Vzpomínka na holodomor, hladomor na Ukrajině (1932-1933) (rozprava) 
Předsedající
Dalším bodem je prohlášení Komise o vzpomínce na hladomor (holodomor) na Ukrajině (1932-1933).
Ráda bych této příležitosti využila k tomu, abych v Evropském parlamentu přivítala delegaci z Ukrajiny v čele s panem velvyslancem.
(Potlesk)
Antonio Tajani
místopředseda Komise. - (IT) Paní předsedající, vážení poslanci, mám tu čest, abych se zúčastnil této rozpravy, při níž si připomínáme velký hladomor v letech 1932 a 1933, který byl jednou z velkých tragédií 20. století. Po mnohaletém mlčení si naši pozornost vyžádala svědectví o tomto utrpení a spolu s nimi i líčení mnoha lidí, kteří touto strašnou událostí sami prošli a podařilo se jim přežít.
Je důležité, aby zkušenost holodomoru neupadla v zapomnění. Příběh tohoto velkého hladomoru ilustruje nejen tragédii ukrajinského lidu, ale zároveň nám také znovu připomíná, čeho jsou lidské bytosti schopny. Holodomor nás však může přivést k tomu, abychom si uvědomili něco důležitého: oběť tohoto nesmírného množství lidí nepřišlo vniveč. Jejich oběť nám připomíná, abychom už nikdy nepřipustili, aby si kterýkoliv stát podroboval jednotlivce, ať by se to dělo z jakékoliv příčina a za jakýmkoliv účelem. Tento katastrofální hladomor ukázal svrchovanost ústavního státu nad státem, který nepřipouští žádnou formu nesouhlasu. Tragedie, jakou byl holodomor, se dějí pouze v těch lidských společnostech, které potlačují práva občanů, právní stát a demokratické principy.
Evropská unie povstala z popela války a početných totalitních režimů, oněch diktátorských režimů, které tak hluboce zjizvily dějiny Evropy a celého světa. Z týchž tragédií a katastrof však vzešly evropské demokracie a v posledních padesáti letech se podařilo na těchto troskách vybudovat období míru, míru, který máme povinnost bránit a šířit za hranice Unie: padesát let míru, které jsou největším výdobytkem sjednocené Evropy.
Ukrajina se dnes také změnila. Jako nezávislá země, člen Rady Evropy a signatář Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a stejně tak i mnoha dalších mezinárodních nástrojů sloužících k zajištění těchto základních práv má Ukrajina neobyčejnou příležitost k tomu, aby se zkonsolidovala, aby upevnila své postavení jako demokratický stát, který zachovává lidská práva a vládu zákona. Je to jistě úkol náročný a obtížný. Byli jsme svědky mnoha nesnází; řada politických bitev poznamenala uplynulá léta v dějinách této země, ve které je demokracie nyní silnější.
V tomto historickém okamžiku musíme všichni poskytnout svou politickou podporu a povzbuzení nezávislému soudnictví. Je důležité, že Ukrajina bojuje i nadále s korupcí a respektuje výsledky nedávných voleb, jednajíc tak v souladu s demokratickými zásadami. Nesmí také zapomenout na ochranu těch nejslabších a odsunutých na okraj společnosti, a to bez ohledu na jejich rasu, národní či náboženskou příslušnost nebo jejich pohlavní orientaci či zdraví.
Evropská unie bude Ukrajinu v tomto důležitém úsilí i nadále podporovat. Zároveň budeme s našimi ukrajinskými partnery pokračovat ve společné práci, abychom zvýšili prosperitu všech občanů tohoto národa prostřednictvím otevírání nových trhů a nových vyhlídek na hospodářskou aktivitu a investice a současně s tím prostřednictvím prohlubování vztahů mezi našimi občany.
Rád bych jako komisař pro dopravu dodal, že co se týče transevropských sítí, měli bychom mít na paměti, že tyto sítě mohou sloužit nejen k posílení našeho vnitřního trhu, ale také jako nástroj k rozšiřování evropských hranic, k otevírání Evropy novým horizontům a k posilování vazeb s našimi blízkými a spřátelenými zeměmi, které hraničí s Evropskou unií, jako je Ukrajina.
Obětem holodomoru nemůžeme vzdát lepší čest než vytvořením prosperující, stabilní a demokratické Ukrajiny, vybudované na pevných institucích a angažované občanské společnosti. Jedině dosažením tohoto cíle nepřijde oběť tolika nevinných obětí vniveč.
Charles Tannock
, jménem skupiny PPE-DE. - Paní předsedající, Evropská unie je založena na smíření: na víře, že jsem schopni vybudovat lepší budoucnost, uznáme-li svou minulost v celé její brutalitě.
Německo se správně postavilo čelem k hrůzám nacistické éry a holocaustu a pokusilo se je odčinit. Nedávno přistoupivší členské státy naší Unie si hledají své vlastní cesty jak dospět k pravdě a smíření prostřednictvím upřímné a nekompromisní analýzy své komunistické minulosti. Některé země se však stále snaží skrývat před vlastními dějinami. Například Turecko podle mého názoru stále popírá genocidu spáchanou na Arménech a Syřanech a svádí ji na I. světovou válku. I Rusko se pokusilo vyrovnat se zvěrstvy Stalinovy komunistické diktatury.
Účelem usnesení z dnešního večera je vyjádřit naše zděšení z holodomoru, z doby záměrně a plánovitě způsobeného hladomoru, k němuž došlo v letech 1932-1933. Usnesení je odrazem naší rozhodné vůle připomenout si miliony jeho obětí, z nichž některé jsou dodnes naživu, aby nám vyprávěly svůj hrůzyplný příběh. Jejich svědectví je nesmírně důležité, protože všichni brzy odejdou. Jedině tak, že si budeme připomínat tyto ohavné zločiny proti lidskosti, se můžeme pokusit o to, abychom zajistili, že se již nikdy nebudou opakovat. Toto usnesení neobsahuje slovo "genocida", protože některé z ostatních politických skupin v této sněmovně mají za to, že holodomor přísně vzato zcela neodpovídá definici tohoto slova. Úmluva o prevenci a trestání zločinu genocidy vznikla koneckonců až po druhé světové válce. Snad ale také ze strachu - a toho třeba, zdá se mi, ještě více litovat - že by se tím mohli dotknout dnešního Ruska.
Nikdo z nás si ale nepřeje zlehčovat nepředstavitelné utrpení, jež bylo Ukrajině způsobeno. Žádné slovo, žádná slova nemohou vylíčit hrůzu holodomoru. To, na čem záleží, není ani tak znění, kterého užíváme, jako účast, kterou se svým usnesením pokoušíme vyjádřit - solidaritu s Ukrajinou v době 75. výročí masakrů spáchaných na jejím dlouho trpícím lidu.
Z historie se můžeme poučit o jedné věci, a sice o významu silného mezinárodního práva a soudních struktur, které v současnosti existují, mají-li pachatelé těchto hrůz dojít trestu. Počátkem tohoto dlouhého a vleklého procesu byl Norimberk. Tribunál pro válečné zločiny spáchané v bývalé Jugoslávii, který bude brzy soudit Radovana Karadziće, je dokladem toho, že tyto principy jsou stejně důležité i dnes. Včera tato sněmovna vyslovila svou silnou podporu předvedení velitele Armády božího odporu v Ugandě Josepha Konyho před Mezinárodní trestní soud. Tyrani, ať už vládnou kdekoliv, v tomto případě je to Josef Stalin, o němž dnes večer vedeme rozpravu, kteří se dopustili masové vraždy a ničení, by neměli nikde najít útočiště.
Ukrajina musela ve svých dějinách unést mnoho zármutku a já pevně věřím, že v další fázi těchto slavných dějin najde své pravé místo i Ukrajina a stane se v budoucnosti nepříliš vzdálené plnoprávným členem Evropské unie. Po krizi v Gruzii nelze pochybovat o tom, že mnoho ruských nacionalistů jen nerado snáší například to, že Ukrajina má svrchovanou moc na Krymu. Jsem si ale jist, že budeme-li stát všichni společně v solidaritě s ukrajinským lidem, najde si jednoho dne svou cestu do evropské rodiny národů.
Adrian Severin
jménem skupiny PSE. - Paní předsedající, toto byla velmi zajímavá debata. Jako politická instituce je zde Evropský parlament od toho, aby vydával zákony a poskytoval tvůrcům rozhodnutí v oblasti exekutivy politické vodítko a umožnil jim tak správně reagovat na výzvy, příležitosti a hrozby naší přítomnosti. Jsme jinak řečeno tvůrci dějin, nikoli dějepisci. Nejsme zde od toho, abychom soudili minulost, nýbrž abychom budovali přítomnost a byli pak souzeni budoucností.
Skupina sociálních demokratů se proto jen se zdráháním rozhodla přistoupit na toto usnesení, které si očividně klade za cíl tvrdit, jaká je historická pravda o tragické události, jež se odehrála v minulosti na Ukrajině.
Pokud jsme tak nakonec učinili, bylo to proto, že si uvědomujeme, že solidarita s ukrajinským lidem a jeho utrpením by mohla Ukrajince zmobilizovat v jejich snahách o sjednocení země, o její demokratizaci, modernizaci a o návrat do přirozené rodiny této země, jíž je Evropská unie. Uvědomuje si rovněž, že budou-li tragédie a zločiny minulosti zapomenuty, hrozí velké nebezpečí, že se budou opakovat. Historické odsouzení zločinů nemůže sloužit jako odškodnění jejich obětí či jejich potomků, ale je to morální náhrada. Je to navíc také intelektuální a politická záruka proti opakování těchto zločinů a znovuoživení špatných pudů, které jsou jejich základem.
Odsuzováním starých zločinů totalitních vládců nehaníme pouze jejich pachatele v minulosti, nýbrž také ty, kteří by snad pomýšleli na používání týchž zločinných metod v budoucnosti. Vědomí, že beztrestnost je nemožná, by jim v tom snad mohlo zabránit.
Musíme dnes rozhodně prohlásit, že neexistuje žádný státní zájem, žádný sociální cíl a žádná ideologická zásada, která by mohla omluvit zločiny jako holodomor, uměle vyvolaný hladomor, který v šíleném pokusu o zničení morální důstojnosti, národní hrdosti a biologické existence velkého ukrajinského lidu způsobil nesmírné utrpení mnoha nevinným lidem.
Odsuzujeme-li zločiny, vyjadřujeme-li solidaritu s oběťmi a rozhořčeně odmítáme tento pokus o zničení celého jednoho národa, nemůžeme přitom zároveň svalovat vinu za tyto zločiny na jiný národ.
Holodomor byl dílem totalitního politického režimu. Všechny národy, které byly tomuto režimu podrobeny, byly oběťmi různých podobných zločinů a krutostí. Dnešní diskuse by nám měla připomenout nejen to, že proti totalitě musíme stát vždy jednotně, ale i to, že současná ukrajinská generace musí už kvůli obětem holodomoru a při jejich památce vymýtit ze své země a ze svých dějin všechny autoritářské pudy, sklony a praktiky. Stojí před úkolem upevnit svou národní jednotu a společně uskutečňovat své demokratické ideály.
Podobně i naše vyjádření solidarity by mělo Ukrajince inspirovat k solidaritě a smíření, a to jak uvnitř své země, tak i navenek. Uvnitř své země ke smíření a solidaritě se svými krajany, kteří patří do různých etnickým a kulturních skupin, navenek pak ke smíření a solidaritě s našimi sousedy.
To je jedna z nejlepších cest, jak by se mohli stát členy Evropské unie, a pakliže se rozhodnou vydat touto cestou, pak naše rozprava dnes večer nebyla zbytečná. Členství Ukrajiny v EU by bylo tím nejlepším historickým odškodněním, které by obětem holodomoru mohli Ukrajinci sami přinést.
Grażyna Staniszewska
jménem skupiny ALDE. - (PL) Paní předsedající, holodomor, uměle vyvolaný hladomor na Ukrajině, je jedním z nejmasovějších zločinů spáchaných v Evropě během 20. století. Aby dokázal, že kolektivní hospodářství funguje, a aby zničil největší hrozbu pro komunistický Sovětský svaz, ukrajinské nezávislé rolníky, vyvolal Stalinův režim uměle hladomor, jehož výsledkem byla smrt několika milionů Ukrajinců. Lidem byly zkonfiskovány všechny potraviny, které měli. Velké počty lidí vyhnal hlad z venkova do města, kam úřady znemožnily přístup vydáním vnitřních pasů a zákazu cestování vlakem. Ti, kdo zůstali na venkově, byli nuceni shánět si potravu nelegálně na polnostech kolchozů, za což je čekalo vězení nebo dokonce poprava. Nesměli si pro sebe nechat ani jedinou hrstku obilí. Zavedlo se tzv. pravidlo pěti klasů, podle něhož každý, kdo byl přistižen, že si vzal více než pět obilných klasů, byl odsouzen k trestu smrti.
Holodomor, velký hladomor, je událostí dějin, o které se v mnoha zemích Západní Evropy bohužel prakticky neví. SSSR tato historická fakta až donedávna zcela popíral. Jakákoliv zmínka o této záležitosti byla před pádem Sovětského svazu označena za zločin "protisovětské propagandy". Proti západním novinářům se používaly metody aktivní dezinformace. Teprve v nedávné době se objevily dokumenty z registrů obyvatel, odhalující počty lidí postižených masovým vyhladověním.
Vlády a parlamenty 26 zemí včetně Polska uznaly, že hladomor na Ukrajině byl genocidou. Jsem hluboce přesvědčena, že Evropský parlament nezůstane v této věci nečinný. Musíme uznat, že holodomor byl zločinem proti ukrajinskému lidu a zločinem proti lidskosti a rozhodně odsoudit postup stalinského režimu proti ukrajinským rolníkům.
Domnívám se také, že je nejvyšší čas, aby byly všechny informace o tomto hladomoru zveřejněny. Země bývalého Sovětského svazu by měly zpřístupnit své archívy o holodomoru na Ukrajině v roce 1932-1933 badatelům, aby mohly vzniknout nestranné studie.
Letos je 75. výročí otřesného zločinu. Ráda bych této příležitosti využila k tomu, abych ukrajinskému lidu, který musel projít touto obrovskou tragédií, vyjádřila své nejhlubší sympatie.
Rebecca Harms
jménem skupiny Verts/ALE. - (DE) Paní předsedající, svůj projev jsem se rozhodla uvést téměř stejnými slovy jako pan Tannock. To se nestává příliš často. "Minulost je prologem budoucnosti" je maximou, která je vytesána nad vchodem do Národních archívů ve Washingtonu, a je k tomu dobrý důvod. Tato věta v sobě skrývá naději, že lidé se mohou z historie poučit. Někdy se jim to daří, ale ne vždycky. Nemůžeme než se o to pokoušet.
Po čase jsem si opět všimla - a návrh usnesení o holodomoru mi k tomu zase jednou dal příležitost - že ne všechny kapitoly v historii východní a západní Evropy minulého století jsou stejně samozřejmou součástí obecného povědomí. Když se mezi skupinami vedla rozprava o tom, má-li se dnešní usnesení vůbec předkládat k projednání, byl převládající názor zpočátku skeptický; většina poslanců na dotázání připustila, že nemají žádnou představu o tom, co holodomor vlastně znamená a co to slovo označuje. Snad je to jen začátek spojité křivky, po níž se bude ubírat naše povědomí o této strašlivé chvíli dějin, která nastala v srdci Evropy před necelým stoletím, ba před o něco více než půl stoletím, a která nám stále ještě dává možnost psát historii s pomocí těch, kteří přežili.
Pro skupinu Zelených/Evropské svobodné aliance musí být vzpomínka k uctění obětí této tragédie ústředním bodem prohlášení, které podepsáním tohoto usnesení činíme. Domníváme se, že skutečná vzpomínka k uctění těchto obětí závisí na našich znalostech o této tragédii, o tomto masivním zločinu spáchaném ze strany sovětského režimu.
Za druhé věříme, že tuto historickou událost budou zpracovávat společně Ukrajina i Rusko. Pokud bychom si něco nepřáli - a říkám to jako Němka narozená v padesátých letech - tedy aby toto zpracovávání historie a vlastní psaní dějin nevedlo k prohlubování roztržek mezi národy. Přejeme si, aby k tomu nedošlo ani v samotné Ukrajině ani mezi Ukrajinou a Ruskem.
Domnívám se proto, že zpřístupnění archívů je toho nezbytnou podmínkou. To je požadavek, který musí být splněn. Rada Evropy by o tom také měla jednat, aby Moskva tyto archívy zpřístupnila.
Jsem potěšena, že Evropský parlament dokázal najít jednotné stanovisko. Opravdu věřím, že sepsaní těchto dějin a připomínání obětí je tím, nač by se Ukrajina měla hlavně zaměřit, a že tato katastrofa nebude zmanipulována k politickým účelům. Tím bychom učinili velký krok směrem k uskutečnění našeho přání, že lidé se z minulosti mohou skutečně poučit.
Adam Bielan
jménem skupiny UEN. - (PL) Paní předsedající, připomínáme si letos 75. výročí hladomoru na Ukrajině v letech 1932-1933. Tento hladomor nebyl přírodní pohromou, nýbrž výsledkem genocidního plánu Josefa Stalina, jehož cílem bylo poté, co se vypořádal s ukrajinskou inteligencí, zničit venkovské obyvatelstvo na Ukrajině. Následkem této genocidy zemřelo přibližně 10 milionů mužů, žen a dětí. Jednalo se o záměrné a systematické vyvražďování prováděné orgány Sovětského svazu. Zločinné úmysly komunistů byly zjevné. Zatímco Ukrajinci umírali hladem, Sověti vyváželi miliony tun obilí a neprodyšně uzavřeli hranice Ukrajiny, aby zbídačenému obyvatelstvu zabránili ve vstupu do Ruska. Odmítli nabídky mezinárodní humanitární pomoci s tvrzením, že žádný hladomor nenastal.
V současné Ruské federaci existuje ve vztahu k dějinám komunistických zločinů pokrytecký postoj a Stalin zde bývá představován jako schopný manažer. Některé západní země v době této nesmírné tragédie ukrajinského lidu mlčely, protože tou dobou navazovaly se Sovětským svazem diplomatické styky, které měly záviset na hospodářské spolupráci. Dnes mlčet nemůžeme a je naší povinností vzdát čest památce obětí holodomoru.
Helmuth Markov
jménem skupiny GUE/NGL. - (DE) Paní předsedající, pane komisaři, mluvím vám jako člověk, který strávil mnoho let svého života na Ukrajině, který tam žil, a který je proto přirozeně citově velmi zaujat.
Neexistuje byť jen jediný důvod, jediná omluva, která by mohla platit jako polehčující okolnost nebo ospravedlnění hladomoru v letech 1932-1933. Hladomor zasáhl Ukrajinu, Rusko, zejména Povolží, Podoní, Kubáň, západní Sibiř, jižní Ural a severní část Kazachstánu. Miliony lidí různých národností, Ukrajinci, Rusové, Kazaši, Židé, Němci, Bělorusové, Tataři a mnoho dalších, zemřely hladem. Musíme si tyto oběti připomínat a jasně prohlásit, že tento hladomor byl výrazem a výsledkem nelidské politiky, zločinu, kdy se na jedné straně vyvážely obiloviny a na druhé straně dopouštělo, aby vlastní lidé umírali hladem.
Proč tedy nemohu souhlasit s tímto usnesením? Za prvé proto, že toto usnesení spojuje tuto katastrofu a tento zločin výlučně s Ukrajinou a lidmi ukrajinské národnosti. Jak jsem řekl na začátku, neodpovídá to historické pravdě. Každý, kdo nebere zároveň v úvahu ostatní socialistické republiky Sovětského svazu a různé ostatní národnosti, se dopouští rasismu a pohrdá utrpením všech těchto postižených lidí.
Za druhé toto usnesení uznává, že holodomor byl genocidou. Genocida je charakterizována jako vyhlazování podle národnostního kritéria. To platí zejména pro holokaust. Ztotožňování obojího zpochybňuje argument ojedinělosti zločinu národních socialistů, vyhlazování Židovek a Židů v Evropě, který je dnes jako genocida uznáván na základě širokého demokratického konsenzu.
Nezbytná přísnost v odsuzování těchto událostí, k nimž došlo v Sovětském svazu, nevyžaduje takové ztotožňování. Jsem přesvědčen, že to byl také hlavní důvod prohlášení izraelské velvyslankyně na Ukrajině, paní KalayKleitmanové, která v rozhovoru pro Serkalo něděli uvedla, že Izrael nemůže uznat holodomor jako akt etnické genocidy.
Za třetí připadá na 10. prosinec 2008 60. výročí Charty lidských práv OSN. Lidská práva jsou všeobecná a nedělitelná. Nelze k nim zaujímat selektivní, okolnostmi podmiňovaný nebo účelový postoj. Dvacáté století bylo stoletím zničujícího množství hrůzyplných zločinů, které jsou vzájemně nesrovnatelné, které nicméně způsobily smrt milionů nevinných lidí: první světová válka, fašistická invaze, japonská agrese proti Číně a Koreji, atomové pumy svržené Spojenými státy americkými na Hirošimu a Nagasaki, Stalinova politika proti jeho vlastními lidu, drancování kolonií ze strany koloniálních mocností v různých oblastech jejich vlivu, násilí Rudých Khmérů, vyvražďování Tutsiů a Hutuů. Tento hrůzyplný seznam téměř nebere konce. Mělo by být zájmem Evropského parlamentu tuto nelidskost ve všech jejích nejrůznějších podobách ostře odsuzovat.
Za čtvrté by už nikdy nemělo docházet k hladomorům - ani z politických, ani z hospodářských důvodů. Odstupující předsedkyně organizace Pomoc hladovějícímu světu (Welthungerhilfe) Ingeborg Schäuble vyzvala vzhledem k miliardám uloženým v bankách ve fondech pomoci k vytvoření záchranného balíčku proti světovému hladu. Zemědělství rozvojových zemí potřebuje ročně 14 miliard EUR, aby bylo možné dosáhnout cílů tisíciletí a snížit počet hladovějících lidí do roku 2015 na polovinu. V roce 2007 dosahovalo toto číslo 923 milionů lidí.
Musíme udělat vše proto, abychom hlad vymýtili stejně jako mor.
Bastiaan Belder
jménem skupiny IND/DEM. - (NL) paní předsedající, holodomor je amalgámem ukrajinských slov holod (hladovění) a moriti (hubit), a jeho význam je tedy "smrt hladem". Holodomor je slovo, které značí hlad, jenž v roce 1932 a 1933 přinesl smrt 6 až 7 milionům lidí, z toho 3,5 milionu na Ukrajině, 2 milionům v Kazachstánu a stovkám tisíc v severním Kavkaze, v Povolží a na západní Sibiři.
Holodomor, to je násilné zbídačení ukrajinského zemědělského obyvatelstva, připraveného Stalinem a jeho nohsledy o jejich sklizeň obilí, což se mělo stát účinným bolševickým prostředkem jak v duchu násilné kolektivizace zemědělství vzdělat venkovský lid.
Holodomor, to je vědomé popírání naprostého vyhladovění ze strany stalinistů, vyhladovění, které zasáhlo Ukrajinu a další oblasti Sovětského svazu a jehož oběti zde zůstaly odříznuty od jakékoliv vnitřní i vnější pomoci.
Holodomor, to je nepřerušený vývoz obilí, který sovětské vedení v letech hladomoru, v letech 1932-1933, nezastavilo, přestože by toto obilí mohlo živit celý rok přibližně jeden a půl milionu lidí.
Holodomor, to je genocida ukrajinských venkovanů, způsobená přijetím politiky vyhladovění, která měla docela prostě a jednoduše podobu naprosté hospodářské blokády ukrajinského venkova, stanovením naturálních pokut, zmrazením zásobování a zavedením černých listin na základě dekretu z 18. listopadu 1932 dle nařízení Molotova, Stalinova zástupce v Charkově.
Holodomor, to je Stalinova paranoia z ukrajinského nacionalismu, který velký vůdce pokládal za hlavní příčinu toho, co nahlížel jako nedostatečné dodávky obilí z obilnice Evropy.
Holodomor, to je Stalinův záměr navždy zničit všechny ukrajinské sny o autonomii nebo dokonce nezávislosti.
Dnes víme, že mu jeho démonický plán nevyšel.
Bruno Gollnisch
(FR) Paní předsedající, lze říci, že počínaje Leninovým Sovětským Ruskem přes Kim Il-Sungovu dnešní Severní Koreu, Maovu Čínu, Mengistuovu Etiopii a Pol Potovu Kambodžu - a tento výčet bohužel není vyčerpávající - je mezi hladem a komunismem je bytostná spojitost.
Hladomor, který zahubil téměř 10 milionů Ukrajinců mezi léty 1932 a 1933, však nebyl pouze důsledkem hospodářské a sociální absurdity komunismu či nenávisti, kterou tento režim pociťoval ke společenství sedláků, nýbrž byl naplánován sovětskými orgány, které jim na jedné straně zabavily veškeré zásoby potravin včetně jejich obilí a na straně druhé nasadily polici k tom, aby Ukrajincům, kteří se snažili uniknout smrti, jež jim v důsledku zabavení potravin hrozila, všemi prostředky zabránily v masovém odchodu. V Severní Koreji se to děje dodnes.
Podle čl. 6 statutu Mezinárodního trestního soudu je genocida definována jako úmysl zničit úplně nebo částečně některou národní, etnickou, rasovou nebo náboženskou skupinu jako takovou, cituji, "úmyslné uvedení kterékoli skupiny do takových životních podmínek, které mají přivodit její úplné nebo částečné fyzické zničení". Vyhlazovací hladomor, tj. holodomor, o němž rozhodli sovětští komunisté v roce 1932, této definici odpovídá, ať už je názor našeho kolegy poslance, pana Markova, jakýkoliv.
Ukrajinský parlament označil dne 28. listopadu 2006 holohomor jako genocidu. Je politováníhodné, že Organizace spojených národů kvůli ruskému vetu a zbabělosti vlád Francie a Spojeného království toto označení odmítla. Toto označení navíc nezpochybňuje čest ruského lidu, který byl také obětí komunismu, ale odsuzuje hrůzu tohoto totalitního režimu, který zabil 200 milionů lidských bytostí na celém světě a který, dlužno říci, odsuzujeme s velkým zpožděním.
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra
(ES) Paní předsedající, dnešní rozprava má připomenout (tzn. udržet živou v našich vzpomínkách) obětování mnoha milionů lidí, které vinou Stalinovy politiky zahubila demografická katastrofa, nemající v dobách míru žádné obdoby.
Paní předsedající, domnívám se, že hladomor, který tito lidé vytrpěli, byl přímým útokem na ukrajinské sedláky, kteří pevně vzdorovali kolektivizaci.
Jak v této sněmovně již někteří, zejména pan Bielan, připomněli, jednalo se o čin úmyslný, protože sklizeň v roce 1932 byla sice podprůměrná, ale stačila k nasycení všech obyvatel, což dokazuje skutečnost, že v témže roce vyvezl Sovětský svaz více než jeden milion tun obilí do západní Evropy.
Důsledkem, který zdůraznili všichni řečníci v této sněmovně, byla smrt šesti až osmi milionů lidí v celém Sovětském svazu a pěti až šesti milionů na Ukrajině. Tíživost této události nepramení pouze z toho, že zahynul tak velký počet lidí, ale také z jejího zamlčování a zatajování.
Z tohoto důvodu se, paní předsedající, domnívám, že je pro Evropský parlament důležité, aby dnes stejně, jako to učinily i jiné instituce, jako Organizace spojených národů nebo parlamentní shromáždění OBSE, pozdvihl svůj hlas k uctění památky a oživení vzpomínky na obětování všech lidí, které připravil o život totalitní režim a zločinná ideologie.
Tím nejdůležitějším je však, paní předsedající, a i to zde ve sněmovně již zaznělo, hledět do budoucnosti a zajistit, aby děti, které se dnes na Ukrajině, v této velké zemi, rodí, měly možnost zajít do knihoven a v novinách a v dějepisných knihách zjistit, jakou hrůzu zažily předcházející generace v době holodomoru.
Józef Pinior
(PL) Paní předsedající, Evropský parlament si dnes připomíná 75. výročí masového hladomoru na Ukrajině, jednoho z největších zločinů proti lidskosti ve 20. století. Hladomor na Ukrajině, v Povolží, Kazachstánu a dalších částech Sovětského svazu v letech 1932-1933 nebyl důsledkem přírodních příčin, nýbrž Stalinova systému prosazování moci. Násilná kolektivizace zemědělství a boj proti soukromému vlastnictví na venkově, ničení středních tříd a soukromého podnikání ve jménu totalitní diktatury, státem organizované násilí proti sedlákům přinesly zmar, hlad a smrt ve strašlivých podmínkách milionům lidí. Evropská unie vzdává čest obětem tohoto zločinu a zdraví ty, kteří přežili, poslední žijící svědky této tragédie.
Velký hladomor postihl obzvláště ukrajinský lid. Součástí Stalinovy politiky na Ukrajině bylo na jedné straně nastolení nelidských kolektivizačních podmínek a na straně druhé ničení národní kultury, kostelů a represe proti inteligenci. Řada ukrajinských spisovatelů byla během 30. let zastřelena, vězněna nebo poslána do pracovních táborů. V roce 1932 byly rozpuštěny existující literární skupiny. Zahynula řada postav národní kultury. Rozstriliane vidroženia ("rozstřílená renesance") byla symbolem Ukrajiny ve 20. století.
Masový hladomor na Ukrajině jakož i v dalších regionech Sovětského svazu je pro historiky, politické analytiky a badatele zabývající se totalitními režimy zásadním úkolem jejich zkoumání. Velký hladomor se nemůže stát předmětem ideologické manipulace nebo jiných nacionalistických politik. Musí být zpřístupněny všechny archívy týkající se stalinského systému a provedeny pečlivé studie, které určí počty obětí a přinesou přesný akademický popis příčin, průběhu a důsledků hladomoru. Znalost pravdy o minulosti poslouží jednotě, upevnění demokratické kultury jako trvalého základu Evropy.
Rád bych této rozpravy využil jako příležitosti k tomu, abych vzpomněl velké práce polského emigranta Jerzyho Giedroyce, jehož Kultura, která vycházela v Paříži, se zasloužila o porozumění mezi Polskem a Ukrajinou. Rád bych doporučil Evropskému parlamentu k nahlédnutí antologii ukrajinského jazyka, která vyšla v Kultuře v roce 1957 a týkala se pronásledování spisovatelů ukrajinské renesance (Rozstriliane vidroženia), vydal ji Lavriněnko, a dále polsko-ukrajinské kroniky z roku 1952, které psal do téhož časopisu profesor Bohdan Osadčuk, jako příklad Evropy, která je svou prací schopna překonávat dějinný fatalismus a vytvářet shodu mezi národy s vyhlídkou na budoucí demokratické společenství.
Šarūnas Birutis
(LT) Dámy a pánové, velký hladomor, k němuž došlo na Ukrajině, je epizodou v dějinách Evropy, na niž nesmíme zapomenout. Jsem přesvědčen, že hladomor je nutno uznat jako akt genocidy provedené Sovětským svazem proti ukrajinskému národu. Je to jeden z nejhorších zločinů proti lidskosti spáchaných v době existence Sovětského svazu. Tragédie ukrajinského lidu byla chována v tajnosti; dokonce i v Evropě vědělo jen pár lidí o tom, že byl spáchán jeden z nejbrutálnějších zločinů 20. století, a to zemi nikoliv vzdálené, nýbrž zde v Evropě a v době míru. Miliony Ukrajinců se staly oběťmi hladomoru plánovitě vyvolaného sovětskými orgány. Zničení sedláků sovětským totalitním režimem představuje pro Ukrajinu rovněž krizi identity. Za prvé proto musíme odsoudit obhájce režimu v bývalých sovětských republikách, kteří tento a další zločiny komunistické éry popírají; za druhé musíme podpořit cíl Ukrajiny, cíl našeho budoucího kolegy, aby tato genocida ukrajinského národa došla uznání na mezinárodní úrovni. Za třetí je holodomor pouze jedním ze zločinů komunismu, komunismu, jehož zločiny se musí nevyhnutelně stát ještě předmětem slyšení na nějakém druhém norimberskému procesu.
Milan Horáček
(DE) Paní předsedající, Evropská unie spolu s mnoha dalšími zeměmi uznala, že katastrofa známá jako holodomor, k níž došlo na Ukrajině v letech 1932-1933, je zločinem proti ukrajinskému lidu. I Organizace spojených národů schválila na svém valném shromáždění v roce 2007 usnesení připomínající památku obětí holodomoru a odsuzující režim.
Stalinistický režim v Sovětském svazu uměle vyvolal nedostatek potravin, aby Ukrajinu - ovšem nejen Ukrajinu - donutil k plánovanému zemědělskému hospodářství. Tento cíl měl v očích tehdejších vládců vyšší cenu než ušetření lidských životů. Lid jim nestál ani v nejmenším za úvahu a miliony v bolestech umíraly. To znamená, že holodomor nebyl přírodní pohromou; byl to lidský a chladnokrevně provedený plán.
Jsem rád za dnešní rozpravu. Důsledné rehabilitace a zveřejňování zločinů jsou jediným způsobem, jak se vyrovnat s minulostí. Otevírání archívů je prvním, důležitým krokem správným směrem. To platí nejen pro Ukrajinu, ale i pro všechny ostatní země, které žily pod sovětskou komunistickou nadvládou a samozřejmě i pro samotné Rusko.
Jak již vyplynulo ze zkušenosti s otevíráním archívů, obecný a veřejný přístup sám o sobě nestačí. Nezbytné je naopak podpořit hledání informací. Toho lze dosáhnout například otevřením dokumentačních středisek a zaměstnáním historiků.
Zločiny již nelze odčinit, ale neměli bychom na ně - a ještě více pak na jejich oběti - nikdy zapomenout. Uznává-li světové společenství, že holodomor je masová vražda lidu na Ukrajině a na dalších místech, má to pro světovou politiku nesmírný význam. Toto uznání by se mělo stát precedentem pro řadu dalších národů, v jejichž minulosti došlo ke spáchání masové vraždy.
Připomenutím spáchaného zločinu a jeho hlubokým odsouzením Evropská unie v každém případě posílá Rusku jasnou zprávu, dávajíc tak s ohledem na nastávající partnerství a jednání o přidružení jasně najevo, že jeden ze základních pilířů EU, totiž respektování lidských práv, není předmětem vyjednávání.
Wojciech Roszkowski
(PL) Paní předsedající, v letech 1932-1933 začaly orgány SSSR násilně konfiskovat potraviny z kolektivních statků na Ukrajině a pracovníky na těchto statcích nechaly bez potravin. Důsledkem toho byl hladomor, známý jako holodomor, a smrt milionů obyvatel země, která byla do té doby obilnicí. Vzhledem k tomu, že cílem této operace, za kterou zodpovídá Stalin a jeho přisluhovači, byli ukrajinští sedláci jako sociální a národnostní skupina, splňuje holodomor definici genocidy, jak je obsažena v úmluvě OSN z roku 1948.
Usnesení, které jsme sestavili u příležitosti 75. výročí holodomoru, je kompromisem, který velkou měrou přiznává pravdu o tomto zločinu. Pokud něco schází, je to jasné označení holodomoru jako zločinu genocidy. To je výsledkem postoje několika skupin v této sněmovně. Během sjednávání kompromisu jsem si všimla, že skupina sociálních demokratů se obecně staví proti historickým debatám. Je to pěkné, zaujímat takový postoj, zvlášť si člověk uvědomí, s jakou horlivostí evropští sociální demokraté při každé příležitosti odsuzují nacismus a generála Franca, avšak v případě sovětských orgánů či španělských republikánů takové odsuzování stejně emociálně odmítají.
V průběhu těchto jednání jsem také slyšela, jak je třeba při vzpomínání památky obětí zachovávat úctu, a vyvarovat se tudíž slov jako genocida. Tento druh moralizování a selektivní paměti mezi evropskými sociálními demokraty ukazuje, že historický materialismus byl vystřídán hysterickým relativismem. Neztrácím nicméně naději, že se to netýká všech poslanců na levé straně této sněmovny.
Slyšela jsem také, že sociální demokraté jsou proti hlasování o historické pravdě. To je velmi úctyhodná pravda. Potíž je v tom, že my se zde nebavíme o pravdě holodomoru, nýbrž vyjadřujeme pravdu o sobě samých. Usnesení o záležitostech dějin je vždycky určitým uznáním hodnot a i nezaujímání postoje je samo o sobě určitým postojem. To znamená, že jsou to jen prázdné fráze. Jak jinak by bylo možné vyjádřit vlastní vztah k hodnotám než hodnocením minulých událostí? Genocida je genocida bez ohledu na to, jestli ji spáchal Hitler nebo Stalin, i bez ohledu na to, jak to vidí současná ruská vláda. Jestliže dnes někdo tvrdil, že oběti holokaustu zaslouží méně pozornosti než hitlerovské plynové komory, zpochybnil svoji věrohodnost. Před zákonem a pravdou jsme si všichni rovni!
Georgios Toussas
(EL) Paní předsedající, šíp ukrajinského hladomoru byl vytažen z toulce antikomunismu, aby posloužil potřebám antikomunistické kampaně a přepsal dějiny, aby kriminalizoval komunistickou ideologii a zakázal komunistům činnost. Existují navíc početné příklady zemí, jež bychom zde mohli uvést, kde jsou symboly a činnost komunistických stran dosud zakázány, zemí, které patří do Evropské unie.
Je zde nepokrytá snaha překroutit historická fakta a vyložit je svévolným a nevědeckým způsobem, jejímž cílem je velmi jednoduše přispět ke strategickému falešnému obviňování socialismu a komunismu.
Antikomunismus šel vždy ruku v ruce s těmi nejdrsnějšími a nejbrutálnějšími útoky proti lidu. Se sílícími útoky proti venkovu, vedenými Evropskou unií proti základními právům, jichž si dělnická třída v tvrdém boji a za cenu obětí vydobyla, s narůstající brutalitou a barbarstvím vykořisťování ze strany kapitálu, se stále více a více agresivní a zločinnou imperialistickou politikou Evropské unie proti zemím a národům je stále silnější i antikomunismus, reakční falešné obviňování socialismu, jehož jsme byli ve 20. století svědky, a s ním i útoky na předvoj dělnické třídy a utiskované buňky komunistických stran.
Tato vulgární propaganda je výsledkem pokusu využít nejhorších lží a pomluv k tomu, aby byl hlavně v očích mladých lidí očerněn nesmírný přínos socialistického systému; jeho přínos k porážce fašismu a k budování společnosti, poprvé v dějinách lidstva osvobozené od vykořisťování člověka člověkem. Je zde snaha učinit rovnítko mezi socialismem, to znamená mezi vším pokrokovým, co se zrodilo z lidského myšlení, a reakcionářským a nelidským fašismem, který je pravým dítětem barbarského kapitalistického systému.
Konkrétní případ hladomoru na Ukrajině, jak všichni objektivní historikové vědí, zavinila hlavně hromadná sabotáž ze strany bohatých sedláků, kteří v reakci na novou sovětskou moc a kolektivizaci půdy vyvolali nejprve občanskou válku a následně ničili stroje, zabíjeli zvířata, zapalovali majetky kolchozů a obecně všemožnými způsoby sabotovali setbu i sklizeň obilí, a zavinily ho dále velké sucho a epidemie tyfu, které tehdy v této oblasti Ukrajiny propukly.
Debatu tohoto druhu, ve které by šlo o odhalování historické pravdy, pochopitelně nelze vést tímto způsobem. Pokud se skutečně domníváte, že máte nějaké argumenty, uspořádejte debatu, ve které lze přednést všechna vědecká fakta, jež napomohou odhalit pravdu.
Zbigniew Zaleski
(PL) Paní předsedající, holodomor je faktem a symbolem jedné z nejnelidštějších metod zabíjení. Ideologie, která o sobě prohlašovala, že slouží prostému lidu, nabyla podoby, která je mimo jakoukoliv představivost. Byla to jednoduchá metoda - nebylo třeba žádných zbraní, žádných mužů, žádných plynových komor. Stačilo pouze sebrat vše, co země dala, a "neposlušné" obyvatelstvo už samo zmizelo ze svých vesnic, protože bylo systému nepohodlné. Lidem byla vnucena utopická vize, která ani přes všechnu svou hrůzu a vysokou cenu neztratila pro mnohé svou přitažlivost a někteří poslanci na levé straně této sněmovny ji stále obhajují. Bolševická ideologie používala metody, které nelze žádným způsobem ospravedlnit. Moje disertační práce o Ukrajině pojednávala o traumatech lidí, kteří přežili tento socialistický teror, i když přežít se podařilo jen výjimečně. Vyprávění těchto pamětníků svědčí o tom, že hladovění vedlo ke kanibalismu; víme například o jedné matce, která poslala svého šestiletého syna v zimě do lesa, protože ve vsi by nepřežil, snědli by ho tam.
Na jedné straně máme třicátá léta, Josefa Stalina, moudrého otce a přítele lidu zvěstujícího světovou revoluci, na straně druhé miliony lidí umírajících na ulicích s nafouklými břichy. I pro politické komisaře sloužící orgánům to musel být děsivý pohled. Taková byla situace na východní Ukrajině. O deset let později však stejná tragédie, byť v menším měřítku postihla Poláky v bývalém východním Polsku. Nacionalistická ideologie Ukrajinské povstalecké armády (UPA), spolčené s nacisty, vyústila v etnické čistky proti Polákům. Metody byly stejně brutální: upalování zaživa, rozřezávání těhotných žen, stínání dětí sekyrami. Muži byli tou dobou na frontě. Dnes je tato Golgota Východu, jak ji lidé, kteří přežili, nazývají, tabu a obestírá ji trapné ticho a je ironií, že tehdejším nacionalistickým vůdcům se nyní stavějí sochy. Snad právě nyní je příležitost - a jsou zde i pozorovatelé z Ukrajiny - abychom spolu s uctěním památky obětí holodomoru - uctili rovněž Poláky a Ukrajince, kteří byli tak brutálně zavražděni za to, že nesouhlasili s touto ideologií. Není snadné tato fakta připustit, ale pokud se tak nestane, bude obtížné dosáhnout smíření, přijmout Ukrajinu do sféry evropských hodnot, které zde ve sněmovně hájíme.
Chápu ruské protesty proti Evropské unii. Chceme-li mluvit o holodomoru, měli bychom se, jak navrhují, bavit také o vyhlazování Indiánů v Novém světě, které prováděli kolonisté. Holodomor zasluhuje zvláštní odsouzení. Připočtěme k tomu ovšem ještě další miliony poslané během druhé světové války na Sibiř do pracovních táborů, tj. táborů smrti - Ukrajince, Poláky, Tatary. Když už takto počítáme, tak bych rád dodal, že z celkového počtu 100 000 válečných zajatců z armády generála Pauluse poslaných po bitvě u Stalingradu na Sibiř jich do roku 1955 přežilo 5 000. Je v zájmu Evropy, aby Parlament netrivializoval tyto tragédie 20. století.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Největší maďarský básník 20. století řekl: "Musíme se vyznat ze své minulosti!" Ano, musíme se vyznat ze své minulosti, nikoli ovšem proto, abychom živili napětí mezi národy a zeměmi. Každý národ se musí postavit čelem ke svým vlastním hříchům; příkladem zde budiž způsob, jakým se Němci postavili ke své roli v druhé světové válce. Pan Zaleski jako Polák poukázal na skutečnost, že je mnoho lidí, kteří by se měli vyznávat ze svých hříchů, a že holodomor je pouze jeden z mnoha. Mluvím jako zástupce národa, jehož parlament v roce 2003 jako první odsoudil holodomor. Zároveň bych si velmi přál, aby tato rozprava nebyla namířena proti Rusku, protože ti, kdo jsou přítomní ve sněmovně, kdo se ujímají slova, by měli být dobře obeznámeni s etnickou mapou Ukrajiny a měli by vědět, které oblasti byly postiženy stalinskými hrůzami, jichž komunistická diktatura použila jako prostředku vyhlazení sedláků - neboť většina z těch, kdo zemřeli, byli Ukrajinci, avšak nikoli výlučně Ukrajinci. V těchto městech a velkoměstech - v Doněcku, Dněpropetrovsku, Oděse - žili rovněž Rumuni, Rusové, Židé a další skupiny a tito lidé také umírali. To, oč zde šlo, bylo vyhlazení sedláckého stavu.
Musíme uznat, že se jednalo o genocidu, avšak nikoli na etnickém základě. To, oč jim šlo, bylo vyhladit na základě principů nepřijatelné stalinistické, komunistické diktatury 20. století, která ztroskotala, celou jednu třídu, třídu sedláků, zemědělských statkářů. Oběťmi této kampaně byli hlavně Ukrajinci, ale uctít musíme všem obětem bez ohledu na jejich národnost. Není pravda, co řekl pan Roszkowski, totiž že se skupina sociálních demokratů snaží něco barvit na růžovo. Ne, ctíme pouze fakta a trváme na faktech, protože i když se stavíme na stranu těch, kdo odsuzují holodomor, nemáme v úmyslu stát na straně těch, kdo odsuzují Rusko - přestože Rusko má proč zpytovat svou duši, kvůli stalinismu, kvůli Katyni - ale ani jeden z nás by neměl zapomínat na to, že stalinskou diktaturou netrpěl ruský lid o nic méně a neměl o nic méně obětí než jiné národy.
Říkám proto, že máme vzdát úctu, ale pokusme se v těchto debatách projevit alespoň trochu ohledů k historickým faktům. Skláníme hlavy před oběťmi holodomoru, ale nemůžeme sloužit ukrajinskému nacionalismu; musíme spíše usilovat o to, aby se Rusko, Ukrajina a vůbec každá země postavila čelem ke své minulosti a uzavřela mír.
István Szent-Iványi
(HU) Paní předsedající, po mnoha letech popírání a mlčení dnes už nikdo nezpochybňuje, že holodomor byl jednou z nejzávažnějších, záměrně způsobených a politicky motivovaných masových vražd 20. století. Sklání-li svou hlavu při vzpomínce na jeho oběti, plní Evropský parlament již delší dobu trvající povinnost. Nejbližším spojencem hříchu je lhostejnost a zapomnění. Nesmíme zapomenout! Zemřely miliony lidí, aby Stalin mohl uskutečnit svůj diktátorský plán. Tento plán nespočíval pouze v násilné kolektivizaci zemědělství - to byl pouze jeden z jeho cílů - ale rovněž ve zlomení ukrajinského národního sebevědomí a zničení institucí jeho národní identity. V letech hladomoru a v průběhu třicátých let bylo zabito 80 % ukrajinských intelektuálů. Byla zničena nezávislá ukrajinská církev. Ukrajinský jazyk byl vytlačen z veřejného života. Holodomor je proto nesmazatelnou součástí ukrajinské národní identity a kolektivní paměti.
Musí uznat oběť, kterou občané Ukrajiny přinesli, aby mohli žít ve svobodě a mohli rozhodovat o své vlastní budoucnosti. Evropský parlament uznává evropské ambice Ukrajiny. Přijetím tohoto usnesení dáváme signál, že nejen minulost Ukrajiny, ale i její budoucnost jsou neoddělitelně spjaty s Evropou. Děkuji za slovo.
Inese Vaidere
(LV) Dámy a pánové, uměle vyvolaný hladomor na Ukrajině, genocidní hladomor, je jedním z největších zločinů proti lidskosti ve světových dějinách. Definici genocidy splňuje podle všech kritérií. Je za prvé etnické povahy, protože byl namířen proti ukrajinskému lidu, který vypověděl poslušnost a který svůj odpor k poruštění dal najevo při nejedné příležitosti. Za druhé to byla rovněž sociální genocida proti vzkvétajícím ukrajinským zemědělcům, i když hladomor zabíjen každého bez ohledu na to, jak se mu dařilo. Tento zločin byl spáchán s naprostým cynismem. Stalinův totalitní komunistický režim našel nejlevnější způsob jak zabít velký počet lidí. Miliony lidí zemřely na Ukrajině pomalou, strašlivou smrtí. Jsou nyní dostupné dokumenty, které dokládají, že dokonce i samotné nacisté jezdili ve 30. letech do Moskvy, aby načerpali zkušenosti s organizováním masových vražd. Tehdejší rozhodnutí o vyvlastnění všech potravin byla přijata v Moskvě. Rozhodnutí o plynové válce v roce 2006 mezi Ukrajinou a Ruskem byla opět přijímána v Moskvě. Současné Rusko svým pojetím zahraniční politiky jasně dokazuje, že chce znovu získávat své postavení ve své části světa. Moskevští dvorní historici se nestydí říkat, že uměle vytvořený hladomor na Ukrajině byl výlučně dílem člověka. Lze jen doufat, že Ukrajina nebude po Gruzii dalším státem, na kterém se bude Rusko schopno dopustit brutální agrese. Musíme jasně říci, že události na Ukrajině byly genocidou. Má země, Lotyšsko, tak již učinila a podobně i mnoho dalších států prostřednictvím prohlášení svých parlamentů. Chtěla bych ještě jednou zdůraznit, že zločiny totalitního komunismu je třeba považovat za stejně odsouzeníhodné jako zločiny nacismu. Potřebujeme další Norimberk, protože nevinné oběti jsou oběti bez ohledu na to, kdo se proti nim dopustil zločinů. Přestože naše národy mají rozdílné zkušenosti, je jednotné chápání historických událostí v Evropské unii naprostou nezbytností. Je to ve skutečnosti základ naší společné budoucnosti. Děkuji vám.
Tunne Kelam
Paní předsedající, umělé, člověkem způsobené hladomory byly komunistickými totalitními režimy používány jako nástroj systematicky. Před pětasedmdesáti lety se Stalin rozhodl, že vyvrátí z kořene ukrajinskou národní identitu a odpor, a způsobil takovýto hladomor v samotné obilnici Evropy.
Oblastem zasaženým hladomorem nebyla pouze odepřena pomoc. Co horšího, stovky vesnic uzavíraly kordony Rudé armády. Hladovějícím lidem byla odepřena i ta nejzákladnější lidská pomoc - právo na únik před jistou smrtí. Lidé, kteří se pokoušeli uprchnout, byli pronásledováni jako divá zvěř a zastřeleni. A teprve dnes reagujeme na tento z nejděsivějších zločinů komunistické diktatury. Lhůta k posouzení těchto zločinů, které by mělo právní následky, dávno vypršela.
Všechny oběti zločinů proti lidskosti zasluhují stejné uznání. Nemůže být první třída pro oběti nacismu a druhá třída pro oběti komunismu jenom kvůli tomu, že Evropa dosud nenašla ucelený postoj ke všem totalitním režimům a doposud stále váhá, aby zaujala konkrétní stanovisko ke zločinům, které byly spáchány ve východní části kontinentu.
Máme povinnost vědět, co se dělo za Stalinovy vlády, stejně tak jako víme, co se dělo za vlády Hitlerovy. Nejde jen o to, abychom byli solidární, s ukrajinským národem a vůbec se všemi národy, které byly vystaveny zločinům totalitních režimů, ale také o to, abychom vynesli morální soud. Jedině tak můžeme dosáhnout cíle těchto debat: zaručit, že tato monumentální, zničující bezohlednost k lidským životům a lidské důstojnosti se v žádné části Evropy nebude už nikdy opakovat.
Potřebujeme celoevropské smíření, smíření, které může nastat pouze na základě pravdy a spravedlnosti. Je naší povinností zajistit, aby se toto pověstné "už nikdy" vztahovalo rovnou měrou i na ukrajinský národ.
Janusz Onyszkiewicz
(PL) Na otázku, jestli by stálo za to, riskovat kvůli svržení kapitalismu atomovou válku, Mao Ce-tung odpověděl, že by za to stálo obětovat sto milionů životů, jen aby zbývající část lidstva mohla žít šťastně v komunismu. Josef Stalin měl tutéž hrůzostrašnou, zločinnou logiku. Když mezi sedláky začal narůstat odpor proti kolektivizaci, rozhodl se fyzicky zlikvidovat všechny, kdo žili v nejvzdorovitějších oblastech. Tyto oblasti obývali Ukrajinci. Jejich likvidace řešila rovněž problém národnostní, protože, jak Stalin prohlásil při jiné příležitosti, "problém národnostní je ve své podstatě problémem sedláků."
Následkem plánované zločinné kampaně pak na samotné Ukrajině zemřely miliony lidí. Je dostatečně výmluvné, že oficiální statistiky o počtu obyvatelstva n Ukrajině uvádějí, že v roce 1926 tam žilo více než 31 milionů obyvatel, zatímco v roce 1939 i přes značný přirozený populační nárůst čítal jejich počet pouhých 28 milionů.
Neumírali ovšem pouze obyvatelé sovětské Ukrajiny. Úředně nařízené vyvlastňování potravin provázené zákazy dovozu potravin z jiných regionů způsobilo hladomor také v Povolží, Kubáni a severním Kavkaze. Většinu obyvatel těchto oblastí tvořili Ukrajinci, ale žili zde rovněž Rusové. Poukazujeme dnes na problém hladomoru na Ukrajině, abychom dali najevo své přesvědčení, že tento zlomek dramatických dějin naší společné Evropy nevešel až doposud v dostatečnou známost.
(Potlesk)
Andrzej Tomasz Zapałowski
(PL) Paní předsedající, minulé století bylo svědkem nesmírného počtu strašlivých masakrů. Některé byly spáchány střelnými zbraněmi, plynem, sekyrami a vidlemi, jiné způsobeny vyhladověním. Na území tehdejší sovětské Ukrajiny měl masakr podobu odsouzení milionů lidí k smrti hladem v oblasti, která měla nejúrodnější půdu na světě. Bylo to provedeno záměrně, příčinou nebylo ani počasí ani přírodní pohroma.
Je znepokojivé, že celé roky nebyla tato genocida proti Ukrajincům, Polákům a Rusům nazvána svým pravým jménem, a je stejně znepokojivé, že genocida spáchaná proti statisícům Poláků, Židů a Ukrajinců, kteří se za druhé světové války stavěli na odpor proti fašismu ukrajinských nacionalistů na bývalém či současném území Polska, není označována jako genocida. Ještě více znepokojivé je to, že neodsouzení těchto zločinů dnes ospravedlňuje a legitimizuje organizace, které se odvolávají dědictví těchto vrahů. Tyto organizace dnes v Evropě legálně působí. Nic takového jako politicky oprávněná genocida neexistuje. Všechny zločiny je třeba pojmenovat a odsoudit.
Ari Vatanen
Paní předsedající, hovoříme zde o tomto lidmi vyvolaném hladomoru, 75 let po těchto událostech, protože kdybych o nich dnes nemluvili, mohla by se z toho stát temná půlnoc spravedlnosti. Do půlnoci zbývají ještě dvě hodiny, ale my zde budujeme budoucnost. Tuto budoucnost nemůže stavět na chatrných základech. Musí být postavena na pevném základě a tímto pevným základem je pravda. Budoucnost nelze stavět na lžích, jinak by to bylo jako stavět na písku.
Nezáleží až tolik na tom, kolik lidí na Ukrajině zemřelo. Záleží na tom, aby oběti tohoto lidmi vyvolaného hladomoru - obyvatelé Ukrajiny - pocítily, že spravedlnost se naplňuje, protože musíme obnovit víru lidí ve spravedlnost. Spravedlivou společnost jinak vybudovat nemůžeme a oni nebudou věřit v budoucnost. Musíme slyšet volání všech obětí bez ohledu na to, jsou-li to oběti nacismu, apartheidu, otroctví nebo komunismu.
Tato sněmovna zastává základní hodnoty lidství. Nemůžeme vysílat dvojznačné signály. Z toho důvodu musíme být skutečně nezaujatí, jakkoli by to pro nás mohlo být politicky bolestivé. V opačném případě nehájíme lidskou důstojnost. Je velmi znepokojivé, jak se dnes v Rusku přepisují dějiny - jak můžeme budovat společnou budoucnost? Je nyní vhodný čas, abychom nyní diskutovali o Ukrajině, protože právě v tuto chvíli, v roce 2008, potřebuje Ukrajina pomoc. Potřebuje naději na lepší budoucnosti, což znamená naději, že jednou vstoupí do EU.
Jana Hybášková
(CS) Hladomor byl důsledkem přesně plánované cílevědomé politiky J. V. Stalina směřující k jasným cílům: dobrovolného vzdání se vlastnictví půdy, sdružení v rolnických kolchozech, odvedení veškerých zemědělských produktů a osivových zásob pro potřeby ruské armády a účelového vyhladovění ukrajinských měst. Hlavním cílem bylo potlačit a zničit ukrajinské národní bytí. Šlo o genocidu. Šlo o perzekuci civilního obyvatelstva v zázemí z politických a rasových důvodů. Byla tak naplněna skutková podstata zločinu proti lidskosti. Nejde jen o to si hladomor připomenout. Jde o symbolické odškodnění obětí, o plné studium, analýzu a poznání a přijetí společné odpovědnosti a s ní spojeného společného evropského vyrovnání. Komunismus je zločin proti lidskosti. Jeho důsledky jsou srovnatelné s fašismem a nacismem.
Založme proto Evropský institut evropského svědomí, oslavme také 23. srpen jako Den obětí veškeré totality. Vnímejme komunismus jako hrůznou součást společné evropské historie. Jedině společným přiznáním odpovědnosti za minulost najdeme cestu do budoucnosti. Situace, jako třeba situace irácké společnost dnes, ale i jiných míst na světě nás učí, že čím hlubší jsou poranění textur společnosti, tím bolestivější, nákladnější a lidsky těžší je je léčit. Ukrajina je dodnes těžce raněná. Pomozme jí.
Urszula Gacek
(PL) Paní předsedající, Evropský parlament si dnes připomíná oběti jednoho z největších Stalinových zločinů, obětí hladomoru, který byl záměrně vyvolán despotickým bolševickým režimem, panujícím v Sovětském svazu, a jehož cílem bylo oslabit a zničit ukrajinský národ, a udusit tak jeho touhu po svobodě a založení vlastního, nezávislého státu. Ukrajina byla stejně jako některé další oblasti jižního Ruska, severního Kavkazu a Kazachstánu svědkem děsivého, hrůzyplného zoufalství, utrpení a beznaděje celých rodin, umírajících hlady.
Dnes chceme vyjádřit svůj respekt ke všem, kdo byli během tohoto velkého hladomoru na Ukrajině zabiti. Všechny oběti masového zabíjení, vojenských masakrů a etnických čistek zasluhují, abychom na ně vzpomínali se stejnou úctou a abychom nezapomněli na bezpráví, které na nich bylo spácháno. Ať už byly příčiny těchto zlých činů a ideologické cíle, kvůli kterým byly páchány, jakékoliv, je jejich konstantním elementem utrpení obětí.
Dejme najevo svou solidaritu s ukrajinským lidem, požádejme však také Ukrajinu, aby se vyrovnala s temnými stránkami svých vlastních dějin. Nacionalisté z Ukrajinské povstalecké armády v letech 1939-1945 zavraždili brutálním způsobem 150 000 Poláků, hlavně žen a starších lidí. Manžele a otcové poslaní do vyhnanství na Sibiř tam sice mohli prožívat své peklo, ale mohli mít naději, že jejich rodiny ve východním pohraničí jsou v bezpečí. Tyto rodiny bohužel padly za oběť nacionalistům, podle nichž nebylo pro jejich polské sousedy v novém ukrajinském státě místo. Oběti těchto masakrů ve východním pohraničí čekají na den, kdy bude i jejich osud zapsán do společného svědomí Evropy, stejně jako dnes osud obětí velkého hladomoru.
Colm Burke
Paní předsedající, jsa původem z Irska, ze země, která před 150 lety také přetrpěla tragický hladomor, chápu ukrajinskou touhu uctít památku obětí jejich uměle vyvolaného hladomoru z let 1932 a 1933.
Toto usnesení Parlamentu přichází po dřívějších pamětních usneseních ze strany jiných mezinárodních organizací jako UNESCO a Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě (OBSE). Naše usnesení k uctění památky obětí holodomoru na Ukrajině bylo přijato na 34. zasedání Generální konference UNESCO, mj. i s irskou podporou.
Na setkání ministrů OBSE v Madridu v listopadu 2007 se 30 zemí připojilo k ukrajinskému prohlášení připomínající 75. výročí holodomoru.
Evropská integrace se musí i nadále zakládat na odhodlanosti vyrovnat se s tragickými dějinami 20. století. Stávající prohlášení Evropského parlamentu je důležitou výzvou zemím, které vzešly ze Sovětského svazu, aby umožnily neomezený přístup do archívů týkajících se této tragédie, a mohlo tak začít rozsáhlé zkoumání s cílem odhalit a plně vyšetřit příčiny a důsledky tohoto hladomoru.
Dnešní příbuzní obětí chtějí tuto věc uzavřít, a měli by mít tudíž právo na přístup k těmto informacím a mohli se dobrat určitého pochopení této největší tragédie v moderních dějinách Ukrajiny.
Připojuji svůj hlas k tomuto výrazu účasti s miliony Ukrajinců, kteří byli postiženi touto pohromou, a zvláště pak s příbuznými těch, kdo zemřeli v důsledku tohoto uměle vyvolaného hladomoru.
Zita Pleštinská
Můj otec, Štefan Kányai, který strávil v ruských gulazích na Urale, v Karagandě a Džezkazganě více než devět neuvěřitelně hrozných let, mi často říkával: "Ještě žijí svědkové, kteří viděli a pamatují Stalinovy genocidy, výboje masových vrahů bez zábran. Stalinův režim vytrhal z velké knihy evropských dějin mnoho stran, a je proto vaší povinností otevřít archívy v bývalém Sovětském svazu a vrátit tyto chybějící stránky zpět. Památka obětí je svatá, musíte proto jednat!"
Jsem nesmírně dojatá, že moje jméno se spolu se jmény mých kolegů jménem skupiny EPP-ED a se jmény kolegů z jiných politických skupin nachází v záhlaví usnesení, jímž potvrzujeme, že evropská integrace je založená na připravenosti vyrovnat se s tragickými dějinami 20. století. Kéž toto usnesení právě v roce 2008, který je 75. výročím hladomoru, připomíná naši náklonnost lidu Ukrajiny, a zejména žijícím pozůstalým hladomoru jakož i rodinám a příbuzným obětí.
Kéž je toto usnesení poučením pro novou generaci, která nezažila útlak. Svoboda je vzácná a nelze ji považovat za samozřejmost. Zlo stále existuje a je třeba mu čelit.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Paní předsedající, teprve když se zhroutil východní blok, začali jsme si uvědomovat úděsnou pravdu o tom, co se za Stalina stalo na Ukrajině a v dalších částech Sovětského svazu. Totalitní systém zabránil tomu, aby se svět dozvěděl o těchto odporných zločinech proti lidskosti. Velký hladomor na Ukrajině v letech 1932-1933 je historickým faktem, který byl po celou dobu existence Sovětského svazu komunistickými orgány popírán. Víme nyní o bezpočtu nevinných lidí, kteří byli odsouzení k tomu, aby pomalu umírali hladem. Ačkoli od holodomoru uplynulo již mnoho let, stále ještě ani zdaleka neznáme přesné počty lidí zabitých Stalinovou politikou.
Rád bych zdůraznil, že pokud někdo uznává, že velký hladomor byl genocidou, nebo kritizuje stalinistický totalitní režim, není to namířeno proti Kremlu, jak se to často vykládá. Nejde o nic jiného, než že vzdáváme poctu obětem totalitního systému. Jako mezinárodní instituce, které velmi záleží na lidských právech, by Evropská unie měla jasně a jednoznačně vyjádřit svůj postoj. Chceme-li uctít památku obětí způsobem pro nás i pro ně důstojným, měli bychom přijmout usnesení, které jasně ukáže historickou pravdu a vyjádří solidaritu a účast Evropské unie.
Mieczysław Edmund Janowski
(PL) Paní předsedající, dnes si jen těžko umíme představit, co to znamená masové hladovění. Těžko si umíme představit i to, jak se mohlo stát, že miliony lidí umíraly hladem na Ukrajině, která byla schopna živit celou Evropu. Byl to výsledek totalitního komunismu a svými životy za něj zaplatili děti, ženy, muži, Ukrajinci a další národnosti žijící v Sovětském svazu. Jak bychom měli nazvat tento zločin, který byl spáchán před 75 lety? Je pro něj jen jediné jméno, a to genocida. Za to, že ukradli pět klasů obilí z kolchozu, byli lidé posíláni na smrt nebo na mnoho let do pracovních táborů.
Když dnes o této události hovoříme, nejsou naše slova míněna proti Rusku. Chceme dát najevo svůj respekt k obětem komunismu a říci jasně a nahlas: už nikdy více takové zločiny.
Antonio Tajani
místopředseda Komise. - (IT) Paní předsedající, vážení poslanci, nevím, co víc lze ještě říci k odsouzení tak krutého zločinu, jako byl ten, který spáchala stalinská diktatura, jedna ze dvou zločinných diktatur, které v minulém století pustošily Evropu. Dalších slov již není potřeba, protože poslanci, kteří zde promluvili, tak učinili způsobem přesvědčivým a záslužným.
Rád bych tuto rozpravu uzavřel, paní předsedající, četbou několika slov z pera velkého spisovatele Vasilije Grossmana, který popsal nejtragičtější momenty holodomoru ve svém románu Vše plyne. Četl jsem ta slova, jako by to byla jakási sekulární modlitba, vzpomínka na miliony obětí, které se v paměti spojují s mnoha dalšími nevinnými lidmi, jejichž oběť, opakuji, nesmí Evropa obrátit vniveč.
Smrt milionů lidí v minulém století, kteří zahynuli v rukou krutých diktatur, musí být jako sémě, z něhož musí demokracie i nadále klíčit. Musí mít opačný účinek než ten, kterého chtěli dosáhnout zločinní diktátoři. Jak jsem řekl v úvodním projevu, Evropská unie se zrodila, aby budovala mír a aby byla jeho zárukou. Nemůžeme při tom ovšem zapomenout na obětování takového množství nevinných lidí.
Přečtu vám těch pár prostých slov z Grossmanova vyprávění o této tragédii, k níž došlo před mnoha lety: "Po celé vesnici se procházela smrt. Nejdřív děti, pak staří a po nich střední věk. Zpočátku je pohřbívali, pak už pohřbívat přestali. Mrtví leželi na dvorech a nakonec zůstávali ve svých světnicích. Nastalo ticho. Vesnice byla mrtvá. Kdo umíral poslední, nevím."
Nous n'oublierons jamais. V úsilí vybudovat jinou budoucnost nikdy nezapomeneme na tyto nevinné oběti.
Předsedající
Dostala jsem čtyři návrhy usnesení předložené v souladu s čl. 103 odst. 2 jednacího řádu.
Tato emocionální rozprava je ukončena.
Hlasování se bude konat zítra, ve čtvrtek 23. října.
Písemná prohlášení (článek 142)
András Gyürk  
písemně. - (HU) Jsem přesvědčen, že spolu s prohlubováním integrace musí Evropský parlament také systematicky usilovat o vyrovnání se s nejtemnější érami našich společných dějin. Z tohoto důvodu považuji za potěšující, že nám dnešní zasedání dává příležitost, abychom upozornili na ukrajinský hladomor, na jednu z nejsmutnějších a nepochopitelně zapomenutých památek komunistických diktatur 20. století.
Spory kolem hladomor, který si vyžádal přibližně 3 miliony lidských životů, jsou dobrou ilustrací toho, že tomuto období dějin nebyla až doposud věnována patřičná pozornost. Nesdílíme mínění těch, kteří tuto katastrofu přisuzují výlučně podprůměrné úrodě, odporu ukrajinského obyvatelstva či, jak připouštějí, několika chybným hospodářsko-politickým rozhodnutím.
Musíme otevřeně prohlásit, že ukrajinská tragédie byla přímým důsledkem politiky zastrašování, povýšené na státní úroveň. Kdyby vedoucí představitelé Sovětského svazu zastavili násilnou kolektivizaci a konfiskaci potravinových zásob, byli by mohli ušetřit miliony lidských životů, to ovšem neučinili. Právě z tohoto důvodu se události ze začátku 30. let na Ukrajině nijak neliší o těch nejhorších genocid v historii.
Podle mého názoru pramení všechny diktatury, ať už se bavíme o krutostech národně socialistických nebo komunistických systémů, z téhož zdroje. Je naším úkolem použít každého možného nástroje, abychom u mladých generací zvýšili povědomí o děsivých činech komunismu. Zřízení evropského institutu pro výzkum a připomínání dějin diktatur by v tomto procesu mohla hrát významnou úlohu.
José Ribeiro e Castro  
písemně. - (PT) Je tomu 75 let, co stalinská mašinérie uvedla do pohybu jeden z nejhorších zločinů, jaké kdy Evropa vůbec poznala: holodomor, velký hladomor, který stál život přes tři miliony Ukrajinců.
Ukrajinci byli již předtím připraveni o důležité určující prvky své kolektivní identity, což platí ještě i dnes, nyní byli krutou ukázkou "reálného socialismu" a v souvislosti s násilnou kolektivizací a sovětizací prováděnými jedním z nejvražednějších režimů v dějinách záměrně zbaveni i potravin.
Ukrajinci si dnes spolu s ostatními Evropany připomínají komunistickou brutalitu, tyranii a násilí, které na ně těžce doléhaly a které podle mezinárodního práva jednoznačně naplnily skutkovou podstatu genocidy. Že šlo o "úmyslné uvedení jedné skupiny do takových životních podmínek, které mají přivodit její úplné nebo částečné fyzické zničení", jak stojí v přesném znění Úmluvy o zabránění a trestání zločinu genocidy z roku 1948, je zcela jasné.
Před rokem charakterizoval předsedající tohoto parlamentu holodomor jako "otřesný zločin proti lidskosti". Plně se hlásím k tomuto názoru a skláním hlavu při vzpomínce na jeho oběti. Zdravím všechny Ukrajince, obzvláště pak ty, kteří žijí a pracují v mé zemi, v Portugalsku.
