Velkomstord
Formanden
Før vi begynder på dagsordenen, vil jeg gerne byde velkommen til en delegation fra Dumaen og Føderationsrådet, som har taget plads i den officielle loge. I betragtning af Dumaens betydningsfulde rolle under de seneste begivenheder i Rusland, er det meget aktuelt, at de blandede parlamentariske udvalg fra Den Europæiske Union og Rusland mødes her i Strasbourg i dag og i morgen.
Jeg vil opfordre delegationens medlemmer til at vise den største interesse for dette møde, som for øjeblikket er af særlig stor betydning.

International finanskrise og politisk udvikling i Rusland
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om den internationale finanskrise og den politiske udvikling i Rusland.
Fru Ferrero-Waldner fra Rådet har ordet.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer, kære parlamentsmedlemmer, vi konfronteres i denne tid med en global udvikling, som også i høj grad udfordrer Den Europæiske Union politisk og økonomisk. Denne udvikling kræver en præcis analyse, umiddelbare foranstaltninger til bekæmpelse af krisen og fastlæggelse af kursen for en politik, der sikrer en langsigtet politisk og økonomisk stabilitet. Alle aktører i Europa bliver udfordret: de nationale regeringer og parlamenter, Europa-Parlamentet, Europa-Kommissionen, de andre europæiske institutioner og Rådet.
Jeg understreger nødvendigheden af vores fælles bestræbelser, for udfordringerne bevæger sig i politiske og finansielle størrelsesordener, der kun kan klares i fællesskab. Europa har konkrete interesser. Disse interesser skal både inddrages i den bilaterale og i den multilaterale politik. For at realisere dette med succes i praksis, skal interesserne være klart definerede og have bred opbakning. Jeg anser derfor diskussionen i dag med Europa-Parlamentet for særlig vigtig.
Først nogle bemærkninger til den udvikling, der har bidraget væsentligt til den aktuelle situation. I dag, over et år efter, at den asiatiske finanskrise brød ud, viser det sig, at denne var og er meget dybere, end vi havde antaget. Vejen tilbage til vækst og boom i den tidligere form bliver vanskelig, næsten umulig. Der skal findes en ny vej, der skaber mere stabilitet end hidtil. Den Europæiske Union, Den Internationale Valutafond og andre observatører gjorde også opmærksom på de enkelte problemområder før den nuværende krise: banksektorens svaghed, korruption, overdreven kreditvolumen, risikofyldte investeringsprojekter.
Det katastrofale sammenfald af de enkelte faktorer blev erkendt alt for sent af alle implicerede parter. Det er første lektion. Hjælpen fra det internationale samfund kom derefter i to faser. Den Europæiske Union og hvert enkelt medlemsland deltog meget aktivt og ofte overproportionalt. Den Internationale Valutafond stillede en betydelig finanspakke til rådighed som nødhjælp, som blev suppleret af bilaterale lån. Til sanering af regionen på mellemlangt og langt sigt har Verdensbanken, Den Asiatiske Udviklingsbank og Den Europæiske Union på meget kort tid udviklet programmer og stillet betydelige midler til rådighed.
Som en første reaktion på krisen opfordrede IMF de pågældende regeringer til at forhøje renten, udøve streng budgetdisciplin og sanere den forgældede finanssektor. Den politik, som IMF anbefalede, var dog ikke uden konsekvenser. Der kunne konstateres en stigning i arbejdsløsheden, en svækkelse af forbruget og en negativ vækst. Det er anden lektion.
I anden fase går IMF ind for en langsom nedsættelse af renten og en efterspørgselsorienteret skattepolitik. Dette kan på den ene side føre til et voksende budgetunderskud, men på den anden side også restrukturere de pågældende nationaløkonomier og det sociale sikkerhedsnet. I den forbindelse skal et initiativ fra Den Europæiske Union fremhæves, der skal bidrage til en løsning af socialproblematikken. ASEM-fonden, der er oprettet under Verdensbanken med midler fra EF og flere EUmedlemslande, stiller midler til rådighed for socialprojekter og til bekæmpelse af fattigdom.
Hvordan kan den tvingende nødvendige restrukturering af økonomien foregå? Det kan delvist ske ved hjælp af privat kapital, men på den anden side skal regeringerne også yde et stort økonomisk bidrag til restruktureringen. For at forhindre et tilbagefald bør der oprettes stærke, uafhængige tilsynsmyndigheder. For at skabe rammebetingelser for en fornyet vækst er en gennemgribende korrektur af det politiske system uundgåelig. Det er tredje lektion.
EU vil støtte de pågældende stater med et europæisk netværk for finansekspertise, »Efex«, der skal gøre det lettere at få adgang til eksperter inden for EU's grænser og dermed hurtigere at overvinde strukturproblemerne. Følgerne af den asiatiske krise for Europa kan endnu ikke vurderes fuldstændig. Alligevel kan det ikke udelukkes, at EU-væksten i år vil blive mindre end oprindeligt antaget.
Et andet problem er Latinamerika. De gunstige grundlæggende data gav anledning til at håbe, at Latinamerika ikke ville blive smittet af finanskrisen i Asien og Rusland. Men som udviklingen i de seneste uger og dage viser, er dette håb endnu ikke gået helt i opfyldelse. Man må derfor regne med et rekordstort underskud på betalingsbalancen for regionen i 1998.
Men som det også viste sig ved de samtaler, jeg førte for nogle dage siden med latinamerikanske eksperter i Wien, forventes det også, at euroen skaber en stabiliserende virkning for andre verdensregioner, når samarbejdet med Europa udbygges. Offentligheden er bekymret over den fortsatte udvikling i den økonomiske situation. Alligevel er jeg optimistisk. Foranstaltningerne fra det internationale samfunds side med aktiv deltagelse af Den Europæiske Union til genoprettelse af tilliden vil vise sin effekt.
Følgerne for de asiatiske nationaløkonomier vil dog kun kunne elimineres med gennemgribende reformer. Vi tilbyder ingen patentopskrift på disse reformer, men vores politiske og tekniske støtte. Der står også reformer for døren i det land, der netop nu befinder sig i centrum af de politiske begivenheder, nemlig i Rusland. Den Europæiske Union har altid lagt særlig vægt på sine relationer til den russiske føderation. I sine erklæringer af 21. august og 6. september om situationen i Rusland udtrykte Den Europæiske Union endnu en gang tydeligt, hvilken stor værdi den tillægger den politiske stabilitet og den økonomiske sanering i Rusland.
Vi er overbevist om, at den bedste vej til genoprettelse af tilliden til den russiske økonomi og til en struktureret og effektiv overvindelse af de nuværende finansielle vanskeligheder består i hurtigt og i fuldt omfang at gennemføre de planlagte reformprogrammer, der er afstemt med de internationale finansinstitutioner, og som de russiske myndigheder selv har foretaget. Det har Unionen en særlig interesse i, da Europa mere end nogen anden region er blevet ramt af de internationale følger af krisen.
Rusland vil også fremover være en meget vigtig partner i forbindelse med behandlingen af globale emner og sikringen af regional stabilitet. Af den grund er en intensiv politisk dialog mellem Unionen og Rusland på alle niveauer af stor betydning. Det glæder mig derfor, at der i dag også befinder sig en delegation fra Dumaen i Europa-Parlamentet. Også det østrigske rådsformandskab har i de seneste dage gjort sig store anstrengelser for at bringe et møde i stand med den nye russiske regering på højt niveau så hurtigt som muligt.
Disse bestræbelser bar frugt! Udenrigsminister Wolfgang Schüssel rejser til Rusland i morgen i spidsen for en trojka af udenrigsministre. Trojkaen skal mødes med ministerpræsident Primakov og andre medlemmer af den russiske ledelse i Moskva, mindre end en uge efter godkendelsen af den nye ministerpræsident. Trojkaen rejser afsted med konkrete overvejelser og forslag vedrørende det fremtidige samarbejde i Rusland. Vi hilser udnævnelsen af Primakov til ministerpræsident velkommen. Han har gjort karriere med rige erfaringer og nyder stor anseelse. Vi har lært ham at kende som en velanset og stabil faktor, hvad angår hans udenrigspolitiske formåen. Vi regner med en høj grad af kontinuitet i russisk politik under hans regeringsledelse.
Den Europæiske Union har stor tillid til, at den fælleseuropæiske sikkerhedspolitik fortsat tillægges stor værdi, og at den nye regering vil give spørgsmål som ratificeringen af SALT 2 og ikke-spredning af atomvåben og nukleart materiale særlig opmærksomhed.
Den Europæiske Union har allerede i sin Ruslandserklæring af 6. september gjort opmærksom på betydningen af den sociale sammenhæng i Rusland, og det på en måde, der ikke er til at misforstå. En stabil regering, der er i stand til at fremskynde de nødvendige reformer, kan bidrage afgørende til genoprettelsen af tilliden til det russiske folk og til den internationale finansverden. Vi er overbevist om, at politisk og økonomisk stabilitet er en betingelse for hinanden og en forudsætning for økonomisk vækst i Rusland.
Vi er klar over, at Rusland var og fortsat vil være konfronteret med særlige udfordringer. Ved at fortsætte reformprocessen giver Rusland i vores øjne udtryk for, at landet føler sig forpligtet over for demokratiet og markedsøkonomien samt integrationen i verdensøkonomien.
Ansvaret for disse reformer ligger hos Rusland. Vi stoler på, at Rusland fremover vil slå ind på de strukturelle reformers vej med det formål at indføre social markedsøkonomi. Unionen og medlemslandene har allerede bidraget betydeligt til den økonomiske og politiske overgangsproces i Rusland, gennem IMF, Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling og andre internationale finansinstitutioner, Europarådet samt ved hjælp af medlemslandenes egne instrumenter som Tacis og de bilaterale tekniske hjælpeprogrammer. Vi er parat til fortsat at samarbejde med de russiske myndigheder for at støtte bestræbelserne på vejen mod stabilitet og reformer.
Jeg vil gerne her endnu en gang fremhæve kvaliteten af vores dialog vedrørende udenrigs- og sikkerhedspolitikken. Trojkaen af politiske ledere mødtes den 10. september i Moskva med repræsentanter for det russiske udenrigsministerium til en dialog, hvor bl.a. Kosovo-krisen, Cypern og OSCE blev drøftet. Trojkaen blev også inviteret til et møde med Evgenij Primakov, der netop er blevet udnævnt til ministerpræsident.
Han forsikrede bl.a. om, at reformerne og den demokratiske udvikling skal fortsætte og den stabile udenrigspolitik bibeholdes. Endvidere sagde han, at der skal være tilpasninger, men ingen omvæltninger. Han ønskede, at staten skal spille en større rolle i økonomien, men ikke at planøkonomien skal genindføres. Ifølge ham skal den industrielle udvikling have høj prioritet, og der skal fortsat følges op på skattereformer og privatiseringer til fordel for industrien og ikke til fordel for statsbudgettet. Rustningssektoren skal desuden omlægges til civil produktion, og der er ligeledes fastlagt mere støtte til små og mellemstore virksomheder.
Højtstående embedsmænd i G7 og det østrigske rådsformandskab talte også med russiske repræsentanter i London i forgårs. I denne fase af udviklingen vil udenrigsministertrojkaens samtaler i Moskva få en ganske særlig betydning. Disse dialoger viser, at der er tillid på begge sider: På russisk side, fordi dialogen med Den Europæiske Union allerede føres her i de første dage med den nye regering. På Den Europæiske Unions side, fordi vi tror, at den russiske ledelse vil undlade at træffe foranstaltninger, der allerede har vist sig at være skadelige.

Santer
Hr. formand, fru rådsformand, ærede parlamentsmedlemmer. De har ønsket, at jeg deltager i Deres debat om situationen i Rusland, og jeg vil gerne takke Dem for at give mig lejlighed til at udtrykke mig her i dag i Strasbourg.
Som De ved, afholder Kommissionen her i formiddag sit ordinære møde. Det vil derfor være umuligt for mig at blive her længere, selvom jeg havde lyst til det, men mine kolleger, Hans Van den Broek og Yves de Silguy, vil dog være til Deres disposition under hele resten af denne debat.
Lad mig først og fremmest gøre Dem opmærksom på, at vi må indlægge den nødvendige forsigtighed i vores analyser og kommentarer. Hele det internationale samfund forsøger at forstå den nuværende situation og at hjælpe Rusland. Den Europæiske Union vil være særligt aktiv, som den har været det lige siden opløsningen af det sovjetiske system. Men netop nu, hvor de politiske og økonomiske faktorer er så tæt sammenknyttede, tror jeg, det er vigtigt fortsat at lytte til Rusland, til dets ledere og dets befolkning. På denne måde vil De helt sikkert få det største udbytte af Deres diskussioner med de russiske parlamentarikere på det tredje møde i Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Rusland, der afholdes i disse dage.
Hr. formand, lad mig først minde om et ubestrideligt faktum: Stabiliteten i Rusland er helt afgørende for vores kontinent. Dette er endda rigtigt i en sådan grad, at den asiatiske krise, der, set ud fra et rent økonomisk synspunkt, dog er mere bekymrende for EU, alligevel er mindre vigtig for den offentlige opinion i EU end situationen i Rusland. EU har allerede i dag fælles grænser med Rusland, og vi vil efter udvidelsen have det i langt højere grad. Selvom vores handel med Rusland stadig er begrænset, er Den Europæiske Union dog Ruslands vigtigste kommercielle og økonomiske partner.
Opsvinget i vores eksport til Rusland i de seneste år har været opsigtsvækkende, og denne tendens bør kunne fortsætte, efterhånden som bestemmelserne i partnerskabs- og samarbejdsaftalen, der blev indgået med Rusland i 1994, gennemføres. Med aftalen, der trådte i kraft sidste år, skal vi på en sammenhængende måde tilrettelægge vores relationer med Rusland ud fra dobbeltprincippet om demokrati og markedsøkonomi. EU har ikke påtvunget Rusland dette princip. Det er Rusland selv, der har foretaget dette valg, og al vores hjælp er begyndt som teknisk bistand, der lige fra starten har været udformet til at hjælpe Rusland med at styre denne overgangsproces.
Den Europæiske Union udgør her på kontinentet et ubestrideligt center for stabilitet. Dette gælder både generelt og mere specifikt økonomisk. De har alle kunnet konstatere, at europerspektivet allerede nu virker som et meget kraftigt stabiliserende element. Det er i øvrigt her tilstrækkeligt at sammenligne med den mexicanske krise i 1995 og dens indvirkning på det europæiske monetære system for at måle denne beskyttende virkning. Jeg tror helt ærligt, at euroen bidrager på afgørende måde til at dæmme op for truslen mod en generel økonomisk stabilitet.
EU kan og bør eksportere sin stabilitet og sin fremgang. Til det formål har den behov for at have en troværdig partner, der er såvel økonomisk som politisk troværdig. Jeg ønsker inderligt, og det gør vi alle, at nomineringen af Jevgenij Primakov til premierminister og Dumaens godkendelse af ham i fredags betegner et vendepunkt og vil gøre det muligt for Rusland at genoprette tilliden, både i selve landet og eksternt. Jeg håber også, at den regering, der bliver indsat, vil være i stand til at gennemføre de strukturreformer, der har været udsat alt for længe, og at skabe enighed i Parlamentet om et program, der kan føre landet ud af krisen, og det er også, hvad det russiske folk længes efter.
Hvad er så vores analyse af den russiske krise? Jeg vil godt starte med rent anekdotisk at beklage, at alle de kommentatorer, der i dag viser sig at være så klarsynede, ikke var i stand til at fremkomme med deres synspunkter, inden krisen brød ud. EU burde faktisk tage en del af denne kritik til sig, for manglerne i det russiske system var ikke usynlige, hverken for vores virksomheder, vores banker eller for alle de EU-eksperter, der opholder sig i Rusland. Frygten for at fremkalde en tillidskrise, det legitime håb om, at man endelig var kommet i gang med en troværdig reformproces og endda de personlige relationer, vi har med de russiske ledere, har fået det internationale samfund til at tie. Fra nu af og fremefter mener jeg derfor, alle har en pligt til at være årvågne. Selv om dette bliver vanskeligt at overholde, bør Rusland bedømmes på sine valg, på hvad det er, og hvad det ønsker at blive, uden overdreven ængstelse, men også uden eftergivenhed.
Det er mangelen på visse helt nødvendige strukturreformer, der er hovedårsagen til den aktuelle krise. Det er disse store huller, der i høj grad har bidraget til at opbygge den budgetkrise, der har eksisteret siden foråret. Det drejer sig bl.a. om en svag struktur til opkrævning af skat i en økonomi, der delvist bygger på byttehandel, manglende skattereformer, skatteunddragelser, en ineffektiv kontrol med statens udgifter osv. Alt dette har ført til en mangedobling af kortfristede lån for at skabe balance i det russiske budget. Lægger vi dertil ineffektiviteten i Ruslands finansielle sektor og mangelen på en relevant rammelovgivning for at styre sektorens drift, en manglende omlægning af den russiske industri, samt en meget lidt gennemsigtig privatiseringsproces, kan man vurdere omfanget af de nuværende økonomiske og finansielle vanskeligheder.
Kort sagt har man reformeret for lidt og for dårligt. Det ville være alvorligt for Ruslands fremtid, hvis den nuværende situation skader selve reformprincippet. Når reformerne i dag er så nødvendige for økonomien og institutionerne, skyldes det, at afskaffelsen af planøkonomien er foregået på en under tiden tvivlsom måde via reformer, der enten var utilstrækkelige, eller som tog for lidt hensyn til den russiske befolknings behov. For at rette Ruslands økonomi op er den økonomiske samhørighed derfor netop nu allermest nødvendig. Og det er nu, den synes at udeblive.
Man kan sige, at de kommende uger bliver afgørende. Nomineringen af den nye premierminister, der er en erfaren kompromiskaber, er i sig selv en meget positiv faktor. Primakov nyder helt uden tvivl international anerkendelse og respekt. Jeg forventer derfor, at der snart bliver fremlagt en plan til at komme ud af krisen og et økonomisk og socialt sammenhængende program.
Ifølge vores analyse skal man både indføre nødvendige hastetiltag for at genoprette budgettet og tiltag på længere sigt, især en skattereform, en reform til forvaltning af de finansielle markeder og en styrkelse af de institutioner, der danner rammen for den økonomiske forvaltning. Med hensyn til at overvåge de finansielle institutter, driften af centralbanken og toldetaten så er det klart, at man ikke kan fortsætte med de nuværende mangler. Og det sidste og måske vigtigste punkt: Det er nødvendigt at sikre, at retsstaten og det retslige apparat fungerer.
Den nye regering bør være modig og fantasirig. Risikoen for at foretage forkerte valg er stadig reel. Jeg tænker især på visse forslag, der cirkulerer i Moskva, om at udstede penge og om at vedtage protektionistiske handelsforanstaltninger. Er det ikke endnu mere nødvendigt at dæmme op for en inflation, der gør de fattige endnu fattigere? Er det ikke tværtimod mere nødvendigt at fremskynde omlægningen af den russiske industri internt i stedet for at beskytte sig imod import, hvis den i øvrigt er nyttig, for at skabe balance i de offentlige finanser? Jeg nævner disse to eksempler, fordi de gamle recepter, uanset hvilke farer der lurer, under tiden går en særlig populismes ærinde.
Hvordan skal vi så i dag vurdere den russiske krises indvirkning på Den Europæiske Union og på ansøgerlandene? Den direkte virkning på handelen forbliver begrænset, idet vores bilaterale vareudveksling, selvom den får stadig større betydning, endnu kun udgør 3, 5 % af vores eksport og 4 % af vores import. Den samme situation gælder samlet for de central- og østeuropæiske ansøgerlande, da de nu har rettet den væsentlige del af deres handel mod EU. Det forhindrer dog ikke, at visse medlemsstater, visse ansøgerlande og visse sektorer alligevel kan mærke virkningerne af krisen mere end andre. I den forbindelse vil jeg godt nævne landbrugssektoren. EU's eksport af landbrugs- og fødevarer til Rusland udgjorde i 1997 ca. 20 % af vores eksport, eller mere end ECU 5 milliarder ud af et samlet beløb på 25 milliarder. Kødsektoren, især hvad angår oksekød, kan være følsom over for en opbremsning i eksporten til Rusland.
De direkte finansielle virkninger er ikke store, selvom de europæiske banker er mere udsatte end de amerikanske og asiatiske banker, idet de europæiske bankers fordringer over for Rusland ikke udgør mere end 8 % af deres internationale fordringer.
De indirekte virkninger af den økonomiske krise er mere udtalte, men de opvejes på en vis måde. Faldet i råstofpriser og på den lange rente skader ikke EU. Vi oplever endda tilbagevenden af kapital til obligationsmarkederne i eurozonen. Det er en af euroens virkninger, som jeg netop omtalte. Dog har den afsmittende virkning ført til en justering i nedadgående retning på børserne, hvilket har fjernet en del af den indtægt, der var registreret siden årets begyndelse.
Vi forudser ikke for øjeblikket varige negative tilbagefald i ansøgerlandene, da deres makroøkonomiske situation stadig er grundlæggende sund.
Kommissionen har siden begyndelsen af september overvejet, hvilken hjælp man kunne yde Rusland for at overvinde krisen. Udenrigsministrene har også på deres uformelle møde i Salzburg afstukket nogle retningslinjer, der indgår i den erklæring, de vedtog den 6. september. Højtstående embedsansatte fra lande, der deltager i gruppen af de mest industrialiserede lande mødtes i forgårs i London. Kommissionen og Unionens formandskab deltog også i dette møde.
Ud fra alle disse diskussioner kan jeg konstatere følgende. Den Europæiske Union kan intet foretage sig uden Rusland. Det er et land, der er for vigtigt og for komplekst. Dets vanskeligheder er for dybtgående til, at de kan afhjælpes via eksterne recepter, der ikke har det russiske folks støtte. Alle er optaget af, hvilke sociale konsekvenser denne krise kan have. Jeg vil i øvrigt godt her understrege, at det vil være selvmodsigende at modsætte sig en økonomisk reform og sociale tiltag. Det første sociale tiltag er at undgå inflation og en opbremsning i den økonomiske aktivitet, der i voldsom grad vil forøge fattigdommen. Dårlige økonomiske beslutninger er også dårlige sociale beslutninger.
Der findes ikke andre veje fremad nu end økonomiske reformer. Det er ikke tilstrækkeligt blot at pumpe nye penge ind i den russiske økonomi. Dette vil kun have mening, hvis man tager direkte fat på de problemer, Rusland står med: skattereformer, skatteopkrævning, driften af de finansielle markeder og omlægning af virksomhederne. Rusland skal styrke sine institutioner og fungere som en retsstat.
Det er en enorm arbejdsopgave, der ikke løses på et par måneder. Den omstilling, der blev indledt i Rusland for næsten ti år siden, er en kompleks proces, der bør vurderes på langt sigt. Det betyder for Kommissionens vedkommende, at vi aldrig bør tabe reformernes politiske og sociale levedygtighed af syne.
I denne risikofyldte situation bør vi holde fast i dialogen med Rusland. Det er det, der udtrykkes i den erklæring, vi udformede i Salzburg sidste søndag. De politiske ledere i trojkaen vender tilbage til Moskva. Udenrigsministertrojkaen tager på torsdag den 17. september til Moskva for at fortsætte dialogen og for at bekræfte vores vilje til samarbejde. Jeg agter at svare hurtigt på den invitation, Primakov har sendt mig, og jeg håber, at Hans Van den Broek og jeg snart kan mødes med premierministeren. I slutningen af oktober måned afholder Den Europæiske Union det planlagte topmøde i Wien med den russiske præsident.
På det økonomiske område vil Kommissionen bestræbe sig på at eventuelle senere diskussioner i G7-regi forberedes i form af en passende koordination fra Fællesskabets side.
Som De kan se, skorter det ikke på muligheder for dialog. I øvrigt er vedtagelsen af et økonomisk og socialt sammenhængende program reelt en forudsætning for en nyvurdering af vores bistand til Rusland. Det er først, når vi ved, hvad russerne vil, at vi kan begynde at hjælpe dem. Mens vi venter på det, skal jeg give Dem de indledende retningslinjer.
For det første ved De, at Tacis-programmet har tilført Rusland tæt ved ECU to milliarder siden 1991. Det, vi forsøger nu, er at prioritere de projekter, der ledsager reformerne, og det forudsætter en vis tilpasning til vores arbejdsmetoder. Tacisprogrammet er stadig i dag relativt afhængigt af bureaukratiske systemer i modtagerlandene eller sagt med andre ord, selv med god vilje fra EU's lovgivningsapparat er Tacis-programmet ikke perfekt tilpasset nødsituationer. Vi må derfor gøre alt, hvad vi kan, for at afkorte ventetiden for gennemførelsen mest muligt og hurtigt mobilisere hjælpen fra EU. I den forbindelse må de russiske myndigheder forpligte sig på samme måde, som vi gør det.
Vi forbereder nu en samlet indsats for at gøre noget ved de strukturelle årsager til krisen. Jeg kan her nævne en hurtig mobilisering af EU-eksperter i offentlige finanser, en skattereform, forvaltning af gælden og kontrol med de offentlige udgifter. Det lader ligeledes til, at bistand til overvågning og til reformer i den finansielle sektor står på dagsordenen. En styrkelse af den russiske administrations kapacitet og effektivitet vil hele tiden stå i centrum for vores tiltag.
Ud over den tekniske bistand kan visse samarbejdsinitiativer endvidere få meget væsentlige resultater. Jeg tænker her især på toldsamarbejdet. Vi har allerede indledt dette program, men det skal indrømmes, at vi står over for en meget træg russisk administration. Jeg håber, vi kan gøre fremskridt på dette område, for det siges, at toldsvindel løber op i et uhyrligt beløb på seks milliarder dollar årligt, som det russiske finansvæsen ikke opkræver.
Kampen mod hvidvaskning af penge indgår også som en af prioriteterne i vores samarbejde, og vi forbereder et projekt, som kan modtage bistand fra Tacis. Det fælles arbejdsprogram, som vi vedtog i januar med Evgueni Primakov, der på det tidspunkt var udenrigsminister, omfatter en række andre fælles initiativer, herunder især samarbejde inden for rumvæsen, videnskab, transport og energi.
De ser således, at der heller ikke mangler projekter. Det, der måske under tiden mangler hos vores russiske partner, er en stram koordination, der kan give den nødvendige politiske impuls til at forberede og gennemføre disse projekter. Det er simpelthen nødvendigt, at der udpeges et medlem af regeringen med ansvar for koordinationen. Det er et punkt, Kommissionen har understreget adskillige gange, og de russiske myndigheders politiske medvirken er mere end nogen sinde nødvendig. Under alle omstændigheder forsøger Kommissionen at udnytte alle muligheder i vores programmer for at arbejde mere decentraliseret og meget tæt sammen med de lokale myndigheder.
For det tredje giver det sig selv, at en tilbagevenden til vækst ikke sker uden en tilbagevenden af de private investorer. Det er grunden til, at det juridiske, lovgivningsmæssige og regelbundne system, der danner rammen om den økonomiske aktivitet absolut må reformeres. Vi fortsætter derfor med at opmuntre til kontakter mellem industrien i EU og i Rusland for at fremme den direkte dialog mellem iværksætterne. Derudover skal Tacis-programmet til uddannelse af unge russiske ledere i EU's virksomheder gøre det muligt for omkring 2.000 unge iværksættere i løbet af det næste år at lære praksis bedre at kende i EU's virksomheder.
Dette var nogle personlige bemærkninger som indledning til Deres debat. Der er ingen tvivl om, at Ruslands fremtid vil fortsætte med at tiltrække Deres opmærksomhed i de kommende måneder. Kommissionen vil jævnligt holde Parlamentet underrettet om situationen og de tiltag, Kommissionen måtte foreslå, så snart vi kender den nye russiske regerings program.
Bifald

Swoboda
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, da vi for nogen tid siden diskuterede skovbrandene i Indonesien og jeg gjorde opmærksom på, at der er andre, også samfundsmæssige årsager hertil, fik jeg et skriftligt svar fra Kommissionen om, at Den Europæiske Union i forvejen anstrenger sig for at få flere penge til støtte for brandvæsenet i Indonesien. Formanden for Kommissionen er på vej væk nu, men jeg vil dog gerne gøre opmærksom på, at dét var Europa-Kommissionens holdning til en alvorlig økonomisk, politisk og finansiel krise. Formanden for Rådet sagde i dag, at krisen er meget dybere, end man havde troet.
Meget af det, som statssekretær Ferrero-Waldner har sagt, skal understreges fuldstændigt. Men uden at spille alvidende vil jeg gerne helt tydeligt fastholde, at man ved en omhyggelig betragtning, mine herrer kommissærer, og ved en mindre forblindelse på grund af liberale, ultraliberale standpunkter i økonomiske spørgsmål havde kunnet undgå i det mindste noget. Det var og er ikke acceptabelt, at vi igennem lang tid har gemt os bag et amerikansk standpunkt, der taler meget om menneskerettigheder og demokrati, men når det handler om såkaldt allierede, er blinde på det ene og af og til endda på begge øjne.
Hvad er årsagerne? Jeg kan kun tilslutte mig det, som fru Ferrero-Waldner har sagt. For det første spekulative kapitalbevægelser som kortsigtet årsag, afkald eller mangel på opbygning af institutioner og rammebetingelser. Den kommende formand for Den Europæiske Bank i London sagde for kort tid siden, at vi i Vesten var tilfredse med de spektakulære privatiseringer, der har fundet sted i Rusland, og at vi ikke har set, at de nødvendige institutioner inden for økonomi og politik ikke opbygges. Jeg vil også helt åbent kritisere til dels korrupte regimer eller elementer i forvaltningen, hvor økonomisk, politisk og militær magt er forbundet, samt en manglende respekt for de sociale behov og den nød, som befolkningen i nogle lande oplever. Mange af disse mønstre var ens fra Indonesien til Rusland, uden at vi virkelig har indset det.
De svar, som jeg har fået især fra Kommissionen, er ikke fuldt ud tilfredsstillende. Hvad skal vi gøre ved de spekulative kapitalbevægelser? Jeg er tilhænger af den frie handel, jeg er tilhænger af princippet om frihed, også når det gælder kapitalbevægelserne. Men vi i Europa har brugt årtier på at opnå denne frihed. Vi kan frem for alt ikke påtvinge udviklingslandene dette fra i dag til i morgen. Er vi parate til at gøre noget netop ved spekulative, kortsigtede kapitalbevægelser og at sørge for passende rammebetingelser på dette område globalt? Jeg har ikke fået noget svar på det spørgsmål.
Andet punkt: institutioner. Jeg understreger, hvad der blev sagt her, nemlig at der skal oprettes nationale institutioner - centralbank, banker, banktilsyn osv. Men der skal også ske noget på internationalt plan. Vi kan ikke tillade i min gruppe, at vi har en fri økonomi og frie kapitalbevægelser, men ikke engang elementer af en international ordning. Vi bør styrke IMF og Verdensbanken, men samtidig også reformere dem. Det er svært at forstå, at enhver spekulant, hvad enten det er en bank eller en privatperson, i tilfælde af pengetab straks får støtte fra det internationale banksystem og så at sige opmuntres til at fortsætte med at spekulere. Hvad skal der kunne ske ham?
Mange arbejdsløse i verden får ikke den støtte, som spekulanterne får globalt, når de spekulerer mod svagere valutaer.
Hvad siger Den Europæiske Union hertil? Vil den bakke op om en styrkelse af disse institutioner i denne forstand, men netop forbundet med en reform, hvor vi ikke kan springe ind overalt, hvor det fører til valutaernes sammenbrud på grund af et samspil mellem korrupte regimer og spekulanter? Det er nemlig ikke til at forstå.
Tredje punkt: adskillelsen af politik, økonomi og militær. Her har jeg hørt noget. Jeg vil gerne understrege kraftigt, at det er absolut nødvendigt at sørge for, at der er reformer.
Fjerde punkt: de socialpolitiske foranstaltninger. Alt, hvad der er på overfladen af forvaltning og økonomi, men som ikke sigter mod at reducere fremmedgørelsen, som er opstået i disse stater mellem regering og befolkning, og mod at støtte de socialt svage, kan vi ikke tolerere.
Der er en delegation fra Dumaen her, som jeg gerne vil sige velkommen til på vegne af min gruppe. De har et stort ansvar, ikke kun for Deres land, ikke kun for Europa, men for hele verden. Jeg anmoder repræsentanterne for Dumaen om gennem et konstruktivt samarbejde at støtte den regering, der er etableret nu, og at gennemføre disse mål.

Brok
Hr. formand, kære kolleger, når jeg betragter de mange politiske og finansielle kriser i verden, så må jeg konstatere, at euroland er et stabilitetsland. Jeg er glad for, at vi ikke fulgte dem, der i dette forår talte om euroen som en for tidlig fødsel. Dem, der nævnte den asiatiske model som forbillede, kan man vel ikke finde p.t., fordi de er ved at brænde deres taler.
Jeg vil i min tale koncentrere mig om situationen i Rusland. Det demokratiske og stabile Ruslands enhed er af allerstørste interesse for os europæere. Et sådant Rusland, der er en ligeberettiget partner for Den Europæiske Union og NATO, kan bidrage væsentligt til stabiliteten og den positive udvikling i Europa. Derfor er det nødvendigt, at de pågældende reformer gennemføres i Rusland, og disse reformer er ene og alene Ruslands eget ansvar. Vi kan yde støtte og give hjælp til selvhjælp, således at det kan lykkes at overvinde byrderne fra Sovjetregimet og planøkonomien. I den forbindelse skal vi også tale om grundlaget. Dette grundlag er f.eks. en fungerende forvaltning, der er en afgørende betingelse for, at en social, miljøpolitisk og især økonomisk udvikling kan gennemføres, og at der er et fornuftigt og afbalanceret interaktivt forhold mellem central magt og regional magt. Kun på denne måde kan retsstatsprincippet sikres og en social markedsøkonomi gennemføres, der skaber det tvingende nødvendige fremskridt; en social markedsøkonomi, der efter vores opfattelse også er udformet ved hjælp af rammebetingelser på det sociale område og på miljøområdet.
Jeg er enig med hr. Swoboda: Det var sikkert en stor fejl, at vi europæere ganske vist kom med pengene, men at vi overlod rådgivningen til mange Harvard-professorer, der prædikede den rene markedsøkonomi dér. Jeg mener, at en sådan social markedsøkonomi, der tager hensyn til alle disse strukturer, især også skal styrke de små og mellemstore virksomheder i Rusland, der er grundlaget for økonomisk udvikling. Disse strukturer er ubetinget nødvendige for at bringe orden i de offentlige finanser, opnå skatteinddrivelse, bekæmpe korruption og organiseret kriminalitet. Vi skal også søge efter muligheder for at genvinde de USD 150 milliarder, der er kommet i private hænder i Rusland og uden for Rusland, til den økonomiske udvikling i Rusland.
Det er vigtigt for os, at der udvikles demokratiske strukturer og opstår partier på landsplan. Jeg håber, hr. Van den Broek, at støtten fra Den Europæiske Union - f.eks. fra Tacis-programmet - tilpasses til disse krav, men det kommer vi sikkert til at tale mere om i detaljer. For at sætte vores standpunkt igennem i forbindelse med forberedelserne af et G7-møde er det nødvendigt, at de europæiske deltagere koordinerer G7.

Goerens
Hr. formand, man løser ikke den russiske krise, som man helbreder en person, der er forkølet.
Der er rigtigt mange, der har undervurderet omfanget af den politiske, økonomiske og sociale udfordring, russerne blev stillet over for, da det kommunistiske regime brød sammen, og Sovjetunionen holdt op med at eksistere. Det vil i øvrigt være lige så illusorisk at regne med, at dette store land vil vende tilbage til kommunismen, som det ville være dumt at tie om det bidende nederlag med at sætte reformer i gang, hvilket i særlig grad reducerer alternativerne i den nuværende situation.
Vi hjælper ikke Rusland med at komme ud af dødvandet ved blot at pege fingre ad de ansvarlige eller indlysende ansvarlige for den nuværende krise i Rusland, uanset om det drejer sig om IMF eller andre aftaler.
Jeg kan kun fuldt ud tilslutte mig den analyse af den aktuelle situation i Rusland, som Kommissionens formand netop har forelagt os. Jeg vil dog gerne tilføje, at uanset hvilke reformer russerne måtte forpligte sig til - reformer, der frem for alt skal få institutionerne til at fungere bedre og genskabe den store budget- og makroøkonomiske balance - så kan de ikke, selv ikke med den bedste vilje i verden, helt alene komme ud af krisen. De er i hvert fald på kort sigt under alle omstændigheder afhængige af bistanden fra deres EU-partnere, med hvem de fra nu af indgår i et skæbnefællesskab, ikke kun hvad angår sikkerheden. Det er ikke nok, at denne bistand blot består i, at man endnu en gang pumper nogle milliarder ecu ind i kredsløbet. Når det nu er nødvendigt at udstede lån, så lad os gøre det på en bedre måde, for den ligegyldighed og lemfældighed, der prægede accept af långivning i 70'erne til lande med mellemhøje indtægter er skoleeksempler på, hvordan man ikke skal gøre det.
Det forekommer mig også helt nødvendigt på længere sigt at udvide samarbejdet på alle områder, politisk, økonomisk og administrativt, og jeg vil gerne tilføje, mellem EU's borgere og borgerne i Den Russiske Føderation for også at gøre fremskridt lokalt, menneskeligt og på det mikroøkonomiske plan. Det er kort sagt nødvendigt at investere personligt på alle områder.

Carrère d'Encausse
Hr. formand, en storm er gået over Rusland i sommer, og dette har ført til hurtige konklusioner om, at overgangen til demokrati har slået fejl, og at kommunismen er vendt tilbage. Men inden vi kommer med løsninger er det vigtigt at forstå, hvad der egentlig er sket.
Baggrunden for krisen er en ubestridelig økonomisk katastrofe. Rublen er brudt sammen. Regeringen har devalueret den og blokeret såvel udenlandsk som indenlandsk gæld. Priserne er løbet løbsk, de fattiges økonomier er gået i opløsning, og befolkningen frygter, at den kommende vinter bliver frygtelig uden hverken forsyninger eller varme. Det er en skræmt befolkning, der midt i alt kaos leder efter en vej ud af ulykken.
Skyldes denne krise reformpolitikken? Nej, årsagerne til krisen er først og fremmest politiske. Hele denne sommers krise har først og fremmest været politisk, selvom dens udtryk har været økonomiske. Ruslands lidelser skyldes ikke for mange reformer, men nærmere mangelen på gennemførte reformer, på grund af modvilje fra det politiske system. Siden 1992 har den russiske ledelse nemlig bestået af to modstridende legitimiteter: præsidentens og Dumaens, begge et resultat af den almindelige valgret.
For at råde bod på dette, tildelte man i den russiske grundlov i 1993 præsidenten betydelige magtbeføjelser og gav Dumaen mulighed for at blokere alle beslutninger og reformer. Denne systematiske blokering af alle reformer, især af skattereformen og reformen angående ejendomsretten til jord, har haft dramatiske konsekvenser. Da Dumaen afviste skattereformen, fratog den staten muligheden for at forhøje skatterne, hvilket var en nødvendighed for at den kunne fungere, og en stat uden finansielle midler eksisterer ikke. Rusland har en magtfuld præsident, der leder en spøgelsesstat. Hvad er demokrati, hvis der ikke er nogen stat?
Den anden reform, som konstant udskydes, gælder ejendomsretten til jord. Dette har standset udviklingen i det private landbrug i Rusland, og regeringen har pludselig måttet importere for at kunne ernære sin befolkning. Dette er fuldstændig absurd i en stat med så gode landbrugsmuligheder. Staten er i dag i betalingsstandsning, den kan ikke klare det mere. Hvis der bliver hungersnød i Rusland skyldes dette ikke reformerne, men det faktum at de ikke er blevet gennemført.
Den politiske krise, som er fremkaldt af den udøvende magts lammelse, begyndte altså ikke i sommer. Den var forudsigelig, og man har intet gjort for undgå den. Den blev bare fremskyndet af den asiatiske krise og kursfaldet på råstoffer, og det var gennem salget af disse råstoffer, at Rusland fik størstedelen af sine midler. Men farlige politiske kriser kan, hvis de ikke ender som en katastrofe, være gavnlige. Det er måske det, der sker i Rusland i øjeblikket.
Denne farlige situation forstærkes af to aspekter, dels en befolkning, der ikke længere har tillid til dem, der styrer landet og heller ikke til politik i det hele taget, dels et land, der splittes, hvor regionerne bliver mere og mere indadvendte, da der ikke findes nogen stat, og da truslen om en eksplosion vokser. På trods af dette er Rusland ikke druknet i gadens kaos, anarki eller i et politisk eventyr med en nyoplært diktator.
Jeltsins og Dumaens aftale om at udnævne Primakov til premierminister har standset krisen - for en periode i hvert fald. Der er ved at komme en ny magtbalance. For første gang har regeringschefen sin egen legitimitet, og Dumaen, som har tildelt ham denne, er nødt til at støtte ham, selvom kommunisterne ikke er meget for det. Præsidenten har indirekte måttet give afkald på en del af sin magt. Der er altså nu ved at tegne sig et politisk system, der er mere velafbalanceret, mere demokratisk. Det er nødvendigt at indføre dette i den russiske forfatning og dermed stoppe de nytteløse kampe, der sætter alle magtcentre op imod hinanden og paralyserer dem. Kommunisterne kommer til at indgå i regeringen, men dette betyder ikke, at de overtager den. Det betyder blot, at de ikke længere kan nøjes med at kritisere og blokere.
Og det faktum, at Primakov i går udnævnte den reformvenlige vicepremierminister, Alexander Chokhine, er et tydeligt bevis på, at Primakov ikke bare er en KGB-chef, som man har kaldt ham. Han er snarere en mand med autoritet, som ikke er Dumaens gidsel. Ingen i Rusland, ikke engang Ziouganov, vil gå tilbage i tiden, men alle russere er klar over, at de med den krise, de befinder sig i i øjeblikket, alle må deltage i den demokratiske forandringsproces, og dette inkluderer også kommunisterne. Det er dette, man skal have forståelse for, hvis man ønsker at hjælpe Rusland på en god måde og ikke fortsætte med at give finansiel støtte fuldstændig ukontrolleret.

Seppänen
Hr. formand, to samhørende dele af den samme verdensøkonomi, realøkonomi og papirøkonomi, lever hver for sig. Papirøkonomi er bobleøkonomi. John Maynard Keynes kaldte den kasinokapitalisme. Verden er et elektrificeret kasino, hvis spilleindskud er forskellige børsprodukter. Ude i verden bruges hver dag tres gange mere valuta end der behøves til betalingerne i verdenshandelen. Det er derfor verdensøkonomien er ustabil. Bankerne og andre kasinospillere i verden investerede midler i elektrisk form i Fjernøsten, Rusland og Latinamerika i håb om at opnå gevinster. Midlerne blev brugt til forkerte formål. Kapitalmarkedet blev ramt af inflation. Når boblen brister, kan følgerne være en verdensomspændende deflation. Krakket i Asien blev betalt af midler fra IMF. Dens midler rækker ikke til andre. Gennem IMF er vi nu alle kommet på betalingslisten. IMF kræver forhøjede medlemstilskud af sine medlemslande og en særlig NAB-ordning.
Jeg spørger, hvem redder vi egentlig med IMF's midler? Jeg svarer: spekulanter, kasinospillere og røvere. I Rusland har de vestlige banker med en tysk ledelse investeret måske ECU 100 milliarder sådanne midler, som de russiske mafialedere har gencirkuleret tilbage til vesten i deres eget navn. Gælden blev i Rusland, pengene kom retur til Vesten. Skal Vesten ved en overnational socialisering af den russiske gæld være med til at fastholde magten hos mennesker, som trælbinder folket med penge og fjernsynsapparater? Skal Vesten redde en præsident i navn af en sådan fornyelsespolitik, som er dødsdømt af det russiske folk? Fattigdom, fortvivlelse og sult er historiske dommere. Europa har nu behov for en genrejsning af venstrefløjlstankegangen. De borgerlige har ødelagt deres egne alternativer og udsigterne til at redde krisen.

Schroedter
Hr. formand, hr. kommissær, æret repræsentant for Rådet, Rusland er et godt eksempel på, at en økonomisk transformationsproces skal knyttes umiddelbart til de positive resultater i den demokratiske udvikling. Demokratiet blev i den grad beskadiget med parlamentets beslutning i Moskva i 1993, at det indtil nu ikke har genvundet den nødvendige troværdighed i befolkningen. Vesten har ignoreret denne kendsgerning og fortsat satset på Jeltsin som garant for demokratiet.
Men virkeligheden i Rusland er en anden. Virkeligheden er: 80 % måneskinsarbejde, og Vestens neoliberale koncepter er slået fejl i den russiske virkelighed. Det er en illusion at tro, at Rusland blot skal føre de reformer, som IMF og Verdensbanken har ønsket i syv år, til et hurtigt positivt resultat, og så vil alt blive godt. For hvordan, når den statslige orden er brudt sammen? Den del af befolkningen, der lever under eksistensminimum, har for længst nået middelstanden, og i betragtning af den truende vinter stoler befolkningen dér kun på sig selv og ikke på de store ord fra indenlandske og udenlandske politikere. Denne dybe tillidskrise fratager p.t. politikerne muligheden for en demokratisk opbygning. Men jeg har indtryk af, at vestlige politikere er mindre interesserede i disse kendsgerninger end i, at leverandørerne af yoghurt og ost fra Vesten har mistet et marked, og at containerne nu tårner sig op i Rotterdam. Men de vestlige økonomiske relationer skal udformes således, at de støtter et stabilt økonomisk system med økologiske og sociale betingelser og ikke undergraver transformationsbestræbelserne i Rusland. Den vestlige støtte skal derfor bidrage til en overvindelse af denne dybe tillidskrise og anerkende genopbygningen af det sociale sikkerhedssystem og styrkelsen af demokratiet som jævnbyrdige hovedpunkter!

Lalumière
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, det er nu min tur til at tale om Rusland, og min kollega, Henri de Lassus, vil komme med et indlæg vedrørende den økonomiske krise i Asien.
Der er ingen tvivl om, at Rusland gennemgår en svær krise. Den finansielle, økonomiske og sociale krise er så stor, at man kan tale om bankerot. Der er ligeledes en politisk krise: Jeltsins tab af autoritet, besvær med at finde en premierminister, en paralyserende modsætning mellem Dumaen og den udøvende magt osv.
Jeg vil dog gøre opmærksom på, at uanset hvor alvorlig den politiske krise er, så har den hele tiden holdt sig inden for de institutionelle rammer og den russiske grundlovs bestemmelser. Dette er et meget vigtigt punkt, da vi taler om et land, hvis demokratiske traditioner endnu er meget svage, og vi bør derfor understrege og støtte dette.
Med denne mangesidige krise foran os, er det nødvendigt, at vi analyserer vores politik over for Rusland. Enhver uklarhed fra EU's side kan have katastrofale følger for den russiske føderation, også selvom Ruslands fremtid selvfølgelig hovedsageligt ligger i russernes egne hænder. For øvrigt vil jeg gerne byde delegationen på tilhørerpladserne af medlemmer fra den russiske Duma velkommen.
Først og fremmest er det med glæde, at jeg konstaterer, at ingen her er ude på at frigøre EU fra sine forpligtelser over for denne store nabo og meget vigtige partner. Jeg tror nemlig fuldt og fast på, at det er yderst nødvendigt, at vi med alle mulige midler fortsætter vores samarbejde og støtte. Den russiske befolkning har brug for at mærke, at den europæiske familie forstår den og støtter den. Det ville være så nemt for de ekstreme nationalister i Rusland at give et billede af Den Europæiske Union som en organisation bestående af rige egoister, der nyder godt af Ruslands ulykke, og det ville være så farligt! Lad os sørge for, at vi aldrig kommer til at muliggøre denne fortolkning, da dette kunne fremkalde de værste xenofobiske reaktioner i Rusland.
Vores samarbejde og støtte skal dog reformeres. Det har formand Santer og flere kolleger i øvrigt netop erkendt. Det er ikke første gang, at europæiske parlamentarikere udtrykker et vist forbehold, eller rettere kritiserer, ikke bare IMF's, Verdensbankens og Vestens politikker generelt, men også EU's politik, f.eks. Tacis-programmet.
På grund af tiden vil jeg fatte mig i korthed og sige, at vi ofte har støttet oprettelsen af en markedsøkonomi, hvilket er udmærket, men med den forudsætning, at det russiske samfund har den basis, der skal til, for at en markedsøkonomi kan fungere. Denne første hypotese har dog vist sig at være forkert. Rusland er hverken Polen, Ungarn eller Tjekkoslovakiet. Af historiske årsager, som man ikke må glemme, havde Rusland i 1991 intet fundament for en sand retsstat, heller ikke den mentalitet og det samfundssind, der var nødvendigt for at undgå, at det frie marked skulle udvikle sig til en jungle, hvor alt er tilladt, og tilmed uden bremser, herunder - og endda i meget stor udstrækning - mafiametoder.
Grundlæggende reformer der omfatter et reelt og velfungerende skattesystem, en udlodning af jorden, overholdelse af aftaler og kontrakter og et minimum af sociale rettigheder og social beskyttelse er endnu ikke opnået i en sådan grad, at der er basis for de subtile reformer, Vesten kræver. Man mangler stadig at gennemføre disse grundlæggende reformer samt en mentalitetsændring. Det er her, vi hovedsageligt må mobilisere vores råd og støtte med forhåbning om, at det lykkes Primakovs regering at klare den store udfordring, der hviler på dens skuldre.

Souchet
Hr. formand, i januar meddelte hr. de Silguy os, at den asiatiske krise kun ville have en marginal effekt på vores økonomier. En stærk euro skulle som en lynafleder på magisk vis beskytte os fra enhver form for turbulens. Men vi har været tvungne til at ændre mening, og vi har sandsynligvis den værste tid foran os.
I forbindelse med den russiske krise har hr. Santer taget det samme skjold frem igen, hvilket uden tvivl er lavet af rustfrit stål. Takket være den kommende euro skulle vi på den ene eller den anden måde være sikret. Er det ikke rimeligt arrogant på den måde at profetere, at den russiske krise, vi ikke kunne forudse, ikke skulle have nogen større indvirkning på vores økonomiske og monetære udvikling? Der skal bestemt ikke lægges skjul på krisens omfang. Man bør i øvrigt identificere de umiddelbare årsager til krisen, især det påfaldende ansvar hos et kommunistdomineret parlament, som har blokeret for den rammelovgivning, der er nødvendig for at oprette en retsstat.
Det er sandt, at de russiske banker, der er svage og ødelagte, har været uforsigtige. Med gæld i dollar og reserver i rubler kan de i dag ikke længere opfylde deres interne og eksterne forpligtelser. Sparere og investorer har mistet tilliden til bankerne. Bankerne har været ofre for en alt for stram pengepolitik, og fra disse er der sket en enorm pengeflugt. Den internationale korruption har nydt godt af dette, og en stor del af den vestlige støtte er på denne måde blevet opslugt. Men hvis fejl er det? Skylden må først og fremmest lægges på Dumaen, som ikke har villet give den rammelovgivning, der skal til for at få et velfungerende banksystem. Og hvem kan påstå, at det russiske banksystems sammenbrud ikke skulle have nogen alvorlig indflydelse på vores?
Når staten i dag er magtesløs og ude af stand til regelmæssigt at betale sine ansatte, skyldes det så ikke fremfor alt, at Dumaen ikke har villet vedtage skatteloven og at den med et hav af ændringsforslag har lammet forslaget til et skattesystem? Da staten ingen skatteindtægter har, mangler den ressourcer, og den medvirker magtesløs til, at landet splittes og lader på den måde regionale feudalherrer og mafiagrupper overtage den reelle magt. Primakov har to store opgaver foran sig: genoprette statens autoritet og landets enhed.
Når et europæisk folk, nemlig det russiske, til vinter er truet af en sand hungersnød, hvor år 2000 står for døren, skyldes det så ikke Dumaens totale blokering af loven om ejendomsret, hvilket har blokeret totalt for en udvikling af landbruget? For at ernære sin befolkning, som bor på de bedste jorder i verden, må Rusland derfor importere enorme mængder af vores fødevarer, selvom de i dag stort set ikke kan betale for dem. Og vil dette ikke få en alvorlig indflydelse på os og især på vores landbrugs- og fødevareindustri?
Det er derfor på høje tid, at vi totalt reviderer den fejlagtige indfaldsvinkel, vi har haft indtil nu. Lad os holde op med at råbe: Reformer! Reformer! Lad os holde op med at spilde vores skatteyderes penge på støtteprogrammer, der alligevel aldrig bliver evalueret! Lad os i stedet for yde en seriøs og omfattende hjælp, så Rusland kan uddanne nye ledere, der er kompetente og ærlige. Dette er hvad Rusland har brug for nu og her for at kunne genoprette statens autoritet, få administrationen til at fungere og få gang i økonomien.

Muscardini
Hr. formand, den økonomiske krise, der har ramt Rusland, og som følge heraf også finansmarkederne i andre lande, har sin rod i en politisk krise, som har varet i lang tid. Af uforklarlige årsager har hverken Den Europæiske Union eller andre stater eller indflydelsesrige institutioner været tilstrækkeligt opmærksomme på denne politiske krise, og de har ikke fremsat nogen forslag til, hvordan man kunne gribe ind. Den politiske krise i Rusland betyder, at der i de sidste par år ikke rigtigt er blevet sat gang i liberaliseringen af markedet eller af demokratiseringen af adgangen til dette marked. Efter det kommunistiske systems sammenbrud er privatiseringerne nemlig ikke sket til gavn for befolkningen. De har derimod været et instrument, som har givet visse kaster fra det kommunistiske magtapparat en enorm fortjeneste og magt, og de har i nogle tilfælde bidraget til at berige nogle organisationer, der er beslægtede med den kriminelle underverden.
Reformer som skattereformer eller landbrugsejendomsreformer er stadig ønsketænkning for det russiske folk, og begivenheder, der foruroliger os alle, såsom bombeangrebet på det russiske parlament, burde have vist Den Europæiske Union, at man stadig var langt fra demokrati og normale tilstande. Jeg kan f.eks. nævne de europæiske tjenestemænd i Rusland, som gjorde opmærksom på, at Ruslands og nabolandenes luftflåder var i en meget farlig tilstand, men der var ingen, som på noget tidspunkt foretog sig noget i den forbindelse. Som medlem af den delegation, der var udsendt til Moskva, har jeg selv været vidne til nogle helt utrolige situationer.
I dag drejer det sig derfor ikke om, at vi skal godkende den ene eller den anden regeringskoalition, men om at vi med diplomatiets hjælp skal anmode om og også opnå, at de russiske politikere gør en indsats for at fremme og iværksætte de økonomiske og sociale reformer, der er nødvendige for at slå ind på den vej, som Unionens udenrigsministre omtalte den 9. september i Salzburg. Herudover har Den Europæiske Union to krav: Dels er det nødvendigt, at Unionens regeringer optræder på samme måde over for alle de internationale institutioner - Valutafonden, Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling osv. for at kunne tage højde for begivenhederne, før de sker, og for at kunne gribe multilateralt ind, når kriserne bryder ud; og dels er det med hensyn til Rusland nødvendigt med støtteforanstaltninger og indgreb, der besluttes af Unionens institutioner, så man undgår det, der ofte er sket før, nemlig at foranstaltningerne træffes af de enkelte regeringer i spredt rækkefølge alt efter, hvordan det nu passer sig for den ene eller den anden nationale økonomiske magt eller produktionsmagt.
Lad os iværksætte denne anden søjle, som stadig mangler på mange områder og inden for mange sektorer, hvor den kunne gøre sin innoverende virkning gældende uden at tage hensyn til de gamle alliancer, som lammede ethvert europæisk initiativ. Det er muligt at handle, hvis blot Europa ønsker det.

Krehl
Hr. formand, kære kolleger, ærede medlemmer af den russiske Statsduma, i min egenskab af formand for Rusland-delegationen kan jeg forsikre Dem om, at Parlamentet følger udviklingen i Rusland konstant og med stor interesse. Indtrykket af og håbet om, at reformerne var begyndt at batte, er i de sidste uger og måneder imidlertid faldet eftertrykkeligt til jorden. Alle åndede lettet op i Rusland og i den vestlige verden, da vores kolleger i Dumaen tog det første skridt væk fra den politiske krise med det enstemmige valg af Jevgenij Primakov til ministerpræsident. Denne politiske krise er dog kun et spejlbillede af og et symptom på den strukturelle krise i hele landet. Det egentlige problem - det ser vi alle klart - består i, at linjerne for en grundlæggende ny start i den russiske økonomi ikke er fastlagt.
Den russiske økonomi mangler skelettet. Med de hidtidige foranstaltninger er det ikke lykkedes at skabe nye juridiske rammer for de økonomiske aktiviteter. Der er ingen pålidelige betingelser, som virksomhederne kan stole på. Der er ingen tvivl om, at utilstrækkelige regler på skatte- og bankområdet og inden for køb af fast ejendom har bidraget til den aktuelle trøstesløse situation. Da betingelserne for udviklingen af en konjunktur mangler, kunne desuden kun nogle grupperinger i det russiske samfund virkelig deltage i den hidtidige reformproces.
For få mennesker i Rusland har oplevet en konkret forbedring af levevilkårene med de hidtidige foranstaltninger. For mange mennesker lever i den bitterste fattigdom i Rusland. Det er af afgørende betydning for Ruslands fremtidige udvikling, at der under den nye ministerpræsident dannes en stabil regering, som har rygdækning fra parlamentets side. Kun på disse betingelser vil det lykkes den nye russiske regering at stoppe lammelsen af det politiske system og at tage fat på de grundlæggende reformer, der i dag mere end nogensinde før er tvingende nødvendige.
Som De ved, holdes der p.t. møde her i Strasbourg i det parlamentariske samarbejdsudvalg, som min kollega Vladimir Rischkov og jeg har ledet, siden partnerskabs- og samarbejdsaftalen trådte i kraft. Jeg vil gerne i den forbindelse love vores russiske partnere bistand fra Den Europæiske Union. Netop Europa-Parlamentet vil gøre alt, hvad der er muligt, for at støtte de fortsatte reformer gennem vores nu allerede vante konstruktive dialog med kollegerne fra Statsdumaen. Vi skal dog også overveje, om Tacis-programmet i sin nuværende form opfylder kravene vedrørende situationen i Rusland.
Jeg vil også gerne opfordre Dem, kære kolleger fra Dumaen, til at sætte ansvaret for Deres land øverst på dagsordenen i de kommende uger og måneder og gøre Deres til at løse de prekære problemer. Hertil hører især, at De hurtigt vedtager de længe ønskede og nødvendige lovgivningsprojekter. Det er nu Deres ansvar at skabe de juridiske rammer for økonomien, som Deres land har så stærkt brug for. I den betydning ønsker jeg for det russiske folk, at dets politikere fører det ind i et bedre nyt årtusinde.

Valdivielso de Cué
Hr. formand, fru formand for Rådet, kommissærer, da sommeren kom, var vi endnu ved godt økonomisk helbred, men efter kort tid gav en vind fra Stillehavet os influenza, Amerika blev smittet, Sydamerika blev ramt, og nu skælver hele jordens befolkning. Jeg ser for et øjeblik bort fra Rusland, som allerede før dette viste tegn på svaghed.
Men hvad er årsagen til dette verdensomspændende sammenbrud? Vi hører allerede detaljerede forklaringer på grundene - diagnoser, som man normalt kender efterfølgende.
Men problemet ser ud til at gentage sig. På trods af de store fremskridt inden for alle teknologiske områder, holder prognoserne på området ikke, og vi får som regel først besked, når disse allerede er indtruffet. De økonomiske forudsigelser i Europa ser lige nu meget gode ud med undtagelse af tallene for de erhverv, som handler meget med de spansktalende lande i Amerika, Japan og Rusland.
I går hørte vi netop i Delegationen for Forbindelserne med Rusland repræsentanter fra Dumaen - som jeg hilser herfra og ønsker al mulig held og lykke med den svære opgave, der venter dem - redegøre for den aktuelle situation, som faktisk ikke er et spørgsmål om finanskrise, men derimod om en krise, som er konsekvensen af total mangel på orden, struktur, skatterammer og mange, mange flere mangler. Det er uforståeligt, hvordan et land som Rusland med alle dets skatte kan være det land, som er tættest på fallittens rand. Det er nødvendigt at yde støtte med alle vores metoder og systemer, så de kan hjælpes ovenpå igen. Men ikke økonomisk støtte, som ingen ved, hvor havner. Jeg henleder opmærksomheden på humanitær støtte, som kan være en lindring for sulten, for, som en finsk kollega sagde i går på føromtalte møde, er det ikke udelukket, at den finske grænse vil blive besat af russere, som vil blive drevet af sult.
Under alle omstændigheder er det bedste råd i tider med forvirring ikke at få komplekser. Lad os fortsat benytte os af de bedste økonomiske muligheder, som består af liberaliseret handel og en global investeringsramme under internationale institutioner såsom Verdenshandelsorganisationen, Den Internationale Valutafond og Verdensbanken. Det er på dette område, vi skal gå i dybden og være ihærdige.

Watson
Hr. formand, når spekulationsbobler brister, kan nationale økonomier rammes af konjunkturafmatning. Det fører uundgåeligt til krav om kontrol med kapitalbevægelser og spekulative investeringer. Men valutakontrolforanstaltninger giver uundgåeligt tilbageslag for de lande, der måtte påtvinge sådanne.
Denne finansielle krise kan muligvis omgås ved en samordnet nedsættelse af de vestlige rentesatser, ved en fælles indsats omkring finansiel hjælp til tredjelande, hvor de kan bruge en sådan og ved en bedre international regulering og et velbegrundet tilsyn med banksektoren. Men det kan ikke gøres, hvis der er politisk lammelse i Vesteuropa.
Helt ærligt er tiden nu inde til, at Kommissionen får taget sig sammen. I sidste måned lød kommissær de Silguy som Cliff Richard i sangen: »We're all going on a summer holiday«. Og i går aftes lød kommissær Van den Broek, som om han led af Beatlemania: »You don't know how lucky you are to be back in the USSR«.
Mente Kommissionen det alvorligt, da den for et par uger siden beskrev krisens konsekvenser for EU og dens ansøgerlande som »begrænsede«? Vi befinder os i en alvorlig situation. Vi vil måske komme til at opleve en tilbagevenden til planøkonomi i Europa. Vi har brug for en beslutsom indsats. Fremskynd tidsplanen for tiltrædelsen. Bekæmp fortalerne for protektionisme og sæt fart i lanceringen af euroen.

Wurtz
Hr. formand, jeg vil gerne byde delegationen fra Dumaen velkommen. Jeg har lyttet til mange gode råd til Parlamentet og den nye russiske regering. Men kan EU ikke selv drage lære af den finansielle krise, der konstant er vokset siden maj 1997? Vi skal ikke vide os sikre alt for let. Den økonomiske og sociale situation i vores egne lande ville ikke kunne forblive upåvirkede af en lavere vækst i verdensøkonomien under en længere periode. Vi må derfor gøre noget. Det er her problemet ligger for tilhængerne af en ortodoks pengepolitik. For at få gang i væksten igen må vi lade være med at være så besatte af den påståede inflationsfare og den ultrarestriktive penge- og budgetpolitik. Den globale situation har ændret sig. Det ville være uansvarligt ikke at tage hensyn til dette.
Dette har selv G7-landene indset for første gang i forgårs. De konstaterer i deres meddelelse, at »risici for verdensøkonomien har ændret karakter.« »Inflationen er lav«, understreger de og peger samtidig på den faldende efterspørgsel. Den økonomiske presse blev overrasket over dette opsigtsvækkende initiativ, som, den mener forstærker hypotesen om en fælles monetær afspænding. Men ud af de syv indgår der fire EU-medlemsstater, hvoraf ikke færre end tre kommer til at deltage i det kommende eurozone. Det ville være logisk, hvis også EU tog et sådant opsigtsvækkende initiativ og ændrede sine prioriteter for på ny at fremme en stærkere realvækst. Men dette er ikke Den Europæiske Centralbanks holdning i dag. Dens direktør, hr. Duisenberg, har netop helt klart erkendt, at »det er indlysende, at det økonomiske og finansielle miljø for det kommende eurozone er blevet mindre gunstigt, og at den nuværende krise uden tvivl kommer til at bremse væksten. Men derefter gentager han sit unikke credo: budgetdisciplin.
Med en sådan modsigelse og på grund af den ekstremt alvorlige situation, foreslår jeg, at Parlamentet inviterer ECB's direktør til at komme og forklare sig. Så kunne Europa-Parlamentet udøve sin rolle som demokratisk kontrol med denne institution og under en debat fremsætte sit eget syn på tingene som repræsentanter for de borgere, der har valgt os.

Wolf
Hr. formand, hr. Santer har utvivlsomt ret på ét punkt. Der er ingen vej tilbage! Man søger nye former for global regulering af global governance , for fornyelse af en reguleret markedsøkonomi, hvor tillægsordene social og økologisk ikke blot er et ønske, for alene derigennem kan det undgås, at netop de svageste nationaløkonomier igen og igen bliver til en overtryksventil for en global strukturkrise i verdensøkonomien.
Clinton, der jo stadig fører politik, søger styrken i det internationale finanssystem. Selv de øverste ansvarlige for IMF taler om nødvendigheden af kontrol af kapitalbevægelser som et centralt element i en ny international finansarkitektur. G7-landene taler, som vores kollega Wurtz netop sagde, igen om en genoplivning af den effektive efterspørgsel. Kort sagt, i dag handler det om en socialøkologisk regulering af verdensøkonomien som fællesnævner for den velforståede egeninteresse fra et Europa, der er styrket ved hjælp af en rigtigt implementeret euro, og for befolkningernes interesser, der p.t. krænkes igen og igen, og som på kort sigt netop ikke kan anvendes til kapitalakkumulation.
Derfor har vi brug for skræddersyede overgangsprogrammer, der bæres af den nødvendige brede og sociale politiske konsensus på grundlag af et historisk kompromis, i stedet for en nationaløkonomi og en social destruktiv strukturtilpasningspolitik.
Det, det handler om i dag, er muligheden for, at det sørgelige kapitel af neoliberal kasinokapitalisme slutter endegyldigt og uden sammenbrud for det store flertal af menneskeheden, at vi sender boblen kontrolleret tilbage i stedet for at lade den eksplodere.

de Lassus Saint Geniès
Hr. formand, Gruppen Europæisk Radikal Alliance har ikke ønsket at tilslutte sig forslaget til fælles beslutning om den globale, økonomiske krise, der kommer til afstemning i morgen formiddag. Denne beslutning forekommer os faktisk ikke at være særlig betydningsfuld set i forhold til de opgaver og ansvar, Den Europæiske Union har for øjeblikket.
Stillet over for en krise, der ryster hele Asien, Rusland og Latinamerika, har vi ret til at forvente af vores Parlament, at det vedtager forslag, der sigter bredere og mere præcist. Vi glæder os over euroens stabilitet, en euro, der er skabt for at give sammenhæng og stabilitet på det monetære område i EU's lande. Euroen læner sig op ad de økonomier, der er stærke, organiserede og kontrollerede. Medlemsstaternes administrationer er, uanset den kritik vi af og til giver dem, solide, og de tager hensyn til næsten alle de bevægelser, der foregår i forretningsverdenen. Vores institutioner er dannet langsomt, og de støttes utvetydigt og demokratisk af alle Unionens befolkninger. Dette er årsagen til, at euroen grundlæggende er stabil og solid.
Rusland og størstedelen af de økonomier, der er på vej, har desværre institutioner, der er skrøbelige, af nyere dato, og som kun har ringe støtte fra et solidt demokratisk grundlag. Deres administrationer synes i høj grad at være gennemsyrede af korruption. De styrer kun en del af de økonomiske aktiviteter. Resten udfolder sig i parallelle eller mafialignende økonomier, der skummer fløden fra de økonomiske indprøjtninger, deres lande får fra det internationale økonomiske samfund. Alligevel fortsætter institutioner som Den Internationale Valutafond med at yde lån til disse lande, idet de kræver, at de skaber orden i deres økonomier eller institutioner uden at have midler til reelt at blive hørt, og de placerer sig i en forsvarsposition, hvor det er bedre at fortsætte med at give lån uden at håbe på at få pengene retur af angst for, at der ellers ville opstå et endnu større kaos.
Stillet over for disse problemer begrænser vi os i denne beslutning til at kræve en reform af de internationale økonomiske institutioner, uden at sige hvorfra disse skal hente deres styrke, og idet vi lader det skinne igennem, at de simpelthen kan forblive teknokratiske. Vi ville have foretrukket, at man klart angav, at videreudviklingen af den globale vareudveksling peger på, at man må oprette en global økonomisk regulerings- og kontrolinstans, der hviler på et reelt demokratisk grundlag. Vi ville også have foretrukket, og det er vores ændringsforslag, at man konstaterede Den Internationale Valutafonds relative fiasko, hver gang den henvender sig til regeringer og administrationer, der er dårligt forberedte på markedsøkonomiens mekanisme, fordi den ikke tager hensyn til den ødelæggende virkning fra paralleløkonomierne, og den ikke vurderer de sociale konsekvenser af de tiltag, den foreslår. Vi ville have foretrukket - og det er et andet ændringsforslag - at man havde planlagt en troværdig fremgangsmåde for regulering af kapitalbevægelserne, især gennem indførelsen af en international skat på vareudvekslinger.
Kraften i de kommentarer, kommissionsformand Santer fremsatte her i formiddags til de særlige udtalelser om situationen for den russiske økonomi og deres institutioner, viser alvoren i de problemer, vi trækker frem. Kun en meget fast holdning fra EU's side vil være i stand til at omforme den nuværende krise til en nyttig fase frem mod globale fremskridt. Vi ønsker, at udvidelsen frem mod en social markedsøkonomi bliver vurderet i hvert enkelt af de pågældende lande i forhold til deres institutionelle kapacitet til at skabe rammer og bestemmelser. Det er Unionens rolle at hjælpe og accelerere indførelsen af retsstaten og de demokratiske institutioner, der er nødvendige for at gøre de nye markedsøkonomier levedygtige. Vi tror, det er den rolle, verdens befolkninger forventer, vi indtager.

Blot
Hr. formand, jeg vil godt først byde velkommen til delegationen fra den russiske Duma, der besøger os her i Strasbourg i dag, og dernæst må jeg sige fra over for Vestens hykleri i forholdet til Rusland.
Officielt er der naturligvis tale om venskab, det hørte vi nu til morgen. Men i realiteten er jeg bange for, det er noget andet. Den store historiker fra det antikke Grækenland, Thucidides, sagde, at der generelt var tre begrundelser for den politiske magt: interessen, frygten og forfængeligheden. Vestens forfængelighed er tydelig. For os er det alt for ofte rigdommen og menneskerettighederne, og vi tilskynder vores russiske venner til at efterligne os, som var vi en højerestående race.
Vestens frygt over for Rusland, også selvom den ofte er skjult, er fuldstændig reel. Håbet går selvfølgelig på at udslette landets militærstyrke og gradvist opsplitte dette enorme landområde. Interessen er den afgørende begrundelse. Det drejer sig om ved hjælp af Vestens indtægter økonomisk set at kolonisere Rusland. Kraftige vestlige økonomiske interesser presser helt klart i den retning. Det er de samme interesser, der presser på for at øge den transatlantiske integration, der vil betyde, at EU må acceptere en situation, hvor vi for altid vil være underlagt supermagten USA.
Det er sådan, tingene i virkeligheden hænger sammen. Dog er samarbejdet og venskabet mellem EU og Rusland mere end nogen sinde nødvendigt. Det er vi fuldstændigt overbeviste om. Men samarbejdet kan ikke bestå af bekostelige og ineffektive økonomiske indgreb, som vi har set før i tiden. Det er i selve Rusland, man skal finde løsningerne, og den økonomiske krise kan under ingen omstændigheder løses uden politiske forudsætninger, der kan gøre en ende på anarkiet. Det er dette anarki, der forhindrer, at man kan oprette en reel retsstat, der bygger på respekten for ejendomsretten. Rusland gennemlever først og fremmest en autoritetskrise, især fordi magtapparatet alt for længe har set bort fra befolkningen. Det er nødvendigt, at Kreml holder op med at overse det patriotiske flertal i Dumaen, for staten vil kun kunne bevare sin autoritet, hvis den følger det russiske folks interesser repræsenteret ved dets parlamentariske forsamling. Reformerne i Rusland er ikke et teknisk, men et politisk problem. Rusland har behov for en stærk stat, ja, det mener jeg virkelig, fordi landet har rødder i sit folks traditioner, som naturligvis er de nationale, men også de åndelige, der kommer fra den ortodokse kirke.
Det er også i vores interesse, at der opstår et sådant Rusland, om ikke andet så for at skabe en modvægt til supermagten USA, som har vundet - lad os huske det - tre verdenskrige: den første, den anden og også den kolde krig. Alt andet er kun en sludder for en sladder, der ikke har noget med de russiske realiteter at gøre, og som afspejler de egoistiske multinationale vestlige interesser. Derfor ønsker jeg, at Rusland selv finder ud af, hvilken vej landet skal gå.

Wiersma
Hr. formand, det er meget fristende at give den internationale finanskrise skylden for problemerne i Rusland. Det kunne være en retfærdiggørelse for den nye russiske regering, som åbenbart indeholder elementer af ubearbejdet fortid. Men gamle løsninger er ikke noget svar på nye økonomiske problemer. Den russiske krise, for denne er endnu ikke løst, er frem for alt politisk, og den er en følge af et politisk hykleri, hvor de nødvendige virkelige reformer er udeblevet. Den russiske befolkning betaler nu prisen herfor.
Vores hjælp har desværre i de forløbne år ikke bidraget til virkelige fremskridt. Udsigterne og diskussionen om, hvad der nu er i vejen i Rusland, gør også mig noget nedtrykt. Det gælder også for den russiske regerings advarsel om, at det måske er nødvendigt at lade seddelpressen køre for at forsyne folk med de nødvendige finansielle midler. Det fører, som vi ved, til en situation, hvori de økonomiske problemer blot vil blive større, f.eks. i form af hyperinflation.
Vores indflydelse på udviklingerne er imidlertid begrænset, men vores interesser er store. Ikke så meget økonomisk, det har mange andre også konstateret, men politisk. Vi må imidlertid ikke igen holde på den forkerte hest, men holde fast ved vores indholdsmæssige holdning til de økonomiske reformer i Rusland. Det skal den nye regering bedømmes efter, og i den forbindelse drejer det sig om stabilitet, om at skabe større tillid og om at arbejde på en fungerende, social markedsøkonomi inden for en offentlig struktur, som er pålidelig. Rusland skal stadig bringe orden hos sig selv. Det var hensigten med vores støtte, og det vil fortsat være sådan. Rusland skal faktisk stadig finde sin plads i den internationale, økonomiske verden.
Jeg tror, at det er vigtigt at konstatere, at vi fortsat vil hjælpe med de instrumenter, som Den Europæiske Union råder over, men svaret på spørgsmålet, om vi kan hjælpe, ligger i russiske hænder.

Stenzel
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, ærede kolleger, da reaktorkatastrofen i Tjernobyl brød ud for ti og et halvt år siden, signalerede dette afslutningen på kommunismen og begyndelsen på perestrojka. I dag oplever vi til dels også personalepolitisk en tilbagevenden af perestrojka i Moskva. Rusland reagerede dengang på krisen ved at indkapsle, isolere Tjernobyl. Vi oplever i dag et økonomisk og også et politisk Tjernobyl i Rusland, men vi kan ikke reagere med indkapsling, med isolation.
Det, vi har brug for, er et åbent, stabilt, demokratisk og markedsøkonomisk-socialt orienteret Rusland. Man kan ikke dreje det historiske hjul tilbage i Rusland og ikke rette nye fejl ved at henvise til gamle fejl. Den Europæiske Unions gode vilje er dér. Men mulighederne for at påvirke forholdene skal vurderes realistisk. Da der er repræsentanter for Dumaen til stede i dag og næstformanden for Dumaen sagde til os i går, at reformkræfterne stadig er dér, og at de vil holde kursen, er det ganske vist beroligende, men det, der endnu ikke er sket, nemlig trykning af penge, kan jo ske igen. Spørgsmålet er ikke kun, hvordan denne regering sammensættes, men også hvilken indflydelse medlemmerne af denne regering har og fortsat vil have på reformerne i Rusland.
Det fremgår tydeligt, hvad der bekymrer os. Ruslands Kommunistiske Parti er stadigvæk stærkt. I modsætning til de kommunistiske partier i Central- og Østeuropa har det ikke slået ind på socialdemokratiseringens vej. Vi ønsker ikke en opløsning af den russiske centralstat og en opsplitning i lutter regionale kræfter. Men vi ønsker heller ikke en eventuel tilbagevenden eller en magtovertagelse fra militære despoters side. Denne risiko kan heller ikke udelukkes. Vi har derfor brug for en styrkelse af de demokratiske institutioner, især af de retsstatslige institutioner i Rusland. Hvis vi bare pumpede penge ind, ville de nå de forkerte modtagere.
Men hvad der er særlig vigtigt i forbindelse med denne situation, og hvad der hidtil ikke er blevet talt om, er, at det i betragtning af udviklingen i Rusland er uomgængeligt at fremme udvidelsen af Den Europæiske Union. Dette skal ske for at stabilisere Centraleuropa grundlæggende, således at denne stabilisering også påvirker situationen i Rusland.

Thors
Hr. formand, det vigtigste aspekt af dagens forhandling er, som også hr. Santer sagde, at Rusland og EU er gensidigt afhængige af hinanden, og at vores samarbejde stabiliserer kontinentet. Det må vi ikke opgive, men vi skal tværtimod prioritere dette samarbejde og yde støtte til en lovlig forvaltning, til lokalforvaltningen, til det civile samfund og til toldvæsenet. Det er også vigtige elementer i Unionens fremtidige politik for en nordlig dimension.
Selvom forhandlingen drejer sig om Rusland, må vi heller ikke glemme, at Ukraine har lidt meget som følge af faldet på det internationale marked. Kære venner! Et lidende mennesker er et menneske, hvor hun end bor. Vi må være klar til at yde hjælp ved eventuel hungersnød. Vi må derfor kunne stole på, at hjælpen når frem, og at vi ikke behøver at betale told på den.
Der er blevet sagt meget om IMF. Jeg vil imidlertid også citere Grigorij Javlinskij, som har konstateret, at »vi har stolet for meget på Jeltsin«, Javlinskij, som allerede på et tidligt tidspunkt advarede om den krise, vi nu oplever. Samtidig vil jeg konstatere, at euroen også er blevet nævnt ofte i dag, men ikke dens betydning navnlig for Finland. Uden euroen havde finmarken og den finske økonomi ikke haft det så godt, som den har i dag.

Marset Campos
Hr. formand, jeg sætter pris på indlæggene fra formanden for Rådet og formanden for Kommissionen.
Der er nogle meget foruroligende kendsgerninger, som burde have være taget i betragtning på et tidligere tidspunkt.
Jeg bor i en region, i Murcia og Alicante i Spanien, hvor den russiske mafia igennem flere år har lagt til i deres både og indsmuglet massevis af dollars for at vaske dem hvide. Det er et eksempel på fiaskoen ved Jeltsins reform af de russiske institutioner.
Imidlertid har Vesten, Den Internationale Valutafond, Verdensbanken, Den Europæiske Union og G7-landene ydet fortsat støtte til den med et formildende udtryk såkaldte "reform«, som år efter år ingen virkning har haft, hvilket Vesten - forblændet af den nyliberale fundamentalisme - ikke har sanset.
Der er også foruroligende kendsgerninger om sundheden: stigning i dødeligheden, stigning i børnedødeligheden, sygeligheden, epidemier, nedskæringer på hospitaler, som alt sammen vidner om en farlig, social tilbagegang i Rusland.
I Murcia-regionen lider vi også under konsekvenserne af krisen, som skyldes et sammenbrud i svinesektoren, som for resten burde modtage støtte fra Den Europæiske Union.
Når folkets demokratisk valgte repræsentanter, Dumaen, så lægger sig ud med Jeltsin, støtter Vesten - Den Europæiske Union - denne i stedet for den demokratiske stemme. Denne tvedeling, denne skizofreni, som Vesten lider af, når den støtter autoritære principper og ikke foretrækker demokrati, er ubegribelig. Helt konkret har det kommunistiske parti i Rusland med andre russiske kræfter gjort en stor indsats for at sikre reformerne og demokratiet.
Derfor mener jeg, det er vigtigt, at Den Europæiske Union støtter denne demokratiske, russiske linje og samtidig yder den nødvendige humanitære hjælp, som i de næste måneder vil være meget vigtig.

Paasio
Hr. formand, jeg vil bare henlede opmærksomheden på den måde, som Den Europæiske Union og det internationale samfund har taklet situationen i Rusland på. Det er blevet udtrykt, at Rusland skal gå videre med markedsfrigørelsen og privatiseringen, det er som om man advarer om, at ingen anden udvej end den, som er valgt, må vælges. Hvad er det så de skal fortsætte med? Er det den virksomhed, som har ført dem til den nuværende katastrofe og til den katastrofale situation?
Problemet med markedsfrigørelsen er, at der ikke findes tilstrækkelig, og med hensyntagen til målforhold praktisk taget over hovedet ingen, produktionsaktivitet, hvorpå det er muligt at basere den nationaløkonomiske vækst. Der findes kun spekulative penge- og kapitalforretninger, som bygger på meget hurtige profitter, og hvorved de mål, som bl.a. i Den Europæiske Union betragter som værende vigtige, ikke opnås. Der er her tale om, at privatisering i sig selv kan ikke være løsningen i en situation, hvor den private sektor som helhed ikke fungerer rationelt, men den fungerer på en måde, som bl.a. ikke muliggør indførelsen af den sociale dimension i markedsøkonomien. Konklusionen må altså være, at en vis statsstyring skal tillades og accepteres i en situation, hvor der er tale om meget mere end et aktuelt økonomisk krak. Der er tale om, at statens strukturer som helhed bliver udsat for en hård prøvelse og risikerer at gå i opløsning, hvilket vil være endnu mere katastrofalt for os end den nuværende situation. Det kan vel ikke accepteres, at Den Europæiske Union bare dikterer, og vi bør i stedet samarbejde.

Herman
Hr. formand, næsten alt er sagt, men kun næsten! Hvis vi skal hjælpe russerne, fru Lalumière - og det er der ingen, der modsætter sig - så har vi også brug for russerne. Kosovo og Balkan nager som en torn i foden. Alvorlige farer truer os, og hvad gør russerne for at hjælpe os i denne sag? Hvad gør de? Tror De et eneste sekund, at Milosevic kunne fortsætte med at håne hele Vesten, Unionen, WEU og endda NATO, hvis han ikke var sikret stiltiende og mere eller mindre skjult støtte fra Rusland? Vi skulle have pustet os op i går, da hr. Van den Broek fortalte os, at vi ikke skulle forvente, at Rusland ville ændre sig på det punkt.
Nu må det være slut. Jeg ved ikke, hvordan man skal vurdere denne holdning. Det er muligvis masochisme. Skal vi hjælpe Rusland, skal vi fortsætte med at bede vores skatteydere om en betydelig indsats for at støtte Rusland, mens dette land fortsætter med at modarbejde os i en sag, hvori vi er part? Dette er ikke seriøst. I må have mig undskyldt, men Milosevic må grine godt i skægget, når han hører os tale sådan her. Jeg vil derfor henvende mig direkte til Dumaen: Hvis De ikke ændrer kurs, så skal De ikke tro, at vi fortsætter! Dette var den besked, jeg endnu ikke har hørt i dag blandt alle de taler, som jeg i øvrigt kan give min fulde støtte.
Hvad angår den internationale økonomiske krise, er det nu tid til at glemme Rusland. Det er nu nødvendigt at beskæftige sig med Latinamerika. Det er der, problemerne ligger. Det er for sent for Rusland, der har begået uoprettelige handlinger og aflivet sin internationale anseelse. Landet har reelt afslået at betale sin gæld. Fra nu af skal vi koncentrere os om de lande, der stadig kan anvende vores penge, og det er en skam, at Clinton, på trods af den knibe, han er i, har taget det initiativ, som vi burde have taget.

Miranda
Hr. formand, finanskrisens alvorlige karakter, med særlige virkninger i Asien og i Rusland, men også i Latinamerika, berettiger til fulde, at den optager vores opmærksomhed. Og den berettiger til, at Europa står frem med sin egen holdning til den, og ikke med en holdning, der er bestemt af ekkoet fra G7-topmødet og møderne mellem præsident Clinton og præsident Jeltsin.
Det drejer sig ikke om en konjunkturkrise, men om en krise, hvis dybereliggende årsager ligger i den ultraliberale politik, der dominerer på verdensplan, og hvis konsekvenser vil ramme - ja, allerede rammer - økonomien i vores lande, med særlig negative virkninger for vækst, efterspørgsel og beskæftigelse.
En ændring af denne situation kan ikke adskilles fra en ændring af den ultraliberale politik, der befordrer spekulationsbevægelserne, og vil således uundgåeligt betyde en større opmærksomhed om de sociale problemer og om at genskabe en større intern efterspørgsel med henblik på at sikre væksten på grundlag af nye produktive investeringer. Ligesom den også vil kræve en effektiv regulering af kapitalbevægelserne med en passende beskatning heraf inden for rammerne af et ordentligt internationalt finanssamarbejde.
Krisen i Rusland, der på én gang er politisk, økonomisk, finansiel og social, kan ikke adskilles fra den globale krise. Men den har naturligvis sine særlige omstændigheder, og den har en særlig betydning. Internt i Rusland er der nogen, der bærer et klart ansvar for den, ikke mindst Jeltsin. Men vi må ikke glemme, at der har været pression og krav udefra, navnlig fra Valutafonden, men også fra EU, som systematisk har ignoreret de sociale omkostninger.
Vi følger med den største opmærksomhed den politiske udvikling og de tiltag, der bebudes. Og vi mener, at EU kan og bør udvikle en positiv politik, der ser Rusland som en begunstiget partner og lader være med at forsøge at presse økonomiske tiltag igennem, der har vist sig uegnede, og som i stedet snarere har været rettet mod stabiliteten i landet og i Europa. Der skal drages en lære, og der er andre veje at gå.

Barón Crespo
Hr. formand, fru formand for Rådet, jeg må sige, at jeg er meget mere enig i den samlede analyse, som de damer og herrer har foretaget, end i indlægget fra formanden for Kommissionen, som begrænsede sig til Rusland. Vi står nemlig for øjeblikket over for en global kapitalistkrise, hvilket ingen i Dumaen har sagt noget om, men i går nævnte en filantropisk spekulant, hr. Soros, det i Repræsentanternes Hus' Bankudvalg i USA.
Da vi står over for en global krise, må vi europæere ikke spørge os selv, hvor mange råd vi giver vores russiske venner, som er her i dag - og jeg hilser dem - men vi skal spørge os selv, hvad vores ansvar og rolle er, og til det formål har vi to aktiver: det ene er, at vi på 50 år har været i stand til at skabe et civiliseret område med et fællesmarked; det andet er euroen, som er et vigtigt aktiv, også før dens indførelse.
Efter min mening skal vi for det første spille en hovedrolle sammen med USA og Japan, som ingen har omtalt, men af hvem alt afhænger for tiden. For det andet mener jeg også, at vi bør handle sammen. Det bekymrer mig, at Europa for tiden udtrykker sig mest gennem G7-landene - endnu ikke G8 - end gennem ØKOFIN og Kommissionen. For det tredje synes jeg, at vi skal arrangere et topmøde om globaliseringen, og, som hr. Herman så præcist udtrykte det, i højere grad end at være fortidens profeter bekymre os om de aktuelle problemer, som for øjeblikket er Brasilien, og ikke Rusland. Problemet er, at de latinamerikanske økonomier, som de seneste år havde gjort fremskridt, er ved at tage en negativ drejning.
Det vi skal finde ud af er, hvordan vi skal handle. I den forbindelse kunne jeg godt tænke mig at vide, hvilken opfattelse, Kommissionen og Rådet har af vores politik i forbindelse med Den Internationale Valutafond. Er vi tilhængere af en hurtig aktion? Mener vi, den skal ændres? Skal der tilføres mere kapital? Jeg synes, det er vigtige spørgsmål, i modsat fald betaler vi blot spekulanterne, både dem, som ved rovdrift har skabt kapitalismen i Rusland og de internationale spekulanter.

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er enig med formanden for Kommissionen i, at man ved bedømmelsen af situationen i Rusland helt sikkert også skal tænke på, at Den Europæiske Union i forbindelse med sin hjælp måske ikke har gjort det helt så perfekt, som den kunne, men vi er jo også kun mennesker og ikke fejlfri.
På den anden side må jeg ud fra min erfaring som medlem af den fælles delegation for Europa-Parlamentet og den russiske Statsduma samt Føderationsrådet konstatere, at vi siden 1994 egentlig har ført de samme samtaler med vores russiske kolleger i forbindelse med den russiske reformpolitik. De samme samtaler om præcis de områder, hvor der i Rusland mangler reformfremskridt for at gøre Rusland attraktivt for erhvervslivet, for investeringerne.
Det begynder med skattesystemet, fortsætter med den kendsgerning, at der ikke er nogen tingsret vedrørende fast ejendom, og videre over ikke-fungerende bank- og finansmarkedssystemer og mange andre spørgsmål, som er af betydning. Det er mit indtryk, at denne diskussion er blevet ført i over fire år, og at man egentlig ikke er kommet frem til noget resultat. I Rusland har de udøvende og dømmende myndigheder i lang tid blokeret hinanden gensidigt, og jeg kan kun ønske og håbe, at den nye russiske regering ikke er nødt til at arbejde i et politisk vakuum, men at der er en realistisk chance for, at den nye russiske regering også vil finde støtte til sit arbejde i parlamentet.
Det er og bliver også en af de væsentligste opgaver for delegationen for Europa-Parlamentet i samtalerne med vores kolleger fra Statsdumaen helt konkret at gøre opmærksom på, hvor der er et reformbehov, og også at kritisere udviklingen og de politiske processer i Rusland, ikke i negativ, men i positiv forstand, for at øve indflydelse, således at reformpolitikken fortsættes og gennemføres. Jeg tror, at det er den væsentligste opgave, som vi parlamentsmedlemmer konfronteres med i de kommende dage, når vi sidder sammen med den russiske delegation.

Speciale
Hr. formand, jeg tror, at vi har brug for en grundig analyse af Rusland og for at finde en fornuftig udvej på denne situation. Det skal vi dog ikke gøre ved at lukke os inde i os selv, men derimod ved hjælp af en tættere dialog med vores russiske samtalepartnere. Her skal vi ikke gentage de fejl, vi har gjort allerede, nemlig at give dem nogle færdige løsninger.
Jeg vil gerne stille to spørgsmål, som forekommer mig at være fundamentale. Har vi for det første ikke også et ansvar - og her tænker jeg på Parlamentet, Europa-Kommissionen, Den Internationale Valutafond og de internationale organer - både for at have undervurderet krisefaktorerne og for at have accepteret - eller sågar været medvirkende til - nogle processer, som dårligt kunne undgå at føre til andet end denne situation?
For det andet har vi haft ubegrænset tillid til den politiske ledelse og til de økonomiske processer, som Swoboda og Barón med rette kaldte for ubehersket liberalisme og spekulation, idet vi lod som om, vi forvekslede dem med indførelsen af markedsøkonomi. På denne måde fik man ikke skabt en rigtig markedsøkonomi i landet - hvilket ellers var en fornuftig målsætning - og man nedbrød det statslige, som før var det eneste, der eksisterede, og som også var alt for meget og naturligvis måtte ændres og reformeres, men som nu lader til at være indskrænket til det rene ingenting. Det offentliges forarmelse er som bekendt ofte forbundet med en privat berigelse af de få, og det er efter min mening netop det, der sker i Rusland. Der er nemlig ingen tvivl om, at det offentlige er blevet forarmet, og at det privat er de få, der er blevet rige. Det ser vi ofte i vores egne lande: I de senere år er tilstrømningen af russiske turister steget - hvilket vi i øvrigt glæder os over - og de bruger flere penge end de amerikanere, som kom her i 50'erne og 60'erne. Der er dog en lille forskel, nemlig at amerikanerne havde USA bag sig, det vil sige et stærkt land med en solid økonomi, og det har russerne ikke. Jeg ved ikke, om det passer, at kun 8 % af borgerne i Rusland betaler skat, men det ville være ensbetydende med afskaffelsen af et komplet politisk system - og der er selvfølgelig ingen vej tilbage.
Vi bør således finde en seriøs og varig økonomisk og politisk udvej, og vores indsats over for de russiske samtalepartnere bør tage sigte på at give et konkret bidrag til forbedringen af den nuværende situation.

Elles
Hr. formand, jeg er naturligvis enig med dem, der under forhandlingen her i dag har sagt, at det globale økonomiske system er i fare. Såvel her i Parlamentet som andre steder i den vestlige verden har vi enhver interesse i at sikre dets opretholdelse og dets styrke.
Men det, vi taler om under denne forhandling, er, hvad vi bør gøre med Rusland. Vi har her til formiddag set, at flertallet af medlemmerne her i Parlamentet, bortset fra de mere yderliggående grupper, mener, at vi bør følge en samordnet vestlig tilgang, således at Rusland kan gennemføre sine egne økonomiske reformer kombineret med specifik målrettet bistand. For det andet må vi vise vores vilje til at sikre, at Rusland forbliver en aktiv aktør i det globale økonomiske system, men uden store bistandsprogrammer, som kan falde i de forkerte lommer.
I fuld erkendelse af, at dette er en langfristet strategi, er jeg enig med formand Santer i, at vi må samordne vores holdning inden det næste G7-møde. Men der er tre vigtige punkter, der bør overvejes, For det første må vi sikre, at alle vores programmer - Tacis og andre - om nødvendigt er ordentlig tilpasset et nødsystem, der omfatter fødevarehjælp. Jeg vil gerne have en forsikring om, at dette sker. For det andet bør vores bistand målrettes til lokale og regionale enheder over hele Den Russiske Republik, således at vi rent faktisk ved, at pengene går til specifikke programmer.
Og sidst, men ikke mindst, er der demokratiet. Formand Santer sagde, at demokrati var meget vigtigt. Da jeg besøgte et institut for politiske studier i Moskva, der samler unge udvalgte embedsmænd fra hele det tidligere Sovjetunionen for at lære dem om demokrati, fik jeg at vide, at denne skoles finansiering vil blive skåret væk fra udgangen af dette år. Det lader til, at vi efter vores regler ikke må finansiere nogen i mere end tre år, uanset hvor vigtige de er. Jeg vil gerne have Kommissionens forsikring om, at denne finansiering vil fortsætte på regelmæssig og flerårig basis.

Hendrick
Hr. formand, på vegne af socialdemokraterne i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik vil jeg gerne ønske Dumaens medlemmer velkommen her i Parlamentet.
I dag drøfter vi ikke kun fremspirende markeders sammenbrud. Som min kollega, Hannes Swoboda, erkendte i sit fremragende indlæg, er der en finansiel og økonomisk krise i dele af Asien såvel som i Rusland. Situationen er ligeledes alvorlig i adskillige latinamerikanske lande. Udviklingslandene bør bidrage til en hurtig og varig økonomisk fremgang i disse lande, og EU har en væsentlig rolle at spille i denne henseende.
Men vores debat her i dag bør gå videre end til krisens virkninger og den umiddelbare kur og betragte fænomenet globalisering. I denne uges nummer af The Economist taler professor i international handel ved Harvard, Jeffrey Sachs, om afslutningen af en æra (og jeg var overrasket over at høre hr. Brok bebrejde Harvard-professorer for det, der er sket). Ja, vi må alle forstå de fulde konsekvenser af de seneste begivenheder og erkende fiaskoen ved de udviklingskoncepter, der udelukkende er baseret på det frie marked med den usynlige hånd, der fører fremspirende økonomier ind i global kapitalisme med en meget lille omkostning for de rige lande. Vi har derfor brug for et sundere grundlag for globalisering. Hvis vi kunne gå ud over ideologien og alle enes om dette mål, ville der i det mindste komme et gunstigt resultat ud af den nuværende krise.
Jeg tror, at Parlamentets forslag til beslutning, der er til afstemning i morgen, vil bidrage til dette mål. Vi kræver en reform af de internationale finansielle institutioner, større åbenhed på markedet med mere finansiel information, bedre tilsyn og regulering af finanssektoren og kontrol med kortfristede lån og spekulation. Europa bør spille en ledende rolle i denne reformproces. Det såkaldte Washington-konsensus bør tages op til fornyet overvejelse. Europa kan - ikke mindst med euroen blandt verdensvalutaerne - forbedre den internationale tilgang til globaliseringen. Der er behov for en bedre dialog mellem de rige og de fattige lande. Reformpakker bør ikke påduttes af IMF-embedsmænd blot på grundlag af rent teknokratiske standarder. Der er behov for en større erkendelse af de sociale mål i udviklings- og reformprocessen både i Rusland, Indonesien og andre steder. De sociale og menneskelige omkostninger har været og er stadig enorme og uacceptable. Det er rigtigt at hjælpe sådanne lande i deres bestræbelser på at nå en økonomisk udvikling, men ikke udelukkende på grundlag af rent økonomiske standarder og mål. Ellers risikerer vi, at den offentlige mening i disse lande vil tvinge deres regeringer tilbage til protektionisme og nationalisme.
Jeg opfordrer derfor Rådet og Kommissionen indtrængende til at indgå i en tæt dialog med Europa-Parlamentet såvel som med vores internationale partnere med henblik på at etablere et sundere grundlag for globaliseringen. Ellers vil den økonomiske fremgang i verden være alvorligt truet på langt sigt.

Jarzembowski
Hr. formand, fru formand for Rådet, kære repræsentanter for Kommissionen, kære kolleger, som koordinator for PPE-gruppen for Asien vil jeg begrænse mig til finanskrisen i Asien. Jeg vil gerne understrege, at finanskrisen i Asien har vidt forskellige årsager, og at forsøgene på at løse problemerne derfor også skal udformes forskelligt afhængig af landene. I Japan handler det først og fremmest stadigvæk om følgende: Er det muligt at overvinde bankkrisen? Kun hvis de klarer det, er der en reel chance for også at overvinde konjunkturnedgangen. Alle partier i Japan er nu blevet opfordret til virkelig at gå i lag med den nødvendige lovgivning og ikke at blokere hinanden gensidigt og dermed bringe Japan og os alle i vanskeligheder.
I andre lande som Indonesien handler det ikke kun om banksystemer, dér handler det om hele det økonomiske system. Men uden sociale og politiske reformer i lande som Indonesien kan det andet heller ikke klares. Vi har desuden stadigvæk den presserende opgave at beskytte dele af befolkningen mod underernæring og hungersnød. Vi bifalder, at Folkerepublikken Kina indtil nu ikke har devalueret sin valuta, men vi skal også passe på, at denne situation ikke medfører, at handelsrelationerne forkastes. Også dér er det nødvendigt med økonomiske og politiske reformer. For så vidt skal vi land for land se på, hvordan disse lande kan komme videre.
Vi europæere kan og skal yde et bidrag til overvindelse af krisen, men det, nogle har sagt vedrørende Rusland, vil jeg gerne udvide til at gælde mange lande i Asien: Nøglen til at klare krisen ligger i de pågældende lande. Regeringerne og parlamenterne i disse lande skal overvinde krisen. Vi kan kun hjælpe. Det afgørende reformpres skal opstå i landene selv. De må ikke slå ind på den kortsigtede vej af protektionistiske foranstaltninger mod handel og kapitalbevægelser. Tværtimod! Det ukontrollerede banksystem, de uforsonlige økonomiske sammenkædninger, korruptionen, den manglende sociale markedsøkonomi og den manglende demokratiske pluralisme i disse lande skal overvindes, og det vil sige af landene selv.

Katiforis
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, krisen i Rusland er blot et element i en mere omfattende økonomisk og social krise, og det er denne, jeg gerne vil omtale her.
Den globale økonomiske krise har udviklet sig til en række dominobrikker, der vælter. Uansvarlig låntagning og kortsigtede spekulationsprægede investeringer fra vestlige bankers side har sammen med de lokale bankers og sydøstasiatiske virksomheders uansvarlige gældstiftelse været det, der satte hele processen i gang. Der er ingen tvivl om, at man på lidt længere sigt må styrke reglerne for de internationale pengemarkeder på grund af denne krise. Risikoen for en systemkrise foranlediget af kortsigtede kapitalbevægelser er alt for stor til, at vi kan tillade disse kortsigtede bevægelser at fortsætte lige så uhindret og ukontrolleret som hidtil.
De internationale overvågningsorganisationer bør tilpasses nutidens krav; men hovedparten af vores bestræbelser bør på nuværende tidspunkt ikke rettes mod de dominobrikker, der er væltet - og jeg er bange for, at det er tilfældet med den russiske økonomi - men mod de brikker, der er i fare for at vælte. Og lige nu har truslen flyttet sig fra Rusland til Latinamerika, især Brasilien. Og bag Latinamerika og Brasilien står den store dominobrik, der hedder Wall Street, og risikerer at vælte, og vi risikerer en recession i den amerikanske økonomi med katastrofale følger for hele verden.
Derfor kan vi ikke blive ved at koncentrere vores bestræbelser om den russiske økonomi, hvor den økonomiske kamp allerede er tabt, som hr. Herman så rigtigt sagde, og det vil tage meget lang tid at skabe økonomisk fremgang igen. Vi må rette vores opmærksomhed mod Brasilien og foretage en justering af Europas politik væk fra denne inflationsskræk, som har grebet os, og hen imod en mere nødvendig politik, for inflationsbekæmpelse i et Europa med en inflation på 0-2 % i økonomiske nedgangstider giver ingen mening.

Christodoulou
Hr. formand, jeg er enig med hr. Katiforis i det meste af det, han sagde; men jeg vil gerne gøre opmærksom på, at vi ikke bare kan lade Rusland fortsætte mod afgrunden og vaske vores hænder, fordi vi mener, der ikke er mere at gøre.
Rusland er et stort land med en stor befolkning, det er en del af Europa, og jeg mener ikke, vi er helt fri for ansvar for de ting, der er sket. For det første forsøgte vi nogle metoder, som ikke havde meget at gøre med det samfund og det system, der var gældende. Vi forsøgte os med en dårlig efterligning i Rusland af en vesteuropæisk eller amerikansk økonomisk situation, og det holdt ikke, hvad man heller ikke kunne forvente. Det bør ikke komme bag på os, at f.eks. det russiske banksystem brød sammen. Det eneste, som hovedparten af de hundredvis af banker i Rusland havde til fælles med en rigtig bank, var navnet. Det var ikke banker, men organisationer, hvis eneste formål var at udplyndre den russiske økonomi. Og de gjorde de ganske godt og med udmærkede resultater for dem selv, men til skade for økonomien.
Derfor må vi ikke lægge ansvaret fra os. Vi har stadig et ansvar, og på dette grundlag bør vi gribe ind. Det er meget svært at bevare troen på, at vi kan presse økonomiske systemer, som passer til vores samfund, ned over et samfund, som ikke er parat til det. Systemer, som passer til traditionelle, rigtige demokratier, men ikke til et land og et samfund, som på en måde aldrig har gjort nogen erfaringer hermed.
Derfor skal vi tænke os godt om, før vi siger, at vi ikke skal beskæftige os mere med det og lade Rusland løse sine problemer selv. Vi skal forbedre vores indsats. Den bør være mere afbalanceret og mere målrettet, der bør være en passende kontrol, og indsatsen skal være rettet mod Rusland og ikke mod europæiske organisationer, sådan som den europæiske indsats desværre overvejende har været. Kun på denne måde kan vi undgå det, som nu står som den største fare, nemlig at den russiske befolkning tror, at de aktuelle problemer skyldes demokratiseringsforsøgene. Og dette er en meget alvorlig fare for os alle.

Fayot
Hr. formand, vores debat her i formiddag har været meget underlig. Den har drejet sig om to emner, der overlapper hinanden meget: den russiske krise og den globale, økonomiske og finansielle krise. Under påskud af, at den brede offentlighed er mest interesseret i den russiske krise, talte hr. Santer kun om Rusland. Jeg synes, det er en skam, at Kommissionen ikke kommenterede den globale krise i de seneste uger og ikke skitserede nogen forslag til handling.
Stillet over for globaliseringen og den risiko for at krisen bliver generel, som den medfører, begynder alle økonomer, bankfolk og politikere at gå ind for mere håndfaste metoder og flere bestemmelser. Det ser endelig ud til, at ansvarlige politikere fra alle lejre har indset, at man ikke kan se bort fra menneskene, deres ulykkelige situation og arbejdsløsheden, og at man ikke kan lade det være op til markedet at klare disse problemer. Det ser også ud til, at den berømte globalisering hurtigt skaber rigdom, og at den endda endnu hurtigere ødelægger den, hvis den ikke begrænses og disciplineres. Den europæiske model er i den forbindelse et godt eksempel. Som en fransk minister f.eks. har sagt: Euroen udgør en enestående modpol i det globale finansielle kaos.
Jeg vil godt her benytte lejligheden til at tage hatten af for den venstreorienterede Jospin-regering, der er gået i spidsen for at føre en viljestærk politik. I den forbindelse vil jeg gerne citere den franske premierministers analyse af den økonomiske krise: »Kriserne fjerner en illusion, nemlig om at den økonomiske sfære er adskilt fra det politiske system og den sociale organisation«.
Hr. formand, den europæiske model kan være et kompromis mellem markedsøkonomien, åbningen, liberaliseringen og den politiske vilje til at sætte rammer for og organisere markedet. Den er et kompromis mellem at tage hensyn dels til indtjeningen, dels til menneskene. Dette er årsagen til, at EU og især eurozonen bør tage et ansvar over for det globale kaos. Hvor meget lettere ville dette initiativ ikke være, hvis hele Unionen også befandt sig i eurozonen! Og hvor meget større ville vores indflydelse på verdensplan så ikke også være! Men i den nuværende situation må mindstekravet være, at såvel de store som de små lande i eurozonen taler med én stemme i forhold til krisen. Der må som et minimum være tale om en reel og effektiv koordination mellem de fire store EU-lande, der også er medlemmer af G7, og de øvrige EU-lande i eurozonen, ikke bare over for Rusland, som hr. Santer sagde det her i formiddag, men også over for den globale krise. Jeg ville derfor gerne i den forbindelse høre kommissær de Silguy fremlægge Kommissionens forslag på dette område.
Den interne samhørighed i eurozonen er en vigtig politisk faktor over for resten af verden. Hvis vi ønsker at spille en fælles rolle og handle på lige fod med USA, er det nødvendigt, at EU for alvor optræder samlet på dette område.

Cushnahan
Hr. formand, den nuværende russiske krise har dybe økonomiske og politiske indvirkninger for landet selv, regionen og den videre geopolitik.
Men det må med det samme erkendes, at der kun er lidt, som EU kan gøre for at løse situationen. Det er op til Rusland at rede sig ud af sit eget politiske roderi, der har været en direkte årsag til landets økonomiske sammenbrud.
Det eneste, EU kan gøre her og nu, er at beskæftige sig med konsekvenserne af situationen. Nogle EU-lande er mere udsatte end andre - Tyskland er uden tvivl mere udsat end nogen andre, men selv vi i Irland er ikke uberørt af situationen. Markedet for mere end halvdelen af vores oksekødseksport er gået tabt, og det store fald i svinekødspriserne i Irland skyldes til dels den faldende efterspørgsel fra Rusland. Vi bør overvåge de økonomiske konsekvenser af dette problem og sørge for, at virkningerne bliver minimale.
Men hvad konsekvenserne end måtte være for de eksisterende EU-medlemsstater, så må landene i Central- og Østeuropa betragte de seneste udviklinger med voksende uro. Den russiske krise kunne dreje uret tilbage til trods for de store historiske forandringer, der har fundet sted.
De, der tidligere har haft forbehold over for udvidelsen, bør erkende, at ikke kun har deres særlige bekymringer været malplacerede, men den nuværende krise er rent faktisk et argument for en fremskyndelse af udvidelsesdagsordenen. Det er den eneste måde, hvorpå vi kan garantere permanent fred og sikkerhed i regionen.
Hvad hjælp til Rusland angår, kan der ikke være tale om mere finansiel bistand uden et ægte engagement i økonomisk og politisk reform. Der er absolut ingen mening i at smide flere penge ned i det økonomiske sammenbruds bundløse hul i Rusland, og navnlig ikke da der fortsat foregår politisk svindel og korruption.
Det bør imidlertid også erkendes, at den strenge russiske vinter ikke er langt væk, og vi må derfor forberede os på den. Kommissionen har en mulighed for at planlægge et omfattende fødevarehjælpeprogram, og det bør den gøre med det samme. Kommissionen kan også levere stærkt tiltrængt teknisk bistand og ekspertise til at hjælpe Rusland med at omlægge sin økonomi. At levere ekspertise er én ting, at tage imod råd en helt anden. Men hvis hr. Primakov og hans regering gør dette, kan vi hjælpe hinanden ud af den nuværende krise.

Ettl
Hr. formand, mine damer og herrer, et stort mål for Unionen er mere europæisk stabilitet. Europæisk stabilitet skal tjene til at gøre det økonomiske verdenssystem som helhed sikrere. Netop af den grund ville det være fuldstændig malplaceret at mane endnu flere kriser og mere ulykke frem. Men én ting skal der alligevel foretages: en vis status. Vi taler ganske vist om Rusland i dag, men det er en kendsgerning, at en tredjedel af verdensøkonomien befinder sig i en dyb konjunkturnedgang, at levestandarden i denne tredjedel af verdensøkonomien falder hurtigt, at arbejdsløshedsprocenten stiger dér. Hvad Rusland angår, så det således ud, at ca. en fjerdedel af alle lønmodtagere faktisk ikke fik nogen løn i seks måneder. Det er den sociale status. Den yderligere tilbagegang i handelen, der er et resultat af denne følsomme situation, har antaget truende former og ført til endnu større usikkerhed.
Hvad handler det om? Rusland har brug for en vis genoprettelse af de statslige forvaltningssystemer og for strukturel hjælp. Den strukturelle hjælp skal tackles på en følsom måde. Tacis-systemet skal udbygges og udvides. Det er ikke nok med kontrol af kapitalbevægelserne. Tillid er kodeordet. Uden lån er der overhovedet intet i verden, der fungerer. Det må absolut ikke føre til credit crash , der ville være katastrofal for disse regioner og i særdeleshed for Rusland. Men én ting er også sikker: Netop Ruslands evne til at betale tilbage må og skal så hurtigt som muligt genskabes for at genoprette tilliden.
Måske bør vi, som vores statssekretær allerede har antydet i dag, også gå mere beslutsomt frem internationalt. Vi bør danne en international kommission, måske med Brundtland-Kommissionen som forbillede. Det handler om at bringe orden i finansstrukturerne igen og at genoprette tilliden. Det er det hele. Det vil vi gøre med den største følsomhed, hvilket er på sin plads her.

Graziani
Hr. formand, ud af de mange mulige, vil jeg gerne minde om en politisk magt, som i Rusland risikerede at gå i opløsning og om nogle økonomiske og sociale rammer, der består af manglende udvikling samt af det rige mindretal og det fattige flertal. Det har nemlig at gøre med den dominerende politiske kultur, som også Europa er præget af, og som bestemt ikke har været gavnlig for Rusland. Jeg tænker her på den abstrakte ideologi, som ikke indretter sig efter virkeligheden, men som forlanger, at virkeligheden skal indrette sig efter den. Da kommunismen faldt, troede man faktisk, at der fandtes en ideologi, som ikke var streng, blot fordi den ikke var venstreorienteret. Den liberalistiske enhedstankegang, der anvendes i de mest forskellige situationer for at skabe mirakler, er blevet et andet fængsel for den politik, der var ment som en ureligiøs regeringskunst og som resultatet af en ideel støtte.
Man troede i Rusland - og det var også den vestlige støttes skyld - at man med dogmatisk liberalisme kunne foretage et spring uden sikkerhedsnet fra 70 års nationaliseret økonomi til det modsatte, uden at spørge sig selv om, hvad der mon var sket, hvis der havde været nogle udbredte foretagsomme kræfter, og hvis der, når alt kommer til alt, ikke havde været nogen fare for, at de gamle oligarker kom tilbage forklædt som managere. I stedet for at forny sig, blev produktionssystemet således en gentagelse af sig selv - det brød sammen, og den politiske ledelse kom ud i en dyb krise.
Hr. formand, det er mærkeligt, at Japan og de asiatiske tigre, som ærlig talt er lidt slidte i luven, tager hensyn til, at Kina fastholder sin egen valuta og ikke devaluerer - dette er også blevet sagt flere gange her i salen. Det er mærkeligt, hr. formand, og det betyder, at enhedstankegange ikke kan bruges til at forstå virkeligheden, og da slet ikke til at administrere den.

Berès
Hr. formand, det positive ved den krise, vi oplever nu, og som er den første globale krise, er, at vi ser følgende helt klart: Vi har behov for at sætte rammer for markedet og skabe en økonomisk regulering, ellers vil markedsøkonomien begynde at gå imod sin egen logik.
Midt i denne storm er der en anden fordel ved krisen, nemlig at den viser, hvor vigtigt det var, at EU's lande gik i gang med euroeventyret. Det er helt klart ikke længere noget eventyr, men et bevis på stor klogskab, hvilket giver os et vist ansvar, når vi skal foretage en analyse af den nuværende krise.
Med hensyn til de internationale reguleringsinstanser, bør vi sætte spørgsmålstegn ved IMF's funktion. Hvordan skal vi få denne store organisation til at fungere uden en af sine vigtigste bidragydere? Kunne vi ikke forestille os, at vi inden længe omdannede det midlertidige IMF-udvalg til en reelt besluttende instans? Skulle vi ikke igen, hr. Tobin, fremsætte forslaget om en global skat på kapitalbevægelser, som vi fremsatte for adskillige år siden? Kunne man ikke forestille sig, at vi i vores forslag til at gennemføre reformer af markedsøkonomien tog hensyn til og indarbejdede den sociale og den miljømæssige dimension i disse? Hvorfor skulle vi ikke acceptere, at kontrollen med vareudvekslingerne under visse forudsætninger bliver genoprettet? Hvorfor skulle det ikke være muligt, at den nuværende situation måske ville opfordre til, at man visse steder igen kunne nationalisere banksektoren, fordi uden en struktureret og organiseret banksektor findes der ikke nogen markedsøkonomi?
Alt dette peger på en statslig kraft, en regulerende kraft. Og derefter peger det også for os EU-borgere på hurtigt, endda meget hurtigt, at opsætte bestemmelser for euroens eksterne repræsentation. Det har vi behov for. I den storm, der raser nu, kommer det nye, det helstøbte, fra EU takket være det redskab, vi har fået: euroen. Vi bør gøre den til et redskab for vækst og stabilitet. Den giver os også et kollektivt ansvar, som vi ikke bør unddrage os.

Kittelmann
Hr. formand, mine damer og herrer, efter alt det, vi har talt med hinanden om her, er der ét spørgsmål tilbage: Hvis Rusland gør alt det, vi råder landet til, er det så reddet? Eller stammer det, vi siger, også fra en fortvivelse ved at skulle begribe noget for os fuldstændig ukendt? Det hed sig tidligere, at Rusland var stort og zaren langt borte. Alt det, vi taler om, er koncentreret om Moskva. Rusland er så stort og så omfattende, at det også er interessant at konstatere, hvad der sker i provinserne. Hvilke strukturelle foranstaltninger gennemføres der dér? Er der også tale om koncentration dér?
Vi er nødt til at konstatere følgende for os selv: Hvad vi end mener at kunne indlede af skærpede foranstaltninger mod Rusland nu, så er det, der sker i Rusland, også meget vigtigt for vores egen udvikling. Vores direkte hjælp er dog kun en dråbe i havet af problemer, som udspilles i Rusland, og man taler om at reducere eller ændre Tacis og meget andet. Vi skal forsøge at genoprette tilliden gennem menneskelige kontakter og politisk støtte fra den nuværende regering. Jeg synes allerede, at denne regering fortjener vores tillid, idet regeringschefen har erklæret, at der ikke vil være nogen ændring af reformerne, og at lånene bliver betalt tilbage. Det skal man ikke tvivle på, man skal derimod opmuntre ham til også virkelig at gøre det, og vi skal fra vores side finde muligheder for at imødekomme ham i den forbindelse.
Jeg har hørt, at rådsformandskabet også er iskoldt i sin analyse, og at det følger det, der skal gøres, med et lille skuldertræk. Vi har ikke nogen patentopskrift, sagde fru Ferrero-Waldner, men vi håber, at der bliver gjort det bedste. Uanset hvordan det ser ud, så er den udenrigsøkonomiske politik i øjeblikket udenrigspolitik. Vi skal vise Rusland tillid og hjælpe landet i denne vanskelige situation. Vejen tilbage ville betyde et sammenbrud, der rammer os alle!

Metten
Hr. formand, jeg vil med hensyn til den nuværende finanskrise begrænse mig til tre spørgsmål, nemlig hvem eller hvad er årsagen? Hvem betaler for dens løsning? Hvordan kan man gribe det problem an, at den, der forårsager krisen, ikke er den samme som den, der betaler?
Om årsagen til finanskrisen, der bliver stadig mere verdensomspændende, er der efterhånden enighed. Den vigtigste faktor har været det private bankvæsens for letsindige udlån af penge. Banker har løbet store risici på vækstmarkeder, lokket af høje indtægter. Disse indtægter var netop så høje, fordi de indeholder en risikopræmie i tilfælde af, at kreditorerne skulle udvise forsømmelighed. På denne baggrund er det naturligvis forbløffende, at krisens omkostninger frem for alt kommer til at hvile på det offentlige og gennem det offentlige på de almindelige skatteydere. Det forekommer mig uacceptabelt, at banker har store fortjenester ved at løbe stor risiko, men at de ikke betaler omkostningerne, hvis det går galt. Det ligner mistænkeligt meget mundheldet private profit and public risk .
Hvad kan der nu gøres for at undgå, at befolkningen betaler for de for store risici, som private banker har løbet? For det første er de eksisterende regler for bankvæsenet om egen formue og risiko åbenbart stadig fundamentalt utilstrækkelige. Problemerne er stadig de samme som ved den mexicanske pesokrise i 1994, den nordeuropæiske bankkrise i slutningen af 1980'erne og i begyndelsen af 1990'erne samt den amerikanske sparekassekrise i firserne. Reglerne skal derfor tilpasses drastisk, og tilsynet skal skærpes. Spørgsmålet er imidlertid, om en finansieringskrise nu også helt kan undgås i det nuværende system, hvori banker stræber efter maksimalisering af fortjenesten? Hvis det faktisk ikke forholder sig sådan, må det problem, at den, der forårsager krisen, ikke er den samme som den, der betaler, i hvert fald gribes an. Også i forbindelse med finanskriser skal synderen i sidste instans betale. Efter min opfattelse kan det kun lade sig gøre, hvis der oprettes en krisefond på verdensplan, som skal have penge gennem afgifter, der pålægges det private bankvæsen. Dette kunne ske på to måder. Gennem en specifik afgift på risikable lån eller gennem en afgift på alle kapitaltransaktioner, den såkaldte "TOBIN«-afgift. Spørgsmålet er, hvem der skal forvalte en sådan fond, og hvordan der kan føres demokratisk tilsyn med den? Jeg ser to kandidater: en revideret IMF med mere demokratiske stemmeforhold eller Den Internationale Betalingsbank, som imidlertid så bør have et demokratisk tilsynsråd.
Nogle taler inden for rammerne af den nuværende krise om kasinokapitalisme. Jeg tror, at situationen er værre. Kasinoet har strenge regler, ikke engang det har finansmarkederne. Lad dette være den sidste krise, hvori valgte myndigheder stadig kun kan lege brandmænd.

Ilaskivi
Hr formand, hvis noget er sikkert i dag i Rusland, er det usikkerheden. Krisen er både politisk og økonomisk. Under det gamle zarregime og sovjetånden har det været svært at lære reelt demokrati. Service- og eksploiteringstankegange har på den ene side bidraget til at samle rigdomme på få hænder og på den anden side til at udbrede fattigdommen. Pengeindslusningen fra Vesten har ikke hjulpet. Pengene er havnet i de forkerte lommer. De russiske beslutningstagere skal selv erkende disse fakta og agere derefter. Arbejde og reel iværksættelse skal blive respekteret. Folket skal bringes til at ernære sig selv efter demokratiske spilleregler.
EU skal nu koncentrere sig om humanitær hjælp til nærregionerne. Der skal sørges for, at fødevarerne ikke slipper op. Sult har tidligere foranlediget revolutioner, uro og ukontrollerede flygtningestrømme. Det er vigtigt for Finland, der som det eneste EU-land har en østgrænse mod Rusland, at fremhæve denne sag. Det er ligeledes vigtigt at kontrollere, at hjælpen når frem uden, at grænse- og toldmyndighederne vanskeliggør leverancerne, eller at varerne havner på den sorte børs.
EU-landenes politiske ledelse skal støtte den nye regering specielt ved at forbedre handelsbetingelserne. Således kan Rusland få de valutaindkomster, som det behøver for at kunne klare sine forpligtelser. Det skal endvidere fremhæves, at der ses bort fra regionale overflytninger af væbnede styrker, som der er blevet foreslået af nogle i Rusland. Disse overflytninger øger sikkert kun mistanken i Vesten og formindsker medborgernes lyst til at yde humanitær hjælp til det russiske folk.

Donnelly, Alan
Hr. formand, det var tankevækkende, at kommissionsformanden, da han talte til os her til formiddag, talte om den russiske krise og ikke om det samlede problem, vi står over for i den globale økonomi. Det er et meget foruroligende tegn for Den Europæiske Union. Når vi taler om, at Unionen har til hensigt at gå i partnerskab med USA om at styre den globale økonomi, er Kommissionen og Rådet nødt til at vise tillid til, at vi med euroens komme rent faktisk vil påtage os dette ansvar. Det, jeg gerne så Kommissionen gøre, hvis den har i sinde at svare her i dag, det er at sige, hvad den har i sinde at foreslå med hensyn til et indgreb i denne globale krise - ikke kun hvad angår den russiske krise, der er delvis institutionel og politisk og delvis skyldes den russiske markedsøkonomis umodenhed, men den samlede forvaltning af verdensøkonomien. Hvilken rolle vil vi spille ved det globale topmøde, som præsident Clinton har foreslået? Vil vi tale med én stemme, når vi tager til begivenheder i fremtiden, når vores fælles valuta nu er ved at blive født? Vil vi foreslå større reformer af IMF og for Den Internationale Betalingsbanks fremtidige rolle? Vil vi forsøge at sikre en tilbagevenden til stabilitet og tillid ved at have større overvågning?
Det er helt ærligt ikke acceptabelt, at kommissionsformanden kommer her og kun taler om situationen i Rusland. For den russiske situation vil ikke blive bedre, medmindre vi kan forsøge at intervenere i den globale økonomi i egenskab af Den Europæiske Union.
Jeg ser gerne, at Parlamentet, Kommissionen og Rådet tager et initiativ meget tidligt i det nye år med henblik på at presse på for at få en reform i stand af Bretton Woods-institutionerne. Vi er nødt til at bruge institutioner som Den Internationale Betalingsbank til at skabe en bedre overvågning af de grænseoverskridende låneoperationer, hvilket også vil bidrage til at skabe stabilitet og åbenhed i systemet.
Kommissær de Silguy, hvis De har til sinds at svare her til formiddag, vil vi være meget taknemmelige for fakta og et fast engagement frem for blot en analyse af krisen.

Burenstam Linder
Hr. formand, det er af stor betydning for stabiliteten i Europa, at mange tidligere kommunistiske lande i Central- og Østeuropa har gjort sig så meget større anstrengelser end Rusland for at komme ud af den kommunistiske elendighed. Derfor rammes de ikke af det samme systemsammenbrud som Rusland, selvom de præcis som EU-landene alligevel indirekte rammes af forstyrrelser gennem problemer med handel og investeringer. En vigtig grund til, at disse lande har gjort sig større anstrengelser for at gennemføre reformer er, at de har ansøgt om medlemskab af Den Europæiske Union og er helt klar over, hvad der kræves, for at de kan blive medlemmer.
Situationen i Rusland udgør under alle omstændigheder en alvorlig trussel, men situationen ville være mange gange værre, hvis ikke Europa gennem forberedelserne til udvidelsen mod øst havde mindsket risikoen for en russisk dominoeffekt. På samme måde har samarbejdet inden for ØMU'en gjort det muligt for Europa at undgå megen af den valutauro, som krisen i Rusland og Østasien har givet anledning til.
Det er vigtigt for tilliden til det europæiske samarbejde og energien bag den videre udvikling af samarbejdet at se, hvordan de to store projekter, ØMU'en og udvidelsen mod øst, nu hjælper os. Ikke mindst i lande med en udbredt EU-skepsis, f.eks. Storbritannien, Danmark og Sverige, er det værdifuldt at udbrede forståelsen for dette.
Hvis det nu lykkes for EU-landene at klare sig forholdsvis uskadt igennem, har vi også bedre økonomiske forudsætninger for at hjælpe Rusland. De økonomiske ressourcer giver os mulighed for på ny at engagere os i handel og investeringer og for at kunne yde en sådan bistand, der kan vise sig hensigtsmæssig, hvis og når Rusland får styr på sin økonomi.
Hvis Rusland nu kaster sig ud i desperate, kommunistiske forsøg med central økonomisk styring, er det vigtigt, at der i landets nærhed findes tidligere kommunistiske lande, som gennem mere systematiske, økonomiske reformer, klarer sig forholdsvis godt. Den kommunistiske nostalgi i Rusland får ikke nogen lang levetid, hvis fremgangsrige nabolande kan udøve en demonstrationseffekt.

Randzio-Plath
Hr. formand, fru formand for Rådet, kommissærer, verden brænder ikke endnu - ilden blafrer. Der er dog ikke noget brandvæsen i sigte og da slet ingen løsninger. Krisen i Asien, det finansielle sammenbrud i Rusland og vanskelighederne i mange stater i Latinamerika viser, hvor skrøbelige finansmarkederne og mange nationaløkonomier er, og dermed befinder velstand, vækst og beskæftigelse sig i et kvælertag på disse finansmarkeder. Mere end nogensinde før er der brug for en reform af det globale finanssystem. Det kan roen i Europa ikke få nogen til at glemme. I sidste ende er finansmarkederne fuldkommen globaliserede og uafhængige af enhver politisk kontrol. Kapitalstrømmene på USD 1.300 milliarder hænger ganske vist kun sammen med handelen af varer og tjenesteydelser i forholdet 3-4 %, men har en betydelig negativ - eller af og til endda positiv - indflydelse på nationaløkonomierne, forstyrrer udviklingen i væksten og investeringerne og ødelægger således arbejdspladser.
Liberaliseringen og dereguleringen af finansmarkederne samt fremgangen inden for kommunikationsteknikken og statens fuldstændige tilbagetog til finansieringsprocesser har medført, at de nationale finansmarkeder er vokset sammen. Den frie verdenshandel har helt sikkert også brug for et åbent globalt finanssystem. Men over for den positive effekt af globaliseringen - bedre fordeling af kapitalen, omkostningsbesparelser, nye chancer i forbindelse med risikobegrænsning - står grobund for ustabilitet på finansmarkederne. De voksende formuer og gældsposter giver kvantitative problemer, prisproblemer og problemer med derivative finansielle instrumenter, der udløses i spekulationer, volatiliteter og sammenbrud. Det kan den virkelige økonomi ikke klare. Den eksklusive vækst i den derivative handel - den omfattede USD 40 billioner i 1994 - og tilbagetoget for den økonomiske politik har bidraget til fejludviklingen på finansmarkederne. Da det ikke længere er muligt at føre en nationalstatslig økonomisk politik, er der i sidste ende brug for internationalt samarbejde og international koordinering af den økonomiske politik for at bidrage til forebyggelse af kriser. Afstemning er kodeordet! Derfor bifalder jeg Clinton-initiativerne udtrykkeligt og opfordrer det europæiske rådsformandskab til virkelig at hilse disse initiativer velkommen og til at deltage i dem og være med til at strukturere dem. Krisestaterne i verden skal med ved forhandlingsbordet sammen med G7-landene. G7-møder svarer ikke længere til den verdensøkonomiske udvikling.
Vi har måske endda brug for et verdenssikkerhedsråd. Sådanne overvejelser skal diskuteres globalt af dem, der træffer afgørelserne i dag i penge- og finanspolitikken og i den økonomiske politik. Vi har brug for udveje ud af krisen og en ny finansiel ordning, der bringer stabilitet i de monetære og finansielle relationer ved hjælp af overskuelighed, kontrol-, forvarsels- og støttesystemer. Kreditforsikringssystemer på internationalt plan, som nogle spekulanter kræver, må naturligvis afvises. Spekulationer må ikke også belønnes med skattemidler.
En fælles international økonomisk politik - det er der ingen tvivl om - er ganske vist vanskelig, men nødvendig og skal også bestå i at stille spørgsmålstegn ved Den Internationale Valutafonds, Den Internationale Betalingsbanks og Verdenshandelsorganisationens rolle uden at drage selve institutionerne i tvivl. Vi skal organisere en effektiv international regulering og kontrol på ny og virkelig reformere institutionerne og også forbedre deres samarbejde.
Til et regelsæt hører især foranstaltninger til offentliggørelse af finansdata med en sammenlignelig standard, gennemskuelighed ved alle finansmarkedstransaktioner, mere effektive finansmarkeder, bedre kontrolforanstaltninger på kreditgivers og kredittagers side, foranstaltninger til at reducere tildelingen af kortsigtede lån og til at dæmme op for spekulationer samt tilskyndelse til fordel for langsigtede, grænseoverskridende låneaftaler. I demokratier skal alle økonomiske data i øvrigt offentliggøres af regeringerne. Dér kan finansmarkederne ikke skjule deres informationer. De har desuden en voksende betydning for velstand, vækst og arbejdspladser, det er klart.
Vekselkursstabiliteten på de globaliserede markeder vil også være vigtig. Det kan euroen bidrage med i et multipolart globalt valutasystem, selvom målzoneaftaler efter min mening ligger langt ude i fremtiden. Men én ting kan sikkert lykkes: et tæt samarbejde mellem Den Europæiske Centralbank og den amerikanske centralbank i vores alles interesse, i stabilitetens interessse. Det ville også gavne Rusland, som G7-forslagene efter min mening er en skuffelse for. Selvom Rusland skal lave sine lektier, kan vi ikke fortsætte med at sige, at IMF's politik ganske enkelt fortsat gør det muligt sådan. Rusland kunne ikke klare en Manchester-kapitalisme. Man skal gøre alt for, at der langt om længe skabes en social markedsøkonomi i Rusland, og at der gennemføres en transformation, som er socialt forsvarlig. Jeg synes selv, at en tidsbegrænset kontrol af kapitalbevægelserne for Rusland kan tolereres set fra vores synspunkt, og at denne kontrol er nødvendig, således at udviklingen også kan udformes positivt for befolkningen i Rusland.

Van den Broek
Hr. formand, der er i dag sagt mange bemærkelsesværdige ord om den økonomiske verdenskrise, men frem for alt om situationen i Rusland, som også formandskabet og kommissionsformanden talte udførligt om. Lad mig som afslutning af denne forhandling lige fremsætte en række bemærkninger, idet min kollega, de Silguy, vil sige noget om de økonomiske og monetære aspekter af verdenskrisen.
Jeg vil gerne begynde med at sige, at alle indlæg faktisk er præget af stor bekymring, men samtidig også stor solidaritet med Ruslands skæbne. Det er vigtigt, at situationen i dette enormt store land på vores eget kontinent hurtigst muligt stabiliseres. Det er ikke blot i Ruslands interesse, men bestemt også i vores interesse. Samtidig tilføjer jeg, og det har forskellige medlemmer givet udtryk for på forskellige måder, at en virkelig forandring og en virkelig reform selvfølgelig skal komme fra Rusland selv. Det kan ikke pålægges udefra. Det eneste, som det internationale samfund kan gøre, og hvad vi kan gøre, er at yde støtte, hvis Rusland virkelig fører en yderligere reformpolitik. Derfor er den højeste prioritet i øjeblikket, at den politiske krise overvindes, at der skabes og udvikles konsensus mellem regeringen og parlamentet, uden hvilken yderligere reformer aldrig kan gennemføres. I denne politiske proces kan der i hvert fald iagttages en række lovende tegn i øjeblikket. Vi håber, at der hen imod slutningen af ugen også kommer større klarhed herom.
Jeg vil gerne endnu en gang understrege, at en reform i Rusland ikke er en indrømmelse til Vesten, men i Ruslands egen interesse. At de, som har understreget, bl.a. formand Santer, at en god økonomisk politik som sådan også muliggør en social politik, ligeledes bør gøre medlemmerne af Dumaen opmærksom på dette punkt, for øvrigt ikke for første gang.
Vi kan afholde ideologiske debatter med hinanden om, og det er faktisk ret interessant og umagen værd, hvilken slags markedsøkonomi nu ville passe bedst til Rusland, men en række grundliggende kendsgerninger kan der under ingen som helst omstændigheder ses bort fra. Det betyder, at den fuldstændige mangel på et regulerende system, på lovmæssige rammer, i Rusland faktisk udsætter enhver form for økonomi og økonomisk politik for utilfredsstillende tilstande. Det er da også præcist, hvad vi har set. Når virksomheders fortjeneste forsvinder til udlandet, når der ikke betales skatter, når banker ikke kontrolleres, og der kan nævnes mange andre eksempler, så bryder hele systemet sammen. Liberalisering i sig selv er udmærket, men det gælder ikke for fuldstændigt ukontrolleret liberalisering eller liberalisering udelukkende til gavn for et lille oligarki. Også det er et fænomen, som viser sig meget tydeligt i Rusland.
Der er talt meget om, hvad Den Europæiske Union selv konkret og aktivt kunne gøre i denne fase. Jeg har til forberedelse af denne forhandling endnu en gang undersøgt, hvad alle vores Tacis-programmer med Rusland, hvorom formand Santer har sagt til Dem, at der i de forløbne år siden 1991 er anvendt omkring ECU to milliarder til dem, nu præcist indeholdt. Det var fortrinsvis programmer, som tjente til omstrukturering af den russiske økonomi. Reformplaner i økonomisk, men også i politisk henseende, som blev støttet. Meget konkrete eksempler er de programmer, som tjente til reform af skattesystemet, tilsyn med bankvæsenet og investeringsbeskyttelse, som også kunne give de udenlandske investorer større tillid, således at de investerer flere penge i Rusland. Således kunne der nævnes mange andre eksempler: træningsprogrammer for unge ledere, og så videre.
Med en lang række af disse programmer er der allerede gjort en begyndelse, men det er og bliver en kendsgerning, at de fra russisk side kun mangelfuldt er omsat til ny lovgivning eller til kontrol med gennemførelsen eller til virkelige programmer, som virkelig har omsat reformerne til reelle handlinger, til reel praksis. Det bedste, vi kan gøre i øjeblikket, er at se, hvorvidt de løbende programmer behøver yderligere tilpasning eller yderligere koncentration om den mest akutte nød på nuværende tidspunkt. Vi har allerede forelagt idéer derom hos de russiske myndigheder, allerede inden denne krise brød ud i midten af august, og vi kan derefter se, hvorvidt programmet, hvis forberedelser allerede var påbegyndt, har brug for yderligere tilpasninger for 1999.
Det er bemærket her, og også formand Santer har åbent erkendt det, at vi ved gennemførelsen af disse programmer meget ofte støder på vores egne bureaukratiske begrænsninger. Ved mange af disse programmer forholder det sig således, at når forvaltningsudvalget, medlemsstaternes repræsentation, godkender visse programmer, varer det omkring ti måneder, inden en kontrakt derom virkelig kan undertegnes.
Vi er gerne rede til, således som vi for øvrigt også har gjort det i drøftelserne med Parlamentet vedrørende genopbygningen i Bosnien, hvor man hørte de samme klager, at forsøge, eventuelt gennem ændring af forordningen, men sidstnævnte er næsten uundgåeligt, at fremskynde disse procedurer. Men vi vil derfor have brug for Rådets medvirken hertil. Men hvor vi selv internt kan fremskynde vores procedurer, dér kan De regne med, at det også vil ske. Måske må man her og der også bruge flere mennesker for at kunne optræde mere handlekraftigt i den nuværende krise. Men jeg vil gerne undgå det indtryk, at vores støtteprogrammer eller endda andre internationale organisationers støtteprogrammer inklusive IMF's støtteprogram eller en utilstrækkeligt handlekraftig optræden fra det internationale samfunds side faktisk skulle være årsagen til krisen. Nej, hr. formand, løsningerne skal i allerførste række komme fra Rusland selv. I den forbindelse er en passende bemærkning også på sin plads.
Faktisk kan det nu heller ikke være så overraskende, at man, når reformprocessen i Rusland kun har været i gang i syv år, i betragtning af forhistorien endnu ikke kan pege på virkelig opsigtsvækkende resultater. Der er sket for lidt. Der har været andre lande, som har haft meget større succes med reformerne, men det er da også alle sammen lande med en anden historie, en anden kultur, end Rusland. Jeg siger ikke dette som en undskyldning. Jeg vil dog sige som en opmuntring til Rusland, at den nuværende situation som sådan også må kunne ændres, hvis de politiske ledere og det russiske parlament virkelig gør sig fælles bestræbelser på at nå frem til virkelige reformer. Så er jeg overbevist om, at også det internationale samfund er parat til, idet det tager hensyn til den nuværende situation, til hele den vanskelige sociale situation, at tilpasse sin støtte så meget som muligt, så længe der blot er udsigt til fremskridt. Og så længe man blot overholder en række grundliggende regler og navnlig ikke lader hånt om skabelsen af alle mulige lovmæssige rammer. For så vil man altid blive ved at ofre penge på et tvivlsomt foretagende.
Det er også med denne holdning, at vi i øjeblikket fører dialogen med de russiske partnere. Jeg er overordentlig glad for, at det blandede parlamentariske udvalg med Rusland holder møde i eftermiddag. Jeg vil også gerne holde en tale der på opfordring af de to formænd. Der er planlagt et topmøde med den russiske præsident i oktober. I mellemtiden har den nuværende premierminister indbudt formand Santer og mig til at komme og drøfte situationen. G7 er overordentlig aktive og forbereder sig på mulige nye foranstaltninger. En ting står fast, og det gentager jeg: Det er Rusland selv, som gerne vil deltage i G7/G8. Det er Rusland selv, som anmoder om at blive optaget i Verdenshandelsorganisationen. Derfor skal det også være Rusland selv, som træffer foranstaltningerne med henblik på inden for disse rammer at kunne optræde virkeligt effektivt og med resultat. Så kan man også regne fuldt ud med støtte fra det internationale samfund.

Velkomstord
Formanden
Mine damer og herrer, jeg vil gerne byde velkommen til delegationen fra den Tunesiske Republiks Nationalforsamling under ledelse af fru Shadlia Boukchina, næstformand for Deputeretkammeret, som har taget plads i den officielle loge. Vi har den ære at være vært for delegationen i anledning af det niende interparlamentariske møde med EuropaParlamentets ansvarlige delegation.
Forbindelserne mellem Tunesien og Den Europæiske Union bygger på Euro-Middelhavssamarbejdet, og de kontakter, vi har haft på parlamentarisk niveau, har bevist, at der er en fælles vilje til et omfattende samarbejde på vigtige områder. Jeg håber, at det niende møde bliver endnu et skridt hen imod den vigtige tilnærmelse mellem de lande og befolkninger, vi repræsenterer, med henblik på en fredelig og frugtbar sameksistens i Middelhavsområdet, som i dag, såvel som førhen, udgør et vigtigt kontaktområde.
Jeg vil ønske den tunesiske delegation et udbytterigt møde og et behageligt ophold i Strasbourg. Velkommen.

International finanskrise og politisk udvikling i Rusland (fortsættelse)
de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, i den korte tid, der står til min rådighed, vil jeg gerne komme med to typer bemærkninger, angående den økonomiske situation i henholdsvis EU og Rusland.
Allerførst angående den økonomiske situation i EU, så ligger det til alt held sådan, at vi har beslutningen af 2. maj bag os. Man kan forestille sig valutasituationen i EU, såfremt vi ikke allerede den 2. maj havde truffet beslutning om, hvilke lande der går over til at anvende euroen, og såfremt EU ikke havde fastlagt de vekselkurser, der vil være gældende for euroen fra 1. januar. Derfor er det klart, at euroen allerede nu kan notere sin første succes, der giver sig udslag i vores valutaers stabilitet. Ganske vist er der her tale om en defensiv rolle, der tales om et »beskyttende skjold«, men det er under alle omstændigheder en ubestridelig kendsgerning.
Derefter er spørgsmålet så, hvilke økonomiske virkninger den nuværende krise får for EU. Det er rigtigt, at det er en alvorlig krise, som får virkninger, men disse bliver nødvendigvis af begrænset art som følge af de gode kort, vi har på hånden. Krisen er alvorlig, først og fremmest fordi den er kumulativ. Hele formiddagen er der blevet talt om Rusland og kun ganske lidt om Asien, og det til trods for at EU er langt mere involveret i Asien, handelsmæssigt og økonomisk taget under ét, end i Rusland. Selvom situationen i Asien er under opretning og der finder en stabilisering sted i Sydøstasien, og uanset at Kina i den nuværende situation lægger en bemærkelsesværdig ansvarsbevidsthed for dagen, er der stadig problemet tilbage med den japanske recession, hvortil kommer, at programmet for stabilisering og sanering af finans- og banksystemet endnu ikke er ført effektivt ud i livet. Således råder der en vis usikkerhed, og hvorfor skulle vi skjule det?
Krisen får virkning, om ikke andet så inden for forskellige sektorer af verdenshandelen, og det er klart, at denne forstyrrelse hverken vil udvikle eller gavne verdenshandelen, og at det ikke er nogen god ting for EU. Blandt virkninger inden for forskellige felter nævnte formanden for lidt siden de russiske markeders betydning for EU's landbrugseksport. Nogle lande, som f.eks. Finland og Grækenland, har en vigtigere handel med Rusland, end hvad der gennemsnitligt er tilfældet for Fællesskabet. Hvad bliver virkningen for dem? Jeg henviser til de forudsigelser, vi vil fremkomme med i slutningen af oktober med hensyn til at sætte tal på virkningen. Imidlertid ligger det fast, at virkningen bliver begrænset som følge af de gode kort, EU sidder med.
Der er således ingen grund til panik netop nu. Hvorfor ikke? Fordi vores grundlag er godt. Jeg husker, at vi for et år siden her i salen talte om virkningen af den asiatiske krise og stillede spørgsmålet, hvad der ville ske i EU. Nu kan vi så konstatere, at væksten i EU bliver på 2, 8 % i 1998 og at renten for langfristede lån i forhold til sidste år på samme tidspunkt, hvor jeg stod her i salen, til trods for krisen er faldet med 1 % i Tyskland og i eurozonen, hvilket er et ganske betragteligt fald. Hertil føjer jeg så, at EU, for både 1998 og 1999 bliver den af de store økonomiske blokke, der vil kunne fremvise den største vækst. Hvilken forandring i forhold til situationen for to år siden, hvor vi også her i salen spurgte, hvorfor der fandtes vækst alle andre steder, men ikke i EU! Lad os derfor slå fast, at det økonomiske grundlag er godt, og at vi ikke har nogen grund til panik.
Det eneste virkelige spørgsmål er, hvordan vi skal bære os ad med at bevare tilliden i EU. Jeg mener, at vi for at bevare den nuværende dynamik skal bibeholde den førte blandingspolitik. Dette er et vigtigt punkt. Der skal derfor ikke slækkes på budgettet, da det kun er ved at videreføre den politik, der allerede har båret frugt, at vi i EU fortsat kan opretholde en kraftig efterspørgsel, der er tilstrækkelig markeret til at afbøde de negative virkninger, jeg anførte for lidt siden.
Et par ord om den internationale økonomiske situation. Allerførst bør der advares mod falske løsninger og falske opskrifter. Skyd ikke på pianisten, siger man ofte på fransk, skyd ikke på de internationale økonomiske organisationer. Vi må ikke glemme, at det i den sidste ende er de forskellige stater, der sidder som aktionærer i disse internationale økonomiske organisationer. 30 % af Den internationale Valutafonds kapital og 30 % af de forskellige kvoter tilhører EU, mod 18 % for USA's vedkommende. Lad os derfor starte med at se på situationen hos os selv, kigge grundigt efter i de forskellige medlemsstater. Desuden mener jeg, at valutastabilitet, som Den internationale Valutafond har til opgave at sikre, er vigtig, og at vi må hjælpe den.
Derfor er det i dag nødvendigt at foretage en tilpasning af det internationale valutasystem og af Den internationale Valutafonds funktion og opgave. Jeg tror, dette er noget, der bør overvejes nærmere. IMF skal tilpasses den nye situation, og vi må se nærmere på, hvordan dens økonomiske programmer kan og skal støttes på det sociale plan. Den skal ligeledes tilpasses det nye element, der kommer til med euroen, og som selvsagt ændrer det økonomiske landskab på afgørende vis.
Den anden falske løsning består i at lægge afgift på kapitalbevægelser. Pas på, for dette er farligt og urealistisk. Farligt, idet jeg er bange for at straffe investeringer. Vi har brug for investeringer og dermed for kapital. Lad os derfor ikke lægge en dæmper på kapitalen. Især ikke lige i øjeblikket, hvor EU er det område i verden, der tiltrækker kapital, hvad der giver os mulighed for at opretholde væksten. Lad os derfor ikke straffe vores virksomheder. Lad os ligeledes undgå at straffe udviklingslandene, der har underskud på deres betalingsbalancer og har brug for likvide midler. Desuden er afgifter på kapitalbevægelser urealistiske, da de alligevel ikke afskaffer fristeder uden afgift, der så kommer til at fungere som en tilskyndelse til snyderi og spekulation.
Men hvilken løsning gives der da? Personligt tror jeg, at løsningen i dag ligger i at undersøge mulighederne i fire fremgangsmåder. For det første mere gennemskuelighed i forbindelse med transaktioner, såvel økonomiske som handelsmæssige, offentlige og private. Der burde være større gennemskuelighed. For det andet bør reglerne for tilsyn med banker og forsigtighedsregler overvejes, og vi bør sørge for, at de standarder, vi anvender i EU, i vid udstrækning også kan anvendes overalt i verden. Desuden bør den private sektor kobles på krisestyringen, og der skal - dette er helt afgørende - være mere makroøkonomisk internationalt samarbejde.
Her er det, euroen har en rolle at spille, hvis vi ønsker, at EU skal være til stede på den internationale scene, og at den ikke blot skal stå som tilskuer, men i stedet blive aktør. Det er nødvendigt at tage konsekvensen af euroens ankomst. Kommissionen arbejder med dette. Men desuden er det nødvendigt, at medlemsstaterne accepterer dette, og de kommende måneder kommer der til at hvile et tungt ansvar på vores, på Deres og på Den Europæiske Unions østrigske formandskabs skuldre. EU skal deltage i et system, på en måde så dette internationale system bliver repræsentativt, hvis det skal være effektivt.
Endelig, inden jeg slutter af, et par ord om Rusland. Problemet med Rusland er, at det i modsætning til problemet med EU, gælder om at genskabe tilliden. Vi må for vores part opretholde tilliden. Genskabe tilliden, det vil sige at gøre dette hos russerne selv. Her i formiddag er der talt meget om dette. Lad os ikke taget modet fra russerne, men i stedet hjælpe dem. Men desuden er det nødvendigt, at russerne genskaber tilliden på internationalt plan. De har fået en ny regering. Nu venter vi så på at se dens økonomiske program, som vi tager stilling til, når det foreligger. Jeg tror, tilliden ikke alene kommer til at afhænge af den politiske enighed, der findes bag dette program, men desuden af fire enkle faktorer, nemlig følgende nøglebegreber: evnen til at kontrollere inflationen, det vil sige stabilisere rublen; evnen til at bringe orden i statsbudgettet; evnen til at konsolidere og omstrukturere banksystemet, samt endelig evnen til at respektere de internationale økonomiske forpligtelser. Det er, tror jeg, i lyset af disse kriterier, den russiske plan vil blive bedømt af det internationale samfund.
Jeg vil slutte af med at sige, at der ganske vist foreligger en krisesituation, men en krise er trods alt ikke ensbetydende med verdens undergang. Husk på, at væksten i EU trods krakket i 1987, var oppe på 4 % i 1988. Lad os derfor bevare roen. Lad os være vågne, og lad os her i EU udnytte de fordele, vi har, og de muligheder, der viser sig, navnlig med euroens indførelse.

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag om den internationale økonomiske krise, fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Jeg har desuden modtaget seks beslutningsforslag om den politiske udvikling i Rusland, fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer, kære parlamentsmedlemmer, da afstemningen jo er umiddelbart forestående, har jeg blot en kort afsluttende bemærkning, der normalt tilkommer formandskabet. Først vil jeg gerne takke Dem for denne meget interessante debat om yderst væsentlige elementer i krisen i Asien, i krisen i Rusland, i den krise, der tegner sig i Latinamerika. Hvad er så det vigtigste for Den Europæiske Union? Lad mig sammenfatte det ganske kort endnu en gang. For det første er Rådet selvfølgelig bevidst om den rolle, som Europa på grund af sin økonomiske og finanspolitiske styrke også skal spille inden for de globale rammer. Det vil jeg især gerne understrege, fordi det blev nævnt i diskussionen. Selvfølgelig vil Rådet, men også Kommissionen yde sit bidrag her.
For det andet skal Rådet og Kommissionen arbejde tæt sammen i forbindelse med den indholdsmæssige fastlæggelse af de forslag, som vi kan fremsætte over for den russiske side på det kommende møde. Den bedst mulige koordinering af Den Europæiske Union er altså absolut nødvendig. Dette omfatter især også udbuddet af europæisk knowhow inden for bank- og finanssektoren, i forvaltningen, ved opbygning af retsstatslige strukturer og ved bekæmpelse af organiseret kriminalitet. Naturligvis vil Kommissionen også udarbejde andre forslag til, hvordan Rusland kan hjælpes ved overvindelsen af disse vanskelige overgangsproblemer, især ved hjælp af Tacis, men også ved hjælp af andre programmer. Men jeg vil gerne understrege endnu en gang, hvad der ofte er blevet sagt i diskussionen, og som også Kommissionen har nævnt, at selvfølgelig skal reformerne i Rusland begynde, og at vi kun kan yde hjælp.
Jeg anser det for meget vigtigt at udnytte mekanismen i partnerskabs- og samarbejdsaftalen for at uddybe vores dialog med Rusland yderligere. EU-finansministrene bør i deres overvejelser - også dette er blev nævnt igen og igen i diskussionen - naturligvis tage fuldt hensyn til de menneskelige og sociale aspekter af situationen i Rusland. Gennem den fælles overvågning af udviklingen i Rusland og bedømmelsen af landet både fra EU-udenrigs- og finansministrenes og fra Kommissionens side kan der sikres en sammenhæng mellem EU-aktionerne. Dette anser jeg også for enormt vigtigt.
Lad mig komme ind på endnu nogle væsentlige punkter, der så at sige er dukket op i debatten. Begge sider bør fortsætte relationerne på grundlag af samarbejde, partnerskab og ligeberettiget dialog. Der var jo også en enorm solidaritet i diskussionen, hvad det angår.
Desuden vil også jeg gerne understrege, hvad hr. de Silguy allerede har sagt, nemlig at man ikke skal overdramatisere situationen. Det er en krise, men vi begynder dog ikke helt forfra, og meget er også allerede opnået. Rettidige signaler med hensyn til retningen for den fortsatte kurs og hurtige foranstaltninger er af særlig betydning. Den nuværende situation vil ikke - det er meget væsentligt, og jeg understreger det endnu en gang som led i formandskabet - føre til et tilbagetog for partneren Rusland, men til en mere intensiv dialog.
Hvordan skal denne dialog se ud? Som De ved, indfinder udenrigsministertrojkaen sig allerede hos ministerpræsident Primakov i morgen, og den 27.10. finder topmødet EU-Rusland sted i Wien, der allerede forberedes intensivt, og hvor vi vil tale om alt det, der er blevet sagt i denne debat.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.

Afstemning
Formanden
Jeg vil gerne indlede med at meddele Parlamentet, at jeg har modtaget en formel indsigelse mod anvendelsen af proceduren uden betænkning i forbindelse med dok. C4-0373/98 om salg af genetisk modificeret majs i Østrig. Denne indsigelse blev fremsat i henhold til artikel 99 i forretningsordenen af Flemming m.fl. Forslaget henvises derfor til fornyet udvalgsbehandling i henhold til artikel 99, stk. 2.
Jeg vil også gerne meddele Parlamentet, at jeg har modtaget en formel indsigelse mod anvendelsen af proceduren uden betænkning i forbindelse med dok. C4-0374/98 om salg af genetisk modificeret majs i Luxembourg, . Denne indsigelse blev fremsat i henhold til artikel 99 i forretningsordenen af Roth-Behrendt m.fl. Forslaget henvises derfor til fornyet udvalgsbehandling i henhold til artikel 99, stk. 2.

Fayot
Hr. formand, jeg har skrevet under på anmodningen om at udsætte dette punkt, for at det kan blive behandlet i Miljøudvalget, men jeg ville sætte pris på, at udvalget forsiker os, at punktet reelt bliver taget op til behandling i udvalget. F.eks. kan jeg oplyse, at koordinatorerne for Miljøudvalget den 24. juni drøftede Kommissionens beslutning om salg af gensplejset majs, men at sagen ikke er behandlet på udvalgsplan. Derfor er det mit ønske, at det i denne omgang virkelig må blive tilfældet.

Formanden
Lad mig være helt klar. Vi har intet andet valg i henhold til forretningsordenen end at henvise sagen til fornyet udvalgsbehandling. Hvordan de vil håndtere sagen, er op til Miljøudvalget.

Breyer
Hr. formand, vi støtter naturligvis også forslaget om henvisning. Jeg skal dog ikke undlade at bemærke, at Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet netop foreslog dette før sommerferien, og dengang afviste netop de parlamentsmedlemmer, der nu har stillet forslaget, at diskutere det i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Men for mig handler det om følgende .....
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Kolleger, vi har ikke nogen forhandling om denne sag. Forretningsordenen er meget klar på det punkt. Den skal henvises til fornyet udvalgsbehandling. Der er ikke plads til forklaringer eller begrundelser.

Tomlinson, Lord John
Hr. formand, dette er en meget kompliceret betænkning, og det ville være til gavn for Parlamentet, hvis jeg kort forklarede, at Europa-Parlamentet nu skal stemme om to kommissionsforslag om ændring af den samme forordning om finansielt og fagligt samarbejde med Gaza-striben og Vestbredden.
Det første forslag blev fremsat ved årets begyndelse, og det andet blev fremsat i juli måned. Kommissionen insisterer imidlertid på at bevare de to forslag adskilt. De behandles derfor under ét. De udgør grundlaget for kompromisset mellem Parlamentet og Kommissionen, der blev søgt nået efter Parlamentets afstemning den 18. juni om at sende den første betænkning tilbage til Kommissionen i henhold til artikel 60, stk. 2 i forretningsordenen. Ved den lejlighed godkendte Parlamentet 12 ændringsforslag til det første forslag. Disse 12 ændringsforslag blev alle forkastet af Kommissionen. Nogle af ændringsforslagene til det første forslag er nu blevet taget op i Kommissionens andet forslag. Efter forhandlinger med Kommissionen om et samlet kompromis om de to forslag, lykkedes det mig som ordfører at overtale Kommissionen til at acceptere næsten alle ændringsforslagene, undtagen forslagene vedrørende komitologi. Her undersøger Parlamentet nu det nye kommissionsforslag om komitologi og anmoder om, at det, der besluttes i denne sammenhæng, vil blive anvendt her.
Inden vi går over til afstemningen, bør Kommissionen derfor først bekræfte her i plenum, at ændringsforslag 1, 2, 7 og 8 til betænkning A4-0180/98, som Det Europæiske Folkepartis Gruppe stemte for i juni i forbindelse med Kommissionens første forslag, allerede er blevet indføjet i dens andet forslag. Hvis Kommissionen kan gøre dette, kan de betragtes som trukket tilbage.
For det andet bør den forpligte sig til hurtigt at ændre dens andet forslag og medtage ændringsforslag 5 og 12, der allerede blev vedtaget i juni, såvel som kompromisændringsforslag 1 til det første forslag, der er med i serien af seks nye ændringsforslag, der er fremsat til afstemning her i dag, og ligeledes ændringsforslag 6 til det andet forslag. Hvis Kommissionen både kan bekræfte det første og forpligte sig i relation til det andet, vil jeg henstille til Europa-Parlamentet, at det blandt de nye ændringsforslag i betænkning A4-0300/98 bør stemme for kompromisændringsforslag 1 og ændringsforslag 4, 5 og 6, og ændringsforslag 2 og 3 kan så trækkes tilbage til fordel for ændringsforslag 6. Denne aftales heldige udfald vil afhænge af, hvor hurtigt Kommissionen forelægger en ændret tekst til dens andet forslag, der respekterer dette Parlaments politiske stillingtagen.

Formanden
Tak, jeg er glad for, at de sagde dette.

Marín
Hr. formand, mine damer og herrer, tillad mig først at give udtryk for min taknemmelighed for det grundige arbejde, som Budgetudvalget har udført, og i særdeleshed over for ordføreren, Lord Tomlinson. Den 25. juni fremsatte Kommissionen andet ændringsforslag til finansforordningen for Parlamentet og Rådet, som i overensstemmelse med mit løfte på Plenarmødet den 17. juni, indeholdt en række ændringer, som Parlamentet havde foreslået, til vores oprindelige forslag; helt konkret var det ændringsforslagene 1, 2, 7 og 8 til første forslag. Jeg kan forsikre Parlamentet om, at Kommissionen optager ændringerne.
Takket være Parlamentets ønske om en pragmatisk løsning, har De fremlagt en enestående betænkning - det er sandt - som behandler de to forslag i to adskilte dele. Dermed har det været muligt for os at få afklaring på en lang række spørgsmål fra begge institutioner; grundlæggende problemet med komitologien som, som De ved, er et område, som Kommissionen gerne så ændret.
Der er dog nogle emner, som kræver yderligere overvejelser, og jeg vil nu redegøre for vores holdning til dem. For det første spørgsmålet om finansforordningens varighed. Kommissionen foreslog et 8-årigt program fra 1999-2006; vi godkender en periode på 5 år fra 1999-2003 i andet forslag. For det andet er Kommissionen også enig om at optage tre andre ændringer til det andet forslag, som Parlamentet har foreslået. Jeg henviser til ændringsforslag 5 og 12, kompromisændringsforslag 1, som Parlamentet foreslog til det første forslag, og nr. 6 til andet forslag. Det godkendes.
Takket være denne forpligtelse vil Kommissionen den 1. januar 1999 ved Europa-Parlamentets hjælp have en mere fleksibel og pragmatisk metode til sin rådighed til at fortsætte Europa-Unionens støtte til det palæstinensiske folk og fredsprocessen.
Ikke desto mindre vil jeg sige Dem, hr. Tomlinson, at dette ambitiøse programs positive eller negative indvirkning på fredsprocessen desværre afhænger af udviklingen i selve fredsprocessen, og vi må ikke glemme, at situationen i øjeblikket er kritisk.
Som en følge heraf vil Kommissionen øjeblikkeligt foreslå disse instrumenter, men jeg vil advare Dem om, at anvendelsen af disse instrumenter på det palæstinensiske område helt og holdent afhænger af fredsprocessen. Hvis der sker fremskridt i fredsprocessen, vil vi kunne udvikle et økonomisk samarbejdsprogram; hvis fredsprocessen fortsat ikke virker, vil vi støde på vanskeligheder, som jeg ikke behøver uddybe for Dem.
(De to forslag til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges ved to på hinanden følgende afstemninger)

Pirker
Hr. formand, jeg er ikke helt klar over, hvad vi stemmer om. Jeg beder en eller anden fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om at forklare det. I ændringsforslag 4 hedder det, at Kommissionen opfordres til at fremsætte forslag, hvorefter retten til familiesammenføring udvides til også at gælde ikke-underholdsberettigede børn og ikkeunderholdsberettigede slægtninge i opadstigende linje.
Gælder det for unionsborgere, eller gælder det for alle statsborgere fra tredjelande? Konsekvensen ville selvfølgelig være, at det ville udløse en indvandringsbølge her. Derfor anmoder jeg om en afklaring af, hvad der menes her. Tænkes der kun på unionsborgere ved denne familiesammenføring, eller er der også tale om statsborgere fra tredjelande? Det afhænger afstemningen naturligvis også af.

Zimmermann
Hr. formand, kære kolleger, jeg mener, at teksten i den foreliggende udgave er klar. Det handler om dem, der bor i Unionen, og dér om familiesammenføring. Det fremgår egentlig tydeligt af teksten. Det omfatter alle dem, der allerede har en lovlig bopæl i Unionen.
Ændringsforslag 8:

Lindeperg
Hr. formand, jeg vil gerne have ordet i henhold til forretningsordenen. Jeg vil gerne anmode forsamlingen om tilladelse til at foretage særskilt afstemning om ét ord. Jeg erkender, at denne anmodning kommer på et sent tidspunkt, hvilket jeg beder forsamlingen undskylde. Det drejer sig om ordet »politisk« i den sidste sætning, som jeg skal citere: »anmoder indtrængende om, at disse statsborgere ...« jeg skal gøre opmærksom på, at det drejer sig om personer med statsborgerskab i tredjelande og med lovligt ophold i Unionen - «at disse statsborgere ligestilles med unionsborgere med hensyn til politiske, sociale og økonomiske rettigheder«.
På den franske delegations vegne skal jeg herved anmode om særskilt afstemning om ordet »politisk«, idet vores delegation er positivt indstillet over for stemmeret ved lokalvalg, men modstander af det ved valg på landsplan. Men lighed for politiske rettigheder gælder både ved lokalvalg og ved nationale valg. Kort sagt, såfremt der foretages særskilt afstemning og ordet »politisk« forkastes, vil vi stemme for forslaget. I modsat fald agter vi at stemme imod.

Formanden
Jeg vil gerne være hjælpsom, men vi har nogle strenge tidsfrister for informering af tjenestegrenene om intentioner om opdelte afstemninger. Jeg kan af stemningen her i Parlamentet forstå, at vi, hvis vi tager dette som en opdelt afstemning, vil få en meget lang drøftelse af det.
(Forslaget til beslutning forkastedes)

Falconer
Hr. formand, som De ved, er jeg særlig interesseret i afstemninger ved navneopråb. Kunne De fortælle mig, om vi lige har haft fem afstemninger ved navneopråb eller en afstemning ved navneopråb?

Formanden
Hvor mange gange trykkede De på knappen? Jeg vil overlade det til Dem selv at regne det ud.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Killilea
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Det drejer sig om afstemninger ved navneopråb, hvor jeg på egne vegne og på vegne af en række andre medlemmer her i Parlamentet ønsker at komme med følgende udtalelse til Dem og få sagen undersøgt.
I næsten hele første halvdel af året - jeg har ikke datoerne på mig nu - blev jeg registreret for ikke at stemme på trods af, at jeg vidste, at jeg var her og også stemte. Bagefter spurgte jeg mig selv, om der mon var noget i vejen med mit stemmekort. De bad rent faktisk, hr. formand, på et tidspunkt om at få maskinen skiftet ud. Men jeg fortsatte med at stille spørgsmålstegn ved mit stemmekorts duelighed.
I dag kom jeg uden det nye kort, som jeg modtog i juni, og jeg gik til kontorerne bagest i denne bygning for at få et ekstra kort. Man gav mig mit gamle kort tilbage. Derefter gik jeg til teknikernes kontor for at få det afprøvet, og her fandt jeg ud af, at mit gamle kort, som jeg har været afhængig af her i Parlamentet i fire-fem måneder i år, ikke fungerede ordentligt. Det har jeg godt selv været klar over hele denne tid. Jeg betalte prisen økonomisk, men det er ikke rigtigt det, der er spørgsmålet. Jeg blev anset for ikke at være til stede her i Parlamentet for at registrere min stemme, når jeg rent faktisk var her, og det var mit kort, der var noget galt med. Jeg vil gerne rejse denne sag over for Dem nu til fordel for de andre medlemmer her, som har haft det samme problem.

Formanden
Mange tak.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg skal anmode om, at denne betænkning sendes tilbage til udvalgsbehandling. I forbindelse med åbningen af denne samling, viste vores parlamentsformand, at han havde til hensigt at overholde traktaten og ikke forelægge denne forsamling en tekst, der var i strid hermed. Som De husker, drejede det sig om Bösch-betænkningen.
Det forekommer mig, at vi i dag over for Christodoulou-betænkningen bør udvise samme juridiske strenghed. Det ligger fast, at artikel 4 og 209 i traktaten kræver to betingelser opfyldt for lovligt at kunne afholde udgifter, en budgetmæssig og en juridisk. Domstolen har i sin kendelse af 12. maj kraftigt indskærpet dette i paragraf 26, idet den udelukkende undtager ubetydelige fællesskabsforanstaltninger, der ikke kræver disse to betingelser opfyldt.
Det forelagte forslag til en interinstitutionel aftale er kritisabel på to måder. Dels fordi den i 1998 kalkulerer med rådighed over budgetbevillinger uden lovligt grundlag, mens Domstolen kun giver mulighed for at anvende allerede tildelte bevillinger, og dels fordi den, samtidig med at sætte loft over den samlede udgiftsramme, taler om pilotprojekter, forberedende foranstaltninger og punktvise foranstaltninger.
Imidlertid er sådanne tidsbegrænsede foranstaltninger blevet fordømt af Domstolen, der har slået fast, at der ikke er noget til hinder for, at en betydningsfuld fællesskabsforanstaltning kan indebære begrænsede udgifter eller have en virkning, der indskrænker sig til en begrænset periode. Således udelukkede Domstolen ubetydelige foranstaltninger. Vi er således juridisk set ude på gyngende grund. For at kontrollere dette foreslår jeg, at teksten henvises til fornyet udvalgsbehandling på samme måde, som det skete med Bösch-betænkningen.

Samland
Hr. formand, dommen, som dette bidrag refererer til, og som Domstolen efter den britiske regerings anmodning har fældet vedrørende retsgrundlaget for Den Europæiske Unions udgifter, gør det klart i sin begrundelse, at ikke-signifikante udgifter ikke behøver et retsgrundlag. I begrundelsen gøres der udtrykkeligt opmærksom på, at ikke-signifikansen ikke defineres ved udgifternes størrelse og varighed, men at ikke-signifikansen skal fastlægges ved en beslutning truffet af de to dele af budgetmyndighederne. Vi fulgte netop dette princip, da vi indgik den interinstitutionelle aftale mellem de 15 medlemslande, Kommissionen og Europa-Parlamentet, der nu foreligger til afstemning. Dermed løser netop denne aftale opgaven med at fortolke og udfylde dommen på det sted, hvor Domstolen har henvist opgaven til Rådet og Parlamentet. For så vidt er der ingen begrundelse for ikke at behandle Christodoulou-betænkningen. Jeg anmoder derfor om, at der stemmes om det nu.

Christodoulou
Hr. formand, jeg er helt enig med hr. Samland.
(Parlamentet besluttede ikke at henvise betænkningen til fornyet udvalgsbehandling)
Ændringsforslag 1-4:

Christodoulou
Hr. formand, de fire ændringsforslag indeholder nogle udmærkede principper; men jeg er nødt til at opfordre til at stemme imod, da de ikke hører hjemme i den tekst, vi taler om. Vi blev enige om, at teksten skulle være enkel, og selvom det som sagt er nogle udmærkede principper, er de overflødige. Det samme gælder ændringsforslag nr. 5, som fru Ewing har stillet. Kommissær Liikanens svar om de mindre udbredte sprog har gjort dette ændringsforslag overflødigt. Jeg er således imod alle ændringsforslagene.

Müller
Hr. formand, jeg vil gerne sige tak til ordføreren, hvis betænkning indholdsmæssigt er i overensstemmelse med vores gruppes standpunkt. Forslagene omhandler det, som vi har forsøgt at afklare som led i den interinstitutionelle aftale. Da hr. Liikanen i går under forhandlingen tydeligt signalerede, at alt sættes ind på sammen med Parlamentet at danne dette retsgrundlag i fremtiden og også at garantere et maksimum af gennemførelse af budgettet for 1998, vil jeg på vegne af min gruppe gerne trække ændringsforslagene tilbage.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Dell'Alba
Hr. formand, vi har et reelt problem, idet denne tekst benævnes »de transatlantiske forbindelser og Echelon-systemet«. Da imidlertid flere af vores kolleger, og ikke kun to, har gjort en aktiv indsats for, at ordet »Echelon« ikke skal forekomme nogen steder i teksten, foreslår jeg, at henvisningen til »Echelon« i titlen stryges, såfremt teksten i øvrigt forbliver uforandret, så vores kollegers anstrengelser lykkes 100 %.

Pompidou
Hr. formand, i forslagene til beslutning tales der om problemer omkring økonomisk information, der omhandler Echelon-systemet direkte. I betragtning heraf er det nødvendigt at udtrykket »Echelon« bibeholdes i forslagets titel.

Roth
Hr. formand, jeg anmoder Dem om ikke at foretage en blokafstemning, men i hvert tilfælde at lade os stemme separat om ændringsforslag 4, 12 og 13. Desuden var der beklageligvis en fejl i afstemningen om Schaffnerbetænkningen. Her blev der anmodet om en afsluttende afstemning i form af en afstemning ved navneopråb, og jeg vil gerne høre Dem, hvorfor De ikke tillod denne afstemning ved navneopråb.

Formanden
Tjenestegrenene har lige underrettet mig om, at det var deres fejl. Det var et administrativt problem. Det beder vi om undskyldning for.
(Forslaget til fælles beslutning vedtoges)

Roth
Hr. formand, må jeg endnu en gang vende tilbage til Deres svar på mit spørgsmål fra før. De sagde, at det var en fejl fra tjenesternes side, at anmodningen om afstemning ved navneopråb i forbindelse med Schaffner-betænkningen ikke var blevet givet videre til Dem. Det kan jo ske, det kan ske for enhver. Men De som formand for mødet kan sagtens lade afstemningen gå om som en afstemning ved navneopråb. Derfor beder jeg Dem nu om det. Hvis der var tale om en fejl, er der overhovedet ingen grund til ikke at gøre det. Jeg anmoder Dem altså om en afstemning ved navneopråb i forbindelse med Schaffner-betænkningen!

Formanden
Det er tilsyneladende en ganske rimelig anmodning. Men problemet er, at folk går ind og ud af salen, og vi har ikke den samme tilstedeværelse nu som under afstemningen. Det er en fejl fra min side, og det kan jeg kun beklage. Jeg tror ikke, at vi er i stand til at gentage afstemningen.

Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, jeg vender endnu en gang tilbage til Schaffner-betænkningen. De har sagt, at det ikke er muligt at stemme igen nu, fordi Parlamentets sammensætning muligvis har ændret sig. Men det er dog muligt, at De udskyder denne afstemning til afstemningen i morgen, og at grupperne, nu hvor de ved, at denne afstemning finder sted, kan foretage deres egen vægtning. Så kommer vi til en afstemning ved navneopråb. Det gør en forskel, om der stemmes ved navneopråb, eller om der stemmes hemmeligt, også hvad angår parlamentsmedlemmernes adfærd. Derfor anmodes der om det.

Formanden
Jeg har tilstået og undskyldt en fejl. Men det står ganske klart, at når en afstemning først er erklæret afsluttet her i Parlamentet, så kan man ikke ved en efterfølgende lejlighed ændre denne afstemning. Resultatet af afstemningen er blevet meddelt. Og så er der ikke mere at sige om den sag.

Green
Hr. formand, jeg vil blot gerne svare på hr. Killileas kommentarer. Det er en skam, at han ikke er her og kan høre det. Som kvæstor her i Europa-Parlamentet er jeg overrasket over, at han absolut skulle rejse en sådan sag her under forhandlingen. Han burde bedre end nogen anden vide, hvordan man bedst takler en sådan sag. Man må undre sig over hans motiver for at tage det op under forhandlingen.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for årsberetningen fra Europols Narkotikaenhed. I lyset af den stigende internationale organiserede kriminalitet bl.a. på narkotikaområdet er det meget vigtigt, at Europols Narkotikaenhed kommer til at fungere effektivt. Bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet vil være mest effektiv, hvis de europæiske politistyrker arbejder sammen.
Europol skal lette den politimæssige efterforskning i de enkelte medlemslande ved at danne rammen for en hurtig udveksling af oplysninger mellem politimyndighederne. For det andet skal Europol kunne foretage overordnede analyser af kriminalitetsudviklingen til gavn for det nationale politi.
Vi kan ikke tilslutte os en opfordring til at tildele Europol egentlige undersøgelsesbeføjelser. Europol skal ikke have karakter af en europæisk politimyndighed, og selve efterforskningen af kriminelle forhold skal som hidtil udføres af politiet i medlemslandene. Europol skal i stedet prioritere de meget vigtige opgaver, som Europol allerede har, f.eks. udveksling af information og ekspertise, støtte til undersøgelser, analyse og uddannelse.
Den fælles markedsordning for ris (C4-0276/98)
Fabre-Aubrespy
På et tidspunkt, hvor vi står og skal udtale os om forslaget til Rådets forordning om oprettelse af et integreret system til forvaltning og kontrol af visse fællesskabsstøtteordninger, navnlig til risproducenter, er det vigtigt for mig at slå alarm over for mine kolleger, Kommissionen og Rådet angående den dramatiske situation, de franske risavlere, der navnlig findes i Camargue og Guyana, er ude i.
Vi har her i salen haft udførlige debatter med henblik på at klarlægge Kommissionens forsømmelser i forbindelse med administration af kornmarkedet. I begyndelsen af høsten sidste år, på et tidspunkt, hvor kornpriserne lå i top, nægtede Kommissionen at give eksporttilladelser, hvilket medførte, at Unionen tabte vigtige arabiske eksportmarkeder.
For risens vedkommende forholder det sig på samme måde, bortset fra, og det vil jeg godt fremhæve, at EU's produktion langt fra dækker efterspørgslen på det indre marked. Kommissionen er gået med til import af ris fra tredjelande - ganske vist under pression fra WTO - og har »glemt« at tage sig af styringen af vores indre marked.
I dag er producenternes og andelsselskabernes siloer fyldt til randen; der findes ingen ledig lagerkapacitet specielt beregnet på ris (siloer med udluftning, ...) og nu står vi og skal høste 1998-produktionen. Hvad foreslår Kommissionen for at imødegå denne dramatiske situation? Ingenting.
Jeg beder derfor nu indtrængende Kommissionen om omgående at træffe foranstaltninger, så vores risdyrkere kan gå i gang med høsten og andelsselskaberne bliver i stand til at oplagre produktionen.
I flere år har Kommissionen nu skåret i støtten til risdyrkning og fremkaldt overfyldte siloer, men mener den da, at vi her i EU overhovedet skal bevare en produktion af ris? Eller har den simpelthen truffet beslutning om, at Den Europæiske Union for hele sit forbrugs vedkommende skal være afhængig af ris produceret i tredjelande?
Betænkning af Schaffner (A4-0108/98)
Posselt
Hr. formand, vi har afvist Schaffner-betænkningen, selvom det handler om et meget vigtigt emne, og det har vi gjort på grund af en række uacceptable ændringsforslag, ikke mindst fra vores kollega Zimmermann, der forklarer, hvorfor SPD i Bayern befinder sig i frit fald på 20 %-mærket. Ændringsforslag 4 indeholder f.eks. den ukontrollerede indvandring af bedsteforældre, af ugifte partnere og partnere af samme køn mv. Jeg tror, at hvis Parlamentet fortsætter med at behandle sådanne vigtige emner så useriøst og under pres fra Socialdemokraterne og De Grønne, vil det udløse protester i store dele af befolkningen. Det er vores opgave at finde tilbage til et sagligt samarbejde i forbindelse med disse vigtige kompetenceområder, som vi får nu, og undlade sådanne demagogiske spil bag ryggen på vores borgere og skatteydere.
Det gjorde dog et meget stort indtryk, at et lignende papir fra Socialdemokraterne selv blev trukket tilbage, da hr. Schröder var her i Strasbourg, fordi de skammede sig over det. Men næppe er hr. Schröder rejst, og det går igen løs.
(Tilråb fra hr. Schulz)

Berthu
Schaffner-betænkningen om fri bevægelighed for personer er lige blevet forkastet i denne forsamling af en koalition, der handlede ud fra indbyrdes modstridende motiver. Men det skal dog understreges, at ændringsforslag 8 forinden, det bør ikke glemmes, blev vedtaget med et forholdsvis klart flertal - 276 stemmer mod 250, blandt disse min egen. Dette ændringsforslag slog fast, at »den frie bevægelighed for personer nævnt i EF-traktatens artikel 7A (artikel 14 i den konsoliderede Amsterdam-udgave) ligeledes skal gælde for statsborgere fra tredjelande med lovligt ophold i Unionen«, og derpå anmodede det om, at »disse statsborgere skal ligestilles med unionsborgere med hensyn til politiske, sociale og økonomiske rettigheder«.
Første del af citatet er en gentagelse af Amsterdam-forslaget, hvorefter al personkontrol skal afskaffes ved Unionens indre grænser, såvel for borgere fra medlemsstater som fra tredjelande inden udløbet af en periode på fem år. Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa er modstander af denne bestemmelse, der berøver os kontrol med adgangen til vores territorium, hvilket er et grundlæggende element i vores nationale suverænitet. Hvordan skal det nationale territoriums ukrænkelighed, som der i henhold til den franske grundlov skal værnes om - hvilket den anser for så vigtigt, at der i artikel 16 åbnes mulighed for undtagelsesvist at iværksætte særlige magtbeføjelser - kunne sikres, hvis vi ikke længere har mulighed for at kontrollere vores grænser?
Men fortsættelsen af ændringsforslag 8 går videre endnu. Her anmodes der om ligestilling mellem et lands egne borgere og borgere fra tredjelande, med hensyn til økonomiske, sociale og sågar politiske rettigheder - sidstnævnte uden undtagelser, omfattende stemmeret ved afstemninger lige fra kommune- til præsidentvalg. Og man skal ikke tro, der er tale om nogen fejltagelse i teksten. Det er denne forsamlings vedvarende filosofi, der kommer til udtryk. Viljen til inden for alle områder at udviske forskellen mellem et lands egne borgere og udlændinge, hvilket efter vores opfattelse ikke fører til opbygning, men til nedbrydning af EU.
Lad mig advare de franske medborgere. Amsterdam-traktaten giver mulighed for i spørgsmål om personers bevægelighed mellem landene at træffe beslutninger med kvalificeret flertal i Rådet, som fællesbeslutninger sammen med EuropaParlamentet. Udstyrer vi sidstnævnte med en sådan magt, vil det bruge den på den måde, vi ser her i dag, og det bliver ikke anderledes den dag i morgen. Parlamentet vil altid forblive en instans fjernt fra den almindelige befolkning og udsat for pression fra grupper, der blot søger uden om de nationale rammer for bedre at kunne rette ødelæggende slag mod EU. Det håber jeg, mine franske medborgere vil huske, når Amsterdam-traktaten skal ratificeres!

Lis Jensen og Krarup
Vi kan ikke under nogen omstændigheder støtte Schaffner-betænkningen. Betænkningen er efter vores opfattelse fuldstændig ude af trit med virkeligheden og er et udtryk for EU-føderalismen, når den er værst. Schaffner-betænkningen udviser en foragt for de nationale demokratier, der er utilladelig - eksempelvis i punkt 1, hvor der fremsættes forslag om, at Rådet skal gennemføre artikel 7 a, der omhandler fjernelse af de indre grænser og en styrkelse af kontrollen af de ydre grænser, uden nævneværdig hensyntagen til national ret. Samtidig kan vi kun opfordre den danske regering til at stå fast i Rådet og fortsat blokere for Kommissionens forslag til en udvidelse af forordning 1408/71.
Vi vil ikke blot kæmpe mod den elitære opfattelse af, hvordan man kan gennemføre politiske beslutninger - vi vil også til hver en tid kæmpe for at fastholde de nationale parlamenters eneret til at fastlægge den nationale grænsepolitik, visumpolitik, social politik osv. Samtidig vil vi også, med baggrund i det valggrundlag, vi er valgt på, fremhæve de demokratiske staters pligt til at følge de internationale konventioner, der er vedtaget under eksempelvis Europarådet og FN, og aktivt forsvare deres principper. I den sammenhæng vil vi på det skarpeste tage afstand fra det østrigske EU-formandskabs forslag til en fælles EUindvandrer- og flygtningepolitik, der klart er i modstrid med bl.a. FN's flygtningekonvention og almindelig menneskelighed. Desværre er det østrigske udspil ikke det eneste EU-relaterede udspil på flygtningeområdet, der er udtryk for en »Fort Europaholdning«. Den danske statsminister har i forbindelse med folkeafstemningen om Amsterdam-traktaten selv udtalt, at et ja til Amsterdam-traktaten ville betyde færre flygtninge i Danmark.
Vi er ikke i tvivl om, at Schaffner-betænkningen skal ses som endnu en sten i opbygningen af ikke blot Europas forenede stater, men også i opbygningen af et »Fort Europa«. Derfor stemmer vi nej til Schaffner-betænkningen.

Thors
Det er med stor bestyrtelse, at jeg selv og mange andre i Den Liberale Gruppe kan konstatere, at Europa-Parlamentet ikke evnede at afgive udtalelse om betænkningen fra den såkaldte arbejdsgruppe på højt niveau om fri bevægelighed, som blev ledet af vores tidligere medlem Simone Veil, en højt respekteret europæer.
Ved afstemningen viste Parlamentets konservative, at de ikke ønsker at skabe lige muligheder for f.eks. personer fra tredjelande, der opholder sig lovligt i Unionen. Hvad er det for en fri bevægelighed, der kun gælder Unionens borgere? Hvordan skal en sådan kunne fungere?
De medlemmer, åbenbart fra det britiske Labour, der afstod fra at stemme, har ligeledes et stort medansvar for, at Parlamentet ikke kan fuldføre en af sine vigtigste opgaver, nemlig at skabe et borgernes Europa. I betænkningen forsøgte man at finde en løsning på de daglige problemer, som mange mennesker i Europa møder. At fjerne disse problemer må være en af vores vigtigste opgaver.
Indstilling ved andenbehandling af Lannoye (A4-0278/98)
Bonde og Sandbæk
Vi stemmer for Lannoyes betænkning og bifalder i høj grad, at ændringsforslag 4 er trukket tilbage, da vi ikke ønsker, at forenklinger af nuværende standarder kan ske via komitéer. Vi har netop med tilfredshed noteret os, at Kommissionen - til trods for at den oprindelig ønskede dette - i sit udspil ikke har medtaget formuleringer, som indeholder muligheder for, at fremtidige forenklinger af nuværende standarder kan ske gennem anvendelse af komitéprocedure, som vi naturligvis tager skarpt afstand fra på grund af komitéernes lukkede og udemokratiske karakter.
Indstilling ved andenbehandling af Mosiek-Urbahn (A4-0279/98)
Caudron
Jeg vil gerne rose vores ordfører, fru Mosiek-Urbahn, for hendes arbejde og indsats med henblik på at nå frem til enighed omkring dette vigtige direktiv om ekstra tilsyn med sammenslutninger af forsikringsselskaber.
Det er lykkedes fru Mosiek-Urbahn at nå frem til en næsten fuldstændig tilnærmelse af de forskellige synspunkter. Faktisk har Rådet taget de fleste af de ændringsforslag, der er vedtaget under førstebehandlingen, til sig. Den fælles holdning, der er vedtaget med 14 stemmer mod 15, forekommer i dag at være et godt kompromis.
Imidlertid stillede fru Mosiek-Urbahn nogle ændringsforslag under andenbehandlingen. Vi beklager ikke at være i stand til at kunne følge hende her. Vi mener, at den balance, den fælles holdning er udtryk for, er rimelig og frygter, at de foreslåede ændringer skal forrykke balancen i direktivet til skade for både sygesikringsmedlemmer og de gensidige forsikringsselskaber, der af os anses for at være en vigtig sektor.
De franske socialister vil derfor, ligesom et flertal af den socialdemokratiske gruppe, gå ind for fællesholdningen i uændret form. Personligt anmoder jeg Europa-Kommissionen om at stille sin kritiske holdning til de franske gensidige forsikringsselskaber i bero og genoptage diskussionen med den franske stat om emnet.

Rovsing
Både for borgere og virksomheder i det indre marked er det afgørende, at der er fuld tillid til forsikringsbranchen. Det er derfor meget positivt, at Den Europæiske Union nu effektivt vil hindre forsikringsselskaber i den meget alvorlige omgåelse af solvenskravene i EU's forsikringsdirektiver, som består i at medregne samme kapital to gange for at dække risici, for hvilke der er tegnet forsikring af forskellige selskaber.
Efter førstebehandlingen har Rådet vist sig meget samarbejdsvilligt, idet det har medtaget langt størstedelen af Parlamentets ændringsforslag i sin fælles holdning. Denne samarbejdsvilje finder jeg også grund til at udtrykke tilfredshed med.
Betænkning af Valverde López (A4-0279/98)
Bonde og Sandbæk
Vi stemmer for betænkningen, eftersom det er nødvendigt at hindre, at mere forurenende og støjende kapital-2 fly fra USA havner i EU-landene, når disse ikke længere er tilladte i USA. Selv ombyggede kapital-2 fly forurener og støjer nemlig mere end rigtige kapital-3 fly. For at lette støjforureningen tilslutter vi os også forbuddet mod, at omklassificerede fly kan lette og lande om natten. Der er nemlig generelt et behov for yderligere skærpede støjdæmpende foranstaltninger inden for lufttransportsektoren i Europa og i verden som helhed.
Imidlertid må vi skarpt tage afstand fra ændringsforslag 1. Reguleringen bør fortsat ske via et direktiv fremfor en forordning. Med forordninger fjernes yderligere kompetence fra de nationale parlamenter, og en sådan overførelse af lovgivningskompetence fra folkevalgte organer til EU-Kommissionen kan vi ikke tilslutte os.

Díez de Rivera Icaza
Det er beklageligt, at man efter Parlamentets næsten enstemmige godkendelse af mine ændringsforslag som Miljøudvalgets ordfører for grønbogen om bekæmpelse af støjforureningen nu foreslår disse stærkt utilstrækkelige ændringer til dæmpning af støjen i lufttransportsektoren.
Det lyder utroligt, at man stadig vil tillade fly udrustet med "hushkits« i Den Europæiske Union eller misbrug af de tilladte undtagelser i artikel 4, stk. 1.
Ændringsforslag 5 til Kommissionens tekst er dog rimelig, fordi den søger at sikre borgernes nattesøvn ved at forbyde nattefly. Jeg kommer fra De Baleariske Øer og kan bekræfte plagen fra Menorcas lufthavn, som i den overfyldte turistsæson konstant plages af støjforureningen.
Det ser ud til, at Parlamentets enstemmige holdning imod støjen i anledning af grønbogen ikke er meget værd. Det var en debat, som ikke engang miljøkommissæren værdigede sig til at overvære, på trods af at hun for nylig på støjkonferencen i København fremkom med nogle glimrende budskaber om støjdæmpning.
Betænkning af Christodoulou (A4-0396/98)
Berthu
Hr. formand, allerede i juli måned i år protesterede Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa mod Kommissionens fremgangsmåde, når denne, efter at være underkendt af Domstolen for at have afholdt udgifter, uden lovlig hjemmel mødte op i Europa-Parlamentet for at anmode dette om opbakning. Kommissionen blev i forvejen bakket op af et hav af breve fra organisationer, der nød godt af disse ulovlige tilskud, og som naturligvis alle som én bedyrede, at det pågældende firma ville gå nedenom og hjem og samfundets stedbørn blive alvorligt ramt, såfremt Den Europæiske Union ophørte med at yde dem støtte.
Vi har ikke i sinde at gå ind i dette spil. Vi er af den opfattelse, at bistand med socialt sigte fordeles på en fornuftigere og mere effektiv måde, hvis den fortsat varetages af de enkelte stater og de lokale myndigheder.
Der er virkelig, som landet ligger, ingen grund til at bryde med dette princip, rent bortset fra Kommissionens ønske om at blande sig i alt og skabe afhængighed i forhold til den selv. Desuden kræver den gældende traktat, at der foreligger lovhjemmel, og vi mener ikke, at den løsning, der er foreslået af Kommissionen - en aftale mellem institutionerne om en udvidet fortolkning af traktaten, der skal sætte Kommissionen i stand til at videreføre denne praksis - på nogen måde er acceptabel. Traktaten er vedtaget af EU's befolkninger, og institutionerne i Bruxelles har ingen beføjelse til at lave om på indholdet uden igen at spørge borgerne.
Denne principielle holdning, som vi gav udtryk for i juli, forstærkes, når vi i dag læser den formulering af forslag til aftale, vi har modtaget. Samtlige anmodninger fra Kommissionens side, om at den på egen hånd skal kunne afholde udgifter til såkaldte pilotprojekter, forberedende foranstaltninger og alle øvrige punktvise eller endda permanente aktiviteter forbundet med dens forrettigheder, godkendes i forslaget, idet der end ikke lægges loft over udgifterne for sidste kategoris vedkommende.
Dette aftaleforslag forekommer os uacceptabelt, og vi opfordrer Rådet til at afvise det .

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg har stemt mod denne betænkning, dels af juridiske og dels af principielle grunde.
De juridiske grunde har jeg gjort rede for inden den afsluttende afstemning. Jeg gentager, at det jo bestemmes i traktaten, at der skal foreligge dobbelt lovhjemmel inden afholdelse af udgifter til Fællesskabet: et budgetmæssigt grundlag, det vil sige optagelse i Fællesskabets budget, samt et juridisk grundlag i form af vedtagelse af den ekstra udgiftspost.
Dette har Domstolen indskærpet i sin kendelse af 12. maj. Fra denne nødvendighed har den kun fritaget det, der kaldes ubetydelige foranstaltninger. Den har endvidere fastslået, at tidsbegrænsede tiltag, og tiltag, der kun kræver begrænsede pengemidler, ikke nødvendigvis er ubetydelige. Forslaget om en interinstitutionel aftale er ikke i overensstemmelse med Domstolens afgørelse. Planen omhandler pilotprojekter af eksperimentel karakter, samt forberedende og punktvise foranstaltninger. Som det er understreget af min kollega, Georges Berthu, kan der meget let udtænkes punktvise tiltag, der kræver betydelige pengemidler, der således kan værksættes uden det juridiske grundlag.
Hertil kommer så det principielle, hvor det forholder sig såre enkelt. Vi kan ikke blive ved med at have en Europæisk Union, der fungerer ved hjælp af aftaler mellem de forskellige institutioner, sådan som det i dag er tilfældet. Man forlanger traktater, Parlamentet anmodes om at ratificere disse traktater, men folket forholdes ret til at give sin mening til kende om traktaterne, idet man griber til interinstitutionelle aftaler, der hverken underkastes folkelig dom eller forelægges de nationale parlamenter. Der føjes ting til, og der ændres og rettes i traktaterne.
- Echelon-systemet
Crampton
Det fremragende STOA-arbejdsdokument - vurdering af teknologier til politisk kontrol - synes ikke at have fået den opmærksomhed, det fortjener, i hvert fald ikke fra Kommissionen, som afviser at kende noget til nogen aftaler, selvom man ved, at EU-staterne i 1995 underskrev en principaftale, som stadig er fortrolig. Det forekommer mig også, at det kun er De Grønne, der udviser nogen form for egentlig forståelse for problemet.
EU's hovedindsamler af information til USA er spionbasen i Menwick Hill i North Yorkshire, England. Det er en spionbase, der blev etableret ved en aftale mellem den britiske regering og USA i 1948 for bl.a. at overvåge kommunikationen mellem øst og vest og inden for østblokken under den kolde krig.
Mens mange amerikanske baser i Europa er blevet lukket siden afslutningen af den kolde krig, så har Menwick Hill udvidet betragteligt og er lige nu i færd med at få installeret nye sikkerhedsforanstaltninger. Med dens kraftige overvågningssystemer er der betydelige beviser på, at selvom der fortsat finder militær spionage sted, så er hovedparten af overvågningen rettet mod private samtaler og forretningssamtaler. Betydelige kommercielle fordele synes at blive erhvervet og anvendt til at bistå amerikanske virksomheder til at få fordele over europæiske virksomheder i den globale konkurrence.
Ingen stilles demokratisk til ansvar for aktiviteterne i Menwick Hill-basen, og i betragtning af alle beviserne mener jeg, at den bør lukkes med øjeblikkelig varsel.

Rübig
En afklaring fra UCLAF er tvingende nødvendig. Gennemskuelighed er grundlaget.

Theonas
Det siger sig selv, at de to største handelsmagter og økonomiske magter i verden kan og bør skabe en dialog. Spørgsmålet er, under hvilke betingelser, med hvilke mål, og til gavn for hvem.
Rådet kan ikke forkaste et forslag til en aftale, hvor flere lande afslører, at de nedlagde veto mod forslagets vedtagelse, fordi det er i direkte modstrid med de europæiske landes interesser, hvorefter forslaget vedtages nogle få måneder senere efter pres fra USA og storkapitalen, efter at man reelt blot har ændret aftalens titel.
Det kan ikke være rigtigt, at organisationer, som finansieres af Fællesskabet, konstaterer en udstrakt grad af overvågning og spionage rettet mod EU-borgernes økonomiske og private liv og mod EU-organernes telekommunikationssystemer og elektroniske systemer via Echelon-systemet, der går ind i de globale telekommunikationssystemer, hvorefter de informationer, der skaffes, anvendes til USA's fordel, som det f.eks. skete i forbindelse med GATT-forhandlingerne, alt imens Kommissionen hævder, at den ikke har modtaget nogen klage.
EU kan ikke underskrive en aftale med USA, som tilsyneladende sikrer de europæiske virksomheders interesser over for USA's ekstraterritoriale lovgivning, som f.eks. Helms-Burton-loven om sanktioner mod virksomheder, der overtræder den økonomiske embargo, USA har indført over for Cuba, hvorefter fru Albright erklærer præcis det modsatte i Kongressen, nemlig at Europa er underlagt USA's lovgivning.
Den Europæiske Union reagerer på dette konstante pres fra USA og storinteresserne med indrømmelser og ved at underlægge sig disse monopolinteresser.
Den Europæiske Union reagerer på USA's uacceptable overvågning af elektroniske systemer og telekommunikationssystemer og ISDN-nettene i det hele taget med den beslutning, der åbenbart er taget, om at oprette et tilsvarende system i samarbejde med FBI, som er uden for enhver form for demokratisk kontrol, og som tydeligvis overtræder EU's eget direktiv om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personlige data.
Målet for enhver dialog bør være vækst til gavn for arbejdstagerne, konsolidering og udvidelse af deres demokratiske og arbejdsmæssige rettigheder både i Den Europæiske Union og i USA i betragtning af, at de er hinandens største samarbejdspartnere, hvad angår såvel handel som investeringer.
Men desværre er dette ikke muligt, da begge parter står i spidsen for det globale kapitalistiske system og for det angreb, der er indledt på arbejdstagerne, og set i lyset heraf er den aftale, der gennemføres, et supplement til de mekanismer, som tjener deres mål og ambitioner. Et typisk eksempel er også kravene om større beskyttelse af investeringerne med indførelsen af ekspropriation og kompensation som grundlæggende principper. Dette fremgår af memorandummet om aftalen mellem USA og Den Europæiske Union, der forsøger at bane vejen for den multilateriale aftale om investeringer inden for OECD, som endnu ikke er vedtaget på grund af de stærke reaktioner, den har fremkaldt.
Betænkning af Campoy Zueco (A4-0235/98)
Pinel
Hr. formand, affaldsproblemet er et yderst vigtigt emne i forbindelse med folkesundheden. Et land, der ikke er i stand til eller ikke er indstillet på økologisk affaldshåndtering, kommer til at stå med et vandforureningsproblem og en kraftigt forurenet luft, som følge af forureningsskabende affaldsafbrænding, og oven i alt dette med en befolkning, der optager de forurenede stoffer via fødevarerne. For til bovin spongiform encephalopati (BSE), hormoner og gensplejsning skal man desuden lægge dioxiner og andre organiske klorforbindelser, der hober sig op i fødekæderne, for blot at tage nogle eksempler.
I den henseende må anvendelsen af spildevandsslam i landbruget - der forekommer at være noget selvfølgeligt - underkastes særdeles strenge sundhedsnormer, da dette slam ofte indeholder betydelige mængder tungmetaller og andre aktive stoffer.
Derfor er det med rette, ordføreren er bekymret over den lemfældighed, der tydeligvis lægges for dagen af medlemsstaterne. Men hvordan kan han tænke på sagsanlæg mod disse stater for retsbrud, når - som han selv erkender - fællesskabsretten er mangelfuld både med hensyn til gennemskuelighed og logisk konsekvens? Kommissionens rolle må bestå i at rådgive og levere redskaberne til en vis konvergens indbyrdes mellem medlemsstaterne og ikke at gribe ind som politi- eller skattemyndighed.
Den forelagte betænkning skæmmes en smule ved denne opfattelse, og det er synd og skam!

Malone
Hr. formand, jeg vil blot sige, at der ikke er megen fornuft i at bruge tid på at drøfte og vedtage lovgivning på miljøområdet, hvis den ikke bliver gennemført. Vi ved, at der kun i ringe grad finder harmonisering sted på dette område, som er af vital betydning for det indre marked. Er det ikke absolut forbløffende at se en manisk beslutsomhed på at færdiggøre det indre marked, når det gælder det toldfrie salg, men at der ikke bliver gjort noget på dette område? Det får en til at standse op og undres.
I den korte tid, der er til min rådighed, vil jeg gerne korrigere en bemærkning, som min valgkredskollega, fru McKenna, fremkom med i går i plenum, og som blev nævnt i Irish Times i dag. Så vidt jeg forstår, så henviser undersøgelsen i Lancettidsskriftet, der beskæftiger sig med farer for gravide kvinder, der bor nær affaldsdepoter, til steder, hvor der aflæsses farligt og giftigt affald - ikke normalt affald. I denne henseende kan man ikke bebrejde den irske regering. Ja, rent faktisk er mange af henvisningerne til Irland i denne rapport forældede.
De to eneste verserende retssager mod den irske regering omfatter en vedrørende tilvejebringelsen af affaldshåndteringsplaner (lignende sager er ved at blive anlagt mod flere medlemsstater). Planerne bliver nu omskrevet for Irland og er så godt som klare til at blive forelagt igen, og så er der sandsynlighed for, at dette sagsanlæg vil blive frafaldet.
Den anden verserende sag mod den irske regering handler om manglende informering af Kommissionen om farlige affaldshåndteringsanlæg. Også her forsikres jeg af Kommissionen om, at sagen er ved at blive behandlet, og det er sandsynligt, at også dette sagsanlæg vil blive frafaldet.
Endelig vil jeg inderligt opfordre de irske myndigheder til straks at tage fat på den mangelfuldhed, vi har, når det gælder genbrugsfaciliteter og ligeledes den kendsgerning, at affald fra landbruget ikke betragtes som affald i Irland, så vi har synet af smukke søer - som søerne i Killarney - der er fulde af fosfater o.lign., og fisk, der dør på grund af afløb fra landbruget, der løber ud i søerne. Jeg ville ønske, at myndighederne kunne gøre noget ved, at vi stadig har et affaldsdepot i Rogerstownflodmundingen i det nordlige County Dublin - i et område, der er et naturligt levested for vilde fugle m.v.

Ahern
Jeg er dybt bekymret over den betændte affaldsskrise i Irland. EU er lige nu ved at anlægge sag imod Irland for manglende iværksættelse af en ordentlig affaldshåndteringsplan og i særdeleshed for ikke at tage sig af det farlige affald. Irland har ikke levet op til forventningerne. EU kræver nu et grundigt eftersyn og en national plan for farligt affald med individuelle planer fra de lokale myndigheder. Endnu en gang har man set Irland være for langsom i vendingen.
Giftigt og farligt affald har været genstand for undersøgelser i Det Forenede Kongerige, der viser, at gravide kvinder stadig befinder sig i farezonen, hvis de bor inden for en tomileradius fra et farligt affaldsanlæg. Børn født inden for en tomileradius fra et affaldsdepot, hvor der dumpes farligt affald, er i alvorlig fare for at blive født med forskellige skavanker. Deformitet og sygdomme såsom spina bifida, hul i hjertet og mangelfulde blodsystemer er konstateret hos børn født af mødre, der bor nær industriaffaldsdepoter. Irland har officielt eksporteret farligt affald. Men der er fundet ulovligt dumpet affald over hele landet, og Kommissionen vil se nærmere på klagerne.
Nøglespørgsmålet er, hvem der skal betale for de øgede omkostninger i forbindelse med affaldsdeponering, efterhånden som EU strammer løkken omkring Irland? Hvis forureneren betaler, betyder det en revolution med mindre affald og genbrug, der vil komme til at spille en primær rolle og mindske behovet for affaldsdeponering til 20 %.
Dette er en tiltale for dette lands slappe holdning, når det gælder håndhævelsen af affaldslovgivningen. Vores grønne image er ved at blive undermineret. Landbruget er den største forurener af floder og søer i Irland, og alligevel har affaldet fra landbruget ikke figureret i de tidligere affaldshåndteringsplaner. Det er Kommissionen særlig opmærksom på. En nylig plan for County Waterford havde helt glemt at behandle håndteringen af ca. en million tons landbrugsaffald pr. år. Mens den irske regering går rundt om lovgivningen som katten om den varme grød, vokser affaldsbjergene sig store og ødelægger vores miljø.
Kommissionen har bebudet en frist for rapporter til at foreligge i september 1998. Vil Irland overholde fristen, eller vil der blive ikendt bøder?

Bonde og Sandbæk
Det er med stor beklagelse, vi må konstatere, at ingen medlemsstater har indskrevet Det Europæiske Affaldskatalog i de nationale lovgivninger, og at definitionen på affald derfor divergerer og efterlader store smuthuller for gennemførelsen af en bæredygtig miljølovgivning. Det er ligeledes særdeles beklageligt, at medlemsstaterne ikke mere effektivt gennemfører den vedtagne fælles affaldspolitik med de fire omhandlede direktiver, endsige opfylder deres rapporteringsforpligtelser over for Kommissionen.
Således undlader de enkelte medlemsstater at leve op til væsentlige miljømæssige principper og i det hele taget at fremme og efterleve en affaldspolitik, der tilgodeser menneskers velfærd og sundhed. Vi ser derfor gerne, at Det Europæiske Miljøagentur får mulighed for at indsamle de fornødne data om de enkelte staters implementering af den fælles vedtagne politik om affaldshåndtering, hvis disse komparative analyser kan fremme kodificeringen af den europæiske affaldspolitik.
Ikke desto mindre stiller vi os meget kritiske over for denne betænkning. Dels finder vi ikke, at affald kan betragtes som en vare, der kan handles med på tværs af grænser og således reguleres som led i det indre marked. Affaldspolitik er i realiteten et miljøspørgsmål og bør derfor alene behandles som miljøpolitik. Dels anbefaler betænkningen i punkt 3 regulering via en forordning fremfor som nu via et direktiv. Det er ikke vejen til en bedre opfyldelse af den fælles miljøpolitik, endsige til en mere effektiv, engageret og demokratisk fællesskabspolitik generelt.
Med forordninger, der har direkte lovgivende virkning i de enkelte medlemslande, fjernes kompetence fra de nationale parlamenter. De fratages indflydelse på beslutninger om den konkrete nationale implementering af den fælles retsakt. Denne overførelse af lovgivningskompetence fra de folkevalgte organer til EU-Kommissionen kan vi ikke billige. En genuin og ansvarlig miljøpolitik kan ikke gennemtvinges via lovgivning - så ville langt flere medlemsstater have opfyldt deres forpligtelser - men kræver en grundlæggende holdningsmæssig ændring. Fælles miljøpolitik er nok nødvendig, men ikke tilstrækkelig.

Caudron
Først vil jeg rose vores kollega for den klare og åbenhjertige stil, betænkningen er skrevet i. Åbenhjertighed er tilstrækkeligt sjælden til at fortjene omtale. I øvrigt vil jeg tilslutte mig de anmodninger, der fremsættes af Luis Campoy Zueco og minde om visse sandheder på miljøområdet.
Hvis man konstaterer medlemsstaternes uvilje mod at føre direktiverne om affaldsbehandling ud i livet, så gælder denne vrangvillighed desværre ikke kun på miljøområdet. Derfor vil jeg give udtryk for min forbitrelse i anledning af de talrige positive hensigtserklæringer fra de forskellige regeringer, alt imens deres handlinger står i grel kontrast til disse.
I øvrigt tjener det ikke noget fornuftigt formål at opstille en liste over forsømmelserne. Det er på høje tid, at vores ledere bliver klar over, hvor vigtig en indsats på miljøområdet er her ved århundredets afslutning. Jeg har allerede sagt og skal gentage, at vi ikke kan blive ved med at lægge løsningen af problemerne over på de fremtidige generationer. De trusler, vi har hængende over hovedet, er tilstrækkeligt alvorlige og foruroligende.
Derfor tilslutter jeg mig ordførerens opfordringer, både hvad angår en definition en gang for alle af affaldsbegrebet og med hensyn til at gøre alt, hvad der er nødvendigt over for de genstridige stater, og jeg kan i alt væsentligt erklære mig enig i min kollegas analyser og forslag.
Og endelig vil jeg sige, at selvom jeg er positivt stemt over for visse skattemæssige incitamenter, så er der stor risiko for at havne i fastlåste situationer på grund af strammere budgetrammer. Men der er al grund til at mene, at miljøpolitikken bliver et betydningsfuldt område inden for de nærmest kommende år. Og inden for dette område er det som på andre felter nødvendigt at være modige. Vi skal naturligvis støtte, men i første række må vi straffe dem, der ikke retter sig efter loven.

Lis Jensen og Krarup
På trods af Zueco-betænkningens gode hensigter, og på trods af det kritiske forhold betænkningen behandler, kan vi ikke støtte den. Vi mener, at Zueco-betænkningen berører EU's grundlæggende problem, der er, at EU ikke har en lovgivningsmæssig legitimitet. Det betyder, at medlemslandene ofte vælger at se bort fra EU-lovgivningen, på trods af at de selv har været med til at vedtage den.
Zueco-betænkningen forholder sig til brud på EU's regler for affaldshåndtering. Der skal ikke herske nogen tvivl om, at vi finder, at det er forkasteligt, at EU-lande - og i øvrigt også andre lande - sløser med deres behandling af affald til skade for deres egne borgere, det nationale miljø og det globale miljø. Vi kan derfor kun opfordre alle lande, ikke mindst i-landene, til at tage deres globale miljøansvar alvorligt, også når det gælder affaldshåndtering.
Vores holdning er, at det næppe vil hjælpe ret meget med Zueco-betænkningens forslag om en øget rolle for Kommissionen og EF-Domstolen i forhold til medlemslandene. Det er ikke forslag, der vil være med til at styrke EU's legitimitet over for EU-landenes borgere. Det bedste middel til at styrke landenes vilje til at tage deres miljøansvar seriøst er en styrkelse af de nationale og lokale demokratier, sådan at borgerne selv kan sikre, at de valgte myndigheder er deres ansvar bevidst. Det er ikke mere EU-topstyring, vi har brug for, det er mere demokrati.

Souchet
Der står så meget på spil med affaldsbehandlingen, både økonomisk og miljømæssigt, at det er absolut påkrævet, at vi forstærker indsatsen.
Allerførst vil jeg på vegne af Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa protestere mod, at Kommissionen med vilje har undladt at definere begrebet »affald« i Den Europæiske Union, inden man oprettede enhedsmarkedet og som følge deraf afskaffede toldkontrollen med vareudvekslingen. Det er en kendsgerning, at medlemsstaternes forskellige tolkninger af begrebet »affald« reelt har medført en bevægelse af farligt »affald« til de mest eftergivende medlemsstater. Dette er hovedårsagen til, at der er opstået en vis trafik af farligt »affald«.
Vores gruppe har stillet to ændringsforslag til økoskatter. I flere år har vi nu oplevet, at det bliver almindeligt med miljøskat på emballager. Det er nødvendigt, at Kommission på præcis dette område påtager sig en rolle som koordinator på EU-plan af de bestemmelser, der er indført i de forskellige medlemsstater. Det er alt for tit sket, at der er indført miljøskat med henblik på at lægge reelle forhindringer i vejen for det indre marked. Dette kan vi kun stille os fordømmende over for. I Tyskland og Frankrig er der indført et fælles logo (det grønne punkt), som tvinger alle emballagefabrikanter, der markedsfører færdige produkter i disse to lande, til at betale et bidrag til løsning af miljøproblemer i forbindelse med affald. Det bliver nødvendigt at udbrede den form for lette, klare og effektive initiativer og at modsætte sig dem, der er taget i anvendelse i andre medlemsstater som eksempelvis Belgien, der søger at fremme sin egen nationale produktion ved at indføre meget tunge og hæmmende administrative procedurer.
Endelig beklager Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa den komplicerede lovgivning, der eksisterer inden for affaldsområdet. Inden for dette felt findes der tyve forskellige lovkomplekser. Dette går imod princippet om gennemsigtighed, og det bliver endda endnu værre i og med, at begrebet »affald« ikke defineres ens i de forskellige medlemsstater. Derfor anmoder vi Kommissionen om at leve op til sin rolle, i stedet for hele tiden og på alle områder at tillægge sig selv en politisk funktion som initiativtager, der reelt ikke tilkommer den. Derimod er det Kommissionens opgave på så vigtigt et område som affaldsbehandling, på de områder, der hører ind under dens kompetence, at sørge for at koordinere og forenkle lovgivningen. Dette kan Parlamentet her passende minde den om .
Betænkning af Mohamed Alí (A4-0167/98)
Martinez
Hr. formand, vi er alle enige med vores kollega Mohamed Alí: Averroes er en overordentlig betydningsfuld person, på samme måde som Ibn Khaldunf er den arabiske Montesquieu. Men hvis Maimonides og den katalanske filosof Raymond Lulle står til troende, så er Averroes måske den mand, der skrev pamfletten »De tre løgne«: den hebraiske løgn, den kristne løgn og den muslimske løgn.
At benytte sig af denne stærke og frie personlighed i forbindelse med det nye dogme om det multietniske samfund eller spidsfindigheder omkring et forsvar for menneskerettighederne, det er forvanskning af hans eftermæle. Vi er alle enige om et universitet, ja, og Middelhavet skal stå fadder, for at fejre 800-året for Averroes, men at benytte sig af denne filosof for at tale en arrogant og voldsom indvandrings sag, det er alligevel besynderligt i forbindelse med denne skarpsindige personlighed. Forestiller man sig Averroes til rapkoncert i Córdoba, i færd med at begå ulovligheder i en forstad eller kørende rundt i en stjålen BMW og maskeret i gang med at anvende gangstermetoder over for turisterne på vejene?
Er der i virkeligheden to muslimske verdener? Al Mansours verden dominerede over vesten takket være sin intellektuelle overlegenhed, men i dag dominerer den muslimske verden over os på grund af sin overordentlige grusomhed.
Så lad os ikke gøre Averoës til talibanernes og djihadens åndelige fader, for hvis han havde levet i dag, var der blevet udstedt en fatwa over ham, og Averoës' pulsårer var blevet skåret over af de muslimer, for hvis skyld man i dag påkalder Averroes.

Flemming
Hr. formand, jeg har stemt imod Mohamed Alí-betænkningen, men ikke, fordi jeg ikke vil kunne følge intentionerne i betænkningen helt og holdent. Jeg mener bare, at en betænkning, der er så kort, at den kun strejfer emnet overfladisk, ganske enkelt ikke kan tilgodese dette vanskelige emne, som vi har med at gøre.
Der er mange punkter i betænkningen, som jeg kan støtte fuldt ud, f.eks. fremstillingen af kvindernes situation i islam, men der er også dele, som jeg ikke kan bifalde. Jeg mener blot, at det ikke giver nogen mening at ville afdække et så prekært, vanskeligt, stort og vigtigt emne med en betænkning af denne slags. Det er et forkert forsøg.

Berthu
Europa-Parlamentet har netop vedtaget hr. Mohamed Alís betænkning, der beder om, at EU-landene fejrer 800-året for Ibn Rushds (Averroes') død, en filosof fra det 12. århundrede, der gik ind for en frisindet udgave af islam.
Betænkningen er ledsaget af en fremstilling af ret ualmindelige bevæggrunde og præsenterer Averroes således: »Han fødtes i 520/1126 og hed Abu-l-Walid Muhammad ibn Ahmad Ibn Rushd, hvad der muligvis er forklaringen på, at vi siden middelalderen har foretrukket det i øvrigt langt kortere navn Averroes, ligesom vi foretrækker at kalde den anden store muslimske filosof Ibn Sina for Avicenna«... »I første række vil jeres ordfører... først gøre jer fortrolig med Averroes ved at tage jer med i... biografen for at se filmen »Le Destin« (skæbnen) af Youssef Chabin. Man kan ved hjælp af disse vidunderlige billeder, som er ledsaget af musik og dans, følge Almansurs, Cordobas vesir, sheik Riads og Averroes' historie. Inden vi ser filmen, kender de færreste af os til kadien fra Cordoba, som var læge for emirerne Yussuf og AlMansur, og filosof: Han blev angrebet af tilhængerne af den strengt ortodokse lære, faldt i unåde, landsforvistes og fik oprejsning; den 10. december 1198 afgår han ved døden som førstelæge ved hoffet i Marrakesh som den spanier, der har øvet størst indflydelse på den menneskelige tænkning«.
Det er en anden genre, men den tekst, som Europa-Parlamentet har vedtaget, er ikke meget bedre, eftersom det straks efter de indledende forklaringer erklæres, at: »Europa er kendetegnet ved en samfundsstruktur med mange kulturer, mange etniske befolkningsgrupper og mange religioner, som er en væsentlig arv og en del af verdensdelens identitet...«. Jeg er ked af at måtte sige, at jeg ikke er enig i disse påstande. Der er ingen tvivl om, at de europæiske landes samfund er forskellige i dag, men de har en dybtgående fælles baggrund, der hidrører fra den kristne identitet og længere tilbage i tiden fra de keltiske, galliske, romerske, græske eller germanske rødder. Selvom adskillige religioner har bidraget til det fælles europæiske grundlag, kan man naturligvis ikke sidestille deres bidrag. Og med hensyn til islam i særdeleshed, er det mindst lige så meget opposition, som islams positive bidrag, der har medvirket til at forme vores identitet.
Af disse grunde beklager jeg, at Mohamed Alí-betænkningen i den grad er blind for vores identitet. Den afrunder i øvrigt med forrykte udtalelser, som et opråb til medlemslandene om at »støtte imamernes og andre religiøse lederes uddannelse i EUlandene«. Man må beundre bestræbelsen på at virke objektiv, der har fået ordføreren til at nævne »andre religiøse ledere«, efter at have nævnt imamerne. Men vi må alligevel sige, at vi ikke er enige, for vi mener ikke, at vores stater over skattebilletten skal finansiere religioner, der er karakteriseret ved visse fundamentalistiske træk, der er i modstrid med grundholdningerne i vores demokratier.

Blot
Averroes var en enestående lærd mand. Han er på samme tid symbolet på et nederlag: det nederlag, der består i at ville blande græsk filosofi med islam. Det er en lærestreg for dem, som drømmer om en fortyndet udgave af islam, der er verdsliggjort og blandet op med menneskerettighedsideologien. Jeg tror, at islam fortsat vil forblive tro imod sit eget særpræg.
Men jeg tror også, at det europæiske særpræg er et andet. Det er græsk-kristent. Aristoteles havde mere succes i Vesten end Averroes i de islamiske lande. Aristoteles forklarer imidlertid i sine »Politikker«, at en bystat ikke kan eksistere uden kulturel homogenitet og at en uforholdsmæssig stor indvandring kan ødelægge bystaten. Lad os følge hans eksempel. Hvad angår de muhamedanere, der bor i EU-lande, så skal de som private personer kunne have deres tro i fred på en værdig måde.
Men offentligt har islam ikke noget at gøre i Europa - dette er dels i islams egen interesse, så den kan bibeholde sin særlige uberørthed, dels er det i vores interesse. Andre lægger demagogisk et ønske om at blande stilarterne for dagen. Med de bedste intentioner. Historien viser, at det er forgæves. Det er nemlig derfor, at Averroes havde mere succes i Vesten end i de islamske lande. Lad os modigt og klarsynet lære af det.

Féret
Vores kollega Mohamed Alí har lavet et barn helt selv. Hans initiativbetænkning, som han fik idéen til for to år siden, har nu set dagens lys. I den landsby, hvor jeg er født, på grænsen mellem belgisk og fransk Hainaut, siger man om en vordende mor, der er gået over tiden, at hun »føder en dumrian«.
På trods af at svangerskabet har varet 24 måneder, synes jeg nu, at den nyfødte, som man har præsenteret os for, er ret kvik. Ved at præsentere Abu al-Walid Muhammad ihn Ahmad ibn Ruchd som Averroes, et bindeled mellem islam og den græsklatinske civilisation, så fremkommer ordføreren med et løgnagtigt postulat, for at vi bedre kan sluge et par kameler.
Jeg vil gerne slå tre sandheder fast. For det første vedkommer religiøse spørgsmål ikke Parlamentet. Denne betænkning burde således aldrig have set dagens lys. Desuden blev Averroes både afvist af islam og skarpt kritiseret af de kristne teologer. Endelig kan man ikke tale om tolerance, når moskéer vokser som champignoner rundt om i EU-landene, uden at det samme gør sig gældende for kristne kirker i islamiske lande.

Leperre-Verrier
At fejre 800-året for den visionære filosof Averroes' død vil give Den Europæiske Union lejlighed til igen at overveje, hvilken tilknytning EU har til islam og muslimerne, en diskussion, der alt for ofte er præget af gensidig mistillid og mangel på forståelse.
Averroes' moderne og humanistiske tankegang bør give os mulighed for at reflektere over muhamedanernes plads i EU uden ideologiske fordomme. De fornuftige forslag, som Udvalget om Kultur er fremkommet med, bør føres ud i livet i alle medlemslandene. De vil vise sig at være meget mere virkningsfulde end den besættelse, der går ud på at sikre sig mod og bekæmpe indflydelsen fra den minoritet, der nægter at sammenkoble modernitet og religion.
Jeg beklager dog, at der i betænkningen kun bruges lidt plads på verdslighedstanken, der gør det muligt at overskride lidenskaberne, og som er en veritabel optræning i tolerance.
Jeg ser også hen til fremtidige og vigtigere indsatser, der ikke alene vil gøre det muligt at undgå, at visse fundamentalistiske bevægelser udnytter den sociale håbløshed, men som også letter integrationen af ikke-fanatiske muslimer, og alle de muslimer for hvem islam har en privat karakter, og jeg minder om at mere end halvdelen af disse har statsborgerskab i et af vores medlemslande.

Lindqvist
Jeg kan stemme for mange af forslagene, men dette er ikke et spørgsmål for EU og Europa-Parlamentet. Problemerne, som beskrives her, må klares på anden vis, hvilket også gælder lignende spørgsmål inden for andre religioner.

Seillier
Vi har stemt imod vores kollega Mohamed Alís betænkning om »Islam og Den Europæiske Averroes-Dag«. Det har vi først og fremmest gjort på grund af respekt for subsidiariteten - det er op til hver enkelt medlemsland at undersøge de spørgsmål, som muslimers tilstedeværelse rejser i de enkelte lande, i øvrigt på baggrund af landenes meget forskellige historie og deres forskellige forestillinger om integration og verdslighed. Dertil kommer, at hvad angår stk. 12 punkt c, er det ikke statens opgave at tage sig af imamernes uddannelse, selvom forfatteren beskriver denne som en »faglig og videnskabelig uddannelse«, en vending der i hvert fald er besynderlig og forvanskende, ja faktisk oprørende i forbindelse med den tro, der udgår fra Koranen. Det muslimske samfund er selv ansvarlig for denne uddannelse af imamerne, og det er dette trossamfunds opgave at tage afstand fra eller endda modsætte sig, at imamer udsendes af Saudi-Arabien eller andre islamiske lande.
Efter skarpe diskussioner i Udvalget om Kultur giver vores kollega udtryk for, at man burde skelne mellem konfessionsløshed og verdslighed, respekten for verdsligheden. Lad os minde om, at det er den verdslighed, som ligger til grund for Kristi ord i evangeliet: »Giv kejseren, hvad kejserens er, og Gud hvad Guds er«. Jeg er ikke i tvivl om, at denne holdning er ærligt ment, men bliver desværre nødt til at præcisere, at forfatteren udtaler sig på egne vegne, og at han i øvrigt ikke på nogen måde foregiver at være talsmand for sine religionsfæller.
Ordføreren formulerer sig i øvrigt tvetydigt i fremstillingen af sine bevæggrunde, hvor han snart giver udtryk for fordringer på vegne af islam, udelukkende forstået som en kulturel størrelse, og snart på vegne af islam som religion. Men er en sådan skelnen mulig, når man tager Koranens holistiske perspektiv i betragtning, for heri hører det hele uløseligt sammen, islam er både en måde at tro og leve på og en kultur, men den er også en politisk lovgivning og normkodeks i familien og så videre, som de troende er forpligtet til at gøre gældende, når de har muligheden for det.
Der er således flere af hr. Mohamed Alís krav, som vi ikke kan gå ind for - til gengæld er der ét, i stk. 11 punkt f), der forekommer os interessant, hvis det bliver ændret. I stedet for at foreslå, at man opretter et »euro-islamisk« universitet, ville det så ikke være passende, og Averroes-dagen ville være en god lejlighed til det, at lancere idéen om at oprette et universitet i et af EU-landene, hvor man studerer disse spørgsmål, der er så vigtige for vores samfund - som f.eks. hvilken forbindelse der set ud fra jødedommen, islam, katolicismen og andre kristne trosretningers synsvinkel er mellem tro, religion og politik i modsætning til den verdslige tankegang og frimureriets synsvinkel? Og hvilken forbindelse er der mellem filosofiske og teologiske forklaringer ifølge disse forskellige anskuelser?
Et sådant initiativ ville kunne ære Averoës' minde, for hans anskuelser har haft en ubestridelig indflydelse på de europæiske filosoffer, men indtil videre har de ikke, hvilket ikke er videre betryggende, haft det i den egentlig muslimske verden.

Vaz da Silva
Mohamed Alí-betænkningen symboliserer smukt, hvad det vil sige at udøve demokrati. Efter en lang og besværlig proces i udvalg og politiske grupper har vi nu her i salen en tekst, som vi kan samles om i en enighed, der i første omgang forekom umulig at nå. Den er et bevis på, at de demokratiske principper, som Europa hviler på - tolerance, respekt for frihed og forskellighed - fører til gode resultater. De har værdi under alle forhold, selv eller især, hvor det er nødvendigt at indgå i dialog med politisk-ideologiske systemer, der ikke lægger vægt på disse værdier.
Alí-betænkningen fremhæver, at islam ikke kan identificeres med fundamentalismen, og at den tværtimod har sin oprindelse i principper om tolerance. Og betænkningen appellerer til EU om at bidrage til, at islams liberale side kommer til syne ved at tage imod politiske og religiøse ledere for at fremme deres uddannelse og ved at skabe betingelser for, at indvandrere kan leve i overensstemmelse med deres kultur. Jeg er enig i denne appel fra islam til Europa. Derfor stemmer jeg for betænkningen. Det er på tide, at Europa træder ud af sin passivitet og fremmedgørelse, som om islam ikke havde noget med det at gøre, som om den ikke var en del af det.
Men Europa har også en appel at rette til islam. Hvis muslimer har valgt til at leve i Europa, har de også valgt at leve efter de her gældende principper og love. De kan ikke udnytte demokratiet til at afvise det.
De individuelle friheder og den private religionsudøvelse er én ting, det offentlige rum og den offentlige religionsudøvelse er en anden. Det må forlanges, at muslimerne giver afkald på at bruge chadoren i skoler, ligesom det forlanges af europæere, at de tager deres sko og hat af, når de går ind i en moske.
Et sundt interkulturelt samvær kræver af medlemsstaterne i Den Europæiske Union:
at de respekterer og kender hinandens kultur, -at man i privatsfæren lever efter hver enkelts værdier, og at man i den offentlige sfære lever efter samfundets fælles principper, -at der skabes betingelser for social åbenhed og dynamik med henblik på, at det enkelte individ - uanset hvilken race eller tro, det måtte tilhøre - kan slutte sig til den gruppe, som vedkommende føler sig tilknyttet.Det europæiske samfund - og jeg tænker her på det portugisiske, som jeg kender bedst - er allerede i dag særdeles komplekst og multikulturelt. Der står tilbage at gøre det interkulturelt gennem vores bevidste bidrag hertil.

Wolf
Euro-Middelhavspartnerskabet er ikke kun et påtrængende ønske. Det er baseret på en historisk realitet, der desværre stadigvæk alt i alt er fortrængt. Det europæiske Vesten ville stadigvæk ikke være noget i dag, hvis det ikke havde kunnet udvikle sig som efternøler og »fattig slægtning« af det rige og civiliserede Orienten igennem mange århundrede. Dette gælder i særdeleshed også for islam, uden hvis kultur, litteratur og filosofi hverken det moderne »oplyste« Europa havde været mulig eller den »latinske middelalder«, hvor der i det hele taget først udviklede sig væsentlige samfundsmæssige og åndelige forudsætninger herfor. Uden den jødiske og arabiske, talmudiske og islamiske reception af den antikke, især aristoteliske filosofi, hvis nøglebegreber som materiens entydighed (Avicenna/Ibn Sina) og sandhedens differenciering (Averroes/Ibn Raschid) stammer fra de førende arabisk-islamiske filosoffer, havde der hverken været højskolastik eller renæssance eller de moderne naturvidenskaber med deres selvforståelse formuleret af Bacon og Descartes.
Den fortrængning, der er historisk forbundet med den tidlige vesteuropæiske moderne tid, den fortrængning af det islamiske Orientens afgørende bidrag til konstitutionen af både den kristelige og den humanistiske Occidenten er først i dag blevet til en ideologisk lænke for virkelighedsforståelse og transkulturel dialog. Alt, hvad der bidrager til at skabe og forbedre forudsætningerne for den længe ønskede brede dialog med den islamiske verden, kan vi derfor kun støtte eftertrykkeligt: kollokvier, højere læreranstalter, uddannelsesindhold, lige religiøse rettigheder, mindedage osv.
I stedet for fortsat at jage efter fantomet vedrørende en kristelig identitetsbestemmelse for Europa, bør vi åbne os for virkeligheden - den multireligiøse og filosofisk pluralistiske virkelighed for vores fælles historie, den multikulturelle virkelighed for vores samfund og den pluricentriske virkelighed for middelhavsområdets storregion, hvis fredelige fælles udvikling også kræver en bæredygtig gensidig transkulturel forståelse.
(Mødet udsat kl.13.35 og genoptaget kl. 15.00)

Toldunionen EF/Tyrkiet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0251/98) af McMilllan-Scott for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om udviklingen af forholdet til Tyrkiet siden Toldunionens ikrafttrædelse.

McMillan-Scott
Fru formand, under debatten i Europa-Parlamentet i efteråret 1995 om Parlamentets godkendelse af toldunionen med Tyrkiet påtog Kommissionen sig at forelægge en årsberetning for Parlamentet om udviklingen af relationerne med Tyrkiet. Den skulle indeholde betragtninger om de økonomiske og politiske aspekter, og herunder den demokratiske proces og menneskerettighedssituationen i Tyrkiet.
Kommissionen sendte sin første beretning den 30. oktober 1996 fulgt af den anden beretning den 3. marts 1998 og derefter den europæiske strategi for Tyrkiet i juli i år.
Kommissionens beretninger var inddelt i fem afsnit: toldunionens måde at fungere på, andre aspekter i forbindelse med udmøntningen af aftalerne, den økonomiske situation i Tyrkiet, den politiske situation og menneskerettighederne.
I begge beretninger giver Kommissionen en positiv vurdering af toldunionens måde at fungere på og peger på positive aspekter såsom etableringen af en konkurrencemyndighed, undertegnelsen af frihandelsaftaler med en række central- og østeuropæiske lande, fremskridt med harmoniseringen af tariffer m.v. Nævnt bliver naturligvis også de politiske vanskeligheder inden for EU med at føre de finansielle instrumenter, som Rådet har vedtaget, ud i livet.
Hvad angår den økonomiske situation i Tyrkiet, bemærker Kommissionen den stærke vækst, der er nået, men samtidig peger den på vanskelighederne med at opretholde denne vækst og Tyrkiets evne til at holde inflationen, der p.t. er på 100 %, dens underskud på de offentlige finanser og andre strukturelle problemer under kontrol. Nogle finder måske Kommissionens beretning urimeligt pessimistisk. På det politiske og diplomatiske område og inden for menneskerettighedsområdet ser Kommissionen kun få opmuntrende tegn og meget få fremskridt.
Med hensyn til menneskerettighederne så ses den offentlige anerkendelse hos myndighederne på højeste niveau af behovet for at takle dette alvorlige spørgsmål som en positiv udvikling.
Europa-Parlamentet stemte for toldunionen i december 1995 til trods for betydelige forbehold i lyset af den politiske situation i Tyrkiet. Hermed ønskede Parlamentet at understrege denne partners betydning i den geopolitiske sammenhæng (Tyrkiet er medlem af NATO, observatør i Vestunionen og deltager i det nye Euro-Middelhavspartnerskab) og samtidig hermed udtrykke en tilllidsfuld gestus over for den tyrkiske regering for at tilskynde den til at sikre landets fortsatte forankring i Europas demokratiske værdier.
Parlamentet er ligeledes nået til enighed med Kommissionen om, at en fælles arbejdsgruppe bestående af de to institutioner skal undersøge, om Meda-programmerne med Tyrkiet er i overensstemmelse med dets beslutninger, og navnlig beslutningen af 15. september 1996. Jeg - og Piet Dankert, der er medformand for det fælles parlamentariske udvalg for relationerne mellem EF og Tyrkiet - er medlemmer af denne arbejdsgruppe.
De økonomiske virkninger af toldunionen synes hidtil at have været yderst gavnlige for EU. Jeg er REX-Udvalget og dets ordfører, hr. Schweiger, meget taknemmelig for deres undersøgelse af dette særlige punkt.
Det bør også erindres, at Det Europæiske Råd ved dets møde i Luxembourg den 12. og 13. december bekræftede, at Tyrkiet var kvalificeret til EU-tiltrædelse, og det fastslog, at det ville blive bedømt ud fra de samme kriterier som de øvrige ansøgerlande.
Tyrkiet blev også inviteret til at deltage i den europæiske konference den 12. marts, hvilket var en bekræftelse på, at landet i fremtiden ville figurere blandt deltagerne i udvidelsesprocessen. Vi er imidlertid skuffede over Tyrkiets manglende deltagelse i denne konference.
Toldunionens ikrafttræden er et væsentligt skridt på vejen henimod Tyrkiets tiltrædelse. Selvom Tyrkiet ikke for nærværende opfylder tiltrædelseskriterierne, så har der aldrig hersket tvivl om dets egnethed til at slutte sig til Unionen. Det er blevet bekræftet ved forskellige lejligheder. Det må være Unionens overordnede målsætning at hjælpe Tyrkiet med at overvinde dets problemer og fortsætte dets integration i EU. Associeringsaftalen og aftalen om toldunionen danner grundlaget for etableringen af stadig tættere politiske og økonomiske bånd. Som del af denne proces må EU lægge særlig vægt på følgende punkter: for det første må det bevæge Tyrkiet henimod en fuld demokratisering og overholdelse af menneskerettighederne; for det andet må der etableres gode naborelationer mellem Grækenland og Tyrkiet; og for det tredje må det overholde principperne i folkeretten, og endelig må det finde en løsning på Cypern-problemet.

Giansily
Fru formand, vores kollega McMillan-Scotts glimrende betænkning vedrørende udviklingen af forholdet til Tyrkiet har vakt stor interesse i Budgetudvalget, der ønsker at gøre den bedre endnu ved at foreslå seks ændringer, som vi håber, Parlamentet vil stemme for under den endelige afstemning.
Jeg mener faktisk, at det er EU's pligt at give Tyrkiet en håndsrækning. For opstod ordet »Europa« ikke ved Bosporus' bredder, det magiske udvekslingssted mellem Vesten og Østen, men ligeledes udgangspunkt for det nye Athen, teatret og Trojakrigen for mere end tyve århundreder siden. Som Jean Giraudoux vil jeg i dag kunne sige »den trojanske krig vil ikke finde sted«, og at de bestræbelser, som de tyrkiske myndigheder har udfoldet de sidste år, er tilstrækkelige til, at man slår dørene til EU på vid gab.
Der er imidlertid stadig visse hindringer, der finder udtryk som ændringsforslag. I første omgang beder Budgetudvalget om, at man mere detaljeret undersøger, hvilken budgetmæssig indvirkning iværksættelsen og udviklingen af toldunionen har på EU's indtægter. Dernæst beder vi om, at man tager det arbejde, som arbejdsgruppen for demokrati og beskyttelse af menneskerettighederne inden for rammerne af Meda-programmet, har fremlagt, i betragtning - det er jo spørgsmål, som Parlamentet anser for at være af særdeles stor vigtighed.
For det tredje beder Budgetudvalget Rådet om, at Parlamentet bliver holdt orienteret om de initiativer, der bliver taget i fællesskab med de tyrkiske myndigheder i forbindelse med en frigørelse af den økonomiske ordning og særlig hjælp til Tyrkiet. Den fjerde ændring angår Parlamentets ønske om, at Tyrkiet deltager i programmerne Ungdom for Europa, Leonardo og Sokrates. Endelig er ændringerne 5 og 6 rettet mod nødvendigheden af, at man, som Kommissionen har mindet om, anvender en væsentlig del af EU's budget til at styrke toldunionen. Men Budgetudvalget vil ved denne lejlighed minde om den rolle, den fælles beslutningstagning har inden for den årlige budgetprocedure og som en del heraf vores udvalgs uomgængeligt nødvendige accept af tildeling af midler.

Schwaiger
Fru formand, hr. kommissær Van den Broek, kære kolleger, Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser har i alle sine betænkninger og udtalelser vedrørende Tyrkiet hidtil indtaget en praksis- og problemorienteret holdning. Udvalgets ledemotiv er »væk fra alt eller intet og frem til en trinvis intensivering af relationerne«. I dag handler det ikke om Tyrkiets medlemskab, men om konsolideringen af det, der er opnået med toldunionen, og om gennemførelsen af de politikker, der følger med, og som endnu ikke har fundet sted, og det skal ske i partnerskabets og ligeberettigelsens ånd fra begge sider.
Hvert skridt, som Den Europæiske Union og Tyrkiet - hver for sig eller i fællesskab - tager for at løse de problemer, der er forbundet med toldunionen, og for at udvikle de flankerende politikker, giver nye impulser til det politiske samarbejde og også til en tilnærmelse til Tyrkiets senere medlemskab. Det skal derfor hilses særligt velkommen, at Tyrkiet med sit memorandum af 23. juli 1998 nu accepterer Kommissionens og Parlamentets forslag, opgiver sin konfrontationskurs med Den Europæiske Union og igen vælger skridt-for-skridt-metoden, således som det også allerede blev formuleret fra vores side, fra Det Europæiske Råds side i Cardiff.
I Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser støtter vi de fleste af de nævnte punkter som f.eks. styrkelsen af dialogen om liberalisering af kapitalbevægelserne og koordineringen af de økonomiske politikker generelt samt et tættere samarbejde på landbrugsområdet. Vi konstaterer også med tilfredshed, at den tyrkiske side vurderer vores forslag om åbning af markedet for tjenesteydelser positivt og kræver en relativ høj, konstant integrationsgrad som led i associeringsaftalen. Et første skridt i den retning er et teknisk studie af og forhandlinger om den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser og diplomer.
Fleksibiliteten fra tyrkisk side vedrørende den fri bevægelighed for tyrkiske lønmodtagere i Den Europæiske Union kan ligeledes noteres positivt. Men Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser opfordrer også Den Europæiske Union og Parlamentet til at ophæve de blokeringer og betingelser der, hvor de endnu eksisterer, og sætte de flankerende foranstaltninger vedrørende toldunionen endegyldigt i kraft. Vi bør så hurtigt som muligt - det har vores kollega Giansily allerede sagt, og det er også kommet til udtryk i den glimrende betænkning af McMillan-Scott - lade Tyrkiet komme til at nyde godt af programmerne Leonardo, Sokrates og Ungdom for Europa, således at Tyrkiet kan arbejde med på dem, for disse uddannelsesprogrammer bidrager til at styrke det pluralistiske samfund og til at konsolidere demokratiet.
Forordningen om finansiel støtte til Tyrkiet bør også så hurtigt som muligt fritages for det græske veto og træde i kraft. Også her opfordres Kommissionen særligt til at finde en vej til langt om længe at ophæve denne blokering. Det samme gælder for Tyrkiets deltagelse i de betingelser, der endnu skal forhandles i detaljer, for programmerne Interreg, Leader, Philoxenia, der vedrører turisme. Også styrkelsen af de små og mellemstore virksomheder ved en udvidelse af det tredje flerårsprogram til også at omfatte Tyrkiet ville være nødvendig. Det samme gælder for Euro-infocentrene, for PC-Net, for Europartenariat og Enterprise.

Schulz
Fru formand, mine damer og herrer, i modsætning til den tidligere taler, der skal belyse de økonomiske aspekter af samarbejdet i forbindelse med toldunionen fra sit udvalgs synsvinkel, skal Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender se på toldunionen under et andet aspekt, nemlig under aspektet om menneskers retsstilling og demokratiets udvikling i Tyrkiet. Hr. McMillan-Scott har i sin yderst interessante betænkning nævnt en række af disse punkter, hvortil jeg gerne vil gentage tre principielle bemærkninger, der allerede spillede en væsentlig rolle i debatten om toldunionen i 1995. Europa-Parlamentet førte dengang to debatter i to trin om foråret og om vinteren, der skulle være en forberedelse til afgørelse. Disse debatter var kendetegnet ved tre punkter.
For det første: Fordybelsen og videreudviklingen af demokratiet i Tyrkiet er en uomgængelig forudsætning for videreudviklingen af toldunionen til et endnu mere intensivt samarbejde. For det andet: Tyrkiet er også forpligtet som regional magt til at gå ud fra princippet om en fredelig løsning af landets ydre og indre konflikter og stræbe mod en sådan løsning. For det tredje: Tyrkiet som partner for Den Europæiske Union skal sikre, at menneskerettighederne i Tyrkiet beskyttes og forsvares fuldt ud af staten.
Hvordan ser virkeligheden ud? I virkeligheden ser det således ud, at det ene eller det andet fremskridt muligvis er opnået i demokratiseringen. De indre og ydre militære konflikter er stadigvæk ikke blevet løst. I menneskerettighedsspørgsmålet anstrenger den frit valgte regering sig ganske vist, det vil jeg slet ikke bestride, men man kan ikke tale om fuld beskyttelse af menneskerettighederne fra de statslige organers side i Tyrkiet. Tværtimod, de statslige organer er endda meget ofte stadigvæk kilde til overtrædelse af menneskerettighederne. Derfor har tilstandene i Tyrkiet, som vi kritiserede dengang, efter udvalgets opfattelse til dags dato kun ændret sig lidt: Jeg henviser til konflikten i Kurdistan, problematikken vedrørende Det Ægæiske Hav og til den vedvarende tortur. Ikke desto mindre vil jeg ikke bestride, at Tyrkiet har gjort fremskridt, og vi kan kun appellere til politikerne i Tyrkiet om, at de fortsat bestræber sig på at overholde de kriterier, jeg har nævnt, bedre.

Deprez
Fru formand, kære kolleger, det er således i min egenskab af ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, at jeg efter hr. Schulz vil give udtryk for min generelle tilfredshed med vores kollega McMillan-Scotts glimrende betænkning.
På det plan, der har med de generelle principper at gøre, kan man i betænkningen konstatere de tre elementer, som efter vores mening bør udgøre grundlaget for forholdet mellem EU og Tyrkiet. Det første princip går på ikke-diskrimination. Hr. McMillan-Scott minder med rette om, at Tyrkiet ikke skal behandles strengere end andre ansøgerlande. Alle ansøgninger om medlemskab skal udelukkende behandles på grundlag af en forudgående hensyntagen til København-kriterierne.
Det andet princip går på ikke-eftergivenhed. Det er ikke, fordi Tyrkiet er en forbundsfælle, det er ikke, fordi Tyrkiet har en væsentlig strategisk position, og det er ikke fordi, de fleste tyrkiske ledere uafbrudt giver udtryk for deres ønske om at komme ind i EU, at vi bør være blinde over for de alvorlige overtrædelser af menneskerettighederne, den manglende hensyntagen til minoriteterne og det, at man løser eller føler sig fristet til at løse problemer med de omkringliggende lande med våbenmagt. Ansøgning om medlemskab afstedkommer et kvalitetskrav. Den kan hverken betragtes som carte blanche til at gøre hvad som helst eller som et fripas, der bemyndiger straffrihed.
Det tredje princip går på at undgå isolation. Det er ikke ved at isolere Tyrkiet, at Den Europæiske Union bedst bidrager til at hjælpe landet på vej mod udvikling og demokrati. Derfor er de tiltag, der foreslås i hr. McMillan-Scotts betænkning, om rent faktisk at fastsætte ministerielle møder og fuldt ud at leve op til alle aspekter i aftalen om toldunionen og sørge for hjælp til det civile tyrkiske samfund, betydningsfulde.
På vegne af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender vil jeg ligeledes gerne udtrykke min glæde over, at der i betænkningen stilles to krav, som svarer til vores prioriteter, og som allerede har været nævnt af andre talere, nemlig at programmerne Sokrates, Leonardo og Ungdom for Europa udvides til også at omfatte den tyrkiske ungdom, og det nødvendige i, at den tyrkiske stat samarbejder tæt og aktivt med EU i forbindelse med at bekæmpe narkotikahandel og organiseret kriminalitet.

Formanden
Inden jeg giver ordet til kommissær Van den Broek, vil jeg oplyse jer om, at han af en yderst vigtig grund, der har med situationen i Rusland at gøre, desværre er nødsaget til at gå efter sit indlæg. Jeg vil med det samme gøre jer opmærksom på, at han straks bliver afløst af kommissær Monti.

Van den Broek
Jeg takker hr. McMillan-Scott og hans kolleger Giansily, Schwaiger, Schulz og Deprez for det, som de har sagt, og navnlig hr. McMillan-Scotts betænkning, som jeg har læst med stor interesse. Jeg vil i al almindelighed også gerne takke ham for den umage han, som ordfører, har gjort sig for at fremme vores ofte noget komplicerede forbindelser med Tyrkiet, men frem for alt også som medlem af hvad der nu hedder Europa-Parlamentets kontaktgruppe, eller på engelsk Joint working party . Konklusionerne i denne betænkning af hr. McMillan-Scott stemmer i vidt omfang overens med Kommissionens erfaringer. Vi mener ligesom De, at når vi taler om toldunionen, fungerer denne i al almindelighed tilfredsstillende, selvom der er tale om et meget betydeligt handelsoverskud på Den Europæiske Unions side. Samtidig konstaterer vi utilstrækkelige fremskridt med hensyn til demokratiske reformer og beskyttelsen af menneskerettighederne, selvom jeg gerne er enig med hr. Schulz i, at der her og der også kan ses lyspunkter.
De har med rette gjort opmærksom på betydningen af ikke at isolere Tyrkiet. Jeg mener, at vi har et ansvar med hensyn til fortsat at være aktivt involverede i udviklingerne i Tyrkiet. Med de midler, som vi har til rådighed, både Meda-programmet og Meda-demokratiprogrammet, må vi i samarbejde med ikke-statslige organisationer tilbyde støtte, hvor det er muligt, til positive og demokratiske kræfter i Tyrkiet. Dette med henblik på styrkelsen af civilsamfundet som grundlag for fremtidige, stabile, demokratiske udviklinger i dette land. Tyrkiets deltagelse i udvekslingen af lærere og studenter under programmerne Sokrates, Leonardo og Ungdom for Europa kan yde et meget positivt bidrag hertil. Jeg gentager gerne, hvad hr. Schwaiger sagde. Jeg håber derfor, at Parlamentet snart vil støtte kommissionsforslaget med henblik herpå. Europa-Parlamentet har altid med stor opmærksomhed fulgt udviklingen af forbindelserne med Tyrkiet og har også spillet en meget prominent rolle her. Gennem kontaktgruppen bliver De holdt orienteret om Kommissionens aktiviteter inden for rammerne af Meda-programmet. Samarbejdet i denne gruppe fungerer i øjeblikket efter vores opfattelse i hvert fald tilfredsstillende. Kommissionen har indtil nu praktisk taget godkendt alle udtalelser fra Europa-Parlamentet om projektforslag. Jeg ser derfor ærligt talt ikke det nyttige i forslag til ændringer med hensyn til denne gruppes måde at fungere på, idet den dog i virkeligheden, jeg kan ikke lade være med at sige det, er en institutionel anomali.
I Deres betænkning opfordres Kommissionen til at forelægge Europa-Parlamentet en årsberetning om toldunionens funktion inden behandlingen af budgettet, inden slutningen af oktober. Jeg lover Dem, at Kommissionen vil bestræbe sig på at udarbejde beretningen i så god tid som muligt. Må jeg i den forbindelse dog bemærke, at der altid kan være grunde til at udsætte offentliggørelsen, således som De sikkert husker fra sidste år, da de intensive diskussioner med de tyrkiske myndigheder inden Det Europæiske Råd i Luxembourg retfærdiggjorde udsættelse af offentliggørelse af denne beretning.
Denne diskussion fortsatte for øvrigt også, som De nok husker, i Cardiff, hvor det i Det Europæiske Råds konklusioner udtrykkeligt erklæredes, at Tyrkiet hører til ansøgerlandene. Som De ved, deltog Tyrkiet - i øvrigt til vores store beklagelse - ikke i den første Europa-konference i marts 1998, og Tyrkiet gik i allersidste øjeblik heller ikke med til afholdelsen af det planlagte Associeringsråd i maj. Tyrkiets beslutning efter Det Europæiske Råd i Luxembourg om at afbryde den politiske dialog med Den Europæiske Union på områder, som vi anser for at være af stor betydning, såsom Cypern, de græsk-tyrkiske forbindelser og problemerne med hensyn til menneskerettighederne og demokratiet, havde naturligvis ikke direkte en positiv virkning på udviklingen af forbindelserne i al almindelighed.
Jeg er overbevist om, fru formand, at den europæiske strategi for Tyrkiet, som Kommissionen vedtog i marts, og som i Cardiff fik den politiske velsignelse af stats- og regeringscheferne, viser vejen mod uddybelse af forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet. Tyrkiet selv har reageret positivt på dette dokument, og begge parter vil inden længe drøfte et arbejdsprogram og en tidsplan for gennemførelsen af denne strategi. Jeg håber, at Tyrkiet parallelt med uddybelsen af vores forbindelser på grundlag af Ankara-aftalen fra 1964, toldunionen og den europæiske strategi, vil indse, at det har al mulig interesse i at genoptage den politiske dialog. Tyrkiets europæiske fremtid blev på ny fremhævet i Cardiff. Således blev det bl.a. besluttet, at der for Tyrkiet, ligesom for de ti lande i Mellem- og Østeuropa og for Cypern, hvert år skal udarbejdes en beretning om udviklingen. I Cardiff blev det erklæret, at denne beretning skal baseres på artikel 28 i Ankara-aftalen fra 1963, samt på konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Luxembourg. Denne beretning adskiller sig hvad angår holdningen da heller ikke fra beretningerne for de andre lande.
Jeg er af den opfattelse, at det er i Tyrkiets interesse, at det deltager i den anden Europa-konference, som nu er planlagt den 5. oktober i år, i betragtning af, at der ved denne lejlighed vil blive drøftet problemer af gensidig interesse. Jeg har for øvrigt i mellemtiden forstået, i det mindste hvis rygterne taler sandt, at Tyrkiet i øjeblikket endnu ikke agter reelt at deltage i dette møde den 5. oktober.
Som De ved, har Kommissionen i sit dokument om en europæisk strategi for Tyrkiet gjort det klart, at visse forslag ikke kan gennemføres uden passende finansiel støtte. Medlemsstaterne har ligeledes erkendt dette i Cardiff. Kommissionen undersøger derfor, også på anmodning af regeringscheferne, i øjeblikket de forskellige måder og midler med henblik på at forelægge et passende forslag for Rådet, og det siger sig selv, at Europa-Parlamentet også er tiltænkt en vigtig rolle i denne proces.
Jeg slutter med at sige, fru formand, at jeg derfor er af den opfattelse, at Den Europæiske Union har gjort sig betydelige bestræbelser for på ny at lede forbindelserne med Tyrkiet ind i de rette baner.

Titley
Fru formand, vi er glade for langt om længe at have fået forelagt McMillan-Scott-betænkningen i plenum. Det er en meget vigtig betænkning, som giver os lejlighed til ikke blot at se på, hvordan toldunionen fungerer, men også til at fremkomme med en række indledende overvejelser om den fremtidige kurs for relationerne med Tyrkiet i afventning af hr. Swoboda's betænkning, som vi forhåbentlig vil få forelagt inden årets udgang.
Det giver os ligeledes en meget vigtig anledning til endnu engang at understrege i al offentlighed over for Tyrkiet, at det efter vores opfattelse er et strategisk vigtigt land, og at vi anerkender deres europæiske »kald«. Og at det vil blive behandlet fuldt ud på samme måde som andre lande, der søger om tiltrædelse til Den Europæiske Union, når det gælder om anvendelsen af de kriterier, der blev fastsat i København. Det er helt klart vigtigt, at vi bliver ved med at nævne dette igen og igen.
Når dette er sagt, må vi altid huske på, at Tyrkiet i alt væsentligt er et landbrugssamfund, der er i gang med en hurtig forvandling til et industrisamfund. Mange af de økonomiske, politiske og sociale problemer, som vi peger på, kan netop tilskrives dette. Det er helt klart en del af vores opgave at bistå med denne forvandling til et industrisamfund og bistå med forvandlingen til et moderne demokratisk og pluralistisk samfund.
Toldunionen er en del af den strategi, som Det Europæiske Fællesskab ifølge kommissær Van den Broek har fulgt siden 1963. Til trods for det, hr. McMillan-Scott sagde om toldunionens asymetriske karakter, der gavner os mere, end den har gavnet Tyrkiet, så er denne situation bestemt begyndt at forandre sig gradvist.
Et af toldunionens resultater er at tilskynde erhvervslivet og fremme større iværksætteri. Det er det område, vi bør koncentrere os om i forbindelse med toldunionens udvikling, nemlig at tilskynde til mere iværksætteri, flere aktiviteter med erhvervslivet og større aktivitet med de frie og demokratiske fagforeninger.
Vi må også forbedre de administrative og professionelle standarder i Tyrkiet, der ofte er sørgeligt utilstrækkelige. Vi må fokusere på dette og også tilskynde til en udvikling af bedre akademiske og professionelle standarder gennem udvekslinger og indbyrdes relationer med den akademiske verden i Den Europæiske Union.
Jeg har også hørt, at et af de problemer, vi har i Tyrkiet, er, at oversættelserne til tyrkisk fra EU-sprogene ofte er meget dårlige, hvilket fører til misforståelser om standarderne. Også disse områder kunne vi arbejde med.
Det betyder ikke, at vi skal overse de områder, der er blevet skitseret af kommissær Van den Broek og hr. McMillan-Scott. Vi bør fortsat konstant og kategorisk udtale vores bekymring med hensyn til menneskerettighedssituationen og demokratiet i Tyrkiet. Vi må også gøre det klart, at Tyrkiet må anerkende Cyperns ret til at forhandle tiltrædelse til Den Europæiske Union, hvis vi skal udvikle relationerne yderligere.
Endelig mener jeg, at vi bør arbejde sammen med medierne, med de politikere, der ønsker at liberalisere Tyrkiet, og med advokater og dommerstanden med henblik på at forbedre standarderne i Tyrkiet som et middel til at udvikle en bredere politisk dialog.

Lambrias
Fru formand, desværre for Den Europæiske Union og for den tyrkiske befolkning agter lederne i Ankara og deres håndlangere i de besatte områder på Cypern hverken at efterleve de folkeretlige grundprincipper eller de almindelige pragmatiske principper.
Snart er der gået et år siden Luxembourg-beslutningen, som opstillede klare betingelser for en intensivering af Tyrkiets relationer til Europa og for åbningen af muligheder for landets optagelse i Unionen. Ankaras reaktion i den forløbne tid har dækket hele spektret af absurd vanvid: raseri, harme, fornærmelser, trusler og en forbavsende foragt for de europæiske grundprincipper.
Især over for nabolandet Grækenland, som vel at mærke var det af de 15 lande, der var mest tilfreds med og havde størst grund til at glæde sig over, at Tyrkiet kom tættere på den europæiske familie, optrappede Tyrkiet sine chikanerier i Det Ægæiske Hav, som næsten førte til krig, fortsatte med at drage Grækenlands territoriale integritet i tvivl og saboterede ethvert forsøg på at indlede en konstruktiv dialog. Tyrkiske topledere er taget til den - militært - besatte del af Cypern for at arrangere indlemmelse i Tyrkiet, hvis den erklærede europæiske politik for den uafhængige republiks tiltrædelse af EU gennemføres.
Stillet over for de blindgyder, som uforsonligheden har bragt situationen ind i, hvilket alle europæiske og amerikanske udsendinge har måttet konstatere, lader hr. Denktash bomben sprænge med meddelelsen om, at han er indstillet på at forhandle om en konføderativ løsning, fordi han tror, at man vil være naiv nok til at tro, at han har mildnet sin holdning. I virkeligheden går hans forslag ud på, at de utallige FN-resolutioner arkiveres lodret, at den tyrkiske invasion anerkendes, og Cyperns 24årige tragedie gøres permanent. Kun en fast holdning fra Den Europæiske Unions side kan bringe den tyrkiske ledelse til fornuft og bane vejen for et tæt og effektivt samarbejde til gavn for både Europa og den tyrkiske befolkning.

Bertens
Fru formand, jeg takker Kommissionen for dens beretninger om toldunionens funktion og automatisk også hr. McMillan-Scott for dette meget læseværdige og interessante dokument, som han har leveret. Jeg var heller ikke vant til andet fra ham.
Kommissionens beretninger giver os alle muligheder for at følge udviklingen dér ordentligt. Det er der også al mulig grund til, fordi Unionens forbindelse med Tyrkiet efter alle disse år er forværret betydeligt. Den tyrkiske regerings manglende deltagelse i Europa-konferencen og den tyrkiske afslutning af den politiske dialog med Unionen er uheldige og beklagelige udviklinger. Kommissær Van den Broek nævnte også med rette dette.
Unionen siger det klart og tydeligt. Tyrkiet bedømmes ligesom alle øvrige ansøgerlande simpelthen ud fra kriterier: København-kriterierne. Tyrkiet er og bliver et ansøgerland. Det opfylder imidlertid ikke de kriterier, som er opstillet, og det er selv helt herre over dette og kan ændre det og vil derved kunne overveje situationen på ny.
I mellemtiden må vi arbejde med de instrumenter, som vi har til at holde forbindelsen med Tyrkiet på et ordentligt niveau. Toldunionen fungerer heldigvis succesfuldt. Med rette undersøger Kommissionen, om en styrkelse af forbindelsen også er mulig på andre områder. Dødvandet omkring Meda-fondene og finansprotokollerne er foruroligende, men vi håber, at europæisk kreativitet og tyrkisk demokratisering vil føre os ud af dette dødvande.
Toldunionen drejede sig ikke blot om frie markeder, men også om ydelse af europæisk støtte til Tyrkiet. Det er der europæisk beredvillighed til. Den tyrkiske regering behøver nu kun at lade handling følge på ord, ordene fra marts 1995.
Vi venter stadig på forbedring af beskyttelsen af menneskerettighederne. Vi venter stadig på en ændring i den tyrkiske holdning til kurderne. Vi venter stadig på et gennembrud med hensyn til Cypern. I stedet for vilje til kompromis viser Tyrkiet med den gradvise, i hvert fald mundtlige, anneksion snarere det modsatte.
Jeg opfordrer den tyrkiske regering til at genoptage dialogen med Unionen. Kun gennem en dialog kan vi nærme os hinanden. Kun da kan vi overleve sammen. Kun da kan vi løse de eksisterende indbyrdes problemer. Kun da kan vi foretage skridt på vej mod Tyrkiets tiltrædelse af Unionen.

Daskalaki
Fru formand, i sin betænkning fremlægger hr. McMillan-Scott alle de problemer, der kaster skygge over forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet, og forsøger med sine konklusioner at udpege, især over for Tyrkiet, den vej, der bør følges, så man undgår at skulle drøfte sagen fremover.
Alle kender sagen, og der er gjort grundigt rede for den. I december 1995 gav Europa-Parlamentet grønt lys for aftalen om en toldunion med landet og opstillede samtidig konkrete betingelser vedrørende menneskerettighederne, som bestandigt overtrædes, det kurdiske problem, alle aspekter af Tyrkiets forhold til Grækenland - et EU-medlemsland - og situationen på Cypern. Kommissionen er under stadig belastning med en streng overvågning af situationen og forpligtelsen til at underrette Parlamentet inden behandlingen af budgettet for det kommende år, og det er positivt, at kommissær Van den Broek netop har lovet at gøre dette.
Alt dette behandles indgående af ordføreren. Desuden gør han opmærksom på, at hans kritik vedrører de personer, der udøver magten i landet under militær kontrol og ikke den tyrkiske befolkning, som selv lider. Desværre har situationen slet ikke ændret sig i landet efter toldunionen, hvilket alle er klar over. Krænkelserne af menneskerettighederne er blevet værre, truslerne over for andre lande er øget. Vesten, på sin side, mangler heller ikke fortalere for en realpolitik. De mener, at Europa har store økonomiske og militære intereser i Tyrkiet, så store, at man ofte tilsidesætter nogle af sine principper; men det står stadig ikke klart, hvad der skal gøres.
Hr. McMillan-Scotts forslag er særdeles interessante. Det er ikke et spørgsmål om at isolere Tyrkiet, men om at forstå, at Europa har nogle regler og står fast på disse. De fleste af de foranstaltninger, som ordføreren foreslår, går i den rigtige retning, og det samme er tilfældet med Budgetudvalgets ændringsforslag, som hr. Giansily omtalte tidligere, og som det vil være hensigtsmæssigt, at vi støtter.

Carnero González
Fru formand, jeg tror, at vi i disse sene timer, skal besvare to væsentlige spørgsmål.
1: Hvordan har den tyrkiske situation udviklet sig siden december 1995? 2: Hvorledes har Toldunionens ikrafttrædelse påvirket denne udvikling, som hin måned hint år blevet vedtaget her i Parlamentet?
Jeg synes, at svarene er ret enkle og samtidig nedslående.
Den politiske udvikling i Tyrkiet har ikke været positiv. Der er hverken sket fremskridt med hensyn til de demokratiske principper eller menneskerettighedsprincipperne. Tyrkiet overholder ikke den internationale lovgivning, og har heller ikke sat en stopper for den beskidte krig mod den kurdiske befolkning.
Meddelelsen om toldunionens vedtagelse i december 1995 var i den henseende ikke velvalgt. Myndighederne i Ankara blev ikke opmuntret til at komme videre, til at forny og modernisere staten eller til, at Tyrkiet skulle blive et fuldt ud demokratisk land med respekt for gældende ret. Meddelelsen havde derimod klart skadelige virkninger.
I Luxembourg genoptog Europa-Rådet dog for nogle måneder siden linjen og anmodede Tyrkiet om dét, andre lande anmodes om, dét som alle anmodes om. For vi må være for en klar, ligelig forbindelse mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet, som er til gavn for begge parter, men som bidrager til udviklingen i landet. Det modsatte ville være en fejltagelse.
Hr. McMillan-Scott fremkommer i sin betænkning med mange rigtige synspunkter, selvom de efter min mening er for vage. Måske kunne Parlamentet i anledning af tildelingen af Sakharov-prisen, som jeg kan forstå, hr. Birdal er indstillet til, denne gang give en korrekt meddelelse.

Aelvoet
Fru formand, jeg hilser selvfølgelig kommissær Montis tilstedeværelse velkommen, men intet som helst nationalt parlament ville acceptere, at den kompetente minister forlader salen under drøftelsen. Men lad os nu komme til sagen.
Det vækker jo nogen forundring, at vi mere end to år efter indførelsen af toldunionen mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet her hører fra Kommissionens side eller kan læse i Kommissionens dokumenter, at toldunionen forløber tilfredsstillende. Lige netop i den seneste periode har spændingerne mellem Unionen og Tyrkiet været større end nogensinde. Vi har endog været på randen af en krise.
Det bør forurolige os, tror jeg, kære kolleger, at de økonomiske fordele siden indførelsen af toldunionen så ensidigt er gået til Unionen og så lidt til Tyrkiet. Jeg ved, at der er en lille forbedring, men hvis der ikke rigtigt inden længe rettes op på dette forhold, så opfattes det selvfølgelig som noget meget negativt i Tyrkiet. Jeg husker udmærket, at et flertal under drøftelsen her i Europa-Parlamentet sagde: Denne union skal være en fordel for begge parter.
I øjeblikket er konstateringen, at dette, i hvert fald økonomisk, endnu ikke fuldt ud er tilfældet. Også med hensyn til forbedringerne af menneskerettighederne, beskyttelsen af mindretallene osv., som vi havde håbet på, har vi kun kunnet se ringe virkninger af denne union. Alligevel vil jeg klart anbefale, at udsigten til medlemskab holdes åben, hvilket absolut ikke betyder, at man kan nedsætte de krav, som skal stilles med hensyn til politiske kriterier. Men alligevel vil jeg gerne henlede opmærksomheden på, at den holdning vedrørende ikke-diskriminering, som alle så tydeligt forsvarer her, ville have lydt mere troværdig, hvis Den Europæiske Union havde indtaget en skarpere holdning over for Slovakiet, hvor det tydeligt blev sagt i kommissionsdokumentet, at heller ikke dette land opfylder de politiske kriterier.
Endelig håber jeg, at forbindelserne inden for rammerne af toldunionen i Unionens og i den tyrkiske befolknings interesse må bidrage til velfærd og demokrati i begge områder.

Mégret
Fru formand, kære kolleger, hvis EU var, hvad EU burde være, sad vi ikke her og diskuterede toldunion med Tyrkiet i dag. Af den meget enkle grund, at EU burde være europæisk og Tyrkiet ikke er europæisk. Det er lige meget, hvad der egentligt ligger bag, og om man føler respekt og venskab for dette betydelige land, for man må nødtvungent konstatere, at landet ikke henregnes under vores fælles europæiske civilisation. Tyrkiet hører hverken geografisk, historisk, kulturelt eller religiøst til Europa. Og hvis det af geopolitiske grunde rent faktisk forekommer ønskværdigt at styrke det forhold, som Europa måtte have med Tyrkiet, er det absurd at gøre det inden for Unionens strukturer og i et tiltrædelsesperspektiv.
Men den kendsgerning, at man gør dette, viser, hvor skæbnesvanger den aktuelle forestilling om Europa er, for den tilsidesætter fuldstændig identitetsspørgsmål og beskæftiger sig med handelsmæssige overvejelser. Værre endnu er det, at alt på det rent økonomiske plan peger i retning af, at hvis det tyrkiske marked sluttes til EU's marked, vil det i længden blot have en negativ effekt på vores produktionsapparat, på grund af de store strukturelle forskelle mellem Europa og Tyrkiet, i særdeleshed den lave pris på arbejdskraft i Tyrkiet. For ikke at tale om at den tyrkiske indvandring i Vesteuropa medvirker til at svække balancen på arbejdsmarkedet i vores lande. Man kan derfor ikke andet end forundres, når man konstater, at Den Europæiske Union systematisk lemper de betingelser, som man hævder at stille til gengæld for sin hjælp, og man må beklage at se EU i en sådan situation, hvor den på en måde tigger om et styrket samarbejde med Tyrkiet.
For vores vedkommende er vi i Front National ikke indforstået med denne toldunion, og vi modsætter os, at dette land, som vi forsat bør stå på venskabelig fod med, skal med i EU, for en sådan politik er i modstrid med grundtanken i EU og EU's interesser

Swoboda
Fru formand, kære kolleger, hr. kommissær, vi ser i dag på succesen eller fiaskoen vedrørende toldunionen med Tyrkiet. Jeg vil i den forbindelse gerne gratulere vores kollega McMillan-Scott med hans betænkning og takke ham for det gode samarbejde. Da jeg skal præsentere den næste betænkning i Parlamentet, var dette samarbejde meget vigtigt.
Hvad den økonomiske succes angår, kan man i dag helt klart sige, at der i stigende grad - vores kollega Titley har allerede nævnt det - er ved at komme en ligevægt i de økonomiske relationer mellem Tyrkiet og Europa efter en første uligevægtig fase. For så vidt kan man sagtens tale om en succes.
Samfundsmæssigt kan man for så vidt tale om en succes, da de kræfter i Tyrkiet, der er interesseret i en vestlig demokratisk republik, blev styrket. Det er især de erhvervsdrivende, arbejdsgiverforeningerne og fagforeningerne, der med denne toldunion også har mere rygdækning med deres krav om et moderne Tyrkiet, om et Tyrkiet, der er organiseret efter et retsstatsligt princip.
Politisk set er jeg dog desværre nødt til at fastholde, at vejen i retning mod parlamentarisk demokrati, overholdelse af menneskerettighederne, villigheden til at løse problemerne og konflikterne på dette område internt og eksternt på fredelig vis, ikke er til stede i det omfang, som vi kunne ønske os. Jeg vil derfor her også meget eftertrykkeligt rette en appel til Tyrkiet om at huske på, at landet ikke kun skal have gode relationer til Europa økonomisk, at landet ikke kun skal udbygge det indre demokrati, men at det også er nødt til at leve i fredelige omgivelser, hvis det for alvor vil slå ind på vejen til Den Europæiske Union.
Jeg vil stadig gerne understrege: Ja, Tyrkiet er egnet og skal sættes i stand til at tiltræde Den Europæiske Union. Vi vil kontrollere Tyrkiet med de samme kriterier, Københavner-kriterierne, som gælder alle andre lande, der ønsker at tiltræde. Men Tyrkiet bør af sig selv benytte den eksisterende toldunion mere på sin vej til Europa.

Langen
Fru formand, mine damer og herrer, det forholder sig faktisk sådan, at forholdet mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet er blevet værre i de sidste måneder. Det er der mange årsager til, og vi behøver ikke at diskutere dem alle sammen i dag. Men det står klart, at også Tyrkiet har bidraget hertil med sin trodsende holdning efter topmødet i Luxembourg. For os gælder det om - og det er også anliggendet i McMillan-Scott-betænkningen, som jeg støtter efterfølgende - at finde frem til en ny start.
Ifølge de økonomiske oplysninger om toldunionen, som vores kollega har beskrevet for Dem, gælder det om at komme videre rent politisk, og her er der spørgsmål, som vedrører Den Europæiske Union selv. F.eks. hvorfor vi endnu ikke har sat den finansielle del af aftalen om toldunionen i kraft. Hvorfor har vi egentlig ikke bevilget ECU 30 millioner til uddannelse af toldpersonalet og udstyr til toldmyndighederne, selvom Tyrkiet udgør Den Europæiske Unions ydre toldgrænse? Er det korrekt?
I Meda-programmet har vi denne samordning mellem Kommission og Parlament. Det er o.k. sådan, men hvis vi ønsker at retablere en pålidelig basis i vores relationer til Tyrkiet, så må vi opfylde vores egne forpligtelser. Derfor ønsker vores gruppe en ny start. Vi ønsker, at toldunionen bliver realiseret harmonisk trods de manglende fremskridt, hvad angår menneskerettigheder og demokrati, og at vi ikke bliver ved med at blokere for toldunionens finansielle midler.
Vi har fremsat tilsvarende forslag, og jeg håber, at budgetudvalgets ændringsforslag forfølger samme mål, for hvordan vil vi i sidste ende understrege, at Tyrkiets tiltrædelse skal være mulig i en fjern fremtid, når vi ikke ønsker at overholde vores egne forpligtelser i medfør af en gyldig traktat? Derfor plæderer jeg for, at vi langt om længe opfylder vores forpligtelser, trods alle de problemer, vi har med Tyrkiet - menneskerettighedsanliggender, problematikken med kurderne, forholdet til Grækenland - og dermed danner et nyt grundlag for forholdet mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet.

Lindqvist
Fru formand, en af de første afstemninger, jeg deltog i her i Europa-Parlamentet den 4. oktober 1995, drejede sig netop om aftalen om toldunionen med Tyrkiet. Jeg stemte selv nej, men mange af dem, der stemte ja, gjorde det under forudsætning af, at Tyrkiet også opfyldte sine forpligtelser i aftalen, hvilket ikke er sket. Det drejede sig om demokrati, menneskerettigheder, krigen mod kurderne, den tortur og forfølgelse, der foregik dengang, og som stadig foregår flere år efter aftalens indgåelse.
Hvis det forholder sig sådan, at Tyrkiet ikke opfylder sine krav, må vi naturligvis overveje, om aftalen skal annulleres - det er det normale. Jeg synes dog, at vi skal give Tyrkiet alle muligheder.
Nu har PKK tilbudt våbenhvile i den igangværende konflikt mellem kurderne og Tyrkiet. Udnyt denne mulighed til at opnå en ordning med Tyrkiet med hensyn til demokrati, en afslutning på krigen med kurderne og fred. Sørg for, at der på denne måde skabes mulighed for at forbedre forholdet mellem Tyrkiet og EU. Det kan være en måde, fru formand, at få skabt et bedre forhold til et land, som vi i øvrigt synes har så meget positivt at give fra sig.

Alavanos
Fru formand, hr. McMillan-Scotts betænkning er et grundlag. Den er dobbelttydig på nogle punkter; men med ændringsforslagene tror jeg, vi vil få et godt beslutningsforslag.
Hvad Tyrkiet angår, bør der ikke herske tvivl. Problemet er ikke, at Tyrkiet er et muslimsk land. Problemet er ikke, at en stor del af landet ligger i Asien. Problemet er ikke, at det har en stor befolkning. Problemet er ikke, at store områder er underudviklede. Tyrkiet har som ethvert andet europæisk land ret til at blive medlem af Den Europæiske Union; men det har også tilsvarende forpligtelser. Disse forpligtelser er formuleret klart i forbindelse med bl.a. toldunionen: Cypern-spørgsmålet, det kurdiske problem, menneskerettighederne, forholdet til nabolandene. Og hvad disse forpligtelser angår, har det ikke taget et eneste skridt fremad. Dette bringer både den tyrkiske regering og Den Europæiske Unions institutioner i en pinlig situation.
Jeg tror, vi er nødt til at holde fast på, at døren står åben, og at det hele afhænger af Tyrkiet selv. Her må vi, især i dag, lægge vægt på to spørgsmål, og jeg vil opfordre Kommissionen og Rådet til at gøre en indsats i denne henseende og lægge passiviteten bag sig. Det ene spørgsmål er, at Denktash-styret med den tyrkiske udenrigsministers tilstedeværelse endeligt forkastede FN-grundlaget for en løsning på Cypern-spørgsmålet, nemlig en føderativ enhed med to zoner, og i stedet taler om en konføderation og separate stater. Det andet er, at Tyrkiet bør tage skridt til tilbagetrækning af sine tropper, så der sker en generel afmilitarisering af øen.

Cellai
Fru formand, med hensyn til toldunionen med Tyrkiet, så vurderede vi den 15. december 1995, at afstemningen ikke kunne være andet end et udtryk for politisk imødekommenhed og anerkendelse af den vanskelige rolle som bindeled - med en strategisk geografisk placering - til den voldsomme, uacceptable og yderst farlige religiøse ekstremisme, som en række af Tyrkiets nabostater går ind for. Samtidig krævede vi, at man appellerede kraftigt til Tyrkiet om at respektere menneskerettighederne samt de politiske rettigheder, og navnlig de etniske minoriteters rettigheder, ikke mindst det kurdiske folks.
Siden da har vi fulgt opmærksomt med i de vanskelige ændringer i landets interne politiske situation, såsom dannelsen af den 55. regering og forfatningsrettens beslutning om at opløse det islamiske parti; lovsituationen, hvis største nyhed er den nye lov om anholdelse, mens hærens unormale rolle i samfundet stadig er en kilde til bekymring; menneskerettighedssituationen - og her er støtten fra Kommissionen og de pågældende ngo'er meget vigtig - samt det kurdiske spørgsmål, hvis skærpelse har forårsaget den fordrivelse, der har fået tusindvis af kurdere til at flygte til Unionens lande - navnlig til Italien - hvor de håber på en fremtid. Det skal i den forbindelse slås fast, at det er hensigtsmæssigt med en rent politisk løsning, ligesom der skal findes en tilsvarende løsning for Cypern, sådan som det blev pointeret på Rådets møde i Edinburgh, hvor man i øvrigt holdt påbegyndelsen af optagelsesforhandlingerne adskilt fra fredsprocessen.
Den 29. april 1997 bekræftede Unionen over for Associeringsrådet, at Tyrkiet kan blive optaget i Unionen, og at landet vil blive bedømt ud fra de samme normer og objektive kriterier som dem, der gælder for alle andre lande. En tilsvarende vurdering fremgik af Det Europæiske Råds møde i Luxembourg. Så selvom Kommissionen i sit dokument gjorde opmærksom på, at der ikke har været nogen betydelig udvikling i menneskerettighedssituationen eller i demokratiseringsprocessen, anser Europa det fortsat for nyttigt og hensigtsmæssigt at have Tyrkiets optagelse som målsætning, og i den forbindelse har toldunionen været en vigtig etape.
Den Nationale Alliance, der har tænkt sig at stemme ja til betænkningen af McMillan-Scott, er navnlig enig i, at der skal lægges vægt på demokratiseringsprocessen og på beskyttelsen af menneskerettighederne - herunder det kurdiske spørgsmål - samt på at få skabt et godt naboskab mellem Tyrkiet og Grækenland, hvilket også skal ske ved at finde en løsning på det cypriotiske spørgsmål. Endelig vil vi i Den Nationale Alliance gerne understrege, at vi bifalder forslaget om, at unge tyrkere skal have adgang til fællesskabsprogrammerne, og vi opfordrer Kommissionen til at rette en kraftig appel til de tyrkiske myndigheder, så de uden tøven ændrer kurs med hensyn til bekæmpelsen af narkotikahandel.

Katiforis
Fru formand, jeg taler på vegne af hr. Roubatis, medlem af Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, som ikke kunne være til stede her i dag.
Jeg læste hr. McMillan-Scotts betænkning med stor interesse, og jeg må sige, at jeg finder den fremragende. Jeg vil gerne komplimentere ordføreren, som har min støtte. Jeg har også gennemgået de ændringsforslag, Budgetudvalget har stillet. Jeg håber, de vil blive vedtaget, da jeg mener, at de udtrykker et fornuftigt krav om en grundigere analyse af de budgetmæssige følger af toldunionen og om underretning af Parlamentet om alle politiske initiativer, der tages af Rådet sammen med de tyrkiske myndigheder.
Endvidere vil jeg gøre opmærksom på, at da Parlamentet vedtog toldunionen den 13. december 1995, opstillede det en række betingelser: overholdelse af de folkeretlige principper, demokrati, beskyttelse af menneskerettighederne. Hvis disse betingelser ikke opfyldes, betyder det, at Parlamentet ikke vil godkende de nødvendige budgetmidler, for at den tilsvarende finansprotokol kan træde i kraft, som hr. McMillan-Scott ganske korrekt understreger i beslutningsforslagets punkt 8. EuropaParlamentet har i adskillige beslutningsforslag efter den 13. december 1995 givet udtryk for sin utilfredshed med, at betingelserne ikke er blevet opfyldt. Der er ingen grund til at gentage det, for alle kender omstændighederne. Aggressivitet over for mit land. Forværring af Cypern-problemet. Krænkelser af religionsfriheden i Tyrkiet og naturligvis afvisningen af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols afgørelser om erstatning til folk, der har mistet deres ejendom, og om deres tilbagevenden til det nordlige Cypern. For de europæiske organer er dette et knytnæveslag i ansigtet, og derfor kan der ikke være nogen imødekommenhed over for Tyrkiet.
Til sidst vil jeg gerne sige, at jeg ved, hvad Tyrkiet skal gøre for at blive optaget i Den Europæiske Union, hvilket jeg kan forsikre om, at jeg også selv ønsker. Det, det bør gøre, er det samme, som en gammel provins i den tyrkiske stat engang gjorde, og jeg taler her om Grækenland. Det foretog en grundlæggende demokratisk ændring, som Tyrkiet ikke har foretaget endnu. Og indtil det sker, er jeg bange for, at det ikke kan blive medlem af Den Europæiske Union.

Berès
Fru formand, når vi diskuterer spørgsmålet om toldunionen med Tyrkiet, kommer vi ind på et emne, der naturligvis er meget følsomt, men hvis strategiske dimension først bliver behandlet lidt senere i forbindelse med vores kollega hr. Swobodas betænkning. Så det kommer jeg ikke ind på. Jeg vil nøjes med at give udtryk for tre iagttagelser.
Den første af disse går på, at vi, hvad angår forholdet til Tyrkiet - ud over spørgsmålet om den hjælp, som vi i dag bidrager med - bør beskæftige os med, hvorledes vi endvidere kan bidrage til at styrke dette lands demokratiske strukturer, i særdeleshed ved at understøtte udviklingen af sektorer, der har med energi, miljø, erhvervsuddannelse og omlægning af forvaltningen at gøre. Det er det, vores ordfører giver udtryk for, og han har ret.
For at gøre det dette, burde vi måske tænke over den måde, hvorpå vi administrerer den økonomiske del af hjælpen til Tyrkiet og overveje at frigøre visse trancher.
Den anden iagttagelse går på Meda-programmet. Jeg mener, vi bør iværksætte dette program fuldt ud, også Medademokratiprogrammet, således som ordføreren foreslår det.
Den tredje iagttagelse gælder vores arbejdsgruppe. Det er en særlig institution, som vi har dannet i forbindelse med samrådet med Kommissionen. Men jeg er i tvivl om, hvordan vi skal vurdere denne fremgangsmåde - jeg tror, vi skal gøre midtvejsstatus og overveje om den fungerer, og om der er fare for at den institutionaliseres.

Blak
Fru formand, da Europa-Parlamentet stemte for aftalen om indgåelse af toldunionen med Tyrkiet, var det med store betænkeligheder. Parlamentet stemte for alligevel for at vise Tyrkiet tillid. Hvordan har Tyrkiet så forvaltet denne tillid? Svaret giver sig selv. Meget ringe. Lad mig give et par eksempler: Vilkårlige arrestationer, systemkritikere, der pludselig forsvinder, fanger, der dør i politisk varetægt, love, der sætter almindelige menneskers personlige rettigheder ud af kraft i op til 3 år, 6.000 kurdere myrdet alene i 1997, samvittighedsfanger som det tidligere parlamentsmedlem Leyla Zana, der uden bevis blev idømt 15 års fængsel. Før systemkritikere som Leyla Zana og Celim Sadak løslades, er Tyrkiet langt fra EU's normer for en retsstat. Hvis Tyrkiet stadig mener et medlemskab alvorligt, så kræver det mange og radikale ændringer, og det skal være omgående.

Sakellariou
Fru formand, mine damer og herrer, kære kolleger, for knap tre år siden vedtog dette Parlament toldunionen med Tyrkiet. Jeg vil gerne starte med at takke Edward McMillan-Scott for det fremragende stykke arbejde, han har ydet med sin betænkning. Jeg tilslutter mig fuldt ud denne betænkning. Jeg vil gerne gå tilbage til det tidspunkt, hvor vi traf denne vanskelige beslutning. Vi traf den, fordi vi ønskede at vise Tyrkiet tillid. Samtidig med vedtagelsen gav vi udtryk for vores forventninger i fire punkter. Mine kolleger har allerede nævnt dem, og jeg vil gerne opliste dem endnu en gang her: menneskerettighederne, de demokratiske processer, det konstruktive bidrag til en løsning af Cypern-problematikken og en fredelig løsning af konflikten med kurderne.
Jeg kan i dag konstatere, at denne beslutning fra 1995 er baseret på en dobbeltfejl, nemlig vores fejl, som bestod i at tro på fru Çillers løfter, og den tyrkiske regerings og Den Store Tyrkiske Nationalforsamlings fejl, som bestod i ikke at tro på, at vi virkelig mente det alvorligt. Jeg kan desuden konstatere, at situationen i Tyrkiet ikke er blevet bedre på nogen af disse fire punkter, men på adskillige andre områder - f.eks. spørgsmålet om Cypern og kurderne - derimod sågar er forværret dramatisk. Jeg beklager udtrykkeligt, at relationerne mellem EU og Tyrkiet er blevet så dårlige i dag, fordi jeg hører til dem, der ved at vedtage toldunionen dengang troede og håbede, at Tyrkiet ville blive bragt tættere på EU, og at dette ville give landet en chance for en kommende tiltrædelse.
Den tyrkiske politik tilintetgør dagligt vores forhåbninger og bestræbelser på at opnå en tilnærmelse. Det nytter ikke meget, hvis vi ønsker at nærme os Tyrkiet - måske langsomt, men dog til stadighed - mens landet driver meget hurtigere afsted i retning mod en ukendt eventyrlig fremtid.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen klokken 12 .

Situationen i Kosovo
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådet og Kommissionens erklæring om situationen i Kosovo.

Alavanos
En ganske kort bemærkning, fru formand. Vi skal have erklæringerne fra Rådet og Kommissionen om Kosovo; men da der er et kup under udvikling - krisen i Albanien er ikke helt overstået - og da situationen i Albanien hænger sammen med situationen i Kosovo, mener jeg, dette vil være en passende lejlighed - i dag og ikke i morgen, hvor det måske er for sent - til at Rådet og Kommissionen gør rede for deres synspunkter i forbindelse med begivenhederne i Albanien og udtrykker deres støtte til den permanente demokratiske regering i Albanien.

Formanden
Bestemt, hr. Alavanos.

Dupuis
Fru formand, jeg vil bare sige, at det er halvandet år siden, at statskuppet fandt sted, og vi ved, det var oprørende - dette er således ikke en af de ting, der er gået for sig i denne uge.
Det, der sker nu i denne uge, er en naturlig konsekvens af det, der tidligere er hændt.

Formanden
Kære kolleger, alt dette kan I give udtryk for i jeres bevæggrunde, og jeg mener ikke, det drejer sig om indlæg til dagsordenen.
Jeg vil gerne byde fru Ferrero-Waldner, der taler på Rådets vegne, velkommen. Hun vil få ordet om et øjeblik. Hr. Van den Broek er stadig optaget, men jeg minder om Kommissionens kollegiale stilling, og at hr. Monti er til stede. Han er fuldstændig kompetent til at overvære debatten, og hr.Van den Broek kommer tilbage, så snart som muligt.

Ferrero-Waldner
Fru formand, mine damer og herrer. Kosovo-konflikten er stadig den konflikt, der truer de europæiske sikkerheds- og stabilitetsinteresser allermest. Konflikten har ulmet i årevis. Der er igen og igen blevet gjort opmærksom på, at der kunne ske en eksplosion. Desværre var statssamfundets bestræbelser, som det skulle vise sig, utilstrækkelige.
Efter at præsident Milosevic i syv år ikke havde reageret på kosovoalbanernes fredelige politik under Ibrahim Rugova, og provinsen befandt sig i en apartheidlignende tilstand efter afskaffelsen af dens selvstændighed, opstod der en radikalisering på Kosovo-siden. Attentaterne fra Kosovos såkaldte befrielseshær UCK blev derefter besvaret med vold fra de serbiske sikkerhedsstyrkers side.
Den nuværende frygtelige situation kan beskrives således: Der har hidtil været ca. 250.000 til 300.000 flygtninge og fordrevne. 50.000 til 70.000 heraf overnatter p.t. i skovene og i bjergene. Praktisk taget hver dag øges antallet af fordrevne. Antallet af dem, der tøvende er vendt tilbage til deres landsbyer og byer i de sidste dage og uger, mere end opvejes af de mennesker, der må forlade deres hjem og landsbyer på grund af det serbiske politis og militærstyrkernes handlinger.
At vi den forestående vinter taget i betragtning styrer mod en humanitær katastrofe, hvis denne situation ikke snart bliver bedre, behøver jeg vel ikke at understrege. Det rammer selvfølgelig især de særligt følsomme dele af befolkningen meget hårdt, nyfødte, børn, kvinder, gamle og syge. Hovedansvaret for dette store antal flygtninge og fordrevne ligger entydigt hos den jugoslaviske regering.
De serbiske og jugoslaviske myndigheder udtaler hele tiden, at man kun forsvarer sig mod terrorister og separatister, at den militære offensiv - der i øvrigt har været aktiv uafbrudt siden slutningen af juli - udelukkende er et svar på UCK's angreb. Det er muligt, at det er rigtigt, men det står klart for enhver, der har set Kosovo for nylig, at militærets og politiets aktioner mod civilbefolkningen har antaget et omfang, som på ingen måde længere kan betragtes som proportionalt.
Hvis man har set de udbombede huse, de ødelagte huse, de nedbrændte bondegårde og skoler, hvis man har set de antændte kornmarker og det nedskudte kvæg, så står det klart, at det serbiske politis og det jugoslaviske militærs svar på UCK's handlinger er overdrevent og uundskyldeligt. Selvfølgelig bærer også UCK en stor del af ansvaret for den forværrede situation. Men man må nu ikke forvrænge billedet. Der befinder sig p.t. 35.000 soldater fra den jugoslaviske hær i Kosovo. Hertil kommer 20.000 serbiske politifolk samt de berygtede paramilitære Seselj- og Arkan-tropper.
Disse tropper råder over tunge maskingeværer, pansere og artilleri, der også bliver anvendt. UCK på sin side ser ud til at bestå af en central gruppe på 500 til 800 mand. Dertil kommer flere tusinde eller måske endda titusinde frivillige. Ikke altid virkelig velorganiseret, men i hvert fald parat til med våben at forsvare det, som forekommer forsvarsværdigt, uanset om det nu er Kosovos ønskebillede om uafhængighed eller blot den pågældende landsbys eller den pågældende families integritet.
Disse tal viser, at konflikten ikke kan vindes ad militær vej af nogen af parterne. Det er et faktum, som EU-formandskabet altid har forsøgt at formidle begge parter indtrængende. Beklageligt nok ser det dog ud til, at begge sider er overbevist om, at de kan nå deres mål på slagmarken. Den serbiske side gennem den tilstræbte militære udslettelse af UCK og den kosovoalbanske side gennem en årelang guerillakrig.
Disse blodsudgydelser må ophøre så hurtigt som muligt! Det står klart, at en politisk løsning er den eneste gangbare metode. Tre punkter står øverst på listen: For det første skal den serbisk-jugoslaviske offensiv afsluttes, og der skal overholdes en som minimum uformel våbenstilstand. For det andet skal den humanitære situation forbedres hurtigt og grundlæggende. Først når disse to forudsætninger er til stede, kan man regne med, at det tredje punkt, nemlig indledningen af fornuftige forhandlinger, kan blive en realitet.
EU-rådsformandskabet har taget talrige skridt med henblik på at afslutte de militære aktioner, lige fra appeller om at komme til besindelse til forskellige økonomiske sanktioner. Men da begge parter stadig lader til at tro på den militære løsning, har disse bestræbelser hidtil ikke båret frugt. Naturligvis kunne et militært indgreb fra statssamfundets side bevirke en ændring her. Men det ligger ikke inden for Den Europæiske Unions muligheder.
Desuden er de fleste EU-lande overbevist om, at militære handlinger kræver en godkendelse fra FN's Sikkerhedsråd, som dog ikke foreligger i det mindste p.t. Man kan, hvis man skal være realistisk, heller ikke regne med en sådan resolution inden for en overskuelig fremtid på grund af magt- og interessekonstellationerne i Sikkerhedsrådet.
Og så til det andet punkt, den humanitære situation. I betragtning af, at situationen hele tiden bliver mere og mere utålelig, bestræber Den Europæiske Union sig på at intensivere sine humanitære aktiviteter. På grundlag af et initiativ fra udenrigsminister Kinkel og Védrine har formandskabet etableret arbejdsgrupper i Beograd og Genève bestående af repræsentanter fra interesserede EU-stater, USA, Rusland, De Forenede Nationers Højkommissariat for Flygtninge, Den Internationale Røde Kors-Komité samt EF's observatørkorps og KDOM (Kosovo Diplomatic Observer Mission).
Målet er gennem samordnede procedurer, der fastlægges på stedet, at udpege de landsbyer og flækker, som de fordrevne, der i øjeblikket lever under åben himmel, kan vende tilbage til, og det i sikkerhed og med værdighed. Den humanitære nødhjælp ville blive lettet betydeligt herved. Den primære hindring for deres tilbagevenden er ud over den massive ødelæggelse af levestederne som følge af serbernes militære aktioner frygten for en ny forfølgelse. Begivenheder som i f.eks. Orahovac, hvor politiet afhentede de tilbagevendte kosovo-indbyggere - især de mandlige i den tjenstdygtige alder - til såkaldte interviews og gennemsøgte de huse, som de var flyttet ind i igen, fremmer ikke ligefrem befolkningens vilje til at vende tilbage.
Den vigtigste betingelse er derfor, at der skabes tilstrækkelig sikkerhed for de tilbagevendte Kosovo-indbyggere, hvilket imidlertid kun kan garanteres af de serbiske sikkerhedskræfter selv. Den Europæiske Union og dens partnere kan dog bidrage dertil, idet de nævnte observatørhold formidler en følelse af en international monitoring ved at patruljere ofte i de pågældende områder. Derfor er det målet for arbejdsgrupperne i Genève og Beograd at udpege områder, der egner sig til sådanne tilbagevendelsesprojekter.
I øjeblikket har vi fire sådanne projektområder, nemlig Klina, Urosevac, Orahovac og Djakovica. Initiativet vanskeliggøres ved, at der også i disse områder til stadighed foregår kamphandlinger. Når vi engang, som allerede nævnt, får en ende på kamphandlingerne, og et betydeligt antal fordrevne kan vende tilbage, så vil det også være muligt at føre politiske forhandlinger mellem de stridende parter om Kosovos fremtidige status.
Den Europæiske Union har fra starten deltaget i statssamfundets bestræbelser. EU er med flere af sine medlemslande og med det pågældende formandskab aktiv i den kontaktgruppe, som har udarbejdet og overdraget de stridende parter et dokument om Kosovos fremtidige status. Dette dokument angiver muligheder for, hvordan der kan opnås en acceptabel løsning, hvad angår selvstændigheden. Derudover har EU-formandskabet tæt kontakt med Europarådets såkaldte Venedig-kommission, der beskæftiger sig med problemet på forfatningsretligt plan og vil foreslå løsningsmuligheder.
Endelig støtter EU bestræbelserne hos USA's særlige udsending, Chris Hill, der p.t. lufter tanken om en interimsaftale for tre til fem år, hvorefter der skal indledes forhandlinger om Kosovos endelige status. På det uformelle rådsmøde i Salzburg den 5. og 6. september gav udenrigsministrene deres forsigtige støtte til den principielle godkendelse af Milosevic i forbindelse med en sådan interimsaftale.
Vores holdning vedrørende Kosovos status er følgende: Vi støtter hverken Kosovos uafhængighed eller fortsættelsen af den uacceptable status quo. Der kan reelt kun opnås en permanent løsning ved at indrømme Kosovo en vidtrækkende selvbestemmelse. Om denne selvbestemmelse så hedder selvstændighed eller noget andet, er underordnet. Det er vigtigt, at befolkningen i Kosovo ugenert kan træffe sine egne beslutninger og klare sine egner sager, at befolkningen indrømmes en tilsvarende medbestemmelsesret i forbundsanliggender, og at alle befolkningsgruppers og minoriteters rettigheder sikres i overensstemmelse med europæiske normer.
Om selvbestemmelsen skal realiseres i serbisk eller i jugoslavisk regi, er op til de stridende parter. EU har ingen indflydelse på dette område, men ønsker heller ikke, at en af disse muligheder udelukkes allerede på forhånd.
I kontaktgruppens dokument beskrives forskellige europæiske selvstændighedsmodeller, der kunne tjene som model for Kosovo, lige fra Sydtyrol over de finske Ålandsøer til det russiske Tatarstan. Det er klart, at én bestemt model ikke kan overtages i sin helhed, men måske kunne man kombinere forskellige elementer fra forskellige modeller, som Kosovo kunne adaptere i brugbar form.
De to parter har udpeget hvert sit forhandlingsteam, senest Kosovo den 13. august i år. Selvom dette team kun består af den såkaldte præsident Ibrahim Rugovas DLK-repræsentanter og deres koalitionspartnerne, har de politiske partier, der er i opposition til Rugova, ikke modsat sig dette forhandlingsteam. Det er opmuntrende og en succes, der ikke skal undervurderes, set i lyset af EU-formandskabets månedlange bestræbelser på at få partierne i Kosovo til at danne en fælles politisk platform.
En international tilstedeværelse ved forhandlingerne vil være væsentlig, og forhandlingerne skal kunne føres uden betingelser. Hver part skal som minimum i starten have ret til at kunne anføre alle de krav, der forekommer den vigtige.
Men hvilke initiativer søger EU-formandskabet nu at gennemføre? I forbindelse med det allerede nævnte tilbagevendelsesprojekt arbejdes der for øjeblikket på at udvide EF's observatørkorps. Dette korps og de diplomatiske observatører fra EU-stater, der arbejder sammen med det, udgør det europæiske bidrag til det såkaldte KDOM, Kosovo Diplomatic Observer Mission, som også råder over amerikanske og russiske kræfter.
For at implementere de nævnte tilbagevendelsesprojekter øges den nuværende europæiske styrke fra 28 til 44 observatører. Her må man dog ikke glemme, at stigningen i antallet af internationale kontrollører alene ikke er nok til at forbedre situationen for civilbefolkningen. Det kunne sågar vise sig at være negativt, hvis antallet af observatører steg synligt, mens den humanitære situation og sikkerheden for civilbefolkningen i Kosovo imidlertid forværredes. For så ville der blive givet udtryk for forståelige negative følelser over for det ineffektive statssamfund.
I betragtning af de gentagne bebrejdelser, der fremsættes fra begge sider, for massive krigsforbrydelser, lige fra massemord til humanitære forbrydelser på kvinder og børn, har EU-formandskabet taget et initiativ til udsendelse af et team af erfarne internationale retsmedicinere til Kosovo. Man har i Beograd tidligere principielt været positivt indstillet over for internationale forensiske undersøgelser, hvorfor vi håber, at det forslag, vi fremsatte for nylig, om tildeling af visum og åbning af grave bliver godkendt.
Den Europæiske Union har for at udøve pres på Beograd iværksat forskellige sanktioner, nemlig visumforbud for de sikkerhedsansvarlige, indefrysning af den serbiske og den jugoslaviske regerings tilgodehavender over for udlandet, forbud mod nye investeringer i Serbien og senest fly- og landingsforbuddet for jugoslaviske flyselskaber.
Formandskabet er bevidst om, at santionerne hidtil ikke har medført nogen afgørende ændring i Jugoslaviens holdning. Der vil kun kunne træffes mere restriktive foranstaltninger, hvis et kvalificeret flertal blandt EU-staterne er for det, hvilket p.t. ikke er tilfældet. Derudover hersker der i hele EU konsensus om, at santionerne ikke skal ramme civilbefolkningen og heller ikke de nabostater, der økonomisk set er tæt forbundne med Jugoslavien, og som på grund af en embargo af Beograd selv ville komme i slemme vanskeligheder.
På det uformelle udenrigsministermøde i Salzburg sagde Europa-Kommissionen i hvert fald ja til at undersøge de nuværende sanktioner med henblik på smuthuller og til at fremsætte forslag til forbedringer inden topmødet i oktober.
Forbundsrepublikken Jugoslaviens nabolande lider i forvejen i stor udstrækning under Kosovo-krisen, især Albanien og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. I betragtning af de meget ustabile omgivelser skal det opfattes som noget yderst glædeligt, at Skopje trods vanskeligheder var i stand til at bevare en høj grad af stabilitet. Vi håber, at valget den 18. oktober også giver et positivt resultat.
På grund af den aktuelle situation vil jeg gerne lige sige endnu et par ord vedrørende Albanien. Efter tumulten i starten af ugen er situationen igen blevet noget mere rolig. Gårsdagens demonstrationer i Tirana lokkede kun et par hundrede mennesker ud i gaderne, og der er ikke foregået yderligere voldshandlinger. Den akutte spænding er der dog stadig, ikke mindst fordi Fatos Nanos regering, der nu igen har fået fodfæste, truer den tidligere præsident Sali Berisha med arrestation og en anklage for højforræderi, som kan føre til dødsstraf.
Om urolighederne i søndags og mandags virkelig var et forsøg fra Berishas side på at begå statskup, sådan som regeringen påstår, eller en ukontrollerbar eruption af folkets vrede på grund af mordet på den populære oppositionspolitiker Azem Hajdari, hvilket Berisha mener, kan diskuteres til hudløshed. Faktum er, at Albanien stadig ikke er virkelig stabiliseret, at der stadig er et stort potentiale for voldshandlinger og oprør, og at uroligheder derfor når som helst kan bryde ud igen, og at både regeringen under Nano og oppositionen under Berisha har forholdt sig højst uigennemskueligt. Berisha var i hvert fald for en stor del ansvarlig for, at situationen forværredes.
Gensidige ultimative trusler vil ikke føre til en stabilisering af landet. Det forsøger EU-formandskabet også at gøre de albanske politikere klart. Desuden støtter vi statspræsident Mejdanis bestræbelser på at føre forhandlinger med alle parter om en bilæggelse af krisen.
Formandskabet udnævnte i går en særlig udsending, der er rejst til Tirana allerede i dag. Derudover deltager EUformandskabet i en fælles mission med formandskabet for OSCE, Europarådet og EU, der rejser til Tirana på fredag.
Netop nu er det vigtigt, at det internationale samfund ikke lader Albanien i stikken, men derimod helliger sig landet så meget desto mere. Den internationale Tirana-konference, der skal finde sted i slutningen af oktober, vil - under forudsætning af, at den overhovedet kan finde sted her - være et egnet forum til det. Vi vil fortsat bestræbe os på at opnå regional stabilitet, ikke kun ud fra abstrakte politiske overvejelser, men frem for alt for at beskytte befolkningen mod vold, fordrivelse og undertrykkelse.

Formanden
Jeg takker ministeren for dette utroligt fyldestgørende og meget oplysende indlæg og vil straks give ordet til kommissær Van den Broek, der taler på vegne af Kommissionen.

Van den Broek
Fru formand, efter formandskabets udførlige tale kan jeg nøjes med nogle korte bemærkninger i første instans. For det første arbejder Kommissionen meget nært sammen med formandskabet for at koordinere alt det, som vi kan gøre på det humanitære område, så godt som muligt, ikke blot med formandskabet, men selvfølgelig med en lang række internationale organisationer, som vi er vant til at arbejde med på dette område.
Min anden bemærkning er, at Kommissionen naturligvis også har en vigtig opgave med hensyn til at fremsætte forslag om sanktionspakker og lignende; således som formandskabet allerede har erklæret, vil vi undersøge dette nærmere med hensyn til soliditeten. Jeg tror også, at det er rigtigt og tydeligt at sige, at Kommissionen i første instans havde foreslået en række kraftigere foranstaltninger, og at det til sidst resulterede i en pakke, hvorom vi håber, at den er tilstrækkelig, men som efter vores mening godt kunne have været noget kraftigere. Jeg håber, at de problemer, som to medlemsstater har fået med tidligere trufne beslutninger med hensyn til luftfartsboykotten, kan løses, for det er naturligvis ikke troværdigt, at der først træffes en fælles beslutning om denne boykot, og at det derefter ikke lykkes en række medlemsstater at deltage i gennemførelsen deraf. Men jeg gentager, jeg har på grundlag af de seneste beretninger gode forhåbninger om, at de problemer, som syntes at opstå derom, måske alligevel kan løses. Vi afventer lige beretningen fra hovedstæderne.
Mit tredje punkt er følgende. Vi er nu siden marts i år blevet konfronteret med udviklingerne i Kosovo. I mellemtiden har vi mellem 250.000 og 300.000 flygtninge og fordrevne, som netop med henblik på den kommende vinter befinder sig i en stadig mere kritisk situation. Der er så meget desto større grund til ikke udelukkende at øge de humanitære bestræbelser og ikke at nøjes med bekæmpelse af symptomer, for det er faktisk, hvad vi gør, men også at koncentrere sig noget mere direkte om årsagerne til konflikten.
I dette lys er jeg, og ligeledes formandskabet, antager jeg, også i nogen grad opmuntret af det initiativ, som den franske præsident åbenbart har taget ved at søge kontakt med den russiske præsident og bebude over for ham, at han i næste uge i New York gerne vil have et møde i kontaktgruppen for at drøfte muligheden for en resolution fra Sikkerhedsrådet om situationen i Kosovo. Hensigten hermed tror jeg bestemt er på ny at undersøge, om der kan træffes kraftigere foranstaltninger for at gennemtvinge en våbenhvile.
Det er også for Kommissionen, og jeg tror for os alle, overordentligt frustrerende på den ene side med en følelse af stærk medfølelse at forsøge at lindre den humanitære skæbne i den ene del af Kosovo, medens aggressionen og kampene fortsætter, og medens der opstår nye flygtningestrømme og nye fordrevne i den anden del. I denne onde cirkel befinder vi os faktisk.
Efter Kommissionens opfattelse, og det har vi også taget op med Ministerrådet, kan vi hvad det angår ikke undvære en forøgelse af presset navnlig over for præsident Milosevic. Vi kan tage ved lære af Bosnien, og hvad det angår, ser vi i øjeblikket, at der udvikler sig scener, som i mistænkeligt høj grad får os til at tænke på, hvad vi dengang så der, og som det internationale samfund dengang reagerede for sent på. Kommissionen synes ikke, at det kan accepteres. Kommissionen synes ikke, at det skal accepteres. Kommissionen synes også, at Den Europæiske Union hvad det angår bør fremme en stærk, entydig holdning til fordel for en kraftig resolution fra Sikkerhedsrådet med paragraffer fra kapitel syv.
Til sidst kan jeg sige, at udviklingerne i Albanien, som også viceminister Ferrero talte om, egentlig gør det ekstra akut med hensyn til Kosovo nu at forsøge at gøre en ende på disse kampe. Destabiliseringen i Albanien er overordentlig alvorlig. Spredningen af konflikter i den ene eller den anden retning hører stadig til de akutte risici. Altså også der skal Den Europæiske Union gøre sig bestræbelser. Vi er faktisk overordentlig glade for, at der er taget initiativer bl.a. af formandskabet, i dialog med italienerne, efter hvad jeg har læst, for at se, hvordan der kan træffes foranstaltninger, måske også ved at anmode Den Vesteuropæiske Union om at tænke over en stabiliserende politimagt eller noget i den stil for at forsøge på ny at genoprette ro og orden der. Jeg minder Dem om, at denne diskussion blev ført for omkring et år siden, på nøjagtig samme måde, da der efter sammenbruddet af de finansielle pyramider dér opstod uroligheder, og også dengang traf vi i første instans vores beslutninger for sent. Tre måneder efter de intensive drøftelser, hvor der ikke opnåedes overensstemmelse, kom "the coalition of the willing« under ledelse af italienerne, og der blev sendt en stabiliseringsmagt til Albanien. Jeg håber, at der også her hurtigt kan træffes beslutninger. Vi siger dette, det gentager jeg, ud fra et dybtfølt ansvar for, at vi konstant koncentrerer os om følgerne af disse konflikter. Vi vil gerne hjælpe med at lindre forfulgtes, fordrevnes og flygtninges skæbne, men vi kan ikke forklare de europæiske borgere, at det udelukkende er følgerne af, og ikke årsagerne til elendigheden, som vi gør noget ved. Derfor håber jeg, at der både i Albanien og i Kosovo vil blive grebet kraftigt ind.

Swoboda
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, jeg kan i princippet absolut tilslutte mig Deres grundlæggende synspunkter. I kommissærens ord aner jeg imidlertid en vis utilfredshed med, at man ikke har truffet strengere foranstaltninger. Jeg kunne godt tænke mig at vide, hvilke foranstaltninger eller forslag der kunne være tale om, og hvorfor man ikke tog dem til sig i Rådet. Jeg går ind for strengere foranstaltninger. Jeg blev oprørt over vanskelighederne ved gennemførelsen af flyforbuddet. Hvad må Milosevic ikke tænke om et Europa, som har så store problemer med bare så lille en foranstaltning? For så vidt vil jeg gerne tilslutte mig kommissærens ord.
Jeg vil gerne understrege én ting: Vi må alle - og jeg gentager alle - besvare nationalistiske kræfter med et rungende nej, uanset hvor stor, mellemstor eller lille en andel af ansvaret vi bærer for den nuværende krisesituation. Det gælder helt sikkert fortrinsvis for de jugoslaviske kræfter. Der er slet ingen tvivl om, at de bærer den største del af skylden. Det gælder imidlertid også for UCK, der skal være klar over, hvilket medansvar de har, og også over, hvilke problemer deres handlinger giver for et europæisk indgreb. De fredelige kræfter, især omkring Rugova, skal støttes. Desværre - og det har jeg allerede sagt et par gange - er det ikke sket i tide.
For det andet er situationen i Makedonien meget prekær. Vi ved ganske nøje, at Kosovos uafhængighed eller et Storalbanien altid vil føre dette land ud i store interne problemer. Samtidig skal vi dog også sørge for, at den linje, man i princippet følger i Makedonien, nemlig respekten for den albanske minoritet, fortsættes konsekvent og udbygges, hvor det er muligt.
For det tredje: Fru formand for Rådet, jeg vil gerne bidrage med en detalje vedrørende Deres holdning til Albanien. Som De har antydet, udnytter Berisha situationen i Kosovo ekstremt for også at destabilisere situationen i Albanien. Selvfølgelig mener jeg også, at Fatos Nano og hans regering kun må anvende retsstatslige metoder ved forfølgelsen af bebrejdelser, forbrydelser etc. og ikke skal gyde olie på ilden. Men det skal stå klart, hvor det primære ansvar for den nuværende tilstand ligger.
I sidste ende ville bestræbelserne på at opnå fuldstændig uafhængighed imidlertid også skabe problemer, sådan som det ses i Bosnien. Den styrkelse af de nationalistiske kræfter, der allerede ses ved valgene, ville selvfølgelig så rigtig få fat.
Sidste punkt: flygtningespørgsmålet. Her må vi give vores fulde støtte og gå imod enhver tendens i Europa til, at vi, fordi vi allerede har gjort så meget for Bosnien, ikke kan gøre så meget for Kosovo. Vi må gøre alt for at hjælpe flygtningene ud af Kosovo.

Pack
Hr. formand, fru formand for Rådet, vi har bogstaveligt talt tryglet i månedsvis - og flere blandt os i de sidste otte år - om, at Fællesskabet gør noget! Men Rådet taler og taler, og der kommer egentlig aldrig særlig meget ud af det. Det kan aldrig beslutte sig til virkelige handlinger. Vi har netop i dag igen hørt, at der igen er etableret arbejdsgrupper i Beograd. Der er ingen, der rigtig ved, hvem der sidder i grupperne til hvilket formål.
Situationen dernede - sagde De - skal forbedres. Det lyder godt, men hvordan skal den nu forbedres? Hvad gør vi europæere nu? Når jeg tænker på flyforbuddet, som blev omtalt af to af vores kolleger og også af kommissæren - det blev vedtaget i juli i Cardiff. Nu er vi i september! Det er endnu ikke blevet gennemført. Det er latterligt! Det kan man ikke forklare for noget menneske.
Vores udenrigspolitik, fru formand - jeg tror, det var Deres chef, der sagde det - kan sammenlignes med en bus med 15 chauffører! De vil alle sammen køre med en anden hastighed. Nogle ønsker sågar at køre i en anden retning, og Milosevic sidder i vejkanten og griner skadefro ad os. Det er nemlig ikke kun til skade for den nødlidende befolkning i Kosovo, men også til skade for vores Unions anseelse hos vores borgere. Hvor længe kan en kriminel statschef skrupelløst og ustraffet nægte sine borgere selv humanitær hjælp? 60 % af de 50.000 eller 70.000 flygtninge, der lever et kummerligt liv i Kosovos skove under åben himmel, er børn! De mangler næring, drikkevand og tag over hovedet. De første er allerede døde af tyfus, og vi ser på og siger, at situationen skal forbedres! Det kan da ikke være sandt!
Den serbiske regering og Vesten opfordrer flygtningene til at vende tilbage til deres landsbyer. Men hvad betyder så det? De vender tilbage til de landsbyer, som hr. Milosevic har jævnet med jorden. Og det skal de vende tilbage til? Og hvor skal de så gå hen i disse landsbyer? Hvem sørger for deres sikkerhed? Situationen skal forbedres! Fru formand for Rådet, De kan ikke gøre for det, men De er den person, vi skal tale med om det. Jeg mener altså, at vi virkelig må indse, at Milosevic har planlagt dette angreb på civilister. UCK er et biprodukt, som fornøjer ham, fordi han nemlig kan sige, at han kan bekæmpe terrorister. Han har planlagt UCK mod civilister, børn og kvinder og har også anvendt den mod dem. Vi kan ikke sende disse mennesker tilbage uden at kunne garantere deres sikkerhed.
Lad os langt om længe handle, men appellerne nytter ikke noget! Også De har igen rettet mange appeller i dag. De har også stor forståelse for situationen, men Milosevic interesserer sig overhovedet ikke for den. Han har endnu ikke overholdt et eneste af de løfter, han har givet i Kosovo. Tror De på, at han vil holde det nuværende løfte? Hr. Milosevics sprog er vold!
Lad os altså langt om længe tale med ham på hans eget sprog. Kun på den måde bliver det muligt at finde en politisk forhandlingsløsning. Albanien kommer jeg nu desværre ikke mere til, men måske gør en af vores kolleger det, og måske kan De sige mig, hvem denne rare særlige udsending er, som måske nu skal udrette noget i Albanien.

Cox
Hr. formand, som vi har hørt det atter igen i dag, gentog Cardiff-topmødet grundlaget for EU's udenrigspolitik i Kosovo, der forlanger, at volden bliver bragt til ophør, at man vender tilbage til forhandlingsbordet samt et engagement i en livskraftig politisk proces som den eneste løsning på Kosovo-krisen. Det er gode, anstændige og pæne idéer, men de fungerer ganske enkelt ikke.
I de sidste få måneder har den politiske proces i Kosovo lidt alvorlige bagslag, og der er ikke gjort nogen fremskridt. Situationen har ændret sig væsentligt. Nu er tiden inde til at støtte en kvalitativt set anderledes politisk respons.
Den bedrøvelige sandhed er den, at Slobodan Milosevic er den eneste leder i Europa i dag med et klart billede af Kosovos fremtid såvel som den politiske vilje og de militære midler til at gennemføre det. Efter sine egne standarder har Milosevic taget ved lære af Bosnien og gør nu brug af denne lærdom.
Tidligere fremprovokerede højtprofilerede folkedrab som i Srebrenica tilstrækkelig vrede til at vække det internationale samfund til dåd. Men ved at mindske intensiteten uden at ændre målet ved Milosevic, at en landsby om dagen holder vesten fra døren. Han har lært at spille på det internationale samfund som på en gammel violin, idet han instinktivt ved, hvor meget pres han kan lægge på strengene uden at få dem til at knække. Det fremgår klart af den etniske undertrykkelse i de seneste måneder, at Milosevic kun har foragt til overs for vores indstuderede, nuancerede og magtesløse diplomatiske forkyndelser. Han er en regional bølle, og medmindre han stoppes, vil han fortsætte sit bøllevæsen.
For flere måneder siden lancerede NATO i et nytteløst anfald af sabelraslen, der kunne have radikaliseret kosovoalbanerne yderligere ved at sende de forkerte signaler, operation »Determined Falcon«. Den viste sig ikke at være meget andet end en bekostelig død sild, og Milosevic så og behandlede den som en sådan lige fra starten af. Gestus vil ikke være bedre i stand til at stoppe hans aggression end vores ord eller resolutioner.
Vi må tage ved lære af Bosnien og også gøre brug af denne lærdom. Voldens ophør var en grundlæggende forudsætning for skabelsen af et klima for politisk dialog i Dayton. Der skulle en resolut international indsats til for at bane vejen for, at politikken kunne vinde sin forrang tilbage. Ti dage med begrænset, fokuseret og afpasset bombning stoppede aggressionen dengang. Det kunne have været hvilke som helst ti dage i disse beklagelige fire år. Hvis vi ikke handler hurtigt, kan vi forvente en humanitær katastrofe på Balkan til vinter. Vi har en moralsk, etisk og politisk pligt til at skride til handling.
Hvad min gruppe angår, er formålet med den europæiske proces at sikre, at denne form for grufuldheder aldrig sker igen. I ti år har Kosovo kaldt på os. Hvis vi svigter disse forsvarsløse mennesker, vil vores udenrigspolitiske aspirationer være en fiasko.

Caccavale
Fru formand for Rådet, jeg lyttede med interesse til Deres redegørelse, men jeg lagde mærke til, at De også brugte en eufemisme. De sagde, at der finder et slag sted mellem UCK og de regulære jugoslaviske styrker med det formål at løse Kosovo-problemet med magt. Sådan forholder det sig ikke, fru formand. Lad os lige slå fast, hvordan sagerne egentlig står: For det første er der tale om, at en forbryder, nemlig Slobodan Milosevic, angriber befolkningen i Kosovo, og der er tale om en etnisk udrensning efter ordre fra en forbryder ved navn Milosevic, som ønsker at befri Kosovo for den albanske befolkning, der som bekendt sidder på 90 % af området. Dette siger jeg blot for at slå fast, hvordan sagerne egentlig står.
For det andet har jeg hørt selv udmærkede kolleger sige, at vi ikke kan tage os af flygtningespørgsmålet, eftersom vi allerede har taget os af albanerne; vi ønsker tværtimod at sende dem tilbage til de landsbyer, som Milosevic har jævnet med jorden. Jeg vil gerne spørge kommissæren og Dem, fru formand, hvordan i alverden man kan overveje at sende flygtningene tilbage til de landsbyer, som er blevet jævnet med jorden og besat af Milosevics tropper.
For det tredje hørte jeg, at man talte om et urokkeligt Europa, kommissær Van den Broek. De sagde, at vi skulle give et urokkeligt svar. Europa har indtil videre været fraværende, magtesløst og tilbageholdende. Vi har gjort os selv til grin for hundrede og syttende gang, sådan som det også var tilfældet med Bosnien. Med denne udsættelsesteknik bliver Milosevic ved med at udføre sine krigshandlinger, mens Europa og det internationale samfund afmægtigt ser til. Parlamentet har dog ingen skrupler - vi har nemlig forklaret flere gange, hvor farligt det kunne være for Kosovo, men hverken Kommissionen, Rådet eller det internationale samfund lyttede til os. De dramatiske begivenheder tager fart. Man taler nu om arbejdsgrupper og specialudsendinge. Jeg håber, at det ikke bare er den sædvanlige komitologi, der kun kan bruges til at gøre antallet af døde og flygtninge op.

Carnero González
Hr. formand, situationen i Kosovo er siden juli blevet mere indviklet. Det står klart, at de, der først kommer til skade, er flygtningene; det er dem, der dør. Den politiske situation bliver også mere indviklet. Den bliver mere indviklet dér, men også i de lande, der ligger omkring regionen. For at tage et eksempel er der situationen i Albanien, hvor Berisha på ny forsøger at omstyrte demokratiet og trænge regeringen op i en krog. Regeringen har ganske vist ikke været effektiv, men er dog ønsket af flertallet af albanerne.
Problemet er, at Den Europæiske Union igen er blevet skræmt; det betyder fravær, svaghed og splittelse. Initiativer her, initiativer dér, forskellige udnævnelser, blokader, som ikke bliver til noget - det handler ikke længere om det evigt fordømte land, det er Det Forenede Kongerige, som påberåber sig nogle internationale, kontraktmæssige forpligtelser, som forbyder dem at foranstalte en blokade over for luftfarten -. Hvad skal man gøre? Lægge yderligere pres på den ansvarlige. Og den ansvarlige er Milosevic og hans regering, for hvem situationen ikke bliver mere indviklet, for han kæmper med ild og sværd for at nå sine mål.
Kosovo skal bestemt have selvbestemmelse i et demokratisk Serbien.

Tamino
Hr. formand, jeg lyttede til det, som repræsentanterne for Rådet og Kommissionen fortalte. Efter min mening kræver situationen i Kosovo dog også et lille historisk tilbageblik. I mere end 10 år har man i Kosovo været vidne til det albanske samfunds politiske og kulturelle forsøg på at gøre sig fri af undertrykkelsen ved hjælp af ikkevoldelige principper. I løbet af disse 10 år er kosovoalbanernes politiske lederes bøn om international hjælp i øvrigt ikke blevet hørt, og man forvekslede ikkevolden med magtesløshed eller underdanig accept af den serbiske undertrykkelse. I betragtning af den forkastelige passivitet, der også har været fra Den Europæiske Unions institutioners side, kan det desværre ikke undre nogen, at situationen har udartet sig, og at man nu er gået over til at bruge våben.
Resultatet heraf er et stort antal døde, ødelagte landsbyer og 300.000 flygtninge, og muligheden for en fredelig løsning bliver stadig ringere. Hertil kommer den alvorlige situation i Bosnien og den tidligere - tilsvarende - etniske udrensning, der blev beordret af lederne i Beograd. Disse bliver naturligvis opmuntret af den passivitet, som Den Europæiske Union lægger for dagen. Unionen mangler desværre en reel fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Når vi står over for en så vanskelig politisk situation, der bliver skærpet som følge af krisen i Albanien, er det nødvendigt med en beslutsom aktion fra det internationale politis side med henblik på en øjeblikkelig våbenstilstand, og det skal foregå inden for rammerne af et mandat fra FN og under OSCE's ledelse, med aktiv deltagelse af Den Europæiske Unions medlemsstater.
Våbenstilstanden er fundamental både for at undgå, at konflikten breder sig til nabolandene og for at indlede en dialog, der tager sigte på en reel fredsproces, hvor man ikke ignorerer de legitime forventninger hos befolkningen i Kosovo om et egentligt selvstyre af deres eget område. En fredsproces vil dog ikke være mulig, hvis man ikke garanterer flygtningenes tilbagevenden til deres hjem. Det skal ske med international beskyttelse - også på grund af de alvorlige vanskeligheder, de kommer til at møde i løbet af vinteren - og man skal sørge for et hjem til de flygtninge, hvis landsbyer er blevet ødelagt. Til dette formål skal vi også give vores fulde støtte til de humanitære hjælpeorganisationer, som bør have en reel bevægelsesfrihed inden for Kosovo-området.
En første symbolsk handling, som Kommissionen kunne iværksætte, er forslaget om studenterhuset i Pristina, hvormed man på en synlig måde kunne vise sin støtte til forsoningen mellem de universitetsstuderende.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, hr. formand, at Gruppen De Grønne håber på en kraftigere indsats fra Rådets og Kommissionens side, så vi i løbet af meget kort tid kan nå frem til en fredelig løsning på konflikten.

Dupuis
Fru formand og hr. kommissær, jeg tror, at De har fornemmet harmen i det, De lige har hørt. Det er virkelig helt utroligt, det som går for sig. Efter Kroatien og efter Bosnien, er det nøjagtig det samme mønster, der gentager sig: en angrebspolitik, hvilket ikke er det samme som en politimanøvre, har 250.000 flygtninge som resultat.
Vi står her over for tredje fase i en krig, der blev startet i Kroatien af hr. Milosevic for næsten otte år siden. En krig, som han har planlagt, som han er i gang med at organisere og skridt for skridt gennemføre, og som han vil føre til ende ved at sørge for, at der i 50 eller 60 % af Kosovo overhovedet ikke er albansk tilstedeværelse, sådan at han kan stille her hos os og hos Rådet, og bedyre: »Jeg er en fredens mand. Lad os lave en aftale som i Bosnien, lad os lave en fin, lille opdeling, der ikke har noget navn i begyndelsen, men som egentlig er en opdeling, der i virkeligheden er en egentlig etnisk udrensning i Kosovo«.
Det drejer sig ikke om et nært forestående projekt, men et projekt der sættes i scene dag for dag. Fru præsident og hr. Van den Broek, 250.000 flygtninge, det er nok til, at man kan gribe ind på en anden måde end ved hjælp af undersøgelsesdelegationer og »plastikkirurgiske« operationer, som de, der i årevis er gået for sig. Vi må ind til sagens kerne.
Det egentlige problem er hr. Milosevic, og han burde øjeblikkeligt stilles for domstolen i Haag og der gøre rede for de forbrydelser, han i de sidste otte år har været ansvarlig for i Kroatien og Bosnien, og nu i Kosovo. Der er ikke et minut at spilde. Der er ikke brug for at sende kampvogne. Der er ikke brug for at sende fly. Det er tilstrækkeligt at sende en indkaldelse for domstolen i Haag, det kan ske i morgen tidlig, og så er det slut med den mand. Det er en mand, der har foranlediget 200.000 menneskers død, og som har to millioner flygtninge på samvittigheden. Den dag i dag er der 250.000 flygtninge i Kosovo.
Det er da rigtigt, at vi kan blive ved med at diskutere FUSP, flertalsbeslutninger og hvilke EU-styrker, der skal udsendes, men det vil tage to måneder at udarbejde de første gennemførlighedsplaner. Der skal andet til end denne Amsterdam-traktat, der kommer til kort og ikke kan skjule, at den intet er værd. Det er nødvendigt at handle og at skabe et EU, der ikke er afmægtigt, sådan som det har været de sidste ti år. Det er ikke kun nærværende parlamentsmedlemmer, der er trætte af det, det er borgerne, der ikke mere tror på det. Det er borgerne! Og bagefter er vi overraskede over, at de stemmer det ene eller det andet. De vil slet ikke stemme mere, de har ikke mere tillid til sådan et EU.

Wiersma
Hr. formand, denne debat er egentlig en trist gentagelse. Det er hundrede og syttende gang, vi diskuterer situationen i Kosovo, uden at der er ændret noget til det positive. Der er ingen udsigt til en virkelig løsning, og situationen er måske snarere blevet mere indviklet end mere forenklet. Vi er alle sammen indhentet af kendsgerningerne, kendsgerninger, som frem for alt skabes af serberne og deres brutale aggression; rådsformanden har netop endnu en gang systematisk gennemgået, hvilke kendsgerninger det alt sammen er. Ligesom her tales der også andre steder konstant om en kraftigere international indgriben. Men mere end halve skridt er der indtil nu ikke taget, se f.eks. luftfartsboykotten og det besvær, det medfører at gennemføre denne. Der er idéer nok, men hvordan skal de gennemføres; jeg er glad for, at kommissæren her har sagt, at der efter hans og Kommissionens opfattelse godt kunne træffes noget kraftigere foranstaltninger over for regeringen i Beograd. Der er også her i Parlamentet diskussion om måden, hvorpå det internationale samfund bør handle. I det beslutningsforslag, som er forberedt med henblik på denne forhandling, foreslås det mere eller mindre, at Den Europæiske Union på egen hånd bør sigte mod en militær intervention. Det er min gruppe imod, jeg går mere ind for tanken om at tvinge FN's Sikkerhedsråd til en udtalelse, som baner vejen for en eventuel militær intervention, og formanden og kommissæren har peget på denne vej. Lad os først gå denne vej, og intet forbyder Den Europæiske Union at tage dette initiativ og dermed over for Milosevic at gøre det klart, at der er grænser. Dermed reageres der også på Milosevic's snigende taktik, således som kommissæren beskrev i den sammenligning, som han foretog med, hvad der tidligere er sket i Bosnien.
Der må efter vores opfattelse komme en våbenstilstand, ikke blot for at muliggøre forhandlinger, men også for at kunne yde den nødvendige nødhjælp. Det, som vi er ude på, og det er jo stadig PSE-gruppens udgangspunkt, er at fortsætte med at søge en politisk løsning, fordi vi ikke tror, at denne situation uden videre kan løses militært, og fordi vi mener, at en militær intervention altid bør være præget af en sådan politisk løsning. Vi afviser derfor dette beslutningsforslag, fordi det unuanceret antyder, at EU gennem en militær intervention skal gennemtvinge Kosovos uafhængighed. Vi er imod denne uafhængighed, fordi vi tror, at Pandoras æske dermed åbnes, og grænserne i Europa tages op til diskussion, i selve denne region, men også andre steder. Det går efter vores mening med hensyn til Kosovo ikke blot for vidt, fordi en politisk løsning derved bliver vanskeligere, men efter vores opfattelse er en sådan løsning også fuldstændigt irreel, se også det, som rådsformanden har sagt derom.

Habsburg-Lothringen
Fru formand for Rådet, hr. formand, jeg tror, at der afprøves en ny strategi i Kosovo nu. Jeg havde sidste uge mulighed for at observere det dernede. Den nye strategi er den brændte jords taktik og etnisk udrensning. Det er en metode, som vi simpelthen ikke kan acceptere. Vi må ikke acceptere, at de militante serbiske kræfter rydder tre kilometer på højre og venstre side af hovedvejene for at få plads til at skyde og jævner ethvert hus og ethvert træ med jorden og efterlader brændt jord.
Vi kan heller ikke kontrollere, hvilke flygtningestrømme der kommer til os, fordi vi jo ikke har mulighed for at få adgang dér. Der lever p.t. angiveligt 60.000 flygtninge i skovene eller uden tilstrækkeligt husly. Men de nøjagtige tal kender vi ikke, fordi vi ikke har adgang til området. Det bør vi imidlertid under alle omstændigheder kræve med alle midler.
Vi må præcisere vores udtalelser. Når vi i dag taler om selvstændighed, hvordan den så end skal anvendes, så må vi tale om visse basis- og minimumsforudsætninger, f.eks. en helt klar kontrol af politiet, forvaltningen og retsvæsenet, som foretages af demokratisk valgte kræfter i Kosovo. Det ville være en minimumsforudsætning, som man også skulle medtage i formuleringerne. Vi må også tale et klart sprog, hvad hr. Milosevic angår. En ting vil jeg gerne sige helt umisforståeligt: De sidste otte års erfaringer viser, at man ikke kan forhandle med hr. Milosevic, man kan i bedste fald forhandle om ham, og i så fald kun i Haag.
Tillad mig imidlertid at fremsætte et par bemærkninger i forbindelse med Albanien. Det var jo ikke første gang, at hr. Hajdari blev udsat for et attentat. Ved tredje attentat blev han så myrdet. Man må ikke glemme, at han første gang blev beskudt i parlamentet af en repræsentant for regeringspartiet.
Det glæder mig meget, at hr. Swoboda igen kommer frem, for når han her taler om de retsstatslige principper, som Fatos Nano handler efter dér, så tvivler jeg oprigtigt på hans retsforståelse. For Fatos Nano anvender ikke retsstatslige principper. Jeg tænker på blokaden af det demokratiske partis hovedkvarter i går aftes - det taler heller ikke lige akkurat for hans retsforståelse. Vi må tale et klart sprog, og vi må handle!

Frischenschlager
Fru formand for Rådet, hr. kommissær, vi kan kun tale her. Men vi bør ikke forskønne noget, vi bør tale et klart sprog over for de ansvarlige. For det første: Jeg kan virkelig ikke længere holde ud at høre på det. Vi må tage ved lære. Tragedien har allerede varet otte år, og alle, der har fulgt situationen i Bosnien med øjne og ører, vidste, at Kosovo var den næste bombe, den næste katastrofe, der ville eksplodere. I mange år er der ikke sket noget som helst.
For det andet: Af etniske grunde bliver civilbefolkningen helt bevidst fordrevet med militær terror, og det accepteres, at den udtyndes. Det er helt klart en krigsforbrydelse. Det bør vi forkynde. Og som det næste: Hvem er ansvarlig? Naturligvis Milosevic! Men det er der blevet talt nok om. Men lige så klart bør vi forkynde, at en del af ansvaret i høj grad ligger hos vores medlemslandes nationale regeringer i Rådet, der i årevis ikke har kunnet finde frem til egnede politiske foranstaltninger til at blive herre over situationen. Disse regeringer bærer en del af ansvaret. Men et særligt ansvar ligger netop nu hos to regeringer, nemlig Grækenlands og Storbritanniens, der ikke engang er parate til at bakke op om de beslutninger, der blev truffet i Cardiff med hensyn til flysanktionerne. Det er de parter, der bærer den største del af ansvaret for situationen. Ingen skal tale sig ud af det: 300.000 menneskers liv er i fare. Den, der bærer en del af ansvaret her og ikke gør noget og ikke iværksætter nogen sanktioner, er medskyldig. Det bør siges helt klart og tydeligt!

Daskalaki
Hr. formand, det var ikke min hensigt at tale om Grækenland; men jeg mener, at Grækenland har særdeles mange problemer, som vi ikke altid ser lige klart, og det er meget let at dømme.
Jeg tænker på Kosovo. Det blev nævnt, at der er over 250.000 flygtninge, og en del af dem vil sikkert få meget store problemer, når vinteren sætter ind. Det siges - kommissæren var også inde på det - at de sidste måneders vedvarende uroligheder har alvorlige konsekvenser for landbruget, hvilket kan betyde kornmangel i vinterperioden.
Indtil nu har det internationale samfund holdt sig til betragterens rolle; men en ny fare tegner sig nu i horisonten, nemlig de seneste, meget foruroligende begivenheder i Albanien, som berører Grækenland meget - og Grækenland har meget specielle naboer; men det glemmer vi mange gange her - og hvis begivenhederne fortsætter, kan de sætte en kædereaktion i gang.
På denne baggrund er det absolut påkrævet, at disse flygtninge vender sikkert hjem, ligesom det er nødvendigt med en mægling for at normalisere situationen. Kosovo-problemet er flere hundrede år gammelt; men i den situation, som det har udviklet sig til i dag, er vi nødt til at gribe ind med alle tilrådelige midler - ministeren sagde det samme på formandskabets vegne - for at standse ekstremisterne og styrke de moderate kræfter i området. Den helt uacceptable og meningsløse vold, der udøves fra Beograds side, og befrielseshærens grusomheder bør standses for enhver pris, så man kan finde en tilfredsstillende løsning på Kosovo-problemet, uden løsrivelsesret, som formandskabet også sagde.
De involverede parter er nødt til at tilslutte sig en sådan løsning, så man undgår flere ubehagelige begivenheder.

Theonas
Hr. formand, hver gang vi her i Europa-Parlamentet taler om situationen i det tidligere Jugoslavien og på Balkan i det hele taget efter opløsningen af det tidligere Jugoslavien, som Den Europæiske Union har et stort ansvar for, hører vi mange militaristiske røster i Parlamentet, mange krav om militære løsninger på problemerne. Der er noget, vi alle må acceptere: at der ikke findes militære løsninger på de problemer, man har i Balkan og i Kosovo; der findes kun muligheder for en fredelig, politisk løsning. Spørgsmålet er så, om Den Europæiske Union støtter et sådant perspektiv?
For nylig kom et forslag fra Milosevic. Rugova accepterede det. Og Rådets svar var at stoppe alle det jugoslaviske flyselskabs flyvninger til Den Europæiske Union. Hvem støtter Den Europæiske Union med denne holdning? Støtter den ikke de uforsonlige kræfter i befrielseshæren? Og var det ikke netop styrkelsen af de uforsonlige kræfter, der førte til en styrkelse af de uforsonlige kræfter i Albanien, så Albanien i dag selv er i risiko for destabilisering? Måske skulle vi tænke over dette ansvar, fru rådsformand.

Sarlis
Hr. formand, jeg må gøre opmærksom på, at den bedste humanitære hjælp, Den Europæiske Union kan give, er at standse fjendtlighederne i Kosovo, for hvis problemet forbliver uløst, vil det få direkte, meget ubehagelige konsekvenser for situationen i Albanien.
Hvis situationen fortsætter, hvis problemet forbliver uløst, eller hvad man vil vælge at kalde det, i Kosovo, vil det virke destabiliserende på Albanien, og her er der en meget skrøbelig balance, fordi albanerne i Albanien har forskellige overbevisninger og forskellige religioner, hvorfor der ikke skal meget til, før vi mister kontrollen over situationen.
Set i lyset heraf vil jeg gerne stille Rådet nogle konkrete spørgsmål: Eksisterer der et initiativ fra hr. Hills side, som ifølge pressen har ført Milosevic-siden og Rugova-siden tættere sammen, hvilket vi bør støtte. Men jeg har ikke hørt nogen her give udtryk for deres støtte til denne person, til denne helt, så der kunne indledes en dialog. En dialog er imidlertid ikke nok. En dialog eller en principaftale om dialog bør ledsages af militære politistyrker i Kosovo. Der skal sættes det samme i værk, som blev anvendt i forbindelse med Dayton-aftalen. Vi har et fortilfælde. Dayton-aftalen lykkedes, og ud fra denne betragtning ser jeg ingen grund til, at man i forbindelse med en mere generel aftale mellem Beograd-styret og Rugova ikke sikrer aftalens gennemførelse med en militærstyrke af politimæssig karakter.

Haarder
Hr. formand, hvis massemorderne Arkan og Milosevic sad her på galleriet og lyttede til os, så ville de tilfredse kunne gnide sig i deres blodige hænder. Vores skammelige kujonpolitik har givet dem sejre gang på gang i de sidste adskillige år. Vinteren er på vej til de fordrevne i Kosovos bjerge. De mangler mad, medicin og beskyttelse mod kulden. Milosevic vil gøre dem til gidsler ved kun at tillade hjælp i særlige reservater, som han selv kontrollerer. Men som Emma Bonino har sagt: Det er som at lade Dracula vogte en blodbank. Nej, hr. formand, vi må ikke tillade en gentagelse af massemordene i Srebenica, hvor 7.000 mænd blev ofre for vores kujonpolitik. Det er slemt nok, at vores egne regeringer er frygtsomme, og at de blæser på vores idealer. Hvis vi heller ikke tør hjælpe folk i nød, så går kujonpolitikken for vidt. Der skal sendes nødhjælp i konvojer til lands eller ad luftvejen, med eller uden autorisation af FN, og hjælpen skal beskyttes. Hvis der skydes på konvojerne, så skal de have lov til selvforsvar, og de skal være bevæbnede til det. Det var demokratiernes frygt, som gav Hitler blod på tanden. NATO og EU blev skabt for at hindre gentagelser. Nu må vi udvise det minimum af mod, at vi i det mindste insisterer på hjælp til ofrene uden at gøre dem og os selv til gidsler.

Bianco
Hr. formand, det var ikke nødvendigt at være særligt politisk skarpsindig for at forstå, at den dybt alvorlige situation i Kosovo ville få nogle negative og destabiliserende konsekvenser, sådan som vi har set det i hele området og i Albanien. Det er en gammel og historisk regel: Kosovo er den gnist, der får ilden til at opstå og brede sig i hele balkanområdet. Hvad skal vi gøre? Det nytter ikke noget med ord, men Milosevic var så smart, at han ovenikøbet valgte at iværksætte sin undertrykkelse i de måneder, hvor europæisk politik holder ferie, nemlig juli og august. Og vi holdt bare ferie!
De erklæringer, der blev givet, og de begrænsningsforanstaltninger og sanktioner, som kommissær Van den Broek forkyndte, har spillet fallit. Der blev mindet om her i salen, at Cardiff-aftalen heller ikke er blevet gennemført.
Fru formand for Rådet, De sagde, at et væbnet indgreb er utænkeligt. Det kan vi godt blive enige om, men hvordan skal man så konkret lægge pres på Milosevic? Samtidig har den tyske forsvarsminister erklæret, at NATO om tre til fem uger vil gribe ind efter en forudgående advarsel til Milosevic. Hvilken linje følger Europa?
Jeg spørger mig selv, om det ikke er muligt at gribe ind ved at oprette et stabiliseringspoliti, sprede nogle tropper langs med Kosovos grænse, lægge pres på Milosevic og ikke mindst nå frem til nogle stabile forhold i Albanien, hvor det ikke er så nemt at afgøre, hvem der har ret, og hvem der har uret, for Berisha har ganske vist sine fejl, men det har Nano-regeringen også i lige så høj grad. Vi skal ikke vælge side. Vi skal gribe ind for at sørge for, at demokratiets regler bliver overholdt, men disse regler indebærer også, at oppositionen skal respekteres.
Hvis ikke det lykkes os at gribe ind, betyder det, at vi endnu en gang har ført en skuffende politik, og jeg ønsker ikke, at det østrigske formandskab skal få skylden for dette. Jeg er desuden bange for, fru formand, at omkostningerne for Europa bliver endnu højere, sådan som det var tilfældet med Bosnien.

Ferrero-Waldner
Mine damer og herrer, diskussionen viser, at det egentlig ikke kun handler om en diskussion om Kosovo, men at det helt sikkert også handler om en diskussion om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolik og om vores muligheder inden for de institutionelle rammer. Jeg må sige, at jeg beklager, at vi ganske enkelt endnu ikke er kommet videre på det institutionelle område. Men som De ved, følger man i Rådet princippet om enstemmighed, og der er desværre hele tiden stater, der ikke ønsker bestemte foranstaltninger. Det samme må jeg desværre også sige om Sikkerhedsrådet. Også i Sikkerhedsrådet er der permanente medlemmer, men måske også andre, der ikke accepterer bestemte beslutninger, som nogle af os absolut gerne ville gennemføre. Derfor er vi p.t. stadig i en situation, hvor en militær trussel ikke har givet resultat. Det betyder ikke, at det ikke vil kunne lykkes i fremtiden. Men jeg talte i mit tidligere indlæg om, at der p.t. ikke er de bedste udsigter. Det glæder mig - jeg var ikke bekendt med denne information - at franskmændene, i modsætning til deres tidligere reaktioner, eventuelt alligevel er interesserede i en ny formulering af en sikkerhedsresolution, for det kunne selvfølgelig i det mindste ændre situationen.
Jeg vil gerne komme kort ind på spørgsmålet om, hvorvidt der i diskussionen blev nævnt strengere foranstaltninger - nemlig andre foranstaltninger end en militær intervention - som så alligevel ikke blev accepteret. Inden for rammerne af det investeringsstop, vi har besluttet, og også inden for rammerne af indefrysningen af bankers tilgodehavende er de foranstaltninger, vi har truffet, relativt svage. Men også det skyldes, at det ganske enkelt var den mindste fællesnævner, vi kunne blive enstemmigt enige om. Jeg må sige, at jeg som formand for Rådet p.t. skal forsvare dette standpunkt, men jeg er heller ikke altid indforstået dermed.
Så vil jeg gerne komme ind på spørgsmålet om, hvem der nu helt konkret agerer som vores særlige udsending i Albanien. Det er ambassadør Grobmeyer, som allerede sidste år fungerede som stedfortræder for den tidligere forbundskansler Vranitzky i Albanien, som kender situation meget godt, som straks kan begynde at samle alle parter til en dialog på stedet igen, og som selvfølgelig også vil arbejde i samråd med OSCE og med de andre institutioner. Jeg er enig med Kommissionen i, at man selvfølgelig skal søge flere muligheder, men det er desværre heller ikke tidligere lykkedes os at sende et WEU-hold til Albanien. Når alt kommer til alt, har OSCE på kort tid ydet en meget fin indsats, men som vi ser, var organisationen selvfølgelig heller ikke i stand til at etablere nye institutioner i Albanien.
Spørgsmålet om safe havens er blevet omtalt. Selvfølgelig ved vi, at det, som i Bosnien førte til en katastrofe, ikke kan ske denne gang i Kosovo i denne form. Jeg har selv talt længe med Emma Bonino om flygtningeproblemet, og tro mig, vi ved også, at det, der hidtil er blevet foreslået, ikke fylder meget. Men det er p.t. meget vanskeligt at træffe videregående foranstaltninger og forsøge at opnå det maksimale. Vi havde en dialog mellem Den Europæiske Union og USA. I den forbindelse overvejede vi også, om vi ikke kunne etablere en multietnisk politigruppe, der overvåger flygtningenes tilbagevenden på stedet og garanterer flygtningene en vis sikkerhed. Men heller ikke det er p.t. jeg må sige p.t. muligt. Derfor var det mindste, vi kunne gøre, at blande, at styrke EF's observatørkorps og KDOM, altså disse to hold, som jeg kom ind på i mit indlæg, for jeg tror, der er én ting, som altid irriterer Milosevic: Når han bliver kontrolleret, og når informationer bliver videregivet.
Jeg vil gerne komme ind på endnu et punkt: Det blev påstået, at det ikke er muligt at tage kontakt til flygtningene. Det er ikke helt rigtigt. De Forenede Nationers Højkommissær for Flygtninge og Den Internationale Røde Kors-Komité har meget vel mulighed for at få adgang. Nogle gange bliver der stillet hindringer i vejen, det er rigtigt, men i det store og hele fungerer det relativt godt. Det bekræftede Emma Bonino, som var til stede dér for kort tid siden, også over for mig.
Hr. formand, alligevel mener jeg, at der har aftegnet sig en vis konsensus om, at det øverste punkt på dagsordenen skal være at opnå våbenstilstand i Kosovo og at forbedre den katastrofale humanitære situation. Jeg tror, at vi også er mere eller mindre enige om, at det først vil være muligt at indlede fornuftige forhandlinger om Kosovos fremtidige status, når begge forudsætninger er til stede. Vi vil i hvert fald arbejde videre i den retning med engagement.

Bianco
Hr. formand, dette er efter min mening en meget vigtig debat. Vi kan vel ikke forlange, at alle her i salen skal lytte til redegørelsen fra kommissæren og fra det østrigske formandskab, men jeg vil gerne bede formanden om i det mindste at opfordre dem, der har talt her i dag, til at lytte til svaret fra kommissæren og fra det østrigske formandskab. Jeg mener, at man skylder Parlamentet den respekt. Da jeg ved, at De er lydhør over for dette problem, appellerer jeg til Dem, hr. formand.

Formanden
Hr. Bianco, det er sandt, at denne debat er meget vigtig. Denne regel burde dog gælde for en hvilken som helst debat.

Van den Broek
Hr. formand, lad mig først bekendtgøre de gode nyheder, nemlig at formandskabet og Kommissionen lige har modtaget en note fra Robin Cook, der udtaler, at Det Forenede Kongerige har beordret en flyboykot mod jugoslaviske fly i Det Forenede Kongerige med øjeblikkelig virkning. Så vores optimisme om, at vi ville gøre gode fremskridt der, var ikke malplaceret.
Min sidste bemærkning er, at det på grundlag af de erfaringer og oplysninger, vi har - erfaringerne fra Bosnien og oplysningerne om Kosovo - er ganske klart, at sålænge der ikke er nogen våbenhvile, sålænge volden ikke stopper, vil der ikke være nogen meningsfulde politiske forhandlinger, og der vil være en fortsat strøm af flygtninge og hjemstavnsfordrevne. Elendigheden vil fortsætte. Det er vores erfaring, og der er intet, der tyder på, at det vil være anderledes i dette tilfælde.
For alle dem, der - som vi havde det med Bosnien på det tidspunkt - har svært ved klart at se, hvem der bør betragtes som aggressoren, hvem der bør betragtes som hovedårsagen til elendigheden, vil jeg sige, at de 250.000, vi taler om, ikke er serbere. De er albanere i Kosovo. Det betyder ikke, at UCK ikke gør brug af vold som sådan, men der bør først tages hånd om den, der bærer hovedansvaret.
Jeg vil slutte af med at sige - og her har formandskabet været meget ærligt i dets beskrivelse af situationen inden for Unionen - at det ikke desto mindre er yderst vigtigt for Parlamentet så vidt muligt at tale med én stemme og tilskynde Unionen til at påtage sig et ansvar. Derfor gentager jeg, at jeg er meget glad for at høre, at den franske præsident, hvis presseoplysningen er korrekt, har sagt, at denne situation er utålelig, og at han har sagt til den russiske præsident, at vi må have et møde i kontaktgruppen, og at vi må tale om Sikkerhedsrådet. Jeg ved, at Frankrig og hovedparten af medlemsstaterne mener, at enhver form for styrkeanvendelse bør understøttes af en sikkerhedsrådsresolution. Det er et legitimt synspunkt. Men jeg håber ikke, at det vil tage al for lang tid at nå frem til en sådan resolution og skabe den fred, der skal til, inden forhandlingerne kan indledes med henblik på at finde frem til den endelige politiske løsning, for der er ingen militær løsning for Milosevic og UCK. Men jeg er bange for, at det vil blive nødvendigt med pres udefra for at standse volden og få sat den politiske proces i gang.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Associerede virksomheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0299/98) af Secchi for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Rådets direktiv om en fælles ordning for beskatning af renter og royalties, der betales mellem associerede virksomheder i forskellige medlemsstater.
Da det er absolut nødvendigt at afbryde vores debat kl. 17.30 på grund af spørgetiden til Rådet, vil jeg bede hr. Secchi, som er ordfører, om at begynde på sit indlæg. Jeg gør ham dog opmærksom på, at vi er nødt til at fortsætte forhandlingen i aften kl. 21.00.

Secchi
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at protestere mod det, De lige har sagt. Jeg finder det faktisk ret mærkeligt, at man påbegynder en forhandling om et så vigtigt emne for derefter at fortsætte om nogle timer, når medlemmerne af gode grunde måske ikke længere helt husker spørgsmålets aspekter eller de forskellige meninger, der kom til udtryk. Jeg tror ikke, at det ville gå ud over effektiviteten i Parlamentets arbejde, hvis vi overskred tidsplanen med et par minutter - det har vi allerede gjort i betydeligt omfang i dag.

Formanden
Hr. Secchi, Deres indlæg kan godt udskydes til kl. 21.00 i aften. Vi kan dog på ingen måde forsinke spørgetiden til Rådet. De kan således selv bestemme, om Deres indlæg skal finde sted nu eller kl. 21.00.

Secchi
Hr. formand, jeg vil fremlægge den betænkning, der er blevet godkendt af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslaget til Rådets direktiv om en fælles ordning for beskatning af renter og royalties, der betales mellem associerede virksomheder i medlemsstaterne. Det drejer sig om et forslag, som Kommissionen har udarbejdet som en del af den såkaldte "Monti-pakke«. Som kollegerne sikkert husker, vedrører denne pakke indførelsen af den indfaldsvinkel, som Kommissionen - med fuld støtte fra Parlamentet - foreslog med hensyn til den skattemæssige samordning for at forsøge at få medlemsstaternes skattesystemer til at udvikle sig i en retning, der kan forenes med et velfungerende indre marked, og som også kan bøde på de negative virkninger af den såkaldte skadelige skattekonkurrence. Den 18. juni godkendte Parlamentet den første betænkning om første del af denne pakke, nemlig adfærdskodeksen for erhvervsbeskatning. I dag behandler vi så anden del af denne pakke, og Udvalget om Økonomi arbejder på den tredje del, som er forslaget til direktiv om beskatning af ikke-statsborgeres indtægter fra opsparing. Dette bringer mig videre til ændringsforslag 3, som er blevet godkendt af Udvalget om Økonomi, og hvori der anmodes om, at tidsforskydningen i godkendelsen af de forskellige dele af pakken ikke bliver et påskud for medlemsstaterne til at forhale gennemførelsen. Der er tale om nogle bestemmelser, som ideelt set burde være samtidige, men som nødvendigvis vil blive gennemført, efterhånden som lovgivningsprocessen skrider frem.
Formålet med den bestemmelse, vi har til behandling, er at afskaffe dobbeltbeskatningen af associerede virksomheder, der opererer i forskellige stater inden for det indre marked. I ændringsforslag 2 foreslår Udvalget om Økonomi ligeledes, at denne ordning gradvist udvides til at omfatte alle de virksomheder, der opererer inden for fællesmarkedet, så man undgår tilfælde af dobbeltbeskatning. I ændringsforslag 1 understreger vi, hvor vigtig denne bestemmelse er, navnlig for de små og mellemstore virksomheder, der ikke er lige så godt udrustede til at imødegå den slags problemer. Vi mener derfor, at en hurtig vedtagelse af dette direktiv vil fremme deres europæisering og gøre det muligt for dem til fulde at udnytte det indre markeds fordele.
I det fjerde ændringsforslag foreslår vi, at man indskrænker medlemsstaternes dispositionsfrihed med hensyn til direktivets anvendelse. Jeg er klar over, at det er et meget følsomt område, men der er efter min mening tale om et hensigtsmæssigt forslag fra vores side. I det femte ændringsforslag foreslår vi, at vedtagelsen af dette direktiv bliver et udgangspunkt for medlemsstaterne til også at foretage en generel revision af deres erhvervsbeskatningssystem - hvilket er i tråd med tankegangen i dette direktiv og i hele pakken, navnlig adfærdskodeksen - for at fremme den proces, der ligger til grund for hele denne række af bestemmelser.
Kommissionen skal inden slutningen af treårsperioden aflægge beretning om udviklingen med hensyn til direktivets gennemførelse, og vi beder i det sjette ændringsforslag om, at der også sker en vurdering i forbindelse med den udvikling, som den nye indfaldsvinkel på skatteområdet vil have medført indtil da.
Desuden har Gruppen De Grønne fremlagt fire ændringsforslag, hr. formand, og jeg kan allerede på nuværende tidspunkt sige, at jeg ikke går ind for disse forslag. Ændringsforslag 7 er overflødigt og kan give anledning til misforståelser, ændringsforslag 8 gentager nogle idéer, der allerede er udtrykt i ændringsforslag 1 og 3 fra Udvalget om Økonomi, og endelig mener jeg, at ændringsforslag 10 er helt ulogisk, når det giver medlemsstaterne to år mere end de planlagte antal år til at gennemføre direktivet.
Jeg vil hermed afslutte mit indlæg, hr. formand, idet jeg dog beklager, at forhandlingen er nødt til at blive afbrudt.

Formanden
Mange tak, hr. Secchi. Jeg forstår, at De bliver bekymret over, at vi bliver nødt til at afbryde diskussionen, men som De ved, skal dagsordenen iflg. vores forretningsorden godkendes i begyndelsen af hvert møde, og vi har vedtaget, at spørgetiden skulle begynde kl. 17.30.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B4-0482/98).
Spørgsmål nr. 1 af John McCartin (H-0724/98):
Om: Schengen-aftalen
Vil Rådets formand oplyse, om der på rådsplan har fundet forhandlinger sted med den britiske og den irske regering med henblik på at inkorporere disse to stater i Schengen-aftalen og derved udvide mulighederne for, at statsborgere i disse stater kan rejse uden at skulle vise pas? Fru Ferrero-Waldner, jeg byder Dem velkommen og beder Dem besvare hr. John McCartins spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer, Det Forenede Kongerige og Irland er fuldt integreret i alle Rådets forhandlinger og deltager i alle Rådets arbejdsgrupper, især hvad angår inkorporeringen af Schengenbestemmelserne i l'acquis communautaire og forhandlingerne med Island og Norge. Irland og Det Forenede Kongerige er p.t. ikke bundet af Schengen-bestemmelserne og vil heller ikke være det efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden i henhold til artikel 4 i Schengen-protokollen. De kan dog til enhver tid ansøge om, at bestemmelserne skal anvendes helt eller delvis. Der foreligger dog ikke nogen sådan ansøgning p.t.

McCartin
Jeg takker rådsformanden for hendes svar. Vanskeligheden med Irland er, at der allerede er fri bevægelighed mellem Irland, Nordirland og resten af Det Forenede Kongerige. Derfor ville vi, hvis Irland ratificerede Schengen-aftalen uden Det Forenede Kongerige, indføre nye restriktioner for ireres bevægelighed, der kunne skabe store vanskeligheder.
Det, jeg siger, er, at Den Europæiske Fælles Akt, som begge lande har ratificeret, forpligtede alle de medlemsstater, der ratificerede den, til at fjerne alle grænser inden den 1. januar 1992. I den mellemliggende periode har vi observeret, at andre lande i Den Europæiske Union ved at gå deres egne vegne har gennemført Den Europæiske Fælles Akt ad krogveje. Men Det Forenede Kongerige og Irland er blevet udenfor. Kan vi forpligte disse lande til at leve op til deres forpligtelser i henhold til Den Europæiske Fælles Akt?

Ferrero-Waldner
Hr. parlamentsmedlem, det var en artikel 7 i den europæiske fælles akt, der dog aldrig rigtig blev accepteret, og derfor må jeg sige til Dem endnu en gang: Så længe der ikke foreligger nogen ansøgning fra Irland og Det Forenede Kongerige om at overtage enkelte eller alle bestemmelser, kan der heller ikke blive tale om forhandlinger på dette punkt. Hvis vi modtager en ansøgning fra Det Forenede Kongerige eller Irland eller fra begge lande, vil Rådet forhandle derom og træffe en beslutning. Derved kommer den enstemmige beslutning i henhold til artikel 4 i Schengen-protokollen i stand med stemmerne fra de 13 Schengen-medlemslande og stemmen fra ansøgeren/ansøgerne. Det er, hvad jeg kan sige til det.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 2.
Spørgsmål nr. 3 af Alan Gillis (H-0727/98):
Om: Algeriet
Hvilke foranstaltninger agter Rådet at træffe for at få de algeriske myndigheder til at forstå nødvendigheden af at træffe drastiske foranstaltninger for at bringe de grufulde drab på uskyldige borgere til ophør i betragtning af den forfærdelige situation i Algeriet, hvor hundreder af uskyldige mænd, kvinder og børn massakreres af militante islamiske ekstremister, og i betragtning af den manglende vilje hos de algeriske myndigheder til at træffe foranstaltninger for at beskytte deres egne borgere? Fru Ferrero-Waldner, jeg beder Dem besvare hr. Gillis' spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, Rådet deler parlamentsmedlemmets bekymring, hvad angår de fortsatte voldshandlinger i Algeriet, som især uskyldige civilpersoner er ofre for. Rådet har ved flere lejligheder opfordret den algeriske regering til at gøre alt for at beskytte landets borgere mod terrorangreb og voldshandlinger. Samtidig har Rådet på baggrund af den kritik, der er fremsat over for den algierske regerings foranstaltninger til bekæmpelse af terrorismen og den fundamentalistiske vold, fremhævet, at disse foranstaltninger skal gennemføres i overensstemmelse med de internationale menneskerettighedsnormer og på grundlag af retsstatslige principper.
Desuden understregede Rådet ligeledes, at den dybere årsag til voldshandlingerne - nemlig de utilstrækkelige fremskridt, hvad angår de politiske, økonomiske og sociale reformer - skal fjernes, hvis man skal overvinde den trussel, der udgår fra især ekstremistiske grupper til skade for det algierske samfund. Jeg deltog selv i Rådets trojkamission den 19. og 20. januar 1998 og er derfor blevet meget fortrolig med situationen. Jeg har også stadig kontakt med forskellige personer med henblik på at undersøge mulige løsninger.
Selvom reformprocessen ikke har fundet sted i det nødvendige omfang, lader det i det mindste efter trojkabesøget i Algeriet og også efter Europa-Parlamentets delegations efterfølgende besøg i februar - og det har De jo mere udførlige informationer om - til, at der har fundet en vis udvikling sted hen imod en øget gennemskuelighed. Rådet følger meget opmærksomt med i de politiske og lovgivningsmæssige beslutninger, der er nødvendige for fremskridt i den politiske reformproces.
Rådet håber også, at det seneste besøg, som gruppen af de af FN-generalsekretæren udpegede betydningsfulde personligheder aflagde - De ved, under ledelse af Soares - vil styrke samarbejdet mellem Algeriet og det internationale statssamfund, således at vi kan opnå en yderligere forbedring af situationen. Formandskabet plejer i øvrigt en aktiv kontakt med Algeriet for at udvikle en bred dialog. Vi forventer således, at der i nær fremtid vil finde et trojkamøde sted med udenrigsminister Attaf i Wien.
Et af de store spørgsmål, man skal diskutere i denne sammenhæng, er selvfølgelig, hvordan vi kan sætte en stopper for volden, og hvilken rolle Unionen kunne spille i den forbindelse. Vi har i hvert fald altid antydet, at vi er parate til det.

Gillis
Jeg vil gerne takke rådsformanden for hendes svar. Jeg føler mig opmuntret over, at der finder en udvikling sted, og at vi muligvis får et gennembrud. Det er klart, at der er behov for alvorlige reformer, og det bør forfølges. Jeg kunne godt lide at vide, om der er anden aktion på vej. Vi må forsøge at gøre så meget som overhovedet muligt for at tilskynde til, at der sættes en stopper for denne blodsudgydelse og vold. Hvis vi kan gøre det, mener jeg, at vi er nået meget langt.

Ferrero-Waldner
Hr. parlamentsmedlem, vi har p.t. ingen yderligere kontakt. Vi håber dog, at en fortsat politisk dialog er mulig ved det trojkabesøg, der jo i og for sig er planlagt, og at vi igen kan komme ind på alle de spørgsmål, man kom ind på dengang under trojkaen. Selvfølgelig omfattede det også spørgsmålet om, hvorvidt Den Europæiske Union ikke kunne yde humanitær hjælp, hvilket Algeriet dengang absolut afviste. De ved jo, at Algeriet igen og igen er kommet ind på spørgsmålet om hjælp i forbindelse med bekæmpelsen af terrorismen, og at Den Europæiske Unions svar her var, at det ikke var en sag for Unionen som sådan, men at de enkelte stater selvfølgelig kunne yde Algeriet hjælp. Her er der selvfølgelig kontakter.

Formanden
Spørgsmål nr. 4 af Alexandros Alavanos (H-0728/98):
Om: Kontrol med fartøjer i Dardanellerne i modstrid med Montreux-konventionen
Montreux-konventionen indeholder bestemmelser om gennemsejling af Bosporus-strædet og Dardanellerne. Ikke alene for Fællesskabet og dets medlemsstater, men også for de lande, der støder op til Sortehavet, er det i økonomisk og politisk henseende meget vigtigt, at bestemmelserne i ovennævnte konvention nøje overholdes. I betragtning af, at Tyrkiet både tidligere og nu for nylig har foretaget kontrol med gennemsejlingen af stræderne under henvisning til »fartøjernes last« og hermed har skabt hindringer for gennemsejlingen, kan Rådet da oplyse, om Montreuxkonventionen giver Tyrkiet ret til at foretage denne kontrol, når de pågældende fartøjer ikke er under mistanke, og om det har ret til at forbyde gennemsejling i det tilfælde, at skibene skulle transportere våben? Fru Ferrero-Waldner, jeg beder Dem besvare hr. Alavanos' spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, jeg må desværre sige Dem, at det ikke er op til Rådet at udtale sig om fortolkningen af en international traktat, og navnlig heller ikke om omfanget af parternes rettigheder og pligter. Dette svar er meget kort, men jeg kan ikke tilføje meget.

Alavanos
Hr. formand, jeg må sige, at formanden fuldstændig afvæbnede mig med sit svar, som jeg slet ikke er enig i. Jeg mener, at transporten gennem stræderne vedrører alle landene i Den Europæiske Union og især de sydlige lande, og derfor mener jeg også, at formanden bør kommentere den kendsgerning, at Tyrkiet foretager kontrol i modstrid med Montreux-konventionen.
Mit spørgsmål lyder derfor: Er Rådet ligeglad med, om Tyrkiet overtræder Montreux-konventionen med ulovlig kontrol med de skibe, der passerer?
For det andet, om Rådet overvejer at tage spørgsmålet om Den Internationale Havretskonvention, som Den Europæiske Union har underskrevet, og som Tyrkiet nægter at underskrive, op med Tyrkiet?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, retten til at sejle gennem stræder, sådan som det er nedfældet i Montreux-konventionen, gælder for alle stater og ikke kun for den snævre kreds af kontraherende stater. Artikel 7 i beslutning nr. 1/95 vedtaget af associeringsrådet EF-Tyrkiet den 22. december 1995 om gennemførelsen af toldunionens sidste fase foreskriver, at det er tilladt at udstede import-, eksport- og transportforbud eller -restriktioner, bl.a. af hensyn til den offentlige orden og sikkerhed. Disse forbud eller restriktioner må dog hverken være et middel til vilkårlig diskrimination eller et middel til at dække over restriktionerne i handelen mellem de kontraherende parter.
Hvad angår en mulighed for at bilægge striden, skal der gøres opmærksom på, at Tyrkiet hverken har underkastet sig den internationale domstols obligatoriske jurisdiktion eller accepteret en sag om bilæggelse af striden i henhold til søretskonventionen, eftersom landet ikke har skrevet under på denne konvention. Jeg vil altså gerne gentage: Rådet har desværre ikke beføjelse til at udtale sig om, hvordan man skal fortolke bestemmelserne i en international - og jeg understreger: international - traktat, som det jo tydeligvis ikke har skrevet under på.

Formanden
Spørgsmål nr. 5 af Friedhelm Frischenschlager (H-0731/98):
Om: Vejafgifter
I de seneste år er trafikmængden inden for EU vokset stærkt. Navnlig for så vidt angår Nord-Syd-transitkørslen over Alperne, er situationen forværret dramatisk. Frankrig og navnlig Østrig lider i den forbindelse ikke blot under den generelle vækst i trafikmængden, men også under den omkørselstransit, de schweiziske særbestemmelser forårsager.
Hvilke foranstaltninger vil det østrigske formandskab træffe med sigte på omfattende vejafgifter i hele EU, der dels vil muliggøre internalisering af de eksterne omkostninger ved vejtransporten og dels - baseret på de derved opnåede indtægter - vil give mulighed for subventionering af den europæiske jernbane(gods)transport via den mere miljøskadelige vejtrafik? Fru Ferrero-Waldner, jeg beder Dem besvare hr. Frischenschlagers spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, det emne, som parlamentsmedlemmet har bragt ind i debatten, henhører for en stor dels vedkommende under forslaget til et direktiv om tunge erhvervskøretøjers afgifter for brugen af bestemte veje. Dette forslag, normalt omtalt som »Eurovignette«-direktivet, blev fremsat af Kommissionen i juli 1996. Rådet forhandler stadig herom, og det østrigske formandskab vil gøre alt for at afslutte sagen så hurtigt som muligt. Forhandlingerne skal derfor fortsættes hurtigt dette halvår, og punktet er kommet tilsvarende på dagsordenen for trafikministrenes rådsmøde. På det uformelle rådsmøde i Feldkirch var der ikke nogen debat herom.

Frischenschlager
Fru formand for Rådet, jeg vil gerne knytte en bemærkning til trafikministrenes møde i Feldkirch. Problematikken består i, at den kendsgerning, at forhandlingerne med Schweiz ikke blev afsluttet, gør, at Østrig og Frankrig lider meget under omkørselstransitten. Da det jo hele tiden hedder, at forhandlingerne er lige ved at være afsluttet, men at tingene i grunden ikke kommer videre, opstår der også følgende problem: Kunne Den Europæiske Union ikke give Frankrig, Schweiz og Østrig mulighed for at ensarte deres vejafgifter, så omkørselstransitten fjernes - i det mindste midlertidigt? Jeg blev opmuntret til at stille dette tillægsspørgsmål af den franske trafikminister, der på mødet i Feldkirch gik klart ind for en økologisk trafikpolitik for ikke blot de østrigske, men de europæiske alper.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, lad mig komme med et par uddybende bemærkninger til dette emne. Transitkørselen kan kun løses internt i Fællesskabet med visse nye bestemmelser i vejafgiftsdirektivet - Eurovignetten. En yderligere lempelse ville betyde en tilbageføring af den omvejskørsel, der forårsages af Schweiz. Dette er dog kun muligt gennem forhandlingerne mellem EU og Schweiz. De østrigske målsætninger er at bibeholde den nuværende vejafgift for Brenner-passet og at fjerne den omvejskørsel, der skyldes de gældende restriktioner i Schweiz. Dette land begrænser, som vi ved, p.t. lastbilernes tonnage til 28 t. For Østrig er det afgørende, at de schweiziske og østrigske afgifters størrelse og struktur er sammenlignelige. Højere afgifter for Schweiz skulle ligeledes betyde højere afgifter for Brenner-passet.
På trafikministrenes møde den 10. og 11. december 1997 opfordrede ministrene Kommissionen til aktivt at fortsætte forhandlingerne med Schweiz, og det skal ske under nøje overholdelse af princippet om, at de schweiziske og Fællesskabets afgifter også skal baseres på de infrastrukturelle omkostninger. Der fandt et gennembrud sted under forhandlingerne mellem EU og Schweiz i anledning af kommissær Kinnocks og forbundsrådsmedlems Leuenbergers møde den 23.1., det såkaldte Kloten-kompromis. På dette møde blev der opnået politisk enighed om en gennemsnitlig afgift på ECU 200 for den længste transitstrækning gennem Schweiz, nemlig Basel-Chiasso.
De øvrige punkter var: en kvote på 40 t gennem Schweiz, på årsbasis foreløbig 120.000 kørsler, derefter fra 2003 300.000 kørsler. Fra 2005 ingen restriktioner. Forbuddet mod natkørsel i Schweiz bibeholdes. Dette var ligeledes en del af ordningen. Schweiz skulle desuden indrømmes en beskyttelsesklausul for det tilfælde, at udnyttelsen af jernbanen skulle dale. EuropaKommissionen udtalte så i marts i år, at der snart ikke var mere spillerum i forhandlingerne med Schweiz, og at afgiften på ECU 200 nu var en fast størrelse, at de kalkulationer, som Schweiz har fremlagt, i det store og hele var plausible. Derudover gjorde Europa-Kommissionen opmærksom på den fordel, som en aftale med Schweiz ville give, f.eks. især, at Schweiz selvstændigt ville kunne forhøje vejafgiften, hvis forhandlingerne skulle mislykkes, at Schweiz så også ville kunne tage højde for de eksterne omkostninger, og at der ville blive sat spørgsmålstegn ved den fortsatte udvidelse af tunnelsystemet i Schweiz. På den anden side ville man med indgåelsen af aftalen med Schweiz fra år 2005 have fuld frihed for 40-tons-lastbiler gennem Schweiz, og der ville være sikret et fair system til opkrævelse af afgifter. Europa-Kommissionen betragtede altså derfor forhandlingerne med Schweiz på trafikområdet som afsluttet, mens Østrig og de fleste andre medlemslande dog er af en anden mening.
I diskussionen var nogle medlemslande så for en yderligere forbedring af traktatforslaget og i tilfælde af, at det ikke skulle være muligt at foretage forbedringer, for, at forslaget skulle forkastes, og der var her tale om Nederlandene, Belgien, Frankrig, Spanien, Grækenland og Italien. De andre var for en godkendelse. Vi mener ligeledes, at der kun findes nogle få forbedringsmuligheder. Det vil sige, at en godkendelse eller en forkastelse for os afhænger af, hvorvidt der, hvad Eurovignetten angår, kan findes frem til en for os tilfredsstillende løsning. Nu må jeg sige, at det, som De nævner på ny, ikke er meget anderledes end det, som vi allerede har diskuteret. Det er nu op til Kommissionen at afgøre, om der er chance for at finde frem til en fælles ordlyd, der kan accepteres af alle. Der var som sagt kun en meget kort uformel debat herom, og som næste skridt er der planlagt en førstebehandling af trafikken under det østrigske formandskab den 1.10. på trafikministrenes rådsmøde, men også dér kun som orienteringsdebat. For der vil formentlig ikke blive tale om nogen officiel debat om afgiftsspørgsmålet før valget i Tyskland.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 6.
Spørgsmål nr. 7 af Jonas Sjöstedt, overtaget af fru Eriksson (H-0738/98):
Om: Udtrædelse af EU
I Sverige er der stor utilfredshed med EU-medlemskabet. Ifølge en række meningsmålinger er flertallet af befolkningen imod medlemskabet. Samtidig er der en debat om, hvad der ville ske, hvis Sverige efter en folkeafstemning stemmer nej til ØMU'ens tredje fase, og om det kan føre til, at landet kan forlade Unionen. Eksempelvis drøftes muligheden for at afholde en folkeafstemning om udtrædelse, efter at befolkningen har stemt nej til ØMU'en.
Dette spørgsmål vanskeliggøres af, at traktaten ikke indeholder klare bestemmelser for, hvordan et land skal kunne udtræde af Unionen. Hvad mener Rådet om dette? Hvilke krav skal være opfyldt, for at et land kan forlade EU? Hvordan skal den praktiske udtrædelse finde sted? Fru Ferrero-Waldner, jeg beder Dem besvare fru Erikssons spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, i henhold til EF-traktatens artikel 240 gælder denne traktat på ubegrænset tid. Traktaten foreskriver ikke noget om et medlemslands ensidige udtrædelse af Det Europæiske Fællesskab. Rådet har heller aldrig før beskæftiget sig med et sådant spørgsmål og har heller aldrig diskuteret det.

Eriksson
Jeg ved, at Rådet ikke har diskuteret dette spørgsmål, men mener Rådet ikke, at eftersom medlemskabet indebærer en frivillig overenskomst, bør man også drøfte, hvordan man frivilligt skal kunne forlade en forening, som man måske ikke længere ønsker at tilhøre? Er det ikke på tide at diskutere dette spørgsmål, ikke bare med tanke på uviljen blandt de svenske borgere?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, jeg kan kun sige noget teoretisk om det, der overvejes principielt i retslæren, men det er nu aldrig kommet til udfoldelse og er ikke engang beskrevet i traktaten. Hverken de tre fællesskabstraktater eller EU-traktaten beskriver en enkelt stats udtrædelsesret. Det betyder, at en medlemsstats udtrædelse eller opsigelse principielt ikke kommer i betragtning. Medlemsstaterne er traktaternes mænd, der har begrundet bundetheden til disse traktater med viljen til et langfristet medlemskab, men som selvfølgelig i sidste ende igen kan ophæve dette tilhørsforhold - i det mindste ifølge retslæren - i form af en modsat virkende akt, en actus contrarius .
En medlemsstats udtrædelse ville i hvert fald kræve godkendelse fra alle øvrige medlemsstater og skulle vel finde sted på grundlag en en traktatsændring og med overholdelse af alle generelle krav i henhold til Wiener-konventionen om traktatsret.

Bonde
Tak, fru rådsformand, for svaret. Vil det sige, at medlemskabet af EU har mistet enhver forbindelse med folkeretten og Wiener-konventionen? Vil man ikke i henhold til Wiener-konventionen kunne opsige et medlemskab, hvis forudsætningerne ikke længere er til stede, eller af andre grunde? Det var den ene ting. Den anden ting er, at der i går blev stillet et spørgsmål til hr. de Silguy, hvortil han svarede, at Sverige var bundet til at tage del i Den Økonomiske og Monetære Union, og ikke havde den frihed til selv at beslutte, som Tyskland tog sig ved Karlsruhe-dommen. Er det virkelig også rådsformandskabets holdning, at Sverige er bundet til at tage del i Den Økonomiske og Monetære Union og ikke har den frihed, som den tyske forbundsdag har?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, jeg sagde allerede i mit første svar helt klart, at dette anliggende for det første ikke er beskrevet i traktaten og for det andet aldrig har været aktuelt. Jeg fremstillede også den herskende retslære for Dem. At komme med teoretiske, hypotetiske overvejelser her er én sag, men en anden sag er den virkelige situation, og her har vi jo, som det alleredet er blevet antydet, Wiener-konventionen om traktatsret. Det vil sige, at jeg kun kan gentage det, som jeg netop har sagt. Hvis De ønsker det, kan jeg godt gentage det igen.

Formanden
Mange tak, fru Ferrero-Waldner.
Hr. Krarup, synes De ikke, svaret allerede er blevet givet flere gange, og at formanden for Rådet har gjort opmærksom på, at der ikke var flere forklaringer? Hvis De insisterer, har De ordet i ét minut, men jeg minder Dem om, at der ikke kan presses mere ud af et emne, når der ikke er mere at diskutere. De har ordet i ét minut.

Krarup
Jeg er helt enig med formanden i, at rådsformanden har givet et svar, som gik ud på, at hvis alle de øvrige medlemsstater accepterer det, så vil en medlemsstat kunne sige op, og det er jo en juridisk selvfølge, kan man sige. Samtidig henviste rådsformanden til artikel 240, som fastslår, at denne traktat er indgået på ubegrænset tid. Jeg må altså forstå rådsformandens tilkendegivelse således, at EU's Ministerråd er af den opfattelse, at en medlemsstat ikke kan udtræde af Den Europæiske Union, medmindre samtlige medlemsstater accepterer det. Og på grund af den uklarhed, der hersker, vil jeg gerne bede rådsformanden om at bekræfte denne opfattelse.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, det sagde jeg ikke. Jeg sagde: Jeg taler her for Rådet, og i henhold til EF-traktatens artikel 240 gælder denne traktat på ubegrænset tid, og den ensidige udtrædelse er ikke indeholdt her. Jeg sagde imidlertid også, at der føres teoretiske diskussioner herom, og mere kan jeg ikke sige til det. Jeg tror, at De skal henvende Dem til en folkeretsekspert, hvis De vil behandle dette spørgsmål mere udførligt, ikke til Rådet, som jeg repræsenterer her.

Formanden
Spørgsmål nr. 8 af Maj Theorin, overtaget af fru Lööw (H-0742/98):
Om: Handel med kvinder
Et alvorligt problem, som ikke får særlig meget opmærksomhed, er handelen med kvinder. Tusindvis af unge kvinder arbejder som prostituerede i EU's medlemslande. Ofte lokkes eller røves de fra fattigdom og arbejdsløshed i østlandene for at blive udnyttet til prostitution i Vesten. De er låst inde af alfonser og lever fuldstændig isoleret fra omverdenen. Pas og identitetspapirer tages fra dem, og fuldstændig retsløse tvinges de til at arbejde det beløb af, som alfonsen har købt dem for. Der er tale om moderne slavehandel, og det er uhørt tragisk, at det forekommer i Europa i dag.
Hvilke foranstaltninger agter Rådet at træffe for at hindre et sådant misbrug af mennesker? Fru Ferrero-Waldner, jeg beder Dem besvare fru Lööws spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, Rådet er meget bevidst om, at dette i stigende grad bekymrende fænomen, som parlamentsmedlemmet kommer ind på, stiller alvorlige problemer til diskussion, og har, hvad angår menneskehandel både generelt og specifikt med henblik på handel med kvinder med seksuel udnyttelse for øje, taget en række initiativer for at sætte en stopper for dette fænomen.
Hvad menneskehandelen generelt angår, så har Rådet i betragtning af de forskellige dimensioner i denne problematik truffet foranstaltninger på flere niveauer, som inddrager aspekter af migrationspolitikken og samarbejde mellem justitsvæsen og politi. Den 29. november 1996 vedtog Rådet på grundlag af EU-traktatens artikel K3 en fælles foranstaltning til udarbejdelse af et fremme- og udvekslingsprogram for personer, der er ansvarlige for foranstaltninger mod menneskehandel og seksuel udnyttelse af børn, det såkaldte Stop-program.
Den 16. december 1996 vedtog Rådet ligeledes på grundlag af EU-traktatens artikel K3 endnu en fælles foranstaltning til udvidelse af det mandat, som Europol's narkotikaafdeling har, for bl.a. at inddrage udvekslingen af informationer og viden om indslusningskriminalitet og menneskehandel.
Den 24. februar 1997 vedtog Rådet på grundlag af EU-traktatens artikel K3 en fælles foranstaltning til bekæmpelse af menneskehandel og seksuel udnyttelse af børn. På grundlag af disse fælles foranstaltninger er medlemsstaterne forpligtet til at træffe de tilsvarende foranstaltninger på nationalt plan for at sikre, at menneskehandel anses for en strafbar handling efter national ret. Desuden indføres der som led i disse foranstaltninger visse former for justitssamarbejde ved undersøgelserne og retssagerne i forbindelse med menneskehandel.
Fra den 24. til 26. april 1997 fandt Den Europæiske Unions ministerkonference sted i Haag med det formål at udarbejde et katalog over foranstaltninger i overensstemmelse med FN's Generalforsamlings resolution 5/66 om bekæmpelse af handelen med kvinder. Foranstaltningerne til dette formål er sammenfattet i sluterklæringen fra the High Ministerial Declaration and European Guidelines for Effective Measures to prevent and combat Trafficking in Women for the Purpose of Sexual Exploitation .
Derudover følger Rådet meget opmærksomt med i FN-udviklingen inden for dette område, særlig initiativerne med henblik på indgåelsen af verdensomspændende konventioner om handel med børn og indslusningskriminalitet. Rådet koordinerer medlemslandenes standpunkter, således at disse initiativer snart kan afsluttes med succes. Især hvad angår handel med kvinder med seksuel udnyttelse for øje, så indledte Den Europæiske Union i april 1998 sammen med USA - i øvrigt som led i den nye transatlantiske agenda - informationskampagner i Polen og Ukraine for at bekæmpe denne form for menneskehandel.

Lööw
Jeg vil egentlig bare takke Rådet for et meget udførligt svar. Fru Theorin havde stillet spørgsmålet, fordi hun ville sikre sig, at også Rådet, ligesom Parlamentet og Kommissionen, er opmærksomt på spørgsmålet.
Vi ved alle, hvor svært dette er. Det er et stort problem, fordi det er et skjult problem, som er svært at komme til livs. Det kræver ligeledes et meget kvalificeret politisamarbejde. Jeg er glad for, at Europol har fået udvidet sit mandat på dette område.
Endvidere tror jeg, at det meget vigtigt, at vi er opmærksomme på dette spørgsmål i forbindelse med udvidelsen. Vi har en enestående lejlighed til at få en ordentlig dialog med østlandene i forbindelse med udvidelsesdrøftelserne. I det mindste i mit eget land Sverige forholder det sig nemlig sådan, at det sandsynligvis er østlandenes kvinder, der udnyttes mest.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, netop i forbindelse med denne sag har jeg absolut noget at bidrage med. Forbundsministeren præsenterede sidste efterår på FN's Generalforsamling et udkast til en konvention om indslusningskriminalitet. I sin tale på den 52. Generalforsamling stillede forbundsministeren i udsigt, at dette udkast ville blive forelagt FN's forbryderkommission på dens næste samling. Det er sket.
Efter de overmåde positive tilbagemeldinger i forbindelse med dette indslusningsinitiativ blev det aftalt med Italien at præsentere dette initiativ i fællesskab, hvorved de italienske bestræbelser i højere grad koncentrerer sig om indslusning ad søvejen. FN's forbryderkommission besluttede derefter på sin samling i april i år at følge projektet om en international rammekonvention mod organiseret kriminalitet yderligere. Konventionens reguleringsområde skulle dog også begrænses til generel retshjælp og udleveringsbestemmelser.
Specifik kriminalitet skulle reguleres i protokoller til rammekonventionen. Det blev aftalt, at der netop også skulle formuleres en protokol mod indslusningskriminalitet. Derudover blev det aftalt, at der også skulle udarbejdes protokoller for handel med kvinder og børn samt håndskydevåben. For at formalisere forhandlingerne om denne rammekonvention og protokollerne har FN's Generalforsamlings forbryderkommission anbefalet, at der vedtages en resolution, der foreskriver dannelsen af en ad hoc-komité, der skal udarbejde en rammekonvention.
Denne komité har fået mandat til straks at indlede forhandlinger om en protokol om indslusningskriminalitet på grundlag af dette østrigsk-italienske udkast. På denne ad hoc-komités første uformelle møde i Buenos Aires den 31. august til 4. september i år fremlagde Østrig og Italien så et EU-støttet udkast til en protokol om indslusningskriminalitet, der også blev hilst velkomment af de ca. 60 tilstedeværende delegationer. I januar indledes der i Wien formelle forhandlinger om protokollen, som formentlig vil være afsluttet før marts. Konventionen skal være udarbejdet i år 2000.
I forbindelse med handelen med kvinder og børn blev det understreget, at det er særlig vigtigt at følge nøje med i processen som led i menneskerettighedskonventionen til udarbejdelse af en supplerende protokol til børneretskonventionen. Da der dog stadig ikke foreligger noget udkast til en tekst til denne protokol om handel med kvinder og børn, indvilgede USA i at fremlægge en sådan senest inden marts. Det er altså også i støbeskeen.
Protokollen foreskriver ud over specifikke bestemmelser om det politimæssige samarbejde og bekæmpelsen af indslusning ad søvejen især, at indsluserne enten skal straffes eller udleveres til andre aftaleparter, aut dedere aut iudicare . I denne forbindelse skal de indslusede personer ikke straffes som medskyldige. Disse kan kun indstævnes på grund af overtrædelse af indrejsebestemmelserne, ikke strafferetligt. Det var det, jeg ville tilføje.

Formanden
Spørgsmål nr. 9 af Nuala Ahern (H-0744/98):
Om: De uacceptable risici, som atomkraftværker udsætter borgerne og miljøet for
Hvilke foranstaltninger agter Rådet under det østrigske formandskab at træffe med henblik på at kunne gribe ind i tilfælde såsom Mochovce i Slovakiet og Sellafield i Det Forenede Kongerige, hvor atomkraftværker udsætter borgere og miljø i nabostaterne for en uacceptabel risiko? Fru Ferrero-Waldner, jeg beder Dem besvare fru Aherns spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Fru parlamentsmedlem, som jeg fremhævede allerede i mit svar på parlamentsmedlemmets og hr. Rübigs spørgsmål under julisessionen, tildeler Rådet beskyttelsen af befolkningen mod truslen fra ioniserende stråling samt spørgsmålet om nuklear sikkerhed både inden for og uden for Den Europæiske Union den allerstørste betydning. Rådet giver således overholdelsen af de internationalt anerkendte principper inden for nuklear sikkerhed sin fulde opmærksomhed. Dette anliggende tages der i øvrigt hensyn til især i forholdet til udlandet og frem for alt i forholdet til de centraleuropæiske lande, som ønsker at tiltræde Den Europæiske Union.
Principperne, prioriteringsrækkefølgen og målsætningerne i tiltrædelsespartnerskabet med Slovakiet, som Europa-Parlamentet er blevet underrettet om, foreskriver udtrykkeligt, at de internationalt anerkendte principper inden for nuklear sikkerhed skal anvendes ved ibrugtagningen af Mochovce-atomkraftværket.
Desuden foreskriver tiltrædelsespartnerskabet, at der skal gennemføres et realistisk program til lukning af Bohunice-værket. De pågældende foranstaltninger skal indgå som led i en samlet langfristet energipolitisk strategi baseret på effektivitet og diversifikation. Rådet har regelmæssigt beskæftiget sig med tilstanden for arbejderne på Mochovce-atomkraftværket og ikke forsømt nogen lejlighed til at gøre den slovakiske side opmærksom på betydningen af den nukleare sikkerhed.
Efter at Rådet af den østrigske regering var blevet underrettet om den forestående ibrugtagning af Mochevce-atomkraftværket i anledning af mødet den 25. maj, gav rådsformanden i en skrivelse til det slovakiske udenrigsministerium på ny udtryk for sin bekymring og samtidig sin tillid til de slovakiske atomkrafttilsynsmyndigheders kompetence og til det tætte samarbejde mellem de slovakiske myndigheder og det internationale atomenergiagentur. Det skal i øvrigt nævnes, at også hr. Van den Broek har foretaget en lignende demarche hos de slovakiske myndigheder.
Med vedtagelsen af direktiv 96/29/Euratom om fastlæggelse af grundlæggende sikkerhedsnormer til beskyttelse af befolkningens og arbejdstagernes sundhed mod de farer, som er forbundet med ioniserende stråling har Rådet i øvrigt skærpet størstedelen af de eksisterende EU-bestemmelser på dette område, idet det har udformet de pågældende normer med større bindende virkning. I den henseende skal det også bemærkes, at dette direktiv er gældende i alle medlemslande, hvilket inkluderer atomkraftværkerne i Sellafield, som parlamentsmedlemmet refererede til i sit spørgsmål.
Desuden skal der henvises til bestemmelserne i Euratom-traktatens kapitel 3 vedrørende sundhedsbeskyttelsen og bestemmelserne i kapitel 7 vedrørende kontrollen af sikkerheden på atomkraftværker i Den Europæiske Union.
Som jeg sagde allerede i juli, vil Rådet med allerstørste omhu gennemgå de forslag, som Kommissionen stiller med henblik på at forbedre sundhedsbeskyttelsen for befolkningen og sikkerheden i forbindelse med atomkraftværkerne. Jeg kan forsikre parlamentsmedlemmet om, at disse spørgsmål virkelig hører til Den Europæiske Unions og vores formandskabs centrale anliggender.

Ahern
Jeg må sige, at der bortset fra bekymringstilkendegivelser ikke synes at være nogen konkrete forslag. Det er noget i modstrid med, hvad jeg hørte fra en minister, da jeg i juli besøgte Østrig sammen med Gruppen De Grønne i forbindelse med indledningen af formandskabet. Vi fik forsikringer om, at Østrig ville skride til handling og være proaktiv og komme med forslag.
Har det østrigske formandskab så gjort nogen bestræbelser på at komme med forslag i relation til grænseoverskridende kontaminering eller emissioner eller ulykker i forbindelse med stråling. Har det overvejet at fremsætte ændringsforslag eller fremsat forslag om at gøre dette med Euratom-aftalen og tillade en kritisk gennemgang af et atomkraftværk i nabolaget foretaget af ligemænd fra en anden medlemsstat?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, jeg vil gerne understrege endnu en gang, at vi ser med stor alvor på den mulige trussel, der kan udgå for den europæiske befolknings sikkerhed som følge af eventuelle mangler i visse atomkraftværker både inden for og uden for Fællesskabets grænser.
Det østrigske formandskab er af den opfattelse, at en fornuftig politik vedrørende beskyttelsen mod atomar stråling skal bestå i at overholde de gældende EU- og internationale bestemmelser fuldt ud og eventuelt endda at forbedre sidstnævnte. Netop ved anvendelsen af disse principper påtænker formandskabet at give nye impulser til gennemgangen af Kommissionens forslag om Fællesskabets tiltrædelse til konventionen om nuklear sikkerhed og den fælles internationale konvention om sikkerhed med håndteringen af bestrålede brændstoffer og radioaktivt affald.

Formanden
Tillad mig, fru Ferrero-Waldner, at jeg fastholder Deres opmærksomhed omkring dette spørgsmål, for hr. Smith har et tillægsspørgsmål. Før jeg giver ham ordet, tillader jeg mig at sige, at jeg har noteret mig, at hr. Smith og hr. Falconer har flyttet sig over i højre side her i salen. Af nysgerrighed har jeg spurgt mig selv, om det har nogen politisk betydning. Men det er altså kun min egen nysgerrighed, der får mig til at spørge.
Hr. Smith har ordet til et tillægsspørgsmål.

Smith
Ja, naturligvis. Jeg har flyttet mig til venstre, og hr. Falconer er rykket endnu længere til venstre. Det kan måske give Dem nogen grund til bekymring.
Jeg vil gerne takke rådsformanden for at have svaret fru Ahern og for hendes velformulerede bekymringer omkring sikkerheden.
Jeg vil derfor henlede hendes opmærksomhed på en rapport fra British Health and Safety Executive om sikkerheden på Dounreay-kernekraftanlægget, hvori det udtaler, at Health and Safety Executive- teamet fandt mange kroniske sikkerhedsproblemer og i brændstofskredsløbsområdet strakte forholdene sig fra god til meget dårlig.
Så vidt jeg har forstået, gælder direktivet også for Det Forenede Kongerige. Euratom-traktaten gælder også for Det Forenede Kongerige. Hvorfor har det så taget så lang til at finde ud af, hvor alvorligt det står til på Dounreay?

Formanden
Mange tak, hr. Smith. Jeg ved ikke, hvilken opfattelse, De har af højre og venstre side her i salen. Men jeg må hellere gøre Dem opmærksom på, at hvis De bliver ved med at bevæge Dem i den retning, som De kalder venstre, vil De ende midt i Folkepartiets gruppe. Men det er selvfølgelig Deres eget valg.
Under alle omstændigheder beder jeg Dem, fru Ferrero-Waldner, besvare hr. Smiths tillægsspørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, hvad angår kernekraftværket Dounreay, så vil jeg gerne bede Dem rette dette spørgsmål til Kommissionen, for det er dennes opgave at sørge for, at traktaten og netop også de bestemmelser, der udstedes i medfør af denne traktat, bliver overholdt. Kommissionen råder derfor over alle de informationer, der er nødvendige for at give pålidelige svar. Alt i alt og i øvrigt vil jeg gerne sige endnu en gang, at Rådet selvfølgelig altid vil have opmærksomheden henledt på, at de gældende fællesskabsnormer og internationale principper i den nukleare sektor bliver overholdt ned til mindste detalje netop som led i tiltrædelsesforhandlingerne.

Formanden
Spørgsmål nr. 10 af Sören Wibe, overtaget af hr. Falconer (H-0749/98):
Om: Forbindelserne med Israel og Palæstina
Omverdenens pres på Israel for at få det til at gennemføre sin del af fredsprocessen er uendelig vigtig. Hvilke initiativer agter det østrigske formandskab at tage for at lægge et fælles pres fra EU's side på staten Israel for at få den til f.eks. at tilbagelevere landområder, som er blevet konfiskeret fra palæstinenserne, og repatriere palæstinensiske flygtninge? Fru Ferrero-Waldner, jeg beder Dem besvare hr. Falconers spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, Den Europæiske Union er yderst bekymret over den vedvarende stilstand i fredsprocessen i Mellemøsten, der udgør en permanent trussel mod stabiliteten i regionen. Unionen betragter fredsprocessen som den eneste vej til at opnå fred og sikkerhed for Israel, palæstinenserne og de arabiske nabolande. Unionen deltager aktivt i bestræbelserne på at fremme fredsprocessen. Den sætter hele sin politiske vægt ind på at opnå en løsning.
Det østrigske formandskab gør sig i denne forbindelse alle anstrengelser for at føre en dialog med alle konfliktens parter. Præsident Arafats besøg i Wien den 30. juli skal ses i denne sammenhæng. Her kunne det østrigske formandskab få aktuelle informationer om den palæstinensiske holdning på første hånd. Trods vores ambitioner om at styrke Den Europæiske Unions politiske rolle i regionen er vi bevidst om, at USA p.t. skal fortsætte med at være den afgørende faktor i bestræbelserne på at indgå forlig i fredsprocessen.
EU vil derfor virkelig støtte USA's bestræbelser på at opnå forlig kraftigt i enhver henseende og koordinerer sine egne handlinger i overensstemmelse med USA. USA indledte for nogle måneder siden omfattende bestræbelser på at indgå et forlig for at få de israelske tropper til at trække sig yderligere ud af Vestjordan i overensstemmelse med interimsaftalen og Hebronaftalen fra 1997. Den Europæiske Union mener, at de amerikanske bestræbelser, som mundede ud i, at de direkte bilaterale forhandlinger mellem israelerne og palæstinenserne blev genoptaget, danner et godt grundlag for, at fredsprocessen igen kommer i gang.
Ved at udnævne en særlig EU-udsending for fredsprocessen i 1996 har Unionen styrket sit engagement og sin tilstedeværelse i regionen betydeligt. Den særlige udsending Moratinos er til stadighed i kontakt med alle parter. Han repræsenterer Den Europæiske Unions standpunkt og går ind for specifikke EU-initiativer, f.eks. for at overvinde virkningerne af den israelske blokeringspolitik. Et andet område, hvor EU er aktiv, er styrkelsen af palæstinensernes evne til at bekæmpe terrorismen.
EU forbereder desuden bidrag til forhandlingerne om det selvstændige områdes endelige status. Et af de punkter, som EU koncentrerer sig særligt meget om her, er flygtningespørgsmålet, der bliver et centralt og vanskeligt emne under statusforhandlingerne.
Siden starten af 1997 har Den Europæiske Union via sine ledere af missionen i Tel Aviv iagttaget de israelske bosættelsesaktiviteter, situationen i Jerusalem og menneskerettighedssituationen i Vestjordan og Gaza-striben. Unionen har offentliggjort sine informationer herom yderst kortfattet. Den Europæiske Union er - som De ved - langt den vigtigste donor for palæstinenserne og vil uden tvivl også fortsætte med at yde denne hjælp i næste støtteperiode fra 1999.
Den økonomiske og humanitære støtte til det palæstinensiske folk er i sig selv et klart politisk signal til Israel om, at fredsprocessen skal sættes i gang igen.

Falconer
Hr. formand, jeg takker rådsformanden for hendes svar på spørgsmålet. Israel er en ø af pluralistisk demokrati i den del af verden, og vi vil det tydeligvis vel. Men vi kan ikke sidde med hænderne i skødet og se det besætte landområder ulovligt, der tilhører andre, med FN-resolutioner, der kræver, at disse landområder skal leveres tilbage, hvilket var det centrale punkt i den aftale, De henviste til tidligere.
Må jeg henlede Rådets opmærksomhed på dets bemærkninger om dets rolle i visse sager. Dette Parlament er tomt, fordi De er Rådet, De er hjørnestenen for demokratisk ansvarlighed, og det er ikke godt nok at overlade det til Kommissionen. Jeg vil derfor bede Dem om at koordinere et svar sammen med Kommissionen ved at undersøge vores handelsaftaler med henblik på at fremskynde denne sag og måske bistå med at løse hele dette tarvelige roderi, vi er kommet ud i.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, de israelske troppers fortsatte tilbagetrækning fra Vestjordan, som er indeholdt i interimsaftalen mellem Israel og palæstinenserne, skulle have fundet sted for længe siden. USA har i flere måneder forsøgt at indgå et forlig med det formål at opnå en israelsk tilbagetrækning fra yderligere 13 % af Vestjordan. Hvis man opnåede enighed herom, ville parterne få mulighed for at genoptage forhandlingerne om den endelige status for palæstinensernes selvstændige område, som i henhold til den oprindelige tidsplan for fredsprocessen skal være afsluttet inden 4. marts 1999.
Selvom USA's forslag ikke opfylder de palæstinensiske ønsker, har Arafat accepteret dem. Israelerne forkaster dem under henvisning til sikkerhedsinteresser, men har foreslået en 10 + 3 %-formel, hvor 3 % land rundt om de israelske bosættelser skal være et naturfredningsområde, som Israel beholder det sidste ansvar for i sikkerhedsanliggender. Selvfølgelig ved jeg, at Sikkerhedsrådets resolutioner, som De har været inde på, spiller en stor rolle her. Vi bestræber os også på at synliggøre Den Europæiske Unions rolle i fredsprocessen yderligere, for grundpillerne for en løsning af konflikten er og bliver - her er jeg enig med Dem - principperne fra Madrid og Oslo, især »Land for fred«, den fuldstændige gennemførelse af eksisterende traktatsbestemmelser i den nævnte interimsaftale mellem Israel og palæstinenserne og de pågældende beslutninger, som FN's Sikkerhedsråd har truffet.
Vi støtter i høj grad EU's fortsatte økonomiske hjælp til det palæstinensiske folk. En positiv udvikling i den palæstinensiske økonomi er en betingelse for politisk stabilitet. Det, De også har været inde på, nemlig spørgsmålet om en handelsaftale, vedrører faktisk først og fremmest Kommissionen. Jeg vil gerne bede Dem rette dette spørgsmål til Kommissionen.

Formanden
Spørgsmål nr. 11 af Jens-Peter Bonde (H-0751/98):
Om: Aktindsigt og påberåbelse af tavshedspligten om Rådets drøftelser
I 1996/97 er hensynet til tavshedspligten om Rådets drøftelse påberåbt i 6890 af afslagene om aktindsigt mod 4490 i 1994/95. Hvad er begrundelsen for, at tavshedspligten tilsyneladende har haft en stigende betydning, mens ønsket om åbenhed i særlig grad er blevet markedsført? Fru Ferrero-Waldner, jeg beder Dem besvare hr. Bondes spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, de oplysninger, Rådet har i denne sag, lader ikke til at stemme overens med de oplysninger, parlamentsmedlemmet har. Af den anden rapport om gennemførelsen af Rådets afgørelse 93/731/EF om aktindsigt i Rådets dokumenter fremgår det nemlig, at andelen af videregivne dokumenter er steget fra 58, 7 % i perioden 1994/95 til 78, 3 % i perioden 1996/97, selvom antallet af dokumenter, der er søgt om aktindsigt i, er steget væsentligt. Det betyder, at Rådet ud af de 3.325 dokumenter, der er taget i betragtning i perioden 1996/97, har gjort 2.605 dokumenter tilgængelige. I perioden 1994/95 blev der kun anmodet om aktindsigt i 378 dokumenter, hvoraf ansøgerne så fik adgang til 222 dokumenter. Denne udvikling afspejler de erfaringer, som Rådet og dets generalsekretariat har høstet i den praktiske gennemførelse af denne politik, og beviser - som Rådet i øvrigt også konstaterede i de konklusioner, der blev vedtaget den 29. juni 1998 - virkningen af afgørelse 93/731/EF med henblik på åbenhed og gennemskuelighed.
Rådet vil bestræbe sig yderligere på at øge gennemskueligheden af sine aktiviteter. I den forbindelse gav Rådet i sine konklusioner fra 29. juni i år udtryk for sin vilje til at give en så omfattende adgang som muligt til dokumenter med hensyn til akter, som Rådet udsteder i egenskab af lovgiver, og kun tage artikel 4, stk. 2, i afgørelse 93/731/EF i brug i det absolut mest nødvendige omfang.

Bonde
Vi har alle lagt mærke til, at der både i Kommissionen og i Rådet udleveres langt flere dokumenter end tidligere, og det er godt, at Parlamentets kamp for større åbenhed har sat sig klare spor. Det er vi glade for. Men der er i den sidste rapport en kedelig tendens til, at det argument, som vi absolut ikke kan lide i Parlamentet, nemlig hensynet til forhandlingernes fortrolighed, nu dukker op stadig oftere som begrundelse for at give de - ganske rigtigt - relativt færre afslag, men begrundelsen - forhandlingernes hemmelighed - dukker altså stadig oftere op, og jeg har svært ved at se, hvilke gode argumenter der taler til fordel for dette hensyn. Hensynet til borgerne må vel i næsten alle tilfælde være vigtigere end hensynet til gamle forhandlingers fortrolighed.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, jeg har allerede oplistet i detaljer, at der egentlig tages mindre og mindre hensyn til sagernes fortrolighed. På stats- og regeringschefernes ekstraordinære møde, som finder sted den 24.-25. oktober i Pörtschach, Østrig, vil vi straks behandle spørgsmålet om samarbejde med borgerne, gennemskuelighed og subsidiaritet osv. Det er helt sikkert endda også en mulighed for at kræve øget gennemskuelighed. Alt i alt tror jeg dog, at Rådets regnskab - jeg taler her kun for Rådet - viser, at vi nu følger en helt anden praksis end tidligere.
Jeg vil også gerne tilføje, at offentligheden pr. 19. marts 1998 skal have adgang til et dataregister så hurtigt som muligt som supplement til det nuværende system med elektronisk lagring af dokumenter. Man vil kunne få adgang til dette flersprogede dataregister via Internet, hvor alle borgere vil få mulighed for at søge på Rådets dokumenter med titel, dato og nummer.

Formanden
Spørgsmål nr. 12 af Olivier Dupuis (H-0752/98):
Om: Georgien
Selvom Georgien forbereder sig på at blive fuldgyldigt medlem af Europarådet, selvom landet står over for en alvorlig indre konflikt i Abkhasien - der i vidt omfang skyldes kræfter og interesser, som er landet fremmede - selvom det ensidigt har besluttet at tilpasse sin lovgivning til EU's, selvom det befinder sig i et for Unionen strategisk knudepunkt på vejen til Centralasien, og selvom det udgør en privilegeret adgang til de enorme oliereserver i Centralasien, figurerer det ikke på nogen af »listerne« over ansøgere til EU-medlemskab.
Mener Rådet ikke, at det i betragtning af Georgiens stærke og tydelige EU-orientering og denne regions enorme økonomiske og politiske betydning for EU, ville være i EU's egentlige interesse og politisk set yderst fordelagtigt og presserende at lade de georgiske myndigheder vide, at en ansøgning om Georgiens EU-medlemskab ville blive betragtet af EU med den allerstørste opmærksomhed? Hvilke initiativer har Rådet allerede truffet i så henseende? Fru Ferrero-Waldner, jeg beder Dem besvare hr. Dupuis' spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, ved undertegnelsen af partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Georgien den 22. april 1996 fremhævede og anerkendte Den Europæiske Union de fælles værdier, som både Unionen og Georgien går ind for, og som går ud på, at begge parter ønsker at styrke de eksisterende bånd og at udbygge relationerne mellem dem.
Den Europæiske Union har i denne forbindelse desuden anerkendt, at støtten til Georgiens uafhængighed, suverænitet og territoriale integritet vil bidrage til bevarelsen af fred og stabilitet i Europa. Med partneskabs- og samarbejdsaftalen er der etableret en regelmæssig politisk dialog om bilaterale, regionale og internationale anliggender, der har begge parters interesse, og som absolut lever op til Georgiens ønske om et tæt samarbejde med de europæiske institutioner.
I forventning om, at partnerskabs- og samarbejdsaftalen vil blive ratificeret og træde i kraft, indgik Det Europæiske Fællesskab i bestræbelserne på at sikre en hurtig udbyggelse af handelsforbindelserne til Georgien den 29. april 1997 en interimsaftale med Georgien, der trådte i kraft den 1. september 1997. Interimsaftalen tager sigte på at garantere en rask gennemførelse af handelsbestemmelserne og de handelsrelaterede forskrifter i partnerskabs- og kooperationsaftalen. Rådet er af den opfattelse, at man først og fremmest bør udnytte det fulde potentiale af partnerskabs- og samarbejdsaftalen, før der overvejes nye initiativer eller aftaler mellem Fællesskabet og Georgien.

Dupuis
Jeg takker ministeren for hendes lange svar, men jeg frygter, at der også på det område bliver gjort meget, men ikke det væsentlige.
Georgiens position er strategisk. Det har fælles grænser med et land, der ikke befinder sig i en særlig god situation, nemlig Rusland. Georgiens beliggenhed er strategisk for EU, specielt for visse lande, og ministerens land er i øvrigt et af dem. Jeg mener, man kunne gøre meget mere, men det er nødvendigt med et politisk signal, et signal, som aldrig er kommet de georgiske myndigheder for øre, et signal, som de jugoslaviske myndigheder i øvrigt heller ikke fik, og som førte til den velkendte tragedie, selvom man var informeret siden begyndelsen af firserne.
Parallelt hermed er der problemet med Abkhasien og i Georgien ligeledes med Ossetien; der er utallige problemer, men også utallige muligheder. Aserbajdsjan er tæt på. Det ville være en mulighed at satse højt, og i og med man støtter sig til Georgien, ville man kunne skabe en stabil platform i denne region.
Tror ministeren ikke, at man kan gå lidt længere og endelig begynde at tænke politisk?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, lad mig først fremhæve, at en ansøgning om tiltrædelse udtrykker et tredjelands politiske vilje til at blive en del af en omfattende statsstruktur som EU. For øjeblikket er EU dog på ingen måde beskæftiget med en ansøgning om tiltrædelse fra Georgiens side. I øvrigt består Den Europæiske Unions sædvanlige praksis, hvad angår forbindelserne til tredjelande - som De ved - i først og fremmest at udnytte samtlige muligheder ud fra de eksisterende aftaler såsom partnerskabsaftaler, og alt det er stadig langt fra udnyttet.
Inden enhver anden demarche skal EU først og fremmest handle inden for de førnævnte rammer, når det drejer sig om at udvikle de økonomiske forbindelser og at udbygge samarbejdet med Georgien. Så vil jeg også gerne sige til Dem, at det østrigske formandskab meget vel principielt har indledt en ny diskussion, og det skete på det uformelle rådsmøde i Salzburg, hvor vi overvejede, hvordan vi kan integrere de stater, for hvilke der p.t. ikke eksisterer nogen perspektiver for en tiltrædelse, i et eget partnerskab, f.eks. et partnerskab for Europa i lighed med NATO-partnerskabet for fred. Det blev diskuteret i Rådet på uformelt plan, men situationen blev af mange betegnet som endnu ikke moden hertil, og idéen blev derfor forkastet.

Formanden
Spørgsmål nr. 13 af Alex Smith (H-0753/98):
Om: Radioaktivt og giftigt affald
Hvordan planlægger Rådets formandskab at kontrollere, om medlemsstaterne overholder deres forpligtelser til ikke at forurene nabostater med radioaktive stoffer, efter den aftale, der blev indgået på ministermødet i Ospar-konventionen om kontrol udledningen af radioaktivt og giftigt affald i havene, afholdt i Sintra i Portugal i juli? Fru Ferrero-Waldner, jeg beder Dem besvare hr. Smiths spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, Rådet har siden Ospar-parternes konference i juli ikke modtaget noget forslag herom, og som det måske er parlamentsmedlemmet bekendt, råder formandskabet ikke over de beføjelser, der ville gøre det muligt at indføre et instrument eller en mekanisme, hvormed det kunne kontrolleres, om aftalen om de indgåede forpligtelser inden for miljøforurening bliver overholdt.
Rådet konstaterer, at især konventionens artikel 21 og 23 indeholder bestemmelser, der gør det muligt at overvåge og sikre, at de indgåede forpligtelser overholdes. Det vil sige, at der eksisterer en mulighed for de kontraherende parter, men ikke for Rådet.

Smith
Fru formand for Rådet, det er en temmelig bedrøvelig situation, hvis vi ikke har nogen instrumenter til at sikre en vis overvågning af forpligtelser, der frit indgås ved ministerkonferencer. Kunne jeg mon bede Rådet om at give os en tilstandsrapport om, hvordan disse forpligtelser er blevet gennemført under formandskabet inden det nuværende formandskabs afslutning?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, den anmodning, som De har fremsat, må jeg desværre afvise med beklagelse, for det henhører ikke under Rådets kompetenceområde at foretage kontrolforanstaltninger på miljøområdet.

Rübig
Fru formand for Rådet, nuklear sikkerhed er et anliggende for os alle. Hvilke muligheder ser De for et nyt lovgivningsmæssigt grundlag for at kunne regulere sikkerhedsspørgsmål på dette område på fælleseuropæisk plan i fremtiden?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, det er et spørgsmål, som Rådet hidtil ikke har beskæftiget sig med. Jeg mener, vi bør diskutere det endnu en gang i arbejdsgrupperne. Her er jeg parat til at komme ind på det. Men vi har jo ikke noget forslag fra Kommissionen, og det er normalt det første skridt. Vi skal jo have et forslag fra Kommissionen for overhovedet at kunne diskutere muligheder.

Pirker
Fru formand for Rådet, Slovenien driver et atomkraftværk i nærheden af den østrigske grænse. Nu bliver vi informeret om, at der opbevares bestrålet affald i et overfladelager. Det er endnu ikke afklaret, hvor det skal opbevares på længere sigt. Det er for os ikke afklaret gennemskueligt og med sikkerhed. Hvorvidt vil, når der føres tiltrædelsesforhandlinger med Slovenien, den atomare sikkerhed og spørgsmålet om permanent opbevaring også være et emne under tiltrædelsesforhandlingerne med Slovenien?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, jeg vil generelt sige, at dette og lignende spørgsmål selvfølgelig spiller en rolle i tiltrædelsesforhandlingerne, især spørgsmålet om den nukleare sikkerhed. Rådet vil altid have opmærksomheden henledt på, at de gældende fællesskabsnormer og især alle internationale principper i den nukleare sektor overholdes nøje som led i tiltrædelsesforhandlingerne. I øvrigt fører det østrigske rådsformandskab jo også hele tiden bilaterale forhandlinger med Slovenien. Det er godt nok et emne, som jeg ikke ønsker at uddybe her, men som netop vedrører dette område.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 14.
Spørgsmål nr. 15 af Wayne David (H-0756/98):
Om: Menneskerettighederne i Irak
Er Rådet klar over, at den muslimske åndelige leder, Al Sheik Mohammed Al-Ghorawi, og tre af hans hjælpere blev dræbt i Najaf (Irak) den 18. juni 1998, muligvis af Saddam Husseins agenter?
Hvor stort et pres vil Rådet lægge på det irakiske regime for at få sat en stopper for menneskerettighedskrænkelser af denne art? Fru Ferrero-Waldner, jeg beder Dem besvare hr. Davids spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, Rådet er dybt bekymret over de massive og systematiske menneskerettighedskrænkelser i Irak. I betragtning af, at FN har iværksat skarpe sanktioner over for Irak, og EU kun er repræsenteret meget svagt på diplomatniveau i Bagdad, har Unionen dog få muligheder for overvågning og indgreb i konkrete tilfælde af menneskerettighedskrænkelser i Irak.

David
Jeg takker rådsformanden for hendes svar. Jeg er opmuntret over at høre om Rådets bekymring over situationen i Irak og navnlig disse fire gejstliges død. Jeg vil gerne understrege situationens alvor. Slemme som disse fire mord er, er der en stærk mistanke om, at Saddam Husseins regering forsøger at eliminere alle Shia-muslimernes ledere i det land. Det er fuldstændigt utåleligt. Jeg vil i de stærkeste vendinger opfordre Rådet til at gøre alt, hvad det kan for at sikre, at der i det mindste er et minimum af respekt for menneskerettighederne i Irak. Jeg vil derfor opfordre rådsformanden til straks at sikre, at alle bestræbelser bliver gjort for at lægge et så stort pres som muligt på regimet i Irak for at forbedre situationen.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, lad mig sige følgende til det: Den Europæiske Union har i sin resolution på FN's Menneskerettighedskommissions 54. samling i marts/april 1998 taget stilling til situationen i Irak og fordømt de udbredte systematiske menneskerettighedskrænkelser og terrorhandlingerne. Unionen vil også gøre dette i en beslutning, der fremlægges på FN's næste Generalforsamling, og vil igen indtrængende opfordre Irak til at samarbejde med FN's menneskerettighedsorganer, især med talsmanden for Irak, hr. Max van der Stoel, hvis mandat blev forlænget med yderligere et år på FN's Menneskerettighedskommissions 54. samling.
Den Europæiske Unions tilstedeværelse på irakisk territorium er desværre begrænset til et minimum, hvilket gør det umuligt at sætte Saddam Hussein-regimet i gabestokken for menneskerettighedskrænkelser og at overvåge overholdelsen af menneskerettigheder effektivt. Formandskabet vil dog ikke undlade at indhente detaljerede oplysninger om det tilfælde, som De kommer ind på her, og derefter diskutere spørgsmålet igen i forbindelse med FN's Generalforsamling og hr. van der Stoel.

Formanden
Spørgsmål nr. 16 af José Apolinário (H-0758/98):
Om: Den politiske situation på Østtimor
I lyset af den seneste udvikling vedrørende Østtimor, navnlig den holdning, som Rådet har indtaget, bedes formandskabet oplyse, hvilke initiativer det agter at iværksætte i forbindelse med den politiske situation på Østtimor. Fru Ferrero-Waldner, jeg beder Dem besvare hr. Apolinários spørgsmål.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, Den Europæiske Union vil med henblik på de målsætninger, der er nævnt i den fælles holdning af 25. juni 1996, fortsat støtte de initiativer, der er taget i FN-regi, i overensstemmelse med de pågældende resolutioner fra FN's Generalforsamling og med de principper, der er nedfældet i FNpagten. Derved skal der opnås en retfærdig, omfattende og internationalt acceptabel løsning på Østtimor-spørgsmålet, med hvilken den østtimorske befolknings rettigheder kan garanteres uindskrænket.
Den Europæiske Union har sendt en trojkamission til Østtimor, der opholdt sig dér den 26.-30. juni. Trojkamissionens rapport blev offentliggjort den 24. juli på grundlag af Rådets afgørelse. Denne missions vigtigste resultat er for det første: Ifølge trojkamissionens medlemmer kan man kun finde frem til en langfristet løsning på Østtimor-spørgsmålet, når der tages hensyn til den østtimorske befolknings ønsker.
For det andet bør der omgående indledes en dialog med inddragelse af repræsentanter for den østtimorske befolkning. For det tredje kræver forhandlingerne fleksibilitet hos alle parter. For det fjerde bør gennemførelsen af synlige, tillidsskabende foranstaltninger påbegyndes straks.
Jeg vil også gerne understrege, at der allerede har fundet en all-inclusive intra-timorese dialogue sted tre gange, hvor Østrig har optrådt som vært tre gange. Den næste forhandlingsrunde skal finde sted i oktober i Østrig igen. Den 3. og 4. august fandt trepartsforhandlingerne sted i New York mellem FN's generalsekretær og Indonesiens og Portugals udenrigsministre. Resultatet heraf blev modtaget med tilfredshed af Den Europæiske Union. Resultatet omfatter også en øget integration af indbyggerne i Østtimor, når der skal findes frem til en løsning. Medlemmerne af trojkamissionen har også givet udtryk for samme holdning.
Jeg anser det for enormt vigtigt, at vi fremmer tillidsskabelsen blandt de forskellige østtimorske grupperinger, og jeg mener, at der fremover skal spilles en endnu vigtigere rolle i forbindelse med bestræbelserne på at finde en tilfredsstillende og for alle parter acceptabel løsning.

Apolinário
Hr. formand, først vil jeg gerne fremhæve det fuldstændige, udtømmende og engagerede perspektiv, hvormed det østrigske formandskab har besvaret mit spørgsmål, hvilket jeg takker for; jeg vil desuden gerne fremhæve, at netop, fordi Østrig har været vært for dialogmøderne mellem indbyggerne på Timor, er vores forventning til dette formandskabs indsats større. Og vi vil gerne med det samme appellere til, at dette formandskab indfrier den forventning, der skabt omkring en aktiv politik, således at sagen Østtimor kan komme videre.
Jeg vil dog gerne yderligere spørge formandskabet om, hvilke initiativer det har tænkt sig at tage på baggrund af, at EuropaParlamentet har insisteret på, at alle politiske fanger skal frigives uden betingelser, heriblandt ikke mindst Xanana Gusmão, og ud fra, at det inden for rammerne af forbindelserne mellem Den Europæiske Union og ASEAN-landene er nødvendigt og hensigtsmæssigt at styrke et perspektiv, der lægger vægt på menneskerettigheder, respekten for de grundlæggende frihedsrettigheder og på Østtimors folks ret til at blive hørt vedrørende selvbestemmelse.
Jeg vil endnu en gang gerne fremhæve formandskabets svar og nok en gang udtrykke min tiltro til, at det østrigske formandskab, der har stillet sig til rådighed som vært og som medlemsstat har taget så mange initiativer til fordel for dialogen mellem indbyggerne på Timor, kan give endnu et bidrag til at fremme denne sag.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, mange tak for Deres opmuntrende ord. Jeg til gerne tilføje noget. For det første havde jeg selv en samtale med Ramos Horta den 22. juli - altså lige før sommerpausen - i Lissabon, hvor han gav udtryk for sin vilje til at støtte selvstændighedsforslaget under forudsætning af, at der her kun var tale om en overgangsløsning, og at der ville blive afholdt en folkeafstemning om den endelige status efter nogle år.
Jeg vil også gerne sige et par ord i forbindelse med de fanger, der er blevet omtalt her. Vi følger også den sundhedsmæssige tilstand for de indsatte i Dili-fængslet med stor bekymring. Sidste uge var dette også genstand for diskussion i arbejsgruppen Asien-Stillehavet. Repræsentanten for formandskabet i Djakarta er her i stadig kontakt med Røde Kors for at holde sig løbende orienteret om især de sultestrejkende fangers velbefindende. Han har også tilskyndet de indonesiske myndigheder til at sikre den tilsvarende medicinske forsyning og pleje. Der findes ifølge den østrigske ambassade i Djakarta, der fungerer som formandskab, også en læge, der besøger de sultestrejkende med regelmæssige mellemrum, og som kunne bekræfte, at sundhedssituationen er under kontrol.
Hvad angår Xanana Guzmão, vil jeg gerne nævne, at man under forhandlingerne med Ramos Horta selvfølgelig også kom ind på spørgsmålet om fangerne og frigivelsen af Xanana Guzmão, men her er det tilsyneladende nødvendigt med yderligere forhandlinger i New York i FN-regi. Som De også ved, er der stadig nogle østtimoresere, der har søgt tilflugt på den østrigske ambassade i Djakarta. Også her bestræber vi os på at finde en løsning, der opfylder ønskerne hos både østtimoreserne og begge parter i konflikten.

Posselt
Ærede fru formand for Rådet, jeg har to helt konkrete spørgsmål. Det første vedrører forslaget om den demilitarisering af Østtimor, der jo hele tiden omtales. Det andet punkt vedrører partidannelsen i Indonesien, hvor der her observeres noget nyt for Indonesien, nemlig at der til dels dannes islamiske partier. Vi ved, at store dele af Østtimors befolkning består af kristne. Man frygter, at der vil opstå spændinger, og jeg vil gerne spørge, om det ikke er muligt at inddrage de nye indonesiske partier i demokratiprogrammer på partnerskabsbasis.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, hvad angår det første spørgsmål om demilitarisering, kan jeg sige Dem, at de forhandlinger, der har fundet sted i New York i FN-regi, uden tvivl skal bevirke en tilbagetrækning af det indonesiske militær, således at man altså kan tage de første skridt i demilitariseringsprocessen. Det samme påtænkes også for frihedskæmperne.
Hvad angår spørgsmålet om de politiske partier, kan jeg kun tage stilling, for så vidt jeg ved, at det østrigske formandskab bestræber sig på at invitere så mange fremtidige partier som muligt til den interne østtimorske dialog, også for at skabe en fremmende effekt, for uden politiske partier vil der vel næppe blive tale om fredelige tilstande i fremtiden.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 17.
Spørgsmål nr. 18 af Jan Andersson (H-0765/98):
Om: Strukturstøtte til større lande
Støtte til særlig udsatte områder i større byer er et helt nyt element i den europæiske strukturpolitik. Anvendelsen af bestemmelserne for bystøtte i Kommissionens forslag til et program for byer i Den Europæiske Union bliver derfor til et noget uhensigtsmæssigt instrument i lande med en lille befolkning, der bor spredt, idet disse regler er beregnet til regioner og ikke til dele af byer. Kommissionen bør forsøge at gøre undtagelser fra det fiktive kriterium om 100.000 indbyggere for en række områder med et lavt befolkningstal.
Kan Rådet oplyse, hvordan det agter at håndtere denne sag, således at man kan undgå den noget inkonsekvente særbehandling, som forslaget for øjeblikket giver anledning til? Fru Ferrero-Waldner, jeg beder Dem besvare hr. Anderssons spørgsmål, hvormed spørgetiden er afsluttet.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, Rådet har ikke modtaget noget forslag fra Kommissionen om et program for byerne i Den Europæiske Union. Som det er parlamentsmedlemmet bekendt, er der som led i EU-initiativet Urban generelt bevilget en vis EU-støtte til byer med mere end 100.000 indbyggere for perioden 1994 til 1999. Denne foranstaltning henhører ud fra sin beskaffenhed helt og holdent under Kommissionens kompetenceområde.
I øvrigt fremsatte Kommissionen den 18. marts 1998 Rådet et forslag til en rådsforordning med generelle bestemmelser vedrørende strukturfondene, i hvilket der foreskrives strukturstøtte for problematiske områder i byerne. Rådet har endnu ikke afsluttet gennemgangen af dette forslag. Man har heller ikke fundet et standpunkt vedrørende udvælgelseskriterierne for de problematiske områder i byerne endnu. Derfor er Rådet ikke i stand til at besvare parlamentsmedlemmets spørgsmål.

Andersson
Jeg takker Rådet for svaret. Jeg kan forstå, at De ikke har taget stilling, men så kan jeg gøre Dem opmærksom på det problem, som Kommissionens forslag indebærer.
Jeg kan tage et eksempel fra mit eget land Sverige, men problemet findes sikkert også i Østrig og i en række andre lande, idet kun 2 % af befolkningen kan få del i dette tilskud, i mit land svarer det til 185.000 mennesker. Vi har ingen områder, der består af 100.000 mennesker, men måske 30.0-50.000 mennesker, hvilket imidlertid fiktivt regnes som 100.000. I Sverige vil det betyde, at kun et område vil få støtte, og at kun en lille del af støtten kan udnyttes. Jeg håber derfor, at De vil være opmærksom på dette problem i det fortsatte arbejde.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, jeg kan kun sige følgende: I to artikler gives der mulighed for undtagelser i forbindelse med størrelsen af målområdet. I artikel 9 står der, at der i undtagelsestilfælde også kan tages hensyn til bymæssige områder i mindre byer, altså byer med mindre end 100.000 indbyggere. Artikel 10 i den nævnte meddelelse fra Europa-Kommissionen præciserer denne bestemmelse og anfører, at der i korrekt begrundede tilfælde også støttes aktioner i små og mellemstore byer, der lider under en generel økonomisk tilbagegang. Her er der altså mulighed for, at også mindre byer får en chance som led i Urban-programmet.

Formanden
Mange tak, fru Ferrero-Waldner.
Da den tid, der var afsat til spørgetid til Rådet, er gået, bliver spørgsmål 19-43 besvaret skriftligt.
Tillad mig, at jeg endnu en gang takker formanden for Rådet for hendes deltagelse her i Parlamentet og for den høje kvalitet af hendes svar.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.05 og genoptaget kl. 21.00)

Associerede virksomheder (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelsen af forhandlingen om betænkning (A4-0209/98) af Secchi for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Rådets direktiv om en fælles ordning for beskatning af renter og royalties, der betales mellem associerede virksomheder i forskellige medlemsstater.

Cardona
Hr. formand, hr. kommissær, allerkæreste kollega, jeg har opmærksomt studeret min kollega Secchis betænkning, de forskellige udtalelser og Rådets direktiv om en fælles ordning for beskatning af renter og royalties, der betales mellem associerede virksomheder i forskellige medlemsstater.
Den første bemærkning, som jeg gerne vil fremsætte her, er, at jeg synes, at denne diskussion skulle have været taget sammen med diskussionen om et andet direktivforslag, som allerede er kendt, og som handler om opsparing generelt, men som endnu ikke er blevet forelagt Europa-Parlamentet. Det forekommer mig derfor, at der gør sig en vis utilstrækkelighed gældende i koordinationen og diskussionen af så vigtige emner som målene med en harmonisering på indkomstskatteområdet.
Jeg må i øvrigt apropos dette sige, at den vej, som man hidtil har fulgt mod harmoniseringen, kunne og burde måske - hvem ved - have været at udarbejde en multilateral aftale, på grundlag af hvilken de forskellige lande bilateralt kunne regulere deres interesser på investerings-, finansierings- og beskatningsområdet. Men det drejede sig jo om den her vedtagne fremgangsmåde, og det er om den, jeg også skal sige nogle ord.
Jeg kan konstatere, at der i dette direktiv gør sig nogle begrebslige uoverensstemmelser gældende, hvad angår visse definitioner, således f.eks. med hensyn til den skattepligtige virksomheds beliggenhed. Som vi alle ved, er det beliggenheden af hovedsædet eller af den faktiske ledelse, der traditionelt har været benyttet i international skatteret. Her har man valgt et andet kriterium. Det gælder også rentebegrebet og begrebet fast driftssted, som jeg tror i sig selv vil medføre nogle vanskeligheder, især mellem de medlemsstater, der har aftaler om at undgå dobbeltbeskatning på indkomstskatteområdet. Disse forhold mener jeg har behov for at blive analyseret nærmere.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, det spørgsmål, vi skal drøfte her, er helt bestemt vanskeligt. På halvandet minut kan man egentlig kun komme ind på ét aspekt. Jeg mener, at drøftelsen af nedsættelsen af merværdiafgiften for arbejdsintensivt arbejde er det punkt, der rækker videst. Her rejser sig naturligvis det meget vanskelige spørgsmål om afgrænsning. Inddrager vi her brede områder, vil det virkelig medføre en debat, der aldrig får ende. Man vil blive nødt til at opstille helt klare sociale og økologiske kriterier og først og fremmest et beskæftigelseskriterium, og man vil blive nødt til at forhandle om en begrænset liste. På dét grundlag kan man så komme videre i denne retning. Der er vilje til at tage dette spørgsmål op. Der er tillige gjort ret positive erfaringer i medlemsstaterne som helhed. Skulle det lykkes Kommissionen at gå videre ad denne vej, så ville der inden for denne ellers meget tekniske sektor virkelig kunne opnås et positivt resultat, som er politisk relevant.

Pomés Ruiz
Hr. formand, vi er ved at spænde ben for aftalen om kontrol af de forskellige beskatningsformer, som er så uheldige for økonomien i det fremtidige indre marked. Velkommen til dette første direktiv, som er et første nødvendigt skridt, og hvortil jeg blot vil tillade mig at komme med en kommentar til timingen af udviklingen.
Jeg finder, at vi bør give denne betænkning af min kollega Secchi, som man skal takke for hans indsats på dette område, et vist skub, nogle bestemte datoer, nogle bestemte forpligtelser. Helt konkret gør spørgsmålene om beskatning krav på at skride langsomt og sikkert fremad - i Spanien siger vi »langsom« og »sikker« - men det ville være godt, hvis man begyndte at mene, at en frist på tre år til revision af dette direktiv ikke bør give anledning til en ubekendt om, hvorvidt det, vi skal vedtage, også kan finde anvendelse på de øvrige virksomheder.
Jeg synes, at man burde begynde at mene, at en frist på 3 år er tilstrækkelig, og man burde allerede nu begynde at melde ud, at denne foranstaltning, som nu fastsættes for de associerede virksomheder, uden tvivl vil ende med at omfatte alle virksomheder. På denne måde ville vi undgå visse overflyttelser af associerede virksomheder, vi ville give processen en retssikkerhed, som jeg finder, er det, den behøver allermest. Denne harmoniseringsubekendte har brug for den størst mulige politiske støtte - og det giver dette Parlament den - og den har også brug for den størst mulige retssikkerhed.
Tillykke hr. kommissær, tillykke caro kollega Monti.

Ettl
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, hr. Secchi har igen en gang lavet et fremragende stykke arbejde i form af en betænkning om beskatning. Jeg vil gerne komme med et par principielle bemærkninger. Set ud fra mit synspunkt sker fremskridtene inden for harmonisering af beskatningen i Europa i sneglefart. Men af hensyn til det indre marked og Den Økonomiske og Monetære Union er der hårdt brug for ændringer, for det er også bestemmelser om beskatning, der fordrejer konkurrencen på det indre marked, og ikke kun direkte støtte, som det hele tiden overfladisk hævdes.
De foreliggende beskatningsforslag fra Kommissionen bidrager sikkert til, at dobbeltbeskatningsforhold i Den Europæiske Union afskaffes, ved at der opstilles fælles bestemmelser vedrørende renter og royalties for associerede virksomheder og betalingen deraf kun beskattes i modtagerstaten. I sidste instans har opkrævningen af kildeskat på betaling af renter og royalties hyppigt medført, at virksomhedsejere er blevet beskattet dobbelt. Der var ikke altid nogen garanti for, at skatten blev tilskrevet i modtagerstaten. Det er beklageligt, at direktivet i første omgang kun vedrører associerede virksomheder. Dets anvendelsesområde bør så hurtigt som muligt udvides til at omfatte alle virksomheder.
Det ville for øvrigt være en fordel, om Kommissionens pakke af foranstaltninger blev gennemført i fuldt omfang endnu i denne valgperiode, og om også andre bestemmelser blev vedtaget, som skal bidrage til at forhindre egentlig dobbeltbeskatning, reducere administrationsudgifterne, sænke omkostningerne i forbindelse med grænseoverskridende finanstransaktioner og fjerne hindringerne for fleksible finansieringsløsninger. Derfor skal der europæiske forslag på bordet, og de skal gennemføres.
Direktivet om en fælles ordning for beskatning af renter og royalties mellem associerede virksomheder i forskellige medlemsstater har det rigtige udgangspunkt for harmonisering og definitioner med henblik på så vidt muligt at nå frem til neutralitet. Hvad det angår, fjernes forvridninger på det indre marked, forhindres det, at de enkelte stater mister skatteindtægter, og strukturer med en positiv indflydelse på beskæftigelsen fremmes, ved at der træffes foranstaltninger, som forhindrer egentlig dobbeltbeskatning, så administrationsudgifterne reduceres og f.eks. omkostningerne i forbindelse med grænseoverskridende finanstransaktioner sænkes og hindringerne for fleksible finansieringsløsninger fjernes.
Der kan dog fremsættes kritiske bemærkninger til endnu en række punkter, f.eks. begrænsningen af udsættelsen af anvendelsen af direktivet i tilfælde af entydigt skattesvig eller sikringen af gennemførelsen af den samlede pakke af foranstaltninger til bekæmpelse af skattemæssig konkurrence. Endvidere ville en ensartet anvendelse af begreberne i den europæiske skatteret i allerhøjeste grad være på sin plads, og der er behov for at få beskatningen knyttet til selskabernes faste driftssteder. Der kunne anføres yderligere eksempler.
Dette direktiv er ganske vist yderligere et vigtigt skridt på en ret så besværlig vej hen imod skatteharmonisering. Det drejer sig ikke primært om at få skatterne harmoniseret for enhver pris, fordi der i Europa forefindes forskellige beskatningssystemer og vilkår, men det drejer sig om statslige reguleringer, som skal føre til fair konkurrence. En første koordinering er den rette vej. Fra Parlamentets og Kommissionens side er der brug for et øget politisk pres - netop på Rådet - for at fremme disse sager.

Monti
Først vil jeg gerne takke hr. Secchi, både for denne specifikke og glimrende betænkning om forslaget om betalingen af renter og royalties, og mere generelt for den orienterings- og støttefunktion, som hr. Secchi har påtaget sig inden for dette Parlament med hensyn til skattespørgsmålene. Foruden hr. Secchi vil jeg gerne takke Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder samt hele Parlamentet for den støtte, De giver Kommissionens initiativer; en støtte, der også konkret giver sig udslag i den hurtighed, som Parlamentet har reageret med.
Som De ved, er dette forslag en af de tre foranstaltninger i den pakke, der blev godkendt af ØKOFIN-Rådet i december sidste år, og jeg vil derfor gerne sige et par ord om, hvor langt vi er nået med de to andre foranstaltninger. Jeg mener ligesom Dem, at dette fællesskabsretslige instrument for betalingen af renter og royalties er vigtigt, for som det ser ud nu, har hverken de unilaterale foranstaltninger, som medlemsstaterne har indført, eller de bilaterale aftaler mod dobbeltbeskatning gjort det muligt fuldstændigt at fjerne det problem med dobbeltbeskatning, som rammer disse betalinger. Jeg er meget glad for den støtte, som de ærede parlamentsmedlemmer har givet dette forslag.
Jeg har opmærksomt noteret mig de ændringsforslag, som hr. Secchi har fremsat, og navnlig ændringsforslag 1 og 2, der tager sigte på at understrege direktivets betydning for de små og mellemstore virksomheder samt det hensigtsmæssige i, at direktivets anvendelsesområde i fremtiden bliver udvidet til at omfatte de ikke-associerede virksomheder. Kommissionen er enig i tankegangen i disse to ændringsforslag, hr. Secchi, og vi vil bestræbe os på at lade denne tankegang komme til udtryk i den formulering, som skal vedtages af Rådet.
De andre ændringsforslag fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, nemlig ændringsforslag 3-6, understreger, at den indfaldsvinkel, der går ud på at sammensætte en pakke af foranstaltninger, ikke må ses som en måde, hvorpå man kan ødelægge pakkens forskellige bestanddele. Disse ændringsforslag tager ligeledes sigte på at begrænse medlemsstaternes selvstændige ret til at benægte fordelen ved dette direktiv og på at sikre, at dette forslag er i overensstemmelse med adfærdskodeksen og de andre dele af skattepakken. Ændringsforslag 3-6 er udtryk for en tankegang, som Kommissionen bifalder.
Kommissionen mener dog ikke, at det på nuværende tidspunkt er hensigtsmæssigt at godkende den aktuelle version af disse ændringsforslag. Efter en grundig overvejelse er direktivforslaget nemlig blevet fremlagt i sin nuværende form med det formål at skabe en ligevægt mellem de forskellige medlemsstaters interesser. Der var nogle, som gerne ville have, at direktivet gjaldt for alle slags virksomheder; der var nogle, som ville gå glip af et betydeligt beløb i skatteindtægter som følge af afskaffelsen af kildebeskatningen; andre ønskede, at direktivet skulle være tæt knyttet til de andre dele af pakken, og andre igen ville have, at direktivet blev holdt adskilt fra denne pakke. De vil således forstå, at det på et område, hvor det stadig er enstemmighedsreglen, der gælder, ikke er nemt at finde den rigtige løsning. Under alle omstændigheder har vi opmærksomt noteret os ændringsforslagene, og de vil alle blive taget i betragtning under forhandlingerne i Rådet, lige så snart de forskellige medlemsstaters holdninger er blevet mere klare. Det samme gælder for ændringsforslag 7-9, der er indgivet af fru SoltwedelSchäfer, fru Hautala og hr. Wolf. Med hensyn til ændringsforslag 10, så mener jeg ligesom ordføreren, hr. Secchi, at det ikke er nogen god idé at udskyde direktivets ikrafttrædelse.
Hr. formand, jeg vil gerne endnu en gang rette en varm tak til de ærede parlamentsmedlemmer for den hjælp, de har givet os, og jeg vil slutte af med at sige et par ord om den seneste udvikling med hensyn til de andre to foranstaltninger i skattepakken. Vi er nemlig alle overbevist om, at det er hensigtsmæssigt at bevare en snæver logisk og politisk forbindelse mellem disse foranstaltninger.
Hvad adfærdskodeksen angår, så har alle medlemsstaterne bekræftet, at de vil gøre en indsats i forbindelse med principperne i den kodeks, der blev udarbejdet i december sidste år, og de er blevet enige om et program og en arbejdskalender, der gør det muligt fremlægge den første beretning på ØKOFIN-Rådets møde til december. Med henblik på at kunne foretage den første vurdering af foranstaltningerne i forbindelse med tjenesteydelser inden for koncerner, finansielle tjenesteydelser og offshorevirksomheder har man inden for adfærdskodeksgruppen - hvor ministeren Primarolo som bekendt er formand - oprettet to undergrupper, hvoraf den ene også har ministeren Primarolo som formand, mens formanden for den anden undergruppe er hr. Noltz. Hovedgruppen og disse undergrupper vil holde forskellige møder her til efteråret.
Med hensyn til forslaget om at sikre en effektiv minimumsbeskatning af indtægterne fra opsparing, så kan jeg fortælle Dem, at det i øjeblikket behandles af Europa-Parlamentet. Der er blevet udpeget en ordfører, og jeg er sikker på, at Parlamentet vil give sin mening til kende i løbet af et par måneder. Mere generelt kan jeg sige, at Kommissionen vil skulle gøre rede for de fremskridt, der er sket med hensyn til pakkens forskellige dele, på ØKOFIN-Rådets møde den 1. december 1998.
Der er således tale om en opgave, som ikke er let at løse, men hvis mål er ambitiøst. Vi er alle klar over, at vi skal følge forløbet med den størst mulige opmærksomhed. Det vil ikke skorte på muligheder for at gøre rede for dette her i Parlamentet, men jeg vil alligevel benytte mig af lejligheden til endnu en gang at takke Parlamentet for den store støtte, det giver os ved løsningen af denne vanskelige opgave, som vi alle har interesse i.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Velkomstord
Formanden
Kære kolleger, hr. kommissær, i den officielle loge ser De en masse unge italienere, som har vundet en konkurrence, der er udskrevet af det italienske Movimento per la vita i anledning af 50-året for verdenserklæringen om menneskerettighederne. Jeg vil gerne byde disse unge velkommen til Europa-Parlamentet.

Fælles momssystem - Punktafgiftspligtige varer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0084/98 af Langen for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 77/388/EØF om det fælles merværdiafgiftssystem (Momsudvalget); -A4-0064/98 af Miller for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 92/12/EØF om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed.
Langen
Hr. formand, mine damer og herrer, professor Monti sagde for et øjeblik siden, at skattepolitik i Europa er en yderst vanskelig sag. Også det, vi behandler her i dag, nemlig spørgsmålet om en ændring af momsdirektivet, hører hjemme i denne kategori. Allerede i marts havde vi det emne på dagsordenen, og vi udsatte dengang betænkningen, fordi der ikke var enighed i Rådet. I forståelse med Kommissionen, med professor Monti, vedtog vi dengang at give forhandlingerne yderligere spillerum med henblik på at finde frem til et flertal - eventuelt med et nyt - det vil sige det nuværende østrigske rådsformandskabs flertal - for et modicficeret forslag. I marts kunne dette flertal ikke opnås. Professor Monti har nu udarbejdet et kompromisforslag, som skal behandles på samlingen i ØKOFIN-Rådet den 12. oktober. Det er ikke hele forslaget fra marts, det er et modificeret forslag, som vil lade i de mindste de største problemer i den grænseoverskridende behandling af momsspørgsmål falde ind under et kommissionsudvalgs kompetence.
Parlamentet er glad for, at der er sket fremskridt, hr. professor Monti! Jeg vil gerne på alle kollegers vegne udtrykkelig sige Dem tak, for De er blandt de kommissærer, som samarbejder forbilledligt med Parlamentet. Vi informeres løbende af Dem om Kommissionens nyeste initiativer. Vi inddrages. Selvom vi desværre kun har ret til at blive hørt og enstemmighed i Rådet er en forudsætning for en fælles ordning for beskatning, vil jeg gerne her understrege denne tak som en kompliment fra Parlamentet for forbilledlig adfærd. Når vi er nødt til at kritisere, gør vi det også. I dette tilfælde kan vi kun rose!
I dette spørgsmål har medlemsstaterne forholdt sig meget egoistisk. Derfor er vi indtil nu ikke nået til enighed. Men jeg tror ikke, at denne henholdende strategi fra medlemsstaternes side i forbindelse med harmoniseringen af merværdiafgifterne og andre forbrugsafgifter - Miller-betænkningen går jo i nogenlunde samme retning - fortsat vil kunne opretholdes, når vi får en fælles europæisk valuta. Den er vedtaget. Den træder i kraft den 1. januar 1999 og bliver senest den 1.7.2002 den eneste valuta, det eneste betalingsmiddel i deltagerstaterne. Hvis vi ikke inden da har fået løst spørgsmålet om fortolkningen, skal vi ikke undre os over, at svig med merværdiafgifter og forbrugsafgifter i Europa antager dette uhyre omfang.
Ifølge Den Europæiske Revisionsrets seneste skøn ligger omfanget af svig på linje med EU-budgettets volumen. Revisionsrettens formand anslog under en høring i Underudvalget om Valutaspørgsmål for fire måneder siden beløbet til DM 150 milliarder, hvilket er den sum, som EU-budgettet er på. Lykkes det os ikke at løse disse spørgsmål, har vi ret beset forskertset retten til at blive taget alvorligt, når det drejer sig om bekæmpelsen af svig.
Professor Monti har forelagt sit forslag således, at det eksisterende Momsudvalg, som hidtil kun har skullet høres og som hidtil kun har kunnet stille forslag og virke rådgivende, for fremtiden skal have kompetence til at fastsætte bestemmelser i fortolkningsspørgsmål.
Parlamentets Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har i bred enighed støttet dette forslag. Jeg mener, at også den kendsgerning, at det er en del af Kommissionens samlede program, viser, at vi tænker i den rigtige retning.
Hidtil har der kun kunnet gives henstillinger om uforpligtende retningslinjer. For fremtiden skal Momsudvalget i det mindste med hensyn til gennemførelsesbestemmelserne have øgede beføjelser med henblik på at hindre dobbeltbeskatning og i modsat fald hindre manglende påligning, det vil sige udelukke muligheder, som eventuelt indebærer en helt legal skatteunddragelse.
Jeg må indrømme, at der her hersker meget stor uvilje i medlemsstaterne. Forbundsrepublikken Tyskland har under henvisning til artikel 99 i EF-traktaten og artikel 23, stk. 2 til 5, i den tyske grundlov sagt, at enstemmighedsprincippet kunne blive udhulet, og at det tyske forbundsråds medbestemmelsesret ikke mere kunne opretholdes. Det anser jeg for en overfladisk argumentation, da alle principielle afgørelser også for fremtiden skal træffes med enstemmighed i ØKOFIN-Rådet.
Hr. professor, vi har stillet to ændringsforslag. Vi vil gerne have, at Kommissionen en gang om året aflægger beretning om Momsudvalgets arbejde, når det har fået øgede beføjelser. Derudover vil vi gerne have, at forvaltnings- og retsforskrifterne gennemføres pr. 1. januar 1999, nemlig når den fælles europæiske valuta træder i kraft.

Miller
Hr. formand, jeg er enig i meget af det, min kollega, hr. Langen, har sagt her i aften, og han har dækket meget af det, jeg selv ville være kommet ind på. Som medlemmerne vil huske, var vi nødt til at tage dette punkt af dagsordenen i marts for at give Kommissionen og Rådet mere råderum. Jeg har forstået, at der, som hr. Langen påpegede, går en kompromisholdning til ØKOFIN-rådet i oktober. Det er måske ikke »the Full Monty«, som vi ville have bedt om i Det Forenede Kongerige, men det er da i det mindste altid noget.
Hvad angår den betænkning om punktafgifter, der ligger foran os, så er et af de problemer, som en betænkning som denne fremhæver, at en stor del af beslutningstagningen inden for EU er omgærdet af hemmelighedskræmmeri, og det er jeg sikker på, at mange af borgerne er meget bekymrede over.
Lige nu er der omkring 43 komitologiudvalg, der beskæftiger sig med indirekte skatter. Det er efter min mening 43 for mange. Vi må acceptere, at de er der, men det, vi må gøre, er at gøre dem mere åbne og gennemsigtige. Derfor har jeg og Udvalget om Økonomi, Valuataspørgsmål og Industripolitik fremsat en række ændringsforslag.
Jeg vil begynde med at gennemgå ændringsforslagene. Det første fandt jeg var noget ironisk. Det korrigerer en udtalelse i direktivet. Direktivet udtaler, at det bør erindres, at mållinjen for fællesskabsharmoniseringen af punktafgifterne først blev overskredet nogle få måneder inden det indre markeds ikrafttrædelse. Jeg ved ikke, hvem der skrev dette, eller om denne person rent faktisk havde prøvet nogle af punktafgiftsprodukterne, inden han skrev det. Men hvis man besøger steder som Dover eller Malmø og ser de varer, der er blevet bragt ind fra andre områder, erkender man, at der ikke er nogen harmonisering inden for punktafgiftsområdet. At skrive, at mållinjen er overskredet, er en fuldstændig falsk påstand. Det er klart, at vi må rette dette. Jeg var flink mod ham. I stedet for »mållinjen« sagde jeg blot, at vi havde overskredet startlinjen, for jeg erkender, at kommissær Monti er på vej henimod en harmonisering af de indirekte skatter, og jeg ønsker ham al mulig held med dette.
Det andet ændringsforslag, jeg har fremsat, vedrører Plumb-Delors-aftalen, der, hvis jeg husker ret, blev indgået for 6-7 år siden. Det var en indledende aftale i en brevudveksling mellem den daværende kommissionsformand, Jaques Delors, og formanden for Europa-Parlamentet, Lord Plumb. Den skulle have været gennemført med henblik på at fremhæve og åbne op for hele spørgsmålet omkring disse komitologiudvalg. Den er aldrig blevet fuldt gennemført. Vi beder Kommissionen om at gå tilbage og se på det. Vi beder ikke om magt over udvalgene. Vi ønsker blot at kaste et blik på det arbejde, de gør.
Det tredje ændringsforslag fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik vedrører det edb-baserede kontrolsystem. Vi beder om at få det indført, når det edb-baserede kontrolsystem vedrørende ordningen for fællesskabsforsendelse bliver etableret. Atter et teknisk ændringsforslag, som jeg ville have synes var meget acceptabelt både for Kommissionen og erhvervslivet.
Vi vil også være rede til at acceptere det fjerde ændringsforslag, der er fremsat af hr. des Places. Det siger ikke meget, men rent faktisk siger det, at administrationsproceduren bør forbedres, og ingen kan vel være uenig i det.
Jeg vil gerne slutte af med den påstand, at disse komitologiudvalg opererer omgærdet af hemmelighedskræmmeri. Vi gør ingenting for at afhjælpe dette. Vi beder Kommissionen om at få flere oplysninger, således at offentligheden i EU kan se, hvad den gør. Måske vil dette sprede nogen af den mistillid, der omgiver os i dag.

Thyssen
Hr. formand, med Kommissionens forslag om at ændre Momsudvalgets status fra rådgivende udvalg til forskriftsudvalg og med de to ændringsforslag i Langen-betænkningen gør vi fremskridt. Den nuværende momsordning har i betydelig grad bidraget til udviklingen af det indre marked, men foruden grunddirektiverne har også medlemsstaternes administrative procedurer og deres forskellige fortolkninger indflydelse på det indre markeds funktion og på den retssikkerhed, som vi skal garantere.
Så længe der ikke er nogen ensartet fortolkning, så længe der ikke er nogen ens anvendelse af momsreglerne, er momssystemets neutralitet ikke virkeligt garanteret, og så har vi et problem. Den forskellige anvendelse af lovgivningen i praksis har uden tvivl at gøre med mangelfulde gennemførelsesbeføjelser i Kommissionen. Forslaget om at give Kommissionen de nødvendige gennemførelsesbeføjelser og om at gøre Momsudvalget til et forskriftsudvalg, vil give Kommissionen og udvalget større handlekraft, og resultatet må være, at gennemførelsen af momsreglerne i alle medlemsstater tilpasses hinanden.
Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik var klogt nok til at gå med til det, men naturligvis vil vi dog forsikre os om, at vi som Parlament fortsat kan udføre vores politiske kontrolopgave med hensyn til den udøvende magt ordentligt. Ændringsforslaget med henblik på en årlig rapport fra Momsudvalget fortjener derfor alle gruppers støtte. Fra os vil det i hvert fald få denne. Tak, hr. formand, og en kompliment til ordføreren.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne først udtrykke min støtte til det indlæg, som jeg netop har hørt fru Thyssen komme med, og som fremhæver to vigtige forhold. Det ene er, at vi desværre i årevis har levet med en midlertidig ramme for anvendelsen af merværdiafgiften, ikke fordi der har manglet en god indsats og gode bestræbelser fra den kommissær, som er ansvarlig for spørgsmålet, hr. Monti, men fordi der, som De ved, behøves enstemmighed blandt medlemsstaterne for at opnå et endeligt merværdiafgiftssystem, og dette er desværre ikke muligt.
Det er derfor, at vi med tilfredshed modtager og accepterer de ændringsforslag til de direktiver, som vi her til aften behandler i denne samling af betænkninger om beskatning, og vi støtter derfor de hovedlinjer, som Kommissionen foreslår, og ikke mindst de forhold, som vedrører et fremskridt, selvom det efter vores opfattelse og formentligt også efter selve kommissær Montis opfattelse går for langsomt, men det er nødvendigt at gøre dette for at nå frem til et system, som vi ville ønske måtte blive det endelige.
Af de forslag, som man fremkommer med i disse direktiver, er der ét, som jeg især gerne vil påpege, for det forekommer mig at være særligt betydningsfuldt for den virksomhedssektor, som er den vigtigste for den økonomiske udvikling og beskæftigelsen i Den Europæiske Union: de små og mellemstore virksomheder. Vi forstår, at forslaget fra Kommissionen og, som fru Thyssen har påpeget, funktionen af dette forskriftsudvalg og den mulighed for intervention, som man ville give selve Kommissionen, helt klart ville forbedre dets anvendelse, forenkle systemet, give mere sikkerhed til virksomhederne som helhed, og, ikke mindst, betyde en større garanti for de små og mellemstore virksomheder, som udgør grundlaget for den europæiske økonomi.

Crowley
Hr. formand, jeg vil også gerne bifalde kommentarerne fra kommissæren og navnlig fra de to ordførere. Det, de kommer ind på, er meget vigtigt.
Det sjette momsdirektiv, der oprindelig var udformet med henblik på at muliggøre ophævelsen af skattegrænserne og etableringen af et fælles skattesystem, er et meget vigtigt politisk budskab - især nu, hvor vi taler om et marked med 340 millioner mennesker. Det er væsentligt, at vi forenkler og ændrer momsopkrævningssystemet for at garantere denne succes. Men som disse talere har nævnt, er der gjort meget få fremskridt med dette. Dette skyldes til dels kravet om enstemmighed i artikel 99, men også en manglende indsats fra Kommissionens og andre institutioners side, når det gælder om at realisere de sande idealer bag det indre marked.
Medlemmer har nævnt spørgsmålet om komitologi. I går aftes havde vi en drøftelse her i Parlamentet med kommissær Oreja om komitologi og Kommissionens forslag. Jeg fremhævede over for ham i går aftes, da vi drøftede hr. Millers betænkning her i aften, at når spørgsmålet om ophævelse af det skatte- og afgiftsfri salg blev rejst, ville der blive rejst et punktafgiftsspørgsmål, nemlig hvor punktafgiften skulle betales på salg m.v.
I stedet for at fremsætte et forslag for Parlamentet og drøfte med Parlamentet, hvordan man vil kunne klare dette problem, overlod Kommissionen det til den halvofficielle gruppe af ikke-folkevalgte, ikke-repræsentative embedsmænd fra medlemsstaternes administrationer at træffe beslutningen i al hemmelighed og ikke henvise den tilbage til Parlamentet. Det, vi er ude efter, er mere høring og mere samspil. Når euroen bliver en realitet, vil der være lejlighed til at forenkle de bureaukratiske procedurer.
Endelig har vi, som min liberale kollega sagde, behov for et differentieret momssystem for at muliggøre jobskabelse og vækst i beskæftigelsen, især for de små og mellemstore virksomheder.

Wolf
Hr. formand, jeg vil gerne først sige undskyld. Jeg har netop trukket den forkerte skuffe ud inde i mit hoved. Jeg vil gerne fremsætte en supplerende bemærkning til Secchi-betænkningen. Det er ganske vist noget usædvanligt, men praktisk. Vi ønsker ikke - derfor har vi stillet ændringsforslag - at de nødvendige præciseringer, som hr. Secchi foreslår, fører til, at der åbnes nye muligheder for skatteflugt og for at undgå at betale skat. Vi så gerne, at både medlemsstaterne og de fælles bestemmelser her sørger for, at det ikke sker.
Angående spørgsmålet om momsordningen: Jeg har jo allerede sagt en del derom. Grundtanken er jo den, at den fælles valuta - og her er jeg undtagelsesvis virkelig helt enig med hr. Langen - i virkeligheden først nu rigtigt gør medlemsstaternes egoisme til et »fangedilemma«, som man kun kan komme ud af ved hjælp af fælles forpligtende bestemmelser, om overhovedet. Derfor hilser også vi Grønne den beføjelse til at træffe bestemmelser velkommen, som er fastsat for Momsudvalgets vekommende. I lighed med hr. Langen er vi af den mening, at beretningen til Parlamentet, som sørger for gennemskuelighed og tillige muliggør en slags dialog derom, er en slags forudsætning, og at det er nødvendigt, at bestemmelserne gennemføres pr. 1.1.1999 for at gøre det hele effektivt.
Det, hr. Miller sagde, anser også vi for fornuftigt. Man er nødt til endnu en gang at se på komitologien fra kilden i Plumbaftalen og sørge for, at man her virkelig skaber en logisk sammenhængende ordning, som sikrer gennemskuelighed og effektivtet. Men det er en anden sag.

Garosci
Hr. formand, vi drøfter nu forslagene til Rådets direktiver om ændringerne af Fællesskabets skattesystem. In en situation, der er så foranderlig som situationen for det nye marked, vi er ved at fastlægge, behøver der faktisk ikke at gå mere end fem år, før et direktiv bliver forældet. Det bliver så nødvendigt at ajourføre direktivet for at skabe nogle fællesskabsrammer, som både er stadig nærmere virksomhederne - navnlig de små virksomheder - og som også er stadig nærmere forbrugerne. Punktafgifts- og momssystemet, som uundgåeligt vil gå i retning af en harmonisering mellem de forskellige medlemsstater, skal overvinde de aktuelle vanskeligheder og begrænsninger for at man reelt kan tale om indførelsen af et ægte indre marked. Euroens indførelse bør gøre skatteharmoniseringen hurtigere.
Som hr. Langen mindede om i sin betænkning, som vi takker ham for, er det til dette formål nødvendigt at sikre skatteneutralitet og at fjerne de resterende forhindringer for varers og tjenesteydelsers frie bevægelighed mellem de forskellige medlemsstater. Vi skal navnlig fremme og - også i de kommende direktivforslag - følge stadig mere opmærksomt med i visse økonomiske og sociale sektorer og deres skattebehov, særligt på momsområdet. Jeg tænker her på nonprofitsektoren eller sektoren for frivilligt arbejde, og hvad produktionssektorerne angår, tænker jeg på hotel- og restaurationssektoren samt på markedets servicesektor, først og fremmest handel og turisme.
Vi skal ikke have et mere effektivt momssystem for at betale mindre i skat, men for at betale vores skat på en bedre måde og således hjælpe disse sektorer til i den sidste ende at skabe udvikling og investeringer, det vil sige nye arbejdspladser. Arbejdsløsheden er jo desværre stadig det vigtigste problem i Den Europæiske Union.

Pomés Ruiz
Hr. formand, hr. kommissær, alle grupperne i dette Parlament er enige i at kritisere den langsommelige proces i forbindelse med merværdiafgiften. Er der noget, vi kan gøre for at få den til at gå hurtigere? Er det muligt at forklare samfundet omkostningen ved den ineffektivitet, som skyldes den manglende afgiftsneutralitet?
Måske er det nødvendigt at nævne de lande, der i stedet for at tænke på et systems retfærdighed og lighed tænker på, hvor meget de opkræver for meget eller for lidt, alt efter om Kommissionens forslag bliver udformet på den ene eller den anden måde?
Det er meget fint, at De, hr. kommissær Monti, støtter det politiske skub, som dette Parlament giver den, denne enighed mellem alle grupperne. Og det vil også være godt, hvis De udnytter dette skub, euroens drivkraft, som vil påvirke så mange områder af økonomien i Den Europæiske Union, for at forsøge at få denne proces til at forløbe lidt hurtigere.
Det bør identificeres, hvilke lande som ikke ønsker at gøre noget ved omkostningen ved den manglende effektiviteten, og dér vil De, hr. kommissær - som De ved - få Parlamentets fulde støtte.
Jeg mener, at man skal finde "noget« til at opmuntre Rådet, så det begynder at se på den nødvendige vedtagelse af det endelige merværdiafgiftssystem med andre øjne, end blot som ammestuehistorier om opkrævning i hver enkelt stat. Og tænk på, at alle staterne har meget at vinde ved gennemførelsen af det endelige merværdiafgiftssystem.
I disse eurotider finder jeg, at det er nødvendigt for det indre markeds effektivitet, at merværdiafgiften en gang for alle kan skimte den endelige procedure. Det vil vi alle støtte, hr. kommissær.
Tak til ordførerne for de øvrige betænkninger, de har udarbejdet, og jeg ønsker dem frisk mod, for der er noget, som vi er nødt til at gøre anderledes end nu for at fremskynde denne proces, som ikke er effektiv, og som har en omkostning, der - jeg mener det, og jeg foreslår Dem det, hr. kommissær - burde vurderes kvantitativt.

Rübig
Hr. formand, kære kolleger, det er uden tvivl et smukt eksempel på den mere intensive inddragelse af Europa-Parlamentet i lovgivningen, når vi i plenarforsamlingen ikke kun drøfter politisk abstrakte emner, men også taler om konkrete eksempler på gennemførelser. Således har vi i formiddags debatteret komitologi i almindelighed og nødvendigheden af at inddrage Europa-Parlamentet i den proces, hvor viljen formes, og nu ser vi i forbindelse med Momsudvalget - Millerbetænkningen - muligheden for at få det gennemført. Momsudvalget er et meget vigtigt instrument. Det har ikke kun rådgivende funktion, men sikrer tillige den ensartede fortolkning og anvendelse af momsforskrifterne.
Det, der i den forbindelse ligger os på sinde, er at sikre gennemskuelighed og demokratiske spilleregler, navnlig fordi Parlamentet handler i den fælles lovgivning. Vi er nødt til at vide, hvad der sker i de forskellige fora, og vi skal implementere parlamentariske retningslinjer. Det gælder også for Momsudvalget. Derfor er jeg interesseret i et forslag fra Generaldirektorat XXI. Momsudvalget skal ikke anvende visse procedurer fra direktiv 97/12 og dets artikel 7. Det ville de facto betyde en lovændring, uden at Parlamentet inddrages.
Derfor mit spørgsmål til den tilstedeværende kommissær: Hvorledes forholder dette forslag sig til det generelle ønske om omfattende fælles beslutning på parlamentarisk grundlag og til den politik, Kommissionen følger i sin komitologireform?

Monti
Først vil jeg gerne takke ordførerne, hr. Langen og hr. Miller, samt Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik for den støtte, som man via disse betænkninger og beslutninger giver Kommissionens generelle målsætning om at opnå en mere ensartet anvendelse af lovgivningen om moms og punktafgifter. Jeg glæder mig navnlig over, at man i forslaget til beslutning beder Rådet om at høre Parlamentet, såfremt Rådet har til hensigt at tilføre nogle væsentlige ændringer til Kommissionens forslag. I den forbindelse - og også mere generelt - er det beklageligt, at det eksisterende retsgrundlag ikke giver mulighed for et større indgreb, når der er tale om nogle så vigtige emner for det indre markeds funktion.
Navnlig med hensyn til betænkningen af hr. Langen - som jeg gerne vil takke for hans imødekommenhed - er formålet med det forslag til direktiv, vi behandler, at Rådet skal give Kommissionen beføjelse til at vedtage gennemførelsesbestemmelser på momsområdet. Momsudvalget vil bistå Kommissionen ved denne specielle opgave, og det er i den forbindelse nødvendigt at give udvalget beføjelse som forskriftsudvalg. Den procedure, der gælder for udvalget, er omhandlet i artikel 2, III a) i Rådets afgørelse 87/373/EØF, den såkaldte komitologi-afgørelse.
Forslaget imødekommer de krav, som alle de økonomiske sektorer enstemmigt har fremsat. Når de økonomiske aktører forsøger at udøve deres aktiviteter i andre medlemsstater, støder de nemlig på vanskeligheder som følge af, at Fællesskabets momslovgivning anvendes forskelligt. Dette forhindrer dem i at udnytte alle de fordele, der er forbundet med det indre marked, og som kunne være betydelige. Aktørerne står med andre ord uden nogen juridisk sikkerhed, og de risikerer ofte en dobbeltbeskatning. Det er en af de unødvendige omkostninger, som vores aktører bliver nødt til at afholde, når de foretager nogle handelstransaktioner i en anden medlemsstat.
For nogle af aktørerne - og navnlig dem, der har en lille eller mellemstor omsætning, og som man mindede om, at fremtiden for Europas økonomiske vækst og beskæftigelse er meget afhængig af - udgør mangelen på en ensartet anvendelse af Fællesskabets momsbestemmelser en uovervindelig barriere til det europæiske marked. Disse barrierer kan nedbrydes - og de skal også nedbrydes. Løsningen består i at vedtage nogle foranstaltninger, der er i stand til at sikre, at Fællesskabets momsbestemmelser anvendes på samme måde i hele Den Europæiske Union. Den foreslåede procedure gør det muligt for Kommissionen at behandle og løse disse vanskeligheder sammen med Momsudvalget.
Kommissionen glæder sig over den gode modtagelse, som Parlamentet har givet forslaget, og som er kommet til udtryk i betænkningen af hr. Langen. Jeg er helt enig i tankegangen i de ændringsforslag, der er blevet fremsat, og det er af rent formelle grunde, at jeg er nødsaget til at forkaste dem. Kommissionen anerkender Parlamentets interesse i at blive informeret om arbejdet i de udvalg, der bistår Parlamentet. Dette aspekt behandles dog i et forslag fra Kommissionen, der omhandler en ny afgørelse med hensyn til udvalgene.
I forbindelse med denne særlige problematik gør forslaget det muligt ved hjælp af en global indfaldsvinkel at undgå specifikke planlægninger i de enkelte lovgivningsmæssige bestemmelser.
Med hensyn til det andet ændringsforslag, så er jeg helt enig i, at den dato, der er nævnt i forslaget, ikke er realistisk, eftersom den allerede er overskredet. Jeg føler mig dog lidt usikker på, hvorvidt denne dato kan erstattes med den 1. januar 1999. Det vil nemlig betyde, at vi er meget optimistiske med hensyn til fristerne for vedtagelsen og gennemførelsen. Da den nye procedure, der foreslås, ikke kræver nogen omsætning til national ret af medlemsstaterne, ville Kommissionen foretrække frit at kunne fastsætte en ny frist, når Rådets vedtagelse af forslaget ser ud til at være nært forestående. Som min sidste bemærkning til betænkningen af Langen vil jeg gerne endnu en gang takke Dem for deres værdifulde støtte, som jeg tror vil forøge mulighederne for en hurtig vedtagelse i Rådet.
Hr. formand, jeg vil nu kort komme ind på betænkningen af hr. Miller - som jeg ligeledes gerne vil rette en stor tak til - om det forslag til direktiv, som Kommissionen fremlagde i juli sidste år, og som tager sigte på at give Kommissionen, der bistås af Punktafgiftsudvalget, nogle større forskriftsbeføjelser med hensyn til gennemførelsesforanstaltningerne i forbindelse med fællesskabsbestemmelserne om punktafgifter. Dette forslag er blevet nødvendigt af den årsag, at når først Kommissionens og udvalgets begrænsede forskriftsbeføjelser er opbrugt, har de kun rådgivningsbeføjelser tilbage, når de skal de løse de nye problemer.
Bekæmpelsen af svig og smugleri er en stor udfordring, som kræver en fælles indsats fra de nationale myndigheder, og det kan kun ske ved hjælp af nogle fælles regler. Desuden sker der undertiden det, at aktørernes legitime forventninger om også i dette tilfælde at kunne nyde godt af alle fordelene ved et ægte indre marked reelt bliver gjort til skamme på grund af de tunge administrative procedurer, der varierer fra den ene medlemsstat til den anden. Der er således to grunde til at anmode om nogle større forskriftsbeføjelser.
Efter at have sagt dette om forslaget til direktiv generelt, vil jeg gerne sige noget om indholdet i betænkningen fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Kommissionen må nemlig give udtryk for sit forbehold med hensyn til ændringsforslag 2, der tager sigte på at tilføje to nye afsnit til artikel 24, stk. 2. Disse tilføjelser har hovedsagelig følgende formål: Den første tilføjelse skal give den uformelle aftale fra 1988 om gennemsigtigheden i udvalgsaktiviteterne - bedre kendt som Plumb-Delors-aftalen - juridisk karakter, og den anden tilføjelse tager sigte på en gennemførelse af Kommissionens afgørelse om nedsættelsen af et rådgivende told- og afgiftsudvalg.
Hvad angår den første tilføjelse, så skal det understreges, at Kommissionen i juni fremlagde et forslag til Rådets afgørelse om ændring af afgørelse 87/373/EØF, der fastsætter reglerne for udvalgenes aktiviteter. Dette forslag går navnlig ud på, at Europa-Parlamentet skal holdes regelmæssigt underrettet om arbejdet i udvalgene. Til dette formål vil Parlamentet få dagsordenen for møderne, forslagene til forordning samt resultatet af afstemningerne. Det vil ligeledes blive informeret om alle de bestemmelser - eller forslag til bestemmelser - der skal vedtages, og som Kommissionen sender til Rådet. Det forekommer mig derfor, at direktivets henvisning til Plumb-Delors-aftalen er overflødig.
Med hensyn til det andet aspekt, så er det rådgivende told- og afgiftsudvalg allerede operativt. Kommissionen foretrækker dog, at dette udvalg ikke bliver nævnt i det forslag til direktiv, vi taler om, og som har til formål at udvide forskriftsbeføjelserne i forbindelse med punktafgifter. Det paritetiske told- og afgiftsudvalg forbliver derimod et rent rådgivende udvalg.
Endelig vil jeg med hensyn til det sidste ændringsforslag sige, at Kommissionen er enig i princippet heri. Indførelsen af edb til kontrollen af punktafgifter er en af prioriteterne for Kommissionens indsats på dette område. Der er allerede blevet vedtaget nogle initiativer til dette formål, og det er sket på grundlag af de eksisterende bestemmelser, nemlig artikel 18 og 19 i direktiv 92/12/EØF, samt inden for rammerne af Fiscalis-programmet. Kommissionen har i den forbindelse foretaget en udbudsbekendtgørelse med henblik på en gennemførlighedsundersøgelse, der skal finde sted til næste år. Det skal dog understreges, at indførelsen af et edb-system ikke er Kommissionens opgave. Punktafgifter hører til forskel fra told med til de nationale indtægter, og de skal derfor kontrolleres af medlemsstaterne. Kommissionen kan med andre ord ikke træde i medlemsstaternes sted, når det gælder gennemførelsen af kontrollen, og den kan heller ikke fuldstændigt påtage sig finansieringen af dette edb-projekt.
Afslutningsvis vil jeg gerne endnu en gang takke Europa-Parlamentet for dets støtte, som vi også regner med til forhandlingerne. Den indsats på de forskellige skattemæssige fronter, som vi gennemgår her i aften, er så tæt forbundet, hr. Wolf, at jeg godt kan forstå, hvis man kommer til at sammenblande den sag, vi behandler. Jeg vil også gerne udtrykke min beklagelse over, at det endelige formål, når det kommer til stykket, er vækst og ikke mindst beskæftigelse - hvis man ellers ser bort fra de enkelte tekniske aspekter inden for denne indsats, som vi med Parlamentets støtte gør for at få en større samordning af skattesystemerne. Uden en større samordning af skattesystemerne vil det blive forfærdeligt svært at skabe nye arbejdspladser i Europa, og det vil blive særligt svært at skabe arbejdspladser til de unge, som har et større behov for disse arbejdspladser. Vi henvender os således især til de unge, som er så stærkt repræsenteret her i salen i aften, og hvis formanden tillader det, så vil jeg gerne byde disse unge velkommen også på Kommissionens vegne.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Harmonisering af afgifter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0252/98) af Castagnède for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om beretning fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet i overensstemmelse med artikel 12, stk. 4, i Rådets sjette momsdirektiv af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter - Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag.

Castagnède
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, i modsætning til hvad man skulle tro ud fra den uklare overskrift, omhandler den betænkning, vi skal debattere, momssatser i Europa, nærmere bestemt anvendelsesområdet for reducerede satser.
Som bekendt er der i forbindelse med den igangværende tilnærmelse af omsætningsafgifter i fællesskabslovgivningen fastsat en minimumssats på 15 % for normalsatsen. Den bemyndiger ligeledes medlemsstaterne til at anvende en eller to reducerede satser, som ikke må være mindre end 5 % og kun må anvendes på de kategorier af varer og tjenesteydelser, som er anført i bilag H til sjette momsdirektiv.
Hvert andet år tager Rådet på grundlag af en rapport fra Kommissionen de reducerede satsers anvendelsesområder op til revision. Det er Kommissionens sidste rapport fra 1997, vi har gennemgået. Før vi ser nærmere på dette spørgsmål, vil jeg understrege vigtigheden af Parlamentets intervention på dette område. Det drejer sig reelt om at billige afgifter på et område, hvor der allerede i stor udstrækning findes fællesskabsregler. Når det drejer sig om momssatser inden for Den Europæiske Union, skal Parlamentet fuldt ud påtage sig rollen som repræsentant for unionsborgerne.
Efter at have analyseret anvendelsen af de reducerede satser bekræfter Kommissionen, at der er stor divergens. En medlemsstat, Danmark, anvender ikke reducerede satser. Fire medlemsstater anvender to reducerede satser, men mange af de medlemsstater, der egentlig kun skulle anvende en enkelt reduceret sats, anvender som det er tilladt i en overgangsperiode flere særlige satser, f.eks. nulsats, stærkt reduceret sats eller en såkaldt »parkeringssats«.
Kommissionen mener ikke, at forskellene i satserne for tiden fører til væsentlige konkurrenceforvridninger, selvom visse fordrejninger kan afhjælpes. Kommissionen er i øvrigt ikke positiv over for en ændring af listen over de varer og tjenesteydelser, der kan nyde godt af reducerede satser.
Vi på vores side mener helt klart, at den nuværende situation i Unionen hvad angår reducerede momssatser ikke er tilfredsstillende. Det er den ikke i forhold til de bydende nødvendigheder på det indre marked i sammenhæng med den fælles valuta. Det er den ikke i forhold til målet om indførelse af en ny fælles momsordning, som skal være baseret på beskatning i oprindelseslandet. Det er den heller ikke i forhold til den nødvendige tilpasning af skattepolitikkerne til udviklingen i de økonomiske og samfundsmæssige behov.
Fra næste år vil prismærkning inklusive moms i euro - under alle omstændigheder i de deltagende medlemsstater - påvise momsens manglende neutralitet i forhold til de interne valutaer, føre til konkurrenceforvridninger og stigende handelsmæssige fordrejninger. Disse fænomener vil uden tvivl blive forstærket af udviklingen af den elektroniske handel.
Det er derefter let at se, at medlemsstaternes regeringer af politiske og budgetmæssige årsager kan fristes til passivitet på omsætningsafgiftsområdet. Når passiviteten bliver uholdbar, er det efter vores mening bedre at være forberedt på forandringerne.
Hvad angår indførelsen af den ny fælles momsordning, har man indtil videre betragtet tilnærmelsen af omsætningsafgifterne som sidste skridt, på en måde som kronen på værket. Vi er derimod overbevist om, at de store forskelle i momssatserne og medlemsstaternes stivnede holdning på dette område er en afgørende hindring for overgangen til en endelig ordning.
Under disse omstændigheder er en fuldstændig harmonisering af momssatserne sandsynligvis et uopnåeligt mål på kort sigt. Det forekommer os imidlertid nødvendigt at sætte en tilnærmelsesproces i gang, som skal baseres på en progressiv og realistisk metode. En sådan metode bør tage udgangspunkt i en vedtagelse af en nøjagtig definition af, hvilke kategorier af varer og tjenesteydelser der skal være omfattet af reducerede satser. Den skal omfatte en tidsplan for eliminering af undtagelsessituationer, uden tvivl med en vis indbygget fleksibilitet for medlemsstaterne med hensyn til fastsættelse af en eller måske to reducerede satser. Vi sætter lid til, at Kommissionen på dette område iværksætter den nødvendige ordning, som nødvendigvis må blive spidsfindig, men som kan fremskynde tilnærmelsen; det vigtigste er at sætte den i gang.
Det forekommer os, at de kategorier af varer eller tjenesteydelser, der skal være omfattet af en reduceret sats, skal kunne tilpasses. Teknologien udvikler sig, de økonomiske og sociale behov ligeledes. Momsen er af natur en afgift, som er i tilbagegang; anvendelsen af en reduceret sats har til formål at gøre en bred adgang til udvalgte varer og tjenesteydelser lettere. Visse kategorier i bilag H fortjener derfor at blive revideret. Derfor støtter vi visse ændringer, som går i denne retning.
Endelig er strukturen i de fiskale ordninger i Den Europæiske Unions medlemsstater generelt ugunstig for produktionsfaktorerne og lønarbejde. Kommissær Montis forslag om en forsøgsvis anvendelse af en reduceret sats på visse arbejdskraftintensive aktiviteter er efter vores mening af stor interesse i denne forbindelse. Forslagene vil direkte kunne fremme beskæftigelsen. De vil kunne fremme bekæmpelsen af illegalt arbejde. De vil især være et tydeligt signal om Unionens indsats mod arbejdsløsheden og for fuld beskæftigelse. Derfor støtter vi specielt dette forslag.

Metten
Hr. formand, måden, hvorpå momssystemet fungerer i Den Europæiske Union, er ikke rigtig noget at være stolt over. Systemet er yderst kompliceret, fordi der faktisk ikke er ét system, men femten varianter af et system. Vi ved alle sammen, at dette skyldes Traktatens krav om, at ændringer kræver enstemmighed. Nationale undtagelser fra de almene regler kan derved aldrig afskaffes i praksis.
Måske kan gennemførelsesbeføjelserne til Momsudvalget, som vi netop talte om, i denne henseende give en virkelig harmoniseringsimpuls. Men Castagnède-betænkningen er en udmærket lejlighed til at tale om de systemændringer, som stadig er planlagt.
Det er stadig Kommissionens hensigt med hensyn til moms at erstatte princippet om bestemmelseslandet med princippet om oprindelseslandet. Med andre ord bliver varer og tjenesteydelser ikke længere pålagt en nulsats, når de sendes til andre medlemsstater, men de pålægges den sats, som disse varer eller tjenesteydelser også pålægges i den nationale økonomi. Med henblik på forbrugeres køb eksisterer dette princip om oprindelsesland naturligvis allerede, selvom der gøres kraftige undtagelser herfra, bl.a. for postordresalg og for nye biler. Det er i mellemtiden sandsynligt, at princippet om bestemmelseslandet også vil fortsætte med at gælde for telekommunikationstjenester og endvidere for køb gennem Internet. At vi her taler om et enormt vækstmarked, er nok tydeligt.
Med en sådan voksende liste med undtagelser rejser spørgsmålet sig, om den oprindelige tanke om omstilling til princippet om oprindelseslandet ikke trænger til at blive revideret. Dette spørgsmål er så meget desto mere presserende, som en række betingelser for, at systemet med oprindelseslandet kan fungere uden at forårsage konkurrenceforvridning, synes at være uopnåelige og uønskede. Selvom forskelle i satser for varer og tjenesteydelser, hvor der næppe finder grænseoverskridende samhandel sted, kan vedvare uden problemer, skal disse for en stor del forsvinde i forbindelse med konkurrencefølsomme produkter. Dette betyder, at den normale sats i medlemsstaterne skal konvergere meget stærkt, og at medlemsstaterne dernæst praktisk taget mister deres politiske frihed til på egen hånd at ændre meget ved denne sats.
Kort sagt, som konjunkturinstrument eller som instrument til at forhøje skatteindtægterne vil momsen bortfalde. Det er et stort handicap i betragtning af, at budgetudgifterne også er begrænsede af stabilitetspagten, og at skatten på arbejde, den faktor, der er nemmest at beskatte, ikke kan forhøjes, men netop skal nedsættes.
Disse problemer er naturligvis taget op gentagne gange, først og fremmest af mig. Jeg anser det derfor ikke som et tegn på styrke fra Kommissionens side, at den indtil nu er forblevet svar skyldig på ovenstående problemer. Måske kan kommissæren i aften gøre en ende på denne strudsepolitik eller i hvert fald love, at den vil skaffe os et velfunderet svar herpå.
Til sidst vil jeg sige noget helt andet. Nedsat moms på arbejdsintensive tjenesteydelser, som er en kæphest for os begge, hvordan står det til med fremskridtene på dette område? Kan kommissæren med nogen sikkerhed love, at dette problem igen vil blive forelagt Det Europæiske Råd i Wien, at der er nogen chance for fremskridt, eller er der ikke rigtig nogen fremgang? Efter min opfattelse, og efter min gruppes opfattelse er det en prioritet, og vi vil også fra vores side udøve pres på det østrigske formandskab.

Thyssen
Hr. formand, harmoniseringen af momssatserne er et gammelt problem. Der er bestemt gjort fremskridt med indførelsen af overgangsordningen, men forskellene er stadig for store. Af Kommissionens meddelelse fremgår det, at forskellene i satser ikke tilvejebringer konkurrenceforvridning og ej heller forårsager forskydninger i handelsstrømmene. Makroøkonomisk stemmer det måske alt sammen, men ud fra en mikroøkonomisk synsvinkel er der virkelig et problem; navnlig i grænseområderne gøres vi konstant opmærksom på det fra erhvervslivets side.
Af diskussionen i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har jeg husket, at Rådet og Kommissionen ikke har til hensigt at ændre bilag H endnu under overgangsordningen. Efter forlydende kan vi godt se frem til ensartede definitioner af de i dette bilag nævnte kategorier. Jeg ville gerne af kommissæren have haft at vide, hvordan tidsplanen er for disse planer, og om dette så bliver en af Momsudvalgets første opgaver i dets nye form.
Euroen bliver snart indført, og det definitive momssystem på grundlag af oprindelsesprincippet er forestående. Vi er alle sammen her i Parlamentet klar over, at begge udviklinger vil medvirke til, at de prisforskelle, som er et resultat af forskellene i momssatserne, vil få en mere direkte indflydelse på markedsaktørernes konkurrencestilling, end det nu er tilfældet.
Hr. kommissær, virksomhederne gør sig alvorlige bekymringer herover. De er ikke bange for konkurrencen, men de vil godt råde over de samme våben. At det ikke er muligt at gøre den ensartet, accepterer de, og det forstår de, men at en yderligere harmonisering ikke fortsættes resolut og konstant, accepterer de ikke. Forskellene skal hurtigt formindskes.
Hr. formand, hvis man med henblik på det definitive system ser på de forskellige kategorier af satser, så regner vi med, at de signaler, som vi udsender i dag i forbindelse med drøftelsen og i morgen eftermiddag i forbindelse med afstemningen, vil blive forstået rigtigt.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, betænkningen af hr. Castagnède har nogle punkter til fælles med de bemærkninger, jeg kom med i mit tidligere indlæg. For det første fordi den, som før, falder sammen med de bemærkninger og den holdning, som fru Thyssen har givet udtryk for, og også fordi vi forsøger at komme videre på nogle områder, som vil føre til en forbedring af det nuværende system, idet vi er klar over, at det ikke er ideelt, men at vi må affinde os med det for nærværende, eftersom der ikke er enighed blandt staterne om at få et endeligt merværdiafgiftssystem, som skal anvendes i hele Den Europæiske Union.
I forbindelse med betænkningen af Castagnède er sagens kerne, som ordføreren så udmærket har fremlagt det, at forsøge at harmonisere merværdiafgiftssystemets reducerede satser. Og dette betyder helt klart en alvorlig fordrejning, i nogle tilfælde af selve princippet for det indre marked, og der er en forskelsbehandling, som vi gerne så blev løst. Hvis De tillader, vil jeg sige til Dem, at jeg har haft den oplevelse at være ordfører i det spanske parlament, da momsen blev indført som følge af den spanske stats optagelse i Den Europæiske Union, og jeg kender derfor til de enorme pressioner, der kommer fra alle sektorer om at blive omfattet af området med reducerede satser. Der er altid grunde til at være omfattet af området med reducerede satser, men der er naturligvis nogle sektorer, hvor det er berettiget, og andre, hvor det helt klart er mere tvivlsomt.
Dette betyder, at vi er i en ubehagelig situation, når man skal drøfte nogle ændringsforslag, som foreslår, at der skal medtages nogle specifikke spørgsmål i artiklerne.
Vi i Den Liberale Gruppe støtter det ikke, selvom det ikke er en særlig sympatisk politisk holdning, men vi støtter til gengæld alle ordførerens ændringsforslag og hans holdning til, at Kommissionen skal udarbejde et forslag til en virkelig harmonisering af den reducerede sats for hele Den Europæiske Union.

Souchet
Hr. formand, jeg vil gerne give udtryk for min uenighed med den første betragtning over vores kollega Castagnèdes betænkning. Denne rapport tilskriver de nuværende problemer i grænseområderne den manglende harmonisering af momssatserne i de forskellige medlemsstater. Denne fortolkning forekommer os forkert.
Vores gruppe mener, som vi har givet udtryk for i det ændringsforslag, jeg har betroet min kollega Édouard des Places, at momsens manglende neutralitet med hensyn til transaktioner på tværs af landegrænserne faktisk skyldes utilstrækkelige administrative procedurer, som er årsag til vanskeligheder med anvendelse og kontrol. Jeg ved, at visse personer her - men det er en anden sag - ønsker en fuldstændig harmonisering af momssatserne, hvilket de ser som næste skridt hen mod udviklingen af en super-forbundsstat, for dette ville i høj grad medføre en begrænsning af medlemsstaternes beslutningsområde både budgetmæssigt og skattemæssigt.
Der rejser sig dog følgende spørgsmål hvad angår grænseområderne: hvordan skal man genoprette ligheden mellem de økonomiske operatører på hver sin side af grænsen og derved undgå momssvindel. Den løsning, der foreslås i betænkningen, harmonisering af momssatserne, løser på ingen måde dette problem. Den er uvedkommende. Den virkelige løsning på problemet med svindel skal findes i en bedre administrativ opfølgning, en forbedring af kontrolprocedurerne og indførelse af et harmoniseret sanktionssystem.
Den administrative procedure, der er indført inden for rammerne af det indre marked, har alvorlige mangler, hvilket de nationale regeringer allerede har fremført på forskellige møder med Kommissionen. Og jeg konstaterer med beklagelse, at Kommissionen i stedet for at forsøge konkret at afhjælpe denne manglende effektivitet på en accepteret måde foretrækker at flygte på forhånd og benytter et teknisk problem til at fremme et politisk projekt, som ikke er omfattet af traktaterne, nemlig harmonisering af momssatserne.
Kommissionen skulle hellere finde en teknisk løsning på et teknisk problem, det vil sige, udarbejde en rapport om, på hvilke områder de nuværende procedurer virker dårligt og hurtigst muligt udarbejde et forslag til bestemmelser indeholdende de ønskede forbedringer. Det er vigtigt, hr. formand, at Europa-Parlamentet minder Kommissionen om dens pligter.

Martinez
Hr. formand, hr. kommissær, med hr. Castagnèdes betænkning fortsætter føjletonen om harmonisering. Tilsyneladende drejer det sig kun om teknik, dog med lidenskabelige elementer, såsom den reducerede sats for cd'er eller cdrom'er. Den tidligere borgmester i Strasbourg er en mester på dette område. Det drejede sig også om at harmonisere momsen i restaurationsbranchen, alt efter om en sandwich indtages på en café eller i en fastfood-restaurant. Eller om stærkt reducerede satser. Den franske regering vil f.eks. have sin sats på 2, 10 % for lægemidler refunderet.
Det vigtigste i betænkningen af Castagnède er konstateringen af, at seks år efter indførelsen af det indre marked, er momssatserne endnu ikke harmoniseret. Den varierer for normalsatsen mellem 15-25 % for Danmark, 10 point forskel og 12 point for den reducerede sats. Og på trods heraf fungerer det indre marked. I slutningen af 1980'erne forudsagde man ikke desto mindre, at det ville ende med en katastrofe. Betænkningen af Cookfield anbefalede stærkt to marginer for satsen. EUKommissionen ville have en clearing-out , en udligningskasse. Denne besynderlige tanke var udbredt, men i dag ved vi, at det var en stor løgn og vel og mærket en stor løgn, som har kostet dyrt.
Den socialistiske regering nedsatte fra 1990-1993 momsen på kaviar, diamanter, porscher og pelse med 15 point, det vil sige forbruget af forbrugsgoder. De mistede milliarder, som kunne have været brugt til at sænke lønskatten. Betænkningen siger også, at det er nødvendigt med en omsætningsafgift, der pålægges i oprindelseslandet. Men det fungerer da i bestemmelseslandet! Det siges, at euroen vil ændre tingenes tilstand. Men dollaren som fælles valuta forhindrer ikke, at New Jersey og staten New York har forskelle i de lokale afgifter. Det siges, at den elektroniske handel vil skabe forvridninger. Men den elektroniske handel er marginal. Den udgør under 1 %.
Bag al denne diskussion skjuler sig faktisk et værre roderi. I et Europa med 20 millioner arbejdsløse skulle man have tænkt sig om. Er den europæiske overbeskatning f.eks. ikke en medvirkende årsag til arbejdsløsheden? Kan man på et stort oversøisk marked have en forskel på ti point i tvungne afgifter i skattetrykket? Og jeg vil slutte med et sidste spørgsmål. Kunne det ikke have været nødvendigt med et femte kriterie i forbindelse med overgangen til euroen, nemlig et loft på tvungne afgifter, f.eks. på 40 %?

Lienemann
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, jeg vil henlede opmærksomheden på, at momsen er en uretfærdig afgift, som vejer tungere på de lave indkomster, hvis købekraft er svag, fordi det er en indirekte afgift, som for øvrigt ikke er forbundet med indkomsten. Derfor skal en nedsættelse af momsen være et mål for Den Europæiske Union ud over harmoniseringen. Det er en nødvendighed, som social retfærdighed kræver, det er også en nødvendighed, som et fornyet opsving i forbruget i medlemsstaterne og følgelig væksten kræver; det kan følgelig føre til øget beskæftigelse ved hjælp af virkningen af et fornyet opsving i forbruget, men også ved hjælp af den selektive effekt, som denne beskatning kan have i forhold til de områder, der skaber beskæftigelse. Jeg mener således, at harmoniseringen af momsen skal ses i dette ændrede synspunkt om en nedsættelse. Derfor går jeg personligt ind for indførelse af en nulsats, og under alle omstændigheder for at bevare den eksisterende nulsats, og endog på langt sigt for overvejelse på europæisk plan af en stærkt reduceret sats.
Endvidere går jeg ind for at udvide anvendelsesområdet for den reducerede sats; i den forbindelse tror jeg, at hr. Castagnèdes betænkning åbner de fleste døre, der viser sig, og adskillige ændringsforslag har til formål at udvide dette anvendesesområde yderligere. Vi støtter dem. Jeg tænker især på alle de kulturelle produkter, såsom cd'er og cd-rom'er. Det gælder også pressen, og i særdeleshed den skrevne presse, som skal støttes og opmuntres. Momsen skal også sættes ned og følgelig udvide anvendelsesområdet for den reducerede sats i alle arbejdskraftintensive sektorer. Kommissær Monti foreslår på vegne af Kommissionen eksperimenter på dette område. Jeg kunne godt tænke mig, at Parlamentet tager mere radikalt stilling til alle aspekter af spørgsmålet om udvidelse af den reducerede sats til områder som f.eks. boliger, socialt boligbyggeri, restaurationsbranchen, kort sagt til en kraftig udvidelse til arbejdskraftintensive sektorer.
Jeg kender det argument, som sædvanligvis fremføres for begrænsning af anvendelsesområdet for den reducerede sats. Det er konstant tab af indtægter. Men det er netop her, Parlamentet og politikerne må vælge. Der findes måder at få skatteindtægter inden for Den Europæiske Union, selvom de er harmoniserede. Jeg erindrer om, at Kommissionen har til hensigt at fremsætte forslag om kildeskat på afkast af opsparinger. Dette giver en mulighed for beskatning, som er meget mere retfærdig. Man kunne også - og jeg tror, at den nylige krise viser hele aktualiteten i dette krav - indføre skat på kapitalbevægelser, altså finde beskatningssystemer, som rammer de eksisterende vigtigste berigelsesområder i samfundet, nemlig økonomisk spekulation, opsparing og formueophobning, og således lette den byrde, der hviler på de brede samfundslag, og som kunne bidrage til øget beskæftigelse, nemlig moms. Jeg ønsker således, at den harmonisering, der foreslås i hr. Castagnèdes betænkning, i store træk godkendes af Parlamentet, og at Kommissionen således i denne forbindelse står styrket over for Rådet.

Pomés Ruiz
Hr. formand, hver gang vi taler om momsen, så drøfter vi det samme igen og igen, og det kan måske ikke stå for en seriøs analyse. Man anklager momsen for at være regressiv, og derfor diskuterer vi grupperne imellem, hvilke ændringsforslag der er nødvendige, for at denne regressive skat ikke skal gå ud over de skatteydere, som har den mindste betalingsevne.
Men momsen er som de andre indirekte skatter hverken regressiv eller progressiv. Det er de direkte skatter, der skal være progressive. Og hvis vi ønsker at øge progressiviteten, så lad os ændre den direkte beskatning. Og vi må heller ikke glemme udgiftspolitikken. Det er netop udgiftspolitikken i alle budgetterne, som forsøger at kompensere for den indirekte beskatnings manglende progressivitet.
Vi skal derfor ikke blande tingene sammen: Vi ønsker alle at beskytte de svageste, og det er der ikke noget parti eller noget politisk standpunkt, som har eneret på, men her drøfter vi nogle ændringsforslag - og lad os håbe, de bliver vedtaget - som f.eks. går ud på ved hjælp af momsen at forsøge - og jeg gentager, ved hjælp af momsen og ikke ved hjælp af de utroligt mange andre foranstaltninger, som bør træffes - at sænke skatterne og de sociale byrder.
Man ønsker, at de produkter, som er særligt arbejdskraftskrævende, skal beskattes lidt mindre ved hjælp af den direkte beskatning. Dette er yderst vanskeligt at gennemføre. Jeg har haft ansvaret i en skatteforvaltning, helt konkret i Navarra, og jeg ved, hvor vanskeligt det er at beslutte, hvilke produkter der skal være omfattet af hver enkelt beskatningskategori.
Det er et godt ønske, men det er ikke sikkert, at det kunne stå for en teknisk gennemgang, og jeg vil gerne høre, hvad hr. professor Monti siger til det.
Der er nogle andre ændringsforslag, f.eks. det fra min kollega hr. Cassidy, som måske nok har bedre muligheder for at blive videreudviklet. Det kan f.eks. være, at de ngo'er, som udfører et humanitært arbejde for den tredje verden, og som ikke kan få momsen refunderet, kunne få det. Dette kunne være en måde at give nogle almennyttige selskaber et vist socialt anstrøg og retfærdighed, også ved hjælp af momsen.
Dette er den fjerde betænkning, kære kolleger, hvorved dette Parlament forsøger at støtte den nødvendige harmonisering af beskatningen. Nu har vi alle udtalt os, og jeg ønsker ikke at gentage mig selv.
Fat mod, hr. kommissær. De skal - som det blev udtrykt af min kollega Langen - flænge et stålskjold. Forza , hr. kommissær.

Pérez Royo
Hr. formand, jeg vil gerne give udtryk for vores støtte til denne betænkning om en harmonisering af momsen med hensyn til de reducerede satser og også give vores støtte til Kommissionens betænkning, som nærværende parlamentsbetænkning er en udløber af.
Jeg vil gerne i lighed med andre kolleger her til aften gøre opmærksom på de vanskeligheder, der altid findes, når man skal harmonisere beskatningen, selv inden for et område, som f.eks. den indirekte beskatning og i særdeleshed momsen, hvor der er en udbredt tradition for skatteharmonisering, i en sådan grad at momsen, som alle ved, har kunnet kaldes "den europæiske skat«.
Men denne europæiske skat har dog ikke været i stand til at udvikle sig i takt med Unionens økonomiske struktur. Medlemsstaterne og de europæiske institutioner, som har kunnet gennemføre skabelsen af det indre marked - som vil blive endnu mere synligt med euroen - har ikke været i stand til at blive enige om gennemførelsen af et endeligt merværdiafgiftssystem, som modsvarer det indre markeds krav og filosofi, og derfor lever vi stadig med det midlertidige system.
I forbindelse med dette alment anerkendte problem vil jeg komme med en kort henvisning til Kommissionens strategi, som jeg finder er rigtig, og som på dette konkrete område bliver anført af hr. Monti. Strategien er kendetegnet ved at være fornuftig, ved at gå frem med små skridt, for at skabe - lad os sige det sådan - den nødvendige stemning for, holdning til, at der kan ske fremskridt, som alle anerkender, men som ikke bliver ført ordentligt ud i livet, når der skal træffes politiske beslutninger. Denne betænkning om betingelserne for anvendelsen af de reducerede satser falder inden for denne strategi.
Jeg vil gerne kort fremføre følgende punkter: For det første vores støtte til ensartetheden, eller i det mindste til en stor tilnærmelse af størrelsen på de reducerede satser; vores støtte til, at Bilag H om forslag til anvendelse af den reducerede sats ikke skal være valgfrit; og en meget stærk støtte til et spørgsmål, som er blevet rejst tidligere, nemlig at man ved fastsættelsen af transaktioner med reducerede satser skal være meget opmærksom på de transaktioner, som vedrører produkter eller tjenesteydelser, der er meget arbejdskraftskrævende.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, først vil jeg gerne takke hr. Castagnède for kvaliteten af hans betænkning, der er grundlag for arbejdet i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Jeg finder det yderst fornuftigt, at Parlamentet har taget initiativet til denne betænkning, der gør det muligt for Kommissionen at få en god forståelse af Europa-Parlamentets mening om nødvendigheden af en yderligere harmonisering af momssatserne.
Den beslutning, som Parlamentet skal vedtage i dag, er efter Kommissionens mening et udtryk for, at Parlamentet har forstået Kommissionens holdning, sådan som den blev fremstillet i betænkningen af 13. november 1997 om reducerede momssatser. Det er klart, at spørgsmålet om momssatserne ikke kan adskilles fra den generelle problematik i forbindelse med det nye fælles momssystem, og det forekommer mig, at Deres institution udmærket har forstået denne sammenhæng. Kommissionen er enig i Deres budskab om, at det er nødvendigt at gå videre med harmoniseringen af momssatserne.
Kommissionen er begyndt at udarbejde et lovgivningsforslag om momssatserne, og det er et forslag, som jeg regner med at kunne fremlægge så hurtigt som muligt. Jeg glæder mig over Parlamentets aktive samarbejde, der i høj grad kommer til udtryk i betænkningen af hr. Castagnède og i forslaget til beslutning, og jeg håber på Kommissionens vegne, at Parlamentet på ny vil vise sin støtte ved behandlingen af vores forslag.
Hr. formand, jeg vil nu kort komme ind på to emner, der er blevet nævnt under debatten, og det drejer sig først og fremmest om muligheden for en reduceret momssats for de tjenesteydelser, hvortil der anvendes meget arbejdskraft. Kommissionen fremsatte sidste år denne teori i sin meddelelse ved Det Europæiske Råds møde i Luxembourg om beskæftigelsen, og jeg kan bekræfte, at Kommissionen håber på, at denne idé ikke bliver ladt ude af betragtning. Medlemsstaterne har endnu ikke kunnet blive enige om anvendelsesområdet for en sådan foranstaltning.
For nylig har jeg dog stillet mig selv et spørgsmål, som er relevant for vores emne her i aften. På den ene side vil vi gerne have nogle mere harmoniserede momssatser, og på den anden side føler vi os fristet til at give medlemsstaterne lov til et forsøg med reducerede momssatser for de tjenesteydelser, der har en høj grad af arbejdskraft, selvom det er sandt, at vi herved ville skabe forudsætninger for en mindre og ikke en større harmonisering af momssatserne, såfremt visse medlemsstater skulle benytte sig af denne mulighed, mens andre medlemsstater undlod dette. Jeg har derfor spurgt mig selv, og jeg spørger stadig mig selv, om disse to skattepolitiske linjer er i modstrid med hinanden. Efter min mening er de ikke i modstrid med hinanden, og det skyldes karakteren af den idé, som Kommissionen har fremsat med hensyn til momssatserne for tjenesteydelser med en høj grad af arbejdskraft. Anvendelsesområdet for denne mulighed, som medlemsstaterne ville få, ville nemlig pr. definition være begrænset til de tjenesteydelser, som ikke eller kun i ringe grad er grænseoverskridende, og de vil således ikke kunne gå ud over konkurrencen mellem medlemsstaterne. Der er med andre ord tale om et begrænset område, hvor man efter min mening godt kunne tillade en sådan reduktion af momssatserne på forsøgsbasis, hvilket forhåbentlig vil gavne beskæftigelsen, og hvilket ikke vil være i modstrid med den generelle linje, der tager sigte på en større harmonisering af momssatserne.
Den sidste bemærkning, jeg vil fremsætte, har at gøre med fru Lienemanns betragtninger i forbindelse med beskatningen af kapital. Fru Lienemann nævnte to punkter. Jeg kan fortælle Dem, at Kommissionen er modstander af det ene punkt. Med hensyn til det andet punkt, som fru Lienemann gerne så som en fremtidig mulighed, så kan jeg sige, at Kommissionen allerede har foretaget sig noget på dette område. Den teori, som De fremsatte, fru Lienemann, og som Kommissionen er modstander af, drejer sig om en afgift på handel med udenlandsk valuta, nemlig den såkaldte "Tobin-afgift«. Vi mener, at det ville være meget vanskeligt at anvende denne afgift, og at det rent faktisk ville være i modstrid med det grundlæggende princip om fri bevægelighed for kapital. Med hensyn til det andet punkt, som De ønskede, nemlig et direktivforslag om beskatning af opsparing, det vil sige beskatning af kapitalindkomst - ikke kapitalbevægelser, men kapitalindkomst - så kan jeg fortælle Dem, at et sådant forslag allerede er blevet vedtaget af Kommissionen den 20. maj i år, og at det blev fremlagt på ØKOFIN-Rådets møde den 5. juni. Parlamentet har i øvrigt allerede udnævnt en ordfører for dette direktivforslag. Vi går således - i det mindste til dels - i den retning, som De ønsker.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Overskridelse af betalingsfrister - Øst- og centraleuropæiske landes deltagelse i SMV-program - SMVobservationscenter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0303/98 af Harrison for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om bekæmpelse af overskridelse af betalingsfrister i handelstransaktioner; -A4-0309/98 af Rübig for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Rådets afgørelser om Fællesskabets holdning i Associeringsrådet vedrørende Bulgariens, Den Tjekkiske Republiks, Estlands, Ungarns, Polens, Rumæniens og Den Slovakiske Republiks deltagelse i Fællesskabets program for små og mellemstore virksomheder; -A4-0202/98 af Hendrick for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens meddelelse om europæiske kapitalmarkeder for små og mellemstore virksomheder: perspektiver og potentielle hindringer; -A4-0255/98 af Scarbonchi for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om den femte årsberetning fra Det Europæiske Observationscenter for SMV - 1997.
Harrison
Hr. formand, »snyd tidligt ved at betale sent« har alt for længe været store virksomheders og offentlige myndigheders yndlingsudtryk i deres samkvem med Europas små virksomheder. Tiden er nu inde til at erklære denne bedrageriske praksis ulovlig og give SMV tillid til dristigt at træde ind på det indre europæiske marked i bevidstheden om, at de vil modtage betaling for deres varer og tjenesteydelser i tide, i sin helhed og uden problemer. Derfor støtter Parlamentet Kommissionens direktiv med titlen »Bekæmpelse af overskridelse af betalingsfrister i handelstransaktioner«, som har sin hjemmel i artikel 100 A om det indre marked.
Hvis vi ikke gør noget, vil flere og flere små virksomheder gå neden om og hjem på grund af for sene betalinger. Vi ved, at en ud af fire betalingsstandsninger kan tilskrives for sen betaling. En ud af fem virksomheder ville eksportere mere, hvis dette problem blev løst. SMV'ernes likviditet forringes, og problemet bliver værre, når der handles på tværs af grænserne i det indre marked.
I Det Forenede Kongerige har SMV'erne på ethvert givet tidspunkt udeståender på GBP 20 milliarder som følge af overskridelse af betalingsfristen. Situationen i Det Forenede Kongerige er en af de værste i Den Europæiske Union. Gennemsnitsoverskridelsen er 13 dage i EU, men i Det Forenede Kongerige er den 23 dage efter forfaldsdagen. I Den Europæiske Union er et ud af tre tilfælde af overskridelse af betalingsfrister forsætligt. I Det Forenede Kongerige er det et ud af to. Men når der er tale om handel på tværs af grænserne stiger de forsætlige overskridelser til to ud af fem for Den Europæiske Union som helhed, og tre ud af fem for Det Forenede Kongerige. I øvrigt har den ny Labour-regering indført en ny lovgivning, der erklærer for sen betaling ulovlig ved at indføre en lovfæstet ret til rente.
Hovedformålet med dette direktiv er at indføre en lovfæstet ret til rente i forbindelse med overskridelse af betalingsfrister, beregnet til 8 % over Den Europæiske Centralbanks udbudsrente på f.eks. 3 %, det vil sige 11 % plus kompensation for alle rimelige udgifter - administrative, juridiske såvel som finansielle - i forbindelse med inddrivelsen af gælden. Den samlede rente vil kunne nå op på 20 %.
Den samlede morarente bør være højere end, hvad det koster for skyldneren at låne penge i banker eller andre finansielle institutioner. Vi må sikre, at SMV'erne ikke bliver brugt som kilde til billige lån.
Men kommissæren har også forelagt andre sideløbende foranstaltninger såsom hurtige inkassoprocedurer for ubestridt gæld (i ni ud af ti tilfælde bliver gælden ikke bestridt af skyldneren), forenklede retsprocedurer for det begrænsede antal bestridte gældsbeløb og nye hurtige procedurer for gældsbeløb under ECU 20.000. Vi indfører også betalingsfrister i offentlige indkøbskontrakter. Hvorfor? Jo, fordi offentlige institutioner, det vil sige lokale og nationale myndigheder såvel som de europæiske institutioner selv, er blandt de værste sene og langsomme betalere. De kan tjene som eksempel til at få ministerielle myndigheder til at betale i tide. Men det er på sin plads med en advarsel - sen betaling og langsom betaling er ikke det samme. Sen betaling er at betale sent i forhold til den aftalte betalingsfrist, og langsom betaling er at udvide betalingsperioden mellem faktura- eller leveringsdatoen og den aftalte betalingsfrist. Langsom betaling er et frygteligt problem, der især berører SMV'er i sydlige unionsstater som Spanien.
Eksempler på betalingsperioder på 300 dage findes f.eks. i supermarkeder i Spanien, og de er blandt de værste syndere. Men direktivet til bekæmpelse af overskridelse af betalingsfrister takler ikke de langsomme betalere i modsætning til de sene betalere bortset fra i forbindelse med offentlige indkøbskontrakter og offentlige myndigheder, selvom det indfører en betalingsperiode på 21 dage i de tilfælde, hvor der ikke foreligger nogen kontrakt, eller hvor kontrakten ikke siger noget om punktet i tilfælde af almindelige kontrakter. Vil det fungere?
I Sverige og andre nordiske lande har man siden 70'erne haft en lovfæstet ret til renter. Hvad er Europa-Parlamentets holdning? - i store træk støttende! Vi tror også på at give licens til inkassofirmaer, der udgør et væsentligt og billigere alternativ til advokater, når det gælder om at inddrive gælden. Vi bør give licens til sådanne firmaer. Men nogle af dem er cowboyer. Her er et eksempel på et af disse inkassofirmaer, der smed denne besked ind ad brevsprækken til mit kontor i Chester i Det Forenede Kongerige: »Skylder De penge? Føler De dem udplyndret? Er De vred nok til at sende mit inkassoteam til skyldnerens ejendom? Vær ikke bekymret, vi bryder ikke loven, men vi opnår resultater, og vi kan bevise det. Vi opererer over hele verden.« Det er disse cowboyer, som vi må uddanne og få på rette kurs ved at registrere dem.
Jeg vil slutte af med at sige, at dette direktiv, hvis det blev gennemført, kunne blive det indre markeds Viagra-pille, der gør det muligt for SMV'erne at vokse og ekspandere til alles tilfredshed.

Rübig
Hr. formand, kære kolleger, aftenmødet gør mig meget positiv og optimistisk stemt. Positiv, fordi vi i de følgende indlæg gør politikken vedrørende de små og mellemstore virksomheder og gennemføren af den i Europa til en mærkesag. SMV-situationen er begrundelsen for denne holdning. Den betegnes med fuld ret som rygraden i europæisk erhvervsliv og især som motor for yderligere arbejdspladser. Dette møde gør mig optimistisk stemt, fordi den aktuelle konkrete status og de vigtigste tendenser for de små og mellemstore virksomheder i Europa er indeholdt i de enkelte betænkninger.
Først min egen betænkning. Her drejer det sig om det ærgerrige mål: udvidelsen af EU. Paven krævede for nylig i Wien, at europæiseringen skal fremskyndes endnu mere energisk. Det kan jeg kun erklære mig enig med ham i. Men vi ved alle, at denne proces ikke kan foregå fra den ene dag til den anden i ansøgerlandene. Vi har brug for førtiltrædelsesstrategier også og navnlig for de små og mellemstore virksomheders vedkommende. Den personlige kontakt mellem mennesker skal frem i forgrunden. Det er derfor uhyre fornuftigt at gøre det muligt for disse lande at deltage i det tredje årsprogram for SMV og dermed gøre dem fortrolige med Unionens arbejdsmåde og politikker. Det gælder også i detaljen for de overordnede mål, som Kommissionen har opstillet. Rammebetingelserne for virksomheder skal, hvad enten de er af administrativ eller finansiel art, forenkles og forbedres. Deres aktiviteter i udlandet støttes ligesom konkurrenceevnen i almindelighed. Det følges op af lettere adgang til forskning, innovation og uddannelse. De interesserede ansøgerlande finansierer for størstedelen selv deres deltagelse. En del suppleres med Phare-midler. I forbindelse med gennemførelsen af disse mål er det mig særlig vigtigt - det har vi også taget med i betænkningen som tilskyndelser - at det sikres, at deltagelsen får et positivt resultat. Dertil hører en kompetent ledelse samt en velforberedt forvaltning på begge sider. Jeg henleder endvidere opmærksomheden på instrumentet new public management , som kan bruges til den nødvendige evaluering.
Projektet er ikke forbeholdt de syv nuværende lande, også andre ansøgerlande kan allerede snart komme med i programmet, når de administrative og finansielle grundlag er sikret. Men jeg er også overbevist om, at deltagelsen i det flerårige program hovedsagelig vil koncentrere sig om det politiske område. På grundlag af den fastsatte brug af bevillinger kan en gennemførelse ikke ske generelt, men bedre punktuelt. I lyset af den subsidiaritetsdebat, der nu er blusset op igen, bør vi endelig overveje, om en sådan førtiltrædelsesstrategi kan flyttes over på det nationale plan.
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil dermed slå bro over til andre af denne aftens emner. Den planlagte udvidelse af EU og de dermed forbundne førtiltrædelsesstrategier er nemlig ikke noget mål i sig selv. Vi vil snarere tragte efter at få en win-win situation frem. Begge parter skal således have gavn deraf. Hvor vigtigt det er for de små og mellemstore virksomheders vedkommende, viser de aktuelle udfordringer som SMV's situation på kapitalmarkederne eller de virkninger, overskridelse af betalingsfrister har på SMV. Nye måder at skaffe kapital på prioriteres meget højt netop på SMV-området. Alene tallene for Østrig - og jeg tror ikke, at det europæiske gennemsnit afviger særlig meget fra dem - bekræfter, at der er behov for handling. Ser vi f.eks. på kvoterne for egenkapital i de små og mellemstore virksomheder inden for handel og håndværk, finder vi værdier helt ned omkring 10 %. Det er her navnlig påfaldende, at statistikken ser dårligere ud, jo mindre virksomheden er. Men tilstrækkelig egenkapital er forudsætningen for, at en virksomhed får succes på langt sigt. Manglende egenkapital er en væsentlig årsag - måske endda den afgørende - til insolvens. Derfor skal indstillingen til aktier ændres og besiddelsen af aktier fremmes som kilde til ekstra egenkapital. Dér, hvor udveksling af erfaringer hindres, skal bestemmelserne om regnskabaflæggelse gøres ens.
Til slut vil jeg gerne sige, at jeg er taknemmelig for, at der gås så hurtigt frem med direktivet om bekæmpelsen af overskridelse af betalingsfrister. Det glæder mig især, at ikke kun store virksomheder, men også det offentlige og dermed også Den Europæiske Union skal gå foran med et godt eksempel. Derfor er jeg også enig med hr. Harrison i, at vi med en hurtig vedtagelse af dette direktiv stiller en styrkelse af SMV's egenkapital i centrum.

Hendrick
Hr. formand, beskæftigelsen står øverst på Europas dagsorden, og SMV'erne spiller en meget væsentlig rolle i denne jobskabelsesstrategi. Vi har i dag set, hvordan forskellige regioner i EU-medlemsstaterne takler spørgsmålet om kapitalmarkeder for små og mellemstore virksomheder som en katalysator for SMV-vækst. Som forfatter til Europa-Parlamentets betænkning om spørgsmålet om kapitalmarkeder for små og mellemstore virksomheder vil jeg gerne skitsere, hvad de europæiske institutioner og især Europa-Parlamentet gør for at forbedre miljøet for små virksomheder i vækst.
I 1994 placerede den visionære Delors-hvidbog om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse SMV'erne i centrum for Fællesskabets jobskabelsespolitik. Dette er siden blevet bekræftet igen og igen og navnlig ved topmødet i Luxembourg. SMV'erne er ligeledes værdifulde, når det gælder om at fremme avanceret forskning. Dette er et område, hvor Europa er mest konkurrencedygtig i skabelsen af højteknologiske arbejdspladser af høj kvalitet. Software, telekommunikation, bioteknologi og mikroelektronik er alle områder, der er anført af nyskabende teknologibaserede små virksomheder.
USA har vist sig langt mere effektivt end Europa, når det gælder om at bakke op om nye idéer med rede penge. Måske er det klareste eksempel på dette computerbranchen, der siden 1980 har oplevet den hurtigste akkumulering af rigdom nogensinde. Investorer opnår et udbytte på over 50 % om året for gennemsnitsvirksomheden og på over 100 % for de mest succesrige. Der er mange, der tror, at Internetmarkedet vil blive tre gange så stort.
Hvorfor har Europa ikke kunnet være med her? For at få nogle svar på dette og andre spørgsmål besøgte jeg i slutningen af sidste år New York Stock Exchange og Nasdaq. Det er anerkendt her, at USA har en mere udviklet iværksætterkultur, men jeg tror, at der er tre mere konkrete årsager. En del af årsagen til USA's succes er størrelsen af dets hjemmemarked. Hvis en virksomhed har succes på et hjemmemarked med 250 millioner kunder, der taler det samme sprog og bruger den samme valuta, kan dette finansiere adskillige års ekspansion. Hvad der er endnu vigtigere er, at amerikanerne er meget mere rede til at acceptere risici, f.eks. i forbindelse med investeringer i små virksomheder. Europas store institutionelle investorer er mere forsigtige, når det gælder om at investere i SMV'er end deres amerikanske sidestykker. Endelig har USA bl.a. af denne årsag Nasdaq, der er et aktiemarked for SMV'er, der gør det nemt at investere i små virksomheder for at finansiere deres ekspansion og udvikling. Vi mangler stadig at gøre en hel del på dette område.
Men EU gengælder nu kampen! Det europæiske indre marked gør det nu muligt for virksomhederne at agere på hele den europæiske markedsplads. Det tilbyder en markedsplads og et indre marked med 380 millioner mennesker, det største økonomiske integrationsprojekt nogensinde. Desuden er de sidste forberedelser nu ved at blive gjort forud for lanceringen af euroen, der er en logisk konklusion på det indre marked. Den fælles valuta vil med ét lade Europa nyde godt af de samme fordele som USA - med ét marked og én valuta. Og oven i alt dette er der noget, der tyder på, at holdningen til investering er ved at ændre sig i Europa. Vi har oplevet en massiv efterspørgsel efter aktier i forbindelse med privatiseringen af almennyttige statsejede virksomheder som f.eks. telekommunikationsselskaber, men nu må vi udvide denne efterspørgsel til også at gælde aktierne på kapitalmarkederne for små og mellemstore virksomheder, der giver højere udbytte, men som også udgør en højere risiko.
Investorerne bør tilskyndes til at tænke langsigtet. Ja, jeg fremfører idéen om at iværksætte kampagner, der skal vise, at aktier i små virksomheder er en investering, der er værd at tage med.
En anden hindring for en ekspansion for SMV-markederne er de restriktioner, der påhviler pensionsfondene. Den likviditet, der følger med institutionel handel, er vigtig for de små kapitalmarkeder. En pensionsreform er på vej i de fleste medlemsstater, og den vil sammen med udgivelsen af grønbogen fra Kommissionen lægge et større pres på fondene for at få dem til at investere i aktier.
Jeg tror frem for alt, at Europa bør tage til efterretning, at USA er førende på dette område. Den ukomplicerede måde, hvorpå amerikanske private investorer kan købe aktier og de nye muligheder, som tilbydes med elektronisk handel, er tendenser, Europa må følge.
Den enkelte investor er vigtig. Det er private investorer snarere end institutioner, der tegner sig for næsten halvdelen af transaktionerne på Nasdaq-markedet. Og med hensyn til medarbejderaktier er man i USA ved at undersøge nye muligheder for at gøre arbejdstagerne til medejere af virksomheder og give et nyt publikum adgang til at købe aktier. Også her bør man overveje at gennemføre oplysningsskampagner for at øge kendskabet til de eksisterende muligheder. Europa bør benytte sig af disse muligheder, og Europa vil benytte sig af disse muligheder.

Scarbonchi
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil først gerne lykønske Det Europæiske Observationscenter for SMV med den løbende kvalitet af deres arbejde, som gør, at man kan bruge dem som reference i både økonomiske og videnskabelige kredse.
Dette store arbejde giver regelmæssigt alle beslutningstagere både politisk, finansiel og økonomisk adgang til et væld af oplysninger, som er væsentlige for dem. Det gør det muligt at analysere den indsats, som er fælles for de 19 millioner virksomheder, som er aktive i Europa på meget forskellige områder og betingelser. Disse SMV, som havde næsten 70 millioner ansatte i 1997, står over for de samme udfordringer som de store virksomheder, nemlig globaliseringen og indflydelsen på konkurrenceevnen og loyal konkurrence, tilpasningen til den hurtige teknologiske udvikling, som er en væsentlig faktor i konkurrenceevnen, og den praktiske forberedelse til de nye betingelser og omfanget af det europæiske marked, herunder overgangen til euroen og udvidelsen af Unionen.
Stillet over for disse nye udfordringer skal SMV være i stand til hurtigt at mobilisere de nødvendige menneskelige og økonomiske ressourcer. De skal således have en langfristet strategisk vision, samtidig med at de skal undgå at give afkald på hemmeligheden bag deres dynamik, som er deres hurtige reaktionsevne. Faktisk viser SMV's tilsyneladende sårbarhed sig ofte at være et stort aktiv hvad angår hurtig tilpasningsevne, intern kommunikation og mobilitet.
For at hjælpe SMV med at udnytte disse kvaliteter bedre påhviler det Europa at udarbejde en handlingsplan. Der skal først sikres kontrol med markederne for at undgå alle illoyale fremgangsmåder, især dumping på internationalt niveau - i den forbindelse har Unionen et naturligt ansvar inden for Verdenshandelsorganisationen (WTO). Europa skal endelig deltage i udviklingen af disse markeder. Det er ligeledes uomtvisteligt, at euroen - mere generelt Den Økonomiske og Monetære Union - kan anspore SMV's dynamik stærkt, da disse er glimrende informeret om og forberedt til de nye perspektiver i ØMU'en.
Der skal også foretages en tilpasning af de administrative bestemmelser til SMV's særlige problemer. Etablering af en virksomhed skal ikke længere være en lidelseshistorie. I denne forbindelse er det blevet vigtigt at foretage en ny harmoniseret klassificering af SMV på europæisk niveau. Det er utænkeligt at betragte meget små virksomheder, som kun omfatter en eller to personer, på samme måde som virksomheder med 500 ansatte. Jeg opfordrer derfor Kommissionen til at fremsætte forslag på dette område. Vi er også positive over for iværksættelse af en voluntaristisk politik, som skal have til formål at udnytte SMV's menneskelige kapital, især gennem hjælp til uddannelse.
Vi har især med interesse læst kapitlet om SMV og miljøet i Observationscenterets rapport. Det understreger, at denne sektor potentielt er med til både at skabe beskæftigelse og til at forbedre konkurrenceevnen. Det er rigtigt, at beslutningen om at investere i miljøteknologi af og til kan virke som en luksus for SMV. Sådanne investeringer kan imidlertid i mange tilfælde give omkostningsbesparelser ved hjælp af en bedre udnyttelse af ressourcer og råstoffer og ved at komme den generelle tendens til at styrke miljølovgivningen i forkøbet. Disse betragtninger gælder ligeledes i hovedtræk for turismen, som er et andet område, der er rig på muligheder for SMV.
Kvaliteten af den analyse, der ligger til grund for denne rapport, og iagttagelsernes relevans tilskynder os til at opmuntre Observationscenteret til at fortsætte sit arbejde. Vi ønsker at fremsætte nogle konkrete forslag i denne forbindelse. Først og fremmest er det som allerede nævnt nødvendigt at foretage en ny harmoniseret ensartet klassificering af SMV inden for Unionen. Dernæst må man undersøge forholdene i de forskellige samfundssystemer og virkningen af den forudsigelige og ønskelige harmonisering på SMV, således at der kan drages konklusioner på operationelt niveau. Endelig bør man også overveje den potentielle virkning af hjemmearbejde og distancearbejde og de muligheder, det giver. I den forbindelse er det vigtigt at finde en måde at sikre, at de personer, der har valgt distancearbejde, ikke bliver isoleret.
Der bør især lægges vægt på at finde midler til at lette SMV's integrering i områder, der er vanskeligt tilgængelige, som f.eks. ugunstigt stillede forstæder, landområder med vanskeligheder og perifere områder. Hvis SMV får udbredelse i disse områder, bliver det ofte muligt at skabe betydelige lokale synergier.
Der er foreslået otte ændringsforslag. Jeg er enig i syv af dem. Det ottende ændringsforslag er en gentagelse, som jeg ikke synes er særlig nødvendig. Mine damer og herrer, kære kolleger, europæiske SMV udgør i kraft af deres forskellighed og antal økonomiske forhold, som lovgiveren har svært ved at definere. Observationscenterets rapport gør det muligt at forstå deres kompleksitet og burde kunne bidrage til at forbedre de fællesskabsinstrumenter, der er nødvendige for at gøre dem mere fleksible og lettere tilgængelige.

Berger
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, først vil jeg gerne takke ordføreren, hr. Harrison, mange gange for hans betænkning og gratulere ham. Endvidere takker jeg Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, fordi det anmodede Retsudvalget om at afgive en udtalelse om dette udkast til direktiv, og fordi i sidste instans de fleste af Retsudvalgets ændringsforslag blev vedtaget i Økonomiudvalget.
Men alligevel vil jeg give udtryk for min beklagelse af, at der på grund af den fart, hvormed dette lovgivningsprojekt blev hastet igennem førstebehandlingen, ikke blev lejlighed til en drøftelse, som levede op til rækkevidden af dette direktiv. Med dette direktiv griber Unionen for første gang dybt ind i medlemsstaternes traditionelle institutioner og procedurer inden for civilretten, den civile retsplejelov samt retsvæsenet og retsorganisationerne. Det gør den efter min mening uden tilstrækkeligt retsgrundlag og med Kommissionens udkast som udgangspunkt med en juridisk overfladiskhed, som ikke lever op til civilrettens differentierthed og kravene til en europæisk lovgivning af høj kvalitet. De to involverede udvalg har ærligt og redeligt bestræbt sig på at afhjælpe i det mindste de værste fejl i Kommissionens udkast. Men selvom vores ændringsforslag vedtages i morgen som foreslået, vil vi aldrig kunne være rigtig stolte af dette produkt inden for europæisk lovgivning. Der er stadig for mange fejl eller de vil dukke op i praksis, når det skal gennemføres og anvendes.
Som Retsudvalg støtter vi fuldt ud direktivets målsætning, men er ikke enige i samtlige punkter i de foreslåede foranstaltninger. Navnlig på to punkter ligger vores meninger langt fra Økonomiudvalgets. Som Retsudvalg ønsker vi ikke, at medlemsstaterne for fremtiden skal holde tre forskellige sagstyper parat, når pengekrav skal gøres gældende. Det bliver kompliceret og dyrt og giver mindre retssikkerhed. Vi foreslår derfor, at den ene af disse procedurer udgår, nemlig den i henhold til artikel 5.
Vi er endvidere imod, at inkassobureauer for fremtiden skal have flere beføjelser og i forbindelse med grænseoverskridende tjenesteydelser skal være bedre stillede end advokater. Vi har her endvidere en kendelse fra Den Europæiske Domstol at tænke på, som overlader spørgsmålet om tvungen brug af advokater til medlemsstaterne alene. Som repræsentant for Retsudvalget og min gruppe i Retsudvalget henstiller jeg derfor, at der stemmes imod ændringsforslag 8, 12 og 25 og for de øvrige ændringsforslag, navnlig nr. 23.

García Arias
Hr. formand, for det første har jeg et spørgsmål til forretningsordenen, som jeg finder vigtigt. I listen over de parlamentsmedlemmer, der deltog i afstemningen om betænkningen af Harrison er hverken hr. García Margallo eller jeg selv medtaget, selvom vi deltog i afstemningen og har fremført ændringsforslag.
For det andet vil jeg gerne lykønske hr. Linkohr og Kommissionen med dette initiativ. Dette forslag har betydning for de små og mellemstore virksomheder, som er så sårbare, når deres kunder betaler for sent, uanset om det er de offentlige myndigheder eller de store virksomheder, som de leverer til, eller når de er underleverandører til de store virksomheder. Det er blevet sagt, at de små og mellemstore virksomheder må slås med høje finansieringsomkostninger ved de kortfristede banklån og de højere renter, som pålægges overtræk samt administrative omkostninger i forbindelse med for sene betalinger. De er ofte bundet på både hænder og fødder i forhold til de store virksomheder, især ved offentlige indkøb, når man i kontrakten - eftersom det er take it or leave it - giver dem nogle urimelige betalingsbetingelser, selvom de offentlige myndigheder normalt er forpligtet til at betale disse store virksomheder inden for bestemte frister. Og hvis dette sker i hjemlandet, så kan vi forestille os den modvilje og frygt, som mange små og mellemstore virksomheder kan have for at kaste sig ud i grænseoverskridende transaktioner på det indre marked.
Vi skal derfor lykønske os med, at Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har vedtaget tre konkrete ændringsforslag, som foreslår Rådet og Kommissionen forbedringer, f.eks. forbuddet mod at hovedentreprenørerne i en offentlig kontrakt beder om eller kræver af deres underentreprenører, at de giver afkald på de rettigheder, de har i henhold til loven; det samme gælder forslaget om, at den forpligtelse til gennemskuelighed, som man kræver af de offentlige myndigheder, også skal gælde for forholdet mellem hovedentreprenøren og underleverandøren ved offentlige kontrakter.
Og endelig finder jeg, at det er vigtigt at fremhæve det ændringsforslag, som foreslår en forpligtelse til at sikre disse underentreprenører eller leverandører nogle betingelser, der er mindst lige så gunstige som dem, de offentlige myndigheder giver hovedentreprenøren. Og det skal, hr. formand, ske ved hjælp af en kaution, som sikrer, at der sker betaling af alle de skyldige beløb inden for en bestemt frist.
For os, nærmere bestemt de spanske socialdemokrater, fortjener disse tre forslag fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik at få støtte fra Europa-Kommissionen og Rådet, hvis vi virkelig ønsker at sikre, at disse virksomheder skal overleve inden for området med offentlige indkøb.

Thyssen
Hr. formand, alle dokumenter i denne SMV-forhandling er vigtige, men mit indlæg begrænser sig til forslaget om bekæmpelse af betalingsforsinkelser, og det sker på vegne af PPE-gruppen.
For lange betalingsfrister og betalingsforsinkelser er blevet en svøbe for erhvervslivet. Den, som ser på statistikken herfor, tror ikke sine egne øjne. Når vi så tilmed konstaterer, at retssagers varighed og pris afholder SMV fra at inddrive deres penge ad rettens vej, og at alt dette bliver endnu værre, når det drejer sig om grænseoverskridende handelsforbindelser, så er det på tide, at der gribes ind, og at vi fuldt ud anvender vores beføjelser.
Kommissionsforslaget får udmærkede karakterer af PPE-gruppen, men vi mener, at det kan forbedres. Jeg vil for øvrigt i denne forbindelse takke ordføreren, Lyndon Harrison, for den sagkyndige og ansvarlige måde, han har grebet sagen an på. Det var behageligt at samarbejde med ham, det er beklageligt, at det ikke bliver ham.
Jeg vil begrænse mig til de punkter, som min gruppe beder om, at der lægges særlig vægt på, ved afstemningen eller fra Kommissionens side. For det første er der tre ændringsforslag om inkassofirmaerne. Til trods for det indre marked støder de på hindringer. Et flertal i Udvalget om Økonomi vil åbenbart gribe dette problem an i dette direktiv. Også PPE-gruppen mener, at organisationen af dette erhverv og sikringen af frihed for tjenesteydelser skal tages under den europæiske lup. Vi ser også, at der er berøringsflader med det forslag, som vi nu behandler, men vi mener ikke, at ordningen med de frie tjenesteydelser for inkassofirmaer lige hurtigt kan klares gennem ændringsforslag til dette direktiv. Politisk og set ud fra en lovmæssig synsvinkel kan man finde på bedre løsninger. Fru Berger tager hensyn til Deres bekymringer. Af kommissæren ville jeg gerne have haft at vide, hvordan Kommissionen ser på dette, og om den er rede til eller agter at komme med forslag herom, særskilte forslag med henblik på ordningen for inkassofirmaer.
Et andet vanskeligt punkt vedrører ændringsforslag nr. 14, punkt D og E. Heri foreslås det, at en kontraktmæssig betalingsfrist på mere end 45 dage kun accepteres, hvis betalingen garanteres på forfaldsdagen gennem en veksel. Vi vil gerne overveje spørgsmålet om ekstra garantier ved overdrevent lange betalingsfrister, men 45 dage er virkelig ikke altid for længe, og vekslen er ikke noget egnet instrument. Enten kan vi ordne noget her med grupperne, således at vi under andenbehandlingen herom sammen på ny kan drøfte sagen, eller også vil min gruppe være tvunget til at stemme imod punkt D og E i ændringsforslag nr. 14.
Også med hensyn til betalingsfristerne i forbindelse med offentlige indkøb vil min gruppe medvirke til forbedring. Jo kortere, desto bedre, er vores devise, men at foretage en sondring på grundlag af prisen for det offentlige indkøb er af mere end én grund ikke så interessant og heller ikke så relevant som at foretage en sondring på grundlag af det offentlige indkøbs art. For leverancer og tjenesteydelser kan det gøres hurtigere end for arbejde.
For det fjerde beklager vi, at underentreprenørerne er glemt i forslaget. Vi har rettet dette, og vi håber, at Kommissionen kan gå med til disse ændringsforslag.
For det femte er der desværre et komitologiproblem. Efter forhandlingen i går aftes her i salen kan vi ikke uden videre forbigå dette. PPE-gruppen kan acceptere den i artikel 9 nævnte procedure for tilpasning af morarenten, rentens størrelse, men ikke for ændringen af loftet, som er afgørende for anvendelsesområdet for den forenklede retsprocedure ved inddrivelse af gæld, et loft, som er væsentligt for den måde, hvorpå medlemsstaterne vil organisere disse særlige procedurer.
For det sjette, og det er sidste punkt, vil min gruppe understrege følgende. Vi er overbevist om, at de europæiske institutioners troværdighed bliver skadet, hvis de gør alt for at få andre til at iagttage en bedre betalingsadfærd, men udelukker sig selv fra disse forpligtelser. De europæiske institutioner er heller ikke selv de hurtigste betalere, og de har ligesom andre myndigheder brug for nogen stimulering. Lad os således udvide dette direktivs anvendelsesområde til også at omfatte os selv.
Hr. formand, hermed har jeg sagt, hvad jeg ville sige. Jeg håber, at Kommissionen også vil tænke over denne sag, og til gavn for mine kolleger her i Parlamentet og for sagens videre forløb ved afstemningen i morgen vil jeg gerne høre kommissærens mening om inkassofirmaerne, vekslen, ændringsforslag nr. 33 om betalingsfristen ved offentlige indkøb og om underentreprenørerne. Jeg ville også gerne have at vide, hvorfor de europæiske institutioner ikke er optaget i anvendelsesområdet.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, hr. kommissær, først og fremmest vil jeg give de fire ordførere en kompliment for deres udmærkede arbejde. Jeg vil under denne forhandling begrænse mig til emnet kapitalmarkeder for SMV. Jeg tror, at betydningen af disse kapitalmarkeder vanskeligt kan overvurderes. Til trods for den kendsgerning, at lige netop SMV er mest belastet af administrative byrder og har vanskeligst adgang til kapital, har de sørget for størstedelen af alle de job, der er skabt. Derfor var det overordentligt presserende, at Easdaq blev operationel i slutningen af 1996.
I mellemtiden er der ifølge ordføreren investeret en samlet kapital på mere end ECU 170 millioner. Det har medvirket til skabelsen af mere end 10.000 job. Fuldendelsen af det indre marked og indførelsen af euroen vil blot øge den fælleseuropæiske fondsbørs' likviditet, hvilket vil være til gavn for beskæftigelsen. Vi er således på rette vej.
Men det er ikke nok. Også selve risikokapitalen må vi stimulere. De enorme ressourcer, som pensionskasserne råder over, og som anslås til ECU 10.000 milliarder hen imod år 2020, må bl.a. finde sin vej til risikokapitalfonde, som igen støtter de hurtigt voksende virksomheder med finansielle midler og knowhow. Ordføreren, hr. Hendrick, har også sagt det, den forpligtelse, som nogle medlemsstater pålægger pensionskasser, til at investere en del af deres kapital udelukkende i statsobligationer, er diskriminerende og strider mod ånden i Traktatens begreb: fri bevægelighed for kapital.
Også private skal opfordres til at investere kapital i små og hurtigt voksende virksomheder. Denne risikokapital bør i hele Unionen have en gunstig skattebehandling. Nogle medlemsstater har allerede specifikke skattefaciliteter, men disse bør udvides til også at omfatte investeringer på andre europæiske kapitalmarkeder. Vi mener, at disse foranstaltninger kan skabe en klar forbedring i underkapitaliseringen af SMV.
Til sidst har jeg et spørgsmål til kommissæren: Har Kommissionen allerede foretaget en indledende undersøgelse af andre innoverende finansielle instrumenter, som den omtaler i det flerårige program og i meddelelsen, nemlig på sidste side? Jeg er spændt på at høre, hvilke kreative idéer Kommissionen kan fremkomme med.

Gallagher
Hr. formand, vores gruppe vil stemme for Hendrick- og Scarbonchi-betænkningerne om små og mellemstore virksomheder. Der bør iværksættes en omfattende politik til fordel for SMV'erne, der i stigende grad udgør grundlaget for vores økonomier. SMV'erne er de væsentligste jobskabere i Europa, fordi de er beliggende i lokalsamfundene. De indgyder liv i et land og i Unionen som helhed.
Det bureaukratiske miljø, som SMV'erne opererer i, bør forenkles. Der bør tilskyndes til etablering af nye virksomheder. De må hjælpes til at modernisere, hvor dette måtte være nødvendigt. Vi må sørge for, at nye initiativer kan tages for at lette denne byrde. De må forberedes til euroen. De må ikke udsættes for forskelsbehandling på grund af deres beskedne størrelse på euroområdet. Det må gøres muligt for SMV'erne at konkurrere om offentlige kontrakter over hele Unionen. SMV'erne må udsættes for positiv forskelsbehandling. Alt, hvad der overhovedet kan gøres, bør gøres for at tilskynde til skabelsen af nye iværksættere, nye finansieringskilder og adgang for SMV'erne til ny teknologi og innovation.
Irland er de små virksomheders land. Op imod 98 % af vores ikke-landbrugsvirksomheder har under 50 ansatte. Omkring 90 % af de små virksomheder har færre end ti. Betydningen af at skabe et miljø, hvor eksisterende små virksomheder kan blomstre, og nye kan skabes, er derfor umiddelbart indlysende. I Irland er der blevet etableret 35 erhvervsråd på grevskabsplan med det mål at tilskynde til udvikling af mikro-virksomheder på lokalt plan. Målet for udviklingsprogrammet blev sat til 4.600 virksomheder. Ved udgangen af 1997 havde omkring 7.000 etableret deres egen virksomhed med partnerskabsbistand.
At overbebyrde arbejdsgiver og arbejdstager med tyngende skatter og tyngende socialsikringsbidrag er beskæftigelseshæmmende. Mit land er konkurrencedygtigt i europæisk målestok, når det gælder indirekte arbejdsomkostninger. Der er en klar lektie at lære af det, og det er, at et overbebyrdet skatteskråplan betyder katastrofe for jobskabelsen og jobbevarelsen. »Småt er godt«. Myndighederne bør ikke beskatte SMV'erne i en sådan grad, at de drejer nøglen om.

Ribeiro
Hr. formand, jeg vil først sige, at det var med forventning, at jeg så frem til en betænkning, der skulle sætte gang i debatten om en lettere adgang til kapital for SMV'er. Hendrick-betænkningen er imidlertid ikke en sådan betænkning. Den behandler SMV-kapitalmarkedet i et perspektiv, hvor den eventuelle opsparing er en del af finans- og valutaspekulationens frie spil manipuleret af de multinationale firmaer. Sådan som kapitalmarkederne fungerer, tjener de ikke SMV'erne, særlig ikke de små og meget små virksomheder, der udgør ca. 99 % af virksomhederne i Den Europæiske Union og mere end 50 % af beskæftigelsen, hvorfor kapitalmarkederne, sådan som de fungerer, ikke tjener til at styrke medlemsstaternes økonomiske struktur, som SMV'erne udgør sammenhængen i.
På den anden side mener jeg, at det er afgørende at fremme organiseringen af SMV'erne, både på nationalt og på europæisk niveau. Derfor glæder jeg mig over, at hr. Hendrick har taget imod det forslag, som jeg har stillet i den henseende. Sådanne organisationer kunne yde en glimrende finansiel service og kunne samle lånebehovet for de tilsluttede virksomheder, hvorved omkostningerne ved at skaffe kapital kunne nedbringes.
Over for den nuværende finanskrise er det uforståeligt, at man tillader og befordrer den totalt frie, tøjlesløse kapitalcirkulation og finansielle instrumenter, der fremmer en kasinoøkonomi. Punkt 13 i beslutningsforslaget, hvor man forkaster Tobinskatten, synes ude af sammenhæng i en betænkning om SMV'er og adgang til kapitalmarkedet.
Derfor har jeg skrevet under på et ændringsforslag for at få ændret forslagets punkt 13. Jeg vil også gerne sige to ord om Scarbonchi-betænkningen, eftersom årsberetningen fra Det Europæiske Observationscenter for SMV indeholder informationer og oplysninger om situationen for SMV'erne i Den Europæiske Union, der gør det muligt at vurdere situationen og tendenserne i EU og samtidig de redskaber, som de har til rådighed.
Jeg beklager imidlertid, at betænkningen ikke uddyber spørgsmål, der er centrale med hensyn til SMV'ernes betydning for den økonomiske struktur og for dens sammenhæng, og jeg mener, at betænkningen er alt for tilbageholdende, hvad angår behovet for forandring. Derfor de ændringsforslag, som jeg har skrevet under på.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, det var måske informativt, som man så pænt siger, at der her blev begået den kategorifejl at sætte Viagra i forbindelse med opfyldt seksualitet. Den, der tror, at en stor spredning i ejerskabet af aktier og pensionsfonde, således som den gennemsyrer hele sektoren af små og mellemstore virksomheder, på en eller anden måde skulle være et skridt i retning af demokratisering af økonomien eller decentralisering af den økonomiske magt, han kan også tro på det andet.
Vi bliver nødt til forholde os til den kendsgerning, at fremme af SMV er et ulige væddeløb mellem Akilles og skildpadden eller haren og pindsvinet, men desværre uden bistand i form af den forkerte betragtning af bevægelsen som diskret og diskontinuerlig og uden bistand fra den kære kone og livsledsager pindsvinet. Det vil sige, at koncentrationen og centraliseringen af kapitalen, hvor der under forløbet kun sekundært opstår stadig nye nicher, skrider uophørligt frem. De små og mellemstore virksomheders situation bliver dårligere og ikke bedre.
På den baggrund skal man ikke tro, at det ville fungere, om man slap markedskræfterne løs og samtidig udviklede de små og mellemstore virksomheder. Derfor er der også i betænkningerne det, jeg ville kalde fallacy of misplaced concreteness . Man skal naturligvis gribe ind over for overskridelse af betalingsfrister, men man skal ikke tro, det løser alle problemer. Den befæstede niveauforskel inden for den økonomiske magt kommer til udtryk på forskellig vis, også gennem overskridelse af betalingsfrister. Det er naturligvis rigtigt, hvad fru Thyssen sagde, at EU-institutionerne ikke kan stille sig selv uden for de bestemmelser, der gælder for de offentlige instanser.
Hvad angår fremskaffelsen af risikovillig kapital, er det naturligvis rigtigt, at det er vanskeligt i Europa, men alligevel skal man ikke tro, at det at gøre det nemmere at etablere en virksomhed er ensbetydende med forbedrede chancer for at overleve. Får vi ikke en reform af konkursretten, vil folk heller ikke så nemt etablere virksomheder. Hr. Hendrick, at tro, at risikovillighed så at sige ligger i folkepsykologien, svarer da virkelig ikke til det analyseniveau, vi har brug for. Og den, der tror, at pensionsfonde er den eneste form for rentereform, har simpelthen ikke bemærket, hvorledes socialforsikringsordningerne har udviklet sig på det europæiske kontinent.
Under alle omstændigheder er det ikke uden videre deregulering, man har brug for, men en forbedret regulering. Der er behov for rådgivning, information, gunstige lokale og regionale betingelser. Det var her, vi skulle sætte ind, men det mangler desværre i disse betænkninger. Jeg kunne blive ved længe endnu, men jeg slutter, fordi min taletid er udløbet.

Blokland
Hr. formand, i mit bidrag til denne fælles forhandling om de små og mellemstore virksomheder vil jeg komme ind på hr. Scarbonchis betænkning. Som stedfortræder i Udvalget om Økonomi har jeg fulgt behandlingen af denne betænkning på afstand. Derfor har jeg nu ved drøftelsen på plenarmødet en bemærkning om indholdet.
Jeg sigter her til betragtning B i beslutningsforslaget. Den, som gør sig den umage at foretage et lille regnestykke med de deri nævnte tal, ser, at antallet af job i Europa må være steget med næsten tolv millioner. Og det på ét år. Det ville betyde et fald i arbejdsløsheden på 65 %! Et så hurtigt fald ville jeg bestemt ønske, men i perioden 1995-1996 er det modsatte tilfældet: Beskæftigelsen er faldet svagt. På side 14 i årsberetningen står denne konklusion tydeligt nævnt. Jeg råder derfor hr. Scarbonchi til at få betragtning B trukket tilbage. De tal, som han henter fra årsberetningerne fra 1996 og 1997 hviler på forskellige definitioner af omfanget af SMV.
Den femte årsberetning giver en god oversigt over de små og mellemstore virksomheder i Europa. Et punkt, som vækker bekymring, vedrører arbejdsomkostningerne: Disse stiger for hurtigt inden for SMV. Der skal således ske noget inden for rammerne af løntilbageholdenhed og fleksibilisering af arbejdsmarkedet. Det værste, man nu kan foreslå, er en yderligere arbejdstidsforkortelse med bibeholdelse af løn (se ændringsforslag nr. 3). Det vil efter min mening ende med ødelæggelse af de europæiske SMV.
Jeg er særdeles taknemlig for undersøgelsen af SMV og miljøet. Sidste år blev det på det uformelle Miljøråd i Amsterdam konkluderet, at SMV er en vigtig årsag til miljøbelastningen. I årsberetningen gøres dette tydeligt. Heldigvis viser det sig, at stadig flere små virksomheder bliver aktive med henblik på at bekæmpe forurening. Også væksten inden for den økologiske industri byder perspektiver, navnlig for beskæftigelsen. For at stimulere denne endnu mere, må vi fortsætte med at flytte skatten på arbejde over på råstoffer og energiafgifter. På denne måde kan der med det samme gøres noget ved forpligtelsen i henhold til Traktaten til, at miljøpolitik integreres i alle øvrige former for offentlig politik. Hvad vil kommissæren gøre med forslaget om, at miljølovgivning skal tilpasses SMV's ønsker bedre?
Årsberetningen har i løbet af de fem år, hvor den nu udkommer, fået en tydelig funktion. Den er ikke blot et vigtigt opslagsværk, men den indeholder også nyttig styringsinformation. Medlemsstater kan komme på sporet af forskelle og ligheder i politikken og overtage gode metoder fra hinanden. Denne funktion kan forbedres yderligere ved at sammenligne konkret lovgivning og dermed sammenhængende administrative byrder med hinanden. Måske kan der i fremtiden foretages en særlig undersøgelse deraf.
Til sidst har jeg et spørgsmål til kommissæren. Det er nu september 1998, og vi taler om årsberetningen for 1997, hvori der står talmæssige oplysninger, som for det meste gengiver situationen i 1996. Hvornår er årsberetningen for 1998 klar? Jeg har forstået, at udbudsproceduren ikke engang er afsluttet endnu. Skal der snart udarbejdes en beretning under stort tidspres? Det gavner ikke kvaliteten. Vil De forklare, hvordan denne forsinkelse efter Deres opfattelse kan indhentes? Den sidste årsberetning blev offentliggjort allerede i oktober 1997.

Lukas
Hr. formand, jeg vil tage et aspekt op, som forekommer mig vigtigt, og som behandles for første gang i Scarbonchi-betænkningen, nemlig nødvendigheden af i øget grad at orientere støttepolitikken hen imod de små og mellemstore virksomheder inden for turisme. Den manglende europæiske turismepolitik medfører, at store summer fra EU's støttepuljer anvendes strategisk forkert. Der bygges sande sengeborge og tvivlsomme turistsiloer. Der skabes en konkurrenceforvridende overkapacitet. Imens kan de SMV'er, som i kvalitativ og kvantitativ henseende præger arten af europæisk turisme, kigge i vejviseren.
Den europæiske støttepolitik skal for fremtiden helt klart prioritere en forbedring af SMV's kvalitetsstandard, konkurrenceevne og markedsføringskapacitet højere. Netop de små og mellemstore virksomheder inden for turisme har vist, at de er i stand til at sikre arbejdspladser og skabe nye. Et fremtidsspørgsmål af væsentlig betydning berøres i punkt 6 og 7. Støtteprogrammer i retning af en sammenknytning af erhverv, turisme og landbrug skal standse afvandringen af mennesker og firmaer fra landdistriker i særlig vanskeligt stillede områder, f.eks. i Alperne. De skal forhindre, at hele dale og landskaber lægges øde og bliver til kriseramte områder.

Pérez Royo
Hr. formand, jeg har bedt om ordet for at komme med et indlæg i forbindelse med hr. Harrisons betænkning om overskridelse af betalingsfristerne.
For at beskrive den problematiske situation med overskridelse af betalingsfristerne tror jeg, at det er nødvendigt at påpege to grundlæggende forhold: For det første at der helt sikkert sker en generel overskridelse af betalingsfristerne i forbindelse med offentlige indkøb og også ved private indkøb; og for det andet at det er en situation, som varierer betragteligt fra land til land på det indre marked i Den Europæiske Union.
Som et eksempel, et dårligt eksempel, plejer man altid at nævne - og med god grund - landene i Syden, blandt dem Spanien. I vores land, Spanien, er det almindeligt at nævne den lange tid, som de offentlige myndigheder er om at opfylde deres betalingsforpligtelser over for virksomhederne, især de virksomheder, som har fået tilkendt offentlige arbejder. Det, man ikke siger så tit, er, at disse virksomheder, som har fået tilkendt offentlige arbejder, behandler deres leverandører, de små og mellemstore virksomheder, endnu værre. Kendsgerningen er følgende: De offentlige myndigheder i Spanien er i gennemsnit fire måneder - og det er temmelig meget - om at betale deres kreditorer, men de selskaber, som har fået tilkendt offentlige arbejder, er dobbelt så lang tid om at betale deres leverandører og underentreprenører, otte måneder. Det er bestemt en utålelig situation.
Der er masser af grunde til at behandle dette problem på europæisk plan, og vi bør lykønske os med, at man har taget skridtet og præsenteret dette direktivforslag, som går længere end de henstillinger, som hidtil ikke har haft nogen særlig virkning.
Vi støtter kraftigt dette direktivforslag, og vi støtter også de ændringsforslag, der er til betænkningen af Harrison. Med hensyn til ændringsforslagene vil jeg gerne koncentrere mig om to punkter: For det første går vi meget ind for det ændringsforslag, der indføjer en ny artikel, som vedrører anvendelsen af inkassofirmaer eller -bureauer på det indre marked; og for det andet forekommer det os meget vigtigt at nævne visse ændringsforslag, hvorved der bliver gjort opmærksom på problemet med de små og mellemstore virksomheder.
I forbindelse med de små og mellemstore virksomheders situation får spørgsmålet om den forpligtende karakter af de regler, der fastsættes i dette direktiv, stor betydning. Det vil sige respekten for aftalefriheden, som er nedfældet i artikel 3, hvor der står, at den længste betalingsfrist er tre uger - 21 dage - medmindre andet er aftalt i kontrakten om sælgerens almindelige salgsbetingelser. I dette tilfælde skal aftalefriheden have visse begrænsninger, for i modsat fald afvæbner man de små virksomheder, der står over for en håndfuld store virksomheder, som praktisk talt har et indkøbsmonopol eller er i stand til at påtvinge de små virksomheder deres betingelser. Vi er derfor meget enige i visse ændringsforslag, som Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har fremsat, og hvor man forsøger at begrænse de store virksomheders mulige misbrug af aftalefriheden. Jeg henviser f.eks. til ændringsforslag 24 til stk. d) i artikel 7, eller ændringsforslag 28 eller andre ændringsforslag, som efter mit skøn behandler dette problem på passende vis ved at afhjælpe nogle mangler ved direktivforslaget.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, når man analyserer et hvilket som helst lovforslag må man først og fremmest få fastlagt, hvad det er for nogle mål, man søger at nå, hvilken del af samfundsvirkeligheden man ønsker at regulere. Og hvilken tvivl kan der være om, at direktivforslaget om overskridelse af betalingsfristerne opfylder nogle behov, som de små og mellemstore virksomheder lever med - lider under, kunne man med rette sige. Især de virksomheder, som er leverandører til magtfulde økonomiske foretagender. For det er en ubestridelig kendsgerning, at man bruger for sen betaling og overskridelse af betalingsfristerne med et formål, der ligger meget fjernt fra finansiering af det kommercielle kredsløb. Og der er uden tvivl andre problemer. F.eks. retsforfølgningerne, der er langsommelige og forskelligartede.
Det europæiske initiativ på dette felt skal derfor være velkomment, ikke mindst dette direktivforslag. Men jeg må dog som andre talere før mig påpege, at det er behæftet med nogle juridiske problemer, som det er nødvendigt at behandle, og jeg er overbevidst om, at de vil blive løst inden for rammerne af en dialog mellem Kommissionen, Rådet og Parlamentet.
Jeg kunne begynde og slutte med at sige, at jeg er fuldstændig enig med fru Bergers, fru García Arias' og fru Thyssens indlæg. Tillad mig dog, hr. formand, at komme ind på et par ting. For det første vil jeg gerne understrege behovet for en målrettet behandling af problemet med de lange kontraktmæssige betalingsfrister i al almindelighed, ikke kun for de offentlige indkøb. Og det virker underligt, at det er en advokat, som siger det over for så mange økonomer, for en advokat taler altid på baggrund af Retten. For faktisk er det ved de almindelige handelstransaktioner, at forskellen mellem kontraktmæssig betalingsfrist og for sen betaling eller overskridelse af betalingsfristerne ikke er helt tydelig. I mange tilfælde, hr. formand, hører direktøren for en lille virksomhed »de store« sige til ham: »Du skal ikke sende mig fakturaen nu, send mig den om 2 måneder«. Hvad skal det betyde? En skjult måde at betale for sent, eftersom »de store« misbruger deres mulighed og magt til at tvinge den lille leverandør til at acceptere deres betingelser.
Vi må være på vagt, så de normative foranstaltninger ikke ender med at have en meget begrænset incidens, for på grund af anvendelsen af det teoretiske princip om kontraktsfrihed, der, som hr. Pérez Royo så udmærket har påpeget, kun er et teoretisk princip, når de to kontrahenter ikke står på lige fod, tillader man i praksis, at de store virksomheder bliver ved med at få deres vilje over for de små og mellemstore virksomheder.
Hvis forslaget trådte i kraft, sådan som forslaget fra Kommissionen nu foreligger, så ville det være forudsigeligt, at de eneste begrænsninger af betydning ville være dem for den offentlige sektor, og dem, hvor kreditorerne er store selskaber, som kan gøre deres interesser gældende over for de små og mellemstore virksomheder, uanset om de er handelsvirksomheder eller fra andre sektorer. Og derfor finder jeg det grundlæggende nødvendigt at vedtage stk. d) i ændringsforslag 14 med den meget klare tanke, at man mellem første- og andenbehandlingen skal forsøge at finpudse dette ændringsforslag, så det bliver rimeligt og acceptabelt for de forskellige medlemsstater og deres nationale ret.
For det andet vil jeg gerne understrege, at det fra et juridisk synspunkt er nødvendigt at overvinde de vanskeligheder, som ejendomsforbeholdet rejser, sådan som det fastsættes i artikel 4, bl.a. fordi det drejer sig om et begreb, som under samme betegnelse dækker over forskellige rettigheder og beføjelser i de forskellige medlemsstater.
For det tredje håber jeg ikke, at de ændringsforslag, som er foreslået af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, og som har til formål at regulere oprettelsen af inkassofirmaer, bliver vedtaget, for det ville være stof til et særskilt direktiv, forslagene er idérige nok til et direktiv.
Og et andet forhold, som bør overvejes nøje, er procedurerne til inddrivelse af gæld i artikel 5. De er for stive, de kunne få retssystemet til at bryde sammen, men vi kommer først og fremmest ind på et område, som hører under medlemsstaternes kompetence. Og det samme gælder advokaterne.
Endelig vil jeg gerne skrive under på det, fru Berger har sagt om Kommissionens kompetencer. Lad Kommissionen tage initiativer på andre områder, f.eks. offentliggørelse og gennemskuelighed ved overskridelse af betalingsfristerne, eller oprettelsen af et europæisk register over for langsomme betalere.
Hr. formand, jeg vil afslutte med at sige, at der derudover er behov for en kulturændring, og det blev åbenlyst i går, da en kollega under debatten om dette direktiv vendte blikket mod himlen og sagde »Åh nej, det er 4 uger siden, at jeg har givet min søn lommepenge«. Vi har også brug for en mentalitetsændring.

Hyland
Hr. formand, indførelsen af den fælles valuta den 1. januar er et positivt skridt på vejen frem imod europæisk integration. Fjernelsen af transaktionsomkostningerne og nedsættelsen af rentesatserne er gode nyheder. Små og mellemstore virksomheder bør være i stand til at høste gavn af det nye klima, der skabes af den fælles valuta i den umiddelbare fremtid, og de bør bistås af nationale myndigheder og statslige instanser til at gøre det.
På det bredere plan kan jeg ikke stærkt nok understrege SMV'ernes betydning både for den irske og for de europæiske økonomier. Jeg beklager dybt, at Det Europæiske Råd har foreslået besparelser i finansieringen af SMV'erne på et tidspunkt, hvor denne skulle udgøre et central element i EU's indsats til bekæmpelse af arbejdsløsheden. Rådets beslutning i denne sag bør omstødes.
Vi har brug for et positivt operativt miljø for SMV'erne. I Irland udvikler vi en nationalistisk strategi, der skal lette de administrative byrder og små virksomheder, lette de byrder, der hviler på de små virksomheder, og forbedre adgangen til finansiering samt støtte etableringen af nye virksomheder.
I forbindelse med den fremtidige støtte af SMV'erne bør der også fokuseres særligt på måder, hvorpå man kan styrke iværksætter- såvel som tekniske og erhvervsmæssige dimensioner i læseplanerne på ungdomsuddannelsesniveauet.

Musumeci
Hr. formand, ærede kolleger, Gruppen Den Nationale Alliance er enig i den positive udtalelse fra ordføreren, hr. Scarbonchi, om den femte årsberetning fra Det Europæiske Observationscenter for SMV. Jeg tror dog, at det er nødvendigt at fremhæve nogle aspekter, som Observationscenteret ikke er gået tilstrækkeligt i dybden med. Her tænker jeg særligt på de små og mellemstore virksomheder, der ligger i de dårligt stillede områder og i landområderne, og som således er nødt til at arbejde under nogle meget vanskelige betingelser på grund af den manglende infrastruktur, den fjerne beliggenhed fra markederne, den næsten totale mangel på ny teknologi og IT-systemer samt mangelen på erhvervsuddannelse. Hertil kommer, at de har vanskeligt ved at optage lån. I visse italienske regioner under mål 1 låner bankerne f.eks. penge ud til de små virksomheder med en rente, der er 3-4 point højere end i andre italienske regioner, hvor økonomien har det bedre.
Under sådanne betingelser er de ofte de kriminelle organisationer, der drager fordel af situationen, idet de låner penge ud til ågerrenter, når banksystemet nægter at hjælpe de små virksomheder, som ikke kan stille en tilstrækkelig garanti. Vi appellerer derfor til Kommissionen om, at man gør en indsats for at fjerne disse økonomiske forskelle, som væksten i de små og mellemstore virksomheder i visse af Den Europæiske Unions områder er afhængig af. De ændringsforslag, der lægger vægt på disse aspekter, vil få vores fulde støtte.

Harrison
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Der er ikke megen fornuft i, at De taler om medlemmer, der taler i kort tid eller taler inden for deres taletid, når De tillod til forrige taler til at gå 60 % over den tildelte taletid, ja og også andre talere. De er formanden. De skal sørge for, at medlemmerne holder sig inden for den tid, der tildeles dem.

Areitio Toledo
Hr. formand, her til aften taler vi om de små og mellemstore virksomheder. Vi er alle enige om, at det er de små og mellemstore virksomheder, som er de store jobskabere. Desværre behandler vi dem ikke, som om de var det.
Et af de store problemer for de små og mellemstore virksomheder er, at de i kraft af kendsgerningerne nu er med til at finansiere de store virksomheder på to måder: ved kontraktlig fastsættelse af lange betalingsfrister og på grund af manglende betalinger.
Kommissionen har heldigvis fremsat et direktiv, som søger at løse det andet problem, og jeg glæder mig over, at det forholder sig sådan. Jeg tror, at det går i den rigtige retning. Jeg finder også, at den fremragende betænkning af hr. Harrison er et godt bidrag med dens ændringsforslag til denne løsning, og jeg håber, at de bliver finpudset juridisk med de bemærkninger, som fru Palacio og repræsentanterne for Udvalget om Retlige Anliggender er fremkommet med her. Jeg finder, at vi går i den rigtige retning.
Man skal dog også erindre Kommissionen om, at vi forventer noget med hensyn til betalingsfristerne. For som nogle talere har nævnt det, så er kontraktsfriheden hellig, men den har også sine begrænsinger, og i praksis så er det, der officielt er frie aftaler, i virkeligheden adhæsionsaftaler, som dem jeg underskriver, når jeg indgår aftale om levering af elektricitet hos elselskabet. Det samme eller noget lignende sker med de kontrakter, som de små og mellemstore virksomheder underskriver med de store forsyningsvirksomheder.
Og derfor er der et ændringsforslag, som er blevet foreslået i betænkningen af Harrison, som fortjener en nærmere overvejelse. Måske også en vis tilpasning og en ændring, for det knæk, som de små og mellemstore virksomheder lider, når de har ydet en betalingsfrist på 120 dage, og de så ikke modtager betaling, er ikke det samme, som det de lider, når de ikke bliver betalt og kun har ydet en frist på 30 dage.
Dette er helt klart et spørgsmål, som også skal løses inden for rammerne af dette direktiv.

Garosci
Hr. formand, jeg vil nøjes med at komme med et par bemærkninger til Harrisons betænkning om for sen betaling. Jeg mener i øvrigt, at jeg har talt tilstrækkeligt om de små og mellemstore virksomheder i de sidste fire år.
Først vil jeg gerne rette en tak til kommissær Papoutsis for den fornyede interesse, han har vist denne sektor ved også at finde nogle lovgivningsmæssige instrumenter i reglerne for overskridelse af betalingsfrister. Vi kan med andre ord endelig stille med en hær, der har den nødvendige ammunition til at føre krig.
Problemet med for sen betaling er ikke blot de små og mellemstore virksomheders problem; det er først og fremmest de små og mellemstore virksomheders problem. Vi skal dog ikke tro, at hele den økonomiske sektor ikke kan få gavn af de samme fordele.
Overholdelsen af betalingsfristerne gælder for hele den økonomiske sektor, og det er en af dens grundlæggende betingelser. Lad os tage udgangspunkt i begrebet kontraktfrihed. Dem, der køber og sælger, skal have nogle etiske regler, men også nogle praktiske og operative regler, der er grundlag for økonomien, og når en virksomhed sælger noget, stiller den netop kontraktbetingelserne som en af de grundlæggende betingelser.
Kommissionen har fremsat nogle fornuftige og acceptable forslag. Når der ikke foreligger nogen skriftlig kontrakt, mener vi, at den maksimale betalingsfrist skal være på 21 dage regnet fra fakturaens dato. Dette skal kun gælde, når betalingsfristen ikke er specificeret i kontrakten. Det egentlige problem er de offentlige myndigheder. Her foreslår man en betalingsfrist på maksimalt 60 dage, stadig regnet fra fakturaens dato.
Det er således nødvendigt med nogle regler for disse forhold, der ikke går ud over kontraktfriheden mellem køber og sælger, heller ikke med hensyn til tidsfristerne, og det er det navnlig på grund af de offentlige myndigheders overdrevne betalingsfrister, og ikke mindst for at beskytte de små og mellemstore virksomheder.
Vi kan derfor kun være enige i indlæggene af vores kolleger Palacio og Thyssen, der understregede, at det i den glimrende betænkning af hr. Harrison - som vi takker for det arbejde, han har udført, ikke mindst inden for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik - er nødvendigt at ændre ændringsforslag 14, og navnlig litra d) og e), hvor man taler om 45 dage, med henblik på at lave dette om til 60 dage og især med henblik på at ændre det operative instrument i ændringsforslaget. Jeg vil lige hurtigt læse ændringsforslagets tekst for at forstå dets ineffektivitet: "dersom den i aftalen eller sælgerens almindelige betingelser fastsatte frist overstiger 45 dage«, udsteder køberen for egen regning "en veksel til sælgeren, som indeholder nøjagtige oplysninger om forfaldsdagen ...«.
Vi taler om handelsfrihed, og grundlaget for økonomien er kontraktfrihed. Vi risikerer at lave nogle tvangsregler for en sektor, man aldrig har fastlagt regler for, og som måske netop på grund af denne mangel på stive regler har haft mulighed for at fungere på en fleksibel måde og for, som vi ved, at bidrage til den økonomiske vækst og derved til udvikling, investering og en forøgelse af beskæftigelsen.
Jeg vil gerne takke kommissæren, og jeg håber, at kollegerne ved afstemningen i morgen vil huske de punkter, som hr. Harrison så udmærket har gjort rede for i sin betænkning, og at de trods alt vil slå fast, at kontraktfrihed er et fundamentalt element for handelens udvikling.

Ilaskivi
Hr. formand, der er i EU helt rigtigt lagt mærke til SMV-sektorens rolle som både generel og speciel beskæftigelsesskaber. Også i dag behandler vi hele fire betænkninger, som skaber forudsætninger og fjerner ulemper. Betænkningen fra parlamentsmedlem Hendrick handler om nøgler til løsningen af det europæiske beskæftigelsesproblem. Den handler om små og mellemstore virksomheder og deres største problem for at udvikle sig og gøre fremskridt, nemlig muligheden for at få risikovillig kapital til de nødvendige investeringer.
Det er lykkedes væsentlig bedre for USA at skabe risikovillige kapitalmarkeder for SMV-sektoren end for Europa. Dette kan særlig godt ses på de forskellige arbejdsløshedstal fra disse to af verdens største økonomiske områder. Den Europæiske Union og dens medlemsstater har imidlertid i løbet af det seneste årti iværksat aktiviteter for at indhente det amerikanske forspring. Kapitalmarkeder til de europæiske SMV-sektorer er fremmet. Der er fjernet hindringer for deres udvikling. Disse markeders funktionalitet er alligevel blevet til et problem.
Generelle regler løser ifølge Hendrick ikke alt. Det er vigtigt specielt for de små landes vedkommende, at de pengeinstitutter, som har specialiseret sig i finansiering af virksomheder i SMV-sektoren, udvikles til også at kompensere for kapitalen, da adgangen til finansieringen bliver et flaskehalsproblem. I særdeleshed skal Den Europæiske Investeringsbanks forudsætninger for at finansiere virksomheder i SMV-sektoren og for at danne garantisystemer for kollektive finansieringsordninger i SMV-sektoren forbedres i hele det europæiske område.

Porto
Hr. formand, Det Europæiske Observationscenter for Små og Mellemstore Virksomheder viser sig fortsat at være et nyttigt redskab til anerkendelse og fremme af de enheder, der yder et helt uundværligt bidrag til vores udvikling. Eftersom jeg ikke her råder over tid til at erindre om andre af deres fortræffeligheder (det har jeg gjort i tidligere indlæg), vil jeg blot fremhæve, at SMV'erne vedblivende yder det største bidrag til beskæftigelsen, med 7 millioner nye jobs mellem 1995 og 1996 over for de 4, 8 millioner, som var de store virksomheders bidrag.
I den betænkning, som vi her har under behandling - og som jeg lykønsker ordføreren med - kan man glæde sig over, at der er indeholdt to temastudier, ét vedrørende »SMV i turismen« og et andet om »SMV og miljøet«; både det ene og det andet har særlig stor relevans for mit land.
Turismen er en særdeles vigtig sektor, og den fordeler sig gennem de små og mellemstore virksomheder over hele landet og giver beskæftigelse til et meget stort antal mennesker, med den yderligere gavnlige virkning, at den bidrager til at fremme kulturelle værdier og til nærme borgerne fra forskellige lande sig til hinanden. Derfor fortjener de omtalte tiltag al støtte, særlig de tiltag, der skal forhindre, at mindre begunstigede områder bliver stillet ringere.
Hvad angår beskyttelsen af miljøet må man glæde sig over anerkendelsen af den offentlige støtte, særlig fra Den Europæiske Union, der skal ydes til de små og mellemstore virksomheder med henblik på, at de ikke skal stilles ugunstigt over for virksomheder, der kan drage fordel af stordrift, og over for rigere lande med større kvalitetskrav, der allerede har været gældende i flere år.
Man kan sluttelig glæde sig over omtalen af konkrete tiltag inden for så vigtige områder som socialsikring, afbureaukratisering, adgang til kapitalmarkedet eller tilpasning til euroens indførelse. Det drejer sig i alle disse tilfælde om korrekte og ikke konkurrenceforvridende forholdsregler. Tværtimod: det er forholdsregler, der vil føre til en mere effektiv udnyttelse af de muligheder, som markedet tilbyder.

Konrad
Hr. formand, mine damer og herrer, kære kolleger, Den Europæiske Unions tredje flerårige program er en milepæl i politikken vedrørende små og mellemstore virksomheder, og derfor er Rübig-betænkningen særdeles vigtig. Det må hilses mere end velkomment, at vi nu inden for rammerne af udvidelsen af Den europæiske Union indleder dette program og inddrager Bulgarien, Tjekkiet, Estland, Ungarn, Polen, Rumænien og Den Slovakiske Republik. Men det ville være rart, om også Slovenien, Letland og Litauen havde været med. Jeg kan ikke acceptere, at netop disse lande af formelle grunde ikke deltager. Jeg håber, at det bliver ændret i fremtiden.
Når jeg ser på dette store projekt, forekommer det mig vigtigt, at vi opfatter disse fællesskabsprogrammer som en del af førtiltrædelsesstrategien. Derfor skal vi her have blikket rettet mod de økonomiske strukturer i disse lande. Selv nok så mange penge vil ikke bevirke det, vi har brug for på dette sted, nemlig vidsyn hos de små og mellemstore virksomheder. Denne SMV-politik kan føre virksomheder frem, men kan også, og det er særlig vigtigt for mig, styrke SMV-ånden. Det drejer sig jo om en bestemt indstilling til bestemte ting. Vi har nemlig brug for selvstændige initiativer og engagement i rollen som selvstændig, det vil sige, at vi ud over penge også har brug for rådgivning, uddannelse og tilskyndelser. Derfor forekommer det mig uhyre vigtigt, at vi gør noget mod bureaukratiet i disse stater, at vi går ind for retssikkerhed og at vi yder støtte her. Det vil sige, at vi forbedrer rammebetingelserne med opfølgende foranstaltninger.
Denne problemstilling hænger sammen med, at der også i disse lande er brug for mindre stat og ikke mere stat, og vi skal med vores program bidrage til, at det selvstændige initiativ styrkes.

Todini
Hr. formand, jeg vil gerne kort sige noget om betænkningen af hr. Harrison, som jeg takker for det arbejde, han har udført, og for at have gjort opmærksom på et så vigtigt problem. Betænkningen drejer sig om den europæiske økonomis livsnerve, nemlig overskridelsen af betalingsfristen for de små og mellemstore virksomheder.
Jeg vil blot understrege det, som mine kolleger og navnlig fru Thyssen så udmærket har sagt, og jeg vil især gerne vende tilbage til indholdet i ændringsforslag 14, litra d). Vi har sagt, at kontraktfriheden under alle omstændigheder skal bevares der, hvor den kommer til udtryk, da den er selve handelens grundlag og sjæl. Det er derfor vigtigt at forsøge at fjerne alle de begrænsninger, der på den ene eller den anden måde risikerer at underminere kontraktfriheden. Jeg håber, at vi ved afstemningen i morgen når frem til et resultat, der peger i denne retning.
Jeg vil ligeledes gerne understrege det væsentligste problem, der gøres opmærksom på i betænkningen, nemlig betalingen fra de offentlige myndigheder. I ændringsforslag 26 står der, at "i en offentlig kontrakt giver hovedentreprenøren underleverandøren og leverandørerne mindst lige så fordelagtige betingelser som dem, hovedentreprenøren har fået af den offentlige myndighed«. Det er retfærdigt, at det er sådan, men lad os huske på, at det alt for ofte netop er kontrakterne fra de offentlige myndigheder, der bringer hovedentreprenøren i vanskeligheder med betalingen til underentreprenørerne og underleverandørerne.
Det er således nødvendigt at lægge vægt på forbindelserne med de offentlige myndigheder og at give entreprenøren en sikkerhed, der dækker de gensidigt bebyrdende kontrakter med de offentlige myndigheder, så disse kontrakter herefter kan stå som sikkerhed for underleverandørerne.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, Europa-Parlamentet behandler i dag fire betænkninger, der vedrører små og mellemstore virksomheder. Jeg vil her kommentere betænkningerne en ad gangen.
Jeg vil begynde med hr. Harrisons betænkning om overskridelse af betalingsfrister. Dette er noget, der har alvorlige konsekvenser for alle europæiske virksomheder. Som det også blev nævnt før, skyldes hver fjerde konkurs overskridelse af betalingsfrister. 33 % af Europas virksomheder betragter overskridelse af betalingsfrister som et af deres største problemer, der i mange tilfælde truer med at lukke virksomheden. Overskridelse af betalingsfrister er en hindring for en rimelig udvikling af Fællesskabets interne handel, ligesom de hindrer det indre markeds regelmæssige funktion. Skønt det er et generelt problem i hele Den Europæiske Union, er det en kendsgerning, at der er store forskelle mellem de enkelte landes betalingspraksis. 21 % af de europæiske virksomheder kunne øge eksporten, hvis de kunne sikre sig korte betalingsfrister hos deres udenlandske kunder.
Kommissionens forslag til et direktiv om overskridelse af betalingsfrister indeholder en række foranstaltninger til bekæmpelse af dette fænomen i handelstransaktioner i Det Europæiske Fællesskab. Foranstaltningerne vedrører overskridelse af betalingsfrister mellem alle virksomheder og mellem virksomheder og den offentlige sektor. Desuden respekteres princippet om kontraktfrihed fuldt ud. Det overordnede mål med forslaget er at tilskynde til overholdelse af de kontraktmæssige betalingsfrister til gavn for alle virksomheder. Desuden indfører direktivet en lovramme, som skal hindre debitorerne i at betale for sent. Kreditorerne får ret til en rimelig kompensation, hvis de ikke modtager betalingen i tide, og der indføres, eller forbedres, procedurer for inddrivelse af gæld, så disse bliver effektive, billige og hurtige. Forslaget indeholder desuden særlige foranstaltninger til forbedring af offentlige myndigheders betalingspraksis. Og i denne forbindelse vil jeg gerne forsikre fru Thyssen om, at Europa-Kommissionen har truffet de nødvendige foranstaltninger for bedre at overholde betalingsfristen på 60 dage, og i de tilfælde, hvor Kommissionens tjenestegrene uden gyldig grund betaler for sent, skal de betale morarenter.
Kommissionen er af den overbevisning, at forslaget vil sikre virksomhederne store fordele, især de små og mellemstore virksomheder. Det vil desuden have en positiv indvirkning på beskæftigelsen, fordi antallet af virksomheder, der går konkurs på grund af overskridelse af betalingsfrister, vil falde.
Jeg vil gerne takke Europa-Parlamentet for dets vedvarende støtte til dette tiltag. Og jeg vil rette en særlig tak til ordføreren, Lyndon Harrison, for det omfattende, seriøse arbejde, han har gjort omkring dette spørgsmål, ikke kun i forbindelse med udarbejdelsen af betænkningen med henblik på behandlingen af direktivet, men især også for den indsats, han har gjort i mange år til fordel for de små og mellemstore virksomheder, hvor han konstant har gjort opmærksom på problemerne, navnlig vedrørende overskridelse af betalingsfrister. Ligeledes vil jeg takke Udvalget om Retlige Anliggender og specielt dets ordfører, fru Berger, for hendes bidrag til Parlamentets behandling af dette direktiv.
Mange af de ændringsforslag, der stilles, er med til at supplere og gøre Kommissionens forslag mere præcist, og jeg kan sige med det samme, at de kan accepteres. Mere konkret kan Europa-Kommissionen acceptere ændringsforslag 1, 2, 3, 4, 10, 19, 20, 22 og 31, som de er. Disse ændringsforslag kan Kommissionen godkende i deres nuværende form. Så er der andre ændringsforslag, hvor Kommissionen stort set er enig, hvad indholdet angår, men hvor vi gerne vil bevare en mulighed for at omformulere dem, så de passer bedre til resten af direktivet set ud fra et juridisk synspunkt. Der er her tale om ændringsforslag 7, 9, 11, 13, 14, 15, 16, 18, 21, 24, 26, 28 og 32. Europa-Kommissionen kan derimod ikke acceptere ændringsforslag 5, 6, 8, 12, 17, 23, 25, 27, 29, 30, 33, 34 og 35.
Jeg vil nu gå over til Rübig-betænkningen vedrørende syv central- og østeuropæiske landes deltagelse i det tredje flerårige program for små og mellemstore virksomheder. Jeg vil indlede med at takke ordføreren for den fremragende indsats, han har gjort. Vi kan godtage de ændringsforslag, der er stillet, og som Parlamentets korresponderende udvalg vedtog den 3. september. Antallet af små og mellemstore virksomheder i alle disse lande er faktisk vokset i de sidste år. I dag udgør landenes små og mellemstore virksomheder over 90 % af det samlede antal virksomheder. Imidlertid ved vi, at der skal gøres en endnu større indsat i de kommende år for at forbedre og forenkle det administrative og forskriftsmæssige miljø, som disse virksomheder arbejder inden for, og vi håber naturligvis, at endnu flere virksomheder vil starte fremover. I de år, der er gået, har Phare-programmet spillet en vigtig rolle ved at støtte udviklingen af små og mellemstore virksomheder i disse lande, og jeg er overbevist om, at dette vil fortsætte. I dag bør den politik, der har til formål at fremme udviklingen af små og mellemstore virksomheder, blive mere præcis, og jeg tror også, den skal være mere konkret.
Jeg glæder mig især over, at vi i dag åbner det tredje flerårige program for den første gruppe bestående af syv lande i en periode, der går fra 1998 til 2000. Landene er Bulgarien, Tjekkiet, Estland, Ungarn, Polen, Rumænien og Slovakiet. Senere vil vi åbne programmet for Slovenien, Litauen og Letland, når disse lande er parate til det. Samtidig åbner vi også programmet for Cypern. Nu, hvor disse lande forbereder sig på at træde ind i Unionen, er det min oprigtige overbevisning, at tiden er inde til, at de deltager konstruktivt i det tredje flerårige program for små og mellemstore virksomheder. Og jeg vil gerne takke endnu en gang for Deres støtte til dette tiltag.
Jeg kommer nu til betænkningen af Hendrick om de europæiske kapitalmarkeder for små og mellemstore virksomheder. Jeg vil indlede med at takke hr. Hendrick for hans fremragende betænkning og positive vurdering af Kommissionens meddelelse fra 1997. Jeg kan imidlertid sige, at udviklingen på dette område siden da har været meget positiv, selvom jeg mener, at der stadig er meget, der skal gøres.
Som bekendt har både EASDAQ-markedet og Euro-NM-nettet været under stadig ekspansion og handler nu med aktier for ca. 200 selskaber. Selvom EASDAQ's tal ligger langt under det tilsvarende amerikanske marked, NASDAQ, er det alligevel en væsentlig succes, især hvis man tænker på, at der ikke engang er gået to år, siden EASDAQ blev startet, og hvis vi kigger på de amerikanske erfaringer, vil vi se, at NASDAQ konsolideredes efter en periode på fem år. De 200 selskaber, der fungerer i dag, har indbragt en kapital på ECU 2, 7 milliarder, det vil sige i gennemsnit ECU 14 millioner hver. Et beløb, som ikke havde kunnet skaffes via de traditionelle bankkilder. Samtidig har selskaberne fået mulighed for at få adgang til den bankfinansiering, de har brug for, da deres status er styrket med aktiekapital. Disse selskaber er netop den slags nyskabende virksomheder, højteknologiske virksomheder, som Europa-Kommissionen gerne vil fremme.
Resultatet af selskabernes børsnotering er en gennemsnitlig forøgelse af antal medarbejdere på ca. 30 % over de to år. Endvidere har de to markeders vellykkede ekspansion bidraget generelt til at styrke det øgede samarbejde mellem børserne og til at fremme oprettelsen af kapitalmarkeder for små og mellemstore virksomheder i andre medlemsstater. Der bør imidlertid lægges endnu større vægt på deres udvikling. Og dette tror jeg vil ske med euroens fremkomst, da de vil nyde stor gavn af den større gennemsigtighed, som følger af indførelsen, gennemførelsen og anvendelsen af den fælles valuta.
Hvad fremtidens indsats angår, vil vi koncentrere vores bestræbelser om gennemførelsen af den handlingsplan, som indgik i vores meddelelse, der blev forelagt Det Europæiske Råd i Cardiff i juni 1998. I denne forbindelse vil jeg nævne seks konkrete initiativer, som enten er under udvikling eller vil blive iværksat inden længe:
For det første rundbordsforhandlinger om opdelingen af markederne for virksomhedskapital med det formål at reducere hindringerne og lette de små og mellemstore virksomheders adgang til denne type finansiering.
For det andet en revision af alle nationale og grænseoverskridende procedurer for udstedelse af aktier for at muliggøre en simpel, formaliseret og omkostningsmæssigt rentabel offentlig aktieemission.
For det tredje den tredje rundbordsforhandling for bankierer og små og mellemstore virksomheder. Under den tredje rundbordsforhandling vil man bestemme den »bedste praksis«, den optimale praksis for finansiering af virksomhedsetablering og -start, især virksomheder med store udviklingsmuligheder, hvor notering på en europæisk børs kunne blive aktuel.
For det fjerde et nyt tiltag for den såkaldte »seat capital«, som vil få navnet CREA.
For det femte en vejledning i selvevaluering, hvad angår fondsbørser, for små og mellemstore virksomheder, som kan hjælpe virksomhedsejerne med at tage stilling til, om deres virksomhed har muligheder for at blive optaget til notering.
For det sjette en undersøgelse af de teknikker, der kræves for at vurdere såvel risiko som klassificering af selskabernes kreditværdighed med særlig vægt på de små og mellemstore virksomheder.
Til sidst vil jeg kommentere Scarbonchi-betænkningen om den femte årsberetning fra Det Europæiske Observationscenter for SMV.
Jeg vil først og fremmest takke Europa-Parlamentet for den vedvarende interesse, det har vist for Observationscenteret, og komplimentere ordføreren, hr. Scarbonchi, for hans arbejde.
Jeg har gennemgået alle Deres forslag med hensyn til Observationscenterets fremtidige arbejde meget nøje. Hvad angår det specielle krav om at undersøge koordineringen af de forskellige europæiske programmer for små og mellemstore virksomheder, vil jeg mene, at dette allerede er gjort i vid udstrækning i den publikation, som De alle har fået, "Aktiviteteter til fordel for SMV og håndværkssektoren«.
Hvad de øvrige forslag angår, kan jeg forsikre Dem om, at de vil blive taget i betragtning ved udarbejdelsen af de kommende årsberetninger fra Observationscenteret, som for eftertiden bør indeholde flere informationer, nye, bearbejdede tal, og da vi i de tidligere år har udgivet beretningerne på årsbasis, bør vi måske afsætte lidt mere tid end blot et år, så vi kan få nye og mere bearbejdede tal med.
Til sidst vil jeg sige, at jeg glæder mig over Deres anerkendelse af Observationscenterets betydning som referencepunkt, som et center, der udarbejder en brugbar beretning med væsentlige informationer, ikke kun til de europæiske institutioner, men især også til medlemsstaternes regeringer og til de instanser, som har med de små og mellemstore virksomheder at gøre.
Desuden kan jeg forsikre Dem om, at Europa-Kommissionen agter at fortsætte Observationscenterets arbejde i fremtiden og bidrage med sin støtte til dets aktiviteter.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 00.10)

