben, som er i strid med Genève-konventionens bestemmelser om, hvordan man behandler hinanden under en krig.
Derfor mener jeg, at Rådet og Kommissionen bør forstå, at vi for det første skal forhindre, at den type af krigsforbrydelser bliver begået. Vi skal forhindre, at disse våben bliver anvendt i eventuelle kommende konflikter, og det er klart, at vi i den forbindelse alle sammen i disse dage tænker på Irak. Men der er også andre steder, hvor det kunne være relevant. Det var den ene side. Den anden side er at følge op på de forbrydelser, der allerede er begået. Og i den forbindelse vil jeg meget gerne høre Rådets og Kommissionens svar på, hvordan man vil følge op på dette, hvordan man vil sikre, at de personer, der har ansvaret for krigsforbryderisk anvendelse af våben, bliver slæbt for den internationale krigsforbryderdomstol og bliver dømt. For det er ikke nok, at vi har et sæt spilleregler, vi skal også være villige til at anvende dem, vi skal være villige til at anvende de sanktioner, som vi har mulighed for i dag.
Det er EU, der skal tage denne opgave på sig. Ellers ender vi i en verden, hvor de stærke alene bestemmer, hvor de stærke alene kan gøre, som de finder for godt, og hvor svage lande er fuldstændig underlagt en stærkere magts overordnede bestemmelser. Jeg venter spændt på Rådets og Kommissionens svar.

Sakellariou (PSE).
Hr. formand, som vi alle ved, hører ikke-eksploderet ammunition, landminer og klyngebomber til de våben, som kan bevirke særligt grusomme skader og lemlæstelser. Alle, som har været i konfliktstater - jeg kender disse billeder fra Mellemamerika - ved, hvilke lemlæstelser, hvilke skader man konfronteres med.
Parlamentet har i forskellige beslutninger presset på for at få gennemført Ottawa-konventionen fra 1997 om forbud mod landminer. I denne forbindelse vil jeg gerne rose Kommissionen for det fremragende arbejde, som den har udført omkring minerydning og oplysningsarbejdet om fordømmelse af landminer. For tiden arbejdes der med forberedelsen af den næste revisionskonference om Ottawa-konventionen, som skal finde sted i september i år i Bangkok. Jeg håber meget, at de sidste europæiske stater, som endnu ikke har ratificeret Ottawa-konventionen, vil have gjort det inden da. Jeg er spændt på at høre rådsformandens svar på denne forespørgsel. Jeg tror, han kunne give Parlamentet en glædelig meddelelse fra Grækenland.
Den verdensomspændende kampagne mod landminer har gjort store fremskridt. I øjeblikket bliver der gjort store anstrengelser for at få også ikke-statslige konfliktparter til at tiltræde Ottawa-konventionen. Det er et arbejde, som den ikke-statslige organisation Appell de Genève udfører, og jeg tror, vi kan glæde os over, at der findes ngo'er, som udfører et sådant arbejde, som statslige instanser ikke kan gennemføre. I Somalia har f.eks. 15 ikke-statslige organisationer og krigsparter underskrevet konventionen.
Et særligt sprængfarligt problem er klyngebomberne, som fremkalder så skrækkelige skader også hos civile og virker så vilkårligt, at de absolut bør forbydes. De foregående kolleger har beskrevet det, jeg vil kommentere det ganske kort. De kender alle beskrivelserne af de forfærdelige lemlæstelser som følge af anvendelsen af klyngebomber. Særligt slemt er det i denne forbindelse, at splinterne fra klyngebomberne, som bliver siddende i kroppen på et menneske, næsten aldrig kan fjernes igen. Bomberne virker ikke kun vilkårligt, fordi de kan ramme såvel civile som soldater, de er også geografisk unøjagtige, i størrelsesordenen ca. 350 fodboldbaner pr. nedkastet klyngebombe. Det er således umuligt at sigte nøjagtigt efter militære mål, og dermed øges risikoen for at skade uskyldige. Endelig virker disse bomber også tidsmæssigt vilkårligt, fordi de kan være sprængfarlige i årevis, hvis de ikke detonerer.
Senest har Parlamentet i december 2001 mindet om FN-konventionen fra 1980 om visse konventionelle våben og krævet et omgående moratorium for anvendelsen af klyngebomber. Det er klart, at et moratorium kun kan være den næstbedste løsning, indtil der kan gennemføres et forbud mod disse inhumane våben. Men jeg tror, at den pragmatiske holdning er i første omgang at gennemføre et moratorium. Her kunne EU foregå med et godt eksempel.

Trakatellis (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har ikke meget at sige om landminer. Emnet taler for sig selv. Vi har alle set fjernsynsbilleder af lemlæstede børn - bl.a. for nylig i forskellige områder af det tidligere Jugoslavien. Jeg vil primært tale om forarmet uran.
Naturligt uran indeholder over 99 % uran 238 og meget lidt uran 235. Uran 235 er et glimrende atomreaktorbrændstof og anvendes i atomvåben. Derfor beriges materialet med uran 235, og det er restkoncentrationen, der primært består af uran 238, vi kender som forarmet uran. Forarmet uran anvendes i bomber, fordi det er meget tæt og gennemtrængeligt. Det kan sprænge sig vej gennem gulve, kampvogne osv. Ulempen er imidlertid, at stoffet fordamper, når det eksploderer. Og når det fordamper, oxyderes størstedelen af det. Disse oxyder spredes som opløselige uransalte i et område på 10-15 km, og ofte kan vinden føre dem flere hundrede kilometer bort. De kan indåndes, trænge ind i vandforsyningen m.v.
Problemet med uran 238 er, at det har meget svage alfastråler, så jeg kan holde det i hånden uden at komme til skade, men da kroppen har fagocytter, der absorberer disse partikler, bestråles cellerne ved indånding meget tæt på deres genetiske materiale, hvilket formodes at være årsagen til det forarmede urans skadelige virkninger. Forskningen har endnu ikke 100 % bevist, at det er det, der sker, men resultaterne er meget overbevisende, og derfor skal vi være utroligt forsigtige. Det er netop det, der står i Parlamentets forslag - at fordi forarmet uran højst sandsynlig udgør en folkesundhedsrisiko, og fordi det er farligt at blive eksponeret for, så skal EU (det er punkt 7) nøje følge forskningen og alt andet, der vedrører forarmet uran inklusive en mulig omfattende miljøforurening og langsigtede farer for menneskets sundhed.
Det er helt logisk, at Europa-Parlamentet interesserer sig for sådanne spørgsmål. Der skal tages højde for det, så vi kan undgå brugen af denne ammunitionstype, fordi den som tidligere nævnt har enorme ulemper. Der går tusindvis af år, før forarmet uran nedbrydes. Hvis et område forurenes, forbliver det forurenet i tusindvis af år. Alene forsigtighedsprincippet bør få os til at tænke os om to gange, inden vi bruger denne type ammunition, der kan forurene områder i tusindvis af år med langsigtede farer for menneskets sundhed til følge.
Derfor vil jeg gerne bede mine ærede venner om at stemme for dette forslag, der efter min mening i den aktuelle situation er et rimeligt svar, hvad angår både miner og ammunition med forarmet uran. Jeg synes, at Europa-Parlamentet skal stemme for forslaget, og at Kommissionen skal følge punktet nøje. Jeg håber, at Rådet og det græske formandskab vil gøre en indsats for at få Ottawa-konventionen ratificeret, så man kan få elimineret personelminer og indføre et moratorium samt eventuelt et totalt forbud mod brugen af ammunition med forarmet uran.
Queiró (UEN).
Hr. formand, jeg vil gerne bemærke, at den aktuelle internationale situation ikke er befordrende for den nødvendige objektivitet omkring denne debat om ueksploderet ammunition og forarmet uranammunition. Det vil således være lettere at vurdere alle de følger, der ligger under denne debat.
Hr. formand, krig er altid krig, og krig har altid frygtelige følger. Sandheden er imidlertid den, at vi ikke altid kan undvige eller undgå militær indgriben. Det er grunden til, at vi bør beskæftige os med de langsigtede virkninger af brugen af denne type ammunition, hvor vi især må tænke på de uskyldige ofre og ikke mindst dem, der mærker dens virkning, efter at de militære operationer er afsluttet.
Der kan konstateres stigende bekymring i interesserede kredse, men også i offentligheden generelt for disse spørgsmål. Hvad konkret angår den ammunition, der indeholder forarmet uran, gør den manglende sikre kliniske påvisning af en årsagssammenhæng mellem dens anvendelse og forekomsten af sygdomme, at vi må investere endnu mere i undersøgelser af en mulig forbindelse. Her kan Rådets indsats være meget nyttig, navnlig i form af støtte til det arbejde, som udføres af regeringseksperter med krigsefterladenskaber som sprængstoffer og antitankminer, og ved at prioritere dette spørgsmål højt.
Dernæst er det meget vigtigt, at såvel Rådet som Kommissionen tager hensyn til de opnåede resultater og inden for deres respektive beføjelser fremlægger henstillinger og forslag til konkrete foranstaltninger, der kan bidrage til en forbedring af denne ammunitions pålidelighed, så de dødbringende skader efter konflikterne fjernes. Som afslutning, hr. formand, også nogle ord om dem, som denne debat har til formål at beskytte. Selv uden endegyldigt bevis er det et moralsk imperativ at sørge for effektiv støtte til ofrene og disses familier, hvad enten der er tale om militært personel eller civile, der er kommet til skade efter konflikternes ophør, og hvis skade kan skyldes ueksploderet ammunition og forarmet uranammunition. Det vil ikke være enestående. Portugal har f.eks. allerede gjort det.

Yiannitsis
Hr. formand, mine damer og herrer, EU er særligt bekymret over de dødsfald og personskader, der hvert år forekommer på grund af eksplosive krigsefterladenskaber. Ud over direkte at dræbe og såre civilister lægger de eksplosive krigsefterladenskaber ofte hindringer i vejen for humanitær bistand, fredsbevarende styrker, genopbygning efter konflikter samt udvikling i almindelighed, og derfor har EU taget aktivt del i debatten om eksplosive krigsefterladenskaber inden for rammerne af konventionen om visse konventionelle våben.
Jeg vil gerne nævne nogle få eksempler på EU's aktiviteter på dette område. I juni 2001 udsendte EU et diskussionsoplæg om eksplosive krigsefterladenskaber på det møde, der blev afholdt om emnet forud for den anden revisionskongres om konventionen om visse konventionelle våben.
Den 19. november 2001 udsendte Rådet (almindelige anliggender) sine konklusioner om fremme af konventionen om visse konventionelle våben, hvori det indkaldte til en anden revisionskongres for at få nedsat en ekspertgruppe vedrørende eksplosive krigsefterladenskaber.
For det tredje forelagde EU en rapport på den anden revisionskongres om konventionen om visse konventionelle våben i Genève i december 2001 for at få indført retlige instrumenter vedrørende eksplosive krigsefterladenskaber, og som følge heraf vil der blive gjort en indsats for at undgå eksplosive krigsefterladenskaber - bl.a. gennem indførelse af bestemmelser om et mere pålideligt design og om selvdestrueringsmekanismer - samt for at undgå kvæstelser på grund af detonatorer i eksplosive krigsefterladenskaber.
EU udsendte også en rapport om eksplosive krigsefterladenskaber til det hold af regeringseksperter, der blev nedsat under den anden revisionskongres.
Under kongressen for de stater, der har tiltrådt konventionen om visse konventionelle våben, understregede formandskabet på vegne af EU, at man prioriterede indførelsen af et juridisk bindende instrument om eksplosive krigsefterladenskaber inden for rammerne af konventionen. På kongressen var man enig i regeringseksperternes henstilling om, at der skulle indledes forhandlinger om et instrument for disse sprængstoffer. Rådets kompetente arbejdsgruppe vil diskutere EU's fremtidige indsats inden for denne sektor.
På Rådets vegne vil jeg gerne understrege, at der ikke er helt enighed blandt EU's medlemsstater om indførelsen af et øjeblikkeligt moratorium for brugen af alle typer af klyngebomber. Rådet har ikke modtaget rapporter om NATO-lande, der benytter klyngebomber. De første tre artikler af EU's fælles handling fra november 1997 omhandlede spørgsmålet om almengyldigheden af aftalen om et forbud mod miner, hvori EU's medlemsstater opstiller et mål om helt at eliminere personelminer på verdensplan. Denne fælles handling gav formandskabet bemyndigelse til at træffe passende foranstaltninger. Disse foranstaltninger har hidtil bestået af tiltag over for lande, der endnu ikke har underskrevet konventionen - herunder associerede lande - og formandskabet har også anbefalet, at kirkerne underskriver konventionen. Disse tiltag gennemføres i øjeblikket af formandskabet.
EU har også fremmet konventionens almengyldighed i alle hensigtsmæssige fora, særligt De Forenede Nationer. Generalforsamlingens resolutioner vedrørende konventionens gennemførelse støttes af alle EU's medlemsstater. Det fremgår endvidere af artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets resolutioner af 23. juli 2001 om aktioner mod personelminer i udviklingslande og i tredjelande med undtagelse af udviklingslande, at foranstaltninger imod landminer, der finansieres af EU, i princippet skal gavne de lande, der er parter i konventionen om et forbud mod landminer. Der kan kun gives undtagelser af humanitære årsager. Denne holdning hos EU har givet landene et vigtigt incitament til at underskrive konventionen imod landminer.
EU og dets medlemsstater er den primære internationale kilde til finansiering af en indsats imod landminer, hvilket i sig selv i væsentlig grad bidrager til at fremme overholdelsen af konventionen.
Jeg vil også gerne understrege, at Rådet ikke har modtaget rapporter om, at amerikanske eller britiske styrker skulle have brugt ammunition med forarmet uran under interventionen i Afghanistan. Rådet har ikke set på spørgsmålet om anvendelse af den protokol til konvention om visse konventionelle våben, der vedrører ikke-påviselige sprængstykker, og som alle medlemsstater har underskrevet.
Rådet har heller ikke diskuteret De Forenede Nationers igangværende arbejde om dette spørgsmål.
Endelig har Rådet heller ikke et katalog over den ammunition med forarmet uran, der er i omløb i øjeblikket. Beslutninger om brugen af forskellige ammunitionstyper træffes af medlemsstaterne under udøvelse af deres nationale suverænitet. Alle medlemsstater har tiltrådt Genève-konventionerne. Rådet har heller ikke modtaget oplysninger om brugen af ammunition med forarmet uran i Tjetjenien, ligesom den ikke har diskuteret muligheden for at gøre brugen af klyngebomber eller forarmet uran til en krigsforbrydelse i henhold til statutten for Den Internationale Straffedomstol.

Byrne
Jeg vil starte med at sige, at der ifølge seriøse videnskabelige undersøgelser ikke er grund til at frygte, at ammunition af forarmet uran vil være sundhedsskadelige. Jeg skal, hvad angår Kommissionen, især henvise til den udtalelse, der blev forelagt af den ekspertgruppe, der blev nedsat i henhold til Euratom-traktatens artikel 31 i begyndelsen af 2001, og som bestod af eksperter fra medlemsstaterne såvel som repræsentanter fra UNEP, IAEA, WHO og NATO.
Gruppen fokuserede på den varige kontaminering ved anvendelse af våben med forarmet uran i Balkanlandene og den potentielle radiologiske risiko efter krigen for lokalbefolkningens sundhed og de internationale hjælpekorps.
Gruppen undersøgte ikke den umiddelbare sundhedsrisiko for soldater, der havde været udsendt til området, idet dette ligger uden for Fællesskabets kompetenceområde og bør behandles i fora såsom NATO. Jeg henviser igen Parlamentet til konklusionerne i Parlamentets egen STOA-betænkning fra maj 2001, hvori det nåede frem til en lignende konklusion vedrørende dette spørgsmål.
Artikel 31-ekspertgruppens udtalelse blev forelagt pressen den 6. marts 2001. Kort fortalt konkluderede den, at der ikke var grund til større foruroligelse ud fra et radiologisk synspunkt hverken i form af kræft på kort sigt eller i form af en omfattende indvirkning på miljøet. Omfattende intervention i de pågældende områder var ikke påkrævet.
Andre rapporter offentliggjort af UNEP den 13. marts 2001, WHO den 1. maj 2002 og UK Royal Society den 12. marts 2002 indeholder tilsvarende konklusioner. Derudover omhandler de to sidstnævnte rapporter også spørgsmålet om urans kemiske giftighed og konkluderer, at der ikke forventes at opstå skadelige følger for nyrer eller andre organer.
I slutningen af marts 2001 konkluderede min kollega, kommissær Wallström, at der ikke forekom at være behov for at træffe yderligere forholdsregler, hvad angår anvendelsen af grundlæggende sundhedsnormer for beskyttelse af arbejdstagere og civilbefolkningen mod farerne ved ioniseret stråling. Som tidligere anført er den kemiske giftighed, der ikke undersøges i fru Wallströms betænkning, siden blevet analyseret i rapporter fra WHO og UK Royal Society.
Selv om artikel 31-ekspertgruppen konkluderede, at det ikke var nødvendigt at foretage individuel overvågning af Kommissionens egne ansatte og kontrahenter i regionen, tilbød Kommissionens lægetjeneste ikke desto mindre de pågældende ansatte en helbredsundersøgelse og en urinprøve.
Der konstateredes ikke en eneste helbredseffekt relateret til forarmet uran.
Hvad angår Kommissionens aktiviteter vedrørende personelminer i fortsættelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning 1724/2001 og 1725/2001 om udbygning af EU's indsats til bekæmpelse af personelminer, har EU indtaget en ledende rolle for at sikre en bedre samordning af programmerne og skabe drivkraft, stabilitet og effektivitet i samarbejdet mellem parterne på stedet. EU har ydet stor støtte til gennemførelsen af traktaten om mineforbud, eller Ottawa-traktaten, som kræver destruktion af alle personelminer inden 2009.
I 2001 blev der i overensstemmelse med de nye bestemmelser om personelminer, som opstillede et specifikt retsgrundlag for samordning på EU-plan, afsat 30 millioner euro over fællesskabsbudgettet til deminering. Europa-Kommissionen har gennem en integreret anvendelse af forskellige fællesskabsinstrumenter såsom budgetposterne til geografiske forhold, ECHO, personelminer og den hurtige reaktionsmekanisme hovedsagelig støttet overvågninger, rydning og bistand til ofrene samt økonomisk og social rehabilitering af de deminerede regioner og geninstallerede befolkninger.
På EU-plan har Det Europæiske Fællesskabs indsats og medlemsstaternes aktiviteter beløbet sig til i alt 143 millioner euro. EU er derfor sammen med USA blandt de største bidragydere til bekæmpelsen af personelminer, herunder ødelæggelse af lagre og sikring af lokal kapacitetsopbygning.
For at sikre bæredygtighed over en årrække godkendte Kommissionen i december 2002 Europa-Kommissionens minebekæmpelsesaktionsstrategi og en flerårig vejledende programmering for perioden 2002-2004. Dette dokument blev udarbejdet på grundlag af en omfattende samordning mellem medlemsstaterne, De Forenede Nationer, USA og de øvrige involverede i minebekæmpelse. Kommissionen vil i de kommende uger træffe de nødvendige foranstaltninger for at forelægge sin strategi for Europa-Parlamentets Udvalg om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik.
Hvad angår klyngebomber og andre former for blindgængere, er konventionen om konventionelle våben (CCW) den international ramme, der i dag danner grundlag for forbud mod og bortskaffelse af våben, der rammer i flæng eller forårsager unødig skade eller lidelse.
De fleste EU-medlemsstater har undertegnet CCW og arbejder på en revision af konventionen, således at den også kommer til at omfatte et forbud mod visse våbenformer såsom eksplosive krigsefterladenskaber og anordninger sikret mod optagelse og opstiller fælles principper for fængtrådsufølsomhed, selvødelæggende eller selvneutraliserende våbenformer. Disse principper vil, hvis man når til enighed, finde anvendelse på panserminer og submunition - eller ammunition fra f.eks. fly, missiler og minespredere.
Revisionen af CCW behandles fortsat i arbejdsgrupper: en om panserminer og en anden om submunition. Kommissionen følger nøje drøftelserne i begge grupper. Revisionen forventes at føre til en ny protokol til CCW, der omhandler problemerne forårsaget af eksplosive krigsefterladenskaber og følgelig omfatter klyngebomber og submunition, således at disse våben kan spores og bliver udstyret med selvødelæggelsesmekanismer.
Det arbejde, der udføres med henblik på den nye protokol, har modtaget stærk støtte fra EU gennem en fælles holdning og flere fælles henstillinger med krav om, at der træffes konkrete foranstaltninger for at finde en løsning på dette område inden for rammerne af CCW. Man undersøger i øjeblikket muligheden for at udarbejde endnu en fælles holdning om de foreliggende forslag.
Jeg skal som konklusion nævne, at ud over at deltage i det internationale arbejde under CCW yder Kommissionen gennem sine aktiviteter vedrørende personelminer på et konkret og operationelt plan allerede et indirekte, men mærkbart bidrag til mindskelsen af den trussel, der er forbundet med klyngebomber og andre former for blindgængere. Minerydning omfatter formelt og i praksis rydning af andre former for blindgængere, selv om der ikke er tale om en specifik bekæmpelse af submunition.
Vi har allerede indledt sådanne brede rydningsaktiviteter i lande som Laos, Kosovo og Afghanistan, hvor personelmineproblemet er uadskilleligt knyttet til forureningen med andre former for blindgængere.
Morillon (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg takker Dem for denne vigtige korrektion, som De netop er kommet med, og som viser, at Kommissionen tager sine opgaver alvorligt. Det er teknikeren, som taler her i salen for en gangs skyld om f.eks. våben med forarmet uran. Det er yderst vigtigt, at der ikke hersker nogen tvivl, hverken bevidst eller ubevidst - hverken i den offentlige opinion eller, som jeg har set det her i salen, hos os selv - om brugen af våben med forarmet uran og atomvåben. De har givet os nogle meget betydningsfulde redskaber til at undgå dette, og jeg vil blot gerne nøjes med her at aflægge et personligt vidneudsagn.
Våben med forarmet uran er våben, som er blevet udviklet til at gennemtrænge nye former for panserbeklædning. Panserbeklædninger fra Anden Verdenskrig blev brudt af granater med hulladning med kemisk energi. De nye former for panserbeklædning kan kun brydes af våben med kinetisk energi. De kaldes panserbrydende projektiler. Man skal være i stand til at give dem en høj udgangsfart. De skal ligeledes have tunge kerner. Det er grunden til, at man har valgt forarmet uran. Men jeg vil gerne gentage, at den tvivl, jeg taler om, ikke er helt ufarlig. Jeg har hørt en journalist i fjernsynet, som dækkede vores kollegers mission i Irak, og som ved to lejligheder - det var altså ikke nogen lapsus - talte om beriget uran i forbindelse med disse former for ammunition.
Jeg har deltaget i den research, der førte til udviklingen af disse våben hos det franske tekniske direktorat for landstyrker, hvor vi har nogle meget effektive fagforeninger, som beskytter vores arbejdere og vores ingeniører. Jeg kan derfor bevidne over for Dem, at hvis der havde været den mindste risiko, så ville det forsigtighedsprincip, vi anvender i vores våbenindustrier i Frankrig, systematisk have sørget for, at denne form for ammunition blev fjernet.
Linkohr (PSE).
Hr. formand, hvad den forarmede uran angår, kan jeg forestille mig, at kommissæren har ret. Så vidt jeg ved, findes der, hvis jeg husker ret, sågar civile anvendelser for det, men det må man undersøge. Imidlertid ved vi ikke noget om langtidsvirkningen af det spredte materiale, her vil vi måske få nogle overraskelser.
Jeg vil gerne sige noget om landminerne. Angående landminerne skal man vide, at der i dag fortsat opbevares ca. 230 millioner landminer i en række stater. 70-100 millioner er udlagt et eller andet sted i verden. Desuden bliver der hele tiden udlagt nye, hvilket betyder, at spørgsmålet om at lokalisere disse landminer og ødelægge dem er meget vigtigt - især ødelægge dem humant, altså så mennesker ikke lider skade ved det - og også ødelægge dem økonomisk, altså så udgifterne mindskes. Jeg vil gerne opmuntre Kommissionen til at udnytte de midler rigtigt, som vi har afsat i budgettet til forskning. Vi har i de seneste år gentagne gange afsat midler i forskningsrammeprogrammet til undersøgelse af nye teknologier til lokalisering af landminer. De bør udnyttes efter deres bestemmelse. Der er også opnået fremskridt, som jeg gerne udtrykkeligt vil takke for. Men tingene er overordentligt komplicerede, og jeg vil endnu en gang opmuntre Dem til at hjælpe med til måske at udvikle et multifunktionelt lokaliseringsapparat.
Min sidste bemærkning gælder afrustningen. Der er også andre ting, som skal afrustes, f.eks. masseødelæggelsesvåben. Af vores budget stilles der hvert år ca. 100 millioner euro til rådighed til at afruste kemiske, biologiske og atomare våden i de tidligere sovjetlande. Jeg vil gerne have, at De fremlægger en rapport for os, og at vi fører en debat om det eller afgiver en erklæring om det. Der er trods alt tale om mange penge og især om et højaktuelt emne.

Van den Bos (ELDR).
Våben som landminer og klyngebomber er et sandt mareridt. Ikke blot skelnes der med disse våben ikke mellem militære mål og uskyldige civile, men efter en årelang krig kræver de fortsat ofre blandt befolkningen. Disse våben skal for altid fjernes fra våbenarsenalerne. I modsætning til klyngebomber er landminer omfattet af et internationalt forbud. Det er delvist EU's fortjeneste, at brugen og produktionen af landminer er på retur, at handelen med landminer er standset, og at antallet af ofre er faldende. Så længe de ikke-statslige aktører udelukkes fra forbudsprocessen, bliver verden ikke fri for landminer.
Det er derfor vigtigt, at EU også retter sin politik mod disse grupper og sætter emnet på dagsordenen for det næste møde om Ottawa-konventionen. Med erfaringerne fra landminer er det godt, at Europa-Kommissionen nu også udvikler strategier og programmer for ueksploderet krigsammunition. Disse nye aktiviteter må imidlertid ikke gennemføres på bekostning af kampagnen mod landminer. Der skal skaffes ekstra penge til disse aktiviteter. Mange mennesker mener også, at våben, der indeholder forarmet uran, udgør en risiko for folkesundheden. Kommissæren nævnte, at denne bekymring ifølge forskningen er grundløs, men jeg deler flere kollegers bekymring over, om det er tilstrækkeligt til at konkludere, at vi blot kan fortsætte brugen af disse våben. Jeg er endnu ikke overbevist herom. Det er under alle omstændigheder på høje tid, at vi åbner øjnene for klyngebomberne og vågner op af dette mareridt.
Ahern (Verts/ALE).
Hr. formand, folk i hele Europa vil reagere med mistillid og vrede på udtalelsen om, at der ikke er grund til bekymring i forbindelse med våben med forarmet uran. Det er tendentiøst at citere Euratom, der udtrykkelig har til opgave at fremme atomteknologi, og hvis strålingssikkerhedsniveauer oprindeligt blev fastsat for at tillade atmosfæriske prøvesprængninger i 1950'erne. Det er heldigvis overstået.
Deres vrede er begrundet og tiltagende, fordi selv lave niveauer af alfastråling kan have alvorlige følger for børn. Vi ved fra forsøg, at der findes plutoniummolekyler i våben, som er isolerede, men kan have yderst alvorlige følger, hvis de indtages. Prøver fra seks civile nær bombemål i Afghanistan viste et indhold af uran på 100 gange det normale - en kontaminering, der stammede fra forarmet uran. Afghanske læger har omtalt dødsfald som følge af indre lidelser som blødninger, lungeproblemer og opkastning, som alle er symptomer på bestråling.
Under Golfkrigen indrømmede de allierede tropper, at de havde anvendt over 300 t forarmet uran. Denne uran mistænkes for at være den væsentligste årsag til epidemien af fødselsskader, blodkræft og kræft i Irak. Der er en forskel på våd jord som i Bosnien og ørkenforhold som i Irak og Afghanistan. Det er yderst alvorligt. Jeg beder Dem ikke påtage Dem ansvaret for disse børns død, hr. kommissær, men om at reagere mere menneskeligt og seriøst på denne virkeligt forfærdelige situation.
Belder (EDD).
Hr. formand, krig og retfærdighed - tæt sammenhæng eller contradictio in terminis. Er det muligt at føre krig uden at krænke menneskerettighederne? De kæmpende står altid i det dilemma, at de ved at udvise al for stor respekt over for rettigheder og forpligtelser risikerer et nederlag - særligt hvis de ikke er helt sikre på, at modparten overholder kampprincipperne. Disse sandheder må ikke undergrave vores støtte til respekten for humanitære love i forbindelse med krigsførelse. Derfor glæder jeg mig over forhandlingerne om spørgsmålet om tiloversbleven ueksploderet ammunition efter en krig. Der er særligt brug for en afklaring vedrørende ansvaret for efterladte ueksploderede bomber. Ueksploderede bomber og granater sårer trods alt fortsat mange mennesker længe efter afslutningen på en væbnet konflikt.
Efter min mening består Europa-Kommissionens vigtigste rolle i at koordinere, informere og om nødvendigt støtte medlemsstaterne. En akkumulering af magt skaber ofte forvirring frem for praktisk hjælp til ofrene.
På den anden side bør spændingen mellem retfærdighed og virkelighed gøre os forsigtige. Respekten for internationale traktater må ikke føre til, at dette område af loven misbruges til politiske formål. Letkøbt censur vil i sidste ende underminere støtten til kampprincipperne. Derfor støtter jeg ikke ændringsforslagene fra De Grønne. De udgør en ensidig kritik af en enkelt nation, mens der i virkeligheden er mange lande, der optræder ekstremt tvivlsomt i forhold til den internationale humanitære lov, der er gældende i væbnede konflikter.
Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, jeg henviser til forslaget til beslutning. Det er lidt af en samling følelsesladet miskmask, hvor man forveksler tre elementer, der ikke har noget med hinanden at gøre, nemlig panserminer, klyngebomber og beriget uranammunition. Beslutningsforslaget afspejler manglende forståelse for det arbejde, der udføres af gruppen af regeringseksperter vedrørende eksplosive krigsefterladenskaber - et fornuftigt organ, hvis medlemmer er bevidste om behovet for at finde en forsvarlig balance mellem humanitære hensyn og militær anvendelighed, hvad angår visse våben. Vores landes militære styrker og de øvrige NATO-landes er yderst opmærksomme på, hvor vigtigt det er at beskytte civilbefolkningen, undgå indirekte skader og nedbringe risiciene for vores egne tropper.
Angående landminer er jeg stolt over aktivt at have taget del i indsatsen til fordel for et forbud mod personelminer og have medvirket til at formidle omfattende finansiering af bistand til ofre for miner og til minerydningsoperationer. Jeg lykønsker Kommissionen med, at den fortsat arbejder på dette område. Vores væbnede styrker indvilligede i, at de kunne fungere uden personelminer. Panserminer er en ganske anden sag. Generelt er de humanitære følger mindre betydningsfulde, og de er et uundværligt militært våben, så længe der er tanks på slagmarken. Krigsefterladenskaber er et problem i post-konflikt-situationer, og der bør arbejdes mere med selvødelæggelse og sporing af ammunition.
Blot ordet "forarmet uran" afføder alle former for frygt og forestillinger om stråling, som angiveligt er fuldstændigt fejlagtige. Det er anerkendt, at der eventuelt kan være en lille risiko fra giftigt støv for personer, der arbejder uden beskyttelse i umiddelbar nærhed af et køretøj, der rammes af våben med forarmet uran. Jeg er åben over for spørgsmålet, men der foreligger på nuværende tidspunkt ingen lægevidenskabelige beviser for at forbinde forarmet uran med helbredsproblemer, hverken hos tropper eller i lokalbefolkningen.
Denne beslutning handler i virkeligheden ikke om nogle af disse ting. Den er ren panikmageri. Den indeholder krav om et øjeblikkeligt moratorium for ammunition, der er nøglevåben for den koalition af luftstyrker og panserstyrker, der er udstationeret i Golfen. Det er måske heller ikke noget tilfælde, at den kommer efter et irakisk forslag i FN i oktober sidste år om at klassificere forarmet uran som et masseødelæggelsesvåben. Denne finte blev massivt afværget i De Forende Nationer, for blot igen at blive afprøvet i Europa-Parlamentet. Jeg håber, at Parlamentets medlemmer vil skelne strengt mellem de forskellige elementer under afstemningen om beslutningsforslaget i morgen.
Fava (PSE).
Hr. formand, jeg må indrømme, at jeg er ret bekymret og forundret efter at have hørt kommissærens udtalelser. Vi står foran en krig, som formodentlig kun bliver startet på grund af en mistanke, nemlig mistanken om, at Irak ligger inde med kemiske våben. Jeg er bekymret og forundret over, at man så let fejer vores mistanke af bordet, når det gælder mistanken om, at der er brugt forarmet uran i en række konflikter, og at det har haft alvorlige konsekvenser for civilbefolkningens sundhed.
Jeg vil nøjes med at nævne tre kendsgerninger. For det første har NATO ikke forbudt ammunition med forarmet uran, og det får os til at frygte og tro, at denne ammunition er blevet anvendt, og at den også risikerer at blive anvendt på et senere tidspunkt. For det andet udtalte den amerikanske forsvarsminister i januar sidste år, at man havde konstateret en stigning i den radioaktive stråling fra de våben med forarmet uran, der var blevet anvendt i Afghanistan. For det tredje viste en række medicinske analyser, som en canadisk ngo foretog i Afghanistan - og som på grund af situationen var vanskelige at gennemføre - at uranværdien var 100 gange højere end normalt, hvilket - det er i det mindste højst sandsynligt - skyldes brugen af våben med forarmet uran.
I lyset af alt dette mener jeg, at det er alt for let og overfladisk at sige, at vi ikke har tilstrækkelige informationer til at forlange, at disse våben ikke bliver brugt i nogen konflikt, og at man ikke mindst skal undgå risikoen for, at disse våben bliver brugt i Irak. Det er formålet med vores beslutningsforslag, men i morgen er det Rådets og Kommissionens opgave at udelukke denne risiko og at kræve, at denne risiko er helt udelukket.

Lucas (Verts/ALE).
Hr. formand, på nøjagtigt samme tidspunkt sidste uge befandt jeg mig i Basra i det sydlige Iran i selskab med mine kolleger i den parlamentariske delegation. I Basra fik vi forevist de frygteligste billeder af børn, der var født vanskabte som følge af strålingen under den sidste Golfkrig, hvor de allierede styrker anvendte sprænghoveder med forarmet uran.
Jeg ville ønske, at Tony Blair og George Bush havde været på det hospital. I så fald ville de måske holde op med at sige, at den ulovlige og moralsk uforsvarlige krig, de er på nippet til at indlede i Irak, på nogen måde er i det irakiske folks interesse. Det irakiske folk betaler stadig prisen for den sidste krig i form af kræft, blodkræft og dødsfald. Jeg ville ønske at også kommissær Byrne havde været på det hospital. Kendsgerningerne er der. Hvis de metodologier, han henviste til, ikke kan forklare dem, vil jeg vove at antyde, at det er hans metodologier, der er forkerte. Stadig flere forskere har nemlig påvist, at følgerne af et lavt bestrålingsniveau til stadighed er blevet undervurderet. Der er svagheder forbundet med disse metodologier. Det er ikke de rigtige. Ved at fornægte det gør vi det irakiske folk en dobbelt bjørnetjeneste, og dødsfaldene fortsætter.
Yiannitsis
Tak, hr. formand, jeg har blot en enkelt kommentar, fordi der var et spørgsmål vedrørende Grækenland og konventionen om landminer. Jeg vil gerne understrege, at den græske regering har underskrevet denne konvention. Konventionen blev ratificeret af det græske parlament, og jeg forstår ikke de to taleres insinuationer, eller hvad de præcist prøvede at sige.

Byrne
Hr. formand, jeg vil gerne omtale nogle af de emner, der er blevet drøftet, i særdeleshed i relation til sundhedsspørgsmål.
Dette spørgsmål er som tidligere anført blevet behandlet ikke blot i Kommissionen og ikke blot i Ministerrådet, men også i Parlamentet. Som jeg sagde tidligere, konkluderedes det bl.a. i STOA-rapporten fra maj 2001, at der på baggrund af de epidemiologiske undersøgelser af personer udsat for forarmet uran i Irak og i Balkanlandene blandt en forholdsvis lille gruppe soldater, som klart var blevet udsat for forarmet uran under Golfkrigen, ikke har kunnet påvises helbredsproblemer, der kan tilskrives forarmet uran. Blandt de britiske golfkrigsveteraner er hverken den gennemsnitlige levealder eller frekvensen af specifikke dødsårsager som kræft mærkbar forskellig fra en referencebefolknings. Der er ikke fundet nogen forbindelse mellem de helbredsproblemer, som mange golfkrigsveteraner lider af, nemlig golfkrigssyndromet og mistanke om udsættelse for forarmet uran.
I sagen om de tyske KFOR-soldater i Kosovo, som eventuelt var blevet udsat for forarmet uran, kunne det påvises, at de ikke havde indtaget væsentlige mængder. De foreløbige resultater af en lægevidenskabelig undersøgelse viser, at frekvensen af blodkræft blandt de italienske KFOR-tropper ikke ligger mærkbart højere end for en referencebefolkning.
Det kan således konkluderes, at der indtil videre ikke foreligger videnskabelige beviser for helbredsforstyrrelser blandt ansatte i militæret eller hos civilbefolkningen som følge af anvendelsen af forarmet uranammunition i Golfkrigen eller Balkankrigen.
De kontroversielle oplysninger og rapporter om dramatiske helbredsforstyrrelser forårsaget af forarmet uran blandt soldaterne i Iraks og Jugoslaviens hær holder ikke over for en peer review. Kommissionen kom frem til nøjagtig det samme synspunkt, da den behandlede disse spørgsmål og undersøgelser, og det gjorde Rådet også. I STOA-rapporten hedder det under henvisning til omfattende undersøgelser og krydsundersøgelser af størstedelen af den specialiserede videnskabelige litteratur, især den lægevidenskabelige litteratur, der anses for troværdig, og under henvisning til resultaterne af den medicinske overvågning i årtier af arbejdstagere inden for uransektoren såvel som dyreforsøg, og under henvisning til resultaterne af de seneste undersøgelser i Irak og Balkan af følgerne for mennesker og miljøet efter anvendelsen af forarmet uran, at anvendelsen af forarmet uran i ammunition i Irak og Balkanlandene ikke kan påvises at have ført til alvorlig udbredt kontaminering af miljøet eller udgøre en akut eller mærkbar trussel mod menneskers sundhed.
Derefter følger en række henstillinger, som ikke er i overensstemmelse med de synspunkter, som især de grønne medlemmer af Parlamentet har givet udtryk for her i eftermiddag.
Jeg vil under henvisning til alle disse videnskabelige undersøgelser og det seriøse og omfattende arbejde, der er foretaget - herunder af repræsentanter for Parlamentet, Rådet og Kommissionen - påpege, at det forekommer mig, at alle, der har valgt den tilgang, vi har anlagt - og dette siger jeg som svar til fru Ahern - kun kan have en ren samvittighed. Det samme antager jeg ikke kan være tilfældet for de personer, der fremsætter ubegrundede påstande om folk, der gør deres bedste for at levere korrekte svar på disse spørgsmål.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0022/2003) af Redondo Jiménez for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om overvågning af Fællesskabets skove og disses samspil med miljøet (Forest Focus) (KOM(2002) 404 - C5-0351/2002 - 2002/0164(COD)).

Nielson
Hr. formand, først vil jeg gerne takke ordføreren fru Redondo for hendes betænkning vedrørende Kommissionens Forest Focus-forslag til en forordning om overvågning af skove og disses samspil med miljøet.
Formålet med dette forslag er at bidrage til en beskyttelse af Fællesskabets skove gennem overvågning. Det bygger på resultaterne af Rådets to forordninger om beskyttelse af Fællesskabets skove mod luftforurening og brande, der udløb ved udgangen af 2002. Forslaget udvider imidlertid anvendelsesområdet for at medtage nye miljømæssige spørgsmål såsom biodiversitet, klimaændringer, kulstofbinding og jordbunde.
Beskyttelsen af skove og styrkelsen af deres multifunktionelle rolle er særligt betydningsfulde og presserende temaer for EU. Fællesskabet og medlemsstaterne har forpligtet sig til at gennemføre internationalt vedtagne aktiviteter og indføre overvågnings- og rapporteringssystemer. Forsvarlige politiske beslutninger skal baseres på pålidelige oplysninger.
Der er behov for en harmoniseret og omfattende langtidsovervågning af skovene på fællesskabsplan. Det er afgørende for at skaffe oplysninger om den tidsmæssige og rumlige variation i skovenes tilstand. Erfaringerne fra den tidligere ordning for skovovervågning viser, at en harmoniseret dataindsamling er meget vigtig.
To centrale spørgsmål kræver særlig opmærksomhed. For det første komitologi. I betænkningen anbefales det at styrke nærhedsprincippet i forbindelse med Forest Focus samt at styrke medlemsstaternes rolle i den foreslåede overvågningsordning.
Erfaringer fra den tidligere fællesskabsordning viser, at et tæt samarbejde mellem Kommissionen og medlemsstaterne er en forudsætning for en effektiv overvågningsordning. Det er grunden til, at Kommissionen foreslog en styrkelse af udvalgsprocedurerne gennem inkorporering af et forvaltningsudvalg. Det er en fremgangsmåde, der afvejer det indlysende behov for større inddragelse af medlemsstaterne, samtidig med at den er proportional med det, der i et EU-perspektiv er en relativt beskeden ordning. Vi mener, at karakteristika for den foreslåede ordning nøje svarer til de kriterier for forvaltningsudvalg, der er opstillet i Rådets beslutning om komitologi.
For det andet vil jeg gerne komme ind på det vigtige aspekt af brandforebyggende foranstaltninger. Brande har hærget skove i mange dele af EU, men særligt i de sydlige egne. Kommissionen tager det alvorligt, og den vil sikre sig, at de foranstaltninger vedrørende skovbrande, der blev indført ved Rådets nu udløbne forordning 2158/92, fortsat dækkes i fællesskabslovgivningen. Til sammen opfylder forslaget om Forest Focus og forordningen om udvikling af landdistrikter disse krav. De aktiviteter, der ikke allerede var dækket af bestemmelserne i forordningen om udvikling af landdistrikter - såsom særlige undersøgelser og informationssystemet for skovbrande - er nu indeholdt i Forest Focus. Kommissionen forstår fuldt ud Parlamentets bekymring, der afspejles i ændringsforslagene til de brandforebyggende foranstaltninger.
Kommissionen beklager imidlertid, at Parlamentet ikke kan acceptere medtagelsen af foranstaltninger til forebyggelse af skovbrande i Forest Focus-forslaget. Vores to institutioner har en fælles målsætning om at forebygge skovbrande, men denne gentagelse af foranstaltninger, der allerede er indeholdt i forordningen om udvikling af landbruget, vil resultere i en juridisk og budgetmæssighed usikkerhed, der kan gøre det vanskeligt for os at nå disse mål. Jeg vil gerne forsikre medlemmerne om, at den fremgangsmåde, som Kommissionen har foreslået, vil gøre det muligt at fortsætte de brandforebyggende foranstaltninger.
Kommissionen har allerede opfordret medlemsstaterne til at foretage de nødvendige ændringer i deres nationale eller regionale planer for udvikling af landdistrikter. Spørgsmålet om budgetstigningen er kædet sammen med de brandforebyggende foranstaltninger. Det følger heraf, at Kommissionen hverken støtter yderligere brandforebyggende foranstaltninger under dette forslag eller den foreslåede budgetstigning.
Redondo Jiménez (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, som kommissionen netop har sagt, drejer det sig om en betænkning, vi skal stemme om i morgen, som er blevet vedtaget i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, og som overordnet har støttet ordførerens betænkning. Forest Focus erstatter to forordninger, der har været gældende indtil december 2002, og hvis retsgrundlag, der skiftede fra den tidligere artikel 130 til den nuværende artikel 175, blev ændret den 25. februar. Det vil sige, at den nu skal vedtages ved hjælp af den fælles beslutningsprocedure. Betænkningen behandlede såvel beskyttelse mod skovbrande som luftforurening, og nu skal der medtages aktioner inden for biodiversitet, klimaændringer og kulstofbinding. Det drejer sig om aktioner i det sjette miljøhandlingsprogram, som Europa-Kommissionen og Fællesskabet er forpligtede til at iværksætte. Forslaget erstatter dog de fleste af de foranstaltninger til forebyggelse af skovbrande, der var indeholdt i den tidligere forordning (EØF) nr. 2158/92.
Kommissæren har netop fortalt os, at disse foranstaltninger er indeholdt i de programmer om regional udvikling og udvikling af landdistrikter, han nævnte. Jeg er nødt til at sige til ham, at medlemsstaterne allerede har forelagt planerne vedrørende forordningen om udviklingen af landdistrikterne, der blev vedtaget i 2000, som ikke har kunnet tage højde for planerne til forebyggelse af skovbrande. Det virker derfor ikke seriøst, at medlemsstaterne bliver bedt om at gætte, at Parlamentet og Kommissionen i 2003 eller ved udgangen af 2002, som det var planen, skulle drøfte en erstatning af forordningen, og at den skulle overføres til programmet om udvikling af landdistrikterne, og at den ydermere ville blive overført med et usselt budget på 5 millioner euro, for dette beløb står ikke i programmet om udvikling af landdistrikterne. Det skal derfor fremgå for at skabe balance i budgettet for 2002. Det vil sige 18 millioner euro pr. år.
Nu bruger vi, hr. kommissær, 18 millioner euro. Det er det beløb, der er blevet balanceret og konsolideret i 2002. Kommissionen foreslår 13 millioner euro. Det er ikke seriøst, at vi skal træffe de samme foranstaltninger, plus dem om biodiversitet, klimaændringer og kulstofbinding, med en så betydelig reduktion af budgettet.
Jeg synes, at Rådet og Parlamentet har gjort en stor indsats for at nå en kompromisaftale med nogle kompromisforanstaltninger, der udløber i 2006. Det lader ikke til, at Kommissionen har formået at opnå denne aftale. Det beklager jeg meget, hr. kommissær, men det drejer sig om en forordning, der skal vedtages sammen med Parlamentet ved hjælp af den fælles beslutningsprocedure, og jeg mener derfor, at det forslag, der i sin tid lå på bordet, er blevet trukket tilbage af ordføreren i ændringsforslag 44, så vi alle kan drøfte det på lige fod. Jeg synes, at vi alle skal gøre noget, ikke kun Parlamentet.
Af de ændringsforslag, som Den Socialdemokratiske Gruppe har stillet, kan jeg acceptere ændringsforslag 48. Jeg kan dog ikke acceptere ændringsforslag 47, da det ville være i modstrid med betænkningens ånd. Jeg har stillet andre ændringsforslag. To af dem drejer sig om juridiske præciseringer. I et tredje ændringsforslag er det eneste, vi ønsker, at medtage den tanke, der allerede er indeholdt i betragtningerne om at udvide anvendelsesområdet for EF-systemet for information og kommunikation vedrørende skovbruget i teksten.
Jeg ville gerne have medtaget et par andre idéer, f.eks. om at prioritere nogle metodologiske projekter og om at fremme de såkaldt gamle aktiviteter, og ikke kun dem, der foreslås i de nye moduler.
Jeg synes også, at det er bedst med perioder af et års varighed, hvor der skal være en forsøgsperiode, for det er nødvendigt at tage højde for eksperternes hyppige interaktioner. Jeg synes ikke, at det er hensigtsmæssigt at overføre disse punkter til programmet om udvikling af landdistrikterne, hr. kommissær, da vi i så fald ville gå bort fra den eneste forordning, der for øjeblikket er omfattet af den fælles beslutningsprocedure, og som desuden er den eneste forordning, der omhandler og beskytter vores skovområder. Efter min mening ville det, og jeg er godt klar over, at ordvalget er uortodoks for Parlamentet - være det samme som at lægge en karamel ved indgangen til skolen. 
Hr. kommissær, vi kan endnu nå at bremse udvandingen af såvel budgettet som harmonien mellem forordningerne. Jeg synes, at vi har en forpligtelse til at gøre det.

Virrankoski (ELDR)
Hr. formand, jeg vil oprigtigt takke fru Redondo Jiménez for hendes udmærkede og omfattende betænkning om overvågning af Fællesskabets skove og disses samspil med miljøet. Kommissionens forslag kombinerer to tidligere forordninger om henholdsvis beskyttelse af skove mod luftforurening samt brandforebyggende foranstaltninger.
Budgetudvalget har afgivet udtalelse om sagen. Af dets første udtalelse fremgår det, at finansieringsoversigten i Kommissionens forslag er forenelig med loftet for udgiftsområde 3 i det finansielle overslag, og at det ikke vil begrænse andre aktioner i perioden 2003-2006. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik hævede imidlertid den finansielle ramme fra 52 millioner euro til 67 millioner euro. Følgelig fastslog Budgetudvalget, at rammen var forenelig med loftet for udgiftsområde 3 - om nødvendigt gennem en reduktion af andre politikker eller ved udnyttelse af bestemmelserne i den interinstitutionelle aftale. I praksis advarer Budgetudvalget om, at der skal skæres ned på andre politikker, hvis ikke det finansielle overslag skal hæves, hvilket bliver meget vanskeligt politisk set.
Budgetudvalgets udtalelse baseres på den nye artikel 63a i Parlamentets forretningsorden, ifølge hvilken et udvalg skal kontrollere, at et lovforslag er foreneligt med det finansielle overslag. Det er ment som et ledende princip for plenarmøderne, hvor medlemmerne selvfølgelig har ret til at træffe deres egne beslutninger. I denne uge anvendes artikel 63a ikke blot for denne betænkning, men f.eks. også for betænkningen af Ulla Sandbæk. Det skal bemærkes, at hvis det korresponderende udvalg hæver den pågældende finansielle ramme, så skal det atter anmode om en udtalelse fra Budgetudvalget. Kontrollen af den finansielle forenelighed udgør under ingen omstændigheder en stillingtagen til, hvorvidt det korresponderende udvalgs forslag om en større finansiel ramme er hensigtsmæssigt eller rimeligt. Denne procedure bliver forhåbentlig automatisk og naturlig. 
På plenarmødet skal man have den fornødne viden om den finansielle rammes forenelighed med det finansielle overslag, så man kan træffe en afgørelse. Proceduren øger de korresponderende udvalgs ansvar for det lovgivningsforslag, der er til forhandling på det pågældende tidspunkt. Den allerede fastlagte aktivitetsbaserede opstilling af budgettet har samme mål. Kontrol af finansiel forenelighed i henhold til artikel 63a tjener således først og fremmest det korresponderende udvalgs interesser.

Pesälä (ELDR)
Hr. formand, kommissær, som formand for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter vil jeg takke Dem, fru Redondo Jiménez, for Deres forberedende arbejde, hvilket viser, at De har et godt greb om emnet. De tog hensyn til indholdet i vores udtalelse under Deres eget forberedende arbejde. Det takker jeg Dem oprigtigt for.
To sager vakte særlig stor bekymring, hvad angik det forberedende arbejde. For det første ville Kommissionen gerne have overtaget de beføjelser, der normalt er knyttet til medlemsstaterne i anliggender vedrørende skove, og for det andet forsøgte den at insistere på et urealistisk dataindsamlingsprogram på medlemsstaternes vegne, der havde været urimeligt eller ligefrem umuligt at gennemføre i praksis. Denne urealistiske holdning var særlig tydelig i målene for registrering af biodiversitet og beregning af arternes hyppighed.
Når man overvejer omkostningerne, er det ikke hensigtsmæssigt at gå til en bredere sammenhæng, end det i øjeblikket er tilfældet på internationalt plan inden for rammerne af FN's Levnedsmiddel- og Landbrugsorganisation. Det ville være klogt at undersøge situationen først. Med de ændringer, vi foretager, kan vi garantere, at skovbrugspolitikken vil forblive i hænderne på de enkelte lande og Den Stående Skovbrugskomité, der repræsenterer medlemsstaterne. De oplysninger, der fremover indsamles i EU, vil have stor betydning for overvågning af skovsystemets udvikling, men det er ikke noget, hvorpå vi kan bygge en skovbrugspolitik eller en EU-tilgang til bæredygtig forvaltning af skovene.
I den forbindelse vil jeg gerne påpege, at skove varierer meget i de forskellige dele af EU, og at skove og tømmer har meget forskellig betydning i de enkelte lande. Det er på grund af disse forskelle, at jeg har stærke forbehold med hensyn til, at skovbrugspolitikker forvaltes fra Bruxelles.
Grossetête (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne først og fremmest udtrykke min støtte til fru Redondo Jiménez-betænkningen. Det er sandt, at skovene spiller en central rolle, for de har en multifunktionel rolle, og som formand for en regional naturpark er jeg yderst opmærksom på de forskellige aktioner til bevarelse af naturområder og mere specifikt skove. De er uundværlige for bl.a. at modvirke klimaforandringer. Vi skal imidlertid ikke udelukkende betragte skovområderne som Europas lunger. De er ikke kun grønne områder, de er også en ganske betydelig kilde til økonomiske, sociale og turistrettede aktiviteter.
På fællesskabsniveau er det tvingende nødvendigt at sammenligne de forskellige eksperimenter, som gennemføres i medlemsstaterne for at fremme informationsudvekslingen og oprette et effektivt benchmarkingsystem. Vi må aldrig glemme, at forvaltningen af denne arv sker og vil ske mest effektivt så lokalt som muligt. Derfor skal overvågningen af skovene ikke udelukkende være EU's ansvar. Subsidiaritetsprincippet er vigtigt i denne sammenhæng, og der er nærmest tale om et delt kompetenceområde mellem Unionen og medlemsstaterne, mellem Unionen og lokalsamfundene og mellem Unionen og de lokale operatører, som er repræsenteret i Det Rådgivende Udvalg for Skove og Kork og Den Stående Skovbrugskomité.
Det er Unionens opgave i samarbejde med medlemsstaterne at fastlægge de store retningslinjer for foranstaltningerne, hovedmålsætningerne, og planlægge de mest hensigtsmæssige finansieringsmetoder for at nå disse målsætninger. Rådet skal påtage sig et ansvar på dette område. Kommissionen foreslår at styrke programmerne til genopretning i forbindelse med skovbrande. Jeg er fuldstændig enig i dette vigtige tiltag, men jeg kræver samtidig øget forskning for at undersøge årsagerne til disse brande. Genopretningen skal ikke være eneste målsætning for en langsigtet forvaltning. Hvad angår bevarelsen af vores skovområder er det vigtigt med oplysning til befolkningen, for skoven tilhører først og fremmest borgerne, og det er vores, EU-parlamentsmedlemmernes opgave at repræsentere disse borgere. Derfor mener jeg, at skoven absolut skal være underlagt proceduren med fælles beslutningstagning.
Myller (PSE).
Hr. formand, det er vigtigt for os at passe på de europæiske skove. Engagement i overvågning af biodiversitet, klimaændringer og kulstofbinding samt jordbunde kræver en multifunktionel indsats. Der er opgaver på dette område, som vi kan løse i fællesskab på EU-plan. Det drejer sig f.eks. om udvikling af en fælles viden, der kan tjene som grundlag for økologisk overvågning af skove, så der indsamles oplysninger om skovenes tilstand baseret på ægte viden.
Efterhånden som vi udvikler de foranstaltninger, der skal træffes, skal vi imidlertid huske på, at skovenes betydning varierer ganske meget i de forskellige dele af Europa. Selve skovene er også meget forskellige. Af denne grund skal alle spørgsmål vedrørende skovbrug baseres på subsidiaritetssprincippet. Vi bør heller ikke udvikle nye institutioner. Opgaverne i EU's handlingsprogram for skovbrug skal løses inden for rammerne af de gældende systemer og med anvendelse af de eksisterende overvågningsmetoder.
På EU-plan skal ansvaret ligge hos Kommissionen og Det Europæiske Miljøagentur. Kommissionen skal også arbejde tæt sammen med Den Stående Skovbrugskomité.
Jeg vil gerne takke ordføreren for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, fru Redondo Jiménez, for hendes indsats for at føre Kommissionens forslag i denne retning, og dermed mener jeg hendes fokus på betydningen af subsidiaritetsprincippet. Jeg finder det imidlertid problematisk, at ordføreren har medtaget foranstaltninger vedrørende brandforebyggende foranstaltninger i denne forordning. De Europæiske Socialdemokraters Gruppe er enig i, at brandforebyggelse er en vigtig del af det europæiske samarbejde samt et område, hvor solidaritet er påkrævet. Forskellen i vores holdning handler imidlertid om finansieringen. Vi hørte i kommissærens indlæg, at Kommissionen i sit forslag har arbejdet ud fra den antagelse, at de brandforebyggende foranstaltninger skal finansieres via landbrugets udviklingsfond.
De Europæiske Socialdemokraters Gruppe har fremsat ændringsforslag 47, der skal sikre, at der tages lige meget hensyn til alle operationelle sektorer i denne forordning. Den Socialdemokratiske Gruppe går heller ikke ind for at øge bevillingerne til handlingsplanen Forest Focus, sådan som Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik er enedes om. Vi skal først finde ud af, hvilke foranstaltninger der skal være EU's ansvar, samt hvad der er mest fornuftigt og økonomisk inden for rammerne af de eksisterende systemer. Først da kan vi beslutte, hvor stor budgetstigningen skal være. På nuværende tidspunkt vil vi opponere imod ovennævnte budgetstigning.
Sánchez García (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne indlede mit indlæg med at minde om en belejlig og relevant talemåde, der siger, at "et folks kultur kan måles på dets kærlighed til træerne". Jeg kunne godt tænke mig, at EU's folk viste det.
Når vi taler om skove, taler vi om et af jordens vigtigste økosystemer på grund af den rigdom og betydning, de har for det internationale samfund, da de har en både beskyttende og produktiv funktion.
Det europæiske kontinent har alle de egenskaber, der er kendetegnende for planetens nordlige halvkugle. De har mangeartede nåle- og løvtræsskove, der afspejler det gamle Europas regionale biodiversitet og bioklimatiske rigdom.
På denne baggrund må vi anerkende den betydning, som Redondo Jiménez-betænkningen har for EU's natur. Det skyldes efter min mening flere ting. På den ene side behandler betænkningen overordnet de generelle aktioner, der er nødvendige for at undgå, at EU's skove bliver ødelagt af luftforurening, og det fastholdes, at der skal udvikles en særlig EU-politik til bekæmpelse af skovbrande, der er en af de faktorer, der truer skovenes overlevelse. På den anden side anerkender den specifikt den økologiske rigdom i nogle europæiske regioner, f.eks. regionerne i EU's yderste periferi, hvor der findes visse skovøkosystemer, der til tider er rene naturhistoriske museer. Det er f.eks. tilfældet i den region, jeg kommer fra, De Kanariske Øer, hvor det ville være fornuftigt at etablere observationsområder i skovene på de makaronesiske øer, et af de biogeografiske områder under den internationale naturbevarelsesorganisation (IUCN), der har den største biodiversitet i EU. Men alt dette kan løbe ud i sandet, hvis Kommissionen ikke tildeler de finansielle bevillinger, der gør det muligt at træffe de nødvendige foranstaltninger for at opnå en ordentlig europæisk skovpolitik.
Jeg lykønsker ordføreren med hendes forståelse for skovproblematikken og med hendes mod til at forsvare EU's skove.

Figueiredo (GUE/NGL).
Hr. formand, det er i denne debat vigtigt at huske betydningen af de aktioner, der gennemføres i medfør af forordning 2158 om beskyttelse af skovene i Fællesskabet mod brande, da denne komplementære aktion har dannet grundlag for forskellige forebyggelsesprojekter i form af indsats mod årsagerne til de skovbrande, der er en sand svøbe for flere områder, navnlig i Portugal.
Mellem 1992 og 2002 blev der finansieret ca. 800 projekter og 18 nationale programmer i seks lande, Tyskland, Grækenland, Spanien, Frankrig, Italien og Portugal, for i alt ca. 123,6 millioner euro, hvilket viser denne forordnings betydning. Når man tager dette programs effektivitet og budgetgennemførelse i betragtning - et program, der altid har manglet midler - bliver det derfor vigtigt at bevare skovbeskyttelsesforanstaltningerne (aktioner til bekæmpelse af både forurening og skovbrande) inden for den samme forordning, idet de tidligere forpligtelser, der ophæves, når den nuværende forordning træder i kraft, på den måde kan fastholdes.
Der må tages højde for, at mens forureningen mest rammer det nordlige Europa, er skovbrandene en svøbe mod syd, hvorfor den udelukkelse, som Kommissionen foreslår, ikke giver mening, især fordi de forebyggelsesforanstaltninger, der er indeholdt i forordning 2158/1992 omfatter aktioner, der ikke dækkes af forordningen om udvikling af landdistrikterne, der har andre formål, hvad angår skovene og skovbruget, uanset hvad kommissæren har sagt.
At denne betænkning ikke omfatter disse forebyggelsesforanstaltninger, betyder en mindsket bevilling til forebyggelse af skovbrande og sætter en række igangværende projekter på spil, der allerede har vist nytteværdien af Fællesskabets indsats. Jeg er derfor enig i de ændringer, som ordføreren foreslår, og som sigter på at fastholde de brandforebyggende foranstaltninger.

Breyer (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, også jeg vil gerne takke fru Redondo Jiménez for denne betænkning. Vi kan i Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance fuldt og helt tilslutte os denne betænkning. Jeg synes, det er meget positivt, at vi endelig har et engagement på europæisk niveau for skovene, men jeg mener ligesom den foregående taler, at vi må forsøge at koncentrere os mere om biodiversitet, klimaforandringer og databasen for overvågning, og at skovbrandene måske ikke bør fremhæves så stærkt. Der er én ting, vi skal gøre os klart. Det er også en miljøsag, og derfor bør vi forsøge at støtte dette vigtige skridt. Vi håber, at vi kan vedtage denne betænkning så hurtigt som muligt og få bred støtte i Parlamentet allerede under andenbehandlingen, så vi så hurtigt som muligt kan gå i gang med at gennemføre dette program, og medlemsstaterne har midlerne til endelig konkret at kunne gennemføre dette program.
For første gang behøver jeg i dag ikke at udnytte min taletid fuldt ud, for jeg tror, at vi er enige om, at det må dreje sig om at tillægge skovene i Europa en større betydning, se dem som et meget vigtigt livsområde for os og gøre det klart, at klimaforandringerne helt klart også skal observeres, og at Kommissionens initiativ skal udvides meget stærkere inden for biodiversiteten. Derfor støtter vi betænkningen fuldt ud og håber, at medlemsstaterne hurtigst muligt kan gå i gang med arbejdet. Endnu en gang tak til alle, som har bidraget til det.

Piscarreta (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, år efter år er Portugals skove det tavse offer for skovbrande, der bliver stadig hyppigere og mere intense og ødelæggende. Hver eneste sommer bringer denne nationale svøbe med sig efterfulgt af dens dramatiske følger på forskellige planer: økonomiske, økologiske, sociale og menneskelige. Vores skove brænder op og forsvinder lidt efter lidt.
Bæredygtig skovdrift bliver stadig mere kompleks og teknisk. Ud over skovbrandene er skovene udsat for andre, nyere trusler fra luftforurening og klimaændringer. Det er altid værd at minde kollegerne om skovenes betydning og ressourcer. Det er nok at sige, at de udgør ca. 40 % af Unionens territorium, en procentdel, der øges, når udvidelsen er gennemført.
Det er derfor med stor tilfredshed, at jeg byder Forest Focus-programmet velkomment, et fællesskabsinitiativ, der vil styrke beskyttelsen og værdien af Portugals og hele Fællesskabets skove. EU's politik passer perfekt sammen med et samarbejde omkring indsamling af data og udveksling af erfaringer og oplysninger mellem de forskellige medlemsstater.
Kommissionens initiativ integrerer den gældende lovgivning om beskyttelse af skovene mod brand og luftforurening og indfører derudover en ny fællesskabsmekanisme for langsigtet overvågning af Fællesskabets skove og disses samspil med miljøet. Til finansiel støtte for dette program er det blevet besluttet at allokere en flerårig finansiel ramme for perioden 2003-2006 på 67 millioner euro.
Overvågning er faktisk dette forslags nøglebegreb. Jeg støtter derfor helhjertet ordføreren, Encarnación Redondo Jiménez, fordi det er yderst fornuftigt at opretholde særlige foranstaltninger imod skovbrande og for udvikling af landdistrikterne.
Jeg er også enig i, at dette forslag bør tage hensyn til rammekonventionen om klimaændringer, der ser skovene som drivhusgassernes opsugningsmekanisme. Afslutningsvist kan jeg imidlertid ikke undlade at beklage, at Kommissionens forslag mishandler subsidiaritetsprincippet, fordi det tillægger medlemsstaterne en lidet aktiv rolle, når det nu er i deres skove, at skaderne sker. Endnu mere alvorligt er det, at Kommissionens forslag ikke tager højde for de foranstaltninger til forebyggelse af skovbrande, som førhen er blevet finansieret af forordning 2158/92. Jeg støtter derfor alle de ændringer til forslaget, der sigter på, at medlemsstaterne involveres i større omfang.

Savary (PSE).
Hr. formand, jeg er enig med de fleste af mine kolleger i, at skovforvaltning ganske rigtigt er en lokal og national opgave, fordi Europas skove er forskellige og består af forskellige typer skov. Jeg mener derimod ikke, at det er unormalt, at Europa bekymrer sig om hele den europæiske skovarvs sundhed, eftersom det er sandt, at hverken luftforurening, plantesundhedsrisici eller de eventuelle naturkatastrofer eller menneskeskabte katastrofer kender nogen grænser. Den bedste løsning er derfor utvivlsomt den, vores kollega fru Grossetête henviste til, nemlig fælles beslutningstagning, en udvikling hen imod fælles beslutningstagning på skovområdet.
Når det være sagt, mener jeg, at Forest Focus-programmet ud over den ros, man kan give det, også skader en politik, som var meget anerkendt, og som fungerede meget fint, nemlig forordning (EØF) nr. 2158/92, som en række kolleger har henvist til. Jeg er fra et område i Sydfrankrig, hvor man gør en stor indsats for at investere i skov og forebygge skovbrande. Vi er meget kede af det, der er i færd med at ske, af de fiksfakserier med hvilke Forest Focus først og fremmest nedlægger nogle lånemuligheder, som var forvaltet ved fælles beslutningstagning, for i stedet at nationalisere dem på ny under overskriften egnsudvikling på trods af, som fru Figueiredo sagde for lidt siden, at vi ikke har det samme retsgrundlag, at vi sandsynligvis ikke har de samme bevillinger, og at vi desuden ikke kan finansiere de samme typer investeringer. Jeg er ked af, at vi ændrer en politik, der fungerer. Det er desuden en sikkerhedspolitik. På trods af, at man alle andre steder i Europa gør en indsats for sikkerhed til søs, luftfartssikkerhed, jernbanesikkerhed eller f.eks. sundhedssikkerhed, foreslår Kommissionen os i dag, at vi slet og ret skal afskaffe en forebyggelses- og sikkerhedspolitik på skovområdet, som er et yderst følsomt område for alle lande i Sydeuropa. Jeg mener, at det er et beklageligt tilbageskridt. Jeg frygter, at befolkningerne vil bebrejde os, hvis der en dag sker ulykker i de sydlige regioner.

Vi bliver ved med at sige, at vi vil nærme os befolkningerne, at Europa skal være solidarisk, og at Europa skal stå ved europæernes side. Men på dette ekstremt følsomme område, hvor der tidligere var en procedure, som fungerede fint og var yderst anerkendt, taber Europa i dag noget af sin synlighed. Det sletter proceduren fra sine politikker og nationaliserer den på ny i henhold til en yderst uberegnelig egnsudviklingspolitik. Det er årsagen til, at jeg vil støtte det bemærkelsesværdige stykke arbejde, som er udført af vores kollega fru Redondo Jiménez og især hendes ændringsforslag - ændringsforslag 17-21 - samt ændringsforslag 47 fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Jeg håber, hr. kommissær, at De vil genoverveje Deres indledende bemærkninger om, at de ikke vil få opbakning i Kommissionen.
Wachtmeister (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil takke vores kollega fru Redondo Jiménez for et godt stykke arbejde. For det første vil jeg sige, at jeg ikke har noget imod de dele, som berører skovbrande og luftforurening, eftersom det er en grænseoverskridende aktivitet, som berører samtlige lande på samme måde. Derimod kan vi ikke støtte den tredje del, som handler om fælles overvågning af biodiversiteten. Hvorfor? Jo, det er nemlig et spørgsmål, som kun berører medlemsstaterne, eftersom det ikke kan lade sig gøre at sammenligne biodiversiteten, som findes i det nordlige Skandinavien, med den, som findes i det sydlige Spanien eller i det græske øhav med Irlands vestkyst. Desuden kan ingen i dag tale om, hvad der menes med biodiversitet i et europæisk perspektiv.
Hvis man spørger Kommissionen, hvilken fælles skovpolitik der findes i Europa, får man det svar, at der ikke findes nogen. Hvis Kommissionen derefter gang på gang indfører nye kontrolinstrumenter, skabes der en politik ad bagvejen, hvilket ikke kan accepteres. Desuden omfatter dette spørgsmål ejendomsret. Hvis man fra politisk hold skulle beslutte, at biodiversiteten på en ejendom eller i et område er så vigtig, at den skal bevares i fremtiden - der blev for nylig nævnt nogle bestemte øer - hvem betaler så erstatningen til den, der har mistet sit aktiv? Erstatningsspørgsmålet er i dag et spørgsmål for den enkelte medlemsstat. Hvor er logikken i hele beslutningen?
Sornosa Martínez (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at takke fru Redondo for hendes store indsats i forbindelse med hendes betænkning. Jeg tror, at alle vi, der er til stede her, synes, at det er meget vigtigt at blive ved med at forbedre og kæmpe for disse foranstaltninger mod de faktorer, der bidrager til ødelæggelsen af skovene i EU, f.eks. skovbrande og sur regn. Hertil kommer nu Kommissionens forslag om at forbedre biodiversiteten. På grund af den åbenlyse ødelæggelse af skovene synes jeg, at De bør være lydhør over for fru Redondos forslag.
Et af de spørgsmål, jeg kender bedst til, og som efter min mening er særdeles aktuelt, er de sydeuropæiske regioner, der som bekendt er meget følsomme over for skovbrandsricisi. Hvad angår disse regioner, er det nødvendigt fortsat at forfølge og videreudvikle en specifik politik, og det er nødvendigt at bekæmpe skovbrande.
I skovene i Middelhavsområdet anvendes der en bred vifte af strategier til bekæmpelse af tørke, men disse strategier gør samtidig, at der meget nemt opstår brand. Det tørre og golde klima, brandene - uanset om de er påsat eller ej - viser, hvor sårbart og presset økosystemet er, og at der er brug for meget støtte for at bevare det.
Vi støtter derfor fru Redondos betænkning, og vi anmoder Kommissionen om at tage hensyn til hendes ændringsforslag. Vi støtter ligeledes størstedelen af indlæggene fra dem, der her til aften forsøger at bakke op om fru Redondos betænkning. Forebyggelse og sikkerhed er meget vigtige for at kunne bevare alle de europæiske skove, i særdeleshed på grund af de sydeuropæiske skoves særlige karakteristika. Det er vigtigt, at Kommissionen tager dette ad notam og er lydhør over for fru Redondos betænkning og over for vores indlæg til forsvar for skoven.

Cunha (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er ikke påkrævet at nævne skovenes betydning i EU, med de 40 %, som de optager af EU's areal, med de 2,5 millioner arbejdspladser, som de skaber, for ikke at tale om deres betydning for miljøet, som Kyoto-protokollen for nylig har anerkendt.
Det er derfor uforståeligt, at Kommissionens forslag udelukker medfinansiering af de foranstaltninger til forebyggelse af skovbrande, der før blev finansieret under forordning 2158/92. Regionerne i EU's sydlige del er dem, der er mest udsat for ørkendannelse, som flere kolleger allerede har påpeget, med et tørt, varmt og meget brandbefordrende klima. Hvis man derfor alvorligt ønsker at bevare skovene i Sydeuropa, må man nødvendigvis sørge for finansiering af foranstaltninger til forebyggelse af skovbrande.
Hvis Rådet ikke vedtager Parlamentets ændringsforslag i denne retning, står Unionens sydlige lande uden midler til at videreføre den indsats, som de har gennemført for at forebygge skovbrande, der i kraft af selve deres karakter ikke kan holdes adskilt fra de overvågnings- og kontrolaktioner, som forordningen ellers sigter på.
Hvis skovene ikke beskyttes mod brand, er det ikke møjen værd, kære kolleger og hr. kommissær, at tale om biodiversitet. For når der kommer en brand, brænder alt. Der er ikke hverken planter eller dyr tilbage. Hvert år brænder titusinder af hektar skov i Portugal og de andre middelhavslande. Parlamentet har forstået denne svøbe og har derfor foreslået - og jeg håber, at det også vil vedtage dem - de ændringer, som Encarnación Redondo Jiménez har lagt frem.
Hvis Rådet ikke er i stand til at forstå dét, vil vi have vores tvivl om dets evne til at forstå de europæiske skoves reelle situation. Jeg takker og lykønsker Encarnación Redondo Jiménez, der med kompetence og stædighed har vist os den rette vej i denne sag.

Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg takker også ordføreren, fru Redondo, hjerteligt. Principielt synes jeg, det er positivt, at man med dette nye Forest Focus-forslag sammenfatter to gamle forordninger til beskyttelse af skovene mod forurening og brande. For at De kan vide, hvem det er, der her taler om dette emne, kan jeg fortælle dem, hr. kommissær, at jeg kommer fra en skovbedrift, men fra et nordisk land.
Jeg vil gerne understrege kraftigt, at forstpolitikken principielt skal forblive i medlemsstaternes hænder. Jeg vil gerne igen gøre Kommissionen opmærksom på subsidiariteten. Vil Forest Focus have en positiv effekt for skove og skovejere, eller betyder den blot beskæftigelse til nye hærskarer af bureaukrater? Jeg må sige Dem, at som repræsentant fra en af Tysklands delstater, Nordrhein-Westfalen, har jeg indtryk af, at man i Bruxelles overhovedet ikke kender den reelle virkelig for den europæiske skovdrift.
Der findes 12 millioner skovejere, som i EU driver 65 % af skovarealet. De har meget store problemer med rentabiliteten af denne landbrugsform. Det afholdt vi en konference om for to år siden i Bruxelles. I min hjemegn, hr. kommissær, er unge landmænd overhovedet ikke interesseret i skov eller skovdrift længere. Skovbøndernes ejendomsret udhules mere og mere. Hvad skal en skovejer ikke yde, uden at få økonomisk kompensation for det, ofte ikke engang en social anerkendelse fra samfundet?
Forest Focus, hvis vi da siger ja til det, skal dække det sociale, det økonomiske og det økologiske felt i Europa. Biodiversitet og monitoring er velklingende begreber. For skovbønderne medfører dette ikke noget økonomisk krav for deres ydelser.
Lad mig afslutningsvis sige, at det er ikke dem, som til stadighed diskuterer skoven, som passer og plejer naturen. Jeg kan sige Dem, at hvis det ikke lykkes os at gøre skovdrift generelt mere rentabel for landbruget, så vil unge mennesker i min hjemegn give op. Allerede nu er de ikke indstillet på at genoprette stormskader, for som de siger, er det en luksus, de ikke har råd til. Lad os nu ikke begynde at kræve flere nye ting af dem! Lad os hjælpe med til, at luften bliver renere! Lad os hjælpe med til, at der så også findes udligningsordninger, så de kan gøde, så de kan kalke jorden osv. Der må også for en gangs skyld siges noget fra praksis, det må ikke kun være tomme floskler, som virkelig udfordrer mig i denne sene aftentime!
Nielson
Hr. formand, først vil jeg gerne afslutte mine bemærkninger vedrørende ændringsforslagene. Jeg er glad for at kunne sige, at Kommissionen helt eller i princippet kan støtte 31 ændringsforslag. Kommissionen kan ikke støtte ændringsforslag 1, 3, 8-11, 14, 21, 31, 35, 40-42, 45, 46 og 48-49.
Hvad angår diskussionen om de 5 millioner euro, dækkede budgetposten vedrørende forordningerne om luftforurening og skovbrande også EFICS. EFICS har aldrig udnyttet de tilgængelige ressourcer, og medlemsstaterne har ikke tidligere forsøgt at udnytte bestemmelserne i denne forordning.
Forslaget bygger på et beløb på 16 millioner euro, der udgjorde de disponible ressourcer for 2001, da overdragelsen af ansvaret vedrørende de to forordninger var afsluttet mellem Generaldirektoratet for Landbrug og Generaldirektoratet for Miljø. Dette beløb er omfordelt med 13 millioner euro til Forest Focus og 3 millioner euro til EFICS for at dække overvågningsbehovet for skove.
Da budgettet og bestemmelserne vedrørende udvikling af landdistrikter omfatter brandforebyggende foranstaltninger, blev det ikke skønnet nødvendigt at overføre flere ressourcer til forordningen om udvikling af landbruget. Med denne form for overførsel kan man ikke garantere, at de tilgængelige ressourcer ikke kun fordeles til de medlemsstater, der tidligere har modtaget støtte under den tidligere forordning om brandforebyggelse. Jeg har lyttet nøje til de forskellige synspunkter under denne forhandling, men jeg må stå ved mine tidligere bemærkninger om Kommissionens synspunkter i disse spørgsmål.
Redondo Jiménez (PPE-DE)
Hr. formand, jeg takker kommissæren for hans forklaringer, men han må forstå, at med den pakke af ændringsforslag, som Kommissionen forkaster ... I morgen sættes betænkningen under afstemning i Parlamentet, og bagefter skal vi fortsætte arbejdet for før eller siden at nå frem til en fælles holdning, som Parlamentet kan tilslutte sig.
Der er meget lang vej endnu, hr. kommissær, og jeg synes, at det nu er op til Kommissionen at gøre en indsats. Kommissæren har netop fortalt os, at forebyggelse af skovbrande allerede er indeholdt, men jeg vil gerne spørge ham, hvor det er, for vi har allerede diskuteret det mange gange. Hvad angår EFICS, drøftes spørgsmålet fortsat, og der er ikke mange argumenter. Vi har netop set, hvordan Kommissionen er løbet tør for argumenter. Den burde overveje, vi burde alle overveje, hvordan vi når frem til en fælles holdning, der er god for Europas skove. Vi har her set, at der er brug for den, og at Europa-Parlamentet bakker den op.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Skriftlig erklæring (artikel 120)
Folias (PPE-DE)
Skove er en miljømæssig, økonomisk og national ressource af uberegnelig værdi samt en kilde til sundhed i hele verden, hele Europa og hvert enkelt land, og hvis ikke vi ønsker at blive fattigere med årene, skal Kommissionen og de nationale regeringer behandle dem som sådan.
Jeg mener derfor, at Kommissionens foreslåede Forest Focus går i den rigtige retning. Jeg må imidlertid påpege, at dette forslag udelukker de brandforebyggende foranstaltninger, der blev iværksat med forordning 2158/92, men som ikke var medtaget i forordning 1257/99, hvilket resulterede i en meget dum situation, hvor vi har flere penge til overvågning af skove og færre penge til brandforebyggende foranstaltninger. Hvis ikke man kan standse brandene, hvad er så formålet med at overvåge skovene? Jeg vil derfor foreslå, at der lægges større vægt på en fortsat og øget finansiering af forebyggende foranstaltninger.
Nabolandene skal samarbejde, så de effektivt kan forebygge og bekæmpe brande, for brande respekterer ikke grænser og overskrider dem oftest.
Hvis vi skal kunne gennemføre et ambitiøst program, skal budgettet på 52 millioner euro for 2003-2006 hæves til 67 millioner euro med mulighed for en forholdsmæssig stigning efter udvidelsen.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0020/2003) af Sandbæk for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om bistand til politikker og aktioner vedrørende reproduktiv og seksuel sundhed og rettigheder i udviklingslande (KOM(2002) 120 - C5-0114/2002 - 2002/0052(COD)).

Nielson
Jeg takker ordføreren, fru Sandbæk, for hendes indsats for at sikre en vedtagelse under førstebehandlingen. Vores forslag om en forordning om bistand til politikker og aktioner vedrørende reproduktiv og seksuel sundhed og rettigheder i udviklingslande er et meget vigtigt bidrag til at forbedre sundheden og opfylde år 2000-udviklingsmålene.
Jeg vil gerne betone denne besked ved at fremlægge et nøgternt faktum. I Afrika har dødelighedsfrekvensen for kvinder i forbindelse med graviditet og fødsel været relativt uændret i de seneste 10 år, og den rammer især de fattigste kvinder. I nogle lande som f.eks. Malawi er dødelighedsfrekvensen for kvinder i forbindelse med graviditet og fødsel stigende. Det finder jeg uacceptabelt, og som europæere skal vi aktivt forsøge at forbedre denne situation.
I forordningen søges problemerne med de uacceptabelt høje dødstal og sygdomstal for kvinder løst gennem midler til gennemførelse af de principper og politikker, der blev fastsat i et handlingsprogram på den internationale konference om befolkning og udvikling i Kairo i 1994 samt i de nøgleaktioner, der blev vedtaget fem år senere.
Hovedprincipperne er folks grundlæggende rettighed til at beskytte deres reproduktive og seksuelle rettigheder, retten til almen adgang til pleje, ydelser og produkter samt retten til frit at vælge, hvor mange børn man vil have og med hvilket interval.
Der er brug for denne forordning for at finansiere nyskabende aktioner, der er omkostningseffektive og har potientialet til at blive gentaget på andre områder eller blive optrappet ved hjælp af andre finansieringsmidler. Det vil være medvirkende til at udvikle lokale partnerskaber med de forskellige aktører samt til at bidrage til regionale eller globale initiativer, hvor det måtte være hensigtsmæssigt.
Sandbæk (EDD)
Først vil jeg gerne takke de to skyggeordførere, fru Martens og fru Sauquillo, for deres store samarbejde. Dernæst vil jeg også takke Kommissionen, Rådet og sekretariatet.
Denne forordning erstatter en tidligere forordning, der udløb i december 2002. Det var nødvendigt at forsøge at få denne forordning vedtaget under førstebehandlingen. Det havde ikke været muligt uden alle aktørernes samarbejde. Af samme grund er det kun nødvendigt at vedtage de ændringsforslag, som disse aktører er enige om. Som kommissær Nielson sagde, er det en meget vigtig forordning. Hvert minut hver eneste dag bliver 380 kvinder gravide. Af dem dør én kvinde. 190 kvinder har uønskede graviditeter, 110 kvinder står over for et graviditetsrelateret problem, og 40 kvinder får foretaget usikre aborter.
Det er et faktum, at graviditeter og fødsler er de primære årsager til kvinders død og invaliditet i udviklingslandene. Hvert år dør 600.000 kvinder som en direkte følge af en graviditet. Skønsmæssigt får yderligere 30-40 % alvorlige komplikationer. Det er rystende, specielt fordi mindst 75 % af alle dødsfald og skader kunne undgås gennem grundlæggende og billige foranstaltninger inden for reproduktiv sundhedspleje.
Det er det, reproduktiv sundhedspleje og reproduktive rettigheder handler om - at redde kvinders liv. Denne forordning skal sikre kvinderne i udviklingslandene adgang til de mest grundlæggende ydelser - ydelser, som vi tager for givet - samt muligheden for at få foretaget en sikker abort i de lande, hvor det er lovligt.
I forordningen understreges det, at abort aldrig skal bruges som prævention, og at der skal gøres mest muligt for at undgå aborter. Det har faktisk vist sig, at antallet af aborter straks faldt med 25 % i de lande, hvor man indførte reproduktiv sundhedspleje. Det har f.eks. været tilfældet i Rusland.
Der er fremsat en masse indvendinger imod denne betænkning. Der har været tale om forkerte, forvirrende, uacceptable og misvisende oplysninger. Tag f.eks. påstanden om, at undervisning i afholdenhed alene har medført en nedgang i antallet af teenagegraviditeter i USA, hvor det tværtimod er bevist, at god seksualundervisning samt oplysning og rådgivning har reduceret antallet af teenagegraviditeter. Det er blevet antydet, at denne forordning kunne åbne døren til abort som et præventionsmiddel eller tilmed som fødselskontrol. Det er sågar blevet antydet, at denne forordning vil blive brugt til at begrænse antallet af fattige. Brugen af kondomer er blevet sammenlignet med russisk roulette. Det er blot nogle få eksempler på de påstande, der er fremkommet i forbindelse med denne forordning.
Alt dette er naturligvis ganske usandt. Kommissæren har allerede sagt, at det er en opfølgning på handlingsplanen fra Kairo, som alle medlemsstaterne underskrev, og det er helt rigtigt. Der er tilmed tale om en meget afbalanceret betænkning. Der lægges stor vægt på uddannelse og rådgivning. Ingen, der læser denne betænkning, kan være i tvivl om, at aborter ikke anbefales. Der står tværtimod, at man skal gøre alt for at undgå abort, men at hvis en kvinde i et udviklingsland er uønsket gravid, skal hun ikke berøves den ret til en sikker abort, som kvinderne har i vores del af verden. Vi kan ikke lade en kvinde i den tredje verden dø på grund af en uønsket graviditet. Det er umoralsk.
Jeg har rejst meget i Afrika. Uanset hvor jeg har rejst, har jeg besøgt små klinikker for reproduktiv sundhed og reproduktive rettigheder. Det er de eneste steder, hvor folk kan blive testet for hiv/aids. Når de kommer med deres børn, bliver de også behandlet for alle mulige andre sygdomme. Hvis de har malaria, bliver de behandlet for det. Det er utroligt vigtigt at have centre for reproduktiv sundhed og reproduktive rettigheder.
Problemet med hiv/aids er en af grundene til, at vi har bedt om flere penge i forhold til den forrige forordning. Det er meget vigtigt, at en kvinde kan blive testet for hiv/aids. Det er meget vigtigt, at en kvinde kan blive vejledt om, hvordan hun kan beskytte sig selv imod hiv/aids.
Man kan ikke bekæmpe fattigdom uden reproduktiv sundhedspleje. Jeg er meget glad for, at vi har skaffet et større beløb i forhold til den forrige forordning. Jeg er meget glad for, at vi nu har sikret den enighed, der blev skabt efter en omhyggelig indsats på FN-konferencen i Kairo for næsten 10 år siden. Nu er vi snart fremme ved Kairo+10, og det er derfor meget vigtigt at udsende et signal om, at vi her i Europa-Parlamentet støtter den konsensus, der blev sikret i Kairo.
Herranz García (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, som ordfører for udtalelsen fra Budgetudvalget vedrørende denne betænkning er jeg nødt til at sige, at vi i juni sidste år afgav vores udtalelse så betids, at det flerårige program for perioden 2003-2006 kunne blive færdiggjort inden for den aftalte frist. Men det nyttede ikke noget, for i lyset af datoen i dag har det tydeligvis ikke kunnet blive færdiggjort.
Uden at kaste mig ud i en vurdering af betænkningens indhold, hvilket naturligvis tilkommer Udvalget om Udvikling, vil jeg gerne fra et budgetmæssigt synspunkt sige, at den nye finansielle ramme, som Kommissionen har foreslået, betød en forhøjelse på 78 % i det nye program i forhold til det forrige, der sluttede den 31. december 2002. Det afspejler den betydning, som Fællesskabet tillægger dette program for bedre reproduktiv sundhed for fattige befolkningsgrupper i udviklingslandene.
Den finansielle ramme, vi stemte om i Budgetudvalget, var den, der stod i Kommissionens indledende budgetforslag, og som til sidst blev ratificeret i budgettet for 2003. Det er ikke muligt at forøge det foreslåede beløb uden at reducere andre politikker under samme udgiftsområde, for det finansielle loft er allerede nået.
Den nye forretningsorden er allerede trådt i kraft, og vi har derfor nu artikel 63, hvor der står, at "ændrer det korresponderende udvalg bevillingsrammen for retsakten, anmoder det det udvalg, der er kompetent med hensyn til budgetspørgsmål, om en udtalelse". Det er ikke ligegyldigt.
Udvalget om Udvikling har forhøjet beløbet uden at anmode om en udtalelse fra Budgetudvalget. På sin side aftaltes det på Budgetudvalgets koordinatormøde at stille et ændringsforslag til lovgivningsforslaget på udvalgets vegne, så spørgsmålet kunne blive afklaret, og det indledende ændringsforslag, jeg stillede i min betænkning, kunne blive genfremstillet.
Jeg er klar over den indsats, det korresponderende udvalg har gjort for at opnå konsensus om betænkningen, så den kan blive vedtaget ved førstebehandlingen, og det vil jeg gerne lykønske udvalget med. Jeg er også klar over den utaknemmelige rolle, som Budgetudvalget skal spille i denne sag, da udvalget bliver den endelige dommer i forbindelse med følsomme programmer, og hvis kendelse udelukkende er baseret på budgetrammen. Jeg har allerede sagt, at jeg ikke vil vurdere betænkningens indhold.
Jeg synes, at vi skal handle i overensstemmelse med det, vi vedtager om den nye forordning, og at vi skal bruge den, for det er det, der adskiller os fra en gymnasieklasse.
Jeg opfordrer Dem derfor, mine damer og herrer, til at optræde ansvarligt og konsekvent, som det tilkommer Parlamentet, og stemme for Budgetudvalgets ændringsforslag.

Sartori (PPE-DE)
Hr. formand, vi har også haft lejlighed til at drøfte denne forordning i Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder. Det havde vi i øvrigt masser af tid til, eftersom udtalelsen - så vidt jeg husker - blev afgivet i september sidste år. Vi var nemlig klar over, at det var vigtigt ikke at efterlade et tomrum mellem vedtagelsen af en ny forordning og den gamle forordnings udløbsdato.
I Udvalget om Kvinders Rettigheder besluttede vi først og fremmest at understrege nødvendigheden af, at politikkerne i denne forordning bliver ledsaget af et program, som bekæmper analfabetisme, fremmer skolegang, uddannelse, viden og kultur og omfatter en grundlæggende information om smitsomme sygdomme, hygiejne, sundhed og menneskerettigheder. Dette aspekt har vi netop lagt stor vægt på og tillagt stor betydning, fordi vi er af den opfattelse, at alle de aftaler, vi indgår, skal ledsages af et krav om en nøje overholdelse af menneskerettighederne og navnlig af et klart krav om ligestillingspolitikker, hvilket bør være en forudsætning for enhver politik, der er møntet på de pågældende lande.
Vi føler os overbevist om, at også problemerne med den reproduktive sundhed hænger nøje sammen med fattigdommen og underudviklingen, og vi mener således, at disse problemer kun kan løses ved at følge denne linje. Der er selvfølgelig tale om en nødsituation, og det er en nødsituation, som vi navnlig ønsker at imødegå ved hjælp af forebyggelses- og støttepolitikker i forbindelse med graviditet og fødsel, men også i forbindelse med sygdomme, der kan smitte fra mor til barn.

Martens (PPE-DE).
Hr. formand, vi diskuterer en alvorlig sag. Hvert år dør 100.000 kvinder af komplikationer under eller efter en graviditet - langt størstedelen i udviklingslandene. Tallet er langt større, når man medtager folk, der lider af seksuelt overførte sygdomme såsom hiv og aids. Dette program handler om alle disse problemer. EU ønsker at gøre noget ved denne hastesituation.
Programmet er derfor tilpasset behandling og forebyggelse af sygdom og infektion, nedbringelse af barselsdødeligheden og forebyggelse af abort. Under betragtningerne kan De læse, at ordninger til fremme af sterilisering eller abort eller utilbørlig testning af svangerskabsforebyggende metoder i udviklingslandene ikke kan modtage støtte under nærværende forordning. Kommissær Nielson har i et brev atter forsikret Kommissionen om, at sådanne ordninger ikke medtages i Kommissionens politik. Nogle frygter, at ordningen vil blive misbrugt, men jeg kan ikke se, at betænkningen skulle være abortfremmende. Det er måske ikke muligt at udstede en vandtæt garanti om, at det aldrig vil ske, men det kan med sikkerhed fastslås, at selve forordningen er rettet imod forebyggelse - forebyggelse af seksuelt overførte sygdomme, forebyggelse af uønskede graviditeter og forebyggelse af abort. Det er et følsomt emne, og selv inden for vores gruppe er meningerne delte, og teksten er resultatet af et kompromis. Den er ikke blevet helt sådan, som vores gruppe selv ville have udformet den, men det er lykkedes os at nå frem til et fornuftigt kompromis på basis af de handlingsprogrammer, som alle EU's medlemsstater underskrev i Kairo.
En gennemgang af problemet viser klart, at det ikke udelukkende kan løses ved at betone rettigheder, bestemmelser og ressourcer. En vigtig del af det handler om mentalitet og om at tage et ansvar, og derfor er jeg glad for, at vores gruppes synspunkt har fået langt mere plads i den tekst, der skal stemmes om i morgen, og dermed mener jeg, at der er større vægt på betydningen af uddannelse, oplysning, rådgivning og personligt ansvar samt familiens særlige rolle. Det fremgår tydeligt af teksten, at der ikke vil blive givet støtte til fremme af sterilisering og abort. Vi har forhandlet for at finde en hurtig løsning, så vi ikke er nødt til at standse programmer uden grund. Det er uheldigt, at Kommissionen var sent ude med sit forslag, så vi var nødt til hurtigt at færdiggøre hele processen. Det gør det ikke lettere.
Hvad angår budgettet, er jeg tilfreds med kompromiserne vedrørende ændringsforslagene, og jeg håber, at de også kan vedtages i morgen, så budgetmyndigheden får det sidste ord. Jeg formoder, at vi kan regne med fuld støtte fra Rådet og Kommissionen efter denne lange forhandlingsproces. Jeg vil gerne takke alle dem, der har samarbejdet med os på konstruktiv vis.
Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske fru Sandbæk med hendes betænkning, der har opnået bred konsensus om et kontroversielt spørgsmål.
Reproduktiv sundhed er et af de mest grundlæggende aspekter ved udvikling, og det berører først og fremmest, men ikke udelukkende, udviklingslandene. Graviditet og fødsel er som tidligere nævnt den vigtigste døds- og sygdomsårsag for kvinder i udviklingslandene. Derfor støtter De Europæiske Socialdemokratiske Gruppes helhjertet en aktiv EU-politik på området, som ikke har noget med en bestemt moral at gøre, men snarere en universel og etisk nødvendighed, med menneskerettigheder og udvikling, og i denne henseende bakker vi den forordning, der forhandles i dag, op.
Forordningen kommer meget belejligt og giver EU lejlighed til at vise sin vedholdenhed på et tidspunkt, hvor andre store bidragydere som f.eks. USA presser på for at sætte spørgsmålstegn ved de forpligtelser, der blev aftalt på konferencen om befolkning og udvikling, der blev afholdt i Kairo i 1994. Konferencen var et stort fremskridt, da den ændrede befolkningspolitikkens fokus, som traditionelt havde været rettet mod demografiske mål, og som siden da har fokuseret på kvindernes rettigheder. Ikke mindre end 179 stater bakkede op om en handlingsplan på dette nye grundlag.
På den femte befolkningskonference for Asien og Stillehavsområdet, der blev afholdt i Bangkok i december, var der imidlertid et ønske om at fjerne enhver henvisning til rettigheder i forbindelse med reproduktion og ydelser i forbindelse med reproduktiv sundhed for at beholde støtten fra USA, der nægter at yde støtte til organisationer, der fremmer familieplanlægning, herunder FN's Befolkningsfond.
Til beroligelse for dem, der grundlæggende modsætter sig rettigheder i forbindelse med reproduktiv sundhed, er vi nødt til at påpege, at familieplanlægning, information og adgang til ydelser inden for reproduktiv sundhed i virkeligheden forebygger abort, og hvis der foretages en abort, er det bedre, at det sker under sikre og hygiejniske forhold, for at undgå de 78.000 årlige dødsfald, der skyldes usikre aborter.
Betænkningen og forordningen omhandler ikke abort, men derimod EU's bidrag til social udvikling, adgang for befolkningen til information, svangerskabsforebyggelse, sundhedspleje i forbindelse med graviditet og fødsel samt et ansvarligt seksualliv.
EU skal være gavmild. Derfor vil De Europæiske Socialdemokraters Gruppe inden for rammerne af de finansielle overslag og i overensstemmelse med budgetmyndigheden gøre, hvad den kan, for at forøge finansieringen af denne forordning.
I morgen stemmer vi for ændringsforslagene om finansieringen og imod ethvert eventuelt ændringsforslag, som berører betænkningens indhold.

Sanders-ten Holte (ELDR).
Hr. formand, kære kommissær, mine damer og herrer, jeg vil også starte med oprigtigt at takke fru Sandbæk for hendes glimrende indsats til forsvar for et vigtigt emne - nemlig kvinders frihed over deres egne kroppe (i Holland taler vi om at være herre over egen bug) - samt for at have understreget betydningen af prævention og uddannelse. Jeg vil tale om to punkter.
Mit første punkt er af finansiel karakter. Det største problem er, at finansieringen halter bagefter ICPD-målene, og at man i tilgift til præsident Bushs nedskæring ikke har nået målet om en statslig udviklingsbistand på 0,7 % af BNP. Sammenlagt betyder alt dette, at mange programmer ikke kan gennemføres. Derfor, hr. kommissær, er finansieringsafsnittet i dette forslag utroligt vigtigt. Nu vil jeg gerne høre, om kommissæren også støtter ændringsforslag 46, der handler om beløbets størrelse, men som også indeholder et løfte om, at budgetmyndigheden vil samtykke. Endnu mere vigtigt - er Rådet enig i dette forslag? Vi finder det meget vigtigt at nå til enighed ved førstebehandlingen, og dette ændringsforslag kan bringe det i fare.
Mit andet punkt vedrører de antiabortaktioner, der gennemføres i forbindelse med dette spørgsmål. Der er en lobbyistgruppe i USA, der udsender et ramaskrig, fordi de hævder, at denne europæiske forordning fremmer abort. De siger, at den støtter den kinesiske politik med tvungne aborter som et middel til at standse befolkningsvæksten. Det er det rene vrøvl. Det vil jeg gerne offentligt tage afstand fra. Selvfølgelig er vi imod den kinesiske praksis, ligesom vi var imod tvangssteriliseringen af mænd i Indien under Gandhi. Kvinder skal frit have mulighed for at beslutte, om de ønsker en abort, men det må ikke ses som et alternativ til rigtige præventionsmidler. Når først en kvinde har truffet den vanskelige beslutning - og tro mig, det er en meget vanskelig beslutning - så skal hun have mulighed for at føre den ud i livet på en ansvarlig måde, så hun ikke tvinges ud i en abort i dølgsmål. Som forslaget ser ud i dag, stemmer det også helt overens med de principper, der blev vedtaget i Kairo i 1994. Jeg venter med længsel på Deres svar.
Boudjenah (GUE/NGL).
Hr. formand, ingen kan længere blive ved med at nægte, at der er en forbindelse mellem fattigdom og manglende rettigheder omkring reproduktiv sundhed. Og heller ingen kan ignorere de overgreb, der finder sted i nogle lande på kvindernes rettigheder på samme områder. Aftenens forhandling giver os mulighed for at vise, hvor meget det haster med at gøre tilstrækkelige midler tilgængelige for opbygningen af nogle infrastrukturer, som er beregnet på de mest sårbare dele af befolkningen, information, grundlæggende pleje inden for sundhedssektoren og præventionsmidler.
De forpligtelser, som blev indgået på Den Internationale Konference om Befolkning og Udvikling i Kairo skal fastholdes og indfries. I en tid, hvor der dør mere end 10 millioner børn hvert år af helbredelige sygdomme i udviklingslandene, og hvor der samtidig lever 40 millioner aids-syge og hiv-positive i udviklingslandene, er der så meget desto mere brug for EU's initiativer som den nuværende situation også er præget af USA's forsøg - som heldigvis for indeværende er afværget - på at tilføje et punkt om fremme af troskab og kyskhed som eneste middel til at beskytte sig mod seksuelt overførte sygdomme (SOS) eller aids, til den handlingsplan, som blev vedtaget for nylig i Bangkok.
Forhandlingen skal holdes på et seriøst plan, og jeg takker ordføreren for hendes bestræbelser i den retning. Et samfund, som opstiller en model over en såkaldt idealfamilie, kan kun være et moralistisk, sekterisk samfund, hvor kvinderne altid er de første ofre, eftersom deres rettigheder alt for ofte overlades til mændenes forgodtbefindende, hvad enten det er faderen, ægtemanden eller broderen. Hvilket samfund tror de, de er i færd med at opbygge, når der på den ene side findes det amerikanske District of Columbia, som stadig anser seksuelle relationer uden for ægteskab som en forbrydelse i henhold til loven, og på den anden side Nigeria, hvor kvinderne stenes af samme årsag?
Kvindefrigørelse og frie muligheder for udvikling til alle kræver derfor rettigheder og handling. Det opnår man gennem kvindens uafhændelige ret til at disponere frit over sin egen krop uden nogen former for tvang og til lige så frit at kunne vælge, hvornår hun vil være moder. Hvad angår retten til abort skal den stadig forsvares og endda erhverves af alle kvinder, også i Europa. I den henseende og advaret af kvindeforeninger og feministiske organisationer vil jeg gerne henlede Kommissionens og Rådets opmærksomhed på en konkret og aktuel trussel. Den polske regering kræver tilsyneladende i dag, at der i den tiltrædelsesaftale, den forbereder sig på at underskrive sammen med EU, indføjes en henvisning til moralen, kulturen og ophøjelsen af livet, som reelt legitimerer den gældende, restriktive abortlovgivning i Polen. I lighed med de 60 % af landets befolkning som rejser sig imod denne lov, tilslutter jeg mig den appel, der er lanceret imod, at erklæringen indskrives i tiltrædelsesaftalen. Kommissionen og medlemsstaterne sender her et yderst forkert signal til dem og især til de kvinder, der tror på værdier som frihed, værdighed og frigørelse for vores europæiske samfund.
Endelig er tiden inde til at afsætte flere midler fra udviklingsstøtten til sundhed og uddannelse. Det er grunden til, at jeg støtter det beløb, som fru Sandbæk har foreslået i sin betænkning.
Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, kommissær, mine damer og herrer, det er virkelig utroligt, at vi kun hører enige røster i mødesalen i aften, når der bag kulisserne er så mange skjulte kræfter, der forsøger at underminere forordningen og finansieringen af denne. Det handler om det faktum, at retten til uafhængig kontrol over egen krop, fertilitet og reproduktion aldrig helt er blevet anerkendt. I nogle kredse forstår mennesker åbenbart stadigvæk ikke, at kvinder ikke kan nægtes denne rettighed. Heller ikke mænd, men det har der altid været større forståelse for.
Når vi betragter situationen i dag, ser vi store forskelle på teori og praksis. Hvis vi ser på EU, så finder vi noget, der ikke er diskuteret i dag - at mænds og særligt kvinders ønsker om at have børn i mange tilfælde ikke kan realiseres, fordi det er så vanskeligt at kombinere med et krævende arbejdsliv og et travlt liv i almindelighed. Hidtil har vi ikke set det som et kollektivt problem. Men vi ved, at ganske mange kvinder gerne vil have mere end de 1,4 børn pr. familie, som man f.eks. er oppe på i Belgien.
I den tredje verden har man snarere det omvendte problem. Selvfølgelig er kvindens frugtbarhed også en velsignelse her, men det er også en forbandelse, fordi hun ofte føder flere børn, end hun ønsker og er i stand til at give en ordentlig opvækst. Det skyldes selvfølgelig den fattigdom, som kvinder og børn lever under - og selvfølgelig også mænd, men der er en stigning i antallet af kvinder i den tredje verden, der er nødt til at opdrage deres børn alene. Situationen er meget alvorlig. I forbindelse med valgene i Kenya fortalte en socialarbejder i et af Nairobis slumkvarterer mig, at kvinder finder det så vanskeligt at opdrage deres børn, at de ofte nægter at gifte sig, fordi det ville betyde, at de skulle passe endnu en person, som tilmed slår dem. Familielivet er ofte så splittet af fattigdom, at de hellere vil forsøge sig alene. Børnene har selvfølgelig forskellige fædre, der ikke bekymrer sig om hverken kvinderne eller børnene. Vi har overhovedet ikke forklaret behovet for dette program, for hvis vi havde gjort det, ville vi have set stort på alle budgetmæssige bekymringer og bevilget langt flere ressourcer.
Men jeg talte om de sociale følger. I EU og de øvrige rige lande får vi en stadig ældre befolkning, mens de fattige lande oplever overbefolkning og øget fattigdom, der ofte antager strukturelle former. Men Deres forordning er bestemt ikke rettet imod disse omfattende samfundsmæssige fænomener. Det er faktisk elementært med den hjælp, som kvinder og mænd, men især kvinder har brug for til at undgå de forfærdelige konsekvenser af en uønsket graviditet, de forfærdelige konsekvenser af voldtægt samt de forfærdelige konsekvenser, der forekommer i andre samfund. Jeg har hørt om rumænske kvinder, der bliver steriliseret imod deres vilje, når de har født et barn. De steriliseres uden deres viden. Alt dette stammer naturligvis fra uvidenhed, men det skyldes primært knugende fattigdom. Derfor vil vi støtte kommissæren og ordføreren og dem, der præsenterer ændringsforslag, for at kæmpe imod de personer i verden, der med deres modstand prøver på at tilsvine disse forordninger, de ressourcer og de folk, der arbejder hårdt for at fremme reproduktiv sundhed. Vi vil gøre alt, hvad vi kan, for at øge de økonomiske midler fremover og sørge for, at de bliver givet godt ud. I lyset af spredningen af aids må man sige, at alle vores midler i øjeblikket er utilstrækkelige. Heldigvis er den officielle politik blevet ændret, men i Kenya var det for blot få år siden normalt, at man ikke fortalte gravide hiv-smittede kvinder om deres sygdom, fordi man ikke havde mulighed for at gøre noget. Nu kan vi heldigvis forhindre, at denne frygtelige sygdom overføres fra moder til barn. At 36 millioner mennesker er nødt til at leve med hiv-virus, og at millioner af mennesker hvert år dør af sygdommen, må helt sikkert gøre indtryk på dem, der kun bekymrer sig om ufødte liv, og som overlader dem, der er blevet født, til lidelser og død.
Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, jeg vil gerne kort præsentere ændringsforslagene fra min gruppe og bede om Parlamentets støtte til dem.
Fire af ændringsforslagene - fra fru Montfort og hr. Mauro - omhandler det konkrete og vigtige spørgsmål om behovet for særlige bestemmelser til fordel for omfattende adgang til ydelser, der appellerer til og støtter vordende mødre med problemer, så de får hjælp til at føde deres børn.
I en forordning om reproduktiv sundhed i udviklingslandene vil det være vanskeligt at forstå formålet med vores politikker, hvis ikke man sørger for at støtte moderskab og mødre, der er i en vanskelig situation.
Det andet konkrete emne er et følsomt emne, som der skal være klarhed om. Vil EU finansiere abort på verdensplan eller ej? Det er et centralt aspekt af den tekst, vi skal stemme om. Jeg ved, at der er grundlæggende uenighed om dette, og at lovene varierer fra den ene medlemsstat til den anden. Jeg ønsker ikke at starte en debat, der ikke falder ind under EU's kompetenceområde.
Vi kan imidlertid ikke acceptere, at EU's midler anvendes til abortorienterede politikker. Der er fortsat brug for en afklaring på området. EU's officielle politik skal være åben og klar for enhver og ikke forklædt eller fordækt. Tvetydighed er helt forkert på dette område. Vores ændringsforslag 49 og 53 er ment som en afklaring.
Jeg var glad for at høre, at kommissær Nielson den dag, hvor betænkningen blev vedtaget, i udvalget forsikrede os om, at det er forkert at sige, at EU forsøger at udvikle en abortpolitik, og at de, der påstår det, er dårligt informeret eller ønsker at fordreje sandheden. Det vil gøre mig endnu mere glad, hvis jeg kan blive beroliget i aften. EU skal ikke fremme abort.
Nogle detaljer giver anledning til bekymring. F.eks. er udtrykket "befolkning" på en af Kommissionens officielle hjemmesider om udviklingssektoren defineret som en fællesbetegnelse, der nu bruges til at beskrive forhold vedrørende demografi samt reproduktiv og seksuel sundhed og rettigheder i udviklingslande, heriblandt emner som abort. Det giver anledning til bekymring. Hvem vedtog en så fordrejet definition i Kommissionen, og hvad er følgerne heraf?
Det er ikke nogen hemmelighed, at den ikke-statslige organisation Marie Stopes International har arbejdet aktivt sammen med Parlamentet om udarbejdelsen af denne lovgivning. Jeg har her en meddelelse, der for få dage siden blev sendt til flere parlamentsmedlemmer, og som indikerer, at Marie Stopes arbejdede på sekretariatet for Europa-Parlamentets arbejdsgruppe om befolkning. Skønt det lyder en smule akavet, behøver det ikke være det store problem, når først det er offentligt kendt. Men i en rapport offentliggjort af Euro NGOs erklærer Marie Stopes' repræsentant, at hendes organisation er en af de største abortleverandører, der arbejder i Vietnam samt i andre lande, hvor abort kan være ulovlig. Det giver anledning til enorm bekymring. Marie Stopes' tilsyneladende aktive deltagelse i udarbejdelsen af denne lov styrker behovet for en krystalklar afklaring under forhandlingen samt i forordningens tekst. Det er det, vi ønsker med ændringsforslag 49 og 53.
Belder (EDD).
Skønt intentionen med Sandbæk-betænkningen er at forbedre den seksuelle sundhed og familieplanlægningen i udviklingslandene, vil forordningen sandsynligvis forværre situationen, fordi man ikke udelukker støtte til abort. For det første hører abort ikke ind under Fællesskabets kompetenceområde, idet det er for langt fra målene med udviklingssamarbejdet til, at det nogensinde kan blive en fællesskabskompetence ad den vej. Den anden grund til, at abort ikke kan være en fællesskabspolitik, ligger i politikkens supplerende karakter. Det er ikke tilladt at erstatte en medlemsstats politik, hvilket støtten til abort ville gøre, idet det er en strafbar handling i én medlemsstat samt i adskillige kandidatlande.
Der savnes også klarhed i betænkningen, da der ikke er nogen definition på reproduktiv sundhed. Gælder Verdenssundhedsorganisationens definition? Den omfatter svangerskabsafbrydelse og dermed abort! Ændringsforslag 49 og 53 fortjener stærk støtte, fordi de helt klart udelukker abort. Endvidere er de organisationer, der gennemfører Fællesskabets politik ikke utvetydige i deres bestræbelser på at reducere antallet af aborter. De har faktisk de såkaldt sikre aborter blandt deres mål. Den største mulighed for at fremme sundhed findes imidlertid ikke på abortområdet, men på et helt andet område. Af betænkningen fremgår det, at barselsdødeligheden i 13 % af tilfældene skyldes de såkaldt usikre aborter - som om der findes sikre aborter. Det betyder, at barselsdødeligheden i 87 % af tilfældene har andre årsager. Bedre pleje under graviditeten og bedre sundhed i almindelighed ville derfor nedbringe barselsdødeligheden betydeligt. De 13 %, der skyldes de såkaldt usikre aborter, kan også reduceres med en mere medlidende rådgivning af kvinder med uønskede graviditeter.
For det andet er betænkningens andel af budgettet uligevægtig. Det årlige budget på 20 millioner euro repræsenterer en fordobling af sidste års udgifter. En sådan stigning vil ske på bekostning af de øvrige budgetposter. Tallene fra FN's Befolkningsfond viser, at folk på verdensplan har bedre adgang til prævention end til rent vand. Vi prioriterer kort sagt forkert.
Endelig er der en positiv udvikling at spore i flere afrikanske lande, hvor de seksuelt overførte sygdomstilfælde reduceres på grund af undervisning, hvor der lægges vægt på troskab blandt ægtefolk samt afholdenhed. Er Kommissionen opmærksom på disse positive resultater? Jeg stiller dette spørgsmål igen, fordi Kommissionen ikke besvarede det under forhandlingen om sult, handel og betydningen af hiv/aids i den sammenhæng. Jeg taler om Uganda og Zambia. I Sydafrika er der også sket fremskridt. Troskab blandt ægtefolk og afholdenhed giver bedre resultater end den aktuelle verdslige europæiske moral! Jeg venter med længsel på kommissær Nielsons svar.
Montfort (NI).
Hr. formand, betænkningen fra fru Sandbæk om EU's støtte til reproduktiv sundhed i udviklingslandene er fuld af gode intentioner.
Det er sådan, at vi europæiske kvinder har muligheden for at gennemføre en graviditet, få adgang til oplysning og forene familieliv og arbejdsliv. Hvordan kan vi acceptere, at så mange kvinder lever med så mange problemer, som vi er forskånet for her i Europa? Vi skal imidlertid vogte os for at gøre vores hjælp betinget af vores billede af familieplanlægning. Det ville være absurd at presse en model, nemlig vores, ned over disse kvinder. Det er bydende nødvendigt at hjælpe disse kvinder med at organisere deres samfund, deres liv som kvinder og mødre i overensstemmelse med deres traditioner, værdier og kulturer.
Desuden kan man ikke reducere spørgsmålet om kvinderettigheder til et spørgsmål om reproduktiv sundhed. Disse kvinder er grundpillerne i deres samfund. Det er derfor nødvendigt, at de har større adgang til uddannelse, oplysning og oplæring, og at de kan videregive alle disse erfaringer til deres børn, hvilket vil give deres lande mulighed for en reel udvikling, hvor sundhedspleje og oplysning får den plads, de fortjener.
Selv om graviditet og fødsel er hovedårsagerne til dødsfald eller invaliditet hos kvinder, der lever i disse udviklingslande, og selv om de seksuelt overførte sygdomme er mere hyppige i disse lande, er det i hvert fald ikke ved at afskaffe graviditeten, at vi løser disse problemer. Vi skal behandle årsagerne og ikke blot virkningerne ved at sørge for adgang til oplysning, som jeg sagde, og til lægemidler, især generiske, som vi sagde mandag aften, således at sundhedspleje ikke skal være en luksus, som er forbeholdt de industrialiserede lande.
Fru ordfører, De siger, at abort aldrig bliver et præventionsmiddel. For at overbevise os skulle Deres betænkning have været mere præcis. De skulle have støttet de ændringsforslag, jeg indgav til udvalget, og som netop fremsatte et alternativ til abort, nemlig et modtagelsescenter for de kvinder, som vælger moderskabet på trods af livets genvordigheder. Jeg takker min kollega hr. Ribeiro, som genoptog forslagene, for reproduktiv sundhed vil altid være forbundet med den enkeltes frihed og ansvar. Jeg ønsker derfor, at disse kvinder kan udøve deres ansvar i fuld frihed og uden krav fra vores vestlige model.
Corrie (PPE-DE).
Hr. formand, reproduktion samt seksuel sundhed og seksuelle rettigheder er et meget vigtigt spørgsmål for udviklingslande, hvor der kan gøres utroligt meget for at afhjælpe dødsfald og følgeskader i forbindelse med illegale aborter.
Der er fortsat et desperat behov for sundhedspleje, og alligevel - hvilket fremgår af dette bundt e-mails - er det også et meget følsomt emne, der skal behandles med respekt i begge ender af spektret. Jeg vil derfor starte med at takke fru Sandbæk for de lange forhandlinger, hun har haft - først med Rådets og Kommissionens repræsentanter og dernæst med koordinatorerne, de politiske partier her i Europa-Parlamentet.
Ved alle sådanne følsomme sager er det sådan, at ingen bliver helt tilfreds med resultatet. Derfor mener jeg - selv med mine stærke følelser angående dette emne - at det kompromis, som man nåede frem til i Udvalget om Udvikling og Samarbejde, giver os en pakke, som Parlamentet bør acceptere.
Jeg ved, at der er et problem med de budgetmæssige aspekter af denne betænkning, men jeg håber, at de fremsatte ændringsforslag er acceptable, så betænkningen kan få støtte fra et komfortabelt flertal ved førstebehandlingen. Det ville være en tragedie for syge kvinder i udviklingslandene, hvis denne betænkning på nogen måde blev forsinket på grund af budgetmæssige detaljer. Fakta taler for sig selv. Mindst 75 % af alle dødsfald og skader i forbindelse med graviditet kunne og burde forhindres gennem reproduktiv sundhedspleje. Inden for rammerne af denne forordning dækker reproduktiv sundhed alle områder med tilknytning til menneskets reproduktion og tilknyttede sygdomme såsom hiv/aids.
Gennem langsigtede investeringer i reproduktive sundhedsforsyninger, ydelser og hensigtsmæssig rådgivning kan der gøres meget for at standse uønskede graviditeter og komme et stykke af vejen i retning af at kontrollere spredningen af seksuelt overførte sygdomme. Jeg håber meget, at de ærede parlamentsmedlemmer vil støtte denne betænkning.
Valenciano Martínez-Orozco (PSE).
Hr. formand, for det første vil jeg gerne lykønske fru Sandbæk med hendes indsats, og for det andet vil jeg gerne give udtryk for min harme og fordømme den forfølgelse, som de medlemmer, der fra starten af har støttet betænkningen, endnu en gang har været udsat for. 
Som det var tilfældet ved udvalgsbehandlingen og ved Parlamentets forhandling af Van Lanckers betænkning, er vores e-mail i de seneste dage blevet bombarderet af meddelelser, der alle har et truende, aggressivt eller fornærmende indhold, og som uden undtagelse mangler argumenter eller en stringent analyse af betænkningens indhold. De beskylder betænkningen for udelukkende at ville gennemføre massesterilisationer. Jeg citerer ordret et brudstykke fra en e-mail, jeg har modtaget: "Hvis betænkningen bliver vedtaget, vil EU blive en af de største tilskyndere til abort og til en dødskultur, og vedtagelsen ville ligeledes betyde en udryddelse af de fattige."
At beskylde Europa-Parlamentet for at ønske at udrydde de fattige får i det mindste mig til fuldstændigt at afvise indholdet i disse holdninger og i de ondskabsfulde erklæringer, der forsøger at skjule, at de fuldstændig mangler argumenter, for disse grupper, som truer os, og som påberåber sig at være for livet med henvisning til deres religiøse overbevisninger, dømmer selv de fattige kvinder til sygdom eller død som følge af deres reproduktive funktion.
For at forklare den virkelige betydning og vigtighed af, at betænkningen bliver vedtaget, er det nødvendigt at fremhæve nogle centrale aspekter. På den ene side kvindernes betydning som de vigtigste drivkræfter for sundheden, og på den anden side en ratifikation af tanken om, at der som tidligere nævnt ikke kan ske social udvikling uden et sundt samfund, og at kvindernes sundhed er direkte forbundet med deres reproduktive funktion.
I dag befinder 20 % af verdens befolkning sig i den reproduktive livsfase, og det er derfor særdeles vigtigt, at de har adgang til oplysning om deres seksualitet og reproduktionsevne. Det skal netop ske for at sikre, at de beskytter sig mod uønsket graviditet og seksuelt overførte sygdomme. Ved at ignorere kvindernes reproduktive rettigheder og nægte dem ret til at vælge, dømmer vi dem, deres familier og de samfund, de lever i, til sygdom og fattigdom, for vi må ikke glemme, at sundhed uden tvivl er et afgørende element i den fattigdomsbekæmpelse, som EU er fortaler for, og som vi har forpligtet os til.
Denne forpligtelse, som det internationale samfund har påtaget sig for mange år siden, skal styrkes, fordi vi i dag står over for det problem, at nogle regeringer, der har en falsk og hyklerisk tilgang til livet, vil beskære midlerne til seksuel og reproduktiv sundhed. Det er ikke muligt at gå ind for livet og samtidig nægte kvinderne i udviklingslandene ret til information og til kontrol med deres egen seksualitet og reproduktionsevne. I udviklingslandene er dødeligheden blandt kvinderne på grund af graviditet og fødsel 33 gange højere end i de industrialiserede lande.
Ydelserne i forbindelse med reproduktiv sundhed er blandt de indikatorer, der er udvalgt for at vurdere år 2000-udviklingsmålene. Forbedringer af den reproduktive sundhed fører til lavere fertilitet og til en reduktion af afhængigheden. Dårligt helbred medfører højere fertilitet og dømmer familierne til fattigdom.
I 2015 vil der være 742 millioner mennesker med behov for reproduktive sundhedsforsyninger og -ydelser. Det er en rettighed for kvinderne at kunne kontrollere deres seksuelle sundhed, men det er kun anerkendt i de rige lande. De sygdomme og følger, som kvinderne i de fattige lande lider under, skyldes primært deres reproduktive funktion. Kvinders sundhed er afgørende for videreudviklingen af de fattige lande.

Miranda (GUE/NGL).
Hr. formand, dette sag er faktisk af allerstørste vigtighed. Fattigdom og lavt udviklingsniveau hænger tæt sammen med reproduktiv og seksuel sundhed, og der er derfor behov for foranstaltninger, som kan gøre en ende på eller i det mindste afhjælpe den særdeles bekymrende situation, der gør sig gældende på dette punkt i dag, og som ulykkeligvis synes at blive værre.
Deraf betydningen af det foreliggende forslag til forordning og ligeledes af Ulla Margrethe Sandbæks betænkning. Hvad denne angår, er det vigtigt at fremhæve, at ordføreren allerede under førstebehandlingen har bestræbt sig på forbedre forslaget, men også på at finde et kompromis, der har muliggjort en bred konsensus omkring de forslag, som vi i dag har til debat. Disse bestræbelser er så meget desto mere påskønnelsesværdige på grund af utilbørlig mistro og forgæves forsøg på at tillægge de omhandlede retningslinjer uberettigede formål. Heldigvis har ordføreren, de politiske grupper og de andre involverede udvalg samt kommissær Poul Nielson - alle, der har arbejdet med denne sag - forstået at koncentrere sig om det væsentlige, og jeg er sikker på, at plenarforsamlingen vil følge den samme vej.
Det væsentlige ligger i det, der er erkendt af adskillige internationale konferencer om befolkning og udvikling, i forståelsen af, at adgang til seksuel og reproduktiv sundhedspleje og -ydelser er af afgørende betydning for kampen for udvikling og imod fattigdom ligesom for forebyggelse af smitsomme sygdomme som aids. Man kan i denne sammenhæng ikke tillade sig at dække over, at graviditet og fødsel er vigtige årsager til kvinders død og invaliditet i de mindre udviklede lande. Man må ligeledes heller ikke glemme, at mange dødsfald blandt gravide kvinder skyldes aborter foretaget under usikre omstændigheder. Vi har at gøre med ubestridelige og særdeles alvorlige kendsgerninger, som det er bydende nødvendigt at gøre en ende på gennem passende foranstaltninger af den art, der nu ansvarligt stilles forslag om
Derfor er der også behov for midler, og de har været klart utilstrækkelige. Der må derfor gøres en særlig indsats, og EU må gå foran i denne sag. Derfor synes jeg også, at Parlamentet virkelig må vise ansvarlighed og i en ånd af konsensus og ligevægt benytte sine beføjelser til nu at øremærke det til dette formål foreslåede beløb.

Ó Neachtain (UEN).
Hr. formand, vi er alle dybt berørte over kvindernes tilstand i udviklingslandene, hvor mange står over for ægte problemer såsom sult, sygdom og krig. Jeg støtter fuldt ud EU's bestræbelser på at forbedre sundheden og hygiejnebetingelserne for kvinderne i disse lande.
I alle udviklingslandene - og i særdeleshed i de fattigste lande - dør hundredvis af kvinder i forbindelse med fødsler, fordi sundhedssystemerne i disse lande ikke har råd til passende lægebehandling og hensigtsmæssige ydelser. Derfor er det så vigtigt, at EU hjælper med til at forbedre de sundhedsmæssige faciliteter i disse lande.
Jeg vil gerne have ført til protokols, at jeg fuldt ud støtter den aftale, der blev indgået på konferencen i Kairo om befolkning og udvikling i 1994, og som blev opdateret i 1999. I Kairo-aftalen slås det fast, at abort ikke kan fremmes som familieplanlægningsmetode, og at det er op til de enkelte lande at indføre bestemmelser vedrørende abort. Jeg er helt tilfreds med, at dette forslag til en forordning om seksuelle og reproduktive rettigheder fuldt ud lever op til kravene i Kairo-aftalen. Jeg vil nøje overvåge denne lovgivning under alle faser af dens vedtagelse for at sikre mig, at den er helt i overensstemmelse med bestemmelserne i Kairo-aftalen.
Jeg er klar over, at den irske regering meget årvågent overvåger betingelserne for dette forslag. Jeg vil også helt klart tilkendegive, at jeg er stærkt engageret i at forsvare børnenes og de ufødtes rettigheder. EU har ingen bemyndigelse overhovedet til at blande sig i abortspørgsmålet, der med rette er forbeholdt de enkelte medlemsstater. Der er intet, som denne betænkning kan gøre for at foreslå en ændring i disse regler.
Kinnock, Glenys (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for hans bemærkninger samt fru Sandbæk for hendes udtryksfulde definition på, hvorfor det er en vigtig og uopsættelig forordning, vi skal behandle i morgen.
WHO skønner, at 88-96 % af alle dødsfald i forbindelse med graviditet kan undgås, hvis kvinder har adgang til ordentlige reproduktive og obstetriske sundhedsydelser. Under et besøg i Rwanda for nylig erfarede jeg, at der dør 2.000 kvinder for hver 100.000 levende fødsler. I mit eget land, Det Forenede Kongerige, er tallet syv.
Dødelighedsfrekvensen for kvinder i forbindelse med graviditet og fødsel stiger fortsat i udviklingslandene. Kvinderne dør af blødninger, infektioner, højt blodtryk og obstruerede fødsler. De dør på grund af usikre aborter. Den seneste taler nævnte regeringernes ret til at vælge. Jeg vil understrege, at kvinder i disse situationer også har ret til at vælge. Hvis kvinder i et land som mit har den ret, så vil jeg også hævde, at en kvinde, der af en række forskellige årsager ønsker at træffe et sådant valg, også skal have ret til det. At levere reproduktiv sundhed er ikke en eufemisme for abortydelser. Kvinder har ret til pålidelige oplysninger og medlidende rådgivning.
Vi skal for enhver pris undgå at blive trukket ind i diskussioner, der kun handler om, at vi afspejler USA's indenrigspolitik. Virkeligheden er den, at hvis ikke der bliver stemt for forslaget i morgen, så bliver der ikke nogen budgetpost. Vi vil således vende ryggen til en modermassakre, sådan som vi ser det i udviklingslandene. Er det signalet, vi ønsker at sende fra Europa-Parlamentet til de lidende kvinder i udviklingslandene?
Nu er der behov for, at EU - og jeg understreger også regeringerne i Syd - gør mere ved barselsdødeligheden, hiv, reproduktiv sundhed og fødselskontrol. Nord og Syd skal arbejde sammen om alt fra de nationale samarbejdsstrategier, vi udarbejder sammen med udviklingslandene, til en prioritering af kønsspørgsmål samt reproduktiv sundhed og reproduktive rettigheder.
Til slut vil jeg sige, at det er meget vigtigt, at vi har en forståelse for kønsrettigheder og reproduktive rettigheder som et tværgående emne. Vi skal investere flere ressourcer og udvise større interesse for at sikre, at kvinder kan gå sikkert gennem deres graviditet med retten til selv at vælge, hvornår og hvor ofte de skal være gravide.
(Bifald fra venstre)

Cauquil (GUE/NGL).
Hr. formand, betænkningens begrundelse udgør implicit et sandt anklageskrift mod den nuværende økonomiske og sociale orden, som den afspejler sig på området for reproduktiv sundhed. Det er faktisk oprørende, at graviditet og fødsel er blandt hovedårsagerne til dødsfald og invaliditet hos kvinder i udviklingslandene. Ud af de 600.000 dødsfald, som sker i forbindelse med en graviditet, rammer 99 % udviklingslandene, et frygteligt tal, som endvidere skal ses i lyset af de 50 millioner kvinder, der rammes af alvorlige komplikationer.
Det er lige så oprørende at konstatere, at aids og mere generelt seksuelt overførte infektioner i langt højere grad rammer de fattige lande end de udviklede lande. Derfor forekommer de stillede forslag som lidt af en parodi, hvis de skal kunne løse situationen. Desuden bærer de konstaterede mangler ikke blot præg af de beskedne summer, som er afsat til at iværksætte en sundhedspolitik for de fattige lande. Endnu mere alvorligt er den manglende evne til at stille de lægemiddelkoncerner, som for at beskytte deres overskud endda modsætter sig idéen om at markedsføre generiske lægemidler, til ansvar. Industri- og finanskoncernernes diktatur over for samfundet, som er uudholdeligt på alle sociale områder, har dramatiske konsekvenser på alle områder, der vedrører menneskers sundhed og fysiske integritet. Stillet over for dette diktatur illustrerer samtlige forslag de europæiske institutioners magtesløshed, så snart det drejer sig om et område, der berører mænds og kvinders levevilkår.
Vi vil ikke desto mindre stemme for de ændringsforslag, der muligvis kan udmønte sig i en vis forbedring, eller som i det mindste fastslår nogle humane principper som f.eks. retten til prævention og abort.
Ferrer (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, et samfund, der kalder sig selv civiliseret, og som bryster sig af at forsvare menneskerettighederne, kan ikke acceptere, at den høje dødelighed blandt børn og mødre og så mange kvinders lidelser er et uundgåeligt faktum.
Inden for rammerne af en global politik for bekæmpelse af fattigdom bør aspekterne i forbindelse med seksuel og reproduktiv sundhed derfor være genstand for særlig opmærksomhed. Deraf behovet for et forslag til forordning som det, vi forhandler, idet vi skal være klar over, at når vi taler om retten til seksuel og reproduktiv sundhed, taler vi om retten til adgang til sundhedsydelser, der sikrer en risikofri graviditet og fødsel for både mor og barn.
Vi taler om retten til information og vejledning om sikre, alment accepterede familieplanlægningsmetoder, om retten til uddannelse i et ansvarligt seksualliv og til bekæmpelse af seksuelt overførte sygdomme, i særdeleshed aids.
Denne forordning bør under ingen omstændigheder - og det er min opfattelse - betyde, at døren til abort åbnes i udviklingslandene, og det skyldes hverken religiøse, moralske eller sekteriske årsager. Det drejer sig om at give retten til livet førsteprioritet, især de mest udsatte menneskers liv, og det er det grundlag og princip, som alle de øvrige bygger på.
Når det drejer sig om bekæmpelse af fattigdom, er det netop derfor meget vigtigt, at Fællesskabet påtager sig en forpligtelse til at gennemføre aktioner i forbindelse med seksuel og reproduktiv sundhed i overensstemmelse med forslagene i fru Sandbæks betænkning, for disse instrumenter har til formål at opnå en drastisk reduktion af børnedødeligheden og dødeligheden blandt mødrene og til at undgå, at det er nødvendigt at få foretaget abort, for disse instrumenter har også til formål at beskytte retten til livet og til sundhed. Jeg håber, hr. kommissær, at De er enig heri.
Howitt (PSE).
Hr. formand, jeg lykønsker fru Sandbæk samt kommissær Nielson med hans klare politiske retning i dette spørgsmål. Hans meget betydningsfulde beslutning om via UNFPA at erstatte den finansiering, som Bush-regeringen urigtigt standsede, er kendetegnende for hans flotte generalieblad som kommissær for udvikling.
I denne uge har EU og Parlamentet været genstand for en helt igennem vildledende lobbyisme og offentlig omtale vedrørende hensigten med denne forordning. F.eks. beskylder en af mine vælgere i Cambridge os i denne e-mail for at tvinge EU's medlemsstater til at finansiere aborter, og så er der tilføjet udtryk som "vanvittigt", "irrationelt" og "politisk korrekt"!
Som kollegerne her i mødesalen har pointeret, inkorporerer forordningen tydeligt Kairo-aftalen, der udtrykkeligt forbyder abort som familieplanlægningsmetode. I stedet ønsker disse mennesker, der desværre har fået støtte fra nogle af parlamentsmedlemmerne i aften, at nægte kvinderne i udviklingslandene adgang til god reproduktiv sundhed, skønt det ville være muligt at hindre størstedelen af de 600.000 årlige dødsfald blandt gravide kvinder i disse lande. Det er helt afgørende, at man standser spredningen af hiv/aids, der i øjeblikket dræber 8.000 mennesker om dagen. 
Det handler om at redde liv, ikke om at miste dem.
Både mænd og kvinder skal tage ansvar for seksuel sundhed. Det er grunden til, at jeg som mand og budgetordfører er gået sammen med andre mænd og kvinder her i Parlamentet for at finde ekstra penge i år til programmet for reproduktiv sundhed. Man skal huske på, at 160 medlemmer nægtede os det kvalificerede flertal, og at vi mistede 6 millioner euro. De penge kunne have hjulpet 2 millioner kvinder rundt omkring i verden med at få en sikker graviditet og fødsel. Jeg håber, at vi i morgen kan genindsætte disse midler, hvis vi når til enighed med vores budgetkolleger.
Min egen partner skal nedkomme med vores andet barn til april. Jeg håber på og beder til, at det bliver en sikker fødsel, da jeg ved, at vi i Europa har adgang til de bedst mulige lægefaciliteter, uddannet personale og sundhedstjenester, der minimerer risiciene for moder og barn. Jeg kan ikke se, hvorfor alle andre mødre overalt i verden ikke skulle have ret til samme beskyttelse.
Derfor stemmer jeg for dette forslag og opfordrer andre til at gøre det samme.
Liese (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine kære kolleger, jeg støtter Kommissionen, og jeg støtter fru Sandbæk, når de foreslår, at EU skal engagere sig stærkere i områderne prævention, kampen mod seksuelt overførte sygdomme og forbedring af den gynækologiske forsorg i udviklingslandene.
Jeg har selv arbejdet en periode som læge i Guatemala, et fattigt udviklingsland, og set, hvor nødvendig en sådan hjælp er. Jeg har under hele diskussionen tænkt på en patient, som jeg behandlede dengang, og som fik sit ottende barn som 24-årig. Jeg mener, vi har pligt til at oplyse disse kvinder om, at der findes muligheder for fødselskontrol. Vi har også pligt til f.eks. at øge adgangen til kondomer.
Jeg vil gerne minde kommissæren om, at hr. Schmid fra Den Socialdemokratiske Gruppe for mange år siden stillede forslag om at opføre en kondomfabrik i Afrika, så de kan tilbydes billigt på stedet. Jeg vil bede kommissæren om at tage det op igen.
Jeg mener også, at emnet prævention og fødselskontrol er et emne, som ikke udelukkende angår kvinder. Vi skal efter min mening også i højere grad støtte de tiltag, som findes inden for forskningen omkring præventionsmidler til manden. Der findes et internationalt konsortium, som har indgivet en ansøgning til det sjette forskningsrammeprogram på dette område. Desværre har Kommissionen hidtil ikke efterkommet den. Jeg mener imidlertid, at det er meget vigtigt, for der er mange kvinder, som f.eks. ikke tåler p-piller. Her skal der være alternativer. Her må mændene ikke altid holde sig tilbage.
Men jeg tror, at vi skal adskille emnet abort meget stringent fra emnet fødselskontrol og også meget omhyggeligt fra de andre emner, der bliver behandlet i betænkningen. Abort er med rette et følsomt emne. Jeg tror ikke, det er godt, hvis EU stiller de knappe midler, vi overhovedet har til at støtte menneskene i udviklingslandene med, til rådighed for netop et sådant område.
Jeg har i fem år været medlem af Udvalget om Udvikling og Samarbejde. Fra Kommissionen hørte jeg hele tiden, at der var for få penge. Mange projekter, som ngo'er er kommet til os med, og som overhovedet ikke var kontroversielle, hvor alle har sagt "det må vi støtte", har Kommissionen afvist, fordi der ingen penge var. Jeg havde derfor ønsket, at vi i den foreliggende betænkning havde givet klarere til udtryk, end det er tilfældet, at vi støtter meget, hvilket der jo heller ikke er uenighed om i Parlamentet, men at vi ikke støtter abort. Jeg synes, at ændringsforslag 53 er en meget passende formulering på dette område.
Det glæder mig, at det er lykkedes at bringe betænkningens fokus hen i den retning, at uønskede graviditeter skal forhindres, og at kvinderne skal hjælpes. Jeg takker især Maria Martens, som har engageret sig så stærkt. Men jeg ville ønske - og måske er der stadig mulighed for det i morgen - at vi kunne gøre det endnu mere præcist, så vi virkelig med stor opbakning kan støtte dette program og denne betænkning.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, jeg er glad for, at fru Scallon er til stede i mødesalen i aften, og at hun er skrevet på talerlisten. Jeg vil gerne høre, at hun over for Parlamentet undskylder de grove løgne, hun har fortalt de irske medier om denne betænkning. Hun påstod bl.a., at der blev taget 50 millioner euro fra de irske fiskere for at fremme abort i verden - at de irske skatteyderes penge skulle bruges til at fremme abort i verden. Det er grove løgne, som skal trækkes tilbage. I aften må vi have fru Scallon til at undskylde disse falske påstande.
Jeg går ind for valgfrihed. Jeg mener, at det er den enkelt mands og kvindes ansvar at vælge, hvor mange børn de vil have på hvilket tidspunkt og med hvilket interval. Det er hverken min eller fru Scallons opgave. Det er beslutninger, der skal træffes af det enkelte individ. Hvis jeg mødte en gravid kvinde, der var ved at drukne, ville jeg ikke spørge hende, om hun var gravid, abortør eller ønskede at få sit svangerskab afbrudt, inden jeg kastede en redningsline ud til hende. I år vil 600.000 kvinder dø, som sandsynligvis har andre børn, og som helt sikkert har forældre samt kærester eller ægtemænd, der ønsker, at de skal leve. Man beder os om at nægte dem retten til livet.
Desværre giver vi ikke nok penge via dette program til at redde dem alle, men vi har i det mindste en ret og pligt til at give dem, hvad vi foreslår at give dem, og vi skal ikke foregive, at vi på en eller anden måde redder liv ved at modsætte os programmet.
Fru Scallons og præsident Bushs holdning bygger på hjerteløs teologisk ordkløveri, der ikke har noget med livet at gøre. Vi skal støtte denne sag her i Parlamentet og gøre det klart, at vi er for livet og ønsker at redde de 600.000 kvinder, der dør hvert eneste år.
(Bifald fra venstre)

Scallon (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke alle dem, der har ydet en stor indsats for at skabe et godt kompromisforslag. Nok har vi forskellige holdninger i Parlamentet, men ingen skal betvivle de tilstedeværendes oprigtige ønske om at yde kvinderne i de fattigste lande den bedst mulige hjælp.
Som det tydeligt er fremgået af aftenens indlæg, er der kun ét stort problem, nemlig at nogle af definitionerne i forordningen ikke er tydelige nok. Det er i alles interesse at få afklaret betydningen af ordlyden i denne meget vigtige og nødvendige forordning om pleje af kvinder, mødre og deres børn.
For at gøre det bedst muligt, skal vi i særdeleshed støtte ændringsforslag 53. Der er ingen konflikt med hensyn til ordlyden af dette ændringsforslag. Det harmonerer med det indgåede kompromis samt den opfattelse, som Kommissionen og Rådet har givet udtryk for.
Europa-Parlamentet har meget ofte stemt for præcist den samme formulering. Den beskytter helt sikkert Irlands forfatningsmæssige position og støtter den irske regering, samtidig med at den beroliger tiltrædelseslandenes politiske repræsentanter samt medlemmerne af de mindst udviklede lande, der har kontaktet forskellige medlemmer af EU's institutioner for at udtrykke deres dybe bekymring over den mulige fortolkning af nogle af udtrykkene i forordningen.
Som vi alle ved, har EU ingen juridisk kompetence til at træffe afgørelser om eller finansiere abort i medlemsstaterne. Det har heller ingen juridisk ret til at gøre noget sådant i verdens fattigste lande, men det berøver ikke kvinder den bedst mulige medicinske lægebehandling for at undgå død og sygdom i forbindelse med graviditet og fødsel. Det kan jeg fuldt ud gå ind for.
Der er ingen konflikt i formuleringen af dette ændringsforslag. Det vil præcisere Parlamentets, Kommissionens og Rådets hensigter. Derfor vil jeg bede om Deres støtte til ændringsforslag 53.
Nielson
Hr. formand, jeg er overbevist om, at Parlamentet med sin støtte til denne forordning fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde vil give os mulighed for at finansiere foranstaltninger og organer, der arbejder hen imod de internationale udviklingsmål, en styrkelse af kvinders muligheder og en nedbringelse af dødeligheden blandt spædbørn, børn og gravide.
De ændringsforslag, der er vedtaget af Udvalget om Udvikling og Samarbejde, har fået bred støtte, og de styrker og tydeliggør forordningens tekst uden at ændre på dens primære mål. Kommissionen hilser dem velkomne.
Hvad angår ændringsforslag 46 og 47 om det finansielle forslag, kan jeg ikke komme med noget formelt tilsagn fra Kommissionen i aften, fordi man endnu ikke har afsluttet den generelle debat om tildelinger. Jeg kan imidlertid ikke se, at det er noget, der skulle give anledning til en andenbehandling. Jeg er sikker på, at vi finder en løsning.

De nye ændringsforslag, der er fremsat på plenarmødet - ændringsforslag 48, 49, 50, 51, 52 og 53 - fordrejer forordningens fokus og grundbeskaffenhed og kan derfor ikke accepteres af Kommissionen.
Hr. Ribeiro e Castro og nogle få andre har bemærket, at lovene er forskellige i medlemsstaterne, ligesom de har nævnt noget om EU's kompetence i disse sager. Vi er på helt sikker grund på dette område. Vi diskuterer ikke abortpolitik i EU's medlemsstater. Vi diskuterer udviklingspolitik, og vores forslag er helt klart i overensstemmelse med de internationale aftaler. Det er formålet med det hele. Jeg vil advare imod, at man forsøger at dreje diskussionen i en helt anden retning.
Hr. Ribeiro e Castro sagde, at ændringsforslag 49 handler om tydeliggørelse. Jeg er uenig. Der ændres på indholdet. Det kan godt være, at dette møde ikke finder sted i fuldt dagslys, men jeg finder det lyst nok til at fremsætte følgende bemærkning:
I den eksisterende tekst står der, at forordningen ikke støtter initiativer, der tilskynder til sterilisering eller abort. I ændringsforslag 49 står der, at forordningen hverken støtter sterilisering eller abort. Det er ikke en afklaring. Det er ændring af indhold. En spade skal kaldes en spade, og en tekst skal kaldes en tekst.
Som svar på nogle af de andre bemærkninger fra hr. Ribeiro e Castro vil jeg advare mod, at man slynger om sig med citater, der er meget vanskelige at verificere. Dem har der allerede været alt for mange af i debatten.
En god grund til at holde fast i konklusionerne fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde - sådan som hr. Corrie og andre ganske rigtigt har sagt - er, at de afspejler Kairo-konsensussen, hverken mere eller mindre. Til hr. Ó Neachtain vil jeg sige, at jeg kan tilslutte mig hans iagttagelser. De afspejler præcist virkeligheden og sagens formaliteter.
Alt andet, end hvad der nu dukker op som konsensus fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde, repræsenterer en uacceptabel afvigelse fra Kairo. Jeg vil anbefale, at vi holder os på sporet. Når man kigger tilbage på de seneste års internationale debat om disse punkter, har vi flere gange set, at forslag om eller forsøg på at ændre standpunkt i forhold til Kairo i alle tilfælde har været forgæves. Det er endnu en god grund til, at Europa-Parlamentet og EU bliver på sporet. Jeg håber, at vi kan holde os på sporet i denne sag.
(Bifald)

Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, jeg vil gerne forsvare min ære. Jeg er ikke i tvivl om, at kommissæren fornærmede mig, og at han gjorde det bevidst. Men da protokollen bliver læst af mange mennesker, vil jeg gerne understrege, at jeg på grund af den begrænsede taletid ikke kunne læse alt det op, som jeg gerne ville. 
Jeg vil gerne have ført til protokols, at jeg er mere end villig til at sende kommissæren de aviser, som jeg citerede i mit indlæg. Det vil give Kommissionen mulighed for at læse dem i hele deres udstrækning, hvilket jeg naturligvis ikke kunne gøre på plenarmødet.
Nielson
Det finder jeg helt acceptabelt. Men spørgsmålet er ikke, om hr. Ribeiro e Castro citerede aviserne korrekt. Spørgsmålet er, om det citerede er korrekt. Jeg advarede blot om, at mange af bidragene i denne forhandling har givet anledning til stor skepsis. Det var min velmente advarsel.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Skriftlig erklæring (artikel 120)
Gemelli (PPE-DE)
Fru Sandbæks, fru Martens' og fru Ferrers arbejde er efter vores mening tilfredsstillende, i betragtning af hvor stor afstand der var mellem holdningerne i starten.
Vi skal altid huske på vores evne til at udarbejde tekster, hvor respekten for menneskerettighederne og individets ukrænkelighed, selvbestemmelsesret og ansvarsbevidsthed har førsteprioritet. Derfor bør den brutale abortpraksis være udelukket som generel familieplanlægningsmetode. En forordning, der tager sigte på at beskytte sundheden, må ikke være selvmodsigende og forgribe sig på livet, som er individets absolutte ejendom lige fra undfangelsen.
En anden generel bemærkning er, at landenes holdning til disse instrumenter afspejler det ansvar, som ethvert land og ethvert samfund bør føle for livets beskyttelse. Udviklingslandenes regeringer skal med donorlandenes hjælp sørge for information, undervisning, egnede instrumenter og en bevidstgørelse af det enkelte menneske, så de kan befri befolkningen fra udvidenhed, tabuer, overtro og de forældede metoder, som er kendetegnende for underudviklede lande.
Min sidste bemærkning drejer sig om problemet med mændenes undertrykkelse af kvinderne. Her i det tredje årtusinde bør den kultur, hvor den stærkeste har ret, langt om længe forsvinde. Det tredje årtusinde er karakteriseret af informations- og videnkultur, og derfor skal man skabe betingelserne for frie meningsudvekslinger. Kvinder skal frit kunne drøfte forskellige spørgsmål med mænd uden at blive udsat for nogen form for kønsdiskrimination.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0026/2003) af Harbour for Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked om Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om evaluering af strategien for det indre marked - 2002 - indfrielse af løfterne (KOM(2002) 171 - C5-0283/2002 - 2002/2143(COS)).

Harbour (PPE-DE)
Hr. formand, jeg er glad for at kunne forlægge min betænkning, skønt det er anden aften i træk, at jeg taler under dagens sidste forhandling. På vegne af alle mine kolleger fra udvalget vil jeg bede tjenestegrenene om fremover at give det indre marked en mere fremtrædende placering.
Som De sagde i Deres indledning, handler min betænkning om Kommissionens strategidokument om indfrielse af løfterne. Det bliver i høj grad temaet for min tale. Men jeg vil gerne have ført til protokols, at jeg også har været involveret i behandlingen af en sand kaskade af andre dokumenter, som kommissæren har sendt os i løbet af de seneste par måneder. Jeg har også behandlet den anden toårsrapport om gensidig anerkendelse, rapporten om status over det indre marked for tjenester og rapporten om resultattavlen for det indre marked, nr. 11. Sidstnævnte er et meget farverigt dokument, som De sikkert alle sammen har læst.
Inden jeg går videre til betænkningens indhold, vil jeg sige, at det er et privilegium for mig at have afløst min meget gode ven fru Palacio - der var en fantastisk formand, som gjorde meget for at forsvare det indre marked - som udvalgets ordfører for strategien for det indre marked. Hun er nu steget i graderne som Spaniens udenrigsminister.
Ved et lykketræf har jeg haft fornøjelsen at arbejde med denne betænkning på et tidspunkt, hvor man markerede det indre markeds 10-års fødselsdag. Vi var meget glade for at byde kommissær Bolkestein og hr. Benson, der er formand for Rådet (konkurrenceevne), velkommen tilbage i Parlamentet i november 2002. Jeg vil gerne takke dem begge for deres entusiastiske promovering af det indre marked i det tidsrum. I sin tale bad hr. Bolkestein os om at udarbejde en ambitiøs og aggressiv betænkning. Jeg tror, at det er lykkedes, men jeg kunne ikke have gjort det uden den store opbakning fra mine kolleger. Jeg er sikker på, at betænkningen vil få overvældende opbakning fra Parlamentet i morgen. Jeg vil rette en særlig tak til skyggeordføreren fru McCarthy, der har leveret mange værdifulde bidrag, som vi har medtaget, til min kollega og tidligere formand, hr. Gil-Robles Gil-Delgado, der har gjort det samme, samt til ordføreren for udtalelsen fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, David Martin. Vi har inkorporeret en række af hans forslag. Forhåbentlig føler han også, at vi har øvet hans arbejde retfærdighed.
Det skuffer mig en smule, at De Liberales pladser står tomme. Forhåbentlig er deres fravær ensbetydende med, at de er tilfredse med vores indsats. Men da de kommer fra Deres politiske familie, hr. kommissær, håber jeg, at De vil gøre dem opmærksom herpå i morgen.
Jeg vil fremhæve nogle af punkterne i betænkningen. Det er ikke noget tilfælde, at vi har valgt at præsentere den på nuværende tidspunkt, det vil sige inden det økonomiske topmøde og efter formiddagens forhandling. Vores vigtigste henstilling - og det vil vi gerne have kommissæren til at fremsætte på topmødet, så Rådet tager det til efterretning - er, at vi ønsker at gøre gennemførelsen af det indre marked til det vigtigste punkt på det økonomiske topmøde i 2003. Vi ønsker at lukke det, som kommissæren meget passende kaldte resultatkløften. Vi ønsker, at Rådet (konkurrenceevne) skal tage spørgsmålene alvorligt og gøre en forskel. Hvad angår medlemsstaternes manglende gennemførelse, ønsker vi naturligvis at få lukket den resultatkløft, der er afsløret på Deres resultattavler. Vi ønsker også en hurtigere og mere effektiv indsats i tilfælde, hvor der lades hånt om reglerne. Som en del af Kommissionens initiativ til bedre lovgivning ønsker vi at sætte en stopper for de overdrevent komplicerede gennemførelser - den såkaldte forgyldning - af reglerne for det indre marked. Vi ønsker også at indføre forenelighed med det indre marked som en del af evalueringsprocessen.
Vi opfordrer Dem til hurtigt at gå videre med strategien for det indre marked for tjenester. Det er klart, at det bliver en vanskelig foranstaltning, men den er vigtig. Den vil omfatte vigtige elementer af gensidig anerkendelse samtidig med en harmonisering. Vi vil gerne have medlemsstaterne til at indtage en mere moden holdning til brugen af gensidig anerkendelse sammen med andre våben som en metode til oprettelse af det indre marked. I vores udvalg er vi dybt rystede over, at forordningen om salgsfremme - der er en forbilledlig foranstaltning til gensidig anerkendelse af det indre marked - fortsat blokeres af Rådet. Vi håber, at De også tager den besked med tilbage.
Jeg vil gerne slutte med to vigtige punkter. For det første håber vi, at De, hr. kommissær, vil være med til at tilrettelægge et nyt forum for det indre marked inden udgangen af 2003, hvor vi kan fejre 10 nye landes indtræden i det indre marked. Vi ønsker at involvere forbrugerne, erhvervslivet samt medlemsstaternes regeringer og kommissærer i bestræbelserne på at få det indre marked til at fungere bedre.
Endelig håber vi, at De med Rådets støtte kan få en fast støtteerklæring om gennemførelsen af det indre marked på dets 10-års fødselsdag. Vi har været ambitiøse og aggressive. Vi opfordrer Rådet til at benytte samme fremgangsmåde.
Bolkestein
Hr. formand, det her er et meget vigtigt emne og en del af hele grundlaget for EU.
I november 2002 opfordrede jeg Parlamentet til at komme med nye dristige idéer til forbedring af det indre marked. Harbour-betænkningen lever fuldt ud op til den opfordring.
10 år med det indre marked har givet os 2,5 millioner nye job og kumulativt 900 milliarder euro i ekstra velstand. Men det er ikke nok.
Der er fortsat for mange hindringer, der bremser os. Udvidelsen gør det mere uopsætteligt at gøre rent bord. Spørg enhver ingeniør, og han vil sige, at hvis man ønsker at føje et par etager til en bygning - hvilket i bund og grund er det, udvidelsen handler om - så skal man først sikre sig, at fundamentet er tilstrækkeligt stærkt.
Det er grunden til vægtningen i den kommende mellemsigtede strategi for det indre marked for årene 2003-2006. I den mellemsigtede strategi for det indre marked - et dokument, som Kommissionen fremlægger til april - vender man tilbage til grundprincipperne.
De vigtigste af disse grundprincipper er gennemførelse og håndhævelse. Jeg glæder mig over Parlamentets støtte til en styrkelse af Kommissionens håndhævelsesbeføjelser på den kommende regeringskonference. I Harbour-betænkningen opfordres Kommissionen også til at beregne omkostningerne ved de forsinkede gennemførelser i national lovgivning. Jeg kan godt se det tiltalende ved den idé, men gennemførelsesunderskuddet er et bevægeligt mål, der afspejler de forskellige direktiver med forskellige økonomiske virkninger på lang sigt. Jeg har imidlertid bedt mit personale om at lave en forhåndsvurdering af en sådan beregning, og jeg melder hurtigst muligt tilbage til Europa-Parlamentet.
Det er endnu ikke lige så let at handle på det indre marked som i en medlemsstat. Grænserne findes fortsat - måske ikke i den virkelige verden, men bestemt i tankerne hos de nationale tjenestemænd, der fortsat ofte handler ueuropæisk. Det kan være nødvendigt at iværksætte disciplinære sanktioner for at ændre denne adfærd. Som De måske ved, giver Kommissionen høj prioritet til et forslag om et horisontalt instrument, der skal fjerne hindringerne på markedet for tjenesteydelser inden årets udgang. Vi overvejer også metoder til at lette handelen med varer.
EU's borgere og erhvervsliv fortjener mere og bedre information om deres rettigheder i medfør af det indre marked. I hr. Harbours betænkning opfordres der til at oprette et nyt forum for det indre marked for at få kontakt med borgerne. Jeg hilser tanken om et nyt forum velkommen og vil gerne deltage - forudsat at jeg bliver inviteret, selvfølgelig!
Fjernelsen af skattemæssige hindringer er et andet prioriteret indsatsområde. Jeg glæder mig over Parlamentets støtte til Kommissionens meddelelser om beskatning af personer og personbiler - et emne, der er meget vigtigt for hr. Vatanan, der talte længe til mig om det. Jeg respekterer hans energiske forfølgelse af emnet. I løbet af indeværende år vil Kommissionen fremsætte forslag om at modernisere og forenkle momsreglerne for at mindske byrden for virksomhederne - i særdeleshed de små og mellemstore virksomheder.
Listen er ikke udtømmende. Vi ved alle, at det indre marked dækker over en lang række emner. Vi er fortsat åbne for idéer. Jeg vil gerne arbejde tæt sammen med Parlamentet i de kommende måneder, når vores strategi tager form.
Til sidst vil jeg tilslutte mig det første afsnit af Harbour-betænkningen, hvori der står, at det indre marked skal stå øverst på dagsordenen for dette års forårstopmøde. Jeg er helt enig med hr. Harbour og opfordrer Parlamentet til at gøre sit yderste for at sikre denne prioritering.

Martin, David (PSE)
Hr. formand, først vil jeg gerne ønske hr. Harbour tillykke med betænkningen og takke ham, fordi han har inkorporeret så mange af synspunkterne fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål i den.
Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål er i det store hele enig i det situationsbillede af det indre marked for tjenester, som Kommissionen giver i sin tredje årlige beretning. Ligesom Kommissionen beklager vi også, at kun omkring 50 % af målaktionerne er blevet gennemført i den periode, der dækkes af rapporten. Vi afviser imidlertid Kommissionens påstand om, at Parlamentet og Rådet bærer et fælles ansvar for denne fiasko.
Den liste, som Kommissionen selv har opstillet i rapporten, indeholder otte eksempler på mål, der ikke er nået. I seks tilfælde skyldes det helt klart Rådet, mens det kun i to tilfælde muligvis kan være Europa-Parlamentets skyld. Vi opfordrer derfor indtrængende Kommissionen til på forårstopmødet at presse Rådet til at opstille en klar prioriteringsorden og tidsplan for opfyldelsen af dets forpligtelser i henhold til programmet vedrørende det indre marked.
Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål glæder sig over de fire overskrifter for de målrettede aktioner, der er opstillet i evalueringen: modernisering af markederne, forbedring af erhvervsbetingelserne, opfyldelse af borgernes behov og forberedelse af udvidelsen. Hvad angår modernisering af markederne, er vi især glade for kravet om at øge gennemførelsestempoet for handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser. De finansielle tjenesteydelser er olien i Europas økonomiske motor, og vi er enige med Kommissionen i, at en fuldt integreret finansiel sektor kunne øge EU's årlige BNP med mellem 0,5 % og 0,7 %, hvilket svarer til hele 43 milliarder euro årligt.
Hvad angår forbedringen af erhvervsbetingelserne, glæder vi os specielt over målsætningen om at sikre, at der kan oprettes private aktieselskaber i enhver medlemsstat inden 18 arbejdsdage med en omkostning på kun 213 euro. 
Med hensyn til opfyldelse af borgernes behov er vi glade for, at der er lagt vægt på at fremme arbejdskraftens frie bevægelighed - særligt gennem indførelsen af et europæisk sygesikringskort - samt den forbedrede gensidige anerkendelse af akademiske og faglige kvalifikationer.
Endelig - hvad angår forberedelse af udvidelsen - finder vi det uopsætteligt, at Kommissionen ser på kandidatlandenes administrative kapacitet for at sikre overholdelse af lovgivningen vedrørende det indre marked.
Som kommissæren selv har sagt, har oprettelsen af det indre marked og udviklingen siden 1992 været bemærkelsesværdig, men der er ingen grund til selvtilfredshed. Vi mener, at Kommissionen har udarbejdet en praktisk anvendelig køreplan for de kommende 18 måneder. Kommissionen får støtte fra mit udvalg - og sikkert hele Parlamentet - til opfyldelsen af de opstillede mål.
Karas (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det er tredje gang, vi i disse sidste dage diskuterer det indre markeds betydning. I mandags drøftede vi følgerne af Det Økonomiske Verdensforum i Davos, og i dag har vi allerede haft en debat om forårstopmødet. Begge forhandlinger kredsede om fremtiden for det indre marked og Lissabon-målene og gjorde det dermed klart, hvor vigtigt det indre marked er for os. Kommissæren og 10-årsrapporten har dokumenteret det indre markeds fordele for vækst, beskæftigelse og konkurrenceevne og dermed også nytteværdien for alle borgere på vores kontinent. Trods disse beviselige fordele er det indre marked ikke færdigt og har stadig mange svagheder. Det er blevet nævnt, at 50 % af de udstukne mål endnu ikke er nået, at fremskridtene halter efter målene, og at 2,1 % af alle direktiver om det indre marked endnu ikke er gennemført. Derfor opfordrer vi Kommissionen og Rådet til at udnytte alle muligheder med sanktioner, koordination og initiativretten og omsætte det til virkelighed, som vi i fællesskab går ind for. Uden et velfungerende indre marked, uden opfyldelse af stabilitets- og vækstpagten kan vi ikke nå de ambitiøse mål fra Lissabon.
Det indre marked og stabilitets- og vækstpagten er de to vigtigste instrumenter på vejen mod at nå Lissabon-målene inden 2010. De er derfor vigtige for at gøre de langsigtede mål troværdige. De skal yde et væsentligt bidrag med hensyn til borgernes, virksomhedernes og arbejdstagernes tillid til europæiske målsætninger.
Modsætningen mellem søndagstalerne på topmøderne og gennemførelsen derhjemme er eklatant. Vi kræver derfor, at alle direktiver om det indre marked gennemføres. Vi forlanger, at Kommissionen varetager koordineringen i forbindelse med gennemførelsen, og at initiativretten styrkes. Det drejer sig ikke om at placere skyld, det drejer sig om at fastsætte fremtidige mål på vejen mod det samlede mål og at fastsætte ansvaret. Det gælder skattepolitikken, det gælder de forskellige kompetencer, som stadig medfører konkurrenceforvridning og nye hindringer, det gælder undersøgelserne om konsekvenserne for de små og mellemstore virksomheder på vejen mod et storslået indre marked. Det gælder naturligvis også det indre marked for finansielle tjenesteydelser, som alene ville betyde en vækst på 1,1 % eller 130 milliarder euro, og det gælder skabelsen af et indre marked for tjenesteydelser. Vi har meget at gøre. Status viser, at vi er på rette vej, men vi må ikke gå i stå eller sænke tempoet, vi skal tværtimod nå en ny dynamik. Jeg takker derfor ordføreren, fordi han på så fremragende vis har gjort os det bevidst og også har defineret nye mål.

Miller (PSE).
Hr. formand, jeg vil også ønske ordføreren tillykke med hans arbejde med denne betænkning.
Jeg er noget overrasket over, at vi på denne hundevagt en onsdag aften - som hr. Harbour og jeg har delt ved mange lejligheder - er endt med at diskutere en af de vigtigste love, som EU har vedtaget, men det er åbenbart sådan, det er her i Parlamentet.
Det er godt 10 år siden, det indre marked trådte i kraft. I den mellemliggende tid er der gjort vældige fremskridt i retning af at gennemføre det indre marked. Når det er sagt, så er der lang vej endnu. Der er stadig en række hindringer - handelshindringer. Vi ser på medlemsstaternes forskellige skatte- og afgiftsbestemmelser, uanset om der er tale om direkte eller indirekte skatter og afgifter. De bruges alle som handelshindringer. Vi ser på forskellene i landenes beskæftigelseslovgivning, der også bruges som en handelshindring. Vi ser på vores egen manglende evne til at vedtage et EF-patent. Det er atter en handelshindring, men her kan vi selv løse problemet.
Vi skal imidlertid ikke kun bekymre os om fri bevægelighed for varer. Det handler også om arbejdstagernes og arbejdskraftens frie bevægelighed. I Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked diskuterer vi i øjeblikket gensidig anerkendelse af faglige kvalifikationer. Jo hurtigere vi løser det problem, desto hurtigere vil endnu en hindring blive ryddet af vejen.
Med det aktuelle klima er der imidlertid endnu en hindring. Det er en hindring bestående af den frygt og mistro, der har udviklet sig efter den 11. september, men som sikkert allerede eksisterede inden da. Det er en hindring, der begrænser arbejdstagernes frie bevægelighed. Vi kan ikke tillade os at opbygge et Fort Europa ved hjælp af interne mure.
Jeg var interesseret i at høre, hvad kommissæren havde at sige. Det er imidlertid hans opgave at gå de enkelte medlemsstater nøje efter i sømmene for at se, hvilke lande der, samtidig med at de forkynder fordelene ved det indre marked, blokerer for dets gennemførelse ved at bruge interne regler til at lade hånt om det. Ofte handler det om en kortsigtet politisk gevinst.
Vi har en chance for at få gennemført det indre marked. Hr. kommissær, De bad Europa-Parlamentet om at udarbejde en aggressiv betænkning, som De nu har fået. Vi opfordrer Dem til at gøre arbejdet færdigt - og De har vores støtte.

Bordes (GUE/NGL).
Hr. formand, betænkningen vil have Parlamentet til at støtte Kommissionens strategi for det indre marked, som sigter mod at harmonisere de forskellige nationale markeder. Det, det optager ordføreren, er forskydningen mellem intentionen om at gennemføre enhedsmarkedet på europæisk plan og nationalstaternes tilbageholdenhed. Men det, der optager EU's arbejdende klasser, er helt sikkert ikke enhedsmarkedet, men snarere bølgen af kollektive afskedigelser. De store virksomheder, som bærer ansvaret, har ikke haft behov for en afstemning i Parlamentet for at harmonisere deres holdning på dette område.
Disse kollektive afskedigelser hidrører fra store virksomheder som Airlib i Frankrig eller de store multinationale selskaber som f.eks. Daewoo, ACT, Arcelor, Pechiney eller Fiat, som er bosiddende i flere europæiske lande, og hvis nuværende eller tidligere aktionærer har mere end rigeligt med midler til at finansiere opretholdelsen af beskæftigelsen for alle de mennesker, de gør arbejdsløse. De store virksomheder må gerne omstrukturere, det er deres sag. Men det, der er utilgiveligt og oprørende, er, at de gør det ved at dømme deres arbejdere til arbejdsløshed og fattigdom. Det er aktionærerne, der skal betale, ikke arbejderne. Virsomhedernes overskud og aktionærernes kapital burde først og fremmest anvendes til at sikre beskæftigelsen og arbejdernes lønninger.
McCarthy (PSE).
Hr. formand, jeg hilser også Harbour-betænkningen velkommen, selv om vi i aften forsøger at indfri løftet på et tidspunkt, hvor de fleste ligger lunt i deres senge. Jeg er hr. Harbour meget taknemmelig - ikke blot fordi han er så storsindet i sine kommentarer til mit arbejde i forbindelse med denne betænkning, men også fordi han har accepteret så mange af de talrige ændringsforslag, jeg fremsatte.
Jeg er ham særlig taknemmelig for at medtage mit initiativ om at opfordre medlemsstaterne til på forårstopmødet at bekræfte deres tilsagn om at gennemføre det indre marked ved at underskrive en højtidelig erklæring herom 10 år efter indførelsen af det indre marked. Jeg håber, at det græske formandskab og Kommissionen kan tage dette initiativ op.
Et sådant initiativ er nødvendigt, for hvis man skulle give medlemsstaterne en karakterbog, ville der ikke blive tale om at uddele fedtemærker til mønsterelever. De ville nok snarere få en kommentar med på vejen om, at de vist kan gøre det bedre. Faktisk kan de gøre det meget bedre. Resultattavlen fra november 2002 viser vores manglende evne til at indfri løfterne. Vi svigter virksomhederne ved ikke at reducere hindringerne. Vi svigter forbrugerne, der inden for mange sektorer ikke ser fordele i form af større valgfrihed og billigere varer. Og endelig glider vi bagud i forsøget på at nå målet om at blive verdens mest konkurrencedygtige økonomi inden 2010.
De kommende resultattavler skal ikke blot indeholde en vurdering af fordelene ved lovgivningen om det indre marked. De skal også - som hr. Harbour foreslog - indeholde et skadesindeks, der viser omkostningerne i forbindelse med manglende gennemførelse. Kommissionen skal gennemføre en nøje evaluering af årsagerne til medlemsstaternes manglende gennemførelse. Er der ganske enkelt tale om national protektionisme? Skyldes det et ønske om at beskytte forbrugerne eller manglende administrativ kapacitet hos medlemsstaterne? Jeg er enig i, at der skal være strenge sanktioner for manglende gennemførelse, hurtig indgriben, stramme frister og effektive, afskrækkende midler imod manglende gennemførelse. Ellers, hr. kommissær, er jeg bange for, at vi om 10 år fortsat taler om behovet for at gennemføre det indre marked.
Oprettelsen af et indre marked for finansielle tjenester med ét slag vil øge EU's vækst med 1,1 %. Den vil endvidere føje 130 milliarder euro til EU's rigdom og reducere omkostningen ved at rejse kapital til erhvervslivet med 0,5 %. Hr. kommissær, jeg ved, at De er enig i, at overtagelsesdirektivet er et centralt element af finansielle tjenester på indre markeder. Jeg er enig i, at vi her i Parlamentet hurtigst muligt skal få det ophævet til lov.
Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE).
Hr. formand, jeg tilslutter mig dem, der her har lykønsket ordføreren, hr. Harbour, med hans betænkning, som er særdeles fyldestgørende, og som han har forhandlet med en beundringsværdig vilje til konsensus.
Jeg har forsøgt at sammenlægge de grundlæggende mål i betænkningen, som jeg må sige, at jeg er helt enig i, med enkelte ændringsforslag, da jeg fandt det nyttigt at indarbejde et par punkter.
Det første går ud på, og her er jeg helt på linje med det, som hr. Martin netop har sagt på vegne af Industriudvalget, at forkaste - og det har ordføreren gjort meget intelligent - Kommissionens uden tvivl forhastede sidestilling mellem Parlamentet og Rådet i forbindelse med årsagerne til forsinkelsen af visse regler for det indre marked. Som vi siger i Spanien, er enhver mand karl for sin egen kat, og vi ønsker derfor ikke at blive pålagt samme ansvar, når de reelt er forskellige.
Det andet aspekt var behovet - og hr. Harbour var straks enig heri - for at medtage arbejdstagersammenslutningerne i det samarbejde, der var fastsat, og som fastsættes i betænkningen mellem forbruger- og erhvervssammenslutningerne. For os, der støtter den politiske doktrin om social markedsøkonomi, er det væsentligt, at alle samfundsfaktorerne deltager. Jeg vil gerne her henvise til kommissærens udtalelse om, at så længe alle aktive segmenter i det europæiske samfund ikke tager tanken om det indre marked til sig, kan vi gennemføre nok så mange regler og aktioner, uden at de får nogen effekt. På den anden side vil dette mål meget nemmere kunne nås, hvis samfundet mobiliseres.
Ordføreren har også taget vel imod min anmodning om, at vi skal være mere opmærksomme på de hindringer, der i dag findes for oprettelse af små virksomheder, og de initiativer, der er nødvendige for at overvinde dem. For, hr. formand, vi kan tale nok så meget om beskæftigelsen i de store virksomheder, men dem, der reelt skaber mange job i EU, er de små og mellemstore virksomheder. Som nævnt af hr. Karas skal vi forsøge at få disse virksomheder med i det indre marked uden forhindringer.
Endelig vil jeg gerne anerkende de fremskridt, der er opnået takket være kommissær de Palacios skub til liberaliseringen - ikke "liberationen", som der fejlagtigt står i dens spanske tekst - af gas, elektricitet og luftfart. Jeg takker hr. Harbour, fordi han har medtaget disse punkter, og for den intelligente måde, han har medtaget det essentielle i mit ændringsforslag 40 i stk. 33. Jeg vil i øvrigt gerne, hr. formand, gøre Dem og Parlamentets tjenestegrene opmærksom på, at stk. 33 i den britiske tekst ikke findes i den spanske tekst, og at det også burde medtages på vores sprog.
Jeg stemmer for denne fremragende betænkning, som jeg endnu en gang lykønsker hr. Harbour med, og jeg vil gerne samtidig takke ham for hans venlige ord til vores kollega fru Palacio, ikke kommissæren, men hendes søster, udenrigsministeren, der har samarbejdet så meget for at få gennemført det indre marked.

Bolkestein
Hr. formand, tak, fordi De giver mig ordet én gang til. Jeg vil begrænse mit svar til nogle få hovedpunkter.
Først glæder jeg mig over, at talerne - måske på nær en enkelt - har støttet Harbour-betænkningen, og at de også kraftigt støtter hele tanken om det indre marked. Uden Parlamentets støtte ville Kommissionen ikke ane, hvad den skulle gøre for at fremme det indre marked. Jeg kan forsikre hr. Harbour om, at jeg vil tale med mine liberale venner og fortælle dem, hvad de er gået glip af i aften. Hr. Harbour må huske på, at den liberale del af Parlamentet er noget mindre end den gruppe, han er med i. Det er jeg personligt ked af, men sådan er det nu engang.
Både hr. Harbour og hr. Martin har henvist til Det Europæiske Råd. Nogle gange beder Det Europæiske Råd noget henkastet de berørte ministre om at tage sig af det spørgsmål, hvorefter det går videre til mere forfinede emner. Jeg kan huske, at Det Europæiske Råd for ca. et år siden sagde, at Kommissionen og Det Europæiske Råd skulle behandle EF-patentet hurtigst muligt. Intet er sket. Det nytter ikke meget, at Det Europæiske Råd udsender almindeligheder. Jeg ville ønske, at det beskæftigede sig mere med de aktuelle emner.
Hr. Harbour nævnte også salgsfremme. Kommissionen vil gøre sit yderste for at hjælpe det græske formandskab med at nå frem til en konklusion om dette vigtige emne. Jeg vil diskutere sagen med de medlemsstater, der fortsat er bekymrede. Efter min mening er forslaget foreneligt med opfølgningen på grønbogen om forbrugerbeskyttelse, hvilket min kollega kommissær Byrne og jeg selv har præciseret ved mange lejligheder.
Hr. Martin talte om et europæisk sygesikringskort. Det vil måske interessere ham at høre, at Kommissionen beskæftiger sig med aktiviteter på sundhedsområdet. Spørgsmålet vedrører borgere, der ikke kan få hurtig behandling i deres eget land, og som derfor ønsker at tage til udlandet for at få behandling. De Europæiske Fællesskabers Domstol traf for ikke så længe siden en retsafgørelse om, at det ikke blot skulle være tilladt, men at der også skulle udbetales kompensation til patienten i overensstemmelse med reglerne i vedkommendes hjemland. Spørgsmålet er nu, om patienten skal have tilladelse fra myndighederne i sit eget land, inden vedkommende rejser udenlands for at blive behandlet.
I sidste uge var der et møde om dette vigtige emne i den såkaldte arbejdsgruppe på højt niveau. Jeg og mine kolleger kommissær Diamantopoulou og kommissær Byrne var til stede for at forsvare princippet om, at det også vedrører det indre marked, for hvis en patient tager udenlands, er det et spørgsmål om den frie bevægelighed for tjenesteydelser. Derfor er det et aspekt af det indre marked og tilmed et, der er meget tæt på borgerne. Når alt kommer til alt, hvad er så vigtigere for et menneske end dets sundhed?
Det vil sikkert interessere hr. Martin at høre om det. Han kan være sikker på, at mine kolleger og jeg er fast besluttede på at forfølge emnet, skønt nogle medlemsstater ikke er enige i denne fremgangsmåde. Det er en hindring.
Jeg vil nu vende mig til hr. Karas' punkt om de forskellige skattemæssige hindringer. På dette område ligger Kommissionen heller ikke på den lade side. Vi bruger instrumenterne i overtrædelsesprocedurerne - i særdeleshed i tilfælde, hvor borgerne fra én medlemsstat får skattefradrag, hvis de bidrager til en pensionsfond i deres egen medlemsstat, mens de ikke får fradrag, hvis de bidrager til en pensionsfond i en anden medlemsstat. Det er et klart tilfælde af forskelsbehandling af den anden medlemsstat. Kommissionen indledte for nylig overtrædelsesprocedurer. De Europæiske Fællesskabers Domstol har allerede i et konkret tilfælde afgjort, at det ikke er tilladt. Kommissionen agter at forfølge skattemæssige hindringer i tilfælde, hvor de kolliderer med det indre marked, men kun hvor vi har lov til det i henhold til traktaten. Som medlemmerne vil vide, kræver skatteområdet enstemmighed. At opnå enstemmighed blandt 15 medlemsstater er utroligt vanskeligt. At opnå enstemmighed blandt 25 medlemsstater vil være så godt som umuligt.
Hvad angår fru McCarthys punkt om resultattavlen, så er det måske ubehageligt, men ikke desto mindre nødvendigt at holde medlemsstaterne fokuseret på det, de skal gøre. Resultattavlen er en slags "blød lovgivning", gruppepres eller bedste praksis. Det er ikke et retligt instrument, men det går sammen med overtrædelsesprocedurerne. Derfor er vi fast besluttet på at udstede disse resultattavler.
Som fru McCarthy sagde, skal vi gøre vores bedste for at leve op til Lissabon-beslutningerne. I Lissabon blev vi enige om, at vi skulle have et mikroøkonomisk strukturtilpasningsprogram. Der er en resultatkløft, og vi gør det ikke så godt, som vi burde. Det er oftest i Rådet, at der er hindringer. Jeg fortæller ofte Rådet, at det skal arbejde hurtigere. Det gælder også for overtagelsesdirektivet, som fru McCarthy og andre har nævnt.
Til slut vil jeg sige, at jeg er helt enig med hr. Gil-Robles Gil-Delgado i, at vi skal sørge for, at der ikke er hindringer for oprettelsen af små og mellemstore virksomheder. Det tager meget længere tid at starte en sådan virksomhed i EU end i USA. Hvis vi virkelig ønsker at overhale USA med hensyn til oprettelse af små og mellemstore virksomheder, skal vi sørge for at gøre, som hr. Gil-Robles Gil-Delgado siger.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.55)

