Az Európai Parlament elnökének a tunéziai helyzetről szóló nyilatkozata
Jerzy Buzek
Elnök. - Hölgyeim és uraim! Komoly aggodalommal, ugyanakkor nagy reményekkel figyeljük azokat az eseményeket, amelyek az elmúlt hetekben Tunéziában zajlottak. A jogos követelésekre irányuló békés tüntetések véres összecsapásokká fajultak - ezeket elítéljük -, amikor a tunéziai hatóságok saját állampolgáraik ellen fordultak. Ma fejet hajtunk az áldozatok előtt. Mély együttérzésünkről biztosítjuk azokat, akik elvesztették családjukat vagy barátaikat. Különösen fontos az összecsapások első áldozata, akiről megemlékezünk. Egy Mohamed Bouazizi nevű fiatalemberről van szó. Tragikus tette a tunéziai társadalomban meglévő demokratikus érzület örök szimbólumává vált. Egyperces néma csenddel emlékezzünk tunéziai barátainkra! Kérem, álljanak föl.
(A Ház feláll és egy perces csenddel emlékezik az elhunytra)
Köszönöm. Hölgyeim és uraim! A "jázmin forradalom” nem ért véget. Sok szempontból ez valóban történelmi időszak. Bátorságukért és elszántságukért szeretném kifejezni mélységes tiszteletemet Tunézia polgárainak. Ők azok, aki a változásokat elindították. Ez ugyanakkor még csak egy hosszú út kezdete. Európaiként osztozunk a tunéziaiak törekvéseiben, végig akarunk menni velük azon az úton, amelynek végén ezek a törekvések teljes mértékben teljesülnek. Az európaiak különösen érzékenyek a társadalmi igazságosság, az esélyegyenlőség, a szólásszabadság, a demokrácia, az igazi pluralizmus, valamint a saját politikai jövőnk alakítása iránti képesség problémáira. Ma tehát ezért nem maradunk közömbösek. Emellett arra szólítunk fel, hogy a változások békésen menjenek végbe. A változásoknak az igazságot és a jogállamiságot kell szolgálniuk. Ezenkívül vannak még alapvető követeléseink. Először is mindazok szabadon bocsátása, akiket önkényesen tartóztattak le. Másodszor független vizsgálatok lefolytatása súlyos korrupciós ügyekben, valamint olyan ügyekben, amelyek halálos áldozatokat követeltek, illetve amelyekben hatalommal való visszaélés történt. Harmadszor átlátható és ténylegesen demokratikus elnök- és parlamenti választást, amely a helyi és nemzetközi megfigyelők ellenőrzése mellett zajlik. Negyedszer pedig támogatjuk az összes tunéziai polgár érdekeit képviselő nemzeti egységkormány létrehozására irányuló erőfeszítéseket.
Az Európai Unió és Tunézia között jó néhány éve partneri kapcsolat áll fenn - a Földközi-tenger túlsó partján élő szomszédaink ők. E partnerség mindenekelőtt polgáraink érdekeit kell, hogy szolgálja - tunéziaiakét és európaiakét. Partneri kapcsolatunknak - amennyiben az hiteles és jelentős - segítenie kell a tunéziaiaknak abban, hogy a megkezdett úton valódi változásokig jussanak el. Segítenünk kell Tunéziának a siker elérésében. Hölgyeim és uraim, támogassuk a tunéziaiakat!
Štefan Füle
a Bizottság tagja. - Elnök úr! A Tunéziában nemrégiben lezajlott népfelkelés az ország modern kori történelmében példa nélkül áll. 2010. december 17-én egy fiatal egyetemista elkeseredésében felgyújtotta magát, miután a rendőrök elkobozták tőle a gyümölcsöket és zöldségeket, amelyek elárusításából próbált megélni. Alig egy hónappal később az országos tüntetések hatására Ben Ali elnök ténylegesen távozott az országból.
A rezsim utolsó napjai alatt az Európai Unió az elnyomás hatására kialakult erőszakot elítélte. A közbiztonság helyzete jelenleg is bizonytalan. Még mindig érkeznek hírek fosztogatásokról és erőszakról. Tunézia továbbra is nagyon kényes helyzetben van, bár éppen most érkeznek az első hírek a nemzeti egységkormány megalakulásáról.
Némi bizonytalanságtól eltekintve a tunéziai nép üzenete hangos és világos: Tunézia stabil demokráciává akar válni, amely teljes mértékben tiszteletben tartja az emberi jogokat és szabadságjogokat. Szabad, tisztességes, mindenkire érvényes választásokat akar. Az emberek új lapot kívánnak nyitni országuk történetében, mi pedig támogatni kívánjuk őket ebben a törekvésükben. Az alkotmány tisztelete és mindazok a lépések, amelyek a nemzeti szolidaritás kormányának létrehozása érdekében jelenleg zajlanak, jó irányba mutatnak.
Ez persze csak a kezdet. Az Európai Unió mindig is emlékeztette Tunéziát annak emberi jogokat és alapvető szabadságjogokat érintő nemzetközi kötelezettségeire. Hivatali időszakom kezdete óta - tulajdonképpen azóta, hogy e ház falai között lezajlott parlamenti meghallgatásom - többször elismételtem, hogy a kiemelt státusz kapcsolatunk minden területén egyértelműen több kötelezettségvállalást tesz szükségessé, amibe beletartoznak az alapvető szabadságjogok és az emberi jogok is.
Amikor megbeszélést folytattam a tunéziai hatóságokkal, az Európai Bizottság nevében minden találkozásunk alkalmával hangsúlyoztam, hogy az országnak eleget kell tennie demokratikus és emberi jogi elkötelezettségeinek. A statut avancé (kiemelt státusz) eléréséhez szükséges cselekvési tervről folytatott legelső tárgyalás alkalmával én magam külön kiemeltem - a szokástól eltérő, teljesen egyértelmű módon - hogy a büntető törvénykönyv új, 61.a cikkének bármely módon történő alkalmazását a kiemelt státusszal és közös értékrendünkkel összeegyeztethetetlennek tartjuk.
Egyébként pedig, ha mindkét oldalon lennének szkeptikusok, akik azt gondolják, hogy ez a közös értékrend csak elméletben létezik, akkor újra és újra figyeljenek oda a tunéziai utca hangjára, arra, ami az elmúlt napokban, hetekben ott történt. Mi másról volt itt szó, ha nem a demokráciára irányuló komoly követelésről és nagyobb gazdasági igazságosságról?
Amint arról Catherine Ashton és jómagam ma reggel szóltunk, az Európai Unió készen áll arra, hogy támogasson egy mindenkit magában foglaló, megfelelő garanciákkal rendelkező választási folyamatot. Reméljük, az ehhez szükséges feltételek nyilvánosságra hozatala a lehető leghamarabb lehetővé válik, amint a nemzeti egységkormány megalakul és megkezdi működését. Készek vagyunk azonnali segítséget nyújtani a választási folyamat előkészítésében és megszervezésében, valamint arra is készek vagyunk, hogy hosszú távú segítséget nyújtsunk egy igazi, demokratikus átmenet megteremtésében.
Dolgozunk ezenkívül egy átfogóbb támogatási csomagterv elkészítésén - amint azt a helyzet lehetővé teszi -, amelynek célja egyebek mellett a gazdasági fejlődésre, a tunéziai fiatalokat érintő szociális problémák nagyobb figyelemmel történő kezelésére, valamint a jogállamiság és igazságszolgáltatás megszilárdítására irányuló segítségnyújtás.
Ebben a folyamatban természetesen továbbra is szorosan együttműködünk e házzal és a tagállamokkal.
Az európai szomszédságpolitika az Európai Unió és annak partnerei által vallott, alapvető jelentőségű, közös értékrenden nyugszik: ilyen a demokrácia, az emberi jogok, a nyitott piacgazdaság. Mindez pedig a demokrácia közös erővel történő létrehozását, a stabilitás és a jólét megteremtését célozza. A Bizottság mindig hangsúlyozta, hogy ez az értékrend déli és keleti szomszédainkra irányuló szomszédságpolitikánknak egyaránt lényeges eleme.
Tunézia a maga erős középosztályával, magas szintű az oktatási rendszerével, Európához való közelségével és összességében mértékletes magatartásával jó adottságokkal rendelkezik ahhoz, hogy megtegye azt a jelentős lépést, amely az emberek által most ilyen erőteljesen és bátran követelt demokrácia eléréséhez vezet, és szerintem mindnyájan egyetértünk abban, hogy az Európai Uniónak is komoly érdeke fűződik egy demokratikus, virágzó és stabil Tunézia megteremtéséhez. Régi, igen erős kapocs fűz bennünket Tunéziához: népeink, üzleti közösségeink szoros kapcsolatban vannak egymással. Nekem és a Bizottság alelnökének/az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselőjének egyaránt az a törekvésünk, hogy partnereink által a kormányzással, a jogállamiság és az alapvető szabadságjogok tiszteletben tartásával kapcsolatban vállalt, valamint a gazdasági és társadalmi reformokkal összefüggő új elkötelezettségekre alapozva a mostani helyzetben erősítsük kétoldalú kapcsolatainkat.
Minden tőlünk telhetőt megteszünk azért, hogy a tunéziai nép törekvései valóra váljanak.
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra
Elnök úr! A Tunéziában az utóbbi időben zajló események arra kell, hogy ösztönözzenek bennünket, hogy felelős módon, legalább két problémáról elgondolkodjunk. Először arról, hogy azok a politikák, amelyek a status quot olyan országokban támogatják, amelyekben hiányoznak a demokratikus szabadságjogok, vajon tényleg hozzájárulnak-e a stabilitáshoz - jelen esetben például közvetlen szomszédságunkban.
Másodszor, elnök úr, azon kell elgondolkodnunk, hogy Ben Ali úrnak a politikai színtérről történő lelépése elegendő garancia-e a valódi demokratikus átmenet létrejöttére.
Véleményem szerint, elnök úr, mindkét kérdésre "nem” a válasz. Ezért tehát, Füle úr, komolyan el kell gondolkodni azon, hogy vajon a barcelonai folyamat szellemében kialakított szomszédságpolitikának miért nem lett a szándékaink szerint demokratizálódáshoz vezető hatása, valamint hogy tudunk-e, illetve szükséges-e azon változtatnunk.
Másodszor a tapasztalat sok esetben azt mutatja, hogy hatalmi vákuum esetén a leginkább radikalizálódott, illetve szélsőséges pártok veszik át a folyamat irányítását, kisajátítják és tönkre akarják tenni azt.
Elnök úr! Ha pusztán a szabadság védelméről van szó, a szélsőség nem bűn; ha pusztán az igazság védelmét szolgálja, a mértékletesség nem erény. Ez az etikai szükségszerűség azt jelenti, hogy az Európai Uniónak minden energiáját mozgósítania kell annak érdekében, hogy ez a folyamat ne jusson zsákutcába.
Üdvözlöm Füle úr megállapítását, amelyben azt említi, hogy Tunéziának segítségre van szüksége a választási folyamatban. Azt gondolom ugyanakkor, hogy fontosabb eggyel továbblépni, és az Európai Unió választási megfigyelő küldöttségeivel támogatni Tunéziát. Nem csupán az Európai Unió genetikai kódjaként működő etikai szükségszerűség miatt kell ezt megtennünk, elnök úr, hanem saját érdekünk is ez: nincs értelme első osztályon utazni akkor, ha a turista osztályon olyasvalaki utazik, akinek bomba van a bőröndjében.
Pier Antonio Panzeri
Elnök úr, hölgyeim és uraim! Osztozunk a tunéziai események miatti aggodalomban, egyúttal a tiltakozások során életét vesztett jó néhány ember halálával kapcsolatban hangot kívánunk adni szomorúságunknak.
A volt elnöknek, Ben Alinak az országból történő elmenekülését követően kialakult új, zavaros helyzetből most el kell jutni a sokak által áhított célhoz: azoknak a gazdasági és társadalmi reformoknak az elindításához, amelyek megfelelnek a lakosság döntő többsége elvárásainak, valamint a demokratikus fórumok megteremtéséhez annak biztosítása érdekében, hogy a civil társadalom és a különféle ellenzéki erők egyre nagyobb mértékben részt vegyenek a közéletben és a kormányzásban.
Nyilvánvaló, hogy minden országnak joga van ahhoz, hogy önállóan döntse el, milyen úton kíván haladni, mi ugyanakkor azon vagyunk, hogy ezeket a reformokat végrehajtsák, hogy a változások valódiak legyenek, és hogy ne pusztán kívülről tűnjenek annak. Ami most Tunéziában az összes késlekedéssel és elkövetett hibával együtt történik, az mindnyájunk és Európa számára egyaránt megválaszolandó kérdéseket vet föl.
1995-ben az Európai Unió Barcelonában elindította a Földközi-tengeri térséggel folytatandó partnerségi programot. Az elképzelés szerint ebbe beletartozott volna a gazdasági, politikai, katonai, sőt szociális együttműködés is, de a célok még a két kulcsfontosságú célkitűzés esetében sem valósultak meg. Gazdasági vonatkozásban a regionális és infrastrukturális projektek drasztikus csökkenése volt tapasztalható, mivel az ezekre szánt források nem érkeztek meg a tagállamokból, a bizottsági források pedig továbbra is készenléti stádiumban vannak. A beígért szabadkereskedelmi zóna nem létezik, a legnyilvánvalóbb kudarc azonban politikai szintű, amivel pedig - ezt mondom a biztos úrnak is - teljes mértékben tisztában kell lennünk.
Az Unió a Mediterrán Térségért program 2008-ban indult, de csak névleg létezik. A 2010 novemberére tervezett csúcsot határozatlan időre elhalasztották. A probléma abból adódik, hogy a különböző európai kormányok nem érdekeltek az ügyben, semmilyen érdek nem fűzi őket a valódi együttműködéshez. Jobb nekik, ha olyan megkérdőjelezhető rezsimekkel tartanak fenn kapcsolatokat, amelyek a nem demokratikus eszközökkel védett nemzeti forrásokhoz kötődnek, miközben fiatalok milliói élnek olyan kilátástalan körülmények között, amelyből csak az egyre nehezebbé váló elvándorlás jelenthet kiutat.
Semmi meglepő nincs tehát abban, hogy a tunéziai tiltakozások - amelyeknek kiváltó oka a gazdasági és társadalmi válság - egy, a meglévő hatalmi struktúrára komoly hatást gyakorolni képes lavinaszerű megmozdulássá váltak. Az iszlám fundamentalizmustól való félelem eredményeképpen kialakult európai politikai realizmus ma már nem használ, és talán itt az ideje, hogy végre megszabaduljunk attól a posztkoloniális gondolkodásmódtól, amely időről időre előtérbe kerül, majd érződik az észak-afrikai országokhoz fűződő kapcsolatokban.
Ha tehát Barcelonát kiindulópontnak tekintjük, akkor Európának az eddigiektől eltérő és hitelesebb módon kell a tőle délre fekvő térségekre, valamint a Földközi-tenger térségére tekintenie. Ebbe beletartozik az eddig folytatott partnerség és szomszédságpolitika fogalmainak teljes fölülvizsgálata, és én ragaszkodnék hozzá, biztos úr, hogy ön ezt vegye komolyan. Nem tagadhatjuk, hogy a Bizottság és a Tanács még arra is hajlandónak mutatkoztak, hogy a kiemelt státusz elnyeréséhez szükséges megállapodás kapcsán tárgyalásokat kezdjenek Tunéziával. Arra még mindig nincs magyarázat, hogy milyen kritériumok alapján gondolták azt, hogy mindez lehetséges.
Irányt - sebességet - kell váltanunk, és azt üzenjük a Bizottságnak, illetve a Tanácsnak, hogy ez akkor megvalósítható, ha erőteljesebb az irányú meggyőződésünk, amelynek értelmében a Földközi-tenger térségében lévő országokkal kialakítandó, új elképzelésen alapuló partnerség kidolgozásában és gyakorlati megvalósításában a Parlament szerepet kell, hogy kapjon. Mindez nem pusztán ezeknek az országoknak az érdekét szolgálja, hanem mindenek előtt Európáét.
Európa számos problémáját csak a Maghreb-országokkal való eredményes és tisztességes kapcsolaton keresztül lehet kezelni és megoldani. A gazdasági és demokratikus reformok támogatása, valamint ezzel egy időben a fundamentalizmus és terrorizmus leküzdésére használt összes szükséges ellenszer alkalmazása olyan út, amelyen nehéz ugyan haladni, de ez az egyetlen követhető irány.
Okunk van remélni, hogy a Tunézia által megtapasztalt tragikus és keserű lecke mindnyájunkat hozzásegíthet ahhoz, hogy jobban megértsük, mi az, amit tennünk érdemes, és hogy Európának milyen intézkedéseit érdemes megváltoztatnia.
Marietje Schaake
az ALDE képviselőcsoport nevében. - Elnök úr! Szeretnék gratulálni a tunéziai népnek merészségéhez, bátorságához és kitartásához, amellyel kifejezésre juttatta a lehetőségek és szabadság iránti vágyát. Remélem továbbá, hogy mindenki tartózkodik az erőszak alkalmazásától, valamint hogy hamarosan szabad és igazságos választások lesznek az országban.
A polgárok felemelték hangjukat egy elnyomó rendszerrel szemben, amely éles lőszereket vetett be és saját fiataljait gyilkolta. Csak gyenge kormányok merészkednek idáig jogtalan módon megszerzett korrupt hatalmuk és vagyonuk védelmében. A rendszerek legitimációja a polgárok jólétéből ered, nem pedig abból, hogy egyetemeket záratnak be, illetve hogy megtagadják az emberektől az információhoz való hozzáférés, valamint a szabad kommunikáció lehetőségét.
Ami az információhoz való hozzáférést illeti, a tunéziai ellenzék az internetre támaszkodott, az internet pedig világszerte egyre fontosabb szerepet tölt be a békés ellenállás megszervezésében. Én az interneten szereztem tudomást a tunéziai polgárok felkeléshez vezető mozgalmáról és azoknak a szemtanúknak a beszámolóiról, akik a helyszínen tartózkodtak, de körülbelül már egy hónapja tartott a harc, mire a legnagyobb tömegtájékoztatási eszközök és a politikai vezetők ráébredtek az utcán zajló események realitására.
Ugyanazon a héten - múlt héten - a francia külügyminiszter rohamrendőrökkel és rendfenntartó erőkkel kívánt segítséget nyújtani a tunéziai kormánynak. Mi a Bizottság reakciója erre a lépésre, és hol volt ugyanekkor a polgárok jogait támogató segítség?
(Taps)
A tunéziai kormány és annak népe közötti konfrontáció legalább annyira az internet virtuális országútjain zajlott, mint az utcán. A tunéziai kormány köztudottan a legmodernebb szűrő és cenzúrázó szoftverek egyik legfejlettebb alkalmazója volt, és a múlt hónap során ezeknek a technológiáknak a latba vetésével kapcsolatosan semmilyen, az emberek elnyomására irányuló erőfeszítést nem sajnált. A világ elnyomó rendszerei a szólásszabadság elfojtása érdekében továbbra is a technológiához folyamodnak.
Ma ünnepeljük Martin Luther King napját, ő volt az, aki azt mondta, hogy eljön majd az idő, amikor a hallgatás árulásnak számít. Ez az idő, Füle biztos, most eljött. Az Egyesült Államok az internet szabadságának megőrzésében folytatott vezető szerepére irányuló küzdelmének hitelességét illetően komoly vereséget könyvelhetett el.
Az EU előtt álló küzdelemről még szólni fogunk a készülő magyar jogszabályok kapcsán. De a világ szabadságszerető fiatal generációja odafigyel Tunézia szimbolikus példájára és az EU-nál keres támogatást. Semmi okunk nincs tehát arra, hogy ne a miénk legyen az emberek szabadságjogainak - ebbe beletartozik az internet is - védelmében játszott vezető szerep.
Daniel Cohn-Bendit
Elnök úr, hölgyeim és uraim! Elismerem, hogy szerettem volna, ha ez a parlament megfelelő partner lett volna a tunéziaiak büszkeségéhez, akiknek sikerült legyőzniük Ben Ali diktátort.
Hölgyeim és uraim! A diktátor ugyan megbukott, de a diktatúra, a diktatúra rendszere még létezik Tunéziában. Ma tehát nagyon elővigyázatosnak kell lennünk. Az európai kormányok és ennek a parlamentnek a többsége éveken keresztül támogatta a diktatúra rendszerét és a tunéziai diktátort. A legtöbb képviselőcsoport még a múlt héten is leszavazta a Tunéziával kapcsolatos vitát és nem ítélte el Ben Alit.
A francia külügyminiszter intézkedései a Nyugat cinkos magatartásának csak a legutóbbi példáit adja. Miért van ez így? A félelem miatt. Azért, mert az emberek félnek az iszlámtól. Joggal tartunk az iszlám diktatúrától, de mi köze mindehhez azoknak a fiatal embereknek, azoknak a tunéziaiaknak, akik egyáltalán nem az iszlám képviselői, és akik a szabadságért harcoltak? Bouazizi úr, aki fölgyújtotta magát, valójában a tunéziai Jan Palach, és amikor Jan Palach fölgyújtotta magát, ez a parlament egységesen mögötte állt. Még arra sem vagyunk képesek, hogy Bouazizi úr mögé álljunk - ez az igazság, amit erről a parlamentről el lehet mondani.
Most a Bizottságnak cselekednie kell. Csak egy dolgot kell elmondania: azt kell megmondania a tunéziaiaknak, hogy egy olyan országban, amely éppen most szabadult meg a diktatúrától, nem lehet két hónapon belül demokratikus választásokat tartani. Az országban nincsenek meg a demokrácia alapjai. Nem létezik a véleménynyilvánítás szabadsága, a tömegtájékoztatási eszközök, a rádió és a televízió pedig nem működnek szabadon. Csak egy állami nyomda létezik.
Ezért arra kérem tehát a Bizottságot, hogy a társulási megállapodásra szánt pénzt a véleménynyilvánítás szabadságának tunéziai támogatására, ne pedig a tunéziai kormányszervek támogatására fordítsa.
Másodszor az átmeneti kormány nem a nemzeti egység kormánya. Miért? Mert a harcolók és a száműzetésben lévők többsége még vagy nem tért vissza az országba, vagy nem ismerik el őket. Idő kell tehát ahhoz, hogy a demokratikus erők - nem a Ben Ali által "elismert” erők, hanem a valóban demokratikus erők - kialakulhassanak.
Az Európai Uniónak demonstrálnia kell, hogy számunkra az összes arab ország iránti megértés és remény kulcsa az, ami most Tunéziában történik. A demokrácia és az iszlám képes együtt létezni, és ha mi támogatni tudjuk a kibontakozó tunéziai demokráciát, akkor azt fogjuk látni, hogy Egyiptomban, Jordániában és Szíriában az emberek és a népek mindenütt felkelnek diktátoraik ellen.
Itt a felelősség mindnyájunké, mert végül a tunéziaiak - akik maguk is az arab világ részét képezik - megmutatják nekünk, hogy ugyanaz a szabadság iránti remény, amit 1989-ben a Keleti Tömb országaiban láttunk, születőben van egy olyan országban, amilyen Tunézia. Holnap ezt látjuk majd Algériában, azután Egyiptomban és Jordániában.
Ezért tehát elképzelhetetlen, hogy ez a parlament tétlenül üljön, és csak annyit mondjon: "Igen, talán: nem tudjuk.” 1989-ben sem tudtuk, mi lesz Lengyelországgal. Nem tudtuk, mi lesz Oroszországból Gorbacsov alatt. Ha minden alkalommal, amikor az emberek szabadságot követelnek, biztosítékot kérünk - vagyis, ha azt a kijelentést várjuk tőlük, hogy a helyzet bizonyosan egy konkrét irányt vesz majd - akkor soha nem fogjuk a szabadságot támogatni. Ezért kérem tehát a Bizottságot, hogy lépjen, tegyen valami gesztust, mutassa meg a tunéziaiaknak, hogy a reálpolitika innentől kezdve a demokrácia, nem pedig a diktatúra rendszerének támogatását jelenti.
(Taps)
Charles Tannock
az ECR képviselőcsoport nevében. - Elnök úr! A Tunéziában zajló viharos események egyértelműen jelzik az emberek országuk politikai egy helyben toporgása és az ennek következtében kialakuló gazdasági stagnálás miatti frusztrációját. A virágzó korrupció és az uralkodó család elitjének gazdagsága éles ellentétben állt az átlagemberek körében tapasztalható nagyarányú szegénységgel és munkanélküliséggel.
Ben Ali exelnök a legnagyobb árat fizette azért, amiért nem felelt meg népe elvárásainak és törekvéseinek, én azonban nem értek egyet bizonyos - különösen a zöldek képviselőcsoportjában hangoztatott - értékelésekkel, amelyek szerint kormánya képviselte az arab világ egyik legerőteljesebb elnyomást alkalmazó rendszerét. Tunézia bizonyos mértékben a modern, szekuláris és progresszív arab ország példájául szolgált. A poligámia és a fátyol viselése például tiltott volt, a közvetlen külföldi befektetéseket és a turizmust pedig ösztönözték.
Tunézia sikerrel állt ellen az ország szekuláris társadalmának aláásására törekvő erőszakos dzsihád csoportoknak. Ezért tehát elengedhetetlenül fontos, hogy Tunézia politikai vezetői - azok az új vezetők, akik ezután jönnek - védjék ezt az örökséget, mert a szalafista szélsőségesek nyilvánvalóan megpróbálják majd kihasználni a káoszt és felfordulást, amely veszélyes elképzeléseiknek hasznára válik, és amely nyilvánvalóan veszélyes az európai politika céljaira is - többek között a külpolitikai célkitűzésekre.
Tunézia új politikai vezetésének azt is meg kell értenie, hogy a rossz kormányzás és a nagyarányú egyenlőtlenség termékeny táptalaja az erőszakos radikalizmusnak. Biztatónak látom, hogy az átmeneti vezetés alapvető reformokat ígért, ha ugyanis Tunézia elindul ezen az úton, akkor ez nagymértékben erősíti az ország kapcsolatát az Európai Unióval. Ugyanakkor képviselőcsoportom a lehető legnagyobb önmérsékletre szólítja fel a biztonsági erőket, valamint azt szorgalmazza, hogy vegyék őrizetbe és állítsák törvény elé az ancien regime elnöki őrség vezetőit, akik az utóbbi napokban lezajlott lövöldözésekért, ártatlan járókelők meggyilkolásáért felelősek, és akik így próbálták eredménytelenül destabilizálni az országot. Gratulálok a hadseregnek a köztársaság intézményeinek védelme során tanúsított hozzáértéséhez.
Nekünk itt, az Európai Unióban minden segítséget meg kell adnunk az új tunéziai egységkormánynak, valamint minden uniós - többek között brit állampolgárnak -, akik szabadságukat töltötték Tunéziában és nem tudták az országot elhagyni.
Marie-Christine Vergiat
Elnök úr, hölgyeim és uraim! Némi büszkeséggel és nagy meghatódottsággal szólok ma e ház falai között képviselőcsoportom, az Egységes Európai Baloldal/az Északi Zöld Baloldal Képviselőcsoportja nevében.
Ennek oka pedig az, hogy e házban közülünk csak igen kevesen ítélték el a tunéziai rendszer erőszakos cselekedeteit és azt, amin azok az emberek keresztülmentek, akik a körülmények ellenére merték kritizálni és elítélni az ott uralkodó gyakorlatot, különös tekintettel az emberi jogok védelmezőinek megkínzására.
Ahhoz, hogy a tunéziai nép felkeljen és immár ne érezzen félelmet, az kellett, hogy egy 26 éves fiatalember fölgyújtsa magát, mivel az emberek úgy érezték, nagyon magukra vannak hagyatva. Megszületett tehát a szabadság iránti remény. Több mint 50 embernek kellett meghalnia, mielőtt az Európai Unió odáig merészkedett, hogy egy bátortalan nyilatkozatot adjon ki, amelyben önmérsékletre szólít fel az erő alkalmazásakor. Tette ezt azonban anélkül, Füle úr, hogy megkérdőjelezte volna az EU és Tunézia közötti érinthetetlen partnerséget, valamint, hogy - egészen szombat előttig - elítélte volna az erőszakot. A legkevesebb, amit mondhatunk, az az, hogy kinevezése óta az ön hangját a tunéziai rezsim alig hallotta.
"Önmérséklet az erő alkalmazásakor” - ez a megfogalmazás számomra elfogadhatatlan. Az Európai Parlament - eltekintve a Maghreb-delegáció bátortalan nyilatkozatától - néma volt. Ön, elnök úr, csak szombaton emelte föl a hangját az ügyben, ma pedig az Európai Parlament többsége az írásbeli határozat ellen szavazott. Az európai hatóságok más rendszerekkel szemben ugyanakkor erőteljesebben hallatják hangjukat. Franciaként tisztában vagyok vele, mi a francia kormány felelőssége és nem fogom megismételni külügyminiszterünk javaslatát. Bizonyos emberek számára a gyarmati időszak nyilván még nem zárult le, de reménykedjünk, hogy mindez már a múlté.
Hála a tunéziai nép bátorságának, a tunéziai csoda, amely néhányaknak itt oly drága, néhány nap alatt összeomlott és megmutatta igazi arcát. Ma az Európai Uniónak nagy felelőssége van abban, hogy a demokratikus átmenet alatt kiálljon a tunéziai nép mellett. Anélkül kell azonban ezt megtenni, hogy az Unió az átmenet folyamatába beleavatkozna. Az Európai Uniónak ellenőriznie kell a választási folyamatot, és biztosítania kell, hogy egy független vizsgálóbizottság derítsen fényt mindannak a vonatkozásaira, ami történt - az erőszakra és a korrupcióra. A tunéziai nép kifosztásának véget kell vetni. A Ben Ali és Trabelsi család vagyonát nemcsak ellenőrizni kell, hanem be is kell fagyasztani.
Az Európai Unió kudarcot vallott. Hosszú az út addig, amíg a tunéziaiak visszanyerik önbizalmukat. Igaz, hogy a dolgok ma még nehezen alakulnak, és ami az országban történik, az jó például szolgálhat a Maghreb-térség országai számára is. Tudjuk, hogy hasonló felkelések történhetnek mindazon országokban, ahol a Nyugat saját érdekeit az érintett országok népének érdekei fölé helyezi. Algériában, Egyiptomban és Mauritániában már fölgyújtották magukat férfiak. Ideje a szavakról áttérni a tettekre ott, ahol a demokráciáról és az emberi jogokról van szó. Ideje, hogy az Európai Unió átalakítsa partnerségi kapcsolatait a déli országokkal, és végre a demokratikus elvárások, az emberi jogok tisztelete és egyenlőség elve alapján építse föl ezen kapcsolatokat, máskülönben valóban a fundamentalistákat hozza kedvező helyzetbe.
Gerard Batten
az EFD képviselőcsoport nevében. - Elnök úr! Ön a vita kezdetén tett néhány megjegyzést a szabad és igazságos választásokkal, valamint a jó népképviseleti kormánnyal kapcsolatban, és arra kért bennünket, támogassuk Tunézia népét.
Nincs olyan demokrata, aki ezzel ne értene egyet. Az emberek sok mindent elviselnek a hozzá nem értő, korrupt kormányoktól, de egy ponton túl föllázadnak. A belbiztonsági szolgálatok doktrínája szerint az élelmiszerkészletek kimerülése esetén bármely népességet mindössze három nap választ el az utcai megmozdulásoktól és a polgári zavargásoktól.
Van-e bármely párhuzam aközött, ami Tunéziában, illetve az Európai Unióban történik? Az EU-nak nem demokratikus és inkompetens kormánya van. Olyan politikai osztállyal rendelkezik, amelyik egyre távolabb kerül az emberek elvárásaitól. Az EU-s politikák következményeképpen Európa számos országában magas a munkanélküliség. Görögországban már vannak megmozdulások és polgári zavargások, mivel az ország kizárólag ideológiai alapon kötelezte el magát az egységes európai pénz mellett. Spanyolország, Portugália és Írország hamarosan követheti Görögországot, mivel ezeknek az országoknak a gazdaságai az euró kényszerzubbonyában védtelenné válnak.
Ne higgyék, hogy ilyesmi nem történhet meg európai országokkal! Amikor a kormányok saját népük ellenségévé válnak, az emberek végül fellázadnak.
Egyetértek önnel abban, amit bevezetőjében mondott, de akkor lássuk, hogyan alkalmazzák ezeket az elveket Európában és a világ más országaiban.
Elnök
A napirendi pontot lezárom.
