Velkomstord
Formanden
Jeg vil gerne byde velkommen til delegationer fra forskellige ansøgerlande, der repræsenterer deres respektive regeringer og parlamenter, som har taget plads i den officielle loge. De vil i dag sammen med os være vidne til et historisk øjeblik i Den Europæiske Union, som vil give os alle mulighed for at udvide og uddybe vores relationer. Deres tilstedeværelse her i dag er meget relevant, og det er derfor en stor glæde for mig at hilse Dem hjertelig velkommen.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Van Putten
Hr. formand, jeg har en bemærkning vedrørende lobbyaktiviteterne her i Forsamlingen. De ved, at der skal meget til, førend jeg gør dette. Kolleger fra en række andre grupper, som har været meget betænksomme, har gjort mig opmærksom på, at der ser ud til i nogle dage at have cirkuleret en fax, som jeg selv først fandt i morges, patents for life , hvori der omtales et ændringsforslag, som jeg har stillet med en hel gruppe, og som i mellemtiden er overtaget af min gruppe. Deri siges det, at hvis dette ændringsforslag vedtages, bliver alle oplysninger om patienter i verden, som har noget at gøre med bioteknologi og patentering, offentliggjort og sendt til forsikringsselskaber, hvor de kan volde skade. Jeg tilråder Dem indtrængende: Beskæftig Dem ikke med al den slags vanvittige lobbyaktiviteter. Læs nøje ændringsforslaget, og De vil se det modsatte. Det drejer sig om, at hvis der tages et gen fra Dem, Deres nabo eller uanset hvem, skal industrien først have tilladelse dertil af den juridiske person eller Dem selv eller f.eks. i tilfælde af et barn af dettes værge. Dernæst, når patentet er givet, forbliver dette fuldstændig hemmeligt.
Endelig betyder sidstnævnte, at også forsikringsselskaber og industrier ikke kan misbruge det, for så går sagen til retten.

Formanden
Fru van Putten, jeg vil opfordre Dem til ikke at benytte den tid, der er afsat til bemærkninger til forretningsordenen, til at indlede forhandlinger om reelle spørgsmål.

Macartney
Hr. formand, jeg vil give Dem ret i, at folk somme tider forsøger at tage ting op, som ikke står i protokollen. Men mine bemærkninger er en rettelse til protokollen. Punkt 12 om fællesskabsordningen for fiskeri og akvakultur. Der står, at jeg sagde: «Macartney, der protesterede mod den måde, hvorpå Retsudvalget havde behandlet ændringen af det retsgrundlag, som Fiskeriudvalget havde foreslået«. Jeg fastholder, at det er forkert. Der skal stå: «behandlingen af det retsgrundlag, som Kommissionen havde foreslået«. Der er en stor institutionel forskel mellem Kommissionen, som her er tale om, og Fiskeriudvalget. Jeg ser nødig, at Parlamentet blander disse to instanser sammen, så jeg vil bede om at få foretaget denne rettelse.

Formanden
Vi noterer dette, og protokollen vil blive undersøgt.

Karamanou
Hr. formand, jeg gør opmærksom på, at jeg under den foregående afstemning om naturkatastrofer stemte for og ikke imod. Jeg kom til at trykke forkert på maskinen.

Formanden
Vi noterer Deres bemærkninger.
(Protokollen godkendtes)

Dagsordenen
Formanden
Jeg har modtaget en anmodning fra Budgetudvalget om at opføre betænkning af Samland om udkast til insterinstitutionel aftale vedrørende bestemmelser om finansieringen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (A4-0249/97) med forhandling på dagsordenen.
I betragtning af emnets vigtighed og den omfattende arbejdsbyrde på dagsordenen vil jeg foreslå følgende ændring af dagsordenen i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 96:
betænkning af Samland opføres med forhandling på dagsordenen for dette møde; -forhandlingen finder sted kl. 11.45; -ordføreren forelægger sin betænkning, hvorefter hver politisk gruppe og løsgængerne får tildelt to minutters taletid; -afstemningen finder sted under afstemningstiden for dette møde.Er der nogen indsigelser?
Hr. Fabre-Aubrespy har ordet.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg vil gerne komme med nogle bemærkninger til forretningsordenen i forbindelse med den erklæring, som De har fremsat, samt ændringen af dagsordenen.
Tillad mig at begynde med at sige, at det er umuligt på et kvarter at give to minutters taletid til hver politisk gruppe og til ordføreren for Budgetudvalget, med afstemninger, der begynder kl. 12.00. Jeg siger dette en passant for at vise, hvor improviseret denne sag er.
Jeg ønsker, hr. formand, at min henvisning til forretningsordenen, der er baseret på artikel 129, får juridiske svar og ikke det svar, der består i at sige: «Flertallet bestemmer«. Vi befinder os ganske vist i demokratiske lande her i Europa, men det er ikke en grund til automatisk at fjerne juridiske hindringer, når man har politisk flertal. Jeg ønsker det i høj grad, netop fordi vi er i første etape af ratificeringen af beslutningerne fra Amsterdam.
Hr. formand, jeg har således syv bemærkninger til forretningsordenen i forbindelse med det, De lige har sagt. Jeg citerer artiklerne, hvis De tillader det, og jeg vil tage ordet for hver af dem. De artikler, som jeg sætter til debat, er artikel 96, stk. 2, artikel 143, stk. 2, artikel 99, artikel 96, stk. 1, artikel 97, stk. 2, artikel 51, stk. 1 og artikel 124, stk. 2.
Jeg starter med den første bemærkning til dagsordenen.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, jeg erindrer om, at i overensstemmelse med forretningsordenen havde De et minut, som De i vid udstrækning har overskredet.
Jeg giver Dem endnu et minut for at slutte af.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg begynder med den første bemærkning til dagsordenen, som jeg har et minut til.
I artikel 96, stk. 2, står der: «Forkastes et forslag om at ændre dagsordenen...

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, De er jurist. Denne fremgangsmåde strider mod forretningsordenen.
Bemærkningen til forretningsordenen giver Dem ret til et minut i alt, men ikke et minut til hvert enkelt forslag.

Fabre-Aubrespy
Det er klart, at der for hver bemærkning må være et minut, hr. formand.

Formanden
Vi stopper her, ellers fratager jeg Dem ordet.
Jeg har givet Dem et minut. Redegør for Deres argument, og derefter stemmer vi.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, vi taler meget om demokrati, lad mig i det mindste forelægge en bemærkning til forretningsordenen. Jeg forelægger de andre om lidt, det generer mig ikke.
I artikel 96, stk. 2, er følgende fastsat, hr. formand: «Forkastes et forslag om at ændre dagsordenen, kan det ikke genfremsættes i samme mødeperiode«. Men jeg fremsatte i går morges en anmodning om ændring af dagsordenen. Jeg fremsatte den under henvisning til emnets vigtighed. Jeg anmodede, om at der var en forhandling og ikke en afstemning uden forhandling. Jeg fremkom med nogle argumenter, der i dag findes på side 5 i protokollen. De gav ordet til formanden for Budgetudvalget, hr. Samland, der anmodede formanden om ikke at acceptere min forespørgsel og for at gentage det, der blev skrevet i protokollen: «Formanden mente, at det pågældende punkt på baggrund af de fremsatte argumenter kunne forblive opført på dagsordenen for mødet i morgen«. Det findes for øvrigt på dagsordenen for i dag som afstemning uden forhandling.
De foreslår os nu at komme med en ny ændring til dagsordenen. Artikel 96, stk. 2, strider herimod, uanset om anmodningen kommer fra Budgetudvalget, Dem selv eller 29 parlamentsmedlemmer.
Det var min første bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne nævne, at jeg har seks andre for at gøre opmærksom på den ukorrekte procedure.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, artikel 96, stk. 2, som De omtalte, fastslår, at for at en ændring ikke kan genfremsættes, kræves det, at den er blevet forkastet. Der er ikke blevet stemt om Deres forslag, fordi De fremsatte det efter den fastsatte frist. Det er således ikke sat til afstemning og er ikke blevet forkastet.
Vi lægger første afsnit i stk 2 i samme artikel til grund, der giver formanden beføjelse til at stille ændringsforslag til dagsordenen.
Spørgsmålet er afgjort.
Jeg sætter formandens forslag om at ændre dagsordenen til afstemning.
(Ændringen af dagsordenen vedtoges)
Aktuel og uopsættelig debat (indsigelser)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er afstemning om skriftlige indsigelser mod debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning (art. 47).
Under afstemningen om punkt III »Menneskerettigheder«

Giansily
Hr. formand, jeg vil gerne henvise til forretningsordenen. Der er faktisk allerede 6 punkter under overskriften, menneskerettigheder, mens vi kun har ret til 5 punkter. Hvis De således tilføjer et syvende punkt, tager De meget let på forretningsordenen.

Formanden
Hr. Giansily, dette findes faktisk ikke i forretningsordenen, det er praksis, et resultat af gruppernes enighed. Det er ikke forretningsordenen. Grupperne kan således afvige fra denne praksis i ekstraordinære tilfælde.
Det er ikke en regel i forretningsordenen. Der er ingen regel i forretningsordenen, der forbyder afstemning om dette punkt.
Jeg sætter således indsigelsen til afstemning.
(Den skriftlige indsigelse godkendtes)
Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg vil gerne tale om artikel 47 og bemærke, i nærværelse af så mange kolleger, i hvilken vildfarelse vicegeneralsekretæren kan bringe Dem. Han har lige til besvarelse af hr. Giansilys glimrende spørgsmål fortalt, at tallet 5 ikke fandtes i forretningsordenen.
I artikel 47, stk. 2 står der, at antallet af emner på dagsordenen ikke må overstige fem. I artikel 47, stadig stk. 2, 2. afsnit, står der, at hvis der er ændringer - der kan foretages - må det samlede antal emner i intet tilfælde være mere end fem. Derfor vil jeg gerne takke min kollega, hr. Giansily, ved at understrege relevansen af hans argumentation, uanset hvad man måtte sige rundt omkring Dem.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, De er en dreven parlamentariker. De ved, at under emnet »Menneskerettigheder« er der mange emner, og at man normalt og altid i parlamentet accepterer, at man ved afstemning tilføjer punkter som underpunkter under emnet »Menneskerettigheder«. Det er det samlede antal, der er begrænset til fem i forretningsordenen.
Hvorom alting er, erkender jeg, at antallet fem faktisk findes i forretningsordenen, men det drejer sig i det foreliggende tilfælde om det samlede antal punkter, ikke underpunkterne under »Menneskerettigheder«. De har delvis ret og delvis uret.

Agenda 2000
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forelæggelse ved Kommissionen af meddelelsen om Agenda 2000 (udviklingen i Unionens politikker, udvidelsen, den fremtidige finansieringsramme) efterfulgt af forhandling.
Formanden for Kommissionen, hr. Santer, har ordet.

Santer
Hr. formand, hr. rådsformand, mine damer og herrer, den 17. januar 1995 talte jeg i Parlamentet om, hvordan jeg forestillede mig at udføre denne Kommissions mandat, der slutter de første dage i det næste århundrede. Jeg erindrede dengang om perspektivet med udvidelsen. Jeg nævnte de interne reformer, der skulle iværksættes for at forberede sig til et større, men helt sikkert også stærkere Europa.
De overvejelser, som vi har gjort os i de 2½ år, har grundlæggende aldrig udeladt disse to mål: En styrkelse af Den Europæiske Union og en forberedelse af udvidelsen. Jeg hører ikke til dem, der mener, at Den Europæiske Union kan øge antallet af medlemmer uden nogen risiko for dens politiske plan. Vi ved af erfaring, at alene antallet komplicerer og forsinker vores beslutningsproces, men vi er også mange, der mener, at den historiske indsats med en åbning mod nye demokratier utvetydigt er vigtigere end andre betragtninger.
Det forenede Europa, som vi har lagt grundstenen til i 1952, og som vi i fyrre år har bygget på, dette Europa, der har opnået mange ting, det siger jeg med stolthed, ser nu sine kunstige opdelinger bragt til ophør. Det er en historisk chance for gennemgribende ændringer.
I dag fremlægger Kommissionen, som Det Europæiske Råd ønskede det på sit møde i Madrid i december 1995, et sammenhængende udkast til behandling af en helhed af komplekse, og især gensidigt afhængige, spørgsmål. Jeg vil gerne fastholde dette sidste punkt. Man kan ikke forestille sig fortsættelsen af landbrugsreformerne eller reformen af de politiske strukturer uden samtidig at tage højde for udvidelsen eller de finansielle krav. Det er dette ligningssystem, som Kommissionen har besluttet sig for at løse ved at udarbejde meddelelsen »Agenda 2000«.
Uddybelse og udvidelse fremlægges af og til som modstridende mål, fordi en større union nødvendigvis må være mere forskelligartet og mere kompleks, fordi der vil komme nye solidaritetsforhold til dem, der i dag forener medlemsstaterne, fordi det vil tage længere tid og være vanskeligere at træffe beslutningerne i en udvidet union, og disse forpligtelser, mine damer og herrer, er reelle. De kan ikke forbigås i tavshed, for udvidelsen kan ikke i noget tilfælde for Kommissionen være et forsøg på at krybe udenom. De kræver et dobbelt svar: Dels uddybelsen af Unionen med gennemførelse af euroen, som planlagt den 1. januar 1999 og udviklingen af de interne politikker og dels omformningen af vores institutioner.
Med hensyn til den institutionelle reform vil jeg være tydelig: Hvis vi ønsker, at Den Europæiske Union bliver en succesmodel uden sidestykke, hvis vi, trods handicappet med det store antal, ønsker at bevare midlerne til at handle, hvis vi ønsker, at hver borger i Europa anerkender Unionens beslutninger som legitime, hvis politikerne kort sagt stadig er besluttet på at opbygge Europa, så må vi acceptere at gå videre i reformen af institutionerne og beslutningsprocedurerne.
Regeringskonferencen, der lige er afsluttet i Amsterdam, kommer med det første svar. Men vi ved allerede, at dette ikke er tilstrækkeligt. Det er opfattelsen i protokollen om institutionernes fremtid, der er vedlagt Amsterdamtraktaten. For at afmærke vejen mener jeg, at det er nødvendigt allerede nu at give sig selv nogle ordentlige tidsfrister. Inden enhver udvidelse - og jeg siger netop inden enhver udvidelse - skal vægtningen af Rådets stemmer defineres, som skal ledsage reduktionen af antallet af kommissærer til én pr. medlemsstat. Ud fra Kommissionens synspunkt er det vigtigt at finde en politisk enighed om denne reform, inden vi træder ind i det næste århundrede. De sidste timers atmosfære - vi har set det i Ioannina - er næppe gavnlig for de gode beslutninger.
Som det er fastlagt i den institutionelle protokol, som jeg lige har talt om, kan Den Europæiske Union ikke udvides ud over fem nye medlemmer uden en mere gennemgribende reform af bestemmelserne i traktaten om institutionernes sammensætning og funktion. Kommissionen mener, at der skal indkaldes til en ny regeringskonference hurtigst muligt efter år 2000.
(Bifald) Hr. formand, meddelelsen om Agenda 2000 omfatter tre store afsnit: Udviklingen i Unionens politikker, behandling af udvidelsen og gennemførelse af en finansieringsramme. Jeg vil begynde med at nævne Unionens politikker og de reformer, der nu må iværksættes. Disse reformer må først og fremmest planlægges for Unionens borgere. De skal defineres med henvisning til de udfordringer, der venter os. Jeg vil således nævne de demografiske forpligtelser, indførelsen af ny teknologi, informationssamfundet, omstruktureringerne, økonomiernes øgede gensidige afhængighed og nødvendigheden af at give Europa en mere markant international størrelse.
Jeg vil tilføje, at det er også nødvendigt at have en samlet vision for at forstå fremtiden for fællesskabshandlingerne. Man kan ikke længere forvalte hver stor politik for sig selv, behandle vores programmer som lige så mange selvstændige instrumenter, kort sagt, lade højre hånd være uvidende om det, venstre foretager sig, når den organiserede mobilisering af alle vores midler mere end nogen sinde er nødvendig. Det er til slut nødvendigt at tage hensyn til det, der er væsentligt, og det, der er mindre væsentligt. Tillidspagten om beskæftigelsen, som jeg har forelagt Parlamentet for et år siden, havde udgangspunkt i en lignende samlet handling. De beslutninger, der blev truffet i Amsterdam om stabilitets- og vækstpagten, giver os ret.
Kommissionen har fastholdt fire store mål for de interne fællesskabspolitikker: At skabe betingelserne for en vedvarende vækst, at basere væksten på kundskab, at iværksætte en gennemgribende modernisering af beskæftigelsessystemerne og endelig at fremme et solidarisk og sikkert samfund, der er optaget af den generelle interesse for miljøet, og som respekterer det. For at iværksætte disse retningslinjer foreslår Kommissionen at øge den relative andel af de interne politikker i fællesskabsbudgettet og samtidig koncentrere sig om prioriteter som forskning og udvikling, uddannelse og naturligvis de store net. Kommissionen må igen tænke over sin egen rolle, koncentrere sin handling om disse væsentlige opgaver, og som meddelt på regeringskonferencen vil Kommissionen foretage en omgruppering, en omdefinering af sine opgaver samt en tilsvarende reorganisation af sine tjenester.
Hr. formand, i tidens løb er den økonomiske og sociale samhørighed blevet en af søjlerne i den europæiske konstruktion. Den politiske prioritet i dette mål må meget tydeligt fastholdes. Perspektivet med udvidelsen til nye lande, der er mindre udviklet, øger faktisk nødvendigheden heraf endnu mere. En reduktion af de regionale uligheder, en støtte til regioner i økonomisk forandring og en udvikling af de menneskelige ressourcer overalt i Unionen, det er tre tydelige prioriteter, som Kommissionen har klarlagt, og som bør give sig udtryk i tre tilsvarende mål.
Ved på nuværende tidspunkt at gå fra syv til tre mål vil Unionen øge effektiviteten og synligheden af sin strukturelle aktion. Ved siden af koncentrationen om temaerne anbefaler vi en større geografisk koncentration. På nuværende tidspunkt får over halvdelen af befolkningen i Den Europæiske Union strukturstøtte, hvilket er overdrevet. Dækningsgraden må ned på omkring 40 %. I den forbindelse vil valgbarhedskriterierne for mål 1, der således er beregnet på sent udviklede regioner, dvs. de skal være under 75 % af fællesskabets BNP, blive nøje anvendt med en gradvis phasing out , altså overgangsperioder, for de regioner, der mister valgbarheden.
Denne indfaldsvinkel kombineret med fastholdelsen, udtrykt i PNB, af den samlede samhørighedsindsats, der bliver nået i 1999, vil på en gang gøre det muligt at opfylde de reelle behov for strukturstøtte i den nuværende Union og tage højde for de nye solidaritetsforhold, der kræves ved udvidelsen. Konkret udtrykt vil dette betyde en tildeling på 230 milliarder ECU for perioden 2000-2006 for de nuværende femten medlemsstater og 45 milliarder ECU for de nye medlemsstater. Det drejer sig således for de femten om en forøgelse på 15 % over denne periode, koncentreret om de dårligst stillede regioner.
Samhørighedsfonden vil stadig være det fremragende instrument, der hjælper de mindst velstillede lande med at fortsætte deres udvikling med hensyn til økonomisk genoprejsning og konvergens. Kommissionen foreslår således at videreføre tildelingen af denne fond, fordi den opmuntrer projekter vedrørende miljø og transport. Dette værktøj vil være af stor interesse for de fremtidige medlemsstater, hvis investeringsbehov er særlig store i den henseende. Da det først og fremmest drejer sig om et samhørighedsinstrument, foreslår Kommissionen at fastholde fordelen for de lande, der måtte deltage i eurozonen, og hvis BNP pr. indbygger er under 90 % af fællesskabsgennemsnittet. Kommissionen mener imidlertid, at det er nødvendigt midtvejs at foretage en revision af valgbarheden til Samhørighedsfornden. Endelig vil Kommissionen bestræbe sig på i et styrket partnerskab at indføre en forenklet og decentraliseret forvaltning af strukturfondene og at iværksætte passende strukturer til evaluering og kontrol.
Hr. formand, siden den europæiske integration har den fælles landbrugspolitik gjort sig gældende som en af de grundlæggende politikker. Jeg tror fuldt og fast på, at den vil forblive central for den europæiske konstruktion, som den har været det med succes i løbet af de sidste fyrre år. For at styrkes og udvikle sig har den fælles landbrugspolitik stadigt måtte reformeres. Markedernes langsigtede perspektiver viser, at tiden er inde til at planlægge en ny reform. Vi ønsker både at bevare konkurrencedygtigheden og eksportmuligheden for vores landbrug og at udvikle landdistrikterne. Denne reform skal forlænge reformen fra 1992, der på den tid blev meget kritiseret, og som har ført til absorbering af overskud og betydelige forhøjelser i landbrugsindtægterne.
Den yderligere bevægelse mod verdenspriserne, der er foreslået af Kommissionen, vil ikke kun muliggøre en forøgelse af den fremtidige konkurrencedygtighed i landbruget i sektorer så vigtige som korn og oksekød. Den vil også anbringe Unionen i en stærk position for de fremtidige forhandlinger, der vil finde sted i WTO. Endelig vil denne regulering gøre den progressive integrering af de nye medlemsstater lettere takket være en dobbelt bevægelse med prisfald inden for Unionen og prisstigning i de central- og østeuropæiske lande. Denne plan gør det også muligt at nedsætte risikoen for en ukontrolleret forøgelse af produktionen i de fremtidige medlemsstater. Jeg vil tilføje, at de alarmerende forudsigelser, som jeg har kunnet læse her og der om omkostningerne ved udvidelsen i den fælles landbrugspolitik, absolut dementeres af vores analyser.
Kommissionen forudser et fald i de institutionelle priser, og jeg fastholder udtrykket institutionel. Disse fald, der er betydelige for korn og oksekød og mere beskedne for mælk, der er underlagt et kvotesystem, som sund fornuft siger, at det er værd at bevare på dette stade, vil naturligvis udlignes af en forhøjelse af indtægtspræmierne. Forbrugeren vil således få direkte gavn af den ny metode, mens den offentlige støtte til landbruget vil stige let.
Men jeg vil gerne understrege, at vi kan ikke tillade os at overkompensere de indtægtstab, der følger af prisfaldene. Derfor planlægger Kommissionen udligninger, der er lavere end 100 %, et forslag, der berettiges af, at markedspriserne efter vores forudsigelser stadig er over de institutionelle støttepriser. Derfor kommer vi med vores forslag om at fastsætte et særligt loft pr. landbrug for al direkte indtægtsstøtte, der finansieres af Fællesskabet.
Jeg talte før om konkurrencedygtighed, men jeg vil også gerne nævne udviklingen af landdistrikterne, den nødvendige forandring henimod et landbrug, der er nærmere mennesket, nærmere miljøet, og som også tænker mere på kvaliteten af sin produktion. Politikken med landbrugsstrukturer skal mere opfattes som et element i den sociale og økonomiske ligevægt i landbrugsområderne. Man må også understrege miljødimensionen i landbruget. Til dette formål foreslår Kommissionen at vedtage instrumenterne for landbrugspolitikken for eksempel ved meget tydeligt at lægge vægt på strukturelle ledsageforanstaltninger, der finansieres af EUGFL, Garantisektionen. Samtidig ønsker Kommissionen, at der tildeles øgede budgetmidler til miljøforanstaltninger i landbruget. For øvrigt vil Kommissionen foreslå Rådet at tillade medlemsstaterne at indføre en betingethed mellem de direkte betalinger og overholdelsen af miljøbestemmelserne.
Hr. formand, den anden del af Agenda 2000 omhandler udfordringen med udvidelsen. Den drager konklusioner, der følger af den gennemgribende analyse af situationen i de forskellige ansøgerlande med hensyn til de politiske og økonomiske kriterier fra København. Det er ud fra disse konklusioner, at Kommissionen formulerer præcise henstillinger om hver ansøgning og iværksættelse af forhandlingsprocessen. Jeg er sikker på, at den opmærksomme læsning af de dokumenter, der er forelagt i dag af Kommissionen, vil overbevise Dem om det seriøse og det objektive i vores arbejde. Jeg har altid sagt, at Kommissionen ville være sig sit ansvar bevidst, det har påtaget sig det, uanset om det drejer sig om den demokratiske forudsætning, de økonomiske perspektiver eller om evnen til at vedtage fællesskabsresultatet.
Demokratiet, menneskerettighederne, respekten for minoriteterne og retsstaten udgør forudsætninger, som det ikke er muligt at gå på akkord med. Den nye Amsterdam-traktat bekræfter denne indfaldsvinkel. Det er kun de demokratiske stater, der overholder menneskerettighederne, de fundamentale friheder og retsstaten, der kan være med i Den Europæiske Union. På dette område er det næppe muligt at foretage nogen satsninger. Man kan forlænge en statistisk kurve eller vurdere nogle økonomiske tendenser, man kan ikke lade tvivlen komme en til gode, når det handler om demokrati. Det er derfor, at Kommissionen ser sig nødsaget til at konstatere, at Slovakiet ikke opfylder det politiske kriterium fra København, hvilket udelukker enhver forhandlingsmulighed.
Hr. formand, situationen er anderledes på det økonomiske plan. At et land ikke på dette tidspunkt har en fuldt udviklet markedsøkonomi, der kan modstå konkurrencepresset i Unionen, er ikke i sig selv en afgørende faktor. Faktisk er der ingen af ansøgerne, der i dag opfylder alle de økonomiske kriterier, men nogle af dem har helt sikkert udviklet sig tilstrækkeligt til, at vi med god grund kan forudsige, at de vil være parate, når tiden er inde. Vurderingen af disse kriterier er således fremadskuende.
Den samme bemærkning gælder i endnu højere grad evnen til at gennemføre resultatet. I den forbindelse vil jeg understrege, at det ikke er tilstrækkeligt at vedtage nogle lovgivningsmæssige akter. Det er også nødvendigt at have den administrative kapacitet til at iværksætte dem. Ligesom ved de tidligere udvidelser må ansøgerlandene ved afslutningen af forhandlingerne være i stand til at gennemføre resultatet, uden at det af den grund er nødvendigt at forudse nogle alt for lange overgangsperioder og naturligvis heller ikke permanente afvigelser, ellers vil vi ende med et opdelt Europa, et Europa à la carte. Men det fremgår af vores arbejde, at dette perspektiv for visse lande ikke er sikret for øjeblikket.
Vurderingen af kriterierne fører os til at konkludere, at det er muligt at planlægge starten på tiltrædelsesforhandlingerne med fem lande ud over Cypern. Det drejer sig i den rækkefølge, hvorefter de har forelagt deres ansøgning til Unionen, om Ungarn, Polen, Estland, Tjekkiet og Slovenien. Jeg vil i den forbindelse understrege, at det fra det ene land til det andet er nødvendigt med en betydelig yderligere indsats, for at en tiltrædelse bliver mulig på mellemlangt sigt, som det for øvrigt følger af individuelle udtalelser.
Jeg mener, at det er relevant at præcisere, at afslutningen af hver forhandling vil afhænge af de fremskridt, som det pågældende land har gjort, men der er intet af det, som Kommissionen i dag foreslår, der tyder på en afvisning af visse ansøgere. Tværtimod opfordres de alle til at blive fuldgyldige medlemmer af Den Europæiske Union. Vores forslag vil betyde, at de mindst forberedte lande må placere sig med beslutsomhed i perspektivet med fremtidige forhandlinger.
Det er hele meningen med partnerskabet for tiltrædelse, som Kommissionen foreslår at oprette med hvert af ansøgerlandene. Denne strategi er baseret på indhentning af de mangler, der har kunnet konstateres i anledning af udarbejdelsen af udtalelserne.
Jeg vil overlade det til min kollega, Hans van den Broek, at redegøre mere detaljeret for dette punkt, men jeg vil gerne understrege, at disse partnerskaber for tiltrædelse indeholder et tredobbelt aspekt for ansøgerlandene: Den progressive vedtagelse af resultatet, fortrolighed med programmerne og arbejdsmetoderne i Fællesskabet og endelig fra år 2000 finansiel støtte forud for tiltrædelsen.
Til dette formål foreslår Kommissionen betydelige finansielle rammebeløb til alle ansøgerlandene i Central- og Østeuropa: 1, 5 milliarder ECU til PHARE-programmet, 0, 5 milliarder ECU som landbrugsstøtte og 1 milliard ECU til strukturstøtte. Det handler naturligvis her om årlige beløb, der udgør 21 milliarder ECU i alt over hele perioden for de finansielle overslag.
Kommissionen aflægger hvert år rapport til Det Europæiske Råd om de konstaterede fremskridt. For de lande, der endnu ikke måtte være påbegyndt forhandlinger med, vil denne objektive vurdering give Kommissionen mulighed for, når tiden er inde, at anbefale igangsættelse af tiltrædelsesprocessen.
Endelig har Kommissionen overtaget ideen om at indkalde alle de europæiske stater, der er interesseret i tiltrædelsen, og som er forbundet med Unionen af en associeringsaftale, til en konference. Det forekommer faktisk væsentligt, at alle disse lande i højere grad bliver enige om så vigtige spørgsmål for Unionens fremtid end den fælles udenrigspolitik eller retlige og indre anliggender.
Hr. formand, den nye finansielle ramme, der skal gælde fra år 2000, bør dække en tilstrækkelig lang periode, finansiere både uddybelsen af vores politikker og udvidelsen og sikre en sund forvaltning af de offentlige finanser. For årene 2000-2006 opfylder Kommissionens forslag disse mål, samtidig med at margenerne bevares under loftet for ressourcerne, som det er foreslået at fastholde på 1, 27 % af BNP.
Kommissionen mener, at det er muligt under dette loft at fortsætte reformen af den fælles landbrugspolitik, at fastholde samhørighedsindsatsen og at udvikle de interne og eksterne politikker. Samtidig vil omkostningerne ved en første udvidelse og iværksættelse af et betydeligt finansielt program til at forberede ansøgerne til tiltrædelsen kunne finansieres.
Hvordan kan det foregå, vil De spørge? Kommissionen har taget højde for et vist antal faktorer og navnlig de margener, det er muligt at påvise under landbrugets retningslinjer og virkningen af en øget koncentration af strukturudgifterne. Man bør også nævne resultaterne af den økonomiske vækst og endelig udbyttet af den budgetmæssige stramning, der er foretaget i den nuværende periode for de finansielle overslag. Det må faktisk erindres, at betalingsbevillingerne for 1997 ligger på 1, 17 % sammenlignet med det tilladte loft på 1, 23 % af BNP.
Tillad mig at nævne nogle tal med hensyn til de finansielle følger af Agenda 2000: Den senere reform af den fælles landbrugspolitik vil i slutningen af perioden give sig udtryk i en ekstra nettoomkostning på omkring 4 milliarder ECU om året. Trods disse ekstraomkostninger vil der stadig være en margen på 4, 7 milliarder ECU under landbrugets retningslinjer. Denne margen er absolut nødvendig for at imødegå risiciene på landbrugsmarkedet, for at sikre en god integration af de nye medlemsstater og for at forberede sig på fremtidige udvidelser.
Hvad angår den økonomiske og sociale samhørighed, beløber det samlede disponible beløb for perioden 20002006 sig til 275 milliarder ECU, hvoraf vi, som jeg har sagt, forbeholder 45 milliarder til de nye medlemsstater. Af disse 45 milliarder, vil 7 milliarder dog være udtaget til finansiering af en strukturstøtte forud for tiltrædelsen for alle ansøgerlandene.
Den kombinerede indsats af de forskellige støtter forud for tiltrædelsen og integrationen af de nye medlemsstater i fællesskabspolitikkerne vil udgøre det betydelige beløb af 75 milliarder ECU over perioden. Det handler her, mine damer og herrer, om en egentlig Marshall-plan for de central- og østeuropæiske lande.
Med hensyn til tallene vil jeg tilføje, at alt dette vil være muligt uden at revidere loftet for egne ressourcer og derfor heller ikke finansieringssystemet. På dette sidste punkt fremsætter meddelelsen om Agenda 2000 nogle betragtninger på mellemlangt og langt sigt med hensyn til retfærdigheden i systemet, muligheden for at indføre nye ressourcer og budgetmæssige korrektioner.
Hr. formand, mine damer og herrer, af alle de dokumenter, som jeg har forelagt, vil jeg gerne have, at man husker to ting: Sammenhæng og objektivitet. Tillad mig at erindre om mine indledende bemærkninger: Agenda 2000 har til hensigt at behandle alle de spørgsmål, der måtte opstå i Den Europæiske Union i begyndelsen af det 21. århundrede. Uddybelsen af Unionens politikker for at opfylde dette behov for et Europa, der bliver ved at vokse; udvidelsen fordi denne historiske pligt kræver et ambitiøst svar; og udkastet til en finansiel ramme, der er forenelig med Den Økonomiske og Monetære Union, som er et prioriteret projekt hos os alle.
Vi har nu sat nogle pejlemærker. Kommissionen behandler disse tidsfrister med viljen til at lykkes. Jeg tvivler ikke på medlemsstaternes og alle ansøgerlandenes vilje. Jeg tvivler ikke på Parlamentets vilje, for det har ved flere lejligheder udtalt sig til fordel for et stærkt Europa, der er solidarisk og åbent over for nye demokratier og trofast over for de ambitiøse hensigter, som traktaterne giver det.
Mine damer og herrer vores succes bliver Europas succes!
Vedvarende bifald)
Van den Broek
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med helt klart og uforbeholdent at tilslutte mig hr. Santers bemærkning om, at dette virkelig er en historisk begivenhed, og det passer specielt godt, at vi her i dag forelægger Agenda 2000-pakken for de valgte repræsentanter for Europas borgere. Jeg forstår, at Parlamentet har truffet de nødvendige foranstaltninger, så de forskellige aspekter ved denne pakke kan blive overvejet nøje, og jeg forventer, at dette i udpræget grad vil højne niveauet i den offentlige debat om spørgsmål, som har så vidtrækkende konsekvenser for Europas befolkninger.
Forud for dette møde havde jeg lejlighed til at forelægge Kommissionens Agenda 2000 og dokumenterne om udvidelsen for ansøgerlandenes ambassadører og give dem lidt flere baggrundsinformationer. Det glæder mig meget, at de er til stede sammen med os her på denne betydningsfulde dag. Betydningsfuld for dem, men også betydningsfuld for os.
Hr. Santer fremlagde de store linjer i Kommissionens holdning. Jeg vil gerne specielt fremhæve det tilsagn, som han og premierminister Kok på det daværende nederlandske formandskabs vegne gav ansøgerlandene om, at man ikke kan benægte, at der skal flere institutionelle reformer til i Den Europæiske Union, men tingene bør organiseres således, at der ikke bliver tale om at udskyde udvidelsen. Det er derfor, jeg understreger hr. Santers ord om, at Kommissionen har foreslået, at der skal afholdes en ny regeringskonference snarest muligt efter århundredeskiftet, således at den institutionelle reform kan blive gennemført inden udvidelsen.
Jeg vil nu gerne give en lidt mere detaljeret forklaring om den holdning, Kommissionen anlægger i Agenda 2000pakken, for så vidt angår udvidelsen.
Kommissionens holdning til hver enkelt ansøgning om medlemskab tager udgangspunkt i de betingelser for medlemskab, der blev fastlagt i 1993 under Rådets møde i København. Disse betingelser omfatter ansøgerlandets politiske og økonomiske situation og dets evne til at opfylde de andre betingelser, der følger med medlemskabet - det, man kalder Fællesskabets acquis .
Det følger af disse betingelser, at et ansøgerland skal have stabile institutioner, der kan sikre demokratiet, retsstatsprincippet skal være gældende ligesom menneskerettighederne, og der skal være respekt for og beskyttelse af minoriteter; en fungerende markedsøkonomi; evne til at klare konkurrencepres og markedskræfter inden for Den Europæiske Union og evne til at leve op til de yderligere krav i forbindelse med medlemskabet, som følger af vort acquis , herunder også tilslutning til målsætningen med den politiske, økonomiske og monetære union.
Ved vurderingen af, hvorvidt hvert enkelt ansøgerland lever op til disse betingelser, har Kommissionen foretaget en fuldstændig objektiv analyse. Denne analyse var baseret på informationer fra ansøgerlandene selv suppleret med informationer fra andre kilder. Kommissionen bærer det fulde ansvar for det resultat, den er nået frem til, men den har også benyttet sig af vurderinger inden for særlige områder, som er udarbejdet af medlemsstaterne og kompetente internationale organer som for eksempel OSCE og Europarådet på den politiske front, og Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling, Verdensbanken samt IMF på den økonomiske front.
Jeg er naturligvis klar over, at Parlamentet har givet udtryk for, at det foretrækker, at forhandlingerne med samtlige ansøgerlande påbegyndes samtidig. Kommissionen skal på sin side fortsat understrege, at udvidelsen er en samlet proces, der involverer samtlige ansøgerlande. Alle vil drage fordel af den styrkede før-optagelsesstrategi, alle vil blive opfordret til at indgå partnerskaber i forbindelse med optagelse, og alle vil få ekstra støtte fra Unionen til at løse de problemer, der påpeges i udtalelserne. Men den detaljerede, objektive analyse, som Kommissionen har udarbejdet, giver ingen mulighed for at være i tvivl om, at der sker en ganske naturlig differentiering mellem ansøgerlandene af en række historiske, politiske og økonomiske årsager.
Udtalelserne viser et klart skel mellem de ansøgerlande, hvis fremskridt indtil i dag giver rimelig grund til at antage, at de på mellemlangt sigt vil være i stand til at påtage sig de forpligtelser, der følger af medlemskabet, uden alt for lange forhandlinger eller overgangsperioder, og på den anden side de ansøgerlande, for hvilke der endnu ikke er grundlag for en sådan antagelse.
Den holdning, som Kommissionen anbefaler, går ud på, at der i begyndelsen af det kommende år indledes forhandlinger med de lande, som ikke blot lever op til de politiske betingelser for medlemskab, men hvor der også med hensyn til opfyldelsen af de andre betingelser er sket tilstrækkelige fremskridt til, at disse lande på mellemlangt sigt kan påtage sig de forpligtelser, der følger af medlemskabet, omend det kræver en yderligere indsats. I den mellemliggende periode er der planlagt en styrket før-optagelsesstrategi, ifølge hvilken vi skal indgå partnerskaber i forbindelse med optagelse med hver enkelt ansøgerland, uanset i hvilket omfang det er parat til at blive medlem, et partnerskab som er skræddersyet med henblik på at afhjælpe de mangler, der er påpeget i udtalelserne. Før-optagelsesstrategien bør naturligvis underbygges med yderligere finansiel støtte. Det var hr. Santer også inde på. Kommissionen foreslår, at der fra år 2000 og frem hvert år stilles ECU 1 mia til rådighed af strukturfondsmidlerne og ECU 500 mio inden for landbrugsprogrammerne i tilgift til PHARE-støtten, som beløber sig til ECU 1, 2 mia årligt.
Den styrkede før-optagelsesstrategi vil være ledsaget af et tilsagn fra Den Europæiske Union om, at hvert enkelt ansøgerlands fremskridt med hensyn til optagelsesbetingelserne vil blive vurderet senest i slutningen af 1998, og derefter vil der blive udarbejdet en sådan rapport hvert år. På grundlag af disse rapporter vil Kommissionen være i stand til at bedømme, hvornår tiden er inde til at anbefale Rådet, at der indledes yderligere optagelsesforhandlinger.
Samtlige ansøgerlande vil således være med i en omfattende udvidelsesproces. Differentiering betyder ikke på nogen måde diskriminering. Der bliver ikke tale om, at nogle er »inde« og andre »ude«, men om at være »inde« og »før-inde«, og de sidstnævnte vil have mulighed for at slutte sig til de førstnævnte, så snart betingelserne derfor er til stede.
De politiske betingelser for medlemskab har fundamental betydning. Det er atter blevet bekræftet og understreget i Amsterdam-traktatens artikel F. Hvis et land ikke har etableret stabile institutioner, der sikrer demokratiet, retsstatsprincippet og respekt for menneskerettighederne, herunder også mindretallenes rettigheder, så kan der ikke blive tale om at indlede forhandlinger om optagelse.
Udtalelserne munder ud i, at skønt demokratiets kvalitet kan forbedres yderligere i de fleste lande, så er det kun i Slovakiet, at de politiske problemer er så alvorlige, at de i sig selv udelukker, at der kan indledes forhandlinger om optagelse på nuværende tidspunkt. Vor væsentligste bekymring går netop på den manglende stabilitet, der er kendetegnende for de institutioner i landet, som burde kunne give de nødvendige politiske garantier.
Med hensyn til de andre betingelser for medlemskab, som vedrører landenes økonomiske situation og deres evne til at leve op til Den Europæiske Unions acquis , så har Kommissionen ikke blot analyseret den aktuelle situation, men har også foretaget en systematisk vurdering af tendenserne for at nå frem til en bedømmelse af hvert enkelt ansøgerlands evne til at opfylde disse betingelser på mellemlangt sigt. Der er endnu ingen af kandidaterne, der helt lever op til de økonomiske betingelser. Men fem af ansøgerlandene i Central- og Østeuropa - Ungarn, Polen, Estland, Den Tjekkiske Republik og Slovenien, for nu at nævne dem efter ansøgningsdato - har etableret en fungerende markedsøkonomi, omend visse væsentlige sider som for eksempel den finansielle sektor endnu har behov for at modnes og udvikle sig yderligere. Hvad angår evnen til at klare konkurrencepresset og markedskræfterne i Den Europæiske Union, har hvert af de fem lande sine stærke og svage sider, men man kan forvente, at de alle opfylder denne betingelse på mellemlangt sigt, forudsat at der bliver gjort en yderligere indsats, som i nogle tilfælde må være af betydeligt omfang.
Udtalelserne indeholder ligeledes en vurdering af, i hvilket omfang ansøgerlandene er i stand til at »påtage sig de forpligtelser, der følger med medlemskabet, herunder også målsætningen med den politiske, økonomiske og monetære union«, med andre ord vort acquis . Der redegøres for den anvendte metodik i kapitel 2 i Agenda 2000. Det drejer sig her om en række forskellige indikatorer, som måler forskellige stærke og svage sider i hvert individuelt ansøgerland. Men det ser ud til, at resultatet er, at Ungarn, Polen og Den Tjekkiske Republik i store træk ville kunne følge vort acquis på mellemlangt sigt, hvis der gøres en stabil indsats, mens Estland og Slovenien på mellemlangt sigt ville blive i stand til det med en betydeligt forøget indsats.
Kommissionen har afgivet klare henstillinger på grundlag af den samlede, objektive vurdering i udtalelserne. De fører til den konklusion, at der bør indledes optagelsesforhandlinger med de fem ansøgerlande, jeg lige nævnte. Disse lande lever ikke blot op til de politiske betingelser, de har endvidere etableret markedsøkonomi og gjort tilstrækkelige fremskridt med hensyn til opfyldelsen af de øvrige betingelser, til at det åbner mulighed for at indlede sådanne forhandlinger.
Kommissionen er imponeret over den indsats, de andre ansøgerlande har gjort med henblik på at forberede sig til medlemskab, særligt i de seneste måneder. Vi agter med jævne mellemrum at aflægge rapport om deres fremskridt med opfyldelsen af kriterierne for medlemskab, og vi vil anbefale, at der indledes forhandlinger med dem, så snart de er rede hertil.
Man må ikke glemme, at der ikke nødvendigvis er lighedstegn mellem det antal lande, som Unionen indleder forhandlinger med, og det antal lande, som i sidste ende bliver optaget i Unionen i en første gruppe eller bølge. Forhandlingerne med hvert enkelt ansøgerland foregår separat og følger deres egen rytme, der vil være afhængig af hvor vanskelige de spørgsmål er, der skal løses. Hvis vi således begynder med at forhandle med seks ansøgerlande, herunder Cypern, så følger det ikke nødvendigvis heraf, at de alle seks bliver medlemmer samtidig.
Lad mig sige et par ord om Cypern. Det påpeges i Agenda 2000, at Kommissionen i 1993 afgav en positiv udtalelse om Cyperns ansøgning om medlemskab, og Rådet har ved gentagne lejligheder bekræftet, at optagelsesforhandlingerne skal indledes, seks måneder efter at regeringskonferencen er afsluttet. Øens deling giver naturligvis problemer i sammenhæng med udvidelsen, men vi håber, at udsigten til medlemskab kan virke som katalysator i forsøget på at finde frem til en retfærdig og varig løsning. Der indledtes i sidste uge direkte samtaler mellem præsident Klerides og hr. Denktash i New York i De Forenede Nationers regi, og vi håber på, at dette kan blive første fase i en proces, der fører frem til en løsning.
Der er også opmuntrende tegn på fremskridt mellem Grækenland og Tyrkiet med henblik på en løsning af deres bilaterale problemer uden at gribe til voldelige midler. En løsning på Cypernproblemet vil betyde, at optagelsesforhandlingerne kan gennemføres hurtigere, og disse forhandlinger vil glide lettere, hvis der gøres tilstrækkelige fremskridt i retning af en løsning, hvor også repræsentanter for det tyrkisk-cypriotiske samfund får mulighed for at involvere sig i optagelsesprocessen.
Kommissionen foreslår, at der afholdes en europæisk konference, hvor man ikke skal beskæftige sig med spørgsmål i direkte relation til udvidelsen, men snarere med områder som udenrigspolitik og kampen imod den internationale forbryderverden, hvor vi har behov for samarbejde med vore partnere, og denne konference kunne skabe tættere forbindelser med alle de associerede europæiske lande, der ønsker at blive medlemmer af EU.
Ved forelæggelsen af vore indstillinger for Rådet, Parlamentet og først og fremmest ansøgerlandene selv er det særdeles vigtigt, at vi placerer dem i sammenhæng med den samlede udvidelsesproces, som ingen ansøger er udelukket fra, og budskabet er, at samtlige ansøgerlande vil blive medlemmer af Den Europæiske Union, når de har opfyldt betingelserne, og forhandlingerne er ført til ende med et tilfredsstillende resultat.
Agenda 2000 bekræfter også, at Tyrkiet kan blive medlem af EU, således som det også blev bekræftet på mødet i Associeringsrådet for nylig. Kommissionen påpeger, at der er grund til bekymring over den manglende makroøkonomiske stabilitet i Tyrkiet, og at der først og fremmest skal yderligere fremskridt til i den politiske situation, i særdeleshed når det gælder beskyttelsen af menneskerettighederne. Der bør etableres et godt og positivt naboskab mellem Grækenland og Tyrkiet, og vi ser frem til, at Tyrkiet yder et aktivt bidrag til en retfærdig og varig løsning med hensyn til Cypern.
Rådet har bedt Kommissionen om at overveje, på hvilke måder relationerne med Tyrkiet kunne udvikles yderligere på grundlag af toldunionen. Vi godkendte i går en meddelelse herom, som også vil blive sendt til Parlamentet. Som vi ved, fungerer toldunionen i vidt omfang, der er et kolossalt overskud for EU på 10 mia dollars pr. år, men vi analyserer i vor meddelelse, hvordan samarbejdet i forbindelse med toldunionen kan uddybes yderligere.
Til slut vil jeg sige, at Den Europæiske Union står med et historisk ansvar gennem de kommende måneder. Det vil naturligvis være op til Rådet at træffe beslutning om at indlede optagelsesforhandlinger. Kommissionen har levet op til sit ansvar i medfør af traktatens artikel O, idet den har forelagt nogle klare og utvetydige henstillinger. Styrkelsen af før-optagelsesstrategien, forslaget om yderligere økonomisk støtte, optagelsespartnerskaberne og tilsagnene om en årlig vurdering af samtlige ansøgerlandes fremskridt, første gang i december 1998, understreger altsammen vort engagement i at få skabt en omfattende udvidelsesproces, der medtager samtlige ansøgerlande, og Kommissionen vil i de kommende måneder være meget lydhør over for Parlamentets synspunkter og den bredere offentlige debat i sammenhæng med forberedelsen af næste fase i udvidelsesprocessen.

Hänsch
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Santer, det er godt, at De først forelægger Agenda 2000 for Europa-Parlamentet, og dette glæder jeg mig udtrykkeligt over! Men jeg havde glædet mig endnu mere, hvis en repræsentant for Kommissionen i går aftes ikke allerede havde præsenteret væsentlige indhold i Agenda 2000 for pressen!
Agenda 2000 viser, at Den Europæiske Union har ansvar for hele Europa, men den er mere end kun en strategi for udvidelsen. Den er en afrundet strategi for Den Europæiske Unions fremtid ved begyndelsen af det næste årtusinde. Det er en sammenhængende, afrundet strategi, som De har forelagt os. De har gjort det, mine damer og herrer fra Kommissionen, som nu er muligt. Men det vil ikke være tilstrækkeligt til at tage udfordringerne i fremtiden op. Meget skal diskuteres og vil i de kommende måneder blive diskuteret udførligt, hos os i Parlamentet, i offentligheden, i regeringerne og med regeringerne. Det er det rigtige at gøre.
Men da rådsformanden er her i formiddag - hvilket jeg glæder mig over - vil jeg gerne via ham appellere til alle medlemsstatsregeringerne: Begynd nu ikke på at ødelægge strategien med alt for megen snak, at optrevle den eller hugge den i småstykker! Den Europæiske Union har brug for en sammenhængende og helstøbt strategi for målene og politikkerne! Der skal sættes en stopper for den hønsegårdsagtige regeringspolitik, hvor hver af de 15 regeringer hist og her samler et korn op og derpå erklærer det for at være en fælles politik!
(Bifald) Vi ønsker og vil, at de østeuropæiske stater og Cypern tiltræder Den Europæiske Union. Vi anser det for at være uundgåeligt og nødvendigt. Det er vor politiske og moralske forpligtelse over for de folkeslag, som har genvundet deres frihed. Vi, som har været medlem af Unionen i mange år, for nogles vedkommende i årtier, vi mener, at vi kunne reagere en smule gnavent på det, der er europæisk politik og Europæisk Union.
Folkene i Europas østlige del ser i Den Europæiske Union, i Europas enhed det store håb for deres fremtid, og vi skal og vil honorere dette håb! Det drejer sig ikke kun om fordeling af støtte eller om overførsel af midler, det drejer sig derimod om, at vi erkender, at dette Europa er en sammenhængende, kulturel, moralsk værdienhed i verden og ikke blot en rangerbanegård for støtte!
(Bifald) Viljen til at være denne store udfordring voksen vil ikke mangle i Parlamentet og min gruppe. Udvidelsen er ikke blot en moralsk forpligtelse. Den er også i vor interesse, i EU-medlemsstaternes og hele Den Europæiske Unions helt egennyttige interesse. Der vil klart være omkostninger, der vil være politiske problemer, i øvrigt ikke kun for os, men også for staterne i Europas østlige del. Det drejer sig nemlig også om, at de overtager de sociale, økonomiske og økologiske regler, som vi er nået frem til i Den Europæiske Union. Frem for alt drejer det sig om at skabe eller støtte politisk stabilitet. Derfor siger jeg, at til overtagelsen af den gældende fællesskabsret kan vi fastsætte overgangsperioder og -frister. Men for demokratiet kan der ved udvidelsen ikke fastsættes nogen overgangsfrist.
Vi skal naturligvis spørge: Hvad koster tiltrædelsen? De, hr. Santer, er kommet med et forslag vedrørende finansieringen. Men vi må ikke kun spørge, hvad tiltrædelsen koster, vi skal også spørge, hvad koster det, hvis de østeuropæiske stater ikke tiltræder Unionen? Her er det helt klart for os: Enten eksporterer Den Europæiske Union via udvidelsen økonomisk, politisk, social og økologisk stabilitet til Øst, eller vi vil en skønne dag være tvunget til at importere instabilitet fra Øst. Stillet over for dette alternativ er det meget let at træffe den beslutning, vi skal træffe!
(Bifald) Vi skal ikke kun spørge, hvem og hvor mange østeuropæiske stater der er i stand til at tiltræde Unionen, det er også på sin plads at spørge, hvem og hvor mange tiltrædelser har vi råd til i de kommende år? Den udfordring, som vi står over for, består også i at gøre udvidelsen mod Øst acceptabel for EU-borgerne. Støtten til udvidelsen er større inden for medlemsstaternes politiske klasse end i befolkningen. Vi skal være os dette bevidst i forbindelse med det, vi gør. Vi ønsker at eksportere stabilitet. Men vi skal også selv blive stabile. Det betyder, at Unionen omsider skal løse sine egne opgaver! Den skal yde sit bidrag til jobskabelsen i Den Europæiske Union. De 18 mio arbejdsløse vil ikke acceptere, at Den Europæiske Union påtager sig nye problemer uden at have løst beskæftigelsesproblemet!
(Bifald) I denne forbindelse skal topmødet i Luxembourg i november give et signal, nemlig signalet om, at Unionen omsider koncentrerer sin politik om beskæftigelse, om skabelse af beskæftigelse. Et godt resultat i Luxembourg er også et bidrag til at gøre udvidelsen acceptabel.
Hvad koster udvidelsen? Jeg vil ikke nu rekonstruere udgiftskalkulationen, hr. Santer - det vil Europa-Parlamentet, det vil min gruppe gøre i de kommende måneder. Jeg ønsker ikke nu at vurdere Kommissionens reformforslag, men de forekommer mig ved første blik at være plausible.
Hvordan det end forholder sig, er der én ting, der er klar - dette fremgik også af Deres bemærkninger: Udvidelsen kan ikke gennemføres med en nulsats, hverken med en finansiel eller en politisk eller en institutionel nulsats.
Vedrørende de finansielle omkostninger: Diskussionen skal fortsætte, men der er ét princip, som jeg gerne vil fastholde i dag, hr. formand. I de nye fianansielle overslag skal der indføjes en revisionsbestemmelse, som fastsætter, at de finansielle overslag også skal revideres ved optagelsen af nye medlemsstater. Og i den henseende drejer det sig ikke om at udvide den finansielle ramme ud over 1, 27 % af bruttonationalproduktet. Det drejer sig om at udnytte den fuldt ud og omfordele udgifterne inden for denne ramme. Det drejer sig også om en eventuel justering af indbetalingsmekanismen. Denne justering skal ikke ske på bekostning af de fattigere, såkaldte nettomodtagere af EF-midler og til fordel for de rigere, såkaldte nettobidragydere, derimod drejer det sig om i fremtiden at sørge for en større retfærdighed mellem de rigere, mellem nettobidragyderne.
(Bifald) Finansielt kan udvidelsen ikke gennemføres med en nulsats, heller ikke politisk! De, hr. Santer, har bebudet, at reformen af landbrugspolitikken vil blive videreført. Heller ikke dette vil jeg komme ind på i detaljer. Vi ser jo alle, at det er nødvendigt. Men udvidelsen må bestemt ikke alene bæres af landmændene. Men den, der ønsker ganske enkelt at trække det nuværende system ned over hovedet på Østeuropa, vil være medvirkende til, at udvidelsen ikke bliver til at betale.
Vi er rede til at reformere strukturfondene. Jeg glæder mig over de grundtræk og de hensigter, som De skitserede. Det er i politisk, økonomisk og også social henseende meningsløst, hvis hver anden EU-borger lever i et EUstøtteområde! Det vil vi i fremtiden ikke længere kunne holde fast ved og heller ikke ønske at holde fast ved, da det ikke er nogen fornuftig støttepolitik for Den Europæiske Union.
Vedrørende de institutionelle omkostninger: Topmødet i Amsterdam har ikke gjort Den Europæiske Union i stand til at gennemføre en udvidelse. I den nuværende situation, er Den Europæiske Union ikke i stand til at tage udfordringerne efter årtusindskiftet op. Og i forbindelse med institutionelle reformer er det ikke tilstrækkeligt at tilføje en smule her, f.eks. med hensyn til stemmevægtningen i Rådet, og at fjerne en smule der, f.eks. med hensyn til antallet af kommissærer. Det er heller ikke tilstrækkeligt at henvise til den jo meget obskure tillægsprotokol fra Amsterdam, hvis fortolkning vil beskæftige hele generationer af jurister. Jeg lader det nu ligge. Helt alvorligt: Udvidelsen, dvs. Europas skæbne, kan da ikke afhænge af, om der er 15 eller 16 eller 20 eller 22 kommissærer, og om land X eller land Y har 10 eller 12 stemmer i Rådet! Det er da absurd, det kan da ikke være Den Europæiske Unions mål!
(Bifald) Evnen til at kunne gennemføre en udvidelse afhænger af, at vi omsider på hele Unionens beslutningsområde får flertalsafgørelser i Rådet! Og den afhænger af, om det lykkes os at tilvejebringe en ny balance mellem den nødvendige fleksibilitet i en større Union og den nødvendige større styrke i en udvidet Europæisk Union. Denne balance skal findes. Vi må ikke fortabe os i snæversynede diskussioner om antallet af kommissærer eller stemmevægtningen. Vi ønsker og vi har brug for en omfattende reform. En omfattende reform, ikke kun en justering af denne eller hin institution! Hr. Santer, jeg er Dem overordentlig taknemlig for, at De gjorde dette klart. Vi har brug for denne omfattende reform inden den første tiltrædelse og ikke efter en eller anden tiltrædelse.
(Bifald) Og jeg tilføjer: Dette kan man heller ikke opnå via en regeringskonference, som i nattens mulm og mørke hektisk og usammenhængende flikker en hulter-til-bulter-traktat sammen!
(Bifald) En hulter-til-bulter-traktat, hvor ingen kan se, hvad der egentlig er hulter, og hvad der er bulter.
(Munterhed) Ikke alle regeringer har forstået, at den kommende udvidelse - uanset om den sker med 5, 6 eller 11 nye medlemsstater - ikke kan sammenlignes med nogen tidligere udvidelse, hverken med den i 1973 eller med den i 1985/1986 eller med den i 1995. Denne udvidelse vil under alle omstændigheder ændre Unionen tilbundsgående. Det vil være en anden Union, når vi har optaget østeuropæiske stater i Unionen. Og ikke alle regeringerne i Unionen har forstået sammenhængen mellem udvidelse og reform.
At gennemføre en udvidelse og fortsætte som hidtil går ikke. Uden reformer vil en udvidet Union meget hurtigt blive opløst til blot at være et frihandelsområde. Dette er ikke vort mål. Jeg siger helt klart: Hvis prisen for udvidelsen er, at Unionen blot opløses til et frihandelsområde, må denne pris ikke betales.
(Bifald) Den ville være for høj, ikke blot for de stater, der i dag er medlem af Den Europæiske Union, men også for staterne i de øst- og centraleuropæiske lande. For de ønsker jo at tiltræde en fungerende Union, en Union, som er i stand til at udføre de opgaver, som den skal udføre, en Union, som er i stand til at yde dem bistand og solidaritet, og ikke en Union, som er ved at blive opløst!
Blandt regeringerne er der mange, der siger ja til udvidelsen, massivt ja, men nej til en reform af Unionen. De ønsker ikke andet, end at Unionen bliver til et frihandelsområde. Og der er andre regeringer, som siger nej til en reform for at forhindre en udvidelse. Disse findes også. Jeg advarer mod, at vi her begiver os ind i en fælde. Den, der siger nej til en udvidelse for at gennemtvinge en reform, vil forhindre udvidelsen, men kan så heller ikke få nogen reform. Det er det problem, som vi vil stå over for i de kommende år.
Kommissionen foreslår, at forhandlingerne indledes med 6 stater, 5 + 1. Jeg vil gerne understrege det, som kommissær van den Broek har sagt om Cypern, nemlig at dette land kan og skal anses for at være katalysator. Udvidelsesforhandlingerne med Cypern skal udnyttes til at finde en løsning på Cypern-problemet. Man skal også passe på, at Cypern i den forbindelse ikke bliver gidsel for en, der er forhandlingsuvillig.
(Bifald) De resterende fire og andre skal der sørges specielt for via denne Europakonference. Udmærket. Vi vil se nærmere på, hvad det hele drejer sig om. Der findes jo også en anden fremgangsmåde, nemlig at vi påbegynder forhandlingerne med alle i fællesskab, men naturligvis ikke afslutter dem med alle i fællesskab. Hvordan det end forholder sig, skal det i hvert fald dreje sig om, at vi foretager en differentiering, men ingen udelukkelse. Vi vil i de kommende måneder skulle undersøge, om strategien i form af Europakonferencen er egnet til at sikre dette. Denne Europakonference må ikke blot være et debatforum, den skal kunne træffe aftaler, i det mindste under den anden og tredje søjle.
(Bifald) Tillad mig i øvrigt en personlig bemærkning: Jeg foreslog allerede i begyndelsen af 1993 en lignende ide i en strategibetænkning i Parlamentet. Jeg sagde det samme på Det Europæiske Råds topmøde i Essen. Dengang fandt den ingen genklang. Det glæder mig, at Kommissionen nu har taget den op.
Uanset om det drejer sig om seks eller flere stater, er der én ting, der er klar: For os - jeg taler for Den Socialistiske Gruppe - er der ingen sammenhæng med udvidelsen af NATO. Vi begrænser os ikke til de tre fra NATO. En stat kan ikke udelukkes fra forhandlingerne, fordi den ikke er til stede i Madrid, og den skal heller ikke være til stede under vor forhandlingsrunde, fordi man i første omgang sagde nej til dens optagelse i NATO. Medlemskabet af Den Europæiske Union er ikke nogen trøstpræmie for ikke at være blevet medlem af NATO, det er en værdi i sig selv og skal også behandles således!
(Bifald) At begynde med seks lande - udmærket. Jeg har sagt, at vi vil overveje, om det er det fornuftige. Men den, der ønsker noget andet end det, De foreslår, skal også sige, hvordan vi kan tackle det, og hvordan det kan betales. Dette gælder i øvrigt også - jeg ser det jo komme - stats- og regeringscheferne i december, hvis de vil noget andet. Så vil de også skulle sige, hvordan det kan tackles og betales. I hvert fald bliver det en stenet vej for os alle, for befolkningerne og staterne i Øst, da de nu skal gøre en kolossal indsats for at gennemføre det, vi fastsætter for dem, men også stenet for os. For også vi, Den Europæiske Union, skal være i stand til at gennemføre en udvidelse. De, Kommissionen, har i dag ydet Deres bidrag til det. Jeg komplimenterer Dem for det. Medlemsstaterne har indtil videre ikke ydet deres bidrag. Vi, Europa-Parlamentet, vil yde vort bidrag i de kommende måneder, før og efter topmødet i Luxembourg. Det drejer sig om intet mindre end Europas fremtid!
(Kraftigt bifald)
Formanden
Hr. Alavanos har bedt mig om ordet til forretningsordenen.

Alavanos
Hr. formand, jeg vil anmode Dem om at udsætte forhandlingen om Agenda 2000 på grundlag af forretningsordenens artikel 102 og 103. Lige før ville jeg - sammen med flere andre medlemmer - hente dokumenterne i distributionen, men dokumenterne findes kun på fransk, engelsk og tysk. Forretningsordenens artikel 102, stk. 1, siger, at alle Europa-Parlamentets officielle dokumenter, der danner grundlag for Parlamentets forhandlinger og afgørelser, skal være affattet på de officielle sprog. Jeg mener, det er en stor fejl fra Kommissionens side, at den kun har affattet dokumentet på tre sprog, når det er noget, der drejer sig om EU's fremtid. Og det vil være en stor fejltagelse, hvis Parlamentet accepterer dette. Og De som portugiser vil vel også respektere forretningsordenen og Deres eget sprog og først genoptage forhandlingen, når dokumenterne findes på alle EU-sprog. Det er kun medlemmer, der har taget eksamen i engelsk eller forstår fransk eller tysk, der kan deltage i denne forhandling. Mange tak.

Formanden
Hr. Alavanos, jeg vil bede Dem om at læse Parlamentets forretningsorden. I artikel 103 står der, at alle dokumenter skal omdeles til medlemmerne, og i artikel 102 står der, at alle Parlamentets dokumenter skal være affattet på alle de officielle sprog. Dette dokument er ikke fra Parlamentet, hvorfor der ikke er grund til at udsætte forhandlingen.

Poettering
Hr. formand, hr. kommissionsformand, hr. rådsformand, mine damer og herrer, allerførst vil jeg gerne på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe udtrykke anerkendelse af og komplimentere Kommissionen for, at den har udarbejdet og i dag forelægger Agenda 2000 med henblik på en styrkelse og udvidelse af Unionen. Dette er et godt signal, også til samarbejdet mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet. Hr. kommissionsformand, vi forventer af Dem, at pressechefer i fremtiden ikke i forvejen bekendtgør indholdet af vigtige debatter, men at vigtige politiske retningslinjer i fremtiden altid først præsenteres i Europa-Parlamentet som repræsentant for 370 mio borgere.
Hvis nogen for ti år siden havde været så modige at sige, at Kommissionen, repræsenteret af sin formand, Jacques Santer, den 16. juli 1997 i Europa-Parlamentet ville foreslå at indlede forhandlinger med Estland, Polen, Den Tjekkiske Republik, Ungarn, Slovenien og Cypern om tiltrædelse af Den Europæiske Union, havde man betegnet denne person som fantast. Men vor generation har jo fra og med årene 1989-90 været vidne til drastiske omvæltninger på vort kontinent, som nogen anden epoke før os vel næppe har oplevet.
Lad os ikke glemme, at det var menneskene i staterne i Central- og Østeuropa, som gjorde disse forandringer mulige.
(Bifald) Det var menneskene i Central- og Østeuropa, som blev påtvunget kommunismens diktatur efter 1945. Det var menneskene i Central- og Østeuropa, som hele tiden holdt fast ved ideen om frihed, menneskerettighedernes gyldighed og ønsket om selv at bestemme over deres eget liv, over deres egen samfundsorden. Dette skylder vi, europæerne i den vestlige del af vort kontinent, menneskene i Central- og Østeuropa stor respekt, dyb anerkendelse og en oprigtig tak for.
Menneskene i Central- og Østeuropa har nu ret til at sikre den frihed og det demokrati, som de har tilkæmpet sig under en fredelig revolution. De ønsker ikke endnu en gang at blive bedraget og misbrugt. Vi i Den Europæiske Union har nu pligt til at hjælpe menneskene i Central- og Østeuropa til at sikre deres egen frihed.
Den Europæiske Union er knyttet til Estland, Letland, Litauen og Polen, Den Tjekkiske Republik, Slovakiet, Ungarn, Slovenien, Bulgarien og Rumænien via Europaaftaler. Selv om disse stater endnu ikke er medlem af Den Europæiske Union, er de dog alle medlem af den europæiske familie. Det er vor politiske og moralske forpligtelse at gøre det muligt for disse lande som led i en hensigtsmæssig procedure, med et overskueligt tidsperspektiv, at tiltræde Den Europæiske Union, en Europæisk Union med demokratiske institutioner, en Europæisk Union, som bliver det europæiske kontinents stabilitetsanker i det 21. århundrede, en Europæisk Union, som såvel indadtil som udadtil kan handle i fællesskab, effektivt, resolut og på overbevisende måde. Under forberedelsen af tiltrædelsen af Den Europæiske Union - De, hr. Santer, og også kommissær van den Broek var begge inde på det - må intet land diskrimineres.
Når Kommissionen foreslår at indlede tiltrædelsesforhandlinger med seks stater, dvs. 5 + 1, skal det gøres klart, at de andre fem ansøgerlande ikke udelukkes. Der må ikke skelnes mellem in og out ! Det nævnte De, og det hørte vi med glæde. Men vi skal gøre det klart, at som led i tiltrædelsesstrategien og på grundlag af den rapport, som Kommissionen hver år skal udarbejde, kan hvert land, som Den Europæiske Union har indgået en Europaaftale med, i en fleksibel proces rykke op til at blive et land, som der indledes optagelsesforhandlinger med. Kun hvis vi gang på gang gør dette klart, opmuntrer vi menneskene i alle stater i Central- og Østeuropa, som vi har indgået aftaler med, til beslutsomt at videreføre deres indsats for at gennemføre de besværlige, men nødvendige reformprocesser.
Vi har i dag ikke et svar på alle spørgsmål i forbindelse med Den Europæiske Unions udvidelse. Men visse svar aftegner sig. Med hensyn til regionalpolitikken - dette er rettet til fru Wulf-Mathies - skal vi koncentrere de finansielle midler om de mest trængende områder. Hr. kommissær Fischler, De har gang på gang sagt, at landbrugspolitikken skal reformeres yderligere. Hr. kommissionsformand, De talte om kolossale beløb: 275 mia DM. Hvis vi anvender disse midler, hvilket vi som Det Europæiske Folkepartis Gruppe støtter, skal vi imidlertid også sikre, at de anvendes fornuftigt, og at udbetalingen kontrolleres fornuftigt.
Marshall-planen blev nævnt tit. Marshall-planens succes beroede på, at det drejede sig om lavtforrentede lån, som gav stødet til initiativer fra modtagernes side. Det er rigtigt, at Den Europæiske Unions programmer åbnes for ansøgerlandene, for at de forbereder sig på tiltrædelsen. Ville det ikke ligeledes være fornuftigt at knytte landene til Den Europæiske Union ved at inddrage dem i Den Europæiske Unions arbejde, f.eks. som observatører i Europa-Parlamentet?
Kommissionen foreslår, at de fleste spørgsmål i forbindelse med tiltrædelsen drøftes med ansøgerlandene på et bilateralt grundlag. På den anden side er der med hensyn til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik samt retsvæsen og indre anliggender på et multilateralt grundlag fastsat en Europakonference, som skal mødes hvert år med deltagelse af stats- og regeringscheferne. Vi spørger os selv, om det ikke ville være mere hensigtsmæssigt, hvis denne Europakonference på ministerniveau blev udvidet til at omfatte flere spørgsmål. Jeg støtter eftertrykkeligt det, som hr. Hänsch antydede i denne henseende, således at også de lande, som der for øjeblikket endnu ikke er indledt tiltrædelsesforhandlinger med, også sidder med ved bordet på et multilateralt grundlag, da vi ved, at dette i politisk og psykologisk henseende er af stor betydning for landene i Central- og Østeuropa.
Hvilken rolle vil Tyrkiet spille? Dette skal vi give svar på! Frem for alt skal vi rettidigt gennemføre den Europæiske Monetære Union inden den 1. januar 1999, da dette vil give Den Europæiske Union nye fremtidsudsigter, håb og kræfter.
Ved tærsklen til år 2000 står Europa over for store udfordringer. Vi, Det Europæiske Folkepartis Gruppe, har altid støttet dem, der ønsker at reformere Den Europæiske Union. Derfor glæder vi os over, at Kommissionen også over for medlemsstaterne forpligter sig til umiddelbart efter år 2000 at indkalde til en regeringskonference, som frem for alt vil bidrage til, at der generelt indføres afstemning med kvalificeret flertal i Det Europæiske Råd.
Vi, Det Europæiske Folkepartis Gruppe, går ind for et enigt, fredeligt og demokratisk Europa i det 21. århundrede. Vi vil nå dette mål, hvis vi lige så modigt som beslutsomt, men også med tålmodighed og engagement arbejder for vort gamle, hele tiden fornyende europæiske kontinents fremtid.
(Bifald)
Pasty
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil allerførst gerne komme med en kraftig protest mod den måde, som denne forhandling foregår på.
Mens Agenda 2000 er Den Europæiske Unions handlingsprogram, hvis mål er intet mindre end en succesrig gennemførelse af Europas store ambition i de kommende ti år, nemlig den politiske genforening af Europa, bruger vi knap en halv dag på det, dvs. lige så længe som på den såkaldte aktuelle og uopsættelige debat, hvor mere end halvdelen af punkterne kun indirekte vedrører Europa. Og her til morgen har vi endda brugt en halv time på at skændes om disse uopsættelige debatter og således afkortet en væsentlig debat endnu mere. Vi må for øvrigt reagere voldsomt på et dokument, der vejer flere kilo, hvoraf vi kun har fået et mundtligt resumé.
Jeg anmoder på Gruppen Union for Europas vegne, om at vi inden årets udgang bruger et ekstraordinært møde på mindst to dage inden for rammerne af vores tidsplan til denne vigtige debat, efter at de politiske grupper og de kompetente udvalg har kunnet gennemgå Kommissionens forslag i detaljer. Parallelt hermed bør vi foretage alle de nødvendige høringer, navnlig af landbrugsorganisationerne, der i højeste grad berøres af reformen af den fælles landbrugspolitik.
Jeg vil i dag begrænse mig til at reagere på et betydeligt politisk problem, som Europa-Parlamentet skal udtale sig om inden årets udgang, nemlig valget af de ansøgerlande, med hvem der skal påbegyndes forhandlinger med henblik på deres fremtidige medlemskab. Det har hidtil været udtrykkeligt fastlagt, at forhandlingerne skulle indledes samtidig med alle ansøgerlandene, hvilket naturligvis på ingen måde foregreb datoen for den endelige afslutning på og resultatet af forhandlingerne. Men Kommissionen foreslår indledningsvis kun at påbegynde forhandlinger med seks ud af elleve ansøgerlande.
Jeg mener, at dette valg er vilkårligt, klodset og provokerende. Det er et vilkårligt valg, for det dømmer på forhånd den indsats, som ansøgerlandene måtte gennemføre, udelukkende på vurderingen af deres nuværende præstationer, som meningerne for øvrigt kan divergere om. Det er et farligt valg, for det risikerer at destabilisere regeringerne i de lande, der ikke består prøven, som underkastes en omprøve med usikker tidsfrist.
Forestil Dem den slovakiske regerings situation, fanget i en knibtang mellem Tjekkiet og Ungarn, der er de eneste, der godkendes i første omgang af forhandlingerne. Forestil Dem situationen for den rumænske regering, der allerede har lidt den tort ikke at straks at blive indlemmet i NATO, og den bulgarske regering, de holdes begge igen udenfor, mens nylige valg har givet dem en ubestridelig demokratisk legitimitet. Hvis man har villet give indtryk af, at Den Europæiske Union er en klub for de rige, der forbliver utilgængelig for de mest fattige, kunne man ikke have gjort det anderledes.
Har man for øvrigt villet drage konsekvenserne af det mislykkede topmøde i Amsterdam med hensyn til den institutionelle reform ved tilfældigt at begrænse - i det lønlige håb, at en af de seks udvalgte fra begyndelsen vil opgive undervejs - antallet af fremtidige medlemmer af Unionen til tyve for at kunne fortsætte med at fungere uden at reformere institutionerne?
Det er endelig et farligt og provokerende valg over for Rusland, der betyder, at Slovakiets ansøgning tilsidesættes, samtidig med at man fortsætter de gode forbindelser med det, og at Estlands ansøgning bevares med det enorme problem, der består i eksistensen af en meget stærk russisktalende minoritet i landet, der ikke er integreret, og som er frataget enhver borgerret.
Som konklusion udgør Agenda 2000 et bemærkelsesværdigt arbejde med indsamling af statistik- og regnskabsdata, men manglende politiske dimensioner. Alle mine kolleger i Gruppen Union for Europa og jeg selv vil aldrig beslutte os til at efterlade vores venner i Slovakiet, Rumænien, Bulgarien, Litauen og Letland i vejkanten.

De Vries
Hr. formand, dagen i dag markerer afslutningen af en periode og begyndelsen til en ny. Dagen i dag markerer afslutningen af den europæiske integration, som var begrænset til Vesteuropa. Fra i dag foretager vi de første skridt på en sti, som vil føre til en Europæisk Union, som vil omfatte alle demokratiske lande på dette kontinent. Udvidelsen af Den Europæiske Union er for Unionen den vigtigste opgave i de kommende årtier. Det er derfor passende, at Kommissionen i dag fremlægger sine forslag her i Forsamlingen.
Jeg vil gerne udtrykke min anerkendelse af kvaliteten af den analyse, som Kommissionen forelægger os. Kommissionen har styrket sin politiske autoritet i Europa med denne analyse og har endnu en gang vist sig som drivkraften i den europæiske integration. Jeg udtaler også gerne min anerkendelse af hr. Hänsch' bidrag i denne forhandling, jeg er glad for, at han deltager så aktivt i vore diskussioner igen.
Jeg vil fremsætte tre bemærkninger. Allerførst om udvælgelsen af landene. Kommissionen har bedømt, hvilke lande den forventer vil opfylde kriterierne om en række år. Den har konkluderet, at det vil dreje sig om fem lande plus Cypern. Denne konklusion forekommer mig velovervejet og afbalanceret. Jeg glæder mig over, at også Slovenien og Estland sandsynligvis vil kunne blive optaget i første omgang. Det har jeg selv flere gange kraftigt opfordret til. Således kan Den Europæiske Union optræde stabiliserende i regioner, hvor NATO foreløbig ikke kan gøre det. Jeg glæder mig også over det budskab, som er sendt til Slovakiet. I modsætning til hr. Pasty anser jeg det for rigtigt, at Slovakiet har fået besked om, at Den Europæiske Unions grundregel er demokratiet og respekten for borgernes rettigheder og friheder. Jeg håber, at Slovakiet vil opfatte dette budskab som en tilskyndelse til at styrke demokratiet.
En bemærkning om finanserne. Jeg er bange for, at udvidelsen i mange af vore medlemsstater først og fremmest vil blive betragtet som et finansielt problem. Samhørighedslandene vil ikke modtage mindre fra Bruxelles; Det Forenede Kongerige vil ikke tage sin rabat op til diskussion, og nettoyderne vil bidrage med mindre.
Hr. formand, det er vigtigt at gøre opmærksom på, at udgifterne i forbindelse med udvidelsen vil være begrænsede: 1, 27 % af Unionens bruttonationalprodukt, men fordelene er mange gange større. De økonomiske og de politiske fordele ved udvidelsen vejer meget tungere end de eventuelle budgetmæssige ulemper. Der er imidlertid risiko for, at beslutninger om budgettet vil blive udsat. Det er jo også sket med de lige så nødvendige beslutninger om institutionelle reformer.
Jeg er bange for, hr. formand, at man i mange medlemsstater regner med, at de nye medlemsstater ikke vil tiltræde allerede i 2002, men tidligst i 2005. Jeg ville have hilst det velkommen, hvis Kommissionen udtrykkeligt havde fastsat 2002 som det tidspunkt, vi stræber efter for de nye medlemmer. Det ville have øget presset på medlemsstaterne med hensyn til at nå til overensstemmelse om de nødvendige institutionelle og finansielle reformer inden 2002.
En sidste bemærkning om Tyrkiet. Tyrkiet kan foreløbig ikke blive medlem af Den Europæiske Union, dertil er menneskerettighedssituationen for dårlig. Men hr. formand, hvis Europa vil spille en politisk rolle i den østlige del af Middelhavsbækkenet, må vi også med Tyrkiet intensivere den politiske dialog. Jeg har i den henseende to ønsker: For det første at den politiske dialog, som Tyrkiet var blevet lovet som pendant til toldunionen, alligevel indledes, på alle femten områder. For det andet at Tyrkiet deltager i den europæiske konference, som Kommissionen har bebudet. Dagen i dag er begyndelsen til en historisk proces. Muren er fjernet, jerntæppet er forsvundet. Nu gælder det om også at trække guldtæppet til side i Europa.

Carnero González
Hr. formand, Agenda 2000 forelægges få uger efter det skuffende resultat af Det Europæiske Råds møde i Amsterdam, som nåede frem til en meget beskeden reform af Maastrichttraktaten og modstræbende gik i gang med debatten om beskæftigelsen.
Det er ikke den bedste optakt til at tage fat på spørgsmål af så gennemgribende betydning for Unionens fremtid som udvidelsen med østlandene og Cypern eller de nye finansielle overslag.
Det virker som om, vi tager fat på disse spørgsmål lidt på må og få. Det handler ikke om, at man i Amsterdam ikke blev færdig med at definere sammensætningen af den ene eller den anden institution. Eftersom dette er relevant, er det det mindste af det. Det virkelig bekymrende er, at det faktum at der ikke skete fremskridt i den politiske Union på mødet i Amsterdam kan ende med at betyde, at udvidelsen omdanner Fællesskabet til et rent og skært frihandelsområde, selv om vi selvfølgelig vil have en funklende fælles mønt og 20 millioner arbejdsløse!
Måske er det dette, nogle regeringer ønsker, men ikke flertallet i dette Parlament, ej heller borgerne. Det ville simpelthen være uacceptabelt.
Netop for at undgå dette bliver vi ved med at kræve en videreudvikling samtidig med en udvidelse. Vi anmoder derfor om indkaldelse til en ny regeringskonference inden tiltrædelsen af de nye medlemmer, for at vi kan gøre væsentlige fremskridt i den politiske Union. En ny og anderledes regeringskonference både i form og indhold. Og vi kræver aktive beskæftigelsespolitikker for at undgå, at udvidelse og arbejdsløshed bliver konvergente og eksplosive størrelser i tid og i rum.
Vi siger ja til udvidelsen i politisk henseende gennem en solid proces hvad angår forhandlinger, med fastsættelse af rimelige frister, som sikrer opretholdelse og udvikling af politikker og instrumenter som den fælles landbrugspolitik og struktur- og samhørighedsfondene; som undgår den generering af sociale omkostninger og produktionsomkostninger, som er uacceptable i de nuværende og kommende medlemslande, med hvilke man bør forhandle på individuel basis, idet man skal prioritere udviklingen af demokratiske systemer og social solidaritet, uden at rækkefølgen af samtaler automatisk betyder en privilegeret stilling med til tidspunktet for tiltrædelse eller en kollektiv tiltrædelse.
Den historiske udfordring, der ligger i udvidelsen af Den Europæiske Union med østlandene og Cypern, kræver, at Unionen gør en indsats for at videreudvikle og udvide sin kapacitet for at kunne løse borgernes problemer fra dag til dag.

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, efter Amsterdam var den mest udbredte kritik, at Unionen ikke havde omdannet sig selv til at kunne påbegynde udvidelsen under forsvarlige omstændigheder. Denne enorme fundamentale mangel står vi nu over for, og den kan selvfølgelig ikke skubbes ind under bordet. Det egentlige politiske spørgsmål, som nu rejser sig, er naturligvis, om det er de østeuropæiske lande og Cypern, som skal undgælde for de femtens manglende evne til at omdanne sig i tide. Jeg tror, at svaret derpå er nej. På den anden side er det videre arbejde på udvidelsen en eventuel mulighed, en politisk impuls til at gennemføre de nødvendige institutionelle reformer. Men det vil ikke være nogen automatisme, der skal træffes foranstaltninger med henblik herpå. Og hvad det angår, ville jeg gerne af Kommissionen have hørt noget mere end blot en trosbekendelse, jeg vil vide, hvilke konkrete politiske initiativer der tages for at sørge for, at vi virkelig vil være i stand til institutionelt at tage den udfordring op, som vi står over for. Vi »grønne« vil give os selv den nødvendige tid til grundigt at undersøge det imponerende dokument, som vi her har fået af Kommissionen. Men vi synes dog, at en række kritiske spørgsmål trænger sig på.
Et første spørgsmål er naturligvis den kendsgerning, at kun et antal lande udvælges til at være med til at indlede forhandlingerne. Vi ved, at den mulighed meget længe har været overvejet i Kommissionen, at vi skulle begynde med alle sammen, og jeg ville gerne vide, hvorfor man har opgivet denne mulighed, hvilke afgørende argumenter var der herfor? For det er indlysende, at der også er knyttet politiske ulemper dertil. Ulemper såsom dannelsen af en række nye grænser inden for det eksisterende Europa, idet der vil komme en NATO-grænse foruden en EUgrænse og måske også en Schengen-grænse. Og hvilke følger det har, er heller ikke ligefrem særligt positivt.
For det andet fornemmelsen i en række lande af, at de er deklasseret og ikke vil kunne være med, i tilfældet med Tyrkiet, som ikke kommer i betragtning, fordi det er et islamisk land. Vi tror, at alt dette drejer sig om, at der også er for lidt kritisk sans med hensyn til, hvad man indtil nu har fortalt på Kommissionens vegne, nemlig den kritiske sans i forbindelse med de betingelser, hvorpå vi vil indlede denne udvidelse? Skal vi heller ikke stille nogen spørgsmål til os selv?
Det glæder mig at høre, at man vil have en seriøs justering af landbrugspolitikken. Alt vil afhænge af, om dette også gennemføres konsekvent, for omplantningen af vor eksisterende landbrugspolitik dertil vil betyde ødelæggelsen af landbrugsstrukturerne der og ville forårsage arbejdsløshed i stor stil osv. Det samme gælder for miljøspørgsmålet. Der er positive punkter i vor politik, men der er muligheder, som de østeuropæiske lande har, og som vi kan bruge, således at vi påbegynder denne reform for også at gennemføre nødvendige forandringer i vor egen interesse. Det er således ikke nogen ensidig proces, hvor de kun skal tilpasse sig til os. Vi må benytte de kræfter og elementer, som er stærkere hos dem, til i fællesskab at gøre fremskridt.
Et allersidste punkt vedrører finansieringen. Den, som taler om udvidelse, må være rede til at lægge tilstrækkelige finansielle midler dertil på bordet. Hvad det angår, er det bebudede tal efter min opfattelse for lavt, og man må bestemt ikke gå i den retning, hvor fattigdom deles ved at fjerne pengene fra de sydeuropæiske lande og overdrage dem til de østeuropæiske lande. Lad os sørge for, at de vigtigste målsætninger, som man stræber efter, realiseres, for det er alt for ofte sket, at man bebuder vigtige målsætninger og bagefter snubler over et antal tomatkasser.

Lalumière
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissionsformand, forhandlingen i dag vedrører mange spørgsmål. Jeg vil kun holde mig til temaet om udvidelsen, der udgør vores horisont, men også en politisk forpligtelse for os.
Allerede på nuværende tidspunkt vil jeg gerne reagere på to punkter. Det første vedrører listen over valgbare lande. Kommissionen har ved at anvende de kriterier, der i forvejen blev defineret i København i 1993, bevaret fem ansøgere, plus Cypern, ud af et samlet antal på elleve. Ved første øjekast har Kommissionen udført det tekniske arbejde, den er blevet anmodet om, men herved risikerer dens analyser, dens valg og den fremlæggelse, der er foretaget heraf, at udgøre en alvorlig politisk fejl. Man afviger således fra et væsentligt løfte, nemlig at give alle ansøgerne det samme udgangspunkt. Selv om vi i dag er på samme udgangspunkt, er der allerede foretaget en udvælgelse mellem de gode og de andre. Hvilke frustrationer og hvilken mangel på forståelse kan man ikke forestille sig, for ikke at tale om risikoen for destabilisering, der kom efter skuffelserne i forbindelse med udvidelsen af NATO!
Denne fremgangsmåde er ikke kun beklagelig, den risikerer også at være farlig, hvis Marshall-planen for de central- og østeuropæiske lande, som De har talt om, hr. Santer, for alle ansøgerne uden skelnen, ikke udjævnede den forskel, der uforsigtigt er gjort mellem de seks første og de andre. Det vil ikke sige, at man skal have et engleagtigt sprog over for ansøgerlandene og skjule de vanskeligheder for dem, som de skal overvinde, og som vi selv skal overvinde. Men ét er at tale tydeligt og noget andet er at give en fornemmelse af uretfærdighed.
På et andet punkt er jeg heldigvis tilfreds med at vise min enighed. Ved at støtte tanken om at indkalde til en ny regeringskonference for endelig at gennemføre de institutionelle reformer, der er nødvendige for enhver udvidelse, især flertalsafstemningen i Rådet, overtager Kommissionen en idé, som man selv havde foreslået her efter topmødet i Amsterdam. Jeg håber, at denne idé hurtigt bliver bekræftet. Jeg vil overlade det til mine kolleger i gruppen at fremkomme med vores bemærkninger om betingelserne og de budgetmæssige konsekvenser for udvidelsen. Også på disse punkter er der meget at sige.

de Gaulle
Hr. formand, de central- og østeuropæiske landes tiltrædelse i Den Europæiske Union er ikke den velgerning, som kredsene i Bruxelles kalder det for på vegne af deres ideologi uden hensyntagen til de berørte folks egentlige interesse.
For landene i Centraleuropa må integrationen faktisk vurderes ud fra et geopolitisk og økonomisk synspunkt. Giver denne integration mulighed for en større sikkerhed, eller åbner den vejen for en forsvinden i en helhed, der kontrolleres af andre, og som disse lande kun ville have meget lidt indflydelse på? Og hvorfor dette hastværk med at indlede forhandlinger med disse lande? Er det maskerede mål ikke at opgive fiaskoen fra konferencen i Amsterdam og foranledige en ny regeringskonference under dække af udvidelsen?
Der er for øvrigt ingen, der ikke kender de traditionelle retninger for den tyske ekspansionisme. Alle kender ihærdigheden hos kansler Kohl, en statsmand, med hensyn til at forberede fremtiden. Integrationen i Den Europæiske Union ville navnlig medføre, at disse stater ikke længere kunne modsætte sig, at selskaber, der opererer fra andre lande i Unionen overtager lokale virksomheder.
Ville de genopståede, men skrøbelige, økonomier i landene i Centraleuropa for øvrigt kunne tåle chokket ved åbning af grænserne, selv når fordelene på det konkurrencemæssige plan måtte forsvinde? Det ville være illusorisk at tro, at de få strukturfonde, der så er til rådighed, ville begrænse stigningen i arbejdsløsheden og immigrationen. Hvad betyder tallene, der blev nævnt for lidt siden i forhold til de enorme behov, når man kender de betydelige beløb, der er brugt af Vesttyskland for at hjælpe Østtyskland?
Integrationen i Maastrichts Europa er i virkeligheden de centraleuropæiske landes vandring mod social tilbagegang og protektorat.

Muscardini
Hr. formand, det synes bekræftet af samtlige de politiske kræfter i salen, at Europa ikke skal udvikle sig til et rent kommercielt foretagende, men at Den Europæiske Union ikke skal omdannes til et stort frihandelsområde gennem udvidelsen med landene i Central- og Østeuropa er et krav, som ikke deles af alle de politiske kræfter. Vi hører til dem, der frygter, at dette skal ske. Dersom det bliver tilfældet, vil også det, der hidtil er opnået i Fællesskabet komme til at smuldre lidt efter lidt, og Unionen vil tabe ethvert politisk præg af fornyelse. Dette er grunden til, at vi i nogle år har krævet, at udvidelsen tillige skal omfatte den politiske union. Det vil sige, at der først skal forhandles med ansøgerlandene, når vi kender reglerne for den udvidede europæiske unions funktioner. Og jeg vil gå videre. Vi vil nu endelig have at vide, hvorledes de femten staters Europa skal fungere, idet det endnu ikke har gennemført hverken den anden eller den tredje søjle og derfor ikke er nogen politisk union. Vi ønsker oplyst, hvornår man begynder seriøst at drøfte det institutionelle grundlag, og om tanken om en føderal europæisk stat er blevet endeligt lagt på hylden, fordi Europa er bestemt til alene at være et område, der kan erobres af de rigeste lande.
Alleanza Nazionale ønsker oplyst, hvorledes man efter tabet af Malta og udmarvende forhandlinger kan tænke sig i løbet af meget kort tid at gennemføre udvidelsen med f.eks. Polen, Republikken Tjekkiet og Ungarn, mens den franske præsident i sine erklæringer sætter spørgsmålstegn ved, om man inden for de aftalte tidsrammer kan gennemføre den monetære union, der - erindrer vi om - skal gennemføres samtidig med den politiske union. Vi ønsker oplyst, hvad man har til hensigt at gøre for de 20 millioner arbejdsløse og de over 20 millioner fattige, der i øjeblikket bor i Unionen, førend man beskæftiger sig med arbejdsløsheden og fattigdommen i de nye lande, der skal dele skæbne med Europa.
Vi tager skarpt afstand fra de former for praksis, der er opstået her i salen, med drøftelse af omfangsrige tekster, der ikke er til rådighed på de nationale sprog, idet vi kræver tilbagegivelse af vor rolle som valgte parlamentarikere der først og fremmest er ansvarlige for Den Europæiske Unions borgere og ikke for de europæiske interesser hos nogle stater eller multinationale selskaber. Udvidelsen vil betyde en forøgelse af befolkningen i Den Europæiske Union med mere end en tredjedel, hvilket vil bringe antallet af borgere i Europa op på 500 millioner fra de nuværende 370. BNP ville derimod kun vokse med ca. 5 %, hvilket vil sige bevirke en stadig større kløft mellem de rige og de fattige lande, de store og de små og landene i nord og syd. Lad os desuden ikke glemme Unionens engagement i Middelhavsområdet og investeringerne inden for gartneriet, der bliver modsvaret af det store behov for økonomisk støtte fra store lande, der driver landbrug. Udgifterne til landbrugspolitikken, der sluger mere end halvdelen af Unionens budget, vil følgelig stige drastisk, da ansøgerlandene vil blive nettomodtagere.
Vi siger »nej« til udvidelsen, førend den politiske union er indført mellem de 15 lande. Vi foreslår associeringsaftaler, der inden for rimelige tidsrum bringer os alle i retning af en levedygtig udvidelse, et troværdigt Europa.

Christodoulou
Hr. formand, den meddelelse, Kommissionen har forelagt i dag, er væsentlig og central, den går i den rigtige retning og fremstår som en arkitektonisk ramme om de kommende år, hvilket også er nødvendigt, hvis vi som Den Europæiske Union skal lægge en kurs.
Når man ikke har kunnet læse teksten, er det naturligvis heller ikke muligt at komme med detaljerede kommentarer, især hvad de økonomiske sider angår. Derfor vil jeg holde mig til nogle generelle kommentarer og samtidig tilslutte mig det forslag, der blev stillet tidligere, om at afholde et særligt møde lige efter ferien, så vi kan drøfte dette vigtige dokument mere indgående.
Allerførst vil jeg nævne et punkt, hvor jeg ikke kan forstå Kommissionens synspunkter, nemlig det, at nogle lande vælges ud, mens de andre på en eller anden måde skydes til siden. Europa-Parlamentet har den helt klare holdning, som vi også har givet udtryk for, nemlig, at alle bør deltage i disse forhandlinger helt fra begyndelsen, uanset hvor længe det vil tage at afslutte forhandlingerne. Og i løbet af det pågældende tidsrum kunne man sørge for at opfylde alle de gældende betingelser m.h.t. fællesskabsret, forskellige institutionelle ændringer og ligeledes det økonomiske udviklingsniveau, så landene kunne optages fuldt og helt i Den Europæiske Union. Som sagen ser ud på nuværende tidspunkt, skaber det nogle problemer, idet - som Kommissionens formand, hr. Santer, og kommissær Van den Broek også fremlagde spørgsmålet - de lande, som ikke er med i første forhandlingsrække, i virkeligheden ikke mangler andet end en formel godkendelse for at kunne indlede forhandlinger. De deltager i »access on partnerships«, er med i alle generelle forhandlinger og alle beslutninger som tilhørere eller observatører. Faktisk deltager de lande, som ikke er med i den første forhandlingsrække, som om de var regulære medlemmer, blot ikke i selve forhandlingsprocessen.
Jeg kan ikke se, hvorfor de ikke også kunne indlede forhandlinger, forudsat at det på forhånd er vedtaget - hvilket faktisk er tilfældet - at der ikke vil gælde forskellige betingelser eller beslutninger vedrørende de forskellige landes optagelse. Landene kan blive optaget efter vidt forskellige tidsrum, netop fordi udviklingen i de kommende år kan være meget forskellig fra land til land. Lande, som i dag ser ud, som om de opfylder betingelserne, kan pludselig være i den helt omvendte situation. Og andre, som ikke opfylder betingelserne, kan pludselig være nået meget langt. Hvorfor så ikke begynde på en gang? Dette nævner jeg bl.a. af politiske grunde som dem, man også var inde på tidligere, nemlig at den grundlæggende politiske platform for de demokratiske kræfter i mange af disse lande netop er landenes optagelse i Den Europæiske Union, og vi bør ikke så tvivl hos disse befolkninger.
Det andet punkt er af langt mere praktisk art. Jeg kan ikke se, hvorfor vi skal straffe disse lande ved at give dem langt dårligere muligheder for at finansiere den offentlige gæld, end vi giver de andre. For ingen bør være i tvivl om, at når et land har indledt forhandlinger med Den Europæiske Union, vil dets troværdighed blive vurderet meget højt på de internationale markeder. Hvorfor skal de andre, som har større behov, så lades i stikken? Jeg tror, dette er noget, vi bør tage op til fornyet overvejelse. Jeg hørte med stor interesse, hvad Kommissionen sagde i denne forbindelse, nemlig, at man har fået mandat til at foretage en objektiv analyse. Det politiske element ligger stadig i Rådets og - vil jeg vove at påstå - Europa-Parlamentets beslutninger. Jeg håber derfor, at Rådet vil tage et initiativ og ud fra Kommissionens analyse træffe den afgørelse, at forhandlingerne skal indledes samtidigt med alle landene.
Et par ord om Cypern. Jeg hørte med stor interesse, hvad hr. Van den Broek og hr. Hänsch sagde om dette spørgsmål, nemlig at udsigterne til et EU-medlemskab kan virke som katalysator for løsningen af de problemer, der eksisterer; men dette må aldrig blive en form for gidseltagning af Republikken Cypern i forbindelse med dens medlemskab og den politiske udvikling. Jeg vil gerne tilføje en ting, som jeg vil bede Dem tænke grundigt over. Ingen tænker på, hvad der sker med Cyperns muslimske befolkning, dvs. den befolkning, der befinder sig uden for Republikken Cypern, og som ifølge Kommissionens redegørelse lever i stor fattigdom og elendighed. Deres bruttonationalprodukt ligger på ca. en fjerdedel af Republikken Cyperns BNP. Endvidere er befolkningens sammensætning med indvandrerne, besættelseshæren osv. slet ikke god for de faste indbyggere på Cypern. Er der ingen, der tænker på dem? Og hvordan kunne problemerne løses, hvis de blev rigtige borgere i Republikken Cypern i forbindelse med optagelsen i Den Europæiske Union? Er dette noget, vi måske burde have med i vore overvejelser, når vi træffer beslutninger af en politisk art som denne.
Hvad den økonomiske side angår, kan jeg ikke komme med nogen detaljeret analyse. En helt overfladisk betragtning af spørgsmålene bringe mange ting frem i lyset. For eksempel vil det koncept, hvor underlofterne i budgettet videreføres, kunne skabe nogle problemer. Desuden indeholder forslaget i det hele taget ingen nye politikker. Det indeholder blot en nydefinition af målsætningerne, men det indeholder også noget, der er udmærket: det afskaffer den automatiske overførsel af midler, og det er fornuftigt, eftersom midler bør overføres i overensstemmelse med behov og ikke med en automatisk mekanisme, der sjældent tager virkeligheden i betragtning.
En ting af stor betydning er ændringen af PHARE, der i virkeligheden bliver et nyt organ, sådan som EuropaParlamentets forslag også gik ud på, idet det også dækker investeringer, investeringer i infrastruktur og altså opgiver den oprindelige målsætning, samtidig med at det udvides, og det er en helt korrekt disposition. Det ser dog ikke ud til, at der er afsat tilstrækkelige midler. Jeg er meget bange for, at det vil give os problemer. Derfor vil jeg opfordre Dem til at overveje, om de finansielle overslag virkelig bør gå helt frem til år 2006. Jeg hørte hr. Santer sige, at der kommer en ny regeringskonference, som vil træffe afgørelse om mange ting og vedtage mange nye holdninger eller revidere nogle af dem, der findes i dag. Hvorfor ikke lade de finansielle overslag blive på 1, 27, som Rådet også går ind for, så der vil kunne tages højde for de ændringer, der kan indtræffe i mellemtiden? Ingen kan forudse, hvordan behovene bliver. Som det ser ud nu, er situationen muligvis tilfredsstillende; men der er ikke fastlagt noget for den anden søjle og heller ikke for den tredje. Den politiske og den generelle udvikling kan blive helt anderledes end forventet, og vi vil måske opdage, at vi har langt flere behov. På denne baggrund er der for mig to løsninger: den ene er, at de finansielle overslag går frem til den næste regeringskonference, og den anden er, at grænsen sættes højere, uden gennemførelsespligt, men med en forudgående godkendelse. Hvis ikke der sker en af disse ting, så vi undgår at skulle bede de nationale parlamenter om nye ratificeringer, når der opstår nye behov, er jeg meget bange for, at vi får finansielle problemer.

Azzolini
Hr. formand, det er med stor overbevisning, at jeg fuldt skriver under på, hvad min medformand, hr. Pasty, sagde for et øjeblik siden, og det er med lige så stor overbevisning, at jeg ønsker at tale for den fremtidige reform af Strukturfondene og de forslag, Kommissionen har fremlagt i dag.
Over for de udfordringer, der venter Unionen, er der ingen tvivl om, at reformen af strukturfondene vil blive nødvendig efter 1999. De udfordringer, vi har sat os, vil blive talrige og forpligtende fra et politisk, økonomisk og socialt synspunkt. Princippet om økonomisk og social samhørighed i en sammenhæng, der er under bestandig forandring, som f.eks. den europæiske, der forbereder sig til en fremtidig udvidelse, bliver derfor af endnu større betydning og aktualitet. Når det derefter står fast, at målet samhørighed er et af de grundlæggende principper for opbygningen af Europa, accepterer jeg med glæde Kommissionens forslag om en forenkling af de administrative og finansielle procedurer og kontrolforanstaltningerne, fordi de utvivlsomt vil lette adgangen til finansiering, fremskynde procedurerne og forhåbentlig også vil blive en yderligere stimulans for de lande, der endnu lider under betydelige forsinkelser.
På samme måde er jeg åben over for forslagene om geografisk og tematisk koncentration. Men jeg må som medlem af Udvalget om Regionalpolitisk såvel som folkevalgt i et mål nr. 1-område på ny give udtryk for min bekymring og over for både Kommissionen og mine kolleger råbe vagt i gevær over for den risiko, der følger af både så ærgerrige og så kostbare planer for Unionen. De økonomiske begrænsninger gør det ikke muligt at øge procentsatsen for bevillingerne til Fondene, der følgelig fortsat vil ligge på 0, 46 % af bruttonationalindkomsten i Unionen i overensstemmelse med de beslutninger, der i sin tid blev truffet på mødet i Edinburgh. Disse bevillinger vil imidlertid målt i procent i forhold til de fremtidige udvidelser faktisk blive mindre for hver enkelt stat, mens koncentrationsprincippet, selvom det rummer fordele fra et proceduremæssigt synspunkt, gør mig en smule forvirret med hensyn til de geografiske og tematiske sider. En nedsættelse af målene fra seks til tre, hvoraf kun to er regionale, og en samlet nedsættelse af de områder, der i øjeblikket er berettigede til støtte, synes mig svære at gennemføre, idet det ikke står mig klart, hvorledes dette skal foregå.
Jeg er nemlig af den overbevisning, at dette uundgåelig vil føre til alt for store forenklinger bedømt på baggrund af forholdene i områder, der er forskellige i henseende til udvikling og økonomiske og sociale forhold, og som følgelig har brug for mere specifikke foranstaltninger.
Jeg vil til slut opfordre Kommissionen til at forelægge Parlamentet mere præcise reformforslag i forbindelse med detaljerede regler herom. For mit vedkommende forpligter jeg mig til i løbet af ferien at studere alt det materiale, der er fremlagt og forbeholder mig ret til at komme tilbage til sagen med en lang række enkeltheder.

Haarder
Hr. formand, det er problematisk på forhånd at opdele landene i dem, der er inde, og dem der snart er inde. Det er dårlig pædagogik, og det er dårlig politik, hvis det betyder, at vi nu skal bruge flere kræfter på visse lande og færre kræfter på andre, som måske har størst behov, og som måske betyder nok så meget for freden og sikkerheden i fremtidens Europa. Det er utrolig vigtigt, at Estland er kommet med, men om få år kunne Letland jo være i samme gode situation. Er Letland så på forhånd henvist til næste runde, eller kan Letland i givet fald nå at komme med i første runde? Det vil jeg meget gerne bede kommissæren svare på. Og jeg vil bede ham bekræfte over for dette Parlament og ansøgerlandene, at denne opdeling kun er en prognose, som ikke udelukker ændringer, hvis nogle lande udvikler sig hurtigt, og at det endelige mål er, at alle lande skal hjælpes ind, og at vi skal undgå nye opdelinger.

Miranda
Hr. formand, hvis man blot har fulgt det mindste med i de seneste års budgetudvikling, vil man have bemærket, at de restriktive tendenser, der aftegner sig, og visse regler, som gradvis er blevet indført, foregriber de finansielle tendenser, som Kommissionen nu formelt præsenterer.
Det grundlæggende spørgsmål er for os at se følgende: det i Edinburgh fastsatte loft for egne indtægter vil blive opretholdt uændret ud over den fastsatte dato (1999) og skal samtidig tilgodese ikke alene de mål, der er fastsat for de nuværende femten medlemsstater, men også de udgifter, der er forbundet med førtiltrædelsesstrategien og de første år i en udvidet Union. Og givet er det, at der vil blive tale om store udgifter.
Vi har ingen særlige eller principielle indvendinger mod udvidelsen. Men vi kan selvsagt ikke acceptere den på disse betingelser. For en sådan ramme indebærer uundgåeligt betydelige nedskæringer i de nuværende mål og prioriteter og bringer løsningen af presserende aktuelle problemer i fare.
Et eksemplarisk tilfælde er samhørighedsmålet, som i traktaten er anført som en grundsøjle i Unionen, et mål, som imidlertid uvægerligt udsættes i det uvisse med de forslag vedrørende strukturfondene og Samhørighedsfonden, der nu er på bordet.
Hvad angår Samhørighedsfonden, vil de nuværende støtteberettigede landes mulighed for at få støtte herfra blive kraftigt begrænset. Og hvad angår strukturfondene, er det givet, at den gennemsnitlige støtte på årsbasis for den nye periode til de nuværende femten medlemsstater vil være lavere end den nuværende. Det er realiteterne. Og således ser det ud til, at de nuværende »samhørighedslande«, uvist af hvilken grund, ikke alene ophører med at have denne status, men også i så fald vil være dømt til at betale for udvidelsen.
Hvem kan i fuldt alvor være enig heri? Man må spørge, hvad der er blevet af målet om at afsætte »midler, der er på højde med vore ambitioner«?

Schroedter
Hr. formand, mine damer og herrer, mens ansøgerlandene hele tiden får nye hjemmeopgaver, er der indtil videre ikke lykkedes Den Europæiske Union at klare dens egne. Man har ikke taget hensyn til det presserende behov for en økologisk og social bæredygtig udvikling. Reformerne, navnlig med hensyn til landbrugspolitikken og den økonomiske politik, er fortsat mangelfulde. Man fik overvundet konfrontationen i Europa, fordi vi i Øst utrætteligt har ført en kamp for, at demokrati og deltagelse bliver virkelighed i hele Europa.
Det er en historisk udfordring nu også at udvikle et demokratisk Europa, som ikke har nogen skillelinjer. Derfor spørger jeg endnu en gang Kommissionen: Hvorfor har den afvist muligheden af, at alle ansøgerlande deltager i tiltrædelsesforhandlingerne? Bliver der ikke igen sondret mellem dem, der er indenfor, og dem, der forbliver udenfor? Er dette grundene til, at man stadig ikke har opfyldt Parlamentets krav om at afskaffe visumpligt mellem Bulgarien og Rumænien?
Især for samarbejdet mellem de baltiske lande ville udskillelsen af et enkelt land have skæbnesvangre følger, da de jo er forbundet af en meget nært økonomisk samarbejde og et område med fri bevægelighed. Muligvis forårsager en sådan strategi nye problemer for de unge regeringer over for befolkningen med hensyn til fortsat at legitimere belastningen af den sociale balance, som i høj grad påvirkes af tilnærmelsesprocessen. Derfor har vi til udvidelsen brug for en effektiv, institutionel, fælles rammestruktur til alle ansøgerlande og ikke kun med hensyn til udenrigspolitikken og de retlige og indre anliggender. Ingen af de associerede lande må have indtryk af at være udelukket.
Det økonomiske samarbejde mellem EU og ansøgerlandene savner stadig en ligeberettiget økonomisk integration. EU nægter stadig adgang for mange produkter. Det, der er af afgørende betydning for en harmonisk udvikling, er, at de også deltager i den lange række strukturpolitiske støtteforanstaltninger.
Integrationen i EU må ikke kun være en politisk elites sag, derimod skal lægges stor vægt på at inddrage alle borgere fuldt ud. I den henseende er vi meget foruroligede over den nye prioritering i PHARE-programmet. Her bliver den nye, udemokratiske menneskerettighedskrænkende model for immigrationspolitikken og Schengenprotokollen nu optaget i traktaten og derpå overført til ansøgerlandene. De udgør en slags buffer for kerne-Europa. De Grønne anser det for at være uansvarligt nu også at eksportere EU's nuværende politik i forbindelse med retlige og indre anliggender til de central- og østeuropæiske lande. Her skal Parlamentets og Domstolens kontrolrettigheder først og fremmest være traktatgrundlaget. De unge demokratiers erfaring med et uafhængigt retsvæsen og et demokratisk kontrolleret politik endnu ikke særlig gammel, men de tillægger det stor betydning.

Dell'Alba
Hr. kommissionsformand, De omtalte her i formiddag Deres tiltrædelsestale den 17. januar, og også jeg tillader mig at erindre om denne dag, fordi jeg dengang sagde til Dem, at jeg fra Deres side forventede visioner om et bedre Europa, et Europa i årene efter 2000. Jeg finder, at også denne vision i nogen grad mangler i Agenda 2000. Vel har Kommissionen en vanskelig rolle; der kræves fremskridt med hensyn til udvidelser og reformer, og at det fordres, at man skal gå ind i 2000-tallet under bibeholdelse af de ressourcer, der blev fastsat i Edinburgh, og som ikke må overskride 1, 27 % af bruttonationalindkomsten.
Det er givet en vanskelig og meget tvivlsom opgave at indsætte lande som f.eks. Slovenien, der efter min opfattelse ikke fortjente at blive indsat, og udelukke andre. De har én og kun én fortjeneste i den Agenda, vi her har til behandling, nemlig at foreslå en regeringskonference inden år 2000. Parlamentet vil støtte Dem på dette punkt, fordi det er det eneste seriøse, der i dag skal kræves af Rådet.

Nicholson
Hr. formand, det er med stor interesse, jeg her i dag har hørt hr. Santer og hr. Van den Broek tale om at give os selv et oversigtskort for fremtiden. Jeg må sige, at den vej, De anviste os her i dag, er meget dårligt udført, der er for mange skarpe sving, og der er ikke udstukket noget endemål. Der skal en lang forhandlingsperiode til, for at vi kan få gennemført de nødvendige reformer inden for de femten medlemsstater, således at vi bliver rede til at leve op til den udfordring, som udvidelsen er.
Forslagene til reform af den fælles landbrugspolitik og strukturfondene er vidtrækkende og kommer til at skabe uhyre store vanskeligheder for mange af den nuværende Europæiske Unions regioner. I sammenhæng med udvidelsesprocessen må vi være meget opmærksomme på at undgå at isolere visse regioner i den nuværende Union. Jeg vil indtrængende opfordre til, at der føres grundige forhandlinger, hvor man stedse har sin opmærksomhed rettet mod den hårfine balance, vi har nu, og som vi må sørge for at bevare.
Jeg kan godt se, hvorfor vi er nødt til at arbejde for udvidelsen. Jeg kan sandelig også meget nemt forstå, hvorfor disse lande ønsker at slutte sig til Den Europæiske Union. Men samtidig forstår jeg også den skuffelse, man her i dag føler i de andre lande, som ikke blev nævnt. Jeg vil indtrængende opfordre Kommissionens formand og de andre forhandlere til at tage den kolossale opfordring op, som man har skitseret for os, og jeg ønsker dem held og lykke dermed. Jeg vil opfordre dem til at sørge for, at vi kommer til at bevæge os fremad på en sikker og forsigtig måde.

Vanhecke
Hr. formand, med denne »Agenda 2000« har det atter vist sig, hvor den politiske magt i Den Europæiske Union virkelig ligger: hos Kommissionen.
Ikke desto mindre må jeg gøre opmærksom på, at Kommissionen faktisk ikke er mere end et kollegium af politisk udnævnte høje embedsmænd. Man kan ikke tage disse embedsmænd det ilde op, at de benytter den initiativret, som de råder over. Selvfølgelig ikke. Men det er og bliver i mine øjne en usund og endda fundamentalt udemokratisk måde at arbejde på og efter min mening også fuldstændig i modstrid med dommen fra Domstolen i Karlsruhe, som fastsætter, at Den Europæiske Union er et statsforbund og ikke nogen føderal superstat med Kommissionen som superregering under udvikling.
Jeg må endvidere nøjes med to sidebemærkninger på grund af tidnød, men også fordi jeg ikke vil gå i dybden med en kommentar til et dokument på godt 1100 sider, som vi først modtog for nogle minutter siden, og som ikke engang er disponibelt på mit eget sprog.
For det første bekræfter Kommissionen sit standpunkt fra 1989, nemlig at Tyrkiet »endnu« ikke skulle være parat til at blive medlem af Den Europæiske Union. Hvem vil endelig sige, at der til medlemskab af Den Europæiske Union ikke kun er knyttet økonomiske og politiske betingelser, men at der ganske enkelt også er geografiske og kulturelle begrænsninger, som medfører, at et ikke-europæisk land som Tyrkiet ikke kan blive medlem af Den Europæiske Union til trods for det gode naboskab og de bedst mulige forbindelser.
For det andet konstaterer vi, at mange lande fra den tidligere østblok endnu har en meget lang vej at gå med hensyn til økonomisk genopretning. Det er derfor på høje tid, at Europa på ny ser på alle programmer for såkaldt udviklingshjælp og absolut prioriterer finansieringen af en slags Marshall-program for disse lande. Jeg har ikke indtryk af, at der gøres nok ved denne nødvendighed i den foreliggende politiske plan.

Arias Cañete
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kommissærer, ærede medlemmer, vi har netop hørt forelæggelsen ved Kommissionen af den såkaldte Agenda 2000, som sammen med evalueringerne af hver enkelt ansøgning om optagelse i Unionen tilstræber at være svaret på de anmodninger, der blev fremsat på Det Europæiske Råds møde i Madrid.
Denne pakke kan ikke vurderes på en forenklet måde, man er nødt til at analysere de enkelte elementer i pakken hver for sig.
Vi kan uden forbehold støtte de forslag, der er fremkommet med henblik på at sikre effektiviteten af en udvidelse af Unionen inden for de kortest mulige frister. Som spanier med en god hukommelse og som repræsentant for et land, der i lang tid stod og bankede på Fællesskabets dør, forstår jeg udmærket de berettigede ønsker fra hver og et af ansøgerlandene.
Men det bekymrer os, hr. formand, at man, når man opstiller en så ambitiøs og ud fra et politisk synspunkt berettiget udvidelsespakke, så ikke fastsætter tilstrækkelige og fornuftige finansielle overslag til dens finansiering.
Da tidligere Kommissioner fremlagde de såkaldte »Delors I- og II-pakker« sideløbende med de ambitiøse mål, man opstillede, fik Fællesskabet bevilget de nødvendige midler til opfyldelsen af deres berettigede ambitioner.
I dette tilfælde iværksætter man, som Kommissionen erkender i sin meddelelse, den vigtigste udvidelsesproces i Fællesskabets historie ud fra alle mulige synspunkter, det være sig geostrategiske, politiske, økonomiske eller sociale.
Over 105 millioner indbyggere, over 1 million kvadratkilometer, lande som ikke når op på en tredjedel af det gennemsnitlige BNP per capita i Fællesskabet, og lande hvor beskæftigelsen i landbruget udgør 26 % mod et gennemsnit på 5 % i Unionen.
Denne store udfordring vil man tage op - samtidig med at man opretholder den økonomiske og sociale samhørighedspolitik og lancerer den nye beskæftigelsespolitik, der blev udformet i Amsterdam, samt garanterer fortsættelsen af de øvrige fællesskabspolitikker - uden på nogen som helst måde at øge fællesskabsbudgettet og uden at ændre dens indkomststruktur. Man vil overbevise os om, at det hele kan finansieres uden at hæve fællesskabsbudgettets nuværende loft på 1, 27 % i de finansielle overslag, samtidig med at man fastsætter nogle overslag, hvor betalingsbevillingerne reduceres i forhold til 1999, idet de falder fra 1, 25 %, som vi ser i tabellen, til 1, 22 % i år 2006. Man foretager udvidelsen og reducerer betalingsbevillingerne.
Hvis dette er oplægget, hr. formand, må en af fællesskabspolitikkerne inden for Unionens femten lande nødvendigvis blive genstand for en forholdsmæssig nedskæring.
Og hvilken politik er det så? Det kan ikke være andre end samhørighedspolitikken. Ifølge det fremlagte forslag skal førtiltrædelsen finansieres med en halv mia ecu under udgiftsområde 1 og 1 mia ecu under udgiftsområde 2, hvilket vil stige til 45 mia ecu for udgiftsområde 2, når de første tiltrædelser sker fra år 2002 og indtil år 2006.
Intet sted i meddelelsen forklares det, hvordan man er kommet frem til dette magiske tal på 45 mia ecu til udvidelsen. Hvorfor 45 mia og ikke 90 mia eller 35 mia? Især når man taler om en udvidelse, der skal ske trinvis og ikke simultant.
Derudover fortsætter man med at fastsætte et loft på 0, 46 % af Fællesskabets BNP på det totale beløb til regionalpolitikken, hvilket betyder, at man relativt set fastfryser stigningen i dette udgiftsområde til 1999-niveauet. Dette vil betyde en tilbagegang, fordi man fastsætter et loft for stigningen af de disponible midler for den politik, der er mest forbundet med målet om økonomisk og social samhørighed - eftersom der er en stigning i antallet af regioner og ansøgerlande, som søger om midler, hvis forøgelse man har bremset - og fordi størstedelen af støtten fra førtiltrædelsesfinansieringen kommer fra udgiftsområde 2 i de finansielle overslag.
Man dækker over denne tilbagegang ved at lade, som om der er tale om progressivitet. Man meddeler os faktisk, at der under mål 1 er hensat ca. to tredjedele af de samlede midler, og man meddeler os, at der vil blive tale om en større geografisk koncentration. Man må dog huske, at allerede i nuværende overslag tegner mål 1 sig i dag for to tredjedele af de samlede midler, og det må præciseres, hvad ordet »ca.« betyder, for den procentdel, som mål 1 skal tegne sig for, må under ingen omstændigheder være lavere end den nuværende. Man skal også tænke på, at de mest velstående regioner ikke vil bidrage yderligere til udvidelsesbestræbelserne på grund af fastfrysningen af fællesskabsbudgettet på indtægtssiden og på grund af udsigten til en reduktion af betalingsbevillingerne fra 1, 25 % til 1, 22 % i de nye finansielle overslag. Jeg mener, at Kommissionens holdning er i modstrid med unionstraktatens artikel F, stk. 3, om at Unionen skal tilvejebringe de nødvendige midler, og med Parlamentets daværende politiske holdninger i betænkningerne af Oostlander fra den 30. november 1994, af Bourlanges-Martin fra den 17. maj 1995 og af Christodoulou fra den 12. december 1996, som alle påpegede, at udvidelsen ikke måtte bringe solidariteten mellem de femten i fare, og at man i givet fald skulle øge fællesskabsmidlerne med henblik på finansieringen af udvidelsen.
Det bliver vanskeligt at forklare mange nationale parlamenter, navnlig i samhørighedslandene, hvordan denne udvidelsesproces skal finansieres.
Efter denne generelle kritik er der i Kommissionens forslag vedrørende den økonomiske og sociale samhørighedspolitik også meget positive elementer, som man skal lykønske Kommissionen med, navnlig den ansvarlige kommissær, fru Wulf-Mathies, som altid har været til rådighed for Udvalget om Regionalpolitik i hele reformprocessen, og til hvem jeg vil rette en særlig tak for denne beredvillighed.
De positive elementer består i opretholdelsen i sin nuværende form af samhørighedsfonden, som efter vores mening er et element, der giver de mest ugunstigt stillede medlemsstater mulighed for at føre en udviklingspolitik i hele sit nationale område; den intelligente forenkling af strukturfondenes mål, som imidlertid vil kræve gennemskuelige, enkle og objektive kriterier for udvælgelse af områder; og forenklingen af de forvaltningsprocedurer, som i stor udstrækning kræves af arbejdsmarkedets parter og af de regionale myndigheder.
Jeg vil slutte med at takke Kommissionen for den store indsats og det arbejde, som udarbejdelsen af dette forslag helt sikkert har krævet, i tiltro til at Parlamentet i de kommende måneder vil være i stand til at forbedre de aspekter i forslaget, vi ikke er enige i, for den udfordring, vi står overfor, er af en politisk betydning uden fortilfælde og vil kræve en samlet indsats fra alle.

Collins, Gerard
Hr. formand, de nuværende medlemsstater bør dele finansieringsbyrden ved Unionens udvidelse mod øst på en rimelig og retfærdig måde. Forslaget om i praksis at fastfryse Den Europæiske Unions budget på 1, 27 % af det europæiske BNP indebærer, at der skal en reduktion i faste priser til i den strukturfondpakke, der er til rådighed med henblik på at fremme økonomisk vækst i de nuværende 15 medlemsstaters mindre udviklede regioner. Det ville være et tilbageskridt, som risikerer at underminere de positive resultater, der for tiden bliver opnået med det aktuelle program for strukturfondbistand i visse dele af Unionen som for eksempel Irland.
Strukturfondenes nuværende omfang bør bevares for de 15 eksisterende medlemsstater, indtil vi har nået vort mål om at skabe en ensartet og rimelig udgangsposition i hele Unionen. Der er dog behov for at revurdere kriterierne for tildeling af denne bistand. Som det er nu, tager man med den arbitrære grænse på 75 % af BNP ikke hensyn til væsentlige faktorer som arbejdsløshed og perifer beliggenhed. Arbejdsløshedsniveauerne bør medtages som kriterium for tildeling af strukturfondbistand.
Det er ligeledes vigtigt, at transport- og kommunikationsomkostninger kommer til at spille en stor rolle ved vurderingen af, hvorvidt en bestemt industri er konkurrencedygtig eller ikke. Der må i et vist omfang tages hensyn til perifer beliggenhed for at sikre, at industrien fortsat skaber beskæftigelse i perifert beliggende regioner, når enhedsvalutazonen er indført.
Unionen må fortsat træffe strukturelle foranstaltninger for at fremme en afbalanceret udvikling i hele Unionen og undgå, at mobile investeringer forskydes mod Unionens centrum. Før der stilles forslag om ændringer vedrørende de regioner, som kan få tildelt strukturfondstøtte efter de forskellige satser, bør Kommissionen også iværksætte en vurdering af de økonomiske vækstrater i regionen. Det ville da være forkert, hvis et område, som stadig ligger inden for grænsen på de 75 %, ikke skulle kunne få bistand, blot fordi det af Kommissionen bliver grupperet sammen med det mest velstående naboområde. For eksempel gør den stærke økonomiske vækst i mit lands østkystregion sig ikke nødvendigvis gældende i alle dele af landet, og Kommissionen bør tage højde for, at der kan være tale om forskellige vækstrater i et land og en region.
Landbruget er en afgørende sektor for den irske økonomi, og det har en helt central betydning for vore udviklingsønsker for landbruget, at vi bevarer indkomstniveauet på de irske familiebrug. Landbrugssektoren skal være konkurrencedygtig og der skal ændringer til for at tilpasse sig vekslende omstændigheder som for eksempel EU's udvidelse og samhandelsbetingelserne på verdensplan, men det er vigtigt, at der ydes landbrugerne en passende kompensation for de prisfald, der bliver en følge heraf.
Kommissionens forslag med hensyn til direkte betalinger til landbrugerne er et meget vigtigt element i den samlede pakke. Landbrugerne må have garantier for direkte indkomststøtte på passende niveauer på mellemlangt til langt sigt, hvis de skal have mulighed for at planlægge fremtiden. Man bør kun overveje at øge produktionen inden for de sektorer, hvor der findes et marked, der kan aftage de pågældende produkter, og i denne forbindelse bør landbruget ruste sig til at møde de udfordringer, der gør sig gældende på verdensmarkedet. Den bedste måde at forberede denne sektor på er at indføre et stabilt, langsigtet støttesystem for vore familiebrug.
Endelig vil jeg stærkt tilslutte mig hr. Pastys anmodning om, at der afsættes en anstændig og rimelig periode til diskussionen om de ekstremt vigtige forslag, som hr. Santer har stillet på Kommissionens vegne. At storke alt dette igennem som om helvede bryder løs, hvis vi ikke er færdige klokken 12, vil ikke være at yde hr. Santers redegørelse retfærdighed. Det er vanvittigt, og han har fortjent en langt bedre behandling.

Väyrynen
Hr. formand, Kommissionens forslag om en udvidelse af Unionen er efter min mening vellykket. Det kan gennemføres uden en ændring af institutionerne. Estland og Polen er med, og deres medlemskab vil styrke det nordlige område. Reformen af landbrugs- og regionspolitikken må justeres på flere punkter. For Unionens nordligste områder bør det livsvigtige sjette målområde bevares og støtteniveauet bør være det samme som den støtte, der ydes til område 1. En nedsættelse af landbrugsproducentpriserne bør accepteres blot på den betingelse, at der ydes retfærdig kompensation og at producentpriserne til enhver tid er højere end de forskellige produktionsomkostninger. Ved denne reform af den fælles landbrugspolitik bør man i den fælles finansiering også medtage den særlige nationale landbrugsstøtte, som Unionen har godkendt på grund af Finlands særlige arktiske forhold, men som Finland imod de generelle principper for reformen af den fælles landbrugspolitik nu kommer til at finansiere alene.

Alavanos
Hr. formand, denne forhandling bekymrer mig. Min bekymring gælder for det første sprogspørgsmålet, som jeg nævnte før. I et nyt spørgsmål af så stor betydning, et initiativ som det, Kommissionen her har taget, har man ikke engang været interesseret i at informere medlemmerne og borgerne på lige vilkår. Der er sprog, der er mere lige end andre: tysk, engelsk og fransk. For det andet bekymrer det mig, at Kommissionen, repræsenteret ved selveste formanden, kommer her et par uger efter Amsterdam og siger, at vi skal have en ny traktatreform for at kunne løse de institutionelle spørgsmål. Det får mig til at spørge: hvordan kan de europæiske borgere overhovedet nære tillid, når de ser deres regeringer kræve en revision af forfatningen på et tidspunkt, hvor den revision, der lige er foretaget, ikke engang er officielt ratificeret? Hvilke politiske problemer ville det ikke skabe, hvis en regering i et medlemsland handlede sådan? For det tredje bekymrer det mig, at der er så stor usikkerhed med hensyn til Samhørighedsfonden og strukturudgifterne. For det fjerde kunne jeg godt tænke mig en mere åben holdning, med nogle bredere perspektiver, til Bulgarien og Rumænien i forbindelse med udvidelsen.

Novo Belenguer
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kommissærer, i dag begynder vi at afmærke den vej, vi skal bevæge os ud ad de første år af det kommende årtusinde. En vigtig ændring for Unionens fremtid.
Dette er den første diskussion om et emne, som alle har ventet på, og jeg er sikker på, at vi får mange flere lejligheder - som det er blevet sagt her - til at diskutere vilkårene, aftalerne og ændringerne i forbindelse med udvidelsen og den økonomiske pakke, ihukommende en betingelse, som Kommissionen garanterede for på det sidste møde i Udvalget om Regionalpolitik: At de sydlige lande hverken bør eller kan betale østlandenes regning. Vi kan ikke se bort fra visse kendsgerninger, som er blevet bevist efter en undersøgelse af den seneste udvidelse af struktur- og samhørighedsfondene. De ti rigeste regioner opretholder fortsat den samme afstand til de ti fattigste regioner. Og hvad angår beskæftigelsen - et altafgørende punkt for Unionens fremtid - har fondene ikke formået at reducere arbejdsløsheden i Europa.
Endelig, hr. formand, mener vi, at det er farligt at sætte sin lid til landbruget med henblik på finansieringen af udvidelsen. For, som De og vi alle ved, er denne sektor underlagt mange risici.
Til slut vil jeg støtte det, der er blevet sagt om behovet for at afholde en ny regeringskonference, hvor man videreudvikler den nødvendige reform af de europæiske institutioner.

Lukas
Hr. formand, Agenda 2000 er en imponerende helhedsvision, som gør det nødvendigt at samle alle politiske kræfter i Europa om det fremtidige arbejde, også dem, hvis opfattelse af, hvad en sund og fredelig fremtid i Europa er, afviger eller endog afviger stærkt fra Kommissionens opfattelse.
Det vil, hvis det skal lykkes, være nødvendigt rent faktisk på alle områder at have mod til at fastsætte prioriteringer og gå væk fra princippet om spredning af støtten. Det er glædeligt, at miljøtanken understreges i forbindelse med udviklingen af landdistrikterne og med hensyn til landbrugspolitikken. Det vil være nødvendigt at fjerne tabuerne i forbindelse med alle spørgsmål og ikke føre en strudsepolitik.
Hr. Santer sagde, at euroen vil skulle indføres den 1. januar 1999 som planlagt. Spørgsmålet er måske, om euroen kan indføres den 1. januar 1999 mod mange borgeres ønske, når man samtidig skal nå de store mål som led i Agenda 2000, navnlig udvidelsen.

Rosado Fernandes
Hr. formand, hr. kommissionsformand, jeg ville ønske, at Deres tjenestegrene havde haft tid til at forfatte et mindre omfattende værk. Det er vanskeligt at skrive kortfattet og godt. Hvorom alting er, kan jeg ikke finde den mindste antydning af, om det vil være muligt fremover at opretholde fællesskabspræferencen, enhedsmarkedet og princippet om finansiel solidaritet. For fyrre år siden var der god mening heri, og det er der også i dag!
Hvad angår den fælles landbrugspolitik, ville den foreslåede omlægning være yderst vigtig, hvis den reelt var relateret til de enkelte landes naturlige handicaps, beskæftigelsen og territoriet. Det ville efter min mening være en yderst meningsfuld foranstaltning, men naturligvis kan jeg ikke med sikkerhed vide, om det er muligt at gennemføre den, da jeg endnu ikke har læst hele dette omfattende dokument.
For så vidt angår Fællesskabets ressourcer, dets budget, som mange siger er for utilstrækkeligt til at imødekomme de økonomiske krav i forbindelse med udvidelsen, gad jeg nok vide, hvorfor man ikke med ét ord kommer ind på spørgsmålet om, hvordan institutionerne skal indrettes for effektivt at bekæmpe svindelen med Fællesskabets midler, som beløber sig til flere milliarder ECU, som, hvis den blev bekæmpet, selvfølgelig ville give os flere penge til at finansiere udvidelsen og den interne økonomiske politik. Hvordan kan det være, at vore budget-ayatollaher, som foretager nedskæringer i berettigede udgifter til berettigede aktiviteter, altid synes at glemme det faktum, at milliarder af ECU unddrages Fællesskabet i moms, hvilket udover at være svig med Fællesskabets og medlemsstaternes midler tillige har en konkurrencefordrejende virkning, er en overtrædelse af reglerne om fair konkurrence og truer virksomhedernes overlevelse? Det vil jeg gerne have Dem til at tænke nærmere over, hr. kommissionsformand.

Ephremidis
Hr. formand, der findes et svar på alle de spørgsmål, som de foregående talere har stillet: Kommissionen og dens omgivelser og bagmænd ønsker at skjule, at dette drejer sig om en åbning af et vitalt område for EU's finansverdens og storkapitals røveriske, men indbringende virke.
Denne udvidelse vil have nogle omkostninger, og Kommissionen vil gerne skjule, at det er de små og svage lande og arbejdstagerne, der kommer til at betale. Derfor er der ingen omtale overhovedet af bevillinger til bekæmpelse af arbejdsløsheden; derimod taler man helt åbenlyst om begrænsninger, nedskæringer af udgifterne til den fælles landbrugspolitik og til strukturfondene; og igen er det de lande, som har haft en smule fordel af disse midler, der kommer til at betale.
Endvidere går Kommissionen ud over sine beføjelser ved at inddrage spørgsmål som opprioriteringen af Tyrkiet, og den erkender og bekræfter Cyperns rolle som gidsel med udtalelsen om, at forhandlingerne vil føre til medlemskab; men et medlemskab vil altid afhænge af Denktashs, Tyrkiets og amerikanernes gode vilje. Sådan er det, det er ikke det store, stærke Europa, man stræber efter med denne Agenda; det er de europæiske borgeres arme Europa og storkapitalens indbringende Europa.

Daskalaki
Hr. formand, der er allerede blevet sagt mange ting. Jeg for mit vedkommende vil gerne sige, at pressen har haft meget travlt med at karakterisere Agenda 2000 som et dokument, der vil få samme betydning for de næste 50 år som Jalta-traktaten havde for de år, der er gået forud. Da vi ikke har læst dokumentet, må vi blot håbe, at det forholder sig således, og at det bliver den positive side, vi kommer til at se, og det ikke vil åbne de samme sår, som Jalta gjorde. For udelukkelsen af europæiske lande fra den første udvidelsesrunde vil skabe megen bitterhed, tvivl og konflikter, og dette stemmer slet ikke overens med nogle af de storstilede løfter, der blev givet i starten.
Kommissionens formand talte om en ny Marshall-plan. Den forskelsbehandling, vi ser, kan kun accepteres på den betingelse, at programmerne styrkes i de lande, man har udelukket, og især Rumænien og Bulgarien, som har store problemer.
Historisk set er det Cypern, der står først for med hensyn til medlemskab. Det var det land, der først var på tale, og Den Europæiske Union har klare forpligtelser over for Cypern, som Kommissionens formand også var inde på. I øvrigt er Cypern - og dette må understreges - det eneste ansøgerland, der opfylder alle de økonomiske kriterier, der er opstillet. I samme forbindelse må også fremhæves den tillid og positive holdning, som den cypriotiske regering bragte med sig til de seneste forhandlinger om det cypriotiske spørgsmål på trods af den tyrkiske parts fortsatte uforsonlighed, og derfor kan Cypern ikke gøres til gidsel for disse dispositioner, og en løsning på spørgsmålet kan ikke være en betingelse for medlemskab.
Der rejser sig flere spørgsmål i relation til EU's fremtidige institutionelle omstrukturering, som muligvis er nødvendig, men den bør ikke være af en sådan art, at den svækker samhørigheden og sætter samarbejdspartnernes ligestilling på spil. Det er heller ikke muligt på vor vej mod år 2000 at undgå det kriterium, der vedrører arbejdsløsheden, og strukturfondene bør ikke betale udgifterne til udvidelsen.
Til sidst, hvad angår den fælles landbrugspolitik, vil jeg gerne understrege, hvad der også er almindeligt kendt, at man igennem lang tid reelt har forsøgt at smadre Sydens landbrugsøkonomi.

Svensson
Hr. formand, det er et almindeligt fænomen, at man dølger mislykkede projekter ved bestandigt at iværksætte nye. Næsten alt er mislykkedes for Den Europæiske Union: arbejdsløshedsbekæmpelsen, den økonomiske politik, landbrugspolitikken, miljøpolitikken og svigkontrollen. Burde Unionen ikke først løse sine egne problemer, inden den inddrog andre i dem?
Dette projekt er dårligt forberedt. Der foreligger ikke nogen troværdig beregning af udgifterne og de sociale konsekvenser. Endelig reagerer man imod, at Unionen dikterer ansøgerlandenes indenrigspolitik og kræver, at de underkaster sig Unionens destruktive økonomiske dogmatisme, nøjagtig som om de pågældende lande ikke havde deres egne værdier at bringe med sig, men skulle behandles som kolonier, hvis ressourcer man kan opkøbe, og hvis befolkninger man kan dominere. Det er ikke, hr. formand, noget heldigt udgangspunkt for dette projekt således at kopiere Europa år 1930.

Van Bladel
Hr. formand, i dette århundrede er det ikke ofte forekommet, at vi arbejder på Europas skæbne ud fra en situation med fred. Det er faktisk en historisk chance. Kommissionen har forelagt et sammenhængende forslag, hvor der står mange penge på spil. Det må imidlertid aldrig gå således, at dette bliver et matadorspil, hvor subsidier skubbes frem og tilbage, og hvor den i forvejen ringe sammenhæng mellem nord og syd inden for Unionen derved vil blive yderligere forstyrret. Meget vil i den forbindelse afhænge af overtalelsesevnen med hensyn til at realisere tilpasningen af den fælles landbrugspolitik. I den forbindelse kan man, hr. formand, ikke forbigå de aftaler, som endnu ikke er forhandlet færdigt med Middelhavslandene, og som for en del også har et agrarisk grundlag. Fru Aelvoet har nævnt et eksempel, hvor det ikke går godt. Spanien ligger på tværs i forbindelse med associeringsaftalen med Jordan på grund af et par ton tomater. Et dårligt varsel, også for disse lande i Østeuropa. Vi er sammen på vej mod et marked, der udvides. Efterhånden skal vi overbevise borgerne om, at Schengen, Nato og Unionen på en eller anden måde står i forbindelse med hinanden og i sidste instans lidt efter lidt vil føre til en ny politisk sammenhæng, som hæver sig over markedet.
Jeg er stadig bekymret over underforbruget i forbindelse med PHARE og strukturfondene. Dette kan ikke forklares over for borgerne. Det må hurtigt ændres, ellers mister vi denne støtte fra borgerne.
Agenda 2000 gør definitivt op med anden verdenskrig. Tyskland integreres for altid, og vi bærer i fællesskab ansvaret og byrden i denne forbindelse. En udfordring, men også en illustrering af Europas indre styrke. Et initiativ, som vi parlamentarikere vil forsvare over for vore vælgere. Et initiativ, som, hr. formand, efter at være gennemgået er et bedre tidspunkt værd end denne lille times tid onsdag formiddag.

Moreau
Hr. formand, Kommissionens betingelser med henblik på udvidelsen af Den Europæiske Union er i al væsentlighed baseret på, at økonomier og befolkninger bliver indstillet på konkurrence. Det er helt specielt tilfældet i landbrugssektoren, hvor Kommissionen for øvrigt ikke viser megen fantasi, for dens forslag er i vid udstrækning inspireret af den amerikanske model: De er baseret på faldende produktionspriser, der delvis kompenseres ved direkte indtægtsstøtte.
Disse forslag indgår i jerngrebet for WTO's regler, som har tendens til at blive et instrument, der udelukkende tjener De Forenede Stater, som kendelserne vedrørende bananer og hormonkød har vist det. Disse retningslinjer, der er vedtaget i konkurrencens hellige navn, forstærker faldet i landbrugspriserne og reduktionen af antallet af landmænd. De risikerer i høj grad at give sig udtryk i et fald i landbrugsudgifterne, der vil skade vores landbrug.
Muligheden for at omsætte støtte til indtægt kan være et interessant spor, under forudsætning af at det giver sig udtryk i en genskabelse af ligevægt i støtten til fordel for de små og mellemstore landbrug og de dårligst stillede produktioner.
Kogalskabskrisen burde foranledige et brud med den nuværende ultraliberale og produktionsmæssige logik, der kan skade producenternes og forbrugernes interesser. Det er nødvendigt at gøre den fælles landbrugspolitik mere retfærdig ved at sikre en rimelig aflønning af landbrugsarbejdet, en omfordeling af ressourcerne til fordel for de mindst udviklede regioner, indførelse af en fornyet fællesskabspræference og en ændring af og et loft over landbrugsstøtten for både at bekæmpe overintensivering og fraflytning, der begge er skadelige for miljøet.

Santer
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil komme med et indlæg, meget kort, da jeg godt ved, at Deres dagsorden i dag er meget lang, for at takke alle talere i denne forhandling. Jeg er helt klar over, at Kommissionen har bragt dem i en vis vanskelighed ved samme dag at uddele en pakke med 1350 sider, der omhandler meget betydelige problemer, og som giver selve fundamentet til den europæiske arkitektur i den 21. århundrede. Den blev meget hurtigt forelagt, det er rigtigt, men på den anden side tror jeg, at man må takke alle dem, der straks ville efterkomme Kommissionens opfordring.
Jeg er helt sikker på, at det under det luxembourgske formandskab vil være et af de centrale punkter, der vil optage de forskellige Ministerråd. De vil få lejlighed til, er jeg sikker på, i vid udstrækning at diskutere med de ansvarlige kommissærer, nemlig fru Wulf-Mathies, hvad angår strukturfondene - der er blevet omtalt flere gange, for øvrigt med urette, i en sammenhæng, der ikke altid svarer til den, vi selv har besluttet os til - og kommissær Fischler, hvad angår den fælles landbrugspolitik. De vil begge to uddybe de mål, som Kommissionen forfølger inden for rammerne af Agenda 2000.
Denne Agenda 2000 har til formål at skabe de nødvendige betingelser i en verden, der ændrer sig, og hvor Europa naturligvis også må ændre sig. Udvidelsen skal naturligvis integreres heri, men det er også nødvendigt, at vi tilpasser os det internationale miljø, og at vi kan spille vores rolle på den internationale scene.
De fortæller mig nu, at vi har forsøgt at foretage cirklens kvadratur. Ja i et vist omfang, fordi vi har taget højde for udvidelsen, ligesom virkningerne af udvidelsen på et vist antal politikker, navnlig strukturfondene og den fælles landbrugspolitik, men også på andre. Vi har så udviklet en ny finansiel ramme for alle de interne politikker, som vi igen har gjort til centrum for at opfylde vores borgeres interesser og for at tage udfordringen op med Europa i det 21. århundrede.
Det er en helhed, der genfindes i dette dokument fra Kommissionen. Vi har i alle tilfælde påtaget os vores ansvar i den forbindelse, og herved har Kommissionen netop vist, at den handler som en politisk Kommission, som en politisk fællesskabsinstitution. Jeg vil gerne sige til hr. Vanhecke, at Kommissionen ikke er denne vise domstol af apatiske teknokrater, som man af og til siger, den består ikke af højtstående embedsmænd. Snarere tværtimod. Jeg blev selv valgt i juni 1994 til Europa-Parlamentet. Jeg blev valgt som premierminister i mit land. Jeg kan ligesom andre prale af national og europæisk suverænitet.
Vi spiller således sammen med mine kolleger i Kommissionen vores rolle som politisk institution i denne europæiske politiske Union og inden for den ramme har vi påtaget os vores eget ansvar.
Jeg ønsker dog at gøre indsigelse mod to generelle bemærkninger, der er blevet fremsat på visse tidspunkter. Allerførst vil jeg, hvad angår de omkostninger, der er blevet beskåret, hævde, at disse omkostninger ikke bæres af den fælles landbrugspolitik. De afholdes heller ikke af strukturfondene. Det er takket være de reformer, der er iværksat inden for den finansielle ramme, at vi har strømlinet, omgrupperet og reorganiseret strukturfondene for at give dem mere effektivitet. Hvis De analyserer tallene, vil De se, at medlemsstaterne gennem strukturfondene over hele perioden modtager 15 % mere i tilskud end det, de modtager for øjeblikket. At fortælle mig, at det er ved reduktion af strukturfondene, at man nu finansierer udvidelsen, det er simpelthen helt forkert. Det svarer ikke til sandheden. Det svarer ikke til de tal, der er indeholdt i dokumenterne, og som jeg opfordrer Dem til at studere.
Dernæst ønsker jeg også at gøre indsigelse mod de motiver, man tillægger Kommissionens hensigter. Nogle har endda talt om Jalta, om iværksættelse af en ny demarkationslinje i Europa. Det er forkert! Kommissionen har sagt, og hr. van den Broek og jeg selv har forsåtet det rigtigt, at en hel forhandlingsproces er sat i gang, og at alle ansøgerlandene uden nogen undtagelse opfordres til at blive fuldgyldige medlemmer af Den Europæiske Union. Derfor har vi også forudset et vist antal strukturer, der skal etablere et egentligt partnerskab for tiltrædelse. Det er sådan, at vi har forelagt tingene.
Det er også derfor, at vi har indført denne europæiske konference, hvor alle landene, der er interesserede i at blive medlemmer af Den Europæiske Union, samles. Det er kun i den ånd, på grundlag af objektive kriterier og analyser, som vores tjenester har gennemført i samarbejde med internationale eksperter, som hr. Van Den Broek har sagt det - vi har ikke deltaget i det af politiske grunde - at vi har meddelt hvilke ansøgerlande, der på nuværende tidspunkt kan påbegynde forhandlinger, der vil give resultat på mellemlangt sigt. Det er en fremsynethed, der er lagt for dagen her.
Hvad angår menneskerettighederne, kan der ikke foretages en opdeling mellem de forskellige medlemsstater, da menneskerettighederne er udelelige, og vi har indtaget en meget fast holdning i den forbindelse, der for øvrigt svarer til et vist antal interesser i Parlamentet. Hvad angår økonomi og gennemførelse af de økonomiske kriterier derimod, idet man samtidig regner med de forskellige ansøgerlandes udvikling i fremtiden i henhold til resultaterne af vores egne analyser, kommer vi til den konklusion, at det allerede er muligt, mens ingen ansøger på nuværende tidspunkt opfylder alle de økonomiske kriterier, at begynde at føre forhandlinger med visse af dem.
Det er naturligvis Det Europæiske Råd, der har det sidste ord, men vi har påtaget os vores eget ansvar inden for rammerne af udviklingen i det internationale miljø, der optager os. Jeg er enig med dem, der har hævdet, som jeg gør det, at udvidelsen er en enestående chance. Vi har for første gang i mere end fem hundrede år, den historiske chance for at forsone vores kontinent med sig selv i fred og frihed. Denne chance må vi gribe. Denne udvidelse skal nu lykkes. Det er min eneste ambition, ambitionen hos denne Kommission, som jeg har æren at være formand for.
Lad os nu lægge alle de politiserende problemer, alle strategierne og knebene til side, der af og til i politikerkredse, det må man sige, vidner om et vist hykleri, fordi det, der er vigtigt, er, at vi får succes med udvidelsen. Det er følelsen og pligten hos denne Kommission. Det er i den ånd, at vi har forelagt Agenda 2000 pakken.

Haarder
Hr. formand, jeg stillede et meget enkelt spørgsmål. Jeg spurgte om, hvorvidt Letland, hvis det om to år opfylder alle kriterier, stadig kan nå at være med i første omgang?

Santer
Hr. formand, jeg tror, at hr. Van den Broek meget klart har besvaret dette spørgsmål i sit indlæg. Hvis De havde lyttet til det, sagde han meget klart, at denne proces er indledt i det omfang, hvor Det Europæiske Råd, som vi aflægger rapport til en gang om året, mener, at et land opfylder et vist antal kriterier. Fra dette tidspunkt kan vi henstille til Det Europæiske Råd at indlede forhandlinger med det pågældende land, altså i det omfang, hvor det opfylder kriterierne også på grundlag af vores egne analyser.
Jeg tror, at dette besvarer Deres spørgsmål bekræftende.

Finansiering af FUSP
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0249/97) af Samland for Budgetudvalget om udkast til interinstitutionel aftale mellem Europa-Parlamentet, Rådet og Europa-Kommissionen vedrørende bestemmelser om finansieringen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.

Samland
Hr. formand, mine damer og herrer, dette dokument, som vi behandler i dag, har plenum allerede betegnet som et godt resultat. Under den anden mødeperiode i juni fastslog Parlamentet med stort flertal i forbindelse med resultaterne af Amsterdam, at det anser det for at være et godt resultat og et fremskridt, at Det Europæiske Råd er nået til enighed om den institutionelle aftale vedrørende budgetaspekterne i forbindelse med FUSP.
Med denne beslutning har vi gjort det klart, hvilken retning vi går i. Jeg vil som ordfører ikke nu redegøre for de nærmere bestemmelser, men vil gerne gøre opmærksom på to ting. For det første: Den interinstitutionelle aftale blev udarbejdet for at fratage dem, der under regeringskonferencen ønskede at gøre den anden søjle til obligatoriske udgifter, denne mulighed, og at lade den forblive blandt de ikke-obligatoriske udgifter. Dette er et godt udfald af forhandlingerne blandt alle dem - og her vil jeg udtrykkeligt medtage Europa-Parlamentets formand, men også det daværende nederlandske rådsformandskab - som dermed har sikret og beskyttet Europa-Parlamentets rettigheder.
Der er en anden ting, der blev opnået, og formanden for Udvalget om Udenrigsanliggender, hr. Spencer, har udtrykkeligt bemyndiget mig til også at sige dette på hans vegne. Der blev i realiteten opnået en institutionaliseret kommunikation i forbindelse med den anden søjle, en institutionaliseret kommunikation mellem vore udenrigspolitikere og Rådets aktiviteter som led i denne anden søjle, som hidtil ikke har været aftalt og fastsat. Jeg mener, at i den henseende er den aftale, der ligger foran os i dag, et fremskridt, og jeg beder derfor Parlamentet om at støtte den under afstemningen om lidt.

Brinkhorst
Hr. formand, vi bør efter min mening endelig underskrive denne aftale. Men vi bør ikke nære nogen illusioner om, at det er en sejr for Parlamentet, for vi blev udsat for et kolossalt pres. Hvis Parlamentet ikke havde erklæret sig indforstået, ville Rådet blot have gjort dette til en obligatorisk udgiftspost i stedet for en ikke-obligatorisk. Vi har afværget den værste udgang, og det kan vi vist være tilfredse med. Men samtidig er det ganske korrekt, at alt nu afhænger af, hvordan de to institutioner - Rådet og Kommissionen - gennemfører dette: Rådet ved at gennemføre denne aftale i oprigtig god tro og med det nødvendige informationsniveau, Kommissionen ved virkelig at samarbejde med Parlamentet om at sikre gennemskuelighed og demokratisk kontrol. Omstændighederne byder ikke på noget alternativ, men vi bør bestemt fremover arbejde på at forebygge tildragelser af denne art, hvor Rådet ganske kynisk forsøger at omgå beføjelser, som Parlamentet har haft god nytte af før i tiden.

Müller
Hr. formand, min gruppe har kraftigt støttet, at udgifterne på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område ikke forbliver obligatoriske og Parlamentets rettigheder med hensyn til budgettet ikke begrænses. Derfor kan vi ikke gøre andet end at støtte dette kompromis, som nu ligger på bordet, fordi vi dermed ønsker at forhindre det værste.
Jeg ser dog et problem og vil være taknemlig, hvis Kommissionen kunne give et svar på det, selv om det ikke måtte blive i dag. Vi har altid konstateret, at det som led i udenrigs- og sikkerhedspolitikken ikke er budgetproblematikken, der er den afgørende svaghed, men derimod har den afgørende svaghed altid været spørgsmål om, hvem vi gør ansvarlig, og hvordan vi kontrollerer udgiftssiden. Vi har altid talt om, at der er en proceduremæssig mangel i artikel J.11. Denne mangel afhjælpes efter min opfattelse ikke ved hjælp af denne institutionelle aftale. Jeg ville være taknemlig, hvis Kommissionen endnu en gang kunne udtale sig herom i Budgetudvalget.

Dell'Alba
Hr. formand, vor gruppe vil stemme for denne interinstitutionelle aftale, fordi vi føler os ansvarlige, men vi vil gøre det uden særlig overbevisning. Vi finder nemlig, at kun disse to små sider i Amsterdamtraktaten bør sættes under afstemning så hurtigt, mens den øvrige del af traktaten er så forvirret, at selv medlemmerne af Det Europæiske Råd endnu skal underskrive den og vil gøre det i oktober. Men vi er klar over, at dette kan være det mindste onde for Parlamentet, fordi det er lykkedes dette i det mindste i store træk at fastholde, at fastsættelsen af udgifterne til FUSP fortsat skal være ikke-obligatoriske. Vi ønsker dog ikke, at afstemningen om denne aftale skal få os til at glemme, at vi har tabt den store udfordring til Rådet, nemlig udfordringen om en ny fastlæggelse af alle budgetudgifterne, der for os er et centralt punkt i den behandling af Amsterdam-traktaten, som vi skal foretage i november.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, ved starten af denne forhandling og i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 128 indleverede jeg et forslag til formanden om afvisning af sagen af formelle grunde.
De har ikke givet mig ordet. Til trods for den agtelse, jeg har for Deres person, beklager jeg, at De ikke har anvendt forretningsordenen: Forslaget om afvisning af sagen af formelle grunde er juridisk rigtigt, og De skulle have givet mig ordet.
Med hensyn til indholdet er vores gruppe ikke positiv over for den interinstitutionelle aftale. Vi vil ikke stemme for den. Det drejer sig om et kompromis vedtaget af medlemsstaterne i Amsterdam, mens flere af dem med rette modsatte sig, at udgifterne til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik ikke er obligatoriske udgifter. Ved at vedtage det kompromitterer Parlamentet sig i forhold til sine krav. Overalt i verden hører udenrigspolitikken ikke under lovgivende forsamlinger, men under den udøvende magt. Parlamentet kan som gren af budgetmyndigheden ikke være knyttet til udenrigspolitikken.
Det handler desuden - jeg takker Dem, hr. formand, for at lede mødet og skabe tavshed i Parlamentet - det handler desuden om en del af Amsterdam-aftalerne: Denne aftale er endnu ikke ratificeret! Hvilken foragt for demokratiet! Vi vedtager en tekst, i det halløj, som vi nu konstaterer, er det en tekst, som er vedtaget på mindre end 48 timer, i hast, ved praktisk talt at afvise enhver forhandling. De to største grupper i Parlamentet afviser at udtrykke sig om denne tekst, når de hver kun havde to minutter.
Alt dette afslører, at siden Maastricht er der intet, der er forandret. Det famøse demokratiske underskud i Den Europæiske Union, der med rette omtales i alle landene i Europa, er ikke tæt på at være absorberet. De nægter den mindste strid, De afviser den mindste reelle debat, De nægter ordet for parlamentsmedlemmer i medlemsstaterne og borgerne i Europas lande!
(Bifald fra Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa)

Giansily
Hr. formand, Gruppen Union for Europa vil stemme for hr. Samlands forslag.
Selv om vi reelt i udvalget kun har haft lidt forhandling, skal man faktisk ikke gøre denne betænkning vigtigere, end den er. Den giver Parlamentet mulighed for at give sin mening til kende i de kommende uger om alt det, der vedrører den fælles sikkerhedspolitik og det, formanden, hr. Samland, derfor har gjort i sin egenskab af ordfører, var at bringe Parlamentets forretningsorden i overensstemmelse med denne tekst, der er en vigtig tekst.
Jeg tror ikke, at man skal give materielle kendsgerninger større betydning, end de har, men komme til indholdet. Indholdsmæssigt er denne betænkning en retfærdig betænkning, og det er derfor, at Gruppen Union for Europa vil stemme for den.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går straks over til afstemningen.

Afstemning
Formanden
Efter valg af fru Nicole Péry til den franske nationalforsamling og således hendes tilbagetrædelse fra Europa-Parlamentet vil vi foretage valg af en ny næstformand. Jeg har kun modtaget en kandidat, hr. JeanPierre Cot.
Hr. Cot, De vil modtage bifald to gange, for jeg vil vende mig mod forsamlingen for formelt at høre den og få at vide, om den accepterer at vælge Dem med akklamation, da jeg kun har modtaget Deres kandidatur.
(Hr. Cot valgtes med akklamation) Hr. Cot, jeg ønsker Dem til lykke.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, jeg vil gerne takke for, at De gav mig ordet i overensstemmelse med artikel 129 for en anmodning om henvisning til fornyet udvalgsbehandling. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at lykønske hr. Cot med hans fremragende valg.
Jeg har tre årsager til min anmodning om henvisning til fornyet udvalgsbehandling, fru formand. Allerførst fordi debatten i Budgetkontroludvalget har været sjusket. Det har ikke været muligt at forelægge ændringsforslag til forslaget til beslutning, mens dette klart er adskilt fra selve den interinstitutionelle aftale.
For det andet er Udenrigsudvalget ikke blevet hørt. Men Udenrigsudvalget er naturligvis kompetent i medfør af forretningsordenens bilag VI, I-1, hvad angår de spørgsmål, der vedrører Den Europæiske Unions fælles udenrigsog sikkerhedspolitik.
For det tredje, og det er det mest alvorlige, fru formand, er Udvalget om Institutionelle Spørgsmål ikke blevet hørt. Det skulle have afgivet sin udtalelse på mødet den 1. og 2. juli, mens dette punkt ikke engang var på dagsordenen. Der blev ikke uddelt nogen aftaletekst på dette møde, og der fandt ikke nogen afstemning sted om nogen som helst udtalelse. Jeg har medlemmerne af dette udvalg som vidner.
Det er derfor, jeg anmoder om henvisning til fornyet udvalgsbehandling.

Samland
Fru formand, jeg vil gerne tale imod denne anmodning fra hr. Fabre-Aubrespy. Alle hans tre argumenter er ikke korrekte! For det første drøftede Budgetudvalget i går aftes i to timer beslutningens indhold på et ekstraordinært møde. Dette deltog hr. Fabre-Aubrespy i, og derfor er det ligefrem uforskammet her at give det indtryk af, at der ikke har fundet nogen drøftelse sted.
For det andet: Bebrejdelsen med hensyn til, at Udvalget om Udenrigsanliggender er korresponderende udvalg, er urigtig. Budgetudvalget fik til opgave at udarbejde udtalelsen til denne betænkning, og dette blev meddelt plenum uden indsigelser på grundlag af formandens beslutning.
For det tredje, hr. Fabre-Aubrespy, meddelte Udvalget om Institutionelle Spørgsmål med sin skrivelse, der var undertegnet af formanden den 4. juli 1997, formanden for Budgetudvalget, at Udvalget om Institutionelle Spørgsmål støtter denne aftale. For så vidt er alle Deres tre argumenter ugyldige, og derfor vil jeg gerne bede om, at afstemningen foretages nu.

Berthu
Fru formand, jeg vil gerne støtte anmodningen fra hr. Fabre-Aubrespy om henvisning af denne interinstitutionelle aftale til fornyet udvalgsbehandling.
Jeg støtter det af de årsager, han har redegjort for og også af en årsag, som jeg som næstformand for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål specielt gerne vil fastholde: Jeg erindrer ikke, at der var en afstemning om udtalelsen vedrørende denne interinstitutionelle aftale, og jeg har aldrig set det brev, som formanden har skrevet.
Jeg spørger for øvrigt mig selv, hvornår det dokument, som vi anses for at have stemt om, er blevet uddelt til Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, fordi, hvis man taler om Amsterdam-traktaten, vil jeg gerne understrege, at den interinstitutionelle aftale, der findes i udkastet til Amsterdam-traktaten, er anderledes end den, som vi opfordres til at stemme om i dag. For eksempel citeres allerede i anden linje forskellige artikler, artikel J 17 eller artikel J 18.

Formanden
Hr. Berthu, for at opfriske Deres hukommelse opfordrer jeg Dem til efter vores møde at læse brevet fra hr. de Giovanni af 3. juli.
(Anmodningen om fornyet udvalgsbehandling forkastedes)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Formanden
Jeg lykønsker hr. Rothley og alle dem, der har bidraget til dette resultat.

Berthu
Fru formand, den interinstitutionelle aftale om finansieringen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som i hast er blevet godkendt af Parlamentet, forekommer os fuldstændig ukorrekt såvel med hensyn til den parlamentariske procedure, der er fulgt, som med hensyn til indholdet.
Først med hensyn til proceduren: Man fastsætter både opførelsen på dagsordenen, en sjusket forhandling og selve afstemningen til en eneste formiddag uden nogen mulighed for at fremsætte ændringsforslag, ikke engang til forslaget om lovgivningsmæssig beslutning. Denne skødesløshed burde have været tilstrækkelig til at forkaste denne tekst, hvis Parlamentet havde haft en smule værdighed.
Med hensyn til indholdet har denne aftale til formål at få væltet de operationelle udgifter i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik uden undtagelse over på de ikke-obligatoriske fællesskabsudgifter, dvs. den del af budgettet, som Europa-Parlamentet har det sidste ord til. Det er fuldstændig usammenhængende, da FUSP altid har en mellemstatslig karakter, som Det Europæiske Råd i Amsterdam stadfæstede det ved at give den status af anden søjle i Unionstraktaten.
Under alle omstændigheder svarer den foreslåede ændring i det omfang, hvor den foregriber en ratificering, der er ikke er opnået, til en revision af traktaten, hvilket tydeligt ikke er muligt med en interinstitutionel aftale.
Alt dette er så improviseret, at den vedtagne aftale henviser til traktatens artikel J 18, der ikke eksisterer i dag, da den ikke er ratificeret.
Desuden befinder den foreløbige tekst sig endnu på diskussionsplanet mellem de faste repræsentanter. Det er så sandt, at artikel J 18, som jeg lige har nævnt, hed J 17 i den eneste traktattekst, som vi sidder inde med, nemlig traktaten fra Det Europæiske Råd i Amsterdam.
Alle disse uregelmæssigheder har tendens til at tvinge medlemsstaterne til at godkende den foreløbige tekst fra Amsterdam, der er usammenhængende, fordi den blev vedtaget i forvirringen, hvis den da nogensinde blev vedtaget!

Fabre-Aubrespy
Fru formand, jeg vil gerne have, om ikke andet så til referatet, at der omtales et vist antal uregelmæssigheder. Jeg taler ikke om indholdet. Min kollega, Georges Berthu, har talt glimrende om det for et øjeblik siden.
Den procedure, der blev fastholdt fra starten, var den forenklede procedure. Man har ikke bemærket fristerne herfor. Derefter ændrede man, man ønskede en forhandling, men den egentlige årsag har ingen talt om. Man frygtede med rette, at der var 29 parlamentsmedlemmer, måske medbragt af os, der modsatte sig den hurtige afstemningsprocedure uden forhandling.
Dernæst beslutter man en afstemning med forhandling. Man får 15 minutter og en frist på 2 minutter pr. politisk gruppe, uden at opdage, at dette ikke var nok. De største politiske grupper i Parlamentet nægter at tale. Jeg stiller et forslag om afvisning af sagen af formelle grunde, der når frem på bordet fem minutter inden starten. Jeg bliver nægtet at udtale mig.
Fru formand, der var mulighed for ændringsforslag. Det var en fejl, at formanden besluttede noget andet. Prøv for øvrigt at se udkastet til betænkning, det omtaler en frist til indgivelse af ændringsforslag.
Det er uregelmæssighederne. Alt dette er bevis på, at man ikke udfører tingene seriøst, især når de er vigtige. Jeg vil gerne have, at det bliver understreget.

Souchet
Det ville klæde vores institutioner, der i høj grad ynder rollen som forelæser over for alt og alle med hensyn til overholdelse af retten, at begynde at anvende den strenghed på sig selv, som de kræver af andre. Men de betingelser, hvorunder debatten om finansieringen af FUSP har fundet sted, viser endnu en gang, hvor lidt respekt flertallet i Parlamentet har for retsreglerne. Når disse regler påberåbes, som mine kolleger, Fabre-Aubrespy og Berthu, navnlig gjorde det, er formandens ubøjelige svar: «De har juridisk uret, da De politisk er i minoritet...«.
Hvad frygtede strategerne således ved denne magtfulde overgang, når de med en mistænkelig hast fremskynder og således improviserer gennemgangen i plenarforsamlingen af en tekst, der ikke engang har været forelagt Udvalget for Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender. Man har med forbavselse bemærket dette udvalgs tavshed, selv om det legitimt kunne have krævet kompetence med hensyn til indholdet, da den interinstitutionelle aftale ikke alene vedrører de finansielle aspekter, men hele iværksættelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Man har også bemærket, at betænkningen af Samland drog fordel af en positiv udtalelse fra Det institutionelle Udvalg, mens dette punkt aldrig figurerede på dets dagsorden.
Man har også bemærket den forhastede og sjuskede forhandling, der blev arrangeret med stor nonchalance af Budgetudvalget i går eftermiddags.
Man har endelig bemærket den overraskende afvisning fra de to dominerende partier her i Parlamentet med hensyn til at udtale sig i dag om Samland-betænkningen.
Hvorfor denne hast? Hvorfor så mange unormale ting? Kunne man frygte anger i sidste minut hos visse forhandlere, der pludselig var bevidste om indsatsen, selv om de stadig er i færd med at forhandle et vist antal væsentlige artikler (herunder den artikel, som den interinstitutionelle aftale, der er forelagt til behandling af os, hviler på) i en traktat, der dog anses som vedtaget på topmødet i Amsterdam?
Denne interinstitutionelle aftale, erindrer jeg om, fremviser, som de foregående, alle et »juridisk uhyres« egenskaber. Ikke alene er de betingelser, som disse aftaler skal indgås på, ikke belyst, men disse aftaler, der ikke skal ratificeres af de nationale parlamenter, fortolker dog de traktater, der selv er forelagt til ratificering. Det er nogle mærkelige juridiske objekter, disse interinstitutionelle aftaler, hvorved de europæiske institutioner giver sig selv en beføjelse til fortolkning af traktaterne!
Desuden har Parlamentet lige udtalt sig om en aftale, der ikke har det juridiske grundlag, som den påberåber sig, da forhandlingen af artikel J 18 pr. dags dato stadig ikke er færdig... og den er således klart ikke ratificeret!
Der ville endelig med hensyn til indholdet være meget at sige om processen med forvanskning af en mellemstatslig politik, hvis mellemstatslige karakter højtideligt er blevet bekræftet på topmødet i Amsterdam af fællesskabsgørelsen af dens finansiering. Det drejer sig her om en egentlig overførsel af faktiske kompetencer, da klassificeringen af finansieringen af FUSP som ikke-obligatoriske udgifter giver Europa-Parlamentet det sidste ord og således i praksis fratager de udøvende magter den reelle styring af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i Den Europæiske Union.
I denne fremgangsmåde er der hverken demokrati, gennemsigtighed eller realisme, da man aldrig nogen steder har set beslutningsdygtige forsamlinger føre udenrigspolitik med effektivitet...

Van Dijk
Europa-Parlamentet har kun kunnet beholde sin ret til at ændre FUSP-udgifterne ved at love for fremtiden at være artig og lydig. Det er hovedlinjerne i denne interinstitutionelle aftale. En illustrering af den situation fra det 19. århundrede, hvori det europæiske demokrati befinder sig. Med kniven på struben har formanden for Europa-Parlamentet kastet sig i støvet for medlemsstaternes regeringer. Et antal af disse syntes, at Europa-Parlamentet var for besværligt i forbindelse med budgettet for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og ville i Amsterdam-traktaten gøre kort proces med, hvad omtrent er vor eneste mulighed for demokratisk kontrol med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Det ydmygende knæfald, som Europa-Parlamentet gør for at beholde sin ret til at foretage ændringer, kunne da i det mindste ærligt have været nævnt i begrundelsen til Samland-betænkningen, som i denne uge er jaget igennem Budgetudvalget og plenarforsamlingen. Men nej, denne temmelig minimale begrundelse til den interinstitutionelle aftale tilslører de ting, som Europa-Parlamentet har måttet opgive: Vi må ikke længere nedskære FUSP-udgifterne uden overensstemmelse med Rådet, vi må ikke opføre nogen beløb som reserve. Hvad indeholder vor budgetret så?
I sine forsøg på endnu at redde en smule demokratisk kontrol har formanden for Parlamentet ikke været opmærksom på, at vi også må vise sådan noget som selvrespekt. Rådets respekt for normale demokratiske procedurer får vi bestemt ikke foræret, den må vi gennemtvinge. Vi skulle simpelthen ikke have accepteret denne afpresning fra traktatforhandlernes side for dernæst at give udtryk for vor forargelse ved vor behandling af Amsterdam-traktaten.
Endelig tvivler jeg på, om Rådet vil opfylde den informationspligt, som også er fastlagt i denne interinstitutionelle aftale. Hvis ikke, så håber jeg, at Europa-Parlamentet til den tid vil have det mod, som det ikke har udvist i dag, mod til at opsige denne aftale og igen udøve sin budgetret fuldt ud.
Betænkning af Rothley (A4-0222/97)
Schierhuber
Fru formand, da alle de punkter, der er vigtige for landbruget, ikke opnåede flertal i Rothley-betænkningen, vil jeg gerne føre til protokols, at jeg hverken vil stemme for eller imod under den endelige afstemning, det samme gælder under den ændrede afstemning om betænkningen. Desværre trykkede jeg ved en fejl på plus.

Cot
Jeg glæder mig over den afstemning, der lige har fundet sted, og som har givet et overvejende flertal til fordel for den betænkning, der blev forelagt af hr. Rothley. Jeg tror, at vi herved på en hensigtsmæssig måde starter den nødvendige dialog med Rådet. Jeg glæder mig over kvaliteten af forhandlingerne, der har fundet sted i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder samt den afstemning, der har gjort det muligt at få dette flertal.
På min gruppes vegne beklager jeg, at der i artikel 9 med hensyn til begrebet sædelighed og offentlig orden er blevet vedtaget et afsnit, der tydeligt forekommer mig at være i modstrid med lovgivningen eller praksis hos et vist antal medlemsstater: Jeg mener, at det uundgåeligt vil blive konstateret af Rådet i forbindelse med proceduren, der nødvendigvis må følge efter.
Jeg vil gerne her meget stærkt understrege kommissær Montis vigtige handling, der bekræftede, at Kommissionen igen tog ansvaret for alle ændringsforslagene fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, dvs. det væsentlige af det, vi har vedtaget, og det forekommer mig meget vigtigt for opfølgningen af proceduren. Jeg vil gerne henvende mig til Mnisterrådet og anmode det om at lade sig inspirere af denne forstandighed.
Vi husker, fru formand, den uheldige måde, som Rådet ved tvetydige formuleringer absolut komplicerede diskussionen om det første udkast til dette projekt. Jeg tror, at det ville være meget inspireret til at indtage en klar holdning, således at vi sammen kunne nå frem til en tekst, der forekommer os alle nødvendig, og som for at blive vedtaget i Parlamentet skal være det på en måde, der er tilstrækkelig gennemskuelig og uden disse fatale tvetydigheder fra for kort tid siden.

Seillier
Fru formand, vi gjorde det rigtige i 1995, da vi forkastede det direktivforslag, der blev foreslået os dengang. Den tekst, vi nu har, er faktisk meget beskyttende på det helt væsentlige punkt, der vedrører menneskets liv og menneskets værdighed lige fra begyndelsen af dets liv. Men man må være vagtsom. Det er en etape, det kan ikke være konklusionen. Faktisk er mennesket ude af stand til at skabe liv. Det forplanter sig, eller det manipulerer dette liv til det bedre eller det værre.
Det forekommer mig - og de samme udtryk i betænkningen angiver det - at man må uddybe overvejelserne. Livet er ikke et materiale, livet er heller ikke substansens egenskab. Og jeg tror, at vi alle har interesse i at uddybe overvejelserne for at være tro mod den store filosofiske tradition i Europa, der går tilbage til det antikke Grækenland, og som er blevet beriget af den jødisk-kristne indflydelse og for virkelig at tage de udfordringer op, der består i den videnskabelige udvikling på genetikkens område.
Det er ikke alene en etisk komité, på toppen af livet i vores samfund, så at sige, som vi har brug for. Vi har endnu mere brug for, tror jeg, i uddannelsesforløbet hos vores unge - vores fremtidige forskere om nogle år, vores fremtidige læger, vores fremtidige ansvarlige politikere - allerede på dette niveau har vi brug for at indføre en kvalitetsovervejelse på dette område, der vedrører livet og den genetiske manipulation.
Jeg ønsker personligt, at vi endnu en gang i overensstemmelse med Europas humanistiske storhed med alle dets traditioner kan finde denne forstandighed, der består i at erkende, at man kun styrer naturen rigtigt ved at adlyde den eller med andre ord, at der er en ny alliance mellem den kreative forstandighed og den menneskelige intelligens.

Hallam
Fru formand, jeg vil blot gerne have lov til at sige, at jeg stemte imod dette dokument fra Kommissionen her i dag, og at jeg har prøvet at få det ændret så meget, jeg overhovedet har kunnet for at sikre, at jeg kunne stemme for det. Resultatet skuffer mig. Jeg mener, at Parlamentet har ladet sig kyse af de store farmaceutiske virksomheder og af Kommissionen, og at der er tale om et alvorligt tilbageskridt. Vi har her i dag i praksis givet de store selskaber tilladelse til at trykke pengesedler. Selv i den ændrede form - og husk på, at Parlamentet måtte forkaste op til en tredjedel af den oprindelige tekst for at få den igennem - mener jeg, at vi har taget et massivt skridt i den forkerte retning, og jeg tror, at tingene kommer til at glide os af hænde under senere stadier i lovgivningsprocessen, så vi kommer til at begræde den dag, hvor vi stemte for dette dokument fra Kommissionen.

Posselt
Fru formand, jeg har trods store betænkeligheder, som jeg deler med kollegerne Schierhuber og Seillier, stemt for Rothley-betænkningen, fordi den indeholder væsentlige ændringsforslag til beskyttelse af det menneskelige liv og frem for alt de menneskelige embryoer. Jeg nævner især 55 ba og 55 bb.
Men jeg vil gerne helt klart advare Rådet imod at fjerne disse centrale elementer i kompromiset, da mange af os så ikke længere ser os i stand til at stemme for dette direktiv, da det her virkelig drejer sig om vigtige ting. I øvrigt kan vi glæde os over, at vi for mere end et år siden forkastede det elendige første forslag og ikke lod os påvirke af truslen om, at »hvis I forkaster det, får I færre rettigheder«. Vi har i dag flere rettigheder end nogen sinde. Dengang forsøgte man at udøve pres med det argument, at »hvis I forkaster det, varer det længe, inden der forelægges et nyt forslag«. Vi har allerede i dag det nye forslag. Man kan således spare sig at udøve et sådant pres i fremtiden! Jeg opfordrer Dem til ikke at fjerne det menneskelige liv fra dette kompromis.

Ahlqvist, Hulthén, Theorin, Waidelich og Wibe
Vi har efter nøje overvejelse besluttet at stemme nej til direktivet, såfremt en række principielt vigtige forslag ikke samler støtte fra et flertal. Vi mener, at der er behov for en tydeligere tekst, som understreger, at patentering af menneskelige gener under ingen omstændigheder er tilladt. For os er det ligeledes vigtigt, at man modsætter sig metoder, som indebærer anvendelse af menneskelige embryoer.

Amadeo
Alleanza Nazionale er gunstigt stemt over for direktivet om bioteknologiske opfindelser. Vi finder nemlig, at det nu er nødvendigt, og at det ikke kan opsættes, at man bekendtgør patenter på bioteknologiske opfindelser for at sætte befolkningen i stand til at konstatere og kontrollere bioteknologiens fortsatte udvikling.
Vi finder, at patentbeskyttelsen af opfindelserne ikke blot ikke er udtryk for en bremse på forskningen, men ganske enkelt gør det muligt at offentliggøre resultaterne og undgå et monopol på det videnskabelige område.
Vi understreger, at direktivforslaget har til formål at fjerne den herskende retlige usikkerhed og undgå truslen om splittelse på grund af muligheden for, at de nationale retter bedømmer spørgsmål af fundamental betydning forskelligt på grundlag af forskellige nationale regler.
Den Europæiske Patentkonvention af 1973 er nemlig ikke egnet til at fjerne den retlige usikkerhed inden for de nationale patentbestemmelser og indeholder ikke nogen bestemmelse, der retligt forpligter medlemsstaterne til at harmonisere deres nationale bestemmelser om patenter. Med dette direktiv bliver konventionen og patentretten inden for bioteknologien harmoniseret i de 15 af de 18 kontraherende stater.
Vi er i øvrigt enige med Kommissionens etiske udvalg, når dette erklærer, at det menneskelige legeme og dele af dette i al sin forskelligartethed i henseende til opbygning og udvikling ikke er en opfindelse, der kan patenteres, samt når dette udvalg hævder, at udstedelse af patent på opfindelser, der har at gøre med kendskabet til et menneskeligt gen, kun kan accepteres, dersom påvisningen af genets funktion viser nye muligheder, og dersom den brug, der agtes foretaget af patentet, er tilstrækkelig specifik og angivet.
Vi finder det ligeledes uomgængeligt nødvendigt at nedsætte et etisk udvalg, der skal have til opgave at vurdere alle kendte aspekter inden for bioteknologien og brugen af denne, og det er ligeledes nødvendigt, at Kommissionen hvert femte år fra direktivets ikrafttrædelse den 1. januar 1999 offentliggør en beretning, hvori alle de problemer bliver belyst, man støder på i gennemførelsen af direktivet og i forbindelse med de internationale aftaler om beskyttelse af menneskerettighederne, som samtlige medlemsstater har tiltrådt.

Banotti
Jeg stemmer for direktivet om retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser. Det er en meget kompleks og tungtvejende sag. Patentlovgivningen er uhyre teknisk og vanskelig, og spørgsmål som disse har vidtgående forgreninger. Jeg er overbevist om, at nyttevirkningen for borgerne, beskæftigelsen og forskningen bliver enorm.
For Irland, hvor man har identificeret bioteknologien som en industri med et kolossalt potentiale, har dette særlig stor betydning. Vi har i Irland meget hyppige forekomster af arvelige sygdomme som cystisk fibrose og spina bifida. Vi har også mange tilfælde af andre sygdomme som diabetes, hvor fremskridt inden for insulinproduktionen, som er en direkte følge af bioteknologisk forskning, har gjort utrolig stor gavn.
Det, vi her i dag skal stemme om, er et regelsæt, der skal sikre, at industrien får en chance for at udvikle sig. Man har allerede lignende regler i USA og Japan, og der er ingen, der antyder, at disse lande skulle være gerådet ud i moralsk forfald eller er blevet blinde på det etiske felt som følge af disse regler. Der hersker en vis frygt, og vi må tage hensyn til denne frygt, men der er også store forhåbninger knyttet til ny udvikling. Jeg er blevet kontaktet af mange patientgrupper, der støtter dette direktiv. Der er mange, hvis eneste håb både for de pågældende personligt og for kommende generationer ligger i forskning og udvikling af ny teknologi.
Ved den tidligere lejlighed, hvor Europa-Parlamentet forkastede de oprindelige forslag, vi fik forelagt, følte vi etisk bekymring ved, at der skulle kunne gives patent på dele af det menneskelige legeme, og vi havde den praktiske bekymring, at landbrugerne måske kunne få forbud mod at bruge såsæd, der var produceret på deres egne landbrug. Disse bekymringer er efter min opfattelse fuldstændig grundløse med det lovgivningsforslag, vi nu får forelagt.
Disse regler er ikke nedfældet for al evighed, der vil altid være mulighed for at ændre dem, og hvis man skulle påvise misbrug, eller hvis der opstår risici, så vil vi naturligvis reagere, og reagere hurtigt, for at tage hånd om ethvert problem, der måtte opstå.

Berthu
Vi beskæftiger os i dag med et vigtigt emne, som vi flere gange er kommet tilbage til i Parlamentet uden nogen endelig konklusion: Skal man på europæisk niveau give en harmoniseret retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser, dvs. opfindelser, der påvirker en plantes, et dyrs eller et menneskes gener?
Efter meget opmærksomt at have studeret betænkningen af Rothley om dette spørgsmål i Europa-Parlamentet og betænkningen af Mattei i Den franske Nationalforsamling må jeg indrømme, at jeg føler et stort ubehag, der stammer fra den forvirrede karakter i det foreslåede direktiv: Man forsøger at løse tekniske problemer - nemlig visse opfindelsers patenterbarhed - uden i forvejen klart at have fastlagt de grundlæggende etiske principper. Desuden ønsker man i et eneste direktiv at give regler for fuldstændigt forskellige spørgsmål, nogle forbundet med medicin andre med landbrug.
Det første punkt: Direktivforslaget indeholder i sin konklusion intet om de grundlæggende principper, som vi har til hensigt at respektere: Forpligtelsen til at beskytte det menneskelige væsen i sin værdighed og sin identitet; garantien for at respektere menneskenes genetiske integritet; afvisning af enhver arveret, der kunne vedrøre det menneskelige legeme, dets dele eller dets produkter; donationer af dele af det menneskelige legeme samt deres frivillige karakter.
Når disse principper ikke findes i direktivet, er det, fordi dette er begrænset til de økonomiske reformer, der er forbundet med færdiggørelsen af det indre marked; i den forbindelse har det til formål at harmonisere et retsligt aspekt i patentretten, men ikke fastlægge moralske principper, som Unionens institutioner ikke har nogen kompetence til. Vi bliver på dette punkt henvist til de nationale love som den franske lov af 29. juli 1994, der fastlægger gode principper navnlig princippet, om at menneskelegemet ikke har arvemæssig karakter. Men alle landene i Europa vedtager ikke nøjagtig den samme indfaldsvinkel. Man når her grænserne for en rent teknisk harmonisering.
Det andet punkt forekommer mig endnu alvorligere: Den tekst, vi har fået forelagt, blander rask væk de medicinske og landbrugsmæssige spørgsmål, således at mange parlamentsmedlemmer får fornemmelsen af, at man lægger pres på dem. De relevante spørgsmål er faktisk helt anderledes: På den ene side drejer det sig på det medicinske område om at finde behandlinger til bekæmpelse af alvorlige sygdomme, der i dag ikke kan kureres, ved at påvirke patienternes gener, men ved at udelukke »reproducerende genterapi«, dvs. indgreb, der skal ændre den genetiske arvemasse; på den anden side drejer det sig på landbrugsområdet om at ændre generne i faunaen eller floraen for at tilpasse dem til rentabilitetskravene i fødevareproduktionen.
I det første tilfælde viser den pågældende befolkningsgruppe sig at være yderst afgrænset; dens behov er himmelråbende; eventuelle negative følger begrænses til det behandlede individ. I det andet tilfælde er den omhandlede befolkning meget bred - alle forbrugere - således at den eventuelle spredning af negative følger risikerer ikke at kunne styres. At tillade patenterbarhed af bioteknologiske opfindelser i det ene eller andet tilfælde har således overhovedet ikke de samme virkninger; her opmuntrer man til at helbrede syge, der åbner man tværtimod døren til spredning i handelen af genetisk ændrede organismer, som man dårligt kan vurdere den endelige virkning af på hele befolkningen.
I det første tilfælde, der gælder medicin, mener jeg, at det kan være hensigtsmæssigt at gå forsigtigt frem imod patenterbarheden af de teknologiske opfindelser, under forudsætning af at vores grundlæggende etiske principper beskyttes rigtigt.
Kommissionens forslag går i den rigtige retning i den henseende ved at specificere, at menneskelegemet og dets dele i deres naturlige tilstand ikke er patentbare. Europa-Parlamentet har med rette opnået at gå lidt længere ved at præcisere, at sekvenserne i menneskelegemet omfatter et gens sekvens helt eller delvis. Jeg beklager, at man ikke er gået endnu længere, som Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa foreslog det ved desuden at erklære forskellige andre indgreb på genomet for ikke-patentbare.
I det andet tilfælde, der vedrører landbruget, henhører de alvorligste problemer mindre under den etiske orden end under den offentlige sundhed. Vi kan faktisk ikke se, hvordan vi i dag ville kunne tillade patenterbarheden af genetisk modificeret majs for eksempel, når Europa-Parlamentet selv for nylig har krævet, at dyrkning, import og markedsføring af dette produkt forbydes.
Vi får ganske vist at vide, at de to handlinger er juridisk adskilte, og at man i teorien meget vel kan forestille sig et produkt, det er forbudt at fremstille. Det er sofisterne. Politisk er de to forbundet, om ikke juridisk. Ved at afvise fødevarer, der er fremstillet ved hjælp af genetisk modificerede planter eller dyr afviser vi derfor også, at der er patenter, der beskytter disse produktioner.
Derfor forkaster vi dette direktivforslag, der søger at afpresse afstemninger i forvirringen. Vi kræver, at man forelægger Parlamentet to adskilte tekster med to adskilte afstemninger om de bioteknologiske opfindelser, den ene vedrørende det medicinske område, den anden det biologiske område.

Crawley
Jeg vil erkende, at afstemningen om direktivet om retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser har været en af de vigtigste afstemninger, Europa-Parlamentet har haft i mange år. Grunden til, at jeg stemte for Rothleys betænkning, var, at jeg ligesom Parlamentets flertal mente, at vi efter et årti, hvor tingene bare gled afsted for os i dette vigtige spørgsmål, nu har brug for et fast grundlag for retsbeskyttelsen af bioteknologiske opfindelser.
Set ud fra et økonomisk synspunkt vil et retsgrundlag for behandlingen af patenteringsprocessen indebære bedre investeringsbetingelser og fremme forskningen. Det vil være til fordel for såvel patienter og små forskningsvirksomheder som de større foretagender, og det vil gavne beskæftigelsen i denne sektor. Ud fra den etiske synsvinkel, der har været det mest tungtvejende spørgsmål under vore forhandlinger, har jeg bakket stærkt op omkring det ændringsforslag fra Ian White, ifølge hvilket der skal oprettes en etisk komité, før der etableres et retsgrundlag. Jeg har også støttet ændringsforslag, hvori man udtrykker ønske om bedre beskyttelse af dyrenes velfærd.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi har stemt imod hr. Rothleys betænkning. Den er præget af en principiel holdning, som vi ikke deler.
Vi mener, at menneskers sundhed og den biologiske mangfoldighed skal være i centrum. Dette spørgsmål drejer sig ikke om maskinteknologiske eller industrielle opfindelser.
Opdagelsen af et gens funktioner burde betragtes netop som den fantastiske opdagelse, som det er, og den burde derfor komme den globale offentlighed til gode - ikke private, økonomiske profitinteresser.

Fayot
Jeg har stemt for betænkningen af Rothley, fordi jeg mener, at bioteknologien er en fremtidsvidenskab, der frembyder enorme muligheder for medicin, fødevarer og miljø, og at Europa skal give denne videnskab en juridisk ramme med hensyn til opfindelsespatenter.
For øjeblikket foregår udstedelse af patenter på nationalt plan. Især i USA, hvor bioteknologien udvikler sig med lynende hast. Over for denne tingenes tilstand er betænkningen af Rothley et stykke pionerarbejde ved i ændringsforslagene til direktivet at samle de væsentlige moralske og juridiske emner, der optager vores offentligheder.
Man skal ikke undervurdere bioteknologiens problemer for menneskehedens fremtid. Man skal ikke undervurdere frygten og følelserne hos dem, der engagerer sig i forsvaret af vores samfund og vores værdier mod profit for enhver pris og videnskab uden samvittighed.
Det var således nødvendigt at nå frem til en ligevægt mellem de regler, der beskytter den økonomiske udnyttelse af de bioteknologiske opfindelser og de bekymringer af etisk karakter, der med rette er kommet frem. Denne ligevægt har Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder nået, selv om man i den ene eller anden detalje kunne være gået længere i præcisionen. Men det kan gøres i opfølgningen af Parlamentets og Kommissionens arbejde.

Ferrer
I betragtning af den europæiske integrationsproces, men navnlig i betragtning af det globaliserede og mere og mere teknificerede samfund, vi befinder os i, forekommer det indlysende, at der er behov for et direktiv om retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser.
For det første for at undgå den juridiske opsplitning på et så komplekst område som dette, hvor medlemsstaternes patentret i øvrigt ikke giver præcise svar. Og for det andet fordi den juridiske sikkerhed, som direktivet giver, tilgodeser forskningen, hvilket sikrer, at Den Europæiske Union når at stige på det tog, der hedder det videnskabelige fremskridt, på et område, som til fulde placerer os i det 21. århundrede.
Men hvor vigtigt det end måtte være at gøre fremskridt inden for bioteknologiske opfindelser, er det endnu vigtigere at garantere, at disse opfindelser ikke i nogen fase eller under noget som helst påskud skader menneskets værdighed eller integritet i løbet af dets opbygnings- og udviklingsstadier.
Derfor skal man ikke kunne tage patent på nogen del af det menneskelige legeme, og derfor skal navnlig ikke kloning af mennesker, ændringen af deres genetiske identitet og anvendelsen af menneskefostre kunne patenteres.
Ud over at give den nødvendige juridiske sikkerhed for, at Den Europæiske Union også på det bioteknologiske område kan indtage den plads, som i henhold til dens politiske overbevisning tilkommer den, garanterer Rothleybetænkningen om retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser, at denne forskning gennemføres i fuld respekt for mennesket, hvilket er mere end tilstrækkelige grunde for at stemme for betænkningen.

Ford
Jeg vil stemme for Rothleys betænkning med ændringer om direktivet om retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser. Det har ikke været nemt at træffe denne beslutning. Jeg har været genstand for mere lobbyvirksomhed i sammenhæng med denne betænkning end med nogen anden betænkning i de tretten år, jeg har været medlem af Europa-Parlamentet. Lobbyvirksomhed fra industriens side, fra fagforeninger, patientgrupper, kirkelige grupper og miljøorganisationer. Denne sag har dybtgående konsekvenser på beskæftigelses- og miljøområdet, og det er ikke let at skabe balance mellem sådanne hensyn. Da vi drøftede sagen for to år siden, støttede jeg ikke forslagene - der var ikke den rette balance. Nu har vi fået en række betydelige ændringsforslag med støtte til en etisk komité, der kan vurdere samtlige etiske aspekter, og diverse ændringsforslag med henblik på at hindre patentering af liv.
Jeg støttede jo ændringsforslag nr. 72 fra fru Gebhardt med flere, hvori der står: «Dette direktiv er ikke til hinder for, at plantesorter og dyreracer undtages fra muligheden for patentering.« Jeg var skuffet over, at der ikke var flertal for dette forslag.
Jeg agter fortsat at følge udviklingen i denne sag. Når den igen bliver forelagt for Parlamentet til næste år, vil min støtte afhænge af, at disse positive ændringsforslag bliver vedtaget af Rådet, og at vi bevarer balancen.

Gahrton, Holm og Schörling
Resultatet af afstemningen om genpatentdirektivet er et nederlag for demokratiet, vanærende for Europa-Parlamentet og en kæmpesejr for den bioteknologiske industris lobbyister. Patentdirektivet er ikke alene en trussel mod menneskets værdighed, dyrenes beskyttelse, den biologiske mangfoldighed og ulandsbøndernes økonomi, men også mod forskningsfriheden og dermed alvorligt syge menneskers muligheder for at blive hjulpet af nye lægemidler og behandlingsmetoder. Det er sandelig ikke af omsorg for de syge, at storindustrien har satset gigantiske beløb på at få tvivlrådige medlemmer af EuropaParlamentet til at skifte mening, men, som det åbent indrømmes i et brev fra den europæiske bioteknologiske industris brancheorganisation EuropaBio, for »at skabe et miljø i Europa, der er fremmende for en konkurrencedygtig bioteknologisk industri«. Eller, som det hedder i et brev fra MSF, en anden patentpositiv lobbyorganisation: Formålet med patentdirektivet er at fremme »en fortsat vækst inden for den bioteknologiske industri«. Ikke et ord om hensynet til alvorligt syge mennesker!
European Alliance of Genetic Support Groups har påstået, at de store firmaer vil hemmeligholde deres forskningsresultater, hvis det ikke bliver muligt at udtage patent på menneskeceller, dyr og planter, og at dette vil hæmme udviklingen af nye lægemidler. Dette afslører, at disse såkaldte patientorganisationer fuldstændig har slugt storindustriens gennemkommercialiserede og videnskabsfjendtlige syn på vidensudvikling. I umindelige tider har det været en selvfølge i det videnskabelige samfund, at forskningsresultater skal være frit tilgængelige for alle forskere i kraft af deres offentliggørelse på konferencer og i videnskabelige tidsskrifter. Patentdirektivet vil imidlertid gøre det muligt for visse store firmaer at få monopol, ikke alene på en salgbar bioteknologisk opfindelse, men også på opdagelsen af og oplysninger om genetiske celler og sammenhænge, herunder menneskeceller, dyr og planter.
Det er alarmerende og afslørende, at Parlamentet ikke engang kunne tilslutte sig ændringsforslaget om i direktivet at inkorporere den såkaldte lægeundtagelse, som allerede findes i den europæiske patentkonventions artikel 52, stk. 4, hvori det fastslås, at der ikke kan meddeles patent på metoder til behandling af menneskers eller dyrs kroppe ved kirurgi eller terapi eller på diagnostiske metoder.
Hensigten med direktivet er ikke at forbedre de eksisterende patentregler, men at indføre helt nye principper for patentering, som i bund og grund kun har ét formål, nemlig at tjene den EU-baserede bioteknologiske industris profitinteresser. Alle andre bliver tabere - ikke mindst alvorligt syge mennesker, som må se deres forhåbninger om helbredelse knust, når den frie udvikling af ny viden og nye metoder kvæles i monopolisering af viden og krav om licensafgifter i patentdirektivets kølvand.

Gebhardt
Den 1. marts 1995 forkastede vi efter vanskelige og seriøse forhandlinger et direktiv om patentering af bioteknologiske opfindelser. Med et klart flertal!
I dag har Europa-Parlamentet vedtaget netop det, som vi dengang ønskede at forhindre. Nemlig at opdagede dele af det menneskelige legeme omdefineres til opfindelser. Dvs. at dele af det menneskelige legeme har lov til at blive patenteret.
Dette kan resultere i, at forskningen hæmmes, at der kommer flere monopoler inden for den farmaceutiske industri, at omkostningerne i sundhedsvæsenet øges som følge af, at konkurrence forhindres.
Denne politiske beslutning kan jeg ikke støtte, derfor måtte jeg stemme nej under den endelige afstemning.

Gillis
Jeg glæder mig over Parlamentets næsten enstemmige tilslutning til direktivet om retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser.
Kommissionens forslag tager til fulde højde for vore etiske betragtninger og andre betragtninger, og disse er blevet styrket med de ændringsforslag, som min gruppe - PPE-gruppen - har stillet, og som det overvældende flertal af medlemmerne har kunnet acceptere.
Jeg er specielt tilfreds med de bestemmelser, der omhandler det såkaldte »farmers' privilege«, hvormed landmændene klart får ret til at så egen høst.
Ved den tidligere lejlighed, hvor Parlamentet forkastede de oprindelige forslag, vi fik forelagt, havde vi etiske bekymringer med hensyn til patentering af dele af det menneskelige legeme, og den praktiske bekymring, at man kunne komme til at hindre landbrugerne i at anvende såsæd, der var produceret på deres egne brug. Der er efter min opfattelse til fulde taget højde for vore bekymringer i det lovgivningsforslag, vi nu får forelagt.
Nu er tiden inde til at lovgive på dette vigtige felt, der har afgørende betydning for den europæiske forskning og økonomiske udvikling, også Irlands. Vi skylder de patienter, der lider af arvelige sygdomme, at prøve at finde en løsning på deres og deres efterkommeres problemer.
Jeg er klar over, at der er lobbygrupper og andre, som er oprigtigt bekymrede for, at man med dette direktiv ikke opnår mulighed for at styre og kontrollere forskning og industri inden for dette felt. Jeg mener ikke, at denne frygt er velbegrundet, specielt ikke da det er tanken, at der skal nedsættes en komité, der skal vurdere samtlige etiske aspekter. Endelig kan vi jo vende tilbage til dette spørgsmål og ændre reglerne, hvis det af en eller anden grund skulle vise sig nødvendigt.

Kirsten Jensen, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har valgt at stemme for forslaget ved førstebehandlingen. Vi mener, det er vigtigt, at der på EU-plan opstilles klare regler for, hvad der kan, og hvad der ikke kan patenteres, og at det defineres, hvad der opfattes som opfindelser, og hvad der defineres som opdagelser, der ikke kan patenteres.
I øjeblikket gives der patenter til bioteknologi efter helt traditionelle kriterier, eller også gives de i USA, men bioteknologien rejser etiske spørgsmål, som vi vil have ind i EU's regler. Et EU uden et særligt grundlag for patentering af bioteknologiske opfindelser er ikke et EU uden bioteknologi eller uden patenter!
Vi støtter derfor ændringsforslaget om, at der oprettes en etisk komité på EU-plan. Det kan forstærke det etiske grundlag for direktivforslaget, som i sit udgangspunkt er bedre end det, vi afviste for 2 år siden, idet det oprindelige forslag var et mere traditionelt patentforslag uden bløde hensyn.
Patentering betyder, at opfindelser offentliggøres, og den iboende beskyttelse af opfinderens økonomiske interesser kan give større sandsynlighed for, at bioteknologien anvendes til forskning, der kan medvirke til, at man kommer alvorlige sygdomme til livs.
Direktivet tillader landmænd at så egen høst uden at skulle betale licens til patenthaveren. Dette såkaldte »farmers privilige« er navnligt helt centralt for bønder i ulandene. Det er også væsentligt, at der i direktivet refereres til biodiversiteten, idet dette vil bidrage til, at oprindelige folks nyskabelser, viden og praksis ikke overtages.
Vi havde gerne set, at det i direktivet var blevet gjort helt klart, at det ikke er muligt at tage patent på menneskelige kropsceller, og at det ikke er muligt at tage patent på dyr. Vi har derfor støttet de ændringsforslag, der forsøger at ændre direktivteksten i den retning, men bemærker i øvrigt, at det ifølge direktivteksten ikke er muligt at tage patent på liv.

Lis Jensen og Krarup
Folkebevægelsen mod EF-Unionen kan ikke stemme for betænkningen, da det er et utilsløret EU-forsøg på at kile sig ind mellem national lovgivning og internationale aftaler og konventioner. Det vil ikke løse det samlede Europas problemer i forbindelse med patentering af bioteknologi, fordi det blot skaber endnu en aktør på området, hvilket ikke kan være i nogens interesse. En harmonisering bør heller ikke komme på tale, da erfaringerne tydeligt viser, at man ikke vil kunne tage højde for nationale forskelle, traditioner og holdninger. Frem for at skabe EU-lovgivning bør patentlovgivningsarbejdet styrkes igennem de allerede eksisterende institutioner, som fastlagt bl.a. i den europæiske patentkonvention.

Glenys Kinnock
Jeg har stemt for Rothley-betænkningen om retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser. Det har dog været nødvendigt at overveje de forskellige muligheder, EuropaParlamentet har, og jeg har støttet flere ændringsforslag, fordi vi under førstebehandlingen bør sikre os nogle sikkerhedsventiler, som så kan tages op ved andenbehandlingen.
Jeg har stemt for betænkningen, fordi det er nødvendigt på europæisk plan at have et klart retsgrundlag for beskyttelsen af ophavsretten på det bioteknologiske område. Jeg har dog også støttet en række væsentlige ændringsforslag, hvor man tager højde for de spørgsmål, som er blevet rejst af lægesagkundskaben, dyrevelfærdsgrupper, miljøinteresserede og udviklingslande.

Lindholm
Så har Europa-Parlamentet, én gang for alle, bevist, at det er lobbyerne, som afgør de vigtige beslutninger. Det er lykkedes for industri- og patientlobbyen! For kortsigtet vindings skyld har man sagt ja til at sætte såvel udviklingen som den fremtidige forskning på spil.
Et parlament, der går industriens ærinde, vil hurtigt tabe troværdighed og miste borgernes tillid. Når det samme parlament også siger nej til at forbyde patentering af »enhver anvendelse af genetisk viden, der fører til fremstilling af våben, som er bestemt til at skulle anvendes på enkeltpersoners eller specifikke befolkningsgruppers anatomiske, fysiologiske eller psykologiske systemer« (ændringsforslag 93 fra V-Gruppen), så bliver man virkelig bange for den verden og den fremtid, som EU's befolkninger går i møde - hvis Europa-Parlamentet får lov til at bestemme.

Lindqvist
Jeg har stemt imod betænkningen af nedenstående grunde. Betænkningen går ind for, at der skal kunne meddeles patent på isolerede menneskegener, når blot der foreligger mulighed for industriel anvendelse. For plante- og dyregeners vedkommende foretager man ikke engang denne kobling til en mulig anvendelse. Det betyder, at det bliver muligt at patentbeskytte gener, dvs. liv, selvom man ikke ved, om de har nogen industriel anvendelse. Det kan fastlåse og monopolisere udviklingen af nye arter og produkter og styrke de multinationale selskaber på bekostning af de mindre virksomheder, miljøet og forbrugerne.
Ydermere er der ikke nogen begrundelse for at indføre patentering af liv eller dele af liv. De nugældende patentlove er tilstrækkelige. For lægemidler findes der allerede i dag et fuldt tilfredsstillende beskyttelsessystem i form af produktpatenter, og for landbrugsprodukter gælder planteforædlerretten.
Patentering af menneskelige celler, gener, organer og kropsdele samt plantearter og dyreracer må forbydes. Desuden er det, som betænkningen foreslår skal kunne patentbeskyttes, ikke opfindelser, men opdagelser af menneskeligt liv, som har fandtes i tusindvis af år; det er ikke noget, som man skal kunne få patent på.
At patenter og monopoler skulle være en forudsætning for fortsat forskning i lægemidler osv., holder ikke som argument. De eksisterende beskyttelsesregler er tilstrækkelige.

McCarthy
Jeg vil gerne have ført til protokol, at jeg har besluttet at stemme for Rothleybetænkningen om retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser.
Det har taget EU ni år at udarbejde dette direktiv, og det ville være tåbeligt at forkaste det på dette stadium. Den bioteknologiske industri genererer en betydelig merværdi set ud fra en økonomisk synsvinkel, og står for tiden for nyskabende terapeutiske gennembrud i forbindelse med sygdomme, som man indtil i dag ikke har været i stand til at behandle. Vi har i Det Forenede Kongerige et klart forspring inden for den industrielle bioteknologi, og de små og mellemstore bioteknologiske foretagender beskæftiger mere end 10.000 mennesker. Men EU sakker agterud, og harmonisering af patentlovgivningen vil forbedre Europas muligheder for at vinde frem.
Parlamentet har aldrig været genstand for så indædt en lobbyvirksomhed som den, vi har oplevet i månedsvis og årevis i sammenhæng med dette direktiv, og alle involverede parter har deltaget: Udøvere af lægegerningen og deres foreninger, patientgrupper, miljøorganisationer og dyrevelfærdsorganisationer.
Patentering af liv er ikke et spørgsmål om sort eller hvidt. Der er mange grå områder. Der findes efter min mening også en meget alvorlig årsag til bekymring, som jeg har hørt udtrykt af Den Nationale Støttelinje for Patienter med Arvelig Brystcancer, der har sin basis i min valgkreds. Der har været en del kontroverser omkring patentering af brystcancergenet BRAC1. Det amerikanske selskab, der har patenteret det, har erklæret, at det kun vil tage betaling for testning for dette gen og ikke for forskning. Det er mit synspunkt, at behovet for EU-rammer for patentering ikke bør føre til høje behandlingsomkostninger og heller ikke medføre, at forskning ledes bort fra uprofitable områder, som er til gavn for offentligheden.
Derfor stemte jeg for ændringsforslag under førstebehandlingen for at nå frem til nogle sikkerhedsventiler, som vi kan overveje yderligere under andenbehandlingen. Det drejer sig her om medicinsk forskning og behandling til priser, der kan betales, dyrenes velfærd og hensynet til udviklingslandene.
Jeg går ind for, at der nedsættes en bio-etisk komité, der kan undersøge nogle af de grå områder, mens jeg samtidig gennem min positive stemme for direktivet ønsker at medvirke til at skabe klare rammer for ophavsretten inden for bioteknologien.
Jeg vil fortsat følge udviklingen inden for nogle af de mere kontroversielle områder.

Marset Campos
Vores gruppe, GUE/NGL, er ikke tilfreds med indholdet af Rothleybetænkningen, fordi de ændringer, der er sket i forhold til den tidligere betænkning, har været ubetydelige, hvilket betyder, at man har fastholdt de samme bekymrende aspekter, som den gang var grunden til, at flertallet af denne forsamling forkastede betænkningen.
Grundene til vores bekymring bygger først og fremmest på etiske betragtninger vedrørende den betydning, vi tillægger den menneskelige værdighed. På trods af en tvetydig udformning, mener vi, at der stadig er mulighed for indgreb fosterområdet, såsom kloning af mennesket, samt for patentering af elementer af menneskelivet under påskud, der henviser til begreber som genterapi eller lignende. Der fremføres andre grunde, der vedrører økonomiske aspekter, helt konkret erhvervsmæssige, på linje med etiske aspekter. Vi mener, det er farligt at kunne patentere naturlige elementer, som indgår i fremstilling af fødevarer, kvægavl, landbrug, terapi eller lignende, eftersom det ud over at fratage befolkninger, samfund og kulturer for en almindelig ret, også udsætter dem for uretfærdige, uacceptable og urimelige økonomiske udgifter. Til sidst skal jeg nævne de globale biologiske hensyn, idet der er tale om en trussel mod den genetiske biodiversitet, som er så afgørende for livet på jorden. Der er også andre hensyn i relation til forskningen og opdagelsen af, hvordan de biologiske processer fungerer, og deres eventuelle patentering.

Nicholson
Bioteknologisk patentering rejser en række spørgsmål. Det centrale spørgsmål er, om det er etisk. Til forskel fra mange andre sager med en etisk dimension, hvor de forskellige spørgsmål er enten sorte eller hvide, rummer det bioteknologiske spørgsmål et stort gråt område.
Det er ikke let at sige til mennesker, der er ramt af arvelige sygdomme, og som i mange tilfælde mener, at de kan få gavn af et ønsket patent, at deres forhåbninger er baseret på dårlig etik. Det er meget nemmere at sige den slags til multinationale selskaber. Men man må erkende, at der er mange små og mellemstore virksomheder og velgørenhedsorganisationer, der har investeret betydelige midler i videnskabelig forskning for at kunne gøre en indsats i kampen mod genetiske sygdomme. Det er derfor beklageligt, at uenigheden om patentering har indsnævret argumentationen til et punkt, hvor man antyder, at kommende forskning af denne art vil blive undermineret, hvis man forkaster patentforslagene.
Der er ganske klart blevet gjort en rosværdig indsats for at forbedre de oprindelige forslag. Jeg finder ikke desto mindre, at bioteknologisk patentering er uetisk, specielt hvor der kan blive tale om en uønskværdig indvirkning på selve menneskelivet. Generne eksisterer, de tilhører ikke nogen, undtagen måske os alle. Man bør i denne sammenhæng tage højde for de politiske og økonomiske spørgsmål samt miljøaspekterne.

des Places
Når man taler om princippet med patenterbarhed af bioteknologierne, nævner man utallige eksempler for at vise os interessen heraf. Disse eksempler er hovedsageligt taget fra den menneskelige sundhedssektor (produktion af insulin, genterapi, ...). På det økonomiske plan er det vigtigt at erindre, at fremtidsudsigterne for den bioteknologiske industri viser, at det er landbrugs- og fødevaresektorerne, der vil være de mest fremgangsrige.
For to år siden var vores gruppe, som et lille flertal af Parlamentets medlemmer, imod det første forslag til direktiv fra Kommissionen vedrørende patenterbarhed af bioteknologiske opfindelser. Vi kender konsekvenserne heraf for denne fremtidssektor. Det er med tilfredshed, at vi har analyseret forbedringerne i det nye forslag fra Kommissionen.
Betænkningen af Rothley, som den er blevet vedtaget i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, gør det muligt at løfte sløret for et vist antal af vores spørgsmål. Særlig hvad angår landbruget, er det faktisk nødvendigt ikke alene at beskytte, men også at udvikle princippet med det såkaldte »farmer's privilege«. Jeg vil gerne præcisere, at det ikke drejer sig om et privilegium som sådan, men om en på en gang legitim og nedarvet ret, der gør det muligt for landmændene at bruge en del af deres høst til frø. Det er vigtigt at udvide denne ret til hele sektoren med animalsk produktion og ikke kun til kvæg, som Kommissionen foreslog det. Hvorfor skulle denne ret gælde for oksekødsproducenter og ikke gælde for fjerkræavlere? Vores gruppe vil således støtte alle ændringsforslagene både dem fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder og dem fra forskellige kolleger, der vil bevirke en styrkelse af denne ret.
Vores gruppe kan som helhed kun være positiv over for de videnskabelige fremskridt, der gør det muligt at forbedre den menneskelige sundhed. Et vist antal betingelser er dog nødvendige for ikke at privatisere verdensformuen, der er repræsenteret af den genetiske rigdom. Man må hjælpe videnskaben med at udvikle sig til gavn for alles velfærd. Vi vil således afvise ethvert princip om patenterbarhed af et hvilket som helst menneskeligt gen og naturligvis af hele menneskelegemet eller en del heraf.
Endelig kan vores gruppe kun være positiv over for oprettelsen af en etisk komité, en egentlig komité af kloge folk, der skal være uafhængig af ethvert økonomisk eller politisk pres. Den nylige fortid, afsløret i kogalskabssagen, har vist, at det vil være vanskeligt, men nødvendigt, at være krævende med hensyn til dette uafhængighedsprincip.

Pirker (PPE), Habsburg-Lothringen (PPE), Flemming (PPE), Stenzel (PPE), Rack (PPE), Rübig (PPE), Schierhuber (PPE)
Vi kunne ikke støtte ændringsforslag nr. 74, da det er formuleret på en sådan måde, at det udelukker en patentbeskyttelse af bl.a. også humane proteiner.

Ripa de Meana
Den betænkning af Rothley om patenterbarheden af bioteknologiske frembringelser, herunder planter, dyr og menneskelige gener, der i dag er blevet vedtaget at Europa-Parlamentet svarer beklageligvis til den, Parlamentet havde forkastet for over to år siden. Realiteten i denne afstemning er, at Europa godkender en foranstaltning om patentering på det bioteknologiske område, fordi USA og Japan allerede har et lignende sæt regler.
Valget i dag sætter ikke blot punktum for vor rolle ved at underordne den valg, der allerede er truffet i andre lande, men rummer enorme risici for diversiteten inden for de biologiske systemer, miljøbalancen, den medicinske forsknings frihed og forsvaret for patienterne og bebuder scenarier, der er ufattelige for den menneskelige integritet, som f.eks. udveksling af gener, hybrid dannelse af menneske- og dyreceller og frembringelse af genetiske våben.
Dagen i dag er en sort dag for os europæiske økologer og for alle de sektorer i nutidens samfund, der er bekymrede for naturens integritet og hellighed.

Rovsing
I al for lang tid har Europa været handlingslammet, hvad angår lovgivning, der regulerer fremstillingen af medicin baseret på bioteknologiske opfindelser.
Det er bydende nødvendigt, at vi i EU-regi får vedtaget bestemmelser, der vil øge motiveringen til at forske i genetisk betingede sygdomme. Betænkningen fra Europa-Parlamentets Retsudvalg omfatter de nødvendige beføjelser. Det er et væsentligt fremskridt for den europæiske medicinalindustri. Den intensive forskning og den dertil knyttede fremstilling af bioteknologiske præparater har alt for længe været koncentreret omkring USA og Japan, til skade for europæiske patienter og europæisk industri, der har haft svært ved at udvikle en erhvervssektor på området. Det har også skadet beskæftigelsen i Europa på dette videnintensive felt.
Man kan naturligvis ikke tage patent på livet eller på dele af mennesket, men man kan med patentlovgivningen give medicinalindustrien en beskyttelse, der gør det økonomisk forsvarligt at give sig i kast med nye forskningsmæssige udfordringer, som man ikke på forhånd kender resultatet af. Der findes en række meget sjældne sygdomme, der desværre har det fællestræk, at de ofte er dødelige. EU har på grund af en dårlig lovforberedelse alt for længe været forhindret i at etablere den nødvendige beskyttelse af bioteknologiske opfindelser. Der er nu taget de nødvendige etiske hensyn, og der må nu udvises handlekraft og beslutsomhed for, så vidt det er muligt, at indhente det forsømte. De mange patienter med sygdomme, der skyldes genfejl, har ventet længe nok.

Schlechter
Endnu en gang står Europa-Parlamentets »all round men« over for et problem af meget stor betydning for Det Europæiske Fællesskabs fremtid og for dets borgeres og dets dyrs velfærd.
Da jeg ikke er videnskabsmand, er jeg nødsaget til at udtale mig for eller imod et direktiv, der repræsenterer, og diskussionerne har vist det, et meget kontroversielt emne.
Er det et juridisk problem eller et etisk problem, der adskiller parlamentsmedlemmerne? Beskyttelsen af de bioteknologiske opfindelser er fremfor alt et teknisk problem med juridiske følger, selv om den passionerede forhandling i går for en stor del udviklede sig på en etisk og moralsk måde.
Som mange blandt os mener jeg, at man må forebygge ethvert misbrug og sidespor, der ødelægger de etiske og sociale grundlag for vores samfund, men der kan på den anden side ikke være tale om at ville standse forskningens fremskridt.
Men hvad konstaterer vi? At de betydelige forskelle på forskriftsplanet fører mange europæiske forskningsfirmaer til at flytte visse af deres forsknings- og udviklingsaktiviteter til USA, Japan og andre tredjelande, navnlig med henblik på at drage fordel af et mere positivt videnskabeligt, økonomisk og regulerende miljø.
Vi må konstatere, at udviklingen i forskningen i bioteknologi sker hurtigere og hurtigere i udlandet, uden at vi kan gribe direkte ind og på et område, hvor fremskridtene i bioteknologi skal kunne bruges til gavn for nuværende og fremtidige generationer.
Men vi ved også, at for europæerne er respekten for mennesket som individ en prioritet, som skal garantere os den menneskelige værdighed, og hvorfor ikke den animalske værdighed ved med alle midler at undgå et angreb på det levende væsens værdighed gennem den ikke-kontrollerede brug af bioteknologiske opfindelser.
Det er således nødvendigt at give regler, og det er derfor, at jeg vil stemme for betænkningen af Rothley. Det er en kompromisbetænkning, der er blevet diskuteret gennem mange år, og som burde tilfredsstille det store flertal af borgerne.
Endelig vil jeg gerne, da jeg har fulgt hr. Rothleys indsats i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, lykønske ham med det juridiske arbejde, som han har forelagt for os. Det er en betænkning, der hædrer det parlamentariske arbejde.

Souchet
For to år siden forkastede Europa-Parlamentet et forslag fra Kommissionen om patenterbarheden af bioteknologiske opfindelser. Det nye forslag, som vi skal gennemgå i dag, viser, at vi havde ret med at forkaste det foregående, for det har fået et vist antal forbedringer. Som det store antal indgivne ændringsforslag viser, var der imidlertid stadig et stort antal usikkerheder, der skulle fjernes.
På planteområdet er vi positive over for brug af bioteknologi med henblik på genetisk forbedring af frø, men vi er negative over for afskaffelsen eller reduktionen af »farmer's privilege«. Det må ikke være sådan, at verdens landmænd er afhængige af nogle multinationale frøproducenter.
Med hensyn til anvendelsen af bioteknologi på sundhedsområdet, er vi principielt positive, men naturligvis kan vi af etiske grunde kun være imod patenterbarheden af et eller andet menneskeligt gen. Den genetiske rigdom er en del af den menneskelige arv, og det er hævet over enhver tvivl at privatisere den.
Vi forstår fuldstændigt hensigtsmæssigheden i princippet med patenterbarhed, der gør det muligt for virksomhederne at håbe på et afkast af deres forskningsinvesteringer. Men hvis vi foranlediges til at acceptere dette princip, kan det kun være på betingelse af at have de tilstrækkelig garantier. Patenterbarheden kan ikke i noget tilfælde muliggøre den systematiske markedsføring af genetisk modificerede produkter.
Da de væsentligste ændringsforslag, der skal definere alvorlige garantier, ikke er blevet vedtaget, og da den tekst, der er et resultat af de forskellige afstemninger i plenarforsamlingen, har en usammenhængende karakter, har det været umuligt for os at stemme for den.

Spiers
Det var i nogen grad mod min vilje, jeg stemte mod Rothley-betænkningen, da jeg er enig i, at der på europæisk plan er brug for juridiske rammer for patenter - alle patenter - og jeg respekterer den utrolig store indsats, som hr. Rothley og andre med ham har lagt i denne betænkning.
Jeg mener dog, at det var væsentligt, at Parlamentet ved førstebehandlingen her udsendte nogle klarere signaler om sine etiske og politiske bekymringer over de potentielle konsekvenser af en storstilet udbredelse af bioteknologien.
Jeg er i særdeleshed nervøs for, om en udvidet anvendelse af bioteknologi inden for landbruget ganske simpelt kan resultere i, at vi når til næste stadium inden for den form for industrielt landbrug, der allerede har vist sig at være så skadeligt for vort miljø og vore fødevarer. Vi må gøre os mere umage for at bevare planetens biologiske diversitet og dermed fødevaresikkerheden.
Hvis virksomheder holder deres viden for sig selv i udviklingslandene, kan det øge den globale ulighed, og det kan føre til, at udviklingslandenes genetiske ressourcer bliver privatiseret.
Når og hvis direktivet bliver endeligt vedtaget, må Parlamentet omhyggeligt følge den indsats, som EU's repræsentanter i WTO gør, således at vi kan sikre, at udviklingslandene ikke bliver udnyttet, og at Konventionen om Biologisk Diversitet bliver overholdt. Det er det biologiske landbrug, der er fremtiden, ikke bioteknologien.

Theonas
Som forklaring på vort nej til Rothley-betænkningen og Kommissionens forslag til direktiv vil jeg gerne påpege følgende:
Den moderne bioteknologis muligheder overgår alt, hvad der ellers er sket inden for den videnskabelige verden og giver løfte om utallige muligheder inden for forebyggelse og behandling af sygdomme og løsningen af problemer inden for landbrug, miljø m.m.
Vi må erkende, at det er farligt at bremse, hvad den menneskelige hjerne har udtænkt. Vort mål er at styrke videnskaben, nyopdagelserne og den ny teknologi. Men vi går ikke på kompromis med vort krav om, at en hvilken som helst udvikling ikke må gå imod, men skal underlægges, respektere og beskytte naturen og livet.
At forsøge at pynte på risikoen betyder ikke, at den forsvinder, og slet ikke at den afværges. Vi er bange for, at tankeløse og uhæmmede indgreb i komplicerede systemer, som naturen har brugt hundreder af millioner år på at opbygge, og en indgriben i måske alle levende væseners genetiske koder, også menneskets, i den videnskabelige udviklings og sygdomsbekæmpelsens navn kan medføre en stor risiko for at forstyrre, ændre og/eller ødelægge økosystemet med uoverskuelige følger for livet her på kloden.
Menneskets forvandling fra en helhed, en udelelig enhed, til enkelte, adskilte komponenter, som multinationale firmaer disponerer over, som reproduceres og ændres for at anvendes til alle formål, idet de er underlagt patentbeskyttelse, er et overgreb på og en nedvurdering af menneskearten og gendriver faktisk selve videnskaben og den menneskelige tanke.
Vi risikerer, at de genetisk manipulerede organismer bliver fremtidens forurening, en forurening, der ikke kan gøres noget ved, og som er i stand til at reproducere sig selv, ændre sig selv, brede sig og udkonkurrere de naturlige arter, som hverken har tiden eller evnen til at opbygge forsvarsmekanismer.
Ingen kan forudsige, hvad der vil ske, eller give nogen garanti med hensyn til omfanget og arten af de sygdomme, som muligvis vil følge af de genetiske indgreb, og med hensyn til de uoverskuelige følger af de laboratoriemonstre, der vil blive skabt. Resultaterne kan ikke gøres op i tal og vil ikke være direkte synlige bortset fra deres konsekvenser, som måske vil vise sig at være destruktive og uafvendelige, når først man opdager dem.
Især bekymrer det os, at disse procedurer, der drejer sig om godkendelse og udnyttelse af bioteknologiske opdagelser, sker i konkurrencens navn og for at sikre det indre markeds regelmæssige funktion. For os er det uforståeligt og utilstedeligt, at man griber ind i selve livet og de økologiske sammenhænge udelukkende for at mangedoble de store multinationale virksomheders økonomiske aktiviteter, skabe et marked og muliggøre konkurrencedygtige investeringer, og at man lader farlige og i dette tilfælde forbryderiske muligheder stå åbne for at omgå kontrolmekanismer, sikkerhedsventiler og garantier for overholdelsen af etiske love blot for at skabe en ny, overordnet genetisk orden.
Vi står over for en kolossal udfordring for selve livets fremtid, og de farer, der tegner sig, tåler hverken forsømmelser, skødesløshed eller lemfældighed. Og langt mindre tåler de, at denne proces overlades til de multinationale, for de interesser, de repræsenterer, er ikke den bedste garanti for respekten for menneskelivets integritet. Og det er noget, vi indtil nu har set mange dystre eksempler på.
Vi kræver derfor en gennemgribende revision af direktivet i et samarbejde med europæiske videnskabelige organisationer, som ud fra en grundig og uangribelig ekspertundersøgelse skal vurdere betingelserne for og hensigtsmæssigheden af de bioteknologiske applikationer, men først når de har indsamlet og videregivet klare oplysninger om de risici og de fordele, et sådant tiltag indebærer, samtidig med at der fastlægges klare og strenge regler og anvendelsesområder og stilles optimale sikkerhedskrav.
Som situationen er i dag, er de bioteknologiske opfindelser og deres anvendelse at sammenligne med sprængningen af en ny bombe, måske uforholdsmæssigt farligere end atombomben, og herefter vil det være ligegyldigt, hvem der har »patent« på ansvaret og følgerne.

Valverde López
Fremfor alt skal det understreges, at dette forslag om retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser er en klar støtte fra Europa til det videnskabelige fremskridt, som bevarer den juridiske sikkerhed og menneskets værdighed.
Det er snart 10 år siden, at Kommissionens første forslag blev offentliggjort. På det tidspunkt protesterede Parlamentet kraftigt, idet man mente, at den etiske dimension ikke var med i teksten. Det var klart, at de tekniske aspekter havde større vægt end de etiske i det indledende forslag. Dette er grunden til, at Parlamentet i sin tid besluttede at forkaste Kommissionens forslag.
I dag står vi over for en ny tekst fra Kommissionen, som generelt har taget højde for vores tidligere bekymringer. De etiske aspekter er blevet styrket og øget i betænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Faktisk sikrer betænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder os, at den etiske dimension nu er en integreret del af teksten. Det er således kommet med i teksten, at kloning af mennesket er forbudt, og Kommissionen opfordres til at nedsætte et etisk udvalg til behandling af bioteknologiske spørgsmål. Ingen kan sige, at dette direktiv ikke er blevet tilstrækkeligt debatteret i Europa-Parlamentet. Vi skal også hædre professor Monti, der som ansvarlig kommissær har udført et strålende arbejde og har forstået Parlamentets begrundelser og bekymringer ved at acceptere mere end halvtreds ændringsforslag. Det er et eksempel på frugtbart samarbejde mellem Kommissionen og Parlamentet.
Men det står klart, at for visse politiske grupper er det ikke spørgsmålet om at nå til enighed om en fornuftig tekst, men om systematisk at boykotte direktivet om retsbeskyttelse af bioteknologiske opfindelser. Deres strategi er helt klar: Nemme, følelsesladede argumenter, der når ud til den store offentlighed, men savner et korrekt juridisk grundlag. Patentretten er ikke ny hverken i Europa eller i verden. Den er en del af konkurrenceretten og har været anvendt i mange år. Lad os ikke narre: Det, det drejer sig om her, er en harmonisering af lovene i de forskellige medlemsstater.
Man bør understrege den betydning, som denne sektor har med henblik på fremtiden for lægemidler. Lægemidler, som har deres oprindelse i bioteknologien, er i dag en realitet. Af de 50 lægemidler, som kommer på markedet hvert år, er mellem 10 og 15 fremstillet ved bioteknologi. Sygdomme som bl.a. cancer, Alzheimer, diabetes og cystisk fibrose behandles allerede med disse produkter. For ikke at tale om vacciner mod hepatitis B og C, som takket være bioteknologien har elimineret de risici for virussmitte, der tidligere eksisterede. Og jeg kunne fortsætte med at opremse andre produkter og sygdomme, som vi alle må anerkende har hjulpet om ikke til definitivt at kurere visse sygdomme, så i hvert fald til at forbedre livskvaliteten for patienterne.
Den europæiske bioteknologiske industri ligger meget langt bag den amerikanske og den japanske. Vi bør som europæiske parlamentarikere være med til at sørge for, at Europa får en stabil lovgivning, som man er nået til enighed om, og jeg mener efter alle disse års diskussion om emnet, at Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder er nået frem til en fornuftig tekst, som ikke kun tager den fremtidige udvikling inden for den bioteknologiske industri i Europa i betragtning, men også den hermed forbundne etiske dimension.
Et direktiv, som ikke indeholder sikre lovgivningsmæssige rammer eller er på linje med gældende internationale aftaler, vil blokere udviklingen af den europæiske bioteknologiske industri. Og hvad der er værre, vi vil blive omdannet til almindelige forbrugere af amerikanske og japanske produkter. Europa må ikke være bagud i en sektor, der er i fuld udvikling, og som selv Kommissionen i forskellige tekster har betegnet som en stor fremtidig sektor.

Vandemeulebroucke
Jeg vil ikke godkende Rothley-betænkningen, fordi betænkningen ikke kommer tilstrækkeligt ind på og tager for lidt hensyn til de fundamentale principper, som anvendes for menneskets krop. Jeg går jo ud fra, at menneskets krop i alle stadier af sin udformning og udvikling, dens dele og frembringelser samt kendskabet til den genetiske struktur ikke er patenterbart. Mulighederne for videnskabelig forskning får absolut højeste prioritet, medens de samfundsmæssige følger bedømmes utilstrækkeligt. Dette betyder en flytning af samfundets prioriteter.
Patentretten vil endvidere sørge for, at farmaceutiske koncerner får monopolstillinger. Menneskelivet må ikke på nogen måde være underkastet monopolstillinger. Patentretten giver jo den højestbydende absolut forret, uden at de sociale følger heraf tages i betragtning.

Voggenhuber
Jeg stemte imod Rothley-betænkningen, ikke fordi jeg er imod retlige bestemmelser for patentering af bioteknologiske opfindelser. Jeg stemte imod betænkningen, fordi den ligesom Kommissionens forslag slet og ret har tilsidesat de tungtvejende etiske betænkeligheder, som fik Parlamentet til at forkaste forslaget den 1. marts 1995.
Direktivet vender op og ned på de grundlæggende rettigheder som led i patentretten for at varetage den genteknologiske industris interesser. Opdagelsen af enkelte gener skal omfortolkes til en patenterbar opfindelse, for at der kan udstedes licenser til den økonomiske udbytning af dem, og der kan indføres økonomiske monopoler på nyttiggørelsen af dem. Fortalerne for denne patentret nedriver med dette direktiv elementære etiske grænser for den menneskelige profittænkning og giver økonomiske særinteresser et ligefrem totalitært krav på grundelementerne i alt liv.
I modsætning til industriens påstand vil forskningsfriheden desuden blive begrænset massivt med dette direktiv. Afprøvningen af opfindelsen ville således være licensfri, men ikke videnskabelige forsøg, som er baseret på de patenterede resultater. Denne begrænsning af den videnskabelige frihed er blevet forkastet af den tyske lægeforening såvel som undersøgelsesudvalget i det østrigske og det tyske parlament.
I sidste instans vil denne monopoldannelse således også resultere i en massiv fordyrelse af medicinske behandlinger og lægemidler.
I strid med den internationale konvention om arternes mangfoldighed skal der hermed også gives adgang til de genetiske ressourcer i den tredje verden uden nogen form for materiel modydelse. Dette vil føre til monopoler i de nordlige industrilande i forbindelse med det genetiske potentiale, hvilket i betydelig grad vil skærpe Nord-Sydkonflikten.
(Mødet udsat kl. 13.50 og genoptaget kl. 15.00)

Formanden
Jeg lykønsker de tilstedeværende. De fleste fremmødte, må jeg sige, er fra Luxembourg. De er ikke de eneste, der er andre parlamentsmedlemmer, men den luxembourgske tilstedeværelse er imponerende.

Det luxembourgske formandskabs handlingsprogram
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelsen fra rådsformanden om det luxembourgske formandskabs handlingsprogram.

Poos
Hr. formand, i betragtning af sammensætningen af de tilstedeværende, har jeg spurgt mig selv, om jeg ikke snarere burde holde min tale på luxembourgsk. Men da jeg forventer, at mange parlamentsmedlemmer vil komme, vil jeg holde den på et af de officielle sprog i Den Europæiske Union.
Hr. formand, mine damer og herrer, Luxembourg er blevet opfordret til at påtage sig formandskabet i Rådet for tiende gang. I løbet af årtierne har det vist sig, at de skiftende formandskaber udgør et vægtigt middel til at gøre offentlighederne bevidste om de europæiske spørgsmål og mobilisere de nationale administrationer til fordel for vores fælles sag. Det er fremfor alt vigtigt at understrege, at Europa opfattes af vores befolkninger som et kollektivt foretagende, hvor hver enkelt deltager i forvaltningen. Det, at identiteten i det mindste land af medlemslandene ikke er blevet draget i tvivl gennem over fyrre års integration, betragtes af borgerne i ansøgerlandene som et beroligende element og således vigtigt i de interne debatter om disse landes tiltrædelse.
Hr. formand, mine damer og herrer, efter afslutningen af regeringskonferencen, hvor jeg gerne endnu en gang over for vores hollandske venner vil bringe mine hjerteligste lykønskninger, er det først og fremmest op til det nye formandskab at give de tekster deres endelige form, der skal udgøre en aftale, endnu engang at kontrollere deres overensstemmelse på de elleve sprog og forelægge dem til underskrift af de befuldmægtigede ministre i Amsterdam den 2. oktober 1997. I overensstemmelse med konklusionerne fra Det Europæiske Råd vil vi træffe passende foranstaltninger for at sikre, at traktaten fungerer på de anførte områder, så snart den er underskrevet.
Formandskabets hovedopgave vil være at forberede de beslutninger, som Unionen skal træffe i december 1997 med hensyn til start af nye forhandlinger med henblik på udvidelse af Unionen. Europa-Parlamentet har her i dag fået forelagt Kommissionens udtalelser om ansøgningerne om medlemsskab samt en detaljeret meddelelse, Agenda 2000, om fremtiden for de fælles politikker, om de horisontale spørgsmål i forbindelse med udvidelsen og om den fremtidige finansielle ramme. Agenda 2000 og bilagene til den omfatter mere end tusind sider og udgør helt sikkert den mest omfattende meddelelse, som Kommissionen har givet Rådet siden Fællesskabets start. Denne meddelelse er yderst vægtig og velformuleret. Formandskabet roser Kommissionen og dens tjenester for deres imponerende arbejde. Det glæder sig også over, at Kommissionen klart har påtaget sig sit ansvar, og at den forelægger et udkast til kursen, der er karakteriseret ved et eksemplarisk klarsyn. Det er nu særlig op til Rådet, men også Parlamentet, grundigt at gennemgå meddelelsen, dens indvirkninger og de henstillinger, den indebærer. Det luxembourgske formandskab er selv besluttet på at behandle denne meddelelse og de forskellige udtalelser om ansøgerlandene uden forudindtagethed, helt objektivt og i gennemsigtighed.
Vi konstaterer, at Kommissionen har valgt fremgangsmåden med differentiering i starten af forhandlingerne om medlemsskab med ansøgerlandene. Det Europæiske Råd i Luxembourg skal udtale sig om dette valg. Når dette er sagt, skal strategien om Unionens udvidelse under alle omstændigheder, og uanset hvilken beslutning, der træffes endeligt i Luxembourg i december, være en proces med inddragelse og ikke udelukkelse. I den forbindelse må Rådet være ganske særlig opmærksom på definitionen af en styrket strategi forud for tiltrædelsen, hvis mål er tiltrædelse på sigt af alle ansøgerlandene, der er omhandlet i Kommissionens udtalelse. Vi vil sørge for, at ansøgerlandenes interesse i tiltrædelse er helt sikker, og at diskussionen udelukkende vedrører det øjeblik, hvor denne interesse kan blive konkretiseret. Formandskabet har til hensigt at gøre alt for, at vi i Det Europæiske Råd i Luxembourg når frem til en entydig beslutning, der muliggør igangsættelsen af udvidelsesprocessen.
Kommissionens meddelelse minder os relevant om, at udvidelsesprocessen indgår i en bredere sammenhæng, der kræver, at alle medlemsstaterne fuldt ud engagerer sig heri. Kommissionen har forelagt os et antal retningslinjer for Unionens fremtidige politikker, især strukturpolitikken, den fælles landbrugspolitik samt den fremtidige finansielle ramme for Unionen. Kommissionen har udarbejdet en grundig oversigt over de reformbeslutninger, som Unionen vil blive opfordret til at træffe i de kommende år.
Som De ved, har Det Europæiske Råd i Amsterdam anmodet Rådet om at udarbejde en rapport om disse spørgsmål med henblik på Det Europæiske Råd i Luxembourg den 12. og 13. december 1997. Formandskabet vil påtage sig denne opgave for at give Det Europæiske Råd mulighed for at træffe beslutningerne om udvidelsen med fuld viden. Rådet vedrørende »Generelle Anliggender« blev af Det Europæiske Råd pålagt at lede forhandlingerne. Det varetager koordinationen og ensretningen af arbejdet. I vores ånd skal denne rapport afspejle alle medlemsstaternes fornemmelser, navnlig vedrørende fastholdelse af fællesskabssolidariteten og den budgetmæssige stramhed. Den skal også gøre det muligt at påvise nogle prioriteter for Unionens fremtidige politikker. Hvis vi tydeligt ønsker at medvirke til afklaring af nogle fundamentale retningslinjer, navnlig vedrørende Unionens fremtidige finansielle ramme, den fælles landbrugspolitik og strukturpolitikkerne, er tidsfristerne for beslutningstagningerne på dette område længere væk tidsmæssigt.
Som afslutning på dette punkt vil jeg gerne gentage, at det luxembourgske formandskab vil gøre alt for at få en beslutning om udvidelse, der er objektiv og inddragende. Europa-Parlamentet kan gøre sit synspunkt gældende under hele denne proces. De europæiske borgere vil gennem os have ret til at udtrykke sig om dette store projekt og om denne store ambition, som udvidelsen af Unionen udgør.
På Det Europæiske Råd i Amsterdam fik det luxembourgske formandskab mandat til at indkalde til et ekstraordinært møde i Det Europæiske Råd. Dette møde vil navnlig vedrøre gennemgangen af initiativerne med jobskabelse i de små og mellemstore virksomheder, den nye rådgivende gruppe om konkurrencedygtighed, undersøgelse af god praksis med hensyn til medlemsstaternes beskæftigelsespolitik og de initiativer, som Den Europæiske Investeringsbank har taget for at skabe beskæftigelsesmuligheder. Kommissionen og Rådet skal i samarbejde med Den Europæiske Bank udarbejde en rapport om arbejdets udvikling med henblik på Det Europæiske Råds særlige møde om beskæftigelsen. Det luxembourgske formandskab har straks iværksat arbejdet vedrørende det mandat, som det har fået. Det har for øvrigt ment, at det var absolut nødvendigt, at statsog regeringscheferne personligt engagerer sig i forberedelsen af »Beskæftigelses«-topmødet, således at det opfylder forventningerne hos borgerne i Den Europæiske Union og munder ud i konkrete resultater.
For at forbedre analysearbejdet har vi henvendt os til en række personligheder. Disse vil arbejde tæt sammen med formandskabet for at udforske nye veje i bekæmpelsen af arbejdsløsheden og til fordel for bevarelse af beskæftigelsen. Det er utænkeligt, at Europa slår sig til tåls med perspektivet om marginalisering af millioner af borgere, og at de økonomisk og socialt sættes uden for. Arbejdsløsheden kaster de berørte sociale kategorier ud i en materiel og psykisk elendighed. De unge er ofte de første ofre. Beskæftigelsen vil således være i centrum for vores interesser.
Den eneste måde på mellemlangt sigt at nærme sig fuld beskæftigelse er at sikre en kraftig, varig og jobgivende vækst i de kommende år. Det er muligt, for betingelserne herfor er for øjeblikket gunstige. Vi må nu udarbejde og gennemføre de makroøkonomiske og strukturelle politikker, der er tilpassede i tæt koordinering.
Formandskabet har opfordret medlemsstaterne, institutionerne og de sociale partnere til aktivt at deltage i overvejelsen i forberedelsesfasen til topmødet. Medlemsstaterne er desuden blevet anmodet om at fremskynde forelæggelsen af ajourføringen af de flerårige programmer om beskæftigelse til slutningen af juli. På dette grundlag vil Kommissionen og Rådet udarbejde den fælles rapport som fastlagt i det ny kapitel om beskæftigelse i Amsterdam-traktaten, den del af traktaten, der for øvrigt foregribes. Dette skridt svarer til de relevante bestemmelser, der er gengivet i resolutionen om vækst og beskæftigelse, der blev vedtaget i Amsterdam.
Ved siden af beskæftigelsen fortjener de andre dele af den europæiske socialpolitik i bredeste forstand også hele vores opmærksomhed. Europa har udviklet en social model, der giver arbejdstagerne et vist antal rettigheder. Disse udgør en del af vores kultur. Man må ikke drage vores model, der er baseret på solidaritet, i tvivl ved en politik med social deregulering.
Vi vil sørge for at sætte ny gang i en af de sager, som Rådet ikke er kommet videre med i lang tid. I betragtning af den nylige og smertefulde aktualitet med hensyn til omstrukturering af virksomheder vil vi foretage alle de nødvendige bestræbelser på, at diskussionerne om arbejdstagernes ret med hensyn til information, høring og deltagelse begynder forfra på nye, mere lovende grundlag.
Samtidig vil formandskabet bestræbe sig på, at Rådet giver en stram juridisk ramme for den aftale, der blev indgået for nogle uger siden mellem de europæiske sociale partnere om deltidsarbejde.
Blandt de sager, som vi giver en prioritet i løbet af de kommende måneder, figurerer også det sociale resultat i forbindelse med udvidelsen. Det vil her indledningsvis i forbindelse med den strukturerede dialog, der er fastsat til den 7. oktober 1997, dreje sig om at knytte tættere kontakter mellem de politisk ansvarlige i vores medlemsstater og deres tilsvarende parter i ansøgerlandene i de central- og østeuropæiske lande.
Den Økonomiske og Monetære Union er det største og mest ambitiøse projekt, som Europa har givet sig i kast med siden starten på integrationsprocessen. Det Europæiske Råd i Amsterdam har gennemført konkrete og væsentlige fremskridt med henblik på gennemførelsen af ØMU'en den 1. januar 1999, der er den dato, der er fastsat i traktaten, og som vil blive overholdt.
Vedtagelsen af Vækst- og stabilitetspagten samt resolutionen om vækst og beskæftigelse garanterer både fortsættelse af sunde budgetmæssige og makroøkonomiske politikker og udviklingen i beskæftigelsen. Takket være de opnåede fremskridt er de fleste tekniske forberedelser med henblik på gennemførelsen af ØMU'en nu afsluttet. Den juridiske ramme for euroen er fastlagt. Det handler nu for alle aktørerne, herunder administrationerne, om at fremskynde den praktiske indsats med henblik på at forberede indførelsen af euroen.
I overensstemmelse med konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Amsterdam forpligter formandskabet sig til, at de effektive gennemførelsesbetingelser i artikel 109 undersøges. Det handler navnlig om at formulere nogle generelle retningslinjer for valutapolitikken, der er forenelige med vedtægterne for den fremtidige Europæiske Centralbank. Det Europæiske Råd i Luxembourg vil også få forelagt en rapport om midlerne til forbedring af koordineringen af de økonomiske politikker.
Dette arbejde udføres aktivt. De europæiske økonomiske operatører ønsker for langt størstedelens vedkommende den fælles valuta som planlagt. Den vil skabe dette klima af tillid, som den europæiske økonomi har hårdt brug for. Den vil være positiv for et nyt opsving i investeringerne og medvirke betydeligt til skabelse af arbejdspladser. Bestræbelserne på sanering, der har været udfoldet, er betydelige. Aldrig tidligere har de europæiske økonomier haft et så højt konvergensniveau.
Af den grund virker det mod hensigten med alle slags erklæringer eller spekulationer at blive ved med at trække usikkerhederne i langdrag, der i dag bremser ekspansionen i Europa. ØMU'en er teknisk på skinner. Den er vores hovedmål, som troværdigheden af det europæiske projekt også for en god del er afhængig af. Det er nu op til os at færdiggøre arbejdet, således at beslutningerne træffes næste år med sindsro og af interesse for den økonomiske fremtid for hele Unionen.
Borgerne er desuden meget optagede af stigningen i alle former for kriminalitet. Derfor vil arbejdet med retlige og indre anliggender som første prioritet omfatte iværksættelse af handlingsprogrammet om organiseret kriminalitet, som det blev stadfæstet af Det Europæiske Råd i Amsterdam.
Narkotikaproblemet kræver en hasteaktion. De menneskelige omkostninger herved er enorme. Derfor har Det Europæiske Råd i Dublin bekræftet prioriteringen af en effektiv og koordineret handling i bekæmpelsen af narkotika og narkotikamisbrug. Formandskabet har til hensigt at fortsætte denne handling med beslutsomhed, navnlig hvad angår det flerårige program, der sigter mod en udveksling af erfaring mellem medlemsstaterne med hensyn til forsknings- og informationsmetoder samt foranstaltninger beregnet på specifikke målgrupper.
Hvad angår narkotika, vil Det Europæiske Råd få forelagt en vurderingsrapport om iværksættelsen af den fælles aktion vedrørende tilnærmelse af lovgivningerne og de juridiske myndigheder samt politi- og toldtjenesternes praksis. Iværksættelsen af fællesskabsaktionen vedrørende syntetiske narkotiske midler står på en god plads på dagsordenen.
I den forbindelse vil vi komme med et uhørt initiativ. Formandskabet vil arrangere et fællesmøde med sundhedsministrene og justits- og indenrigsministrene med henblik på en debat om de mangeartede facetter i forbindelse med narkotika. Formandskabets hensigt er at konfrontere de ansvarlige for forebyggelsen og de politisk ansvarlige, der står for bekæmpelsen.
Det luxembourgske formandskab vil også bestræbe sig på at sætte skub i det regionale samarbejde navnlig med Latinamerika, Vestindien og Rusland samt den strukturerede dialog med de associerede lande og den transatlantiske dialog på narkotikaområdet.
Med hensyn til asyl og immigration foreslår vi en gennemgang af Kommissionens udkast til midlertidig beskyttelse af flygtninge samt iværksættelse af Dublin-konventionen. På området for bekæmpelse af korruption vil der ske en konkret opfølgning af Kommissionens meddelelse om en anti-korruptionspolitik.
Endelig vil det luxembourgske formandskab på et mere generelt plan bane vejen for ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten med inkorporering af resultatet fra Schengen.
Nødvendigheden af at styrke dynamikken i det indre marked er blevet belyst med præcision og styrke i den nylige handlingsplan om det indre marked forelagt af Kommissionen på initiativ af kommissær Monti.
Det Europæiske Råd i Amsterdam har påtaget sig ansvaret for det generelle mål for denne plan ved at bekræfte: «den betydning, som det tillægger det indre markeds gode funktion som et væsentligt element i en global strategi, der skal fremme konkurrencedygtigheden, den økonomiske vækst og beskæftigelsen i hele Den Europæiske Union«.
I dette lys vil formandskabet med beslutsomhed arbejde på at gennemføre iværksættelsen af handlingsplanens fire strategiske mål. Denne iværksættelse skal fordeles over tid i et globalt perspektiv, der i én og samme indsats vil involvere de tre næste formandskaber.
Formandskabet vil bestræbe sig på med Europa-Parlamentets støtte, ønsker jeg, at opnå bemærkelsesværdige fremskridt med hensyn til de vigtigste prioriterede sager, der er fastlagt i handlingsplanen.
Jeg vil endnu en gang gentage, at for det luxembourgske formandskab kan der ikke være tale om at indtage en rent økonomisk vision med hensyn til det indre marked. Vi er faktisk overbeviste om, at det indre marked kun vil kunne udfolde sig og få sin fulde virkning til fordel for borgerne, hvis det suppleres med en stærk og solid social del samt modige politikker med hensyn til miljøbeskyttelse og forbrugernes sundhed.
Hvad angår skattesystemet, vil formandskabet bestræbe sig på at fremme de sager, der for øjeblikket findes med hensyn til professionen såvel vedrørende indirekte som direkte beskatning. På dette sidste område vil der ved siden af et ventet forslag med hensyn til det fælles skattesystem, der gælder for betalinger af renter og afgifter mellem moderselskaber og datterselskaber i forskellige medlemsstater, blive givet en særlig opmærksomhed til konklusionerne i den skattepolitikgruppe, der ledes af kommissær Monti.
Formandskabet forventer, at der kan udarbejdes en første liste over områder, der kan tilnærmes, samt en adfærdskodeks.
Som jeg har anført, er opretholdelsen af et højt beskyttelsesniveau for forbrugerne og således de europæiske borgeres sundhed og sikkerhed i deres mest daglige handlinger en væsentlig dimension for konstruktionen af et troværdigt og effektivt indre marked. Og jeg ved, at Parlamentet er enig i denne indfaldsvinkel. Det har kunne bevidne det med styrke og engagement gentagne gange.
Ændringerne i artikel 129 og 129 A i Amsterdam-traktaten er et væsentligt fremskridt. Grundlagene for en ny start med hensyn til beskyttelse af forbrugerne og deres sundhed er lagt.
Der findes klart en forbindelse med den store bekymring, der har grebet den europæiske offentlighed i løbet af 1996 med hensyn til det, man fremover har aftalt at kalde »kogalskabskrisen«. Gennem Parlamentets midlertidige undersøgelsesudvalgs handling, herefter afløst af Parlamentets midlertidige udvalg til opfølgning af henstillinger vedrørende BSE, har man kunnet identificere elementerne til en ny indfaldsvinkel med hensyn til fødevaresikkerhed i hele produktions- og forbrugskæden. Kommissionen har på sin side iværksat et vist antal foranstaltninger og truffet faste beslutninger, der skal genskabe vores tillid, som forbrugere og borgere. Det handler nu om at forlænge og uddybe denne indsats der, hvor det er nødvendigt.
Det luxembourgske formandskab har til hensigt fuldt ud at medvirke til iværksættelsen af denne nye strategi med hensyn til fødevarepolitikken. Til dette formål vil det foreslå igangsættelse af en omfattende politisk debat i Rådets forskellige berørte forsamlinger.
Ud over de konkrete beslutninger, der forventes fra Rådet, vil det kunne lade sin stemme høre i forbindelse med denne vigtige diskussion, der involverer alle Unionens institutioner, ligesom repræsentanterne for det civile samfund og de økonomiske interesserede sektorer, landmænd og forædlingsindustrier.
Det er kun i det omfang, hvor disse spørgsmål behandles på én gang og i fuld gennemsigtighed, at vi vil kunne genvinde og styrke den tillid, der er grundlæggende for en harmonisk funktion af det indre marked.
Hr. formand, mine damer og herrer, i forbindelse med denne redegørelse kan jeg desværre ikke komme ind på de mange andre aktivitetsområder, der henhører under Den Europæiske Unions indre udvikling, som mine kolleger i den luxembourgske regering vil give al deres energi. I det skriftlige program fra det luxembourgske formandskab, der er til Deres rådighed, findes en detaljeret fremlæggelse af de mål, som vi har sat os i disse sektorer.
Tilbage er for mig at meddele Dem den ånd, hvori formandskabet har til hensigt at gå i gang med de væsentlige problemer, som på nuværende tidspunkt findes på det internationale plan.
Hvad angår de multinationale handelsforbindelser, vil jeg begrænse mig til de to tidsfrister, der har en prioriteret karakter.
Efter aftalerne om de grundlæggende telekommunikationer og informationsteknologierne, der er indgået i løbet af første kvartal, vil det dreje sig om at arbejde på at styrke liberaliseringen af tjenesterne i Verdenshandelsorganisationen ved en aftale om de finansielle tjenester inden udgangen af dette år.
Dernæst bør Unionen bekræfte sin traditionelle aktion til fordel for de dårligere stillede lande. Derfor vil vi give forberedelsen af et møde på højt niveau om de dårligere stillede lande en helt særlig opmærksomhed i oktober 1997 samt iværksættelsen af Rådets konklusioner om adgangen til disse landes marked.
Formandskabet vil arbejde for den harmoniske udvikling af de transatlantiske forbindelser, som vi tillægger en meget stor betydning. Vi vil hurtigt iværksætte konklusionerne fra topmødet i Haag. Hvad angår økonomien, vil der blive lagt særlig vægt på fortsættelsen af arbejdet om en fælles undersøgelse og fremme af en transatlantic market place . Til dette formål må ikrafttrædelsen og den eventuelle udvidelse af aftalerne om gensidig anerkendelse sikres på bedre vilkår.
Formandskabet vil sammen med vores amerikanske partnere aktivt fortsætte med at søge en løsning på de problemer, som de amerikanske love, Helms-Burton og Amato, har medført. Den skal klart være forenelig med de juridiske principper, som vi er fast engageret i.
Formandskabet vil samarbejde med sine transatlantiske partnere med at søge en løsning på konflikterne, navnlig i det tidligere Jugoslavien, Mellemøsten, på Cypern og i Centralafrika.
På området for retlige og indre anliggender, der fremover har en særlig betydning i de transatlantiske forbindelser, vil formandskabet intensivere samarbejde med hensyn til bekæmpelse af terrorisme, organiseret kriminalitet og international narkotikahandel.
Formandskabet vil også lægge stor vægt på iværksættelsen af konklusionerne fra topmødet i Denver mellem Den Europæiske Union og Canada i overensstemmelse med erklæringen om fælles politik og handlingsplanen: Den Europæiske Union-Canada.
Jeg kommer nu til de mange kriseramte brændpunkter, hvor Europa er engageret.
Situationen i Bosnien-Herzegovina er stadig meget foruroligende. De fremskridt, der er gjort for at styrke Bosnien som selvstændig stat, er alt for langsommelige. Ønsker parterne oprigtigt at iværksætte de forpligtelser, de indgik i Dayton, eller foretrækker de at udsætte sig for en ny katastrofe?
Rådet har klart erindret om hvilken vej, der skal følges, og har stillet betingelserne for en europæisk hjælp. Det er nødvendigt, at institutionerne i Bosnien-Herzegovina endelig gennemføres i deres helhed, og at deres funktion ikke forhindres. Det er nødvendigt, at flygtningene vender hjem, og at krigsforbryderne udleveres til den internationale straffedomstol.
Lokalvalgene i september skal være frie og ordentlige. Sammen med OSCE og den øverste repræsentant vil Den Europæiske Union nøje overvåge dem og drage de nødvendige konklusioner.
For øvrigt venter det internationale fællesskab stadig på den fuldstændige iværksættelse af betænkningen af González om Den føderale Republik Jugoslavien. Myndighederne i Beograd skal endelig sikre overholdelsen af menneskerettighederne i Kosovo og starte en dialog om definitionen af et bredt selvstyre.
Gennemførelsen af nye etaper i overgangsprocessen i det østlige Slovenien er nødvendig. I Kroatien skal menneskerettighederne og minoriteternes rettigheder respekteres i hele landet. Hjemvendelse af fordrevne personer og flygtninge burde endelig iværksættes. I Albanien giver Den Europæiske Union et væsentligt bidrag til den internationale genopbygnings- og rehabiliteringsindsats. Opfølgningen af valgene til de lovgivende forsamlinger i slutningen af juni udgør en vigtig etape i genopretningsprocessen i Albanien. Formandskabet vil handle i samarbejde navnlig med OSCE, hvis koordineringsindsats det støtter fuldt ud, Vestunionen og Europarådet. En konference om den økonomiske støtte til Albanien vil snart blive afholdt. I den forbindelse vil jeg rette en stor tak til Italien og de andre europæiske lande, der har sendt deres soldater for at hjælpe med at stabilisere situationen.
I Mellemøsten befinder fredsprocessen sig i et foruroligende dødvande. Men der findes ikke noget alternativ til denne proces. Den appel, som Den Europæiske Union kom med i Amsterdam til fordel for freden i Mellemøsten, ridser vejen op til oprettelse af en retfærdig, varig og global fred. Formandskabet vil ved hjælp af indsatsen fra den særlige udsending fra Den Europæiske Union bestræbe sig på at opmuntre de israelske og palæstinensiske ledere til at genoptage forhandlingerne for at fremskynde gennemførelsen af de indgåede aftaler og genstarte forhandlingerne om den endelig statut. Hver part må afholde sig fra at træffe ensidige foranstaltninger, der forud kunne dømme om resultatet af forhandlingerne om den endelige statut. Til bekæmpelse af terrorismen skal der etableres et varigt og effektivt samarbejde med hensyn til sikkerhed.
Fremme af menneskerettighederne, demokrati og det civile samfund udgør en anden prioritet ligesom genopbygningen af palæstinensernes økonomiske og sociale situation.
I forbindelse med arbejdet med udvidelse af Den Europæiske Union vil formandskabet også forberede starten på tiltrædelsesforhandlingerne med Cypern. Det lægger stor vægt på en politisk løsning af Cypern-spørgsmålet. Vi vil aktivt støtte de direkte forhandlinger mellem lederne af de cypriotiske fællesskaber, der er blevet iværksat igen i De Forenede Nationers regi.
Associeringsrådet af 29. april 1997 udgjorde en betydelig etape i forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet. Vi vil støtte den begejstring, der blev skabt i anledning af dette Råd, ved at opmuntre gennemførelse af nye fremskridt i spørgsmål, der kunne forbedre relationerne med dette land, navnlig med hensyn til menneskerettighederne.
Udviklingen af de politiske og økonomiske forbindelser mellem Den Europæiske Union og Den russiske Føderation er af afgørende betydning. Der viser sig nye perspektiver efter udviklingen i de seneste måneder navnlig efter indgåelse af NATO-Rusland-aftalen. Andet halvår i 1997 vil sandsynligvis se ikrafttrædelsen af partnerskabs- og samarbejdsaftalerne, der er underskrevet den 24. juni 1994. Formandskabet vil aktivt fortsætte forberedelsen til denne vigtige tidsfrist for at muliggøre afholdelsen af det første Samarbejdsråd med Rusland. Et topmøde med Den Europæiske Union og Rusland vil finde sted i løbet af efteråret. Afholdelsen af et første topmøde i efteråret i Kiev mellem Den Europæiske Union og Ukraine vil også gøre det muligt igen at bekræfte betydningen af relationerne med dette land. De burde intensiveres i anledning af ikrafttrædelsen af partnerskabsog samarbejdsaftalen. Afholdelsen af et første partnerskab- og samarbejdsråd på ministerniveau er planlagt. Unionen vil ikke reducere sin indsats og fortsætter sine aktioner til fordel for atomsikkerheden i Ukraine, ligesom i de andre central- og østeuropæiske lande, navnlig med hensyn til de konklusioner, der er påvist i den forbindelse ved G8-mødet i Denver.
Den fortsatte styrkelse af Euro-Middelhavssamarbejdet viser en særlig betydning for Unionens udenrigspolitik. Vi ønsker således, at der kan indgås nye Euro-Middelhavsassocieringsaftaler med Ægypten, Libanon, Jordan og Algeriet i en nær fremtid. Organisationen af den anden konference af industriministre i Marrakech og af en konference af miljøministre i Helsinki vil gøre det muligt at give nye impulser. Formandskabet vil komme med sit eget bidrag til udviklingen af det sociale, kulturelle og menneskelige partnerskab ved i Luxembourg at arrangere en konference på uddannelsesområdet omkring temaet med opfattelsen af den anden.
I Afrika vil formandskabet støtte processen med stabilisering, forsoning og demokratisering i regionen med de store søer, navnlig i Den demokratiske Republik Congo. Det vil især handle gennem den særlige udsending fra Den Europæiske Union. Der må etableres og udvikles konstruktive relationer med de nye myndigheder i Den demokratiske Republik Congo i forhold til, hvordan denne proces skrider frem. De forpligtelser, som præsident Kabila har påtaget sig vedrørende afholdelse af valg, beskyttelse af flygtninge og de undersøgelser, der skal foretages om brud på menneskerettighederne, må respekteres.
Med hensyn til fornyelsen af Lomé-konventionen, vil formandskabet arrangere to debatter på rådsniveau, den ene skal involvere udenrigsministrene, den anden udviklingsministrene. Kommissionen har forpligtet sig til inden udgangen af oktober for Rådet at forelægge en meddelelse hovedsagelig af politisk karakter om de tilpasninger, der skal foretages til partnerskabet, der forbinder Unionen med 70 partnerstater. Kommissionen vil så forelægge et udkast til forhandlingsmandat for Rådet med henblik på fornyelse af den forbilledlige præferenceramme, som Lomé repræsenterer.
Europa lægger særlig vægt på relationerne med Asien. Formandskabet arbejder til fordel for uddybelsen af relationerne mellem Den Europæiske Union og ASEAN-landene i overensstemmelse med konklusionerne af det ministermøde, der fandt sted i Singapore, og det vil igangsætte arbejdet med forberedelsen af det andet ASEMtopmøde, der finder sted i London i 1998. Formandskabet vil nøje følge den igangværende overgangsproces i Hong Kong, navnlig overholdelsen af aftalerne samt befolkningens rettigheder og friheder.
Forhandlingen af nye aftaler og iværksættelsen af bilaterale aftaler mellem regionerne, der er underskrevet de seneste år samt udviklingen og styrkelsen af allerede etablerede politiske dialoger, udgør de bekendtgjorte prioriteter med hensyn til relationerne mellem Den Europæiske Union sammen med landene i Latinamerika. I den forbindelse vil vi være særligt opmærksomme på forhandlingen af den nye aftale med Mexico samt forberedelserne til iværksættelsen af den anden fase af vores aftaler med Mercosur og Chile. De første overvejelser vil blive gjort om forberedelsen af et topmøde af stats- og regeringscheferne, der er fastsat til første halvår af 1998.
Hvad angår relationerne med Europa-Parlamentet, vil det luxembourgske formandskabs halvår være særlig opfyldt af store debatter vedrørende Den Europæiske Unions fremtid. Amsterdam-traktaten har kunnet foretage de nødvendige institutionelle forandringer for at gøre beslutningsprocessen mere effektiv, mere demokratisk og mere gennemsigtig i Unionen. Europa-Parlamentets rolle som lovgiver, som det fremover deler ligeligt med Rådet, er blevet betydeligt styrket ved forenklingen og udvidelsen af proceduren med fælles beslutningstagning.
Desuden skal nævnes reduktionen af antallet af procedurer til tre, dvs. samstemmende udtalelse, fælles beslutningstagning og høring. For øvrigt er Europa-Parlamentets rolle med hensyn til bekæmpelse og forebyggelse af kriminalitet blevet styrket: Rådet hører Parlamentet, inden der vedtages rammebeslutninger, beslutninger eller konventioner herom, og Europa-Parlamentet er bemyndiget til at stille forslag til den procedure, der giver regler for dets eget valg af forslag, der skal være baseret på fælles principper for alle medlemsstaterne.
Vi vil lytte til Parlamentet med hensyn til udvidelsen og reformerne af vores interne politikker. Parlamentet bliver regelmæssigt informeret om arbejdets udvikling. Det bliver hørt om de større spørgsmål i udenrigspolitikken, som vi skal behandle i løbet af de kommende seks måneder. Formandskabet ønsker at etablere tætte relationer for udveksling og dialog med Parlamentet.
I lighed med sine forpligtelser over for Europa-Parlamentet vil det luxembourgske formandskab indfri sine forpligtelser over for Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget.
Hr. formand, mine damer og herrer, næppe er regeringskonferencen færdig, før Unionen igen i løbet af de kommende måneder skal modtage nogle fundamentale udfordringer. Formandskabet vil bestræbe sig på at sørge for, at denne vanskelige debat foregår i et solidarisk klima, der skal karakterisere relationerne mellem de medlemsstater, der har det samme europæiske ideal. Formandskabet vil leve op til dette ideal med engagement og hengivenhed.

Fayot
Hr. formand, jeg er glad for, på den socialistiske gruppes vegne, at byde velkommen til det luxembourgske formandskab. Forelæggelsen af programmet er foregået for en lille, men meget opmærksom tilhørerskare. Under alle omstændigheder, hr. formand, er luxembourgerne vant til at erstatte kvantitet med kvalitet.
Hr. formand, det luxembourgske formandskab begynder lige efter topmødet i Amsterdam. En af beslutningerne fra dette topmøde i Amsterdam var at arrangere et nyt topmøde om beskæftigelsen. Over for arbejdsløsheden, der ikke falder, har Rådet endelig givet et stærkt signal. Uden tvivl er det for øjeblikket kun et signal, men den socialistiske gruppe glæder sig over det og har til hensigt at bruge de kommende uger og måneder til at medvirke til en ny dynamik for beskæftigelsen i Europa.
Vi vil gerne på den mest effektive, mest offensive og mest konstruktive måde benytte lejligheden, som de kommende fire måneder giver, til at handle til fordel for beskæftigelsen. Parlamentets beskæftigelsesudvalg, ved De, beskæftiger sig med at udarbejde en rapport om spørgsmålet. Den socialistiske gruppe har selv nedsat en taskforce til at sætte fart på sine egne høringer. Vores formand, fru Pauline Green, har i denne uge til stats- og regeringscheferne skrevet et brev, hvor hun anfører de seks spor, som vores overvejelser og vores forslag vil vedrøre: Forbedring af koordineringen af de nationale økonomiske politikker; reduktion af arbejdsudgifterne; afskaffelse af ungdomsarbejdsløsheden og langtidsarbejdsløsheden; søgning af nye indretninger af arbejdstiden; udvikling af nye sociale og miljømæssige arbejdspladser; udvikling af den offentlige og private investering.
Ud over disse spor, må vi, hvis man ønsker, at den fælles indsats skal lykkes, blive klart enige - og jeg glæder mig over, at De specielt har nævnt dette punkt, hr. formand - om i Den Europæiske Union at udforme en social og økonomisk model, der kan bruges som reference. Selv om det er rigtigt, at man må modernisere den sociale model og arbejdslovgivningen, må dette for os socialister ikke medføre nogen systematisk arbejdsutryghed eller ødelæggelse af den offentlige service.
På et meget mere konkret plan, hr. rådsformand, må det luxembourgske formandskab fortælle os, hvordan det har til hensigt at handle, for at beslutningerne fra topmødet i Luxembourg den 20.-22. november bliver taget i betragtning i 1998-budgettet, hvis førstebehandling i Europa-Parlamentet er fastlagt til den 21. november.
Hr. formand, det luxembourgske formandskab erklærer, at det ønsker at forberede Det Europæiske Råd i december om udvidelsen med forsigtighed og omtanke. Jeg har særlig bemærket, at for Dem skal strategien være en proces med inddragelse og ikke udelukkelse med hensyn til ansøgerlandene.
For den socialistiske gruppe må man erindre to betingelser i hele denne proces. For det første ønsker vi, at Den Europæiske Union forbliver en sammenhængende politisk helhed. Vi ønsker ikke en udvanding af Den Europæiske Union, der ved afslutningen af processen blot vil gøre den til et frihandelsområde. For det andet og det er den logiske følge af denne første betingelse, er det før enhver udvidelse nødvendigt med en aftale om afstemning med kvalificeret flertal, for at Den Europæiske Union fortsat kan træffe beslutninger på alle områderne.
Hr. formand, disse store mål må ikke få os til at glemme at bringe orden i vores eget hus. Kogalskabskrisen har skandaløse tilbageslag. Rådet har en vigtig rolle at spille, hvis sundhedens Europa, som hr. Santer har lovet os, skal blive en realitet. Det er for eksempel nødvendigt, at Rådet yder de nødvendige midler til forskning i BSE. Det er også nødvendigt, at medlemsstaterne tager deres opgave alvorligt med hensyn til kontrol og højnelse af moralen på kødmarkedet. Hvad nytter det at udvide det indre marked, at lempe de nationale reguleringer, at fjerne grænserne, hvis man opnår et marked med bedrageri? Den Europæiske Union, hr. formand, risikerer en institutionel krise i efteråret, hvis Rådet og Kommissionen ikke tager beskyttelsen af forbrugernes sundhed alvorligt.
Hr. rådsformand, den socialistiske gruppe ønsker at være en kritisk og konstruktiv partner til det luxembourgske formandskab. Vi håber især - og de forløbne fjorten dag har givet opmuntrende tegn i den henseende - at formandskabet vil få megen kontakt med Europa-Parlamentet, og at det tager vores forslag alvorligt.
Vi ønsker Dem held og lykke med Deres vanskelige og spændende opgave.

Martens
Hr. formand, kære kolleger, hr. rådsformand, Deres første store udfordring er det særlige topmøde om beskæftigelsen i november. Jeg tror, at vi alle må frygte risikoen for en ny desillusionering hos befolkningen. Vi må også påtage os vort ansvar, vi afholder en PPE-kongres i Toulouse i begyndelsen af november. Jeg håber, at jeg vil kunne samle regeringslederne fra vor politiske familie der. I hvert fald forberedes dette topmøde, også af vor gruppe, i en særlig arbejdsgruppe. Jeg tror ikke, at vi må give det indtryk, at mødet mellem Unionens højeste politiske ledere vil nøjes med at løse et problem, som i årevis har forfulgt os. I modsætning til andre kontinenter er arbejdsløsheden i Europa en permanent plage. På længere sigt kan den udgøre en trussel mod vore demokratiske samfunds legitimitet og den europæiske integrationsproces. Jeg tror, at den vellykkede kamp mod arbejdsløsheden afhænger af medlemsstaternes økonomiers fælles bestræbelser. Saneringen af de offentlige finanser er en vigtig betingelse for en fornyet sund, bæredygtig vækst og et absolut krav, hvis der skal skabes nye job. Samtidig må hver medlemsstat indføre en større fleksibilitet på arbejdsmarkedet gennem en nedskæring af udgifterne til ufaglært arbejde og en nedskæring af de sociale udgifter og bidrag. Men PPE-Gruppen understreger endnu en gang, at den lægger vægt på en europæisk samfundsmodel, som er baseret på den sociale markedsøkonomi. Denne sociale markedsøkonomi betyder, at kampen mod infleksibiliteten ikke må udarte til en vild deregulering, som får uligheden til at øges, og som truer de fattigste blandt vore medborgere. Vi siger altså ja til en bedre konkurrencestilling. Ja til fornyende løsninger, hvorved initiativ og foretagsomhed kan blomstre, men uden den infleksibilitet og de bureaukratiske hindringer, som er karakteristiske for planøkonomierne. Desuden beder vi om, at der træffes beslutning om disse reformer af vor økonomiske politik i en åben social dialog, idet der søges størst mulig konsensus.
Hr. formand, hvordan kan vi overbevise vore medborgere om, at Den Europæiske Union byder en merværdi? Efter Amsterdam må vi mere end nogen sinde fuldende og uddybe det indre marked. ØMU'en vil sætte de høje transaktionsomkostninger, de monetære risici og devaluering i konkurrenceøjemed ud af spillet. Derfor er overholdelsen af målsætningerne og af Den Monetære Unions tidsplan så nært knyttet til en aktiv beskæftigelsespolitik i medlemsstaterne. Derfor ønsker vi, at debatten om de transeuropæiske net for transport, energi og telekommunikation genåbnes. De vil fremme handelen inden for Fællesskabet og forbedre den europæiske økonomiske struktur.
Hr. formand, den anden store udfordring for Deres formandskab er udvidelsen af Unionen. Jeg vil gerne advare Deres formandskab om de skæbnesvangre følger for vort kontinents enhed, om en følelse af frustration hos de folk, som ikke vil tilhøre den første udvidelsesbølge. Vi må aldrig glemme, at åbningen af Unionen over for landene i Central- og Østeuropa, de baltiske lande og Cypern i særdeleshed er en politisk proces. Hvis vi begrænser os til de økonomiske kriterier, så forringes det europæiske projekt til en ren frihandelszone. Vi vil imidlertid have en politisk Union inspireret af et demokratisk ideal, støttet af et civilisationsprojekt, der er nødvendigt af geopolitiske grunde. Vi vil ikke under nogen som helst betingelse acceptere en procedure, som ville give mange millioner af europæere en fornemmelse af, at de er udstødte. Vi må holde alle ansøgerlandes tiltrædelse åben, indføre en permanent konference og intensivere førtiltrædelsesstrategien, med andre ord acceptere en arbejdsmetode, som Kommissionen i formiddag kaldte ins og pre-ins .
«Agenda 2000«, «Santer-pakken«, nogle siger »Jacques III«, betyder en virkelig ny udformning af Unionens strukturpolitik og endda af de fælles og så væsentlige politiske områder som landbrugs- og regionalpolitikken. Den er uundværlig for udvidelsen og også for at kunne opnå de 1, 27 % af bruttonationalproduktet. Men disse begrænsninger indebærer også en risiko for en virkelig studehandel, som kunne bringe de nationale egoismer og de opnåede rettigheder i forgrunden. Det er Deres og Kommissionens ansvar i de kommende debatter at afværge en skarp krise, hvis virkning for befolkningen ville være overordentlig skadelig. Lad os tværtimod forsøge at få Unionen til at bevæge sig endnu mere i kommunautær retning, således at den fælles interesse vejer tungere i de nationale interessers simple regnestykke. Tro mod den motorfunktion, som Luxembourg hele tiden har udøvet, hr. rådsformand og hr. kommissionsformand, må den sætte alt ind på at lade Unionen komme styrket ud af de vanskelige forestående forhandlinger.

Schaffner
Hr. formand, kære kolleger, hr. rådsformand, i det program, som De anfører for Deres formandskab, omtaler De tre store tidsfrister: Det ekstraordinære topmøde om beskæftigelse, udvidelsesprocessen og den fortsatte monetære forberedelse.
Jeg vil i særdeleshed på min gruppes vegne komme nærmere ind på de to første punkter. Hvis det er et mere effektivt og mere solidarisk Europa, De ønsker, hvis det først og fremmest er Deres mål at handle for borgerne, er det beskæftigelsesproblemet, man må tage fat i for at opfylde deres egentlige forventning. Vi vil ikke lægge skjul på, at vi fortsat håber på en egentlig udvikling i adfærden, der vil lette skabelsen af arbejdspladser, navnlig for de små og mellemstore virksomheder. Dette punkt er for øvrigt direkte forbundet med arbejdet med overførsel til national ret og gennemførelse af fællesskabsretten og reduktionen af de administrative udgifter, der påhviler de små og mellemstore virksomheder.
Det Europæiske Råds ekstraordinære møde vil uden tvivl være en test for Deres formandskab. Enden vil det forblive en tekst, hvor konklusionerne vil indgå i kataloget med de gode hensigter, eller også vil der komme virkelig konkrete forslag ud af det, og medlemsstaternes vilje til at vedtage dem vil så være mærkbar.
Vi godkender Deres forslag til medlemsstaterne om at meddele de nationale foranstaltninger, der har en indvirkning på beskæftigelsen. Der er ingen skam i at bruge effektive opskrifter, selv om man ikke selv har opfundet dem.
Når Kommissionen med hensyn til udvidelsen i dag har forelagt et ansvarligt forslag med hensyn til ansøgerlandene, ville Rådet vinde ære ved at have en politisk vision for denne udvidelse.
Lande som Rumænien, og jeg citerer Kommissionen; «der har fået demokratiske institutioner, hvis stabilitet nu synes sikret«, men også Slovakiet, der er mindst lige så demokratisk som andre, har brug for den politiske anerkendelse, som en gennemgang af deres ansøgning ville udgøre.
Jeg tør ikke tro, at begrænsningen af ansøgerne til »fem plus en« er en modig måde at løse det problem med reformen af institutionerne på, der slap ud på topmødet i Amsterdam.

Goerens
Hr. formand, udvidelsen af Den Europæiske Union til landene i Central- og Østeuropa indgår i et historisk perspektiv, der vil give os lejlighed til at fjerne de sidste eftervirkninger af Jaltas Europa.
Denne opgaves historiske karakter opfordrer os til, forekommer det mig, at afholde os fra at være smålige med hensyn til prisen for udvidelsen. Det er rigtigt, at de budgetmæssige midler, der kræves til dette formål og omformningen af det institutionelle system, der er blevet uundgåelig, kort sagt alle de bestræbelser, som vi skal udfolde med hensyn til udvidelsen mod Central- og Østeuropa, er af et exceptionelt omfang.
Ikke desto mindre forekommer det mig fornuftigt at betegne vores medvirken i det foreliggende tilfælde som ansvarlighedens pris. I 1947 blev ansvarlighedens pris betalt af De Forenede Stater i form af Marshall-hjælpen, der skulle genskabe Vesteuropa, ikke uden succes for øvrigt, fra ruinerne af Den anden Verdenskrig. I 1997 er ansvarlighedens pris den pris, der kræves af os, hvis vi ønsker at give landene i Central- og Østeuropa den legitime ret til at deltage i opbygningen af en ny politisk, økonomisk, fredelig, retfærdig og sikker orden i Europa.
Hr. formand, der er næppe noget alternativ til ansvarlighedens pris, kun ligegyldighedens pris, som vi ville være foranlediget til at betale i det, definitivt fjerne, håber jeg, tilfælde, hvor vi flygter fra vores ansvar over for dem, for hvem det tidligere var forbudt at føre en dialog, der var værdig til dette navn, med Den Europæiske Union.
Det påhviler det luxembourgske formandskab at lede Rådets anliggender i den forbindelse i de kommende seks måneder. Herved kan det nuværende formandskab regne med Europa-Parlamentets velvillige støtte generelt og den liberale gruppes i særdeleshed, der ikke har undladt at bemærke, at kvaliteten af et formandskab ikke nødvendigvis er en funktion af størrelsen af den medlemsstat, der har denne funktion.
Hr. rådsformand, De udøver formandskabet på vegne af en medlemsstat, der allerede i forrige århundrede havde forstået, at det var for lille til alene at tage alle de økonomiske, politiske og sikkerhedsmæssige udfordringer op. Da forpligtelsen til at lykkes er blevet en konstant historie i Deres land, hr. Poos, vil jeg bare ønske Dem den fantasi, det mod og det klarsyn, der er absolut nødvendige for at gennemføre Deres historiske opgave.

Puerta
Hr. formand, jeg vil gerne over for formanden for Rådet, hr. Poos, give udtryk for ét ønske og to bekymringer. Ønsket er, at man på Rådets møde i december vil have held med forberedelsen af udvidelsen. Her til formiddag har vi haft en lang debat om udvidelsen, vi har fået forelagt Kommissionens synspunkter, hvilket alt sammen er et godt grundlag for, at Rådet med det luxembourgske formandskab kan tage vigtige skridt henimod denne nødvendige udvidelse.
Men derudover vil jeg gerne forelægge Dem to bekymringer. Den ene af dem, som alle medlemmer nævner, er Det Europæiske Råds møde om beskæftigelsen den 21. og 22. november i Luxembourg. Det luxembourgske formandskab har påtaget sig et enormt ansvar. Og der begynder at være en vis skepsis i den europæiske befolkning og i de politiske partier, for der er store forventninger, og det kan ikke være sådan, at dette simpelthen bliver til en propagandaaktion for at dække over manglerne ved Amsterdam-mødet eller manglerne ved de mekanismer, Unionen råder over for at opnå en beskæftigelsespolitik. Min gruppe er særlig kaldet til at gå ind for en beskæftigelsespolitik. Gruppen hedder Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe, og dette siger næsten alt. Vi mener, at hvis man skal underordne sig kriterierne i stabilitetspagten, er det meget vanskeligt at skabe beskæftigelse, hvis der ikke sker en ændring i de makroøkonomiske politikker. Under alle omstændigheder opfordrer vi det luxembourgske formandskab til at opstille klare mål samt mekanismer til at nå disse. Formandskabet vil også få besøg af vores gruppe i Luxembourg, idet vi vil aflevere vores egne forslag.
Den anden bekymring - jeg skal gøre det på få sekunder - er Fællesskabets budget. Kommissionens første forslag er meget restriktivt, og vi ser også med stor bekymring, at regeringerne hælder til et nul-budget. Vi stoler på, at det luxembourgske formandskab vil sørge for, at det ikke bliver sådan.
Vi ønsker Dem held og lykke, og vi ønsker det europæiske samfund held og lykke i disse så svære og lovende tider.

Wolf
Hr. formand, som en fantasifuld, yderliggående og netop derfor også ansvarsbevidst opposition vil vi også gerne formulere vort løfte over for det luxembourgske formandskab. Vi vil nøje følge, hvad det luxembourgske formandskab giver sig i kast med, og vi vil støtte ethvert skridt, også det mindske, som er et første skridt, som fører bort fra den nuværende forfejlede politik og i stedet går i retning af et andet mere demokratisk, økologisk og socialt Europa. Et Europa, en Europæisk Union, som ikke primært tjener bankerne og de store koncerner, men derimod det jævne menneske, og som spiller en konstruktiv solidarisk-forsonende og præventivkonfliktovervindende rolle i hele verden. Dette indebærer, at man seriøst efterkommer kravet om en virkelig ligestilling med hensyn til behandlingen af ansøgerlandene, også af dem, som ikke er foreslået til første runde. Dette indebærer imidlertid også, at man mere indgående tager fat på beskæftigelsespolitikken. Jeg kan også bebude, at vi 14 dage inden topmødet vil afholde et grønt beskæftigelsestopmøde i Luxembourg. Vi vil sammen med andre kræfter fra Den Europæiske Forsamling for Fuld Beskæftigelse være til stede under topmødet i Luxembourg for at fremlægge vore krav.
Dette indebærer, at vi virkelig opgiver det neoliberale og monetaristiske grundlag for beskæftigelsespolitikken, som sigter mod at foregive, at lave lønninger og usikker beskæftigelse er løsningen. Vi har ikke brug for truslen i form af keynesianske udgiftsprogrammer, hvor man uden mening og forstand nedgraver og igen opgraver milliarder af ECU. Der skal iværksættes en europæisk beskæftigelsespolitik, som naturligvis også koster penge, men som frem for alt er baseret på en styringspolitisk overgang til en anden udviklingsmodel: økologiske fremtidsinvesteringsprogrammer, offentlig fremme af en arbejdstidsnedsættelse, direkte styrkelse af den indenlandske efterspørgsel gennem en omfordeling nedad og finansielle foranstaltninger i den tertiære sektor.
Hvis vi iværksætter dette i fællesskab, vil det lykkes for os, at Agenda 2000 ikke springer op som en brølende løve for så at lande som sengeforligger hos dem, der hidtil har bestemt den europæiske politik.

Weber
Hr. formand, det er en ganske særlig eftermiddag for os luxembourgere. Som repræsentant for et land med 400.000 indbyggere er jeg helt stolt over at kunne byde det luxembourgske formandskab velkommen på vegne af Gruppen Europæisk Radikal Alliance i Europa-Parlamentet. Dagsordenen rummer, som De ser, adskillige udfordringer, navnlig på det miljøpolitiske område. De skal forberede Dem til konferencen i Kyoto om klimaforandringer. Det er en sag, der har særlig betydning for bevarelsen af skovene verden over. Hr. Poos har netop været inde på det handlingsprogram, vi har sammen med Canada, som vil blive drøftet her i EuropaParlamentet senere i dag.
De føler utvivlsomt et oprigtigt engagement. Jeg vil gerne bede Dem om specielt på dette område at tage hensyn til de ikke-statslige organisationers klagepunkter og ønsker. Da der nærmest kun er luxembourgere til stede her, vil jeg slutte af på letzeburgesch.
Här Präsident, well mir de metteg ennert eis sin, ass ett mir eng besonnesch Éier an e Pleséira, Iech enorm vill Erfoleg ze wënschen an Ärer schwieriger Missionn am Dengscht vun Europa. Vun eiser Fractionn huet Dir all die bescht Wënsch! Merci!

Bonde
Hr. formand, det blev sagt, at regeringskonferencen blev indkaldt for at gøre EU parat til udvidelsen med de nye medlemslande. Den opgave er ikke løst. Kommissionen forlanger nu en ny regeringskonference i år 2000 før en mulig udvidelse. Men Amsterdam-traktaten gør det sværere at samle Europa. Nye medlemslande skal opfylde endnu skrappere krav til den økonomiske politik og til de offentlige budgetter. De skal deltage i det monetære samarbejde. Det vil vanskeliggøre en bæredygtig økonomisk udvikling i de tilbagestående økonomier. En betingelse for at være med er, at de nye medlemslande skal fjerne deres indbyrdes grænser og grænserne til EU. Er EU parat til at åbne arbejdsmarkedet for ny indvandring, mens vi har 18 millioner arbejdsløse? Kan det ske uden sociale konflikter? Med sine skærpede krav til nye lande indebærer Amsterdam en reel udsættelse af udvidelsen. I modstrid med vores opgave deler vi Europa i stedet for at samle det. I Amsterdam-traktaten er der pæne ord om åbenhed, bæredygtig udvikling og beskæftigelse. Men sammen med møntunionen munder de pæne ord om beskæftigelse ud i større ledighed. Erklæringerne om miljøet ledsages af afskaffelse af miljøgarantien i traktatens artikel 100 A, stk. 4, til fordel for en dispensationsordning, som Kommissionen administrerer. Åbenheden kan i dag vedtages af 8 af 15 lande. Den kan i morgen blokeres af 3 lande som Spanien, Frankrig og Tyskland. Så det, jeg vil råbe hurra for, er der ikke, og derfor må jeg nu sætte mig uden at råbe hurra, men jeg vil dog lykønske Luxembourg med overtagelsen af formandskabet i EU. Vi plejer at have gode formandskaber, når de små lande sidder i formandssædet.

Vanhecke
Hr. formand, jeg vil gerne benytte lejligheden til at henlede det luxembourgske formandskabs opmærksomhed på et problem, som i øjeblikket viser sig i mit land i anledning af omsætningen til belgisk ret af det europæiske direktiv af 19. december 1994 om stemmeret til europæiske borgere.
Jeg vil allerførst sige, at dette direktiv er et eksempel - i hvert fald i mine øjne - på den udemokratiske europæiske beslutningsproces. For at kunne indføre den europæiske stemmeret er en grundlovsændring med et parlamentarisk flertal på to tredjedele nødvendig i Belgien. Ikke desto mindre blev både Maastricht-traktaten og selve det bindende direktiv i mit land godkendt med et almindeligt flertal. Det europæiske direktivs faktiske forrang i forhold til den belgiske grundlov er således ensbetydende med, at egentlig ligegyldig hvilken minister med et almindeligt flertal eller ligegyldigt hvilket europæisk Ministerråd kan ændre mit lands grundlov, hvilket forekommer mig uacceptabelt og udemokratisk.
Konkret rejser det enorme problem sig nu for os flamlændere, at stemmeretten for EU-borgere i Bruxelles og i de flamske kommuner omkring Bruxelles i praksis er ensbetydende med en slags etnisk udrensning til ulempe for de nederlandsksprogede, til ulempe for flamlænderne. Jeg mener, at det er en situation, som ikke vil være ukendt for luxembourgerne, som jo også har deres egen specifikke sprogkultur.
I dag må jeg derfor principielt sige, at det ofte anvendte slogan »europæisk mangfoldighed som vort kontinents rigdom« ikke må vedblive at være tomme ord. Og at mangfoldighed betyder, at et folk har sit eget beskyttede område, hvor dets kultur er dominerende, og hvor indvandrere er velkomne, men forventes at tilpasse sig.
Flamlænderne må nu konstatere, at de fremmedsprogede, indvandrerne, på deres område i Bruxelles og omegn ikke blot undlader at tilpasse sig, men også forsøger at pålægge dem deres kultur, deres sprog og deres lov.
I dag er det pågældende europæiske direktiv stadig ikke omsat til belgisk ret. Hvis det luxembourgske formandskab eller Kommissionen som bebudet foretager skridt med henblik på alligevel at tvinge mit land, Flandern, må man være klar over, at et helt folk, flamlænderne, så vil vende sig imod dette Europa, og det ville være beklageligt.

David
Hr. formand, det er muligvis ganske overflødigt at sige det, men det er dog værd at understrege, at det luxembourgske formandskab tiltræder på et kritisk tidspunkt i Europas udvikling. Vi står her i dag over for afslutningen på regeringskonferencen og får forelagt Agenda 2000-dokumentet. Begge disse ting leder på hver deres måde vore tanker i retning af en udvidelse af Den Europæiske Union. Denne udvidelse har uhyre stor betydning, ikke blot rent symbolsk, men også på det helt praktiske plan.
Udvidelsen er betydningsfuld for de lande, som ønsker at blive medlemmer af Den Europæiske Union, men den er også vigtig for os selv, de nuværende medlemsstater. Der er ingen tvivl om, at det bliver udvidelsen, som på mange måder - ganske med rette - kommer til at stjæle billedet under det luxembourgske formandskab. Men her i dag vil jeg specielt anmode om, at man ikke glemmer beskæftigelsen. Ja, lad os i endnu højere grad sætte fokus på jobskabelse.
Jeg er meget tilfreds med, at der bliver et særligt topmøde om beskæftigelsen til november. Det bliver ekstremt vigtigt for alle parter, og ikke mindst for de 18 millioner arbejdsløse, der er i Europa i dag. Men jeg håber ikke, at denne konference blot bliver en høflig konference; det er mit håb, at det kan blive en dynamisk begivenhed. En dynamisk begivenhed, hvor man ikke blot taler om den bedste praksis, men en begivenhed, hvor man faktisk får forelagt nogle velgennemarbejdede, konkrete forslag og når til enighed om at gennemføre disse forslag. Det, som jeg gerne så, er for eksempel henstillinger om erhvervsevne, om en mere effektiv anvendelse af strukturfondene, om forbedring af Den Europæiske Unions konkurrenceevne, om fremme af uddannelse og erhvervsuddannelse, om fremlæggelse af ideer til, hvordan man kan lette overgangen fra sociale ydelser til arbejde uden på nogen måde at underminere velfærdsstaten.
Vi har brug for at komme videre med handlingsprogrammet for det indre marked. Men jeg mener også, at der er brug for at finde ekstra ressourcer til jobskabelse. Måske er en af de bedste måder at nå dette mål på, at man i hele Europa indfører lavt forrentede lån med henblik på transeuropæiske net, og samtidig på de små og mellemstore virksomheders udvikling - det kunne være en af de centrale metoder til at sikre effektiv jobskabelse i Europa i dag.
Hvis vi ikke når dette mål, løber vi alle en meget alvorlig risiko for at forværre den desillusionering, der mærkes i Europa i dag, når det gælder hele konceptet med europæisk samarbejde og integration. Men her og nu er jeg optimistisk. Jeg tror, at vi kan bygge videre på det, vi har opnået i Amsterdam, komme videre frem på dette grundlag, uddybe diskussionerne om udvidelsen og samtidig skabe de job, der er så hårdt brug for.
Jeg synes, at de indikationer, vi her i dag har fået fra det luxembourgske formandskab, er meget opmuntrende og yderst fornuftige. Jeg er også glad for den meget dybtfølte vilje til at samarbejde med Europa-Parlamentet, og jeg er overbevist om, at hvis det luxembourgske formandskab deler Europa-Parlamentets prioritering på en række felter, så bliver det et vellykket formandskab. Jeg ønsker Dem held og lykke.

Reding
Hr. formand, tillad mig at hilse på det luxembourgske formandskab på dets eget nationalsprog, luxembourgsk.
Hr. formand, det luxembourgske formandskab kommer på et afgørende tidspunkt for udviklingen af Unionen. Efter Amsterdam ventes der nogle fundamentale beslutninger.
På den ene side har Unionens borgere blikket vendt mod topmødet om beskæftigelse, der skal finde sted i efteråret. Millioner af europæere uden arbejde, millioner af unge uden fremtidsperspektiv forventer nogle svar af os. Ikke tomme løfter, ikke nye rapporter eller supplerende løsninger.
Siden topmødet i Essen i 1994 har Europa regelmæssigt talt om beskæftigelsen. Det ville være på høje tid, at disse ord endelig blev fulgt op af handlinger. De arbejdsløse og de unge skal ikke bare lade topmødet være et alibi, der kommer med den hundrede og syttende løsning. De ønsker konkrete og reelle løsninger. Disse praktiske løsninger kan Europa ikke levere alene, men det kan stimulere, mobilisere, give retningslinjer og koordinere. Det kan opmuntre medlemsstaterne til hos dem at anvende initiativer for beskæftigelse, der er blevet bevist i andre lande. Den kan frigive disse penge, der hviler på bunden af de europæiske kasser, så de investeres i jobskabende projekter. Kort sagt, Europa kan igen give håb og igangsætte nationale aktioner, der alene kan bibringe konkrete løsninger på arbejdsløshedsproblemet.
Det må være klart: Enhver politik, der har til formål at reducere den europæiske socialmodel, ville erstatte de arbejdsløse med fattige. Det ville være en politik imod respekten for individet, imod solidariteten. En sådan politik ville møde voldsom modstand hos de kristne demokrater!
For at topmødet om beskæftigelse skal blive succesrigt, er det dog ikke tilstrækkeligt udelukkende med det luxembourgske formandskab. Alle statscheferne må engagere sig personligt; de nationale parlamenter må komme med deres bidrag. Europa-Parlamentet må spille sin rolle som drivkraft; de sociale partnere skal blive egentlige partnere; den private kreditsektor må prioritere investering i beskæftigelse. Når alle tager fat på denne opgave på lokalt, regionalt, nationalt og europæisk niveau, er det kun på denne måde, at arbejdsløsheden kan bekæmpes effektivt.
Det andet stærke punkt i det luxembourgske formandskab er forberedelsen af udvidelsen. Millioner af mænd og kvinder i østlandene, der har generhvervet friheden og demokratiet, har blikket vendt mod os. Vi kan ikke, og vi må ikke skuffe dem!
«Agenda 2000«, der blev forelagt i dag af formanden, Jacques Santer, har igangsat debatten om det 21. århundredes Europas arkitektur. Det er nu op til det luxembourgske formandskab at sætte pejlemærkerne for et historisk foretagende, der vil forsone vores kontinent med sig selv. Det er rigtigt, at vores borgere betragter udvidelsesprojektet med skepsis. Man må tage deres tvivl og deres frygt alvorligt. Man må forklare, at udvidelsen vil foregå på en gennemtænkt måde, fra sag til sag, skridt for skridt, at det er nødvendigt for stabiliteten og freden på vores kontinent, og at den med tiden vil have positive virkninger for alle på det økonomiske og sociale niveau.
Borgernes tilslutning til dette historiske projekt er absolut nødvendig. Hr. rådsformand, at stimulere denne forståelse, denne tilslutning, påhviler således det luxembourgske formandskab, og det vil ikke være en af dets mindste opgaver.
Luxembourg er et lille land, men det har gentagne gange tidligere vist, at det er i stand til at have store formandskaber. Jeg er meget overbevist om, at heller ikke denne gang vil håbene blive skuffede!

Wurtz
Hr. formand, det luxembourgske formandskab tegner til at blive uroligt, men spændende. Det næste halvår vil faktisk se modsigelser modnes, der vil kræve afgørende valg for den europæiske konstruktions fremtid. Den stærkeste af disse modsigelser er den, der mere end nogensinde sætter kravene til den sociale politik og beskæftigelsen op mod den finansielle blokering, der er gennemført i den nuværende Økonomiske og Monetære Union. Overalt tilspidser debatten om det forcerede skridt mod den fælles valuta, om kriteriernes jerngreb og stabilitetspagten, om den urealistiske tidsplan, ja om selve logikken, der antydes i hele projektet.
Officielt har spørgsmålet været løst i fem år, men det er først i dag, at vores medborgere er i stand til konkret at kontrollere, at disse nyliberale valg helt enkelt er uforenelige med et socialt Europa.
Det er derfor, at krisen med euroen bryder ud overalt. Sverige, der dog forleden dag underskrev Maastrichttraktaten uden forbehold, mener nu, at projektet med den fælles valuta er usikkert og vaklende og beslutter ikke at gå med i Den Monetære Union i 1999. Herved beviser Sverige over for dem, der tvivler herpå, at det er fuldstændig muligt at ændre valg på basis af erfaringen. Storbritannien venter selv at kunne dømme skriftligt for at bestemme sig. I Frankrig har premierministeren selv meddelt, at han, når tiden er inde, over for offentligheden vil redegøre for modsigelserne mellem de sociale krav og skridtet mod euroen, således at de kan hjælpe med at skære igennem.
Tanken om en udskydelse af projektet med den fælles valuta gør sig mere og mere gældende. Endnu bedre, det er ikke længere formasteligt at stille spørgsmålet: Skal man ikke give arbejdet tilbage til professionen? For eksempel har man ment, at faldet i de sociale offentlige udgifter ville nedsætte underskuddene. Men det går ikke, derfor benytter man sig af kunstgreb for at respektere kriterierne. Hvorfor ikke vælge det modsatte, en rigtigt udnyttet igangsættelse af de sociale offentlige udgifter igen, med andre ord, udgifter, der medvirker til at skabe mere vækst og flere egentlige arbejdspladser, og således flere offentlige og sociale indtægter, som nedsætter underskuddene? Det monetære samarbejdsinstrument til en sådan politik burde i vores øjne ikke være en fælles valuta, med andre ord ensretning efter den stærkeste valuta med alle dets økonomiske og politiske konsekvenser, men en fælles europæisk valuta, en egentlig union af nationale valutaer til samarbejde.
Under alle omstændigheder er øjeblikket kommet til at acceptere en åben debat uden tabuer om det spørgsmål, der optager os alle, ikke Europas modstandere, men tværtimod dem, der ønsker, at Europa får succes. Dette spørgsmål er følgende: Hvad skal man ændre grundlæggende, for at vores medborgere igen kan finde sig til rette og engagere sig? Det er i mine øjne den store udfordring i de næste seks måneder.

Berthu
Hr. rådsformand, De indtager formandskabet for Den Europæiske Union på et vanskeligt tidspunkt, hvor De skal medvirke til at løse de væsentlige problemer for den fælles valutas fremtid, som Deres forgængere ikke har haft succes med at behandle, og som de kun har skubbet foran sig indtil det næste formandskab.
Jeg vil i den forbindelse nævne den nøjagtige geometri for de lande, der deltager i euroen, valutapolitikkens retning, en eventuel økonomisk styring af euroen og dens stilling over for Den Europæiske Centralbank. Der skal megen dygtighed til fra Deres side for at styre disse fundamentale problemer, for det bliver klart vanskeligt at bevare den relative enstemmighed, når man ikke længere kan forblive tvetydig, og man er forpligtet til at blive færdig.
Man har tillagt Dem hensigten, for at gøre diskussionerne og spekulationerne korte, inden årets udgang at foreslå den direkte og endelige fastlæggelse af valutakurserne mellem et vist antal valutaer. Denne metode, der forekommer taktisk god, er imidlertid ikke fastlagt i traktaten og den ville i alle tilfælde efterlade de problemer, jeg nævnte for lidt siden, uløste, og give medlemsstaterne fornemmelsen af at være fanget i en fælde på et tidspunkt, hvor det til sidst vil være nødvendigt at behandle dem.
Personligt mener jeg - men det er ikke den hensigt, De viser - at det ville være klogere, om De i overensstemmelse med traktatens artikel 109 J, stk. 4, inden den 1. januar 1998 anmodede Rådet om at fastsætte en anden ikrafttrædelsesdato end den 1. januar 1999 for den fælles valuta. Debatten ville således blive frigivet til nogle meget vigtige spørgsmål for vores fremtid, navnlig spørgsmålene om sammenkædningen af den monetære organisation, institutionerne og udvidelsen.
Fristelsen er i dag stor til at ville krybe udenom. Hr. Poos har måske delvis givet efter herfor ved at foreslå, at man skulle vælge: «den hurtigst mulige metode« til at ratificere udkastet til Amsterdam-traktaten. Hvor stor var vores forbavselse ikke ved afslutningen af samme rådsmøde at høre en statschef glæde sig over, at de ubetydelige reformer ifølge ham ville gøre det muligt at undgå en folkeafstemning i hans land! I sandhed et mærkeligt demokratisk Europa, hvor manglende høring af et folk betragtes som et positivt punkt! Det er den række af misforståelser mellem Unionen og dens befolkninger, som vi gerne vil ud af, og vi håber, hr. formand, at det luxembourgske formandskab vil medvirke hertil.

Amadeo
Hr. formand, det luxembourgske formandskab vil utvivlsomt blive yderst vanskeligt af to grunde. For det første at det arver en ufuldendt regeringskonference, og for det andet, at arbejdsløshedsproblemet, der nu er det absolut største problem i Europa, hidtil kun er blevet behandlet med snakkerier, men jeg vil kun fremsætte en international betragtning, fordi tiden er kort. Jeg tager mit udgangspunkt i, hvad der skete på det nylige topmøde i NATO i Madrid, hvor det besluttedes at udvide denne militære organisation med Polen, Ungarn og Tjekkiet for at vise, at Europa endnu halter bagefter med hensyn til en fælles europæisk sikkerhedspolitik.
På dette topmøde var det alene Frankrig og meget frygtsomt Italien, der modsatte sig, at man ved åbningen mod øst skulle udelukke Slovenien og Rumænien. Kun Republikken Frankrigs præsident satte hælene i jorden, da han bestred USA's beslutninger og med stor styrke støttede sine egne synspunkter og gjorde det fremragende, men desværre alene og uden resultat. Europa har følgelig været med til at træffe et betydeligt historisk valg, mens det endnu står delt og ikke har nogen indflydelse. Det amerikanske diplomati har efter at have besluttet, at NATO skulle udvides, ligeledes besluttet, at udvidelsen kun skulle omfatte tre lande og således med held spillet på splittelsen i Europa og manglen på en fælles linje hos de europæiske lande. Efter vor opfattelse havde det været at foretrække ikke at udvide NATO mod øst i dag på grund af risikoen for, at der i Rusland skal opstå et nyt omklamringssyndrom og en ny panslavisk form for militarisme. Det ville have været meget bedre at lade disse tre lande samt Slovenien og Rumænien komme ind i Den Vesteuropæiske Union, måske i forbindelse med deres fremtidige tiltrædelse af Den Europæiske Union. Men det vi bestrider, er først og fremmest manglen på en fælles, entydig strategi, som desværre vil fortsætte, indtil man reformerer beslutningsprocessen og forlader kriteriet om enstemmighed, og indtil man beslutter at give den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik en rolle i første række i opbygningen af Europa.

W.G. van Velzen
Hr. formand, den sidste taler begyndte med at sige, at Luxembourg vil få store problemer, i hvert fald formandskabet. Jeg vil gribe det anderledes an. Efter min mening har det luxembourgske formandskab en enorm chance. Efter min mening er alle i Europa så lede og kede af alle mulige erklæringer uden nogen betydning og så overbevist om, at der omsider skal formuleres konkrete kendsgerninger, at der skal opstilles konkrete mål, at chancen for succes i forbindelse med beskæftigelsestopmødet er meget større, end man formoder. Jeg tør sige dette så dristigt, fordi jeg har stor tillid til det luxembourgske formandskab. Og ikke fordi det er et lille land, for jeg tror ikke, at det er af særlig betydning, men fordi jeg ved, at det er venligt stemt over for sagen, og fordi det har de egenskaber, der skal til for at formulere tingene ganske klart, sobert, men også meget konkret. Jeg er glad for, at formanden, hr. Juncker, i går i Udvalget om Beskæftigelse udtrykkeligt bad os om at yde et bidrag inden midten af oktober. Vi vil gerne gøre dette, og jeg vil sige noget om vor indsats og vore kriterier.
For det første skal det være meget konkret. Der skal formuleres en tidsplan, der skal opstilles tydelige mål, midlerne skal formuleres, og De må være konkret med procentdele, antal, osv. Beslutningerne skal også træde i kraft øjeblikkeligt, hvilket betyder, at der på dette topmøde skal træffes beslutninger, som har betydning dagen efter, også for de nationale budgetter. For det er smukt at sige, at beskæftigelsen primært er et nationalt anliggende, men så skal dette ansvar også komme til udtryk i de nationale budgetter. Jeg håber ikke, at man allerede inden topmødet har afsluttet behandlingen af de nationale budgetter. Det gælder for øvrigt også for ØKOFIN-Rådet. Også der må der stadig være tilstrækkelige muligheder for under andenbehandlingen at føre det ud i livet, som er besluttet på topmødet.
Jeg vil også, og jeg håber, at det gælder også for Parlamentet, koncentrere mig om arbejdsmarkedets forpligtelser. For disse spiller ligeledes en vigtig rolle. Efter min opfattelse intet tabu med hensyn til fleksibilisering eller modernisering. Men det kan aldrig være et ensidigt offer, som arbejdstagere skal bringe. Fleksibilisering og modernisering kan udelukkende være en følge af en kontrakt, idet der på den ene side står fleksibilisering og på den anden side f.eks. flere arbejdspladser eller tilstrækkelig sikring, social sikring. Vi ville gerne have, at der i hvert fald træffes én konkret beslutning, og det er, at den aktive arbejdsmarkedspolitik primært vil blive koncentreret om disse atten til tredive millioner mennesker, som er arbejdsløse. Ingen uforpligtende uddannelse mere i Europa, men en forpligtelse, idet en uddannelse altid følges af en arbejdsplads i minimalt ét år. Det gamle forslag fra Delors, det må omsider føres ud i livet. Dertil har vi for øvrigt i høj grad brug for arbejdsmarkedets parter.
Jeg har allerede sagt, at beskæftigelsespolitik er national. Det er dels rigtigt, dels er det noget vrøvl. Et af de vigtigste instrumenter er skatte- og afgiftspolitikken. Skatte- og afgiftspolitikken er en af de ting, som primært udspiller sig på europæisk plan, og hvis vi vil give mulighed for tilskyndelsesforanstaltninger, så skal Europa spille en usædvanlig vigtig rolle her.

Friedrich
Hr. rådsformand, jeg vil kun udtale mig om et enkelt aspekt, nemlig skatteharmoniseringen. Den særdeles forskellige skattelovgivning i Europa medfører betydelige konkurrencefordrejninger og nedlæggelse af arbejdspladser. Hele firmasammenslutninger og mange beslutninger i virksomhederne træffes i dag ikke ud fra økonomiske aspekter, men derimod i praksis ud fra skattemæssige aspekter, dvs. ud fra motiver, der ligger uden for virksomheden.
Her skal De - og jeg appellerer i dag i Europa-Parlamentet til Dem - forelægge forslag, som De var inde på. Når det nu ikke er muligt at gennemføre en harmonisering som led i det første skridt, bør man i det mindste realistisk tilstræbe at tage skridt mod en tilnærmelse. Jeg ved, at netop min regering hidtil har sagt, at enstemmighed er særdeles vigtig i forbindelse med skattelovgivningen. Jeg foreslår Dem i dag, at vi afskaffer enstemmighedsprincippet, for så vidt angår udsvingsmargenerne og skatternes beregningsgrundlag. Vi bør således være rede til i forbindelse med disse aspekter også at træffe afgørelse med flertal uden enstemmighed, da vi i modsat fald ikke får løst dette problem med hensyn til en skatteharmonisering.
Derfor er jeg Dem meget taknemlig for, at De tog dette op i Deres tale. Vi forventer, at De på skatteharmoniseringsområdet af hensyn til vore borgere og af hensyn til konkurrencen på det globale verdensmarked med amerikanerne og asiaterne virkelig indleder skridt i retning af en harmonisering og foretager dem med Europa-Parlamentets støtte. I øvrigt anmoder jeg om, at det føres til protokols, at jeg ikke har udnyttet min taletid fuldt ud.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, efter at have ønsket formandskabet held og lykke, vil jeg komme med en række konkrete spørgsmål, som jeg, så vidt det er muligt, også gerne vil have konkrete svar på.
For at begynde med det mest nærliggende, så har det været formandskabets opgave at færdiggøre udarbejdelsen af Amsterdam-traktatens aftaler, og jeg har fået at vide, at der er nogle medlemsstater, som kritiserer nogle af aftalerne, helt konkret de aftaler, som vedrører udvidelsen af Parlamentets beføjelser i den fælles beslutningstagning, samt nogle aspekter vedrørende den frie bevægelighed for personer.
Jeg mener, det ville være ønskværdigt, hr. formand, om formandskabet som garant for den offentlige interesse mobiliserede alle midler for at garantere opfyldelsen af disse aftaler, som man er nået frem til på Det Europæiske Råds møde i Amsterdam.
Hvad angår funktionen af det indre marked, hr. formand, er sandheden, at der stadig sker overtrædelser af reglerne omkring det indre marked, helt konkret med hensyn til den frie bevægelighed for varer. Og denne overdrevne, gentagne og permanente adfærd bringer selve ideen med det indre marked i fare, og derudover bringer den det europæiske projekts troværdighed i fare, for vi kan ikke bede vores borgere om at tro på noget, som ikke fungerer korrekt.
Spørgsmålet er meget enkelt, hr. formand: Er formandskabet enig i, at man inden for den aktionsplan, som Kommissionen har godkendt for det indre marked, indfører sanktioner over for de medlemsstater, som ikke garanterer de frihedsrettigheder, traktaten forpligter dem til?
Jeg glæder mig over Deres omtale af styrkelsen af relationerne til landene i Latinamerika, og jeg vil gerne vide, hr. formand, om det luxembourgske formandskab i forbindelse med topmødet mellem Den Europæiske Union og landene fra Latinamerika - som lader til at skulle afholdes under det tyske formandskab - kunne fremskynde beslutningen om stedet, formen, omfanget og datoen for afholdelsen.
Jeg vil slutte, som jeg begyndte, hr. formand, med at udtrykke mine bedste ønsker for udøvelsen af Deres formandskab i overbevisning om, at vi takket være Deres erfaring og vilje til at forsvare den offentlige interesse kan nå de resultater, vi alle forventer.

Lulling
Hr. formand, i morges sagde formanden, hr. Santer, som konklusion på sin forelæggelse af Agenda 2000: «Vores succes vil også være Europas«. For lidt siden gjorde hr. Poos under forelæggelsen af sit program opmærksom på det, der næsten er en åbenlys sandhed, dvs. at Luxembourg får formandskabet for Unionen på et kritisk tidspunkt for dennes udvikling. Det luxembourgske formandskabs succes vil således også være Europas. Det ønsker jeg af hele mit hjerte.
Jeg vil ikke komme nærmere ind på de store tidsfrister for dette formandskab, som mine kolleger i vid udstrækning har kommenteret, men som medlem af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik vil jeg gerne udtrykke min tilfredshed med hensyn til det luxembourgske formandskabs hensigter med den skattemæssige harmonisering. Her i Parlamentet kritiserer man ofte mit land, når det drejer sig om denne sag. Jeg håber, at det luxembourgske formandskab også kan overbevise Parlamentet om, at dets indfaldsvinkel, dvs. en samlet indfaldsvinkel er god for at få standset enhver usund skattemæssig konkurrence. Jeg kan således berolige min kollega, hr. Friedrich.
Mine kolleger i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter har pålagt mig at sige, at da tingene er, som de er med hensyn til Agenda 2000, forventer vi af det luxembourgske formandskab og især af vores ven, landbrugsminister Fernand Boden, en anderledes mere opmærksom behandling af vores indstillinger end den triste skæbne, som blev tildelt 20 ud af 22 ændringsforslag i min betænkning for at redde bierne i Europa. Jeg ved, at det luxembourgske formandskab er bevidst om de nye udfordringer, der skal modtages i den fremtidige udvikling af den fælles landbrugspolitik, og at det har til hensigt at gå forsigtigt til værks, men også med den absolut nødvendige beslutsomhed for at fremme sagerne. Men bare det for Guds skyld ikke går i den forkerte retning og gør de europæiske landmænd og vinavlere til evige bistandsmodtagere.
Landmændene og vinavlerne må ikke blive hovedofrene for udvidelsen: Det, de beder om, er ikke mere støtte, men vilkår til at kunne producere ansvarligt såvel med hensyn til kvantitet som kvalitet. At ville berettige nedsættelsen af priserne ved at påstå, at forbrugerne ville få gavn heraf, vidner om en vis kynisme, for så vidt som forbrugerne bruger en større og større del af deres indkomst til overflødige ting og mindre og mindre til det væsentlige behov, som en sund og afbalanceret ernæring er.

Poos
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne takke alle dem, der har reageret spontant på forelæggelsen af det luxembourgske formandskabs rammeprogram for de kommende seks måneder, og jeg takker dem oprigtigt på hele formandskabets vegne for de opmuntringer, som de har været så venlige at fremføre til det tiltrædende formandskab.
Jeg vil gerne kort besvare tre eller fire store temaer, der er gået igen i de fleste af de taler, som vi har hørt.
Det første tema og den første udfordring, topmødet om beskæftigelsen, som vi på en effektiv måde skal forberede sammen med Dem. Vi ved, at De ikke ønsker, at topmødet bliver et topmøde med deregulering, med demobilisering af retten til arbejde og faglige erobringer. Vi ved også, at topmødet ikke må blive en illusion eller en mediemæssig festival uden fremtid. Derfor har vi indledt en konkret procedure til forberedelse af topmødet ved mobilisering af alle energier i Europa for beskæftigelsen.
I de kommende fire måneder indtil topmødet vil alle regeringer, alle sociale partnere, eksperter, politiske partier og Europa-Parlamentet blive mobiliseret for at meddele os deres forslag med henblik på, at dette topmøde skal lykkes. Med hensyn til indholdet er det nødvendigt, at topmødet bliver et topmøde med en europæisk merværdi føjet til de nationale politikker til bekæmpelse af arbejdsløsheden, dvs. man må styrke konkurrencedygtigheden for vores virksomheder, der er ansvarlige for skabelsen af arbejdspladser; man må igen tale om nedsættelse af de ikke-lønmæssige udgifter; man må igen tale om miljøbeskatning; man må også mobilisere de skjulte penge til beskæftigelse, man kan starte med vores egne institutioner, fællesskabsbudgettet, Den Europæiske Investeringsbank, uden at glemme de nationale budgetter, hvor kampen for beskæftigelsen skal have meget stor opmærksomhed.
Og så må man gennemgå alle de gode forslag, der allerede er på bordet, betænkningen af Delors, betænkningen af Santer om skabelse af arbejdspladser i nærheden. Der findes arbejdspladser i Europa, som skal mobiliseres, og jeg håber, at det europæiske topmøde vil kunne frembringe visse konkrete spor i den forbindelse.
Altså ingen reklamemæssige dispositioner, men et konkret mål, et topmøde om beskæftigelsen, der er anderledes end alle de andre topmøder, der skal fastlægge nogle mål, der er prioriterede af vores medlemsstater, og som de har sat tal på.
Det andet tema, udfordringen med udvidelsen. Den er blevet behandlet på to måder; man har endnu en gang fastholdt nødvendigheden af at uddybe, inden man udvider, og for det andet har man fastholdt nødvendigheden af ikke at skabe en ny deling i Europa. Hr. Fayot, og i dag, hr. Hänsch, har sagt, at effektiviteten af vores fællesskabsinstitutioner ikke afhænger af Kommissionens størrelse eller af stemmevægtningen i Rådet. Effektiviteten af vores institutioner er afhængig af den måde, de træffer deres beslutninger på og af den måde, de er organiserede på. En reorganisation af Kommissionen vil finde sted, og jeg vil også foreslå Rådet at gennemgå sine arbejdsmetoder. Herudover er der spørgsmålet om det kvalificerede flertal.
De femten medlemslande kunne for visse områder i traktaten acceptere mere kvalificeret flertal og en reduktion af de artikler, der endnu er underlagt enstemmighed. Men hvis man lægger antallet af vetoer sammen, der er fremsat af det ene eller andet land til den ene eller den anden kategori af beslutninger, kommer man frem til, må jeg sige med klarhed, den lille liste over kvalificeret flertal, der findes i Amsterdam-traktaten. Og hvis man i morgen igen ville kaste sig ud i denne øvelse med at kulegrave traktaten forfra og bagfra for her at finde andre artikler, hvor det kvalificerede flertal kunne indføres, ville man måske finde en eller to artikler til, men det ville ikke være forsøget værd. Lad os dog vente nogle år, inden vi går i gang med denne nye disposition.
Det er synspunktet i den institutionelle protokol, der er knyttet til Amsterdam-traktaten, der for de første fem udvidelser fastlægger en rent mekanisk tilpasning af Kommissionens størrelse og af stemmevægtningen, og som faktisk fastlægger en ny regeringskonference for ansøgerlande ud over de fem, hvor ikke alene institutionernes størrelse, men også deres funktion, herunder spørgsmålet om kvalificeret flertal, igen vil kunne nævnes.
Med hensyn til nødvendigheden af at undgå en ny deling af Europa er jeg enig med alle dem, der har understreget dette krav. Det er nødvendigt, at processen med udvidelsen af Den Europæiske Union holder døren åben for alle ansøgerstaterne, at den bekræfter, at alle har interesse i at tilslutte sig. Det eneste ukendte for os for øjeblikket er tidspunktet for deres tiltrædelse. Det historiske foretagende med genforeningen af det europæiske kontinent må ikke blive offer for en procedurefejl.
Den fælles valuta er blevet nævnt af et vist antal talere. Efter min mening indgår den fælles valuta i den stabile makroøkonomiske ramme, der er nødvendig for skabelsen af arbejdspladser. Hvis vi forfejler dette mål, kaster vi os selv ud i en krise, der ødelægger arbejdspladser. Derfor vil jeg sige til alle dem, der har fremført tanken om at udsætte gennemførelsen af euroen, at snarere end at udskyde den til senere, risikerer det således at ødelægge en lang række års indsats med national konvergens og igangsætte en alvorlig europæisk krise. Man skal snarere foregribe den, på det tidspunkt hvor det er åbenbart, at et betydeligt antal medlemsstater opfylder traktatens kriterier.
Der blev stillet nogle konkrete spørgsmål til sidst af en taler; jeg ved ikke, om han endnu er til stede i salen. Hvad angår Amsterdam-traktaten, bekræfter jeg, at det luxembourgske formandskab ikke vil åbne debatten igen. Traktaten er formelt blevet vedtaget af rådsformanden, premierminister Wim Kok, der konstaterede den formelle enighed om teksten hos alle delegationerne. Vi vil ikke længere starte diskussionen.
Krænkelsen af det indre marked i visse lande er en forkastelig praksis, men de stater, hvor en sådan praksis foregår, er ansvarlige for at overholde traktaten og de tilhørende forordninger. Hidtil har vi ikke haft europæiske sanktioner i den forbindelse, men jeg vil ikke udelukke, at dette tema bliver diskuteret på rådsniveau, og at vi indfører sådanne sanktioner, som for eksempel findes i den stabilitetspagt, der blev vedtaget i Amsterdam vedrørende den fælles valuta.
Det latinamerikanske topmøde er vi endnu ikke begyndt at forberede konkret. Jeg tror, at det vil blive afholdt i et af de latinamerikanske lande, og vi vil i de kommende uger igangsætte de hermed forbundne forberedelser.
Jeg vil slutte, hr. formand, med endnu en gang at takke. Det er blevet understreget, at det luxembourgske formandskab finder sted på et kritisk tidspunkt for Den Europæiske Unions historie. Et kritisk tidspunkt har også behov for kritiske parlamentsmedlemmer. I dag har De været kritiske og konstruktive. Det ønsker jeg, at De vil blive ved med at være i de kommende måneder, og det luxembourgske formandskab vil bestræbe sig på ikke at skuffe deres forventninger.

Formanden
Mange tak, hr. Poos, for Deres svar.
Forhandlingen er afsluttet.

Tyrkiets indtrængen i det nordlige Irak
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Rådet om situationen i Tyrkiet og det nordlige Irak.

Wohlfart
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne indledningsvis sige, at årene går, men visse konfliktelementer består.
Jeg havde for seks år siden i forbindelse med det luxembourgske formandskab lejlighed til at føre dialog med Parlamentet om samme emne, der i dag optager os, og desværre er det nødvendigt at konstatere, at problemerne består.
Hr. formand, mine damer og herrer, når dette er sagt, vil jeg gerne erindre de ærede parlamentsmedlemmer om, at respekten for menneskerettighederne og demokratiet i Tyrkiet fortsat bekymrer Ministerrådet. Efter den tyrkiske indtrængen i det nordlige Irak har Rådet - vil jeg gerne erindre om - været meget bekymret.
Samtidig med at Den Europæiske Unions formandskab helt forstår Tyrkiets ønske om at få en ende på terroristhandlingerne, understregede det, at det kurdiske problem kun kan løses med politiske og ikke militære midler.
Det har forpligtet Tyrkiet til at udvise den største tilbageholdenhed især ikke at bringe uskyldige civile menneskers liv i fare. Det har for øvrigt opmuntret de ansvarlige tyrkere til hurtigst muligt at trække deres militærstyrker tilbage fra irakisk territorium.
Hr. formand, jeg vil også gerne erindre om, at Den Europæiske Union på mødet i Associeringsrådet med Tyrkiet, der blev afholdt den 29. april i år i Luxembourg, igen bekræftede princippet med Tyrkiets mulighed for tiltrædelse i Den Europæiske Union, som Associeringsaftalen, der stammer fra 1963, for resten nævner det. Dette princip findes også i Kommissionens udtalelse, der stammer fra 1989, og som Rådet har gjort til sin.
Derfor vil Tyrkiet blive bedømt på grundlag af de samme objektive normer og kriterier som de andre ansøgerlande. Samtidig understregede Den Europæiske Union, at den fortsatte styrkelse af relationerne mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet er afhængig af et vist antal objektive kendsgerninger, herunder en løsning af det kurdiske spørgsmål.
Samtidig med at være bevidst om omfanget af det problem, som Tyrkiet står overfor i den sydøstlige del af landet, har Unionen ikke desto mindre understreget, at kampen mod terrorisme skal føres med respekt for menneskerettighederne og retsstaten. Den er derfor kommet med en appel, om at der findes en politisk løsning. Den har understreget, at det er absolut nødvendigt, at Tyrkiet opfylder de forpligtelser, der påhviler det som medlem af Europarådet og OSCE.
Det ser ud til, at størstedelen af de tyrkiske militære styrker nu har trukket sig tilbage fra det irakiske territorium. I den forbindelse noterer Den Europæiske Union med interesse, at den nye regering, med hr. Yilmaz i spidsen, vil igangsætte økonomiske og sociale programmer med henblik på at forbedre levevilkårene i den sydøstlige del af landet. Og på mødet i Associeringsrådet erindrede Den Europæiske Union om den forpligtelse, som Tyrkiet har indgået om at gøre en fornyet indsats, for at menneskerettighederne overholdes.
Hr. formand, jeg tror, at det ville være for tidligt at kommentere den meddelelse, som Kommissionen har sendt til Europa-Parlamentet og Rådet om uddybelsen af Toldunionen, men jeg kan forsikre Dem, mine damer og herrer, at det luxembourgske formandskab vil behandle denne meddelelse i de kommende uger, og jeg er helt parat til at vende tilbage til dette spørgsmål i den næste mødeperiode.

Green
Hr. formand, så skal vi endnu en gang til at drøfte Tyrkiet. Det er den samme gamle historie med Tyrkiet. Det er de samme gamle svar fra Tyrkiet, de samme gamle benægtelser fra Tyrkiet og de samme gamle løfter fra Tyrkiet. Hvad mere er, de kommer fra en politisk elite i Tyrkiet, som bliver mindre og mindre troværdig.
Politiske alliancer vokser op og dør hen, og tyrkiske regeringer kommer, afgiver deres løfter og går. Husk engang det løfte, vi fik fra den tidligere tyrkiske premierminister, før vi stemte for toldunionen her i Europa-Parlamentet, om at få sat en stopper for arrestationerne i forbindelse med ytringsfriheden - den frygtelige forbrydelse, som friheden til at tale og tænke er i Tyrkiet! Her i dag ser vi så en ny pressemeddelelse fra Tyrkiets nye premierminister, der handler om at sætte en stopper for arrestationerne i forbindelse med ytringsfriheden ved månedens udgang og om at give garantier for enhver form for pressefrihed.
Da jeg var i Tyrkiet i marts måned i år, fik vi et løfte fra den daværende tyrkiske regering om, at man ville sikre, at der inden årets udgang ville være sat en stopper for enhver form for krænkelse af menneskerettighederne i Tyrkiet. Alligevel bedres situationen ikke med hensyn til menneskerettighederne, hr. formand, politisk demokrati og retsstatsprincippet er rent tågesnak, som den politiske elite i Tyrkiet gentager nærmest som et helt mantra. Undtagelsestilstanden i det sydøstlige Tyrkiet blev oprindeligt indført den 19. juli 1987, næsten på dato for ti år siden, og i den mellemliggende periode er der næsten 26.500 mennesker, der er døde. Det er det officielle tal. Guderne må vide, hvor mange det i virkeligheden drejer sig om. Og som det fremgår af beslutningsforslaget, så var der mere end 1.800 mennesker, der mistede livet under Tyrkiets seneste aktion i det nordlige Irak.
Den 20. juli nærmer sig, 23 år er gået siden invasionen og besættelsen af den nordlige del af Cypern. Tidligere på dagen hørte vi fra Kommissionen, at den havde vedtaget en meddelelse om forbindelserne med Tyrkiet. Jeg har den her, jeg har modtaget den for et øjeblik siden og har ikke haft tid til at studere den nærmere endnu, men det, der står klart, er, at man anmoder os her i Europa-Parlamentet om at støtte Tyrkiets økonomiske udvikling. Her i dag opfordrede hr. Santer og hr. Van den Broek meget fornuftigt Tyrkiet til at medvirke til at finde en løsning på det Cypern-problem, der har eksisteret så længe, med optagelsen af Cypern i Den Europæiske Union som katalysator. Hvordan reagerer Tyrkiet? Den tyrkiske udenrigsminister sagde i går, at hvis Den Europæiske Union åbner forhandlinger med Cypern, vil Tyrkiet ikke kunne støtte Rauf Dentash' deltagelse i anden møderunde med henblik på en løsning på Cypern-problemet. Sikken dog et totalt hykleri!
Der er dog visse lyspunkter, og det er på disse lyspunkter, vi baserer vore forhåbninger: Det reelle ønske om en ordentlig udvikling for det tyrkiske civile samfund, som det afspejler sig i TÜSIAD-initiativerne; den tyrkiske forretningsverden lægger sig i selen for at sikre en demokratisk udvikling; fagforeninger og sammenslutninger af små virksomheder i Tyrkiet sætter sig for første gang nogensinde sammen for at slå et slag for at gennemtvinge demokratiske ændringer i deres land. Dette er det tyrkiske folks eget håb om fremtidig fred og stabilitet.
Endelig glæder min gruppe sig virkelig over det epokegørende møde i Madrid og aftalen mellem præsident Demirel og premierminister Simitis fra Grækenland, og vi komplimenterer begge parter. Det er det håb, vi har for fremtiden.

Langen
Hr. formand, jeg mener i modsætning til fru Green, at den nye tyrkiske regering giver anledning til håb, håb om normalisering af forholdet til Europa, om yderligere fremskridt af demokratiseringen og med hensyn til menneskerettighederne. Jeg er egentlig glad for, at ministerpræsident Yilmaz for fire dage siden fandt et relativt bredt flertal i den tyrkiske nationalforsamling, med støtte fra to socialdemokratiske partier. Jeg håber, at denne overgangsregering er i stand til indtil det næste valg at tage fat på og forbedre de ting, som de tidligere Erbakan og Ciller-regeringer ikke fik klaret.
Jeg har det indtryk, at en del af forhandlingen i dag sigter mod at forsvare den gamle regering, som slet ikke fungerer længere. Som Europæisk Union skal vi se fremad. Jeg er Kommissionen meget taknemlig for, at den offensivt tager dette spørgsmål op. For vor gruppe er det egentlig stadig for tidligt i dag at udtale sig endeligt om, hvad der er foregået i de forløbne år og måneder. Den nye regering behøver nemlig tid til at udarbejde sin politik. Den behøver tid til at sætte sig igennem, til at stabilisere sit socialdemokratisk og konservativt orienterede flertal i parlamentet, at indføre en ny valgret, at sikre ytringsfriheden og gennemføre alle de artikler, som med rette blev taget op i Parlamentet. Derfor ville det være bedre ikke at føre denne debat nu, men lige efter sommerpausen. Rådsformandens korte redegørelse viste mig, at han egentlig er af samme opfattelse. Jeg vil gerne slå til lyd for, at vi afgiver en moderat udtalelse, hvor vi ikke behøver at fornægte vor holdning, fru Roth, hvor vi imidlertid erkender den nye regerings muligheder og i fællesskab bestræber os på, at Parlamentet gør sin indflydelse gældende her. Dette gælder selvfølgelig også for Tyrkiets tilbagetrækning fra det nordlige Irak. Her er vi vel alle enige. På dette grundlag bør vi vedtage en fornuftig beslutning og give den nye regering en chance.

Caccavale
Hr. formand, også jeg finder, at denne forhandling om Tyrkiet falder på et meget ømtåleligt og ganske særligt tidspunkt, hvor vi er i en overgangssituation, hvori det er særdeles vanskeligt at forstå hensigterne hos den nye regering, en regering, der - som vi husker - er dannet efter store diplomatiske udfoldelser og efter pression fra parlamentariske kræfter, men en regering, der ikke giver os forhåbninger om et nyt kapitel i den tyrkiske politik.
Det, der er sket i disse måneder, må ikke gå ubemærket hen og må ikke forbigås i stilhed, fordi den risiko eller den fare, vi frygter, er at der i forbindelse med den parlamentariske aftale, som har muliggjort Ylmaz-regeringens opnåelse af et tillidsvotum, kan have været tale om underhåndsaftaler - men lad os håbe, at dette ikke er tilfældet - med de væbnede styrker, hvorefter disse har fået frit spil til at handle under åbenlys krænkelse af menneskerettighederne i landets sydøstlige del, i Kurdistan og den nordlige del af Irak.
Men jeg finder det absolut nødvendigt at holde en dør åben for en dialog med den nye tyrkiske regering. Vi må stå fast på, at den internationale menneskerettighedskonvention, således som den er underskrevet af Tyrkiet skal respekteres - det er uden for enhver diskussion - og vi må stå fast på, at der skal ske en forbedring af vilkårene af behandlingen ved domstolene af sager vedrørende de fanger, der i øjeblikket sidder i de tyrkiske fængsler, og som er fængslet, alene fordi de har givet udtryk for deres mening, hvilket er den mest forkastelige grund til fængsling af en borger - dette er også uden for enhver diskussion - men vi må være på vagt og ikke lukke døren for denne nye regeringsdannelse. Dette kunne være et alvorligt fejlgreb fra Europas side!

Bertens
Hr. formand, Parlamentet er da nok temmelig sent på den med hensyn til at drøfte situationen i Tyrkiet og det nordlige Irak. I nogle måneder har Tyrkiet besat en del af dette suveræne naboland, uden at det egentlig kritiseres særlig meget. Selv om også jeg forkaster PKK's terrorisme, er denne tyrkiske reaktion ikke noget grundlag for en fredelig løsning. En øjeblikkelig tilbagetrækning er naturligvis på sin plads og bestemt også kombineret med en anerkendelse af kurdernes mindretals rettigheder. Tyrkiet har i årevis oplevet vanskelige tider. Heldigvis synes den politiske ustabilitet at være noget formindsket med dannelsen af den nye regering. Forhåbentlig vil også militæret, selv om det kæmper for et sekulært Tyrkiet, trække sig tilbage igen fra politik. Også den nye tyrkiske regering kender Unionens holdning og de fem kriterier, men de lige så mange forventninger, der er skabt ved indgåelsen af toldunionen, er stadig ikke opfyldt.
Jeg forstår, at den politiske ustabilitet gjorde reformprocessen mere kompliceret, men den daglige praksis i de tyrkiske fængsler, den tyrkiske holdning til kurderne, den langsommelige konstitutionelle reform og den urokkelige holdning med hensyn til Cypern udgør ikke nogen anledning for min gruppe til at revidere vor politik.
Det vigtigste må fortsat være, at Tyrkiet kunne være et ansøgerland til Unionen. Døren er åben, hvis kriterierne opfyldes, og af ansøgerlande må man godt forvente meget. At dette også gælder for Tyrkiet, er ikke nogen diskriminering af Tyrkiet, men kun en anvendelse af objektive kriterier i en yderst vanskelig situation. Tilbagetrækningen af tropperne fra det nordlige Irak er kun begyndelsen til en lang proces, som Tyrkiet skal igennem, inden landet kan tiltræde Unionen.
Endelig, hr. formand, er jeg ikke glad for at læse, i hvert fald i de nederlandske medier, at vicepremierminister Bülent Ecevit, som notabene i sin tid var ansvarlig for invasionen af Cypern, i anledning af den beslutning, som vi i formiddags hørte bl.a. kommissær Van den Broek tale om, har sagt, at man vil begynde med integrationen af den nordlige del af Cypern i republikken Tyrkiet, hvis Unionen ikke ændrer sin holdning. Dette betyder altså, hvis vi fortsætter med at forhandle med Cypern om medlemskab. Med integrationen af den nordlige del af Cypern menes der tydeligvis en ny invasion.

Roth
Hr. formand, mine damer og herrer, vi talte i dag om Agenda 2000, dvs. om Europas fremtid. Når vi nu behandler Tyrkiet, drejer det sig igen om Europa, og det drejer sig om vor fælles fremtid. Vi ønsker en fælles fremtid sammen med Tyrkiet. Vi ønsker åbne døre og ikke nye mure. Vi ønsker ikke et Europa, som definerer sig selv som det kristelige vesterlands klippe, men et, som er baseret på sekularisering, og hvor der er plads til enhver: kristen, muslim, jøde og ateist. Men denne fremtid er baseret på et umisteligt princip, som den nye tyrkiske regering virkelig må tage alvorligt, dvs.: demokrati og menneskerettigheder.
Demokrati og menneskerettigheder, det skal være mere end de sædvanlige kosmetiske erklæringer, som vi bedemølleagtigt hørte fra fru Ciller inden toldunionen. Demokratisering vil sige, at de grundlæggende rettigheder skal have et stabilt fundament, f.eks. garantien for ytrings- og pressefrihed som forudsætning for, at man i Tyrkiet også højt kan gøre sig tanker om fremtiden.
Demokratisering vil sige, at man omsider har viljen til en politisk løsning på det kurdiske spørgsmål, at militære aktioner og enhver invasion af det nordlige Irak bringes til ophør. Det kurdiske spørgsmål er uadskilleligt forbundet med denne demokratisering. Det kan ikke delegeres til militæret, selv om mange hos os og i Tyrkiet forsøger at få os til at tro, at militæret er garant for demokrati og retsstatsprincipper. Er det ikke netop antidemokratiske strukturer i Tyrkiet, der er arven fra det seneste militærkup i 1980?
Ingen nye mure vil imidlertid også frem for alt sige, at gamle mure nedbrydes. Cypern har behov for omsider at få udsigt til en løsning. De seneste trusler fra hr. Ecevit er alt andet end befordrende for denne sag.

Dupuis
Hr. formand, jeg hører ikke til dem, der som fru Green har som yndlingssport at angribe Tyrkiet.
Jeg mener, og jeg er ikke enig i dette med Rådet, at Den Europæiske Unions politik over for Tyrkiet ikke er den samme som den, man giver andre lande. Tyrkiet er ikke på den liste over ansøgerlande til Den Europæiske Union, der er fastholdt, og tyrkerne har udmærket forstået, hvad det vil sige.
Jeg tror, at man er i færd med at gentage det med Tyrkiet, som man videnskabeligt konstruerede i ti år med Jugoslavien, og som har ført til den katastrofe, man kender. Enten foreslår Den Europæiske Union klart over for Tyrkiet, at det kan indtræde i Den Europæiske Union, og den fortæller også på hvilke betingelser, det kan indtræde i Den Europæiske Union, eller også er det hele noget sludder, der bruges som alibi såvel i Tyrkiet, for fortsat ikke at respektere menneskerettighederne som i Den Europæiske Union, der bliver ved med at tro, at det kan føre en politik, der hverken er fugl eller fisk. Men det er ikke en politik, det ved vi godt, det vil føre til katastrofe, til katastrofer som i det tidligere Jugoslavien, som i Algeriet.
Man kan gøre noget andet, men det er nødvendigt at ville det, og det skal gøres hurtigt.

Dankert
Hr. formand, jeg har indtryk af, at den i formiddag så positivt drøftede Agenda 2000 fra Kommissionen kom som en slags bombe i Tyrkiet. Under drøftelserne i går aftes med vore tyrkiske kolleger fra det blandede parlamentariske udvalg har jeg aldrig før set dem så bitre, og Ecevits erklæring om indlemmelse af den nordlige del af Cypern peger i samme retning. Men jeg tror, at der så er noget galt med tyrkerne, fordi det kunne forventes, hvilken holdning Europa ville indtage i øjeblikket med hensyn til Tyrkiet. Muligheden for medlemskab er stadig åben, forbindelserne kan videreudvikles, men på det politiske område findes der i hvert fald en række alvorlige hindringer, som står i vejen for medlemskab. Hindringer, som tyrkerne selv i stigende grad er klar over, hvilket Pauline Green også gjorde opmærksom på. Når jeg ser på, hvad samfundskræfter som fagbevægelse og arbejdsgiverorganisationer mener med hensyn til demokratisering, så er deres krav og ønsker nogenlunde i overensstemmelse med, hvad vi synes, og det er et fremskridt. Jeg tror, at det også er vigtigt på grund af det perspektiv, som jeg gerne under tyrkerne.
Hr. formand, jeg synes, at det er glædeligt, at Rådets, Kommissionens og Parlamentets holdninger med hensyn til Tyrkiet klart har nærmet sig hinanden i de seneste år. Parlamentet er ofte skildret som en uansvarlig broget forsamling, i hvert fald beskrives det således i den tyrkiske presse. Når jeg nu ser på teksterne med hensyn til Cypern, det kurdiske spørgsmål, demokrati, menneskerettigheder, og jeg ser på Associeringsrådets erklæringer eller på Kommissionens dokument om Agenda 2000, så tror jeg, at vore holdninger efterhånden passer til hinanden. En tekst som Kommissionens erklæring f.eks.:
»Vedvarende forlydender om tortur, forsvindinger og Tyrkiets indgreb med henblik på bekæmpelse af terrorismen i den sydøstlige del af landet. Tyrkiet må optræde med tilbageholdenhed, gøre en større indsats for at opretholde retsstatsprincippet og menneskerettighederne og finde en civil, ikke en militær løsning. Vedvarende tilfælde af tortur, forsvindinger og henrettelser uden rettergang på trods af gentagne officielle forsikringer om regeringens vilje til at få standset sådanne hændelser stiller spørgsmålstegn ved, hvorvidt myndighederne er i stand til at styre og kontrollere sikkerhedsstyrkernes aktiviteter.«
(NL) Hr. formand, den slags erklæringer viser tydeligt, hvorfor beslutningsforslag om det nordlige Irak af og til er nødvendige.

Lambrias
Hr. formand, først vil jeg gerne rose formanden for Rådet for hans klare fremlæggelse af det luxembourgske formandskabs program og minde ham om, at det var hr. Poos selv, der i samme egenskab for et halvt år siden på lige så klar vis belærte os om nødvendigheden af at løse det cypriotiske problem. I disse dage er det ikke kun 6, men 23 år siden den tyrkiske invasion af Cypern, og det sønderlemmede Cyperns tragedie trodser fortsat alle folkeretlige principper.
Desværre er der også en anden tyrkisk invasion. Og andre åbenlyse krænkelser af folkeretten følger, fordi afstanden mellem de korrekte erklæringer og den politiske vilje til at realisere disse opmuntrer lovbryderne, som finder på undskyldninger over for de internationale protester, afgiver vage løfter og bagtaler deres ofre. Det kurdiske drama er et af de mest åbenlyse og langvarige tilfælde. Krigen har bølget i årtier i det indre Anatolien, hvor hundredvis af mennesker er blevet ofret, og blodet flyder. Men for Ankaras vedkommende er der ingen krig, som den tyrkiske ambassadør udtalte forleden dag i Bruxelles, der findes ikke en befolkning på 14-15 millioner, som er uden de basale menneskerettigheder, uden muligheder for uddannelse og for at kommunikere på deres eget sprog. Ifølge Güner Oztek er der kun en bande terrorister, som med sin kriminelle aktivitet og listige propaganda vildleder den internationale offentlighed. Dette berettiger Tyrkiet til at henrette, fængsle, torturere og forfølge alle, der forsvarer kurdernes rettigheder, også selv om det er parlamentsmedlemmer, forfattere og journalister, og til at trænge ind i et andet land.
Der må sættes en stopper for dette uhyggelige hykleri. En politisk løsning på det kurdiske problem og respekt for menneskerettighederne er de betingelser, som helt klart gælder for ethvert samarbejde mellem Tyrkiet og Den Europæiske Union. Lad os håbe, at den nye Yilmaz-regering efter det umage Erbakan/Ciller-partnerskabs sammenbrud vil kunne garantere en vis europæisk orientering; men derfor bør Den Europæiske Unions betingelser netop være udtrykkelige og endegyldige.

Roubatis
Hr. formand, også jeg vil gerne rose formanden for Rådet og hr. Van den Broek for deres udtalelser til journalister om Cypern. Her var der langt større klarhed end i det, vi har hørt i plenarforsamlingen.
For kort tid siden rejste Tyrkiets diplomatiske repræsentanter i de europæiske lande til Ankara for at drøfte, hvilke metoder Tyrkiet kunne bruge til at forbedre sit officielle image i Den Europæiske Union. Men landet har et meget dårligt image, som hænger sammen med alle de gange, internationale organisationer har måttet konstatere, at Tyrkiet vedvarende krænker menneskerettighederne, undertrykker 15 millioner kurdere bosiddende i Tyrkiet, mangler respekt for de folkeretlige principper, fortsat holder en del af Republikken Cypern besat og ikke er en retsstat.
Forbedringen af Tyrkiets image er imidlertid ikke et spørgsmål om PR. Det drejer sig om indhold, og det er landets politiske ledelse nok nødt til at indse. Tyrkiet har nu en stor chance for at vise, at det mener, hvad det siger, nemlig at det respekterer de internationale aftaler og vilkår, respekterer menneskerettighederne, accepterer at trække besættelsestropperne ud af Cypern, og at det ønsker et godt forhold til Grækenland. Alle aftaler kan bruges, hvis Tyrkiet blot holder ord. Men de seneste udtalelser er foruroligende - fr. Green nævnte nogle af dem, andre er kommet fra den tyrkiske vicepræsident, Bülent Ecevit, som har udtalt, at hvis Den Europæiske Union ikke ændrer holdning, vil hans land ikke have andet valg end at indlemme den besatte del af Republikken Cypern i Tyrkiet.
Det, vi skal, er at begynde forfra med Tyrkiet, så lad os se det som en arbejdsopgave, som vi tager på os. Denne nye begyndelse bør imidlertid være præget af ærlighed og et bevidst forsøg på at forbedre den uacceptable situation, der hersker i Tyrkiet. Vi er nødt til at omsætte ord i handling, reel handling. Vi går ikke længere med til at acceptere løgne, bedrageriske løfter, vildledende ord og trusler som dem, hr. Ecevit har fremsat. Tyrkiet er en del af Europas historie. Desværre tvinger Tyrkiets adfærd det nu til at bevise dette.

Sakellariou
Hr. formand, hr. rådsformand, jeg henvender mig til Dem, men mener det rådsformandskab, som fungerede på det tidspunkt, hvor denne folkeretskrænkelse blev begået, da Tyrkiet sendte sine tropper ind i det nordlige Irak.
Jeg finder det beskæmmende, at Rådet ikke har fundet nogle mere energiske ord til at fordømme denne folkeretskrænkelse, også at betegne folkeretskrænkelsen som en folkeretskrænkelse i stedet for først at henvise til, hvilke terroristiske aktiviteter der har fået Tyrkiet til at gøre det. Jeg mener, at vi bør være oprigtige over for gode venner, frem for alt bør vi ikke være feje.
Vi har naturligvis en forhandling, som vi skulle have haft for to måneder siden. Det skyldtes ikke os, men derimod Rådet, da det ikke accepterede vor anmodning om en redegørelse på daværende tidspunkt. Hr. Langen var inde på, at den nye regering nu må høre på bebrejdelserne mod den gamle regering. Der er en vis kontinuitet, der skal være en vis kontinuitet i en stat. Regeringen bærer ansvaret for det, som staten gør. Vi kan ikke, hvis regeringerne udskiftes hvert halve år i Tyrkiet, altid glemme det, som den tidligere regering sagde, og kun se fremad. Vi har også behov for tillidsskabende foranstaltninger. Parlamentet skal også vide, at det har en partner, som det kan forhandle med, som det kan stole på. Dette er særdeles vigtigt! Også jeg - som hele Parlamentet - sætter store håb, hr. Langen, til denne nye regering. Men denne nye regering må forstå, at den skal træffe disse tillidsskabende foranstaltninger, at den skal vise os, at den mener det, den lover os. Jeg håber meget, at det kommer dertil, at Tyrkiet påtager sig eller holder fast ved sin rolle i Europa. Jeg går ind for, at Tyrkiet fortsat skal have mulighed for at tiltræde EU. Men landet skal overholde alt det, som også andre ansøgerlande overholder, ikke mere og ikke mindre! Denne mulighed bør det have. Vi ønsker at have Tyrkiet hos os i Europa. Desværre har den tyrkiske regering fjernet sig stadig mere fra Europa, på grund af krænkelserne af menneskerettighederne, det manglende demokrati, situationen på Cypern og også på grund af det uløste kurdiske problem.
Vi forventer en fredelig løsning på det kurdiske problem. Vi forventer, at besættelsen af Cypern bringes til ophør, og vi forventer, at menneskerettighedssituationen og også demokratiseringen forbedres. Så er Tyrkiets plads hos os!

Wohlfart
Hr. formand, jeg vil gerne kort besvare de talere, der har taget stilling og takke dem for deres bidrag, der af og til er meget kritisk over for formandskabet.
Hvad angår det klare sprog, kan jeg være helt åben over for den sidste taler, idet jeg for seks år siden havde privilegiet i den forlængede golfkrig at besøge de kurdiske flygtningelejre. På denne mission havde jeg også samtaler med de ansvarlige fra udenrigsministeriet i Tyrkiet, og jeg redegjorde klart over for dem ikke alene for Den Europæiske Unions indstilling, men også Europa-Parlamentets.
Lad os forstå hinanden rigtigt. Der er ikke nogen tvetydighed i den forbindelse. Dengang og endog i dag er der, som De ved, visse ansvarlige tyrkiske politikere, der benægter, at der er et kurdisk problem og siger, at det ikke drejer sig om en minoritet: De betegnede på det tidspunkt, hvor jeg var sammen med dem, kurderne som »bjergtyrkere«. Det var det udtryk, de brugte. De benægter fuldstændig problemet. For mig var det og er stadig uacceptabelt.
For resten vil jeg gerne slutte, hr. formand, med at præcisere, at jeg trods visse skuffelser og visse frustrationer mener, at det er Rådets og Kommissionens pligt at forblive i en dialog, som jeg vil betegne som kritisk, fast og konstruktiv med den nye tyrkiske regering, samtidig med at man er meget fast og afviser enhver tvetydighed i spørgsmålet om menneskerettighederne og respekten for den kurdiske minoritets rettigheder.
Jeg vil gerne understrege, hr. formand, at, selv om vi må være årvågne og forsigtige, må vi også samtidig ved alle midler opmuntre alle de tyrkiske demokratiske kræfter, der ønsker at fremme demokratiet og respekten for menneskerettighederne, men det skal ske på en konkret måde og ikke kun med ord, der for længe har været virkningsløse.

Formanden
Mange tak, hr. Wohlfart.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Situationen i Albanien efter valget
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Rådet og Kommissionen om situationen i Albanien efter valget.

Wohlfart
Hr. formand, mine damer og herrer, som introduktion til situationen i Albanien vil jeg gerne komme med en kort oversigt over begivenhederne.
Jeg vil understrege, at Den Europæiske Union siden den civile ordens sammenbrud i Albanien i begyndelsen af dette år har spillet en aktiv rolle med at hjælpe landet med at genfinde den politiske og økonomiske stabilitet, med at genetablere den indre sikkerhed og fremme demokratiet ved at foretage frie og regelmæssige valg under overholdelse af internationale normer.
Rådet har for øvrigt i marts måned taget initiativ til at sende en undersøgelsesgruppe til Tirana, der er blevet kernen i rådgivningsarbejdet til Albanien inden for rammerne af koordineringen af OSCE. Denne gruppe skulle komme med udtalelser med hensyn til situationens udvikling på det humanitære, økonomiske, finansielle og sikkerhedsmæssige plan. Rådet har koordineret sin handling med de andre internationale organisationers og har fuldt ud støttet koordineringsindsatsen fra den personlige repræsentant for den fungerende formand for OSCE, hr. Vranitzky. På dette tidspunkt i krisen bestod Unionens særlige bidrag dels i at give humanitær støtte, navnlig levnedsmidler og medicin, og dels i at medvirke til genetablering af den albanske politistyrke og støtte valgprocessen, der er et nøglepunkt i den internationale indsats.
Som De ved, fandt valget til de lovgivende forsamlinger sted den 29. juni og den 6. juli, og Rådet havde opfordret de politiske partier og alle de albanske borgere til at deltage i valgene i en atmosfære af fred, disciplin og forsoning. Jeg vil gerne erindre om, at medlemsstaterne inden for rammerne af den overvågningsordning, der er gennemført under OSCE, havde sendt observatører på stedet for at sørge for en god afvikling af disse valg.
Rådet understregede for øvrigt, at de fremtidige relationer mellem Den Europæiske Union og Albanien vil afhænge af den fuldstændige genoprettelse af de demokratiske principper, overholdelsen af menneskerettighederne og minoriteternes rettigheder og anvendelsen af sund økonomisk praksis samt eksistensen af samarbejdsforbindelser mellem Albanien og dets naboer. Rådet har med tilfredshed modtaget den generelle vurdering af, at valgene til de lovgivende forsamlinger er foregået på en acceptabel måde. Det har understreget nødvendigheden for albanerne af at respektere resultaterne af valgene og autoriteten hos den nye regering, der er under dannelse.
Rådet understreger den vigtige rolle, som den multinationale fredsbevarende styrke har spillet, der har medvirket til at skabe et sikkert miljø for valgene og de forskellige udsendte grupper fra det internationale samfund til Albanien.
For øvrigt har Rådet opfordret alle de albanske fagforeningsmæssige og politiske organisationer til med beslutsomhed at fortsætte en national forsoningsproces for at overvinde de opdelinger, der er i samfundet og øge tilliden til de offentlige myndigheder. Betingelserne for den internationale hjælp afhænger også af fortsættelsen af denne proces. I den forbindelse er Unionen optaget af viljen til at fortsætte sin hjælp til Albanien på grundlag af sin fælles holdning af 2. juni og under hensyntagen til betingethedsprincippet.
Den Europæiske Union vil handle på sit eget ansvar, men den vil arbejde tæt sammen med andre internationale organisationer i forbindelse med koordineringen af OSCE. For at støtte dette skridt opmuntrer Rådet udarbejdelsen i koordinering med de albanske myndigheder af en fælles samlet international handlingsplan.
Til dette formål glæder Unionen sig over hr. Vranitzkys initiativ med at nedsætte en gruppe, der blandt andet skal definere elementerne til en sådan handlingsplan. Unionen har til hensigt at medvirke til at etablere den, og den bestræber sig på at udarbejde en række konkrete foranstaltninger med henblik på demobilisering af bevæbnede grupper og indførelse af et gunstigt sikkerhedsklima.
Unionen værdsætter for øvrigt Italiens forslag om den 31. juli at arrangere en konference for højtstående embedsmænd med deltagelse af albanske ledere. Denne konference skulle føre til et ministermøde i Rom i september måned. I den forbindelse venter Rådet af de nyligt valgte albanske myndigheder og af alle sektorerne i det albanske samfund, at de sammen med det internationale samfund arbejder på en stabilisering, en demokratisering og en økonomisk genoprettelse af deres land, og at de afholder sig fra enhver aktivitet, der går imod disse mål. Disse fælles bestræbelser burde munde ud i politiske og økonomiske reformer, der er nødvendige, og som går i retning af respekt for menneskerettighederne og de internationalt accepterede demokratiske normer.
Organisationen, i Kommissionen gennem Verdensbanken, af en international konference af donatorer, vil blive gjort afhængig af den albanske regerings iværksættelse af et økonomisk reformprogram, der får støtte fra IMF. En strategi med økonomisk genopretning, der er udarbejdet af Verdensbanken, vil tjene som ramme for landets institutionelle og økonomiske reformer.
Det vil også være nødvendigt at sikre en opfølgning af de albanske myndigheders forpligtelser.
På grundlag af det foregående kan Rådet forestille sig genoptagelse af den politiske dialog, der er indledt med Albanien i 1992. Samarbejdsaftalen fra samme år vil fortsat bruges som ramme for uddybelsen af relationerne med Den Europæiske Union.

Formanden
Tak, hr. Wohlfart.
Hr. kommissær van den Broek har nu ordet på vegne af Kommissionen.

Van den Broek
Hr. formand, jeg vil sige et par ord til supplering af det, som rådsformanden har sagt, og som jeg gerne tilslutter mig. Jeg vil gerne benytte lejligheden til i særlig grad at rose fru Lalumière, der som OSCE-koordinator af de internationale observatøraktiviteter under ofte vanskelige omstændigheder har kunnet gennemføre sin mission så succesfuldt. Vi var glade for, at Kommissionen også kunne give den nødvendige opbakning.
Vi håber, at der endnu i denne måned dannes en ny regering i Albanien, som så sammen med det internationale samfund kan arbejde på dette såkaldte fælles internationale program for Albanien, som har til formål at anføre, hvad der skal opnås på kort, mellemlang og lang sigt. De prioriteter, som vi i den forbindelse har opstillet for os selv, er naturligvis de demokratiske reformer, herunder udarbejdelsen og godkendelsen af konstitutionel lovgivning, forbedring af den interne sikkerhedssituation - jeg tænker på den vidt udbredte våbenbesiddelse hos befolkningen - og den nødvendige reorganisering af politiet, de institutionelle reformer og forbedring af den offentlige administration og selvfølgelig også den økonomiske genopretning.
De internationale organisationer, hvormed Kommissionen har et tæt samarbejde, vil hver især på grundlag af deres egen kompetence spille en vigtig rolle i denne proces, og således som rådsformanden allerede har gjort rede for, har hr. Vranitzky, OSCE-koordinatoren, sammenkaldt til et første møde allerede i morgen for at tilpasse de forskellige aktiviteter inden for rammerne af den såkaldte common agenda til hinanden.
Vi vil også være til stede i slutningen af denne måned i Rom, hvor de politiske og økonomiske betingelser, som eventuelt skal knyttes til bistanden, drøftes. Dernæst vil der i september på ministerplan træffes beslutning om gennemførelse af common agenda .
Efter at gennemførelsen deraf er sat i gang, og aftaler med den nye regering er indgået, kan der så indkaldes til det internationale donormøde. Vi formoder, at det vil være i efteråret, og dermed må det økonomiske genopretningsprogram have en yderligere impuls. En forudsætning herfor er, at der indgås aftaler med IMF. Kommissionen har i de forløbne måneder ydet hjælp dertil, hvor det var muligt. Gennem ECHO er der stillet humanitær bistand til rådighed, og for øvrigt blev der også holdt fødevarelagre parat i tilfælde af, at situationen skulle forværres.
Inden for rammerne af PHARE-programmet blev der allerede gjort en begyndelse med genopbygningen af delvist ødelagte fængsler, og der kunne ydes assistance til toldmyndighederne. Sidstnævnte er af stor betydning for i hvert fald igen at sikre det offentlige en vis indtægtskilde.
Kommissionen er i øjeblikket ved at vurdere, hvorvidt hele PHARE-programmet for Albanien skal revideres for at kunne klare den nye situation på passende måde. På grundlag af de eksisterende programmer skal en fremskyndelse af det program prioriteres, som sigter mod lokal udvikling, herunder skabelse af beskæftigelse, assistance ved reorganiseringen af politiet, en revision af den måde, hvorpå pyramidespillene var organiserede, infrastrukturelle arbejder med henblik på at forbedre forbindelserne mellem de forskellige byer og forbedring af skatteafgiftssystemet.
Endvidere arbejder vi med IMF, Verdensbanken og Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling på et dokument, som vil indeholde strategien for den økonomiske genopretningspolitik. Dette dokument skitserer retningslinjerne samt de korte og mellemlange frister for genoptagelsen af den internationale finansieringsstøtte. Vi tror, at dette dokument snart kan afsluttes, og i bilaget vil det blive nævnt, hvilke særskilte strategier der skal følges med hensyn til sociale ordninger, transport og offentlig administration, og hvilket behov der er for teknisk og finansiel assistance.
Albaniens nye regering skal udtale sig om dokumentet, og derefter kan der indgås aftaler om den videre opfølgning. Kort sagt, vi følger ligesom Rådet nøje situationen.

Swoboda
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, tak for redegørelserne! Når det kommer til stykket, har udviklingen i Albanien vel ændret sig til det positive. Jeg mener, at OECD, som det allerede er nævnt, absolut opnåede gode resultater, og som østriger er jeg naturligvis stolt over, at det var Franz Vranitzky, som i væsentlig grad kunne hjælpe her.
Det hele havde dog ikke været muligt uden Den Europæiske Unions effektive støtte og bistand. Jeg vil gerne sige helt klart, at det ganske vist er rigtigt, at valget i det store og hele forløb fair og retfærdigt. Helt fredeligt gik det dog ikke til, der var absolut visse problemer.
Jeg vil også gerne nævne, hr. kommissær - og jeg beder Dem om at undersøge dette - at parlamentsmedlemmernes overvågning af valget ikke kunne gennemføres optimalt, da den såkaldte visibility , som gang på gang blev nævnt, var meget minimal, hvis den overhovedet var til stede. De roste fru Lalumière, hvilket vi fuldt ud kan tilslutte os. Egentlig havde det været berettiget, at Parlamentet også havde været repræsenteret officielt i trojkaen på Den Europæiske Unions vegne. Den Europæiske Union sætter i en vis grad sit lys under en skæppe.
Jeg ville f.eks. også se nærmere på følgende. Til overvågningen af valget blev der indkøbt særdeles meget radioudstyr, som derpå skulle overgives til EU. Vi - hr. Roubatis og jeg - kunne absolut ikke finde nogen walkietalkier. Og det samme var tilfældet med mange andre kolleger. Måske er de sendt direkte til EU, jeg ved det ikke. Men jeg mener, at man absolut bør undersøge det.
Det væsentlige er dog, og her giver jeg Dem ret, at hjælpe nu, nu, i denne vanskelige situation, hvor Albanien har et presserende behov for hjælp.
Vi støtter fuldt og helt den betingede approach , som blev nævnt her, for at det entydigt kan sikres, at demokratiseringen nu umiddelbart kan efterfølges af økonomisk udvikling. Dette er den rigtige approach . Her vil De ganske givet opnå en omfattende støtte i Parlamentet.

Pack
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, valget i Albanien var nødvendigt for at muliggøre en ny begyndelse i dette land. OSCE forberedte, først og fremmest med europæiske midler, dette valg sammen med de albanske myndigheder, og den multinationale fredsstyrke, som oprindeligt havde en helt anden opgave, garanterede netop på valgdagen, at valget forløb forholdsvis roligt.
Det er dog en kendsgerning, at dette valg hverken var frit eller retfærdigt, og at f.eks. mange kandidater ikke havde mulighed for under valgkampen at få kontakt til borgerne i deres valgkredse. Af sikkerhedsmæssige grunde havde vi ikke engang på selve valgdagen lov til at tage ud i landdistrikterne som valgobservatører. Alligevel er alle kolleger, som overvågede valget der, enige om, at dette valg må accepteres under de givne forudsætninger. Det skal jo danne udgangspunkt for videreudviklingen af demokratiske strukturer.
Den nye regering står over for vanskelige opgaver. Den skal allerførst etablere ro og orden i landet, dvs. den skal indsamle de utallige våben, den skal navnlig også omsider opløse oprørskomiteerne, som det parti, der nu har regeringsmagten, indgik en aftale med så sent som i slutningen af marts.
Vi forventer, at regeringen via uafhængige eksperter skånselsløst skaffer klarhed over, hvem der stod bag de pyramidespil, som bragte befolkningen i ulykke på grund af deres forbryderiske handlinger.
Den Europæiske Union skal naturligvis fortsat hjælpe dette land. Den skal frem for alt hjælpe med til at oprette demokratiske strukturer, og jeg takker de to herrer, der har talt, for, at de var inde på de betingelser, der er knyttet dertil.
Den omstændighed, at der alene i de seneste tre dage er gået elleve menneskeliv tabt, viser, at indsamlingen af våben er uomgængelig nødvendig for en yderligere udvikling. Den multinationale fredsstyrke bør man give et nyt mandat, indtil regeringen har genoprettet ro og orden.
Vi i PPE-Gruppen ønsker denne regering held og lykke med at give de demokratiske kræfter i partiet flertallet og lægge den kommunistiske arv langt bag sig.

Caccavale
Hr. rådsformand, hr. kommissær, valget i Albanien var givet et meget vigtigt skridt at tage, ingen er uenig heri, et skridt med henblik på indledning af en langsom og yderst besværlig proces for landets genopbygning. Men vi ser, hvad der er sket under dette valg. Først og fremmest trækker Europa sig endnu en gang medtaget ud af de albanske problemer. Det går ud som en politisk dværg, der er splittet af de sædvanlige interne trakkasserier og af de forskellige holdninger i de forskellige medlemsstater. Og som sædvanlig har vi måttet indtage en minimalistisk holdning. Vi må herefter takke Organisationen for Sikkerhed og Samarbejde i Europa og Vranitzky for genoptagelsen af forhandlingerne i Albanien. Lad os for processen med genopbygning af Europa håbe, at det ikke fortsætter i denne selvmordspolitik med lav profil.
Hvad dernæst angår valget er jeg enig med hr. Pack. Lad os sige sandheden, valgene var hverken frie eller retfærdige. Jeg er naturligvis glad over, at de har fundet sted - og det ville måske i øvrigt have været værre, hvis de ikke var blevet afholdt - men det er klart, at det er meget svært at tale om demokrati i en del af landet. Vi glæder os over, at samtlige de politiske kræfter har accepteret resultaterne, men det gælder tillige, at hvis resultatet af valget var blevet anderledes, dersom det ikke var det demokratiske parti og ikke det socialistiske parti, der havde vundet, hvordan havde reaktionen fra det tabende partis side da været i dag? Man må være opmærksom her overfor, hr. rådspræsident og hr. kommissær, fordi fremtiden skal være en virkelig demokratisk fremtid og ikke normaliseres efter de gamle albanske mønstre den stil med virkelig socialisme, vi kender, med 40 års fordølgelser og en kommunisme på det mest afstumpede, skumle og grusomme niveau.
Jeg håber først og fremmest på, at de væbnede grupper kan afvæbnes, at de ikke kan bringe civile borgeres liv i fare, og at man først og fremmest igen vil slå ind på vejen for økonomisk udvikling af et liberalt demokrati.

Cars
Hr. formand, den som taber magten til en diktator - eller som kæmper mod den, der vil gøre sig til diktator - taber normalt alt: ejendom, frihed, livet.
Derimod kendetegnes ethvert sandt demokrati af sejrherrens villighed til at give taberen såvel sikkerhed for sin person som mulighed for at kritisere sejrherrens ret til at regere. For at gøre dette må taberen have midler til at bringe sin kritik ud til vælgerne. Her er der virkelig tale om en oplyst egeninteresse. Sejrherren ved jo, at rollerne kan være byttet om allerede ved næste valg.
I Albanien blev der for nylig afholdt valg. Ingen har forsøgt at påstå, at valgkampen har opfyldt rimelige anstændighedskrav. Tværtimod synes begge hovedmodstandere at have prøvet at forhindre modparten i at komme til orde og at sprede sit budskab. Men som de internationale valgobservatørers formand fru Lalumière har udtalt, forløb selve valget således, at det kunne betegnes som »godkendt med forbehold«. Det synes jeg, trods alt, er et fremskridt for Albanien.
Valget gør ikke Albanien til et demokrati. Skal man være venlig - og det vil vi jo gerne i dette Parlament - kan man sige, at det er et springbræt til demokrati.
Albanien - såvel regeringen som oppositionen - vil nu have blikkene rettet imod sig. Vi i Europa-Parlamentet håber at kunne notere fortsatte demokratiske fremskridt. Vi ønsker også at understrege sammenhængen mellem den mangefacetterede hjælp, som vi nu går ind for, at EU yder Albanien, og landets udvikling hen mod en demokratisk retsstat.
Når klanhøvdingenes tid er forbi, skal Albanien være velkomment i demokratiernes Europa.

Theonas
Hr. formand, alle, der var til stede som observatører ved valget i Albanien, ville sikkert kunne konstatere - ud fra en objektiv synsvinkel - for det første, at hvis man ser bort fra småepisoder, de små svagheder, der viste sig, har den albanske befolkning samtidig formået at bevare en ansvarlig og besindig holdning til de omstændigheder, der er skabt i dens land. Dette mener jeg, vi bør bemærke os som et meget vigtigt element i udviklingen af situationen i Albanien; for det andet, at den albanske befolkning med sit oprør har krævet tre ting: Berishas afgang, at den får sine penge tilbage, og en ændring af det system, der er skabt, og som har drænet landet. Det første opnåede befolkningen med sin stemme. Det er nu på tide, at den proces, der udskifter republikkens præsident, også bliver demokratisk, og at det internationale samfund og Den Europæiske Union bidrager med økonomisk støtte til, at befolkningen får de penge tilbage, den har mistet, så landet rehabiliteres økonomisk. Det er her, Den Europæiske Union skal sætte ind med undersøgelser, og ikke med støtte til en albansk militærstat.

Tamino
Hr. formand, jeg finder, således som det har forekommet alle de internationale observatører til trods for de tvivl og bekymringer, vi nærede dagen i forvejen som følge af de særlige forhold og de vanskeligheder, der fandtes i Albanien, at afviklingen af valget må betragtes som acceptabelt, ikke mindst takket være tilstedeværelsen af den internationale beskyttelsesstyrke og en massiv tilstedeværelse af internationale observatører. Men at valgene er foregået og blevet fundet acceptable af ikke blot de internationale observatører, men tillige de politiske kræfter i Albanien, er kun et første skridt med henblik på genoprettelse af et demokrati i Albanien.
Som følge heraf må der sættes en række mål i forhold til visse problemer. Det første problem udspringer af, at den multinationale beskyttelsesstyrke skal påbegynde tilbagetrækningen i midten af juli og fuldende denne i slutningen af august. Men inden denne dato vil der sandsynligvis ikke endnu være tale om, at de interne kontrolsystemer i Albanien kan klare sig selv. Som følge heraf må man anmode FN om at forlænge den multinationale styrkes mandat i en ny sammensætning, der ligeledes medtager andre lande.
Men der kræves ligeledes samarbejde fra Den Europæiske Unions side med det nye parlament og den nye regering om brug af midler til ikke blot forbrugsgoder, der skal eksporteres, men tillige til forbrugsgoder i selve Albanien i forbindelse med en varig og bæredygtig udvikling.

Lalumière
Hr. formand, jeg takker rådsformanden og kommissær van den Broek for de informationer, de lige har givet os om Albanien. Da jeg af OSCE har fået til opgave at koordinere de observatører, der skal vurdere valgene, der lige har fundet sted i landet, kan jeg faktisk bekræfte meget af det, der tidligere er blevet sagt.
I dag efter valgene, der er foregået på betingelser, der anses for acceptable, selv om der har været mange episoder, vil jeg gerne fastholde følgende punkter. Intet er stabiliseret i Albanien. Hver dag sker der uheld, ofte med dødelig udgang. Den nye magt er endnu ikke på plads. Strukturerne for en normal stat eksisterer ikke. Hæren er praktisk talt ikke eksisterende. Retsvæsen og politi skal fuldstændig reformeres. Befolkningen er stadig overbevæbnet. Alle og enhver, eller næsten, har sin egen Kalachnikov og bruger den.
I en sådan situation er vores ansvar stadig stort. Jeg vil udtrykke to ønsker. Dels mener jeg, at det er absolut nødvendigt, at Den Europæiske Union hurtigt genoptager sin økonomiske og finansielle støtte til Albanien uden at glemme støtten til demokratiseringen. Det haster, for befolkningen mangler alt. Denne hast betyder dog ikke, at det er nødvendigt at sende penge uden skelnen. Ud fra dette synspunkt ønsker jeg stærkt, at Kommissionen skilter med mere årvågenhed i anvendelsen af de midler, den mobiliserer. Sagen med pyramidespillene viser, at en styrkelse af kontrollen ikke vil være overflødig. Vi må forbedre vores metoder.
Hvad angår tilstedeværelsen af den multinationale fredsbevarende styrke i Albanien, ville jeg desuden ønske, at denne styrke, der har gjort et bemærkelsesværdigt stykke arbejde, ikke brutalt trækkes tilbage, som det er bestemt i Sikkerhedsrådets mandat. Normalt skal denne styrke forlade Albanien midt i august. Det være meget ønskeligt, om afgangen sker progressivt, efterhånden som der gennemføres albanske sikkerhedsforanstaltninger. Det ville også være meget ønskeligt, om de opgaver, som denne nye styrke har, ikke kun var opgaver med opretholdelse af orden, men også var uddannelsesopgaver for at give Albanien den hær, det har behov for. Albanien er et lille land, men et europæisk land, der geografisk er i nærheden af os og beliggende i et yderst følsomt område. Vores interesse er her at være storsindede, aktive og effektive.
Med det formål ønsker jeg, at Den Europæiske Union vil støtte det meget praktiske og hensigtsmæssige forslag, som den tidligere kansler Vranitzky har formuleret, om hurtigt at nedsætte en arbejdsgruppe, der skal koordinere de forskellige internationale organisationer i Albanien for at undgå splittelse og modsigelser.
Hr. rådsformand, hr. kommissær, jeg er glad for, at jeg har hørt, at De straks godkender kansler Vrantizkys idé.

Formanden
Tak, fru Lalumière.
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37 i forretningsordenen, som afslutning på forhandlingen.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Hr. Parigi har nu ordet.

Parigi
Hr. formand, også vedrørende Albanien har Europa gjort indtryk af at være en økonomisk kolos på politiske lerfødder. Efter udbruddet af den albanske krise med folkeopstande, plyndringen af våbendepoterne og udstrømningen af flygtninge har det først efter nogle ugers forløb takket være det næsten enkeltstående initiativ fra det italienske diplomatis side og efter forudgående tilladelse fra FN endelig vist sig muligt at udsende en multinational styrke og således bibringe dette land et minimum af stabilitet. Albanien har følgelig, håber vi, ikke blot tilsyneladende kunnet genindsætte sin egen styrende klasse, som vi håber med international støtte vil bidrage til at løse de utallige problemer, der foruroliger det albanske folk.
Vi i Alleanza Nazionale fordømmer dog, at valgene ikke foregik fuldstændigt efter reglerne, og vi nærer mistanke om, at hele denne internationale overbærenhed skyldes, at det var venstrefløjen der vandt. Hvem ved, om forståelsen havde været lige så stor, dersom oppositionen havde vundet! Men lad os håbe, at Albanien vil kunne komme ud af den tunnel, hvori landet befinder sig, og at erfaringerne fra Albanien vil anspore Europa til hurtigst muligt at få en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik med henblik på at undgå, at det endnu en gang skal stå uforberedt og tragisk halte bagefter over for de kriser, der af og til blusser op ved dets porte.

Roubatis
Hr. formand, jeg ser en vis skuffelse hos flere af medlemmerne over, at tingene ikke gik som forventet i Albanien. Det lykkedes albanerne at afholde valg, skønt de var i dyb krise, et valg, som oven i købet er blevet vurderet som tilfredsstillende. Hvis nogen er skuffede, kan man blot beklage dette. Det lykkedes den socialistiske partileder, Fatos Nano, at undgå et par fælder, der var sat for ham, og nogle provokatører, og han vandt valget. Og han ikke blot vandt valget, han dannede også en regering, som ikke består af kun et parti, men derimod af mange partier. Der er mange med i denne regering, og formanden for parlamentet og flere ministre kommer slet ikke fra hans parti. Dette har måske skuffet nogle, men på mig virker det opmuntrende, og jeg håber andre har det på samme måde. Hvad jeg har hørt fra formanden for Rådet og hr. Van den Broek får mig til at drage den konklusion, at de er enige med mig.
Vi står i dag over for en udfordring, som forhåbentlig leder os frem til en beslutning om fælles aktion i Albanien, så den politiske, sociale og økonomiske situation i landet kan bringes på ret køl. Vi må hjælpe Albanien med at uddybe det demokrati, hvis spæde begyndelse vi ser, med at kontrollere og afvæbne de væbnede forbryderbander og med at udforme et økonomisk program, som vil kunne hjælpe landet med at slå ind på en ny vej. Jeg vil derfor appellere til, at vi ikke fortsætter med at handle på samme måde, som vi har handlet hidtil. At vi ikke viger tilbage fra at hjælpe Albanien, som vi gjorde, da landet havde brug for vor bistand, og kun nogle få EU-lande tog derned for at hjælpe. Den Europæiske Union som en helhed bør være til stede i Albanien, mener jeg, med en koordineret aktion for at hjælpe landet. Jeg vil gerne minde om, at Albanien ligger i Europa, lige uden for vor egen dør, og vi har pligt til at hjælpe disse borgere, for de fortjener en bedre tilværelse. Og jeg tror også, det vil komme Europa til gavn, hvis landet opnår velstand, og den økonomiske situation bedres.

Bianco
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, begivenhedernes udvikling giver et indtryk af rigtigheden af de valg, der er truffet. Man greb ind, førend krisen hurtigt kunne udvikle sig til en situation, der utvivlsomt havde været både en social og statslig opløsning. At dvæle i dag ved en vurdering af det, der er foregået, ville være sterilt. Valgene har fundet sted, der er ingen skuffelse, valgene har alt i alt været et udgangspunkt for en videre udvikling. Europa og de partier, der virker her i Parlamentet såvel som i de øvrige lande, må passe på ikke at fastlægge former for indflydelse, fordi en af de positive faktorer, der har ført til dette resultat, skal søges i den upartiske holdning, der har været anlagt. Fra dette synspunkt finder jeg, at den multinationale styrkes indgriben har været af grundlæggende betydning.
Jeg må sige til rådsformanden, at Europa har været ret svagt fra dette synspunkt. Parlamentet havde krævet en fælles aktion, men kun visse lande har accepteret at gribe ind og følgelig yde et betydeligt bidrag til løsningen af den albanske krise. Man må håbe, at vi i fremtiden får et Europa, der er forenet om et program, som her er antydet, og som jeg er enig i, og vil kunne handle langt mere effektivt og føleligt.
Jeg vil erindre om, at de partier, der er gået sammen i regeringskoalitionen, mødtes i Rom og nåede frem til positive aftaler. Vinderne kan ikke påstå, at de har vundet overlegent, og taberne må demokratisk respektere det resultat, der er opnået. Det er måske nødvendigt, at rådsformanden og tillige kommissæren tager hensyn til denne aftale, der er truffet i kommunen Sant'Egidio, og som er et vigtigt led i opbygningen af fremtiden. De linjer, der er trukket op, er utvivlsomt positive, og jeg siger ja til kommissærens program, der kan være et positivt program for alle.

Imbeni
Jeg tager først og fremmest ordet for at erindre om, at Europas initiativ vel har været under det forventede, men dog afgørende. Tilstedeværelsen af den multinationale styrke og det bidrag, der blev ydet til initiativet af Organisationen for Sikkerhed og Samarbejde i Europa, var to faktorer, der var afgørende, og som man ikke må forglemme.
Hvad angår fremtiden mener jeg, at det grundlæggende problem er ikke at give et indtryk af at vi er ved at trække os ud, at det meste allerede er gjort, og at bladet er endeligt vendt. Valget har været en betydelig faktor, og da alternativet hertil var kaos, har Vranitzky gjort vel i at insistere på, at det skulle afholdes i slutningen af juni. Men vi må ikke forglemme hverken os selv eller andre. Situationen i Albanien er fortsat skrøbelig fra ethvert synspunkt. Først og fremmest må vi gøre os klart, at Albanien ikke er et fattigt land. Den økonomiske og sociale situation er dramatisk, men dette skyldes alene, at landet er blevet forarmet af fejlagtige valg, der blev truffet både i en fjern fortid og tillige i nyere tid.
Rådet og Kommissionen må nu klart angive frister og programmer for fremtiden, og Albanien skal have vished for, at der er programmer, der vil blive fulgt, og frister, der vil blive overholdt.
Kommissær van den Broek, jeg vil nu henlede opmærksomheden på et væsentligt punkt, vi har drøftet før valget, nemlig kontrollen med den internationale indgriben og bistanden. Det, der er sket i fortiden, må ikke gentage sig! Vi har givet Albanien flere penge end noget andet land, og resultatet har været katastrofalt på grund af manglende kontrol. Det må ikke ske igen!

Formanden
Hr. Cars har bedt mig om ordet til forretningsordenen.

Cars
De holder stærkt på, at talerne overholder deres taletid. Det må vi alle respektere. Dog vil jeg som en af dem, som De ikke har haft grund til at afbryde, gerne gøre Dem opmærksom på, at De ofte har frataget et medlem ordet nogle sekunder før , hans taletid er udløbet. Jeg beder Dem derfor overveje, om dette er en korrekt fremgangsmåde.

Formanden
Hr. Cars, tiden er et af de store problemer her i Parlamentet. Formanden kan ikke få parlamentsmedlemmer til at tie stille, men kan meddele dem, når deres taletid er opbrugt. Ansvaret for, om man går over tiden, ligger hos hvert enkelt parlamentsmedlem. Jeg gør, hvad der er muligt, for at tiden overholdes.
Forhandlingen er afsluttet.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B4-0349/97). Vi behandler spørgsmål til Rådet.
Spørgsmål nr. 1 af Jaime Valdivielso de Cué (H-0477/97):
Om: Indføjelse af en artikel vedrørende et retsgrundlag for volontørtjeneste i forbindelse med ændringen af traktaten
Samfundsmæssig volontørtjeneste og ikke-statslige organisationer er faktorer, som spiller en stadig større rolle. 30 % af Spaniens borgere deltager i en eller anden form for frivilligt arbejde. Hundredvis af europæere udfører humanitært arbejde og deltager i fredsmissioner i områder ramt af hungersnød, fattigdom, epidemier eller væbnede konflikter.
Traktaten indeholder ingen konkrete bestemmelser om volontørers juridiske status, om end de er en tilstrækkelig vigtig faktor til at blive omfattet af en særskilt artikel.
Agter Rådet at indføje en artikel vedrørende volontørtjeneste og de ikke-statslige organisationers arbejde?
Hvilke konkrete foranstaltninger påtænkes iværksat med hensyn til gensidigt samarbejde mellem humanitære organisationer i de forskellige lande for at optimere disses indsats og fremme den europæiske dimension?
Findes der et register over ikke-statslige organisationer og humanitære organisationer, gennem hvilke man kunne uddele de produkter, der beslaglægges i forbindelse med bedragerier inden for EU, og som i dag destrueres, til de mest trængende befolkningsgrupper?

Wohlfart
Jeg vil gerne allerførst sige, at rådsformanden allerede i mødeperioden i juni havde lejlighed til at besvare et identisk spørgsmål stillet af Jaime Valdivielso de Cué.
Dette spørgsmål opfordrer først og fremmest til følgende korrektion, nemlig at Rådet som institution ikke er en del af regeringskonferencen. Hr. Valdivielso de Cué er for øvrigt ikke uvidende om, at arbejdet med regeringskonferencen i mellemtiden er blevet afsluttet, og at resultatet nu er offentligt tilgængeligt.
Jeg vil gerne understrege, at jeg imidlertid er enig med hr. Cué i de ikke-statslige organisationers medvirken og volontørtjenesterne i meget forskellige sektorer, for de udgør afgørende bidrag til lettelse af mange lidelser, samtidig med at de i visse tilfælde giver hele sider af samfund i udvikling mulighed for, at de kan tage deres skæbne i egen hånd.
Hvad angår de konkrete foranstaltninger, der er truffet for at optimere indsatsen fra de humanitære organisationer, bestemmer forordningen »Humanitær hjælp« vedtaget i 1996 bl.a. muligheden for finansiering af aktioner til styrkelse af Fællesskabets samarbejde med de internationale humanitære institutioner og organisationer, de ikkestatslige organisationer samt de organisationer, der repræsenterer disse.
Når det drejer sig om at oprette et register over de ikke-statslige organisationer og humanitære organisationer, der kan uddele produkter, der er beslaglagt på grund af bedrageri, til de mest trængende, kan jeg kun meddele Parlamentet, at Rådet ikke i den henseende har fået forslag, der går i den retning, fra Kommissionen.

Valdivielso de Cué
Hr. formand for Rådet, det er et interessant svar, De giver mig. Jeg vil gerne understrege det europæiske samfunds - jeg vil ikke sige ubegrænsede, men fantastiske - potentiale, som vi kunne udnytte meget bedre. Det mener jeg ikke, vi gør, og det er en mangel, vi skal være klar over.
For det andet - og dette vedrører et meget mere håndgribeligt aspekt - sker det ofte inden for Den Europæiske Union, at man i tilfælde af bedragerier og industriforfalskninger osv. destruerer varepartier, som stammer fra ulovlige fremgangsmåder. Ofte brænder vi tøj, destruerer tæpper og sko, fordi man uretmæssigt har kopieret et mærke osv. Jeg forstår udmærket, at man gør dette på grund af regler om varemærkeregistre eller andre registre, men det er en skam, at vi ikke udnytter dette for at hjælpe de mest trængende befolkningsgrupper.

Wohlfart
Jeg glæder mig over, at der er overensstemmelse mellem hr. Valdivielso de Cués synspunkt og mit eget med hensyn til den helt sensationelle rolle, som vores ikke-statslige organisationer spiller på det område, der lige er blevet beskrevet, især hvad angår de mest trængende og de mest hjælpeløse. Jeg kan påskønne det arbejde, der er udført af de ikke-statslige organisationer, idet jeg i udenrigsministeriet står for samarbejdsudviklingsafdelingen.
Hvad angår den sidste del af indlægget, hans ønske, som jeg helt kan forstå, ville det måske også være godt at spørge Kommissionen, om den ville tage et initiativ i den retning, hr. Valdivielso de Cué ønsker.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 2.
Spørgsmål nr. 3 af María Izquierdo Rojo (H-0481/97):
Om: Situationen i Algeriet
Hvorledes vurderer Rådet den nuværende situation i Algeriet? Hvorledes ser perspektiverne for det indbyrdes forhold ud på kort sigt og hvilke aktioner påtænkes iværksat?

Wohlfart
Som svar på fru Izquierdo Rojos spørgsmål vil jeg gerne sige følgende.
Som De ved, følger Rådet meget nøje udviklingen i den interne situation i Algeriet. Rådet er tilfreds med afholdelsen af valg til den lovgivende forsamling den 5. juni 1997. Det algierske folk har stemt i god ro og orden og på gode sikkerhedsbetingelser. Efter en anmodning fra de algierske myndigheder svarede et betydeligt antal medlemsstater i Den Europæiske Union positivt ved på nationalt grundlag at sende observatører koordineret med FN.
Unionen har bemærket sig den fælles observationsgruppes rapport, der bekræfter, at stemmeafgivningen trods visse bemærkelsesværdige mangler forløb på betingelser, man kan betegne som generelt tilfredsstillende. Den relativt høje deltagelse i dette valg vidner efter vores mening om det algierske folks beslutsomhed med hensyn til at tage deres fremtid i egen hånd.
Rådet mener, at disse valg markerer et skridt fremad i processen med de politiske reformer. Det håber for øvrigt, at den nye flerpartis forsamling og koalitionsregeringen, der har et bredt grundlag, vil være nøgleaktører i reformprocessen henimod opbygningen af et demokratisk samfund uden vold i Algeriet.
Rådet vil meget nøje følge afholdelsen af næste valg, denne gang kommunalvalg, der afholdes i begyndelsen af efteråret.
Hvad angår de bilaterale relationer, håber Rådet, at situationen vil muliggøre en hurtig indgåelse af en ny EuroMiddelhavsaftale med Algeriet.

Izquierdo Rojo
Mange tak for dette svar, hr. rådsformand. Men eftersom De snarere har omtalt tiden indtil nu samt valget, vil jeg omkring den nuværende situation spørge Dem: Hvordan vurderer De prøveløsladelsen af lederen af FIS, Abasi Madina? Ser De den som et effektivt bidrag til forsøget på at løse problemerne med volden?

Wohlfart
Jeg tror, at der er interesse i, at alle de involverede parter i Algeriet har en åben dialog med hinanden. Jeg tror, at befrielsen i går af hr. Abassi Madani kunne være med til at formilde den situation, der hersker for øjeblikket i Algeriet, og som bekymrer os alle. Denne befrielse kunne være et skridt fremad i den vanskelige forhandling og den vanskelige vej mod en løsning af konflikten, der allerede har haft for mange ofre.

von Habsburg
Hr. rådsformand, mener De virkelig, at det gik demokratisk til, når der kun gennemføres valg for privilegerede partier, når det parti, som sidste gang opnåede absolut flertal, men så blev afsat af militæret, er udelukket? Det er gudskelov et skridt i den rigtige retning. Er De rede til fortsat at udøve pres på den algeriske regering, for at den virkelig tillader demokrati, hvor det algeriske folk er repræsenteret og ikke kun de mennesker, som magthaverne ønsker? Helt bortset herfra er De jo helt på det rene med, hr. rådsformand, i hvor høj grad man har støttet dette parti, som har opnået flertallet, finansielt, administrativt og med alle de midler, regeringen har til sin rådighed!

Wohlfart
Jeg tror, at jeg allerede i mit første svar på spørgsmålet har understreget, at disse valg udgør et første skridt. At disse valg har fundet sted på betingelser, der på ingen måde tilfredsstiller det ærede parlamentsmedlem, er jeg enig i. Jeg tror dog, at man nu må gøre alt, for at de fremtidige valg foregår på mere demokratiske betingelser.
Jeg vil dog gerne sige, at det nuværende klima er dårligt egnet hertil. Det burde dog ikke afskrække os fra at gøre alt hvad, der er muligt for at starte den positive dialog, den konstruktive dialog, der til sidst vil føre til disse demokratiske valg uden at glemme at understrege, at ret beset burde de partier, der benytter sig af vold og terrorisme, normalt ikke have ret til at give deres besyv med. Alle de andre demokratiske kræfter, der accepterer demokratiets principper, burde kunne deltage i kommende valg i landet.

Formanden
Spørgsmål nr. 4 af John Iversen (H-0488/97):
Om: Burma
Har Rådet efter de nyligt overståede valg i Storbritannien og Frankrig fået en anden holdning til en fælles handelsboykot over for Burma?

Wohlfart
Hvad angår dette spørgsmål om situationen i Burma, vil jeg gerne sige, at Rådet den 29. april i år besluttede at forlænge de administrative sanktioner med en periode på seks måneder, der er fastsat i Den Europæiske Unions fælles holdning om Burma, der blev vedtaget den 29. oktober sidste år.
Denne beslutning om forlængelse blev truffet, efter at der i lang tid ikke var sket interne fremskridt i Burma, særlig ikke med hensyn til menneskerettighederne og demokratiseringsprocessen.
På det nuværende stade er der endnu ikke fastholdt nogen forslag til yderligere foranstaltninger på det økonomiske område. Disse kunne dog indgå i en senere debat, i tilfælde af at situationen i Burma skulle forværres yderligere.
Jeg kan for øvrigt bekræfte, at Den Europæiske Union stadig er årvågen over for situationen i Burma, og at den behandler spørgsmålet om nødvendigheden af bemærkelsesværdige og hurtige reformer med alle sine internationale samtalepartnere, ASEAN-landene især, som den anmoder om at bruge alle pressionsmidler, de har til rådighed, for at påvirke holdningen i SLORC (State Law and Order Restoration Council).

Iversen
Jeg vil gerne sige tak for svaret og vil spørge Dem, hr. rådsformand, hvornår - for vi ved jo alle sammen, at situationen er alvorlig i området og i selve Burma - spørgsmålet er sat på Rådets dagsorden? Bliver det inden for en måned, to måneder, eller har man allerede nu fastsat, hvornår Rådet vil drøfte yderligere sanktioner mod Burma?

Wohlfart
Jeg vil gerne tilføje et delsvar til dette tillægsspørgsmål, som jeg lige har fået stillet nu, og sige, at på nuværende tidspunkt er der, som jeg har sagt, endnu ikke foretaget nogle sanktioner, men at jeg ikke udelukker, at Ministerrådet kan få forelagt denne sag på rådsmødet vedrørende generelle anliggender i september.

Formanden
Spørgsmål nr. 5 af Ulla Sandbæk (H-0490/97):
Om: Ikke-diskriminationsparagraffen og Maastricht-II-traktaten
I Danmark findes en folkekirke, hvortil staten bidrager med økonomisk støtte til f.eks. vedligeholdelse af bygninger og betaling af løn til præster.
Vil Rådet redegøre for, hvorvidt indsættelsen af ikke-diskriminationsparagraffen i den nye Maastricht-II-traktat, kan få den virkning i lande som f.eks. Danmark, der har en folkekirke, at kirkesamfund, der ikke er med i folkekirken, kan kræve at blive ligestillet med denne, således at man f.eks. modtager den økonomiske støtte, og vil det være muligt at klage til domstolen, såfremt dette i givet fald ikke sker?

Wohlfart
Som svar på fru Sandbæks spørgsmål vil jeg gerne understrege, at Domstolen er den eneste, der har beføjelse til at fortolke de bestemmelser, som i fremtiden kunne indeholdes i traktat om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab efter regeringskonferencen, der lige er afsluttet i Amsterdam.
Jeg tror ikke, at det henhører under Rådet at fremkomme med en vurdering af en tekst, der endnu ikke er trådt i kraft eller endog underskrevet.

Sandbæk
Jeg kunne måske spørge rådsformanden, hvilke tanker man gjorde sig, da man netop indsatte kirken i denne ikke-diskriminationsparagraf. Hvilken form for diskrimination forestillede Rådet sig, man kunne komme ud for som kirke?

Wohlfart
Af årsager, som jeg lige har nævnt, kan jeg kun forsøge med en helt personlig besvarelse af fru Sandbæks tillægsspørgsmål. Efter min mening vil den fremtidige artikel 6 A i traktaten ved førstebehandlingen ikke have direkte virkning, dvs. at privatpersoner vil ikke kunne påberåbe sig dens bestemmelser for en national domstol eller for Fællesskabet Domstol.
Den giver Rådet, der beslutter ved enstemmighed efter forslag fra Kommissionen og efter høring af EuropaParlamentet mulighed for, men ikke forpligtelse til at træffe foranstaltninger med henblik på at bekæmpe og ikke at forbyde et vist antal diskrimineringer over for personerne inden for grænserne af de kompetencer, som traktaten giver Fællesskabet.
I den forbindelse skal det bemærkes, at relationerne mellem kirken eller kirkerne og staten i hver medlemsstat ikke henhører under Fællesskabets kompetence og således ikke kan indgå i fællesskabsforanstaltninger. Man kan for øvrigt i den forbindelse se slutakten fra regeringskonferencen om kirkernes statut i henhold til national ret.

Posselt
Hr. formand, jeg er taknemlig for, at De nævnte slutakten, som i modsætning til traktaten allerede er undertegnet, og som indeholder en bestemmelse om forholdet mellem stat og kirke. Kristendommen sætter på samme måde sit præg i alle medlemsstater, og Europa ville ikke findes uden kristendommen, men forholdet mellem stat og kirke er meget forskelligt udviklet i de enkelte stater. Derfor er det meget hensigtsmæssigt, at man lader nærhedsprincippet råde her. Jeg vil gerne vide, om De anser henvisningen i slutakten for at være tilstrækkelig, og hvorfor det ikke var muligt at opfylde de europæiske kirkers ønske og også optage dette i selve traktaten. Her skal specielt også Luxembourg have haft betænkeligheder.

Wohlfart
Jeg tror, at De har besvaret Deres eget spørgsmål. De har hentydet til subsidiariteten, til subsidiaritetsprincippet, som jeg selv nævnte som en del af mit svar på det første tillægsspørgsmål. Det er faktisk årsagen til, at der ikke er andet. Der var ikke noget forbehold fra Luxembourg, det kan jeg forsikre Dem om.

Formanden
Spørgsmål nr. 6 af Felipe Camisón Asensio (H-0491/97):
Om: Færdselssikkerhedsforanstaltninger
Som det fremgår af en række rådsresolutioner, er færdselssikkerheden gjort til genstand for en stigende interesse fra Rådets side.
Mener Rådet i den forbindelse, at kravene om undersøgelse af de færdselssikkerhedsmæssige virkninger af ethvert vejinfrastrukturprojekt og indbygning af hastighedsbegrænsende anordninger i motorkøretøjer er hensigtsmæssige?

Wohlfart
For at besvare dette spørgsmål vil jeg gerne først sige, at Rådet i mødeperioden den 17. og 18. juni 1997 vedtog konklusionerne med hensyn til Kommissionens meddelelse »Fremme af vejsikkerheden i Den Europæiske Union, program for perioden fra 1997 til år 2000«.
Efter at have taget ovennævnte program, forelagt af Kommissionen, ad notam, glædede Rådet sig over, at det planlægger nye fælles initiativer til definition af en integreret indfaldsvinkel til vejsikkerheden.
Rådet har ikke udtrykt sig udtrykkeligt om de to foranstaltninger til forebyggelse af ulykker, der er omtalt af hr. Camisón Asencio, den ene vedrørende hastighedsbegrænsningsanordninger og den anden undersøgelse af den færdselssikkerhedsmæssige virkning på infrastrukturerne.

Camisón Asensio
Hr. rådsformand, Det Europæiske Transportsikkerhedsråd har forelagt Kommisionen - og Rådet går jeg ud fra - sin berømte plan med det ambitiøse mål at reducere antallet af ofre for trafikulykker på vejene i Den Europæiske Union fra 45.000 om året til 25.000 i år 2010.
Man vil ligeledes reducere de enorme socioøkonomiske udgifter, som Unionen har i dag.
Blandt de bindende lovgivningsforanstaltninger foreslås det, at man i forbindelse med et hvilket som helst infrastrukturprojekt skal undersøge, hvilke indvirkninger det har på sikkerheden, noget lignende det der i dag sker på miljøområdet. Vi synes, denne foranstaltning virker fornuftig, og vi har anmodet Rådet om en udtalelse, men, som det er blevet sagt, har Rådet ikke studeret planen endnu. Men vi vil gerne høre Rådets mening.
Den anden sag lægger efter vores mening mere op til diskussion, selv om den ikke bør afvises, idet det er et forslag til udarbejdelse af pilotprojekter, som f.eks. muligheden af at udstyre motorkøretøjer med hastighedskontrol for at reducere antallet af ulykker og trafikofre. Man skal tænke på, at nogle lastbiler allerede har dem, og målinger viser, at en nedsættelse af gennemsnitsfarten med kun 5 km/time på landevejene i Den Europæiske Union ville betyde, at man kunne redde intet mindre end 11.000 menneskeliv om året.
Har Rådet en mening om dette, selv om det ikke har studeret sagen endnu?

Wohlfart
Ved at stille sit tillægsspørgsmål har hr. Camisón Asencio faktisk allerede foretaget den tragiske opgørelse over færdselsulykkerne i Fællesskabet: Menneskeliv, men også mange tilskadekomne, 1.600.000 tilskadekomne. Som læge kan jeg forsikre Dem om, at af og til er de tilskadekomnes skæbne, som man ikke længere taler om bagefter, meget vanskelig at klare, ikke alene for de tilskadekomne selv, men også for deres familie, for ikke at tale om de enorme samfundsøkonomiske udgifter. Alt dette kommer i betragtning.
For øvrigt kan jeg sige Dem, at Ministerrådet over for dette blodbad er helt enig med Dem og med Kommissionens forslag. Vi mener, at man ikke må forsømme noget spor med hensyn til forebyggelse.

Formanden
Spørgsmål nr. 7 af Patricia McKenna (H-0499/97) vil ikke blive behandlet, da emnet allerede er opført på dagsordenen for indeværende mødeperiode.
Spørgsmål nr. 8 af Sören Wibe (H-0501/97):
Om: ØKOFIN-Rådets henstillinger til Sverige
Ifølge avismeddelelser i Sverige opfordrede EU-medlemsstaternes finansministre den 12. maj 1997 Sverige til at begrænse budgetunderskuddet ved at sænke skatterne for privatpersoner og virksomheder samt foretage nedskæringer i den offentlige sektor og/eller i det sociale overførselssystem.
Maastricht-traktaten, som Sverige har tilsluttet sig, angiver en maksimumgrænse for medlemsstaternes budgetunderskud. Men traktaten nævner intet om, hvorledes medlemsstaterne skal nå dette mål. Med sin henstilling har ØKOFIN-Rådet fastlagt en klar politisk målsætning. Sverige skal foretage nedskæringer i sit velfærdssystem til trods for, at undersøgelser viser, at svenskerne støtter dette velfærdssystem.
Anser Rådet det for rimeligt, at ØKOFIN-Rådet på denne måde fastlægger politiske målsætninger? Havde det ikke været bedre blot at foreslå Sverige at nå budgetmålet enten gennem nedskæringer eller højere skatter og afgifter? Har Rådet overvejet, hvor mange arbejdspladser, der forsvinder i Sverige, såfremt landet gennemfører disse skattenedsættelser og nedskæringer?

Wohlfart
Artikel 104 C i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab bestemmer, at, når Rådet beslutter, at der er et uforholdsmæssigt stort underskud, retter det henstillinger til den pågældende medlemsstat med henblik på at bringe denne situation til ophør inden for en given frist.
På den ene side kan en sådan henstilling for at få en hensigtsmæssig virkning ikke begrænses til blot en påmindelse om budgetmålet. På den anden side udtaler Rådet sig altid i tilstrækkeligt generelle vendinger for at give medlemsstaterne en vurderingsmargen med hensyn til deres interne prioriteter.
Teksten vedrørende Sverige, som de to ærede parlamentsmedlemmer henviser til, og som endnu ikke er blevet offentliggjort i overensstemmelse med traktatens artikel 104 C, respekterer i vores øjne denne ligevægt.
For øvrigt har Det Europæiske Råd i Amsterdam bekræftet, at sunde offentlige finanser er en nødvendig forudsætning for en kraftig og vedvarende vækst, der skaber arbejdspladser. For resten er det interessant i denne sammenhæng at bemærke, at det konvergensprogram, der er forelagt af den svenske regering i september 1995 for perioden indtil 1998, er enigt i denne indfaldsvinkel.

Ahlqvist
Tak, hr. formand. Jeg skal viderebringe svaret til min partifælle hr. Wibe. Jeg vil dog gerne spørge: Hvornår vil den tekst vedrørende Sverige, som endnu er blevet offentliggjort, blive det?

Wohlfart
Jeg håber hurtigst muligt. Det er det eneste svar, jeg kan give. Ellers ville jeg være uærlig over for Dem.

Sjöstedt
Jeg vil gerne stille Rådet to opfølgende spørgsmål. Det er jo sådan, at hvis man sænker skatterne, taber staten indtægter, og underskuddet bliver større. Derfor forstår jeg ikke rigtig formandskabets logik. Burde Sverige ikke i stedet øge skatterne for at mindske underskuddet på de offentlige finanser? Det var det ene spørgsmål.
Det andet spørgsmål er: Da Rådet nu giver Sverige råd om, på hvilket område vi skal skære ned, er det så f.eks. inden for forsvaret, på børnepasningsområdet eller i den sociale sektor? Hvor er det, Sverige skal skære ned? Efter min opfattelse er der tale om en politisk henstilling, som reelt drejer sig om at få landene til at føre en form for højreorienteret politik.

Wohlfart
Jeg kan ikke foreslå nogen opskrift, da jeg lige har givet forklaring med hensyn til de procedurer, der burde føre til en reduktion af budgetunderskuddet. Vurderingen henhører under den svenske regering, og det er den, der skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme kravene. Hverken Rådet eller rådsformanden kan give den svenske regering lektioner. Her gælder subsidiaritetsprincippet.

Svensson
Er Rådets formand klar over, at de svenske statsfinanser i øjeblikket ikke udviser noget budgetunderskud på de løbende forretninger? Er han, for det andet, klar over, at det påståede høje skatteniveau i Sverige kun er tilsyneladende, idet det skyldes, at man i Sverige har offentlige socialsikringsordninger? I lande, hvor socialsikringsordningerne og de dertil knyttede afgifter ikke er i offentligt regi, men har individuel karakter, er skatteniveauet tilsyneladende lavere.

Wohlfart
Det er snarere en korrektion end et spørgsmål, hvis jeg har forstået det rigtigt. Hr. Svensson har fortalt mig, at der ikke er noget budgetunderskud på grund af de meget høje skatter. Jeg kan sige Dem, at der i Luxembourg er den modsatte situation med intet underskud trods meget lave skatter.

Formanden
Spørgsmål nr. 9 af Arthur Newens (H-0503/97):
Om: Handelssamarbejde med Mexico
Vil repræsentanten for Rådet redegøre for de fremskridt, som er gjort i forhandlingerne om handel og samarbejde med Mexico?

Wohlfart
Jeg vil gerne undskylde, fordi svaret kan forekomme en smule langt, men jeg vil gerne komme med de nødvendige informationer, som vi har for øjeblikket.
Forhandlingerne om nye aftaler med Mexico er praktisk talt afsluttede. Det eneste punkt, der stadig er åbent for øjeblikket, vedrører den eventuelle fastsættelse af betingelserne og udgangsgrundlaget for forhandlingerne om liberalisering af varer og tjenesteydelser. Men jeg har et stort håb om, at en løsning vil kunne findes en af de nærmeste dage med henblik på at underskrive teksterne. Jeg har fået at vide, at det vil ske i morgen.
Hr. formand, tillad mig således at understrege nogle særligt vigtige aspekter i de nye aftaler. Allerførst vedrørende substansen. De to parter har aftalt at udforme en gunstig ramme for udvekslingen af varer, tjenesteydelser og investering, herunder gennem en gensidig og progressiv liberalisering under hensyntagen til følsomheden for visse produkter og i overensstemmelse med de relevante regler i Verdenshandelsorganisationen.
Desuden forpligter de to parter sig bl.a. til at indlede et økonomisk, videnskabeligt, industrielt, uddannelsesmæssigt, socialt, audiovisuelt, kulturelt og regionalt samarbejde, til at skabe en politisk dialog og til at fastlægge visse institutionelle bestemmelser.
For øvrigt indeholder de to aftaler, ligesom alle aftaler indgået af Fællesskabet, betingelser for overholdelsen af demokratiske principper og menneskerettighedsprincipper, der udgør et væsentligt element i aftalerne.
På det formelle og proceduremæssige plan har de to parter forhandlet en samlet aftale af blandet karakter samt, mens man afventer ratificeringen af denne, en midlertidig aftale om fællesskabskompetence. Denne aftale skal bruges som instrument for forhandlingerne af det fælles Råd, der opretter den, til liberalisering af udvekslingerne. Desuden har de to parter ved en separat fælles erklæring forpligtet sig til parallelt at forhandle liberalisering af tjenesteydelser, kapitalbevægelser, foranstaltninger om den intellektuelle ejendomsret etc., der ikke kan behandles inden for rammerne af den midlertidige aftale, da de henhører under medlemsstaternes kompetence.
Herved har de to parter sikret sig en samlet behandling af de forskellige sektorer, der er omfattet af liberaliseringen. Der er grund til i denne forbindelse at understrege, at ikrafttrædelsen af liberaliseringen af varerne først vil ske, efter at Rådet har udtalt sig om forhandlingsresultaterne som helhed og efter underskrivelse af den samlede aftale.

Newens
Jeg siger ministeren tak for denne grundige redegørelse og glæder mig over de fremskridt, der er gjort med hensyn til opnåelse af en aftale, som vi håber vil medvirke til at forbedre forholdet mellem Mexico og Den Europæiske Union, men jeg vil gerne spørge, om han vil kommentere diskussionerne om menneskerettighederne yderligere, da dette jo øjensynlig er et ret ømtåleligt emne, og om han vil gøre det klart, at vi fortsat agter at være meget opmærksomme på dette aspekt, idet nogle af os regelmæssigt modtager rapporter eller klager fra mexicanske borgeres side? Vi mener, at nogle reelle fremskridt på dette område vil være til gavn for begge vore befolkninger.

Wohlfart
Der er ikke noget særligt problem for de områder, som hr. Newens lige har omtalt.
Jeg tror, at man også i disse aftaler af en ny generation med Mexico prøver at tage højde for vores horisontale politik med hensyn til menneskerettigheder.

Formanden
Spørgsmål nr. 10 af Birgitta Ahlqvist (H-0506/97):
Om: Afviklingen af demokratiet i Belarus
Præsident Lukasjenko har opløst det demokratisk valgte parlament og oprettet et marionetparlament.
Der er ret begrænsede arbejdsmuligheder for oppositionens aviser i Belarus, oppositionens ytringsfrihed er endvidere blevet stærkt indskrænket, og mange oppositionsledere er blevet vilkårligt arresteret.
Belarus må i dag siges at være Europas mindst demokratiske land. Skal vi tolerere dette på vort kontinent i 1997?
Desværre nøjes Europas demokratier i reglen med stiltiende at betragte udviklingen. Jeg har tidligere rejst spørgsmålet over for Kommissionen og fået som svar: «vi afventer udviklingen«. Har Rådet (udenrigsministrene) drøftet dette spørgsmål? Har man drøftet at iværksætte fælles foranstaltninger for at få Belarus' præsident til at genindføre demokratiet? Er handelsforbindelserne mellem EU og Belarus fremover blevet drøftet?

Wohlfart
Jeg vil gerne sige, at Rådet følger udviklingen i situationen i Belarus med stor opmærksomhed og har gjort en fælles indsats for at forsøge at udøve en indflydelse på myndighederne i Belarus, således at de igen skaber respekt for og praktiserer de demokratiske principper, der er accepteret på internationalt niveau.
En undersøgelsesmission fra Den Europæiske Union under ledelse af en tidligere hollandsk justitsminister, Ad Kosto, blev i januar 1997 sendt til Belarus for at konstatere kendsgerningerne vedrørende lovligheden af folkeafstemningen, at vurdere foreneligheden af en ny relation mellem den udøvende, lovgivende og dømmende del af regeringen med principperne om adskillelse af magterne og for til sidst at kontrollere, om oppositionen og medierne blev forfulgt.
Den har registreret adskillige alvorlige institutionelle og politiske funktionsforstyrrelser i landet. På grundlag af disse konstateringer har Rådet i februar 1997 vedtaget, at relationerne mellem Den Europæiske Union og Belarus skulle indgå i en samlet helhed, der understreger, at Den Europæiske Union ikke ønsker at isolere landet og stadig er optaget af en proces, der gør det muligt for dette land, når tiden er inde, at spille en betydningsfuld rolle i de europæiske strukturer. Det er dog Belarus, der har nøglen til denne proces.
Rådet undersøger også følgerne af denne holdning for Den Europæiske Union og for det pågældende land. Det er aftalt, at hvis der ikke kommer positive foranstaltninger fra myndighederne i Belarus, a) vil medlemsstaterne i Den Europæiske Union ikke støtte Belarus' ansøgning om optagelse i Unionen i Europarådet; b) vil Den Europæiske Union hverken indgå den midlertidige aftale eller partnerskabs- og samarbejdsaftalen; c) vil de bilaterale kontakter med Belarus på ministerniveau blive vurderet fra sag til sag; d) vil programmerne om teknisk assistance fra Fællesskabet og medlemsstaterne blive undersøgt igen og vurderet ud fra princippet om, at de direkte skal tjene reformprocessen.
Efter de begivenheder, der omgav demonstrationerne i marts 1997, og bølgen af arrestationer og oppositionsdemonstrationer har Rådet desuden i april 1997 vedtaget en kritisk erklæring og igen bekræftet, at samarbejdet mellem Den Europæiske Union og Belarus ikke kunne fortsætte, hvis der ikke blev gjort en overbevisende indsats for at gennemføre et politisk system i Belarus, der respekterer de normer, der er accepteret på internationalt niveau med hensyn til menneskerettigheder og forfatningsmæssige friheder.
Den opfordrede myndighederne i Belarus til reelt at leve op til deres forpligtelse til at indlede høringer med den valgte trettende øverste sovjet for at opnå en retfærdig ligevægt mellem magterne.
Rådet glæder sig over nedsættelsen af en trepartsarbejdsgruppe bestående af repræsentanter fra regeringen i Belarus, den trettende øverste sovjet og eksperter fra Den Europæiske Union, der vil forsøge at gennemføre dette mål.
Jeg vil også gerne meddele, mine damer og herrer, at gruppen har holdt sit første møde i juni i år og endnu ikke har færdiggjort sit arbejde. Rådet vil fortsat følge resultatet af gruppens arbejde samt den samlede udvikling i Belarus.
Den Europæiske Unions indsats supplerer og styrker endelig bestræbelserne fra OSCE og Europarådet.

Ahlqvist
Det glæder mig, at Rådet har truffet i hvert fald lidt mere konkrete foranstaltninger vedrørende situationen i Belarus, end Kommissionen har. Jeg har tidligere stillet Kommissionen det samme spørgsmål og fået et meget, meget afventende og forsigtigt svar.
De seneste år i Belarus kunne lige så godt have været en dramatisk spændingsroman, men der er altså tale om virkeligheden. Vi må gøre noget konkret. Og jeg opfatter i hvert fald Rådets hensigter som mere konkrete. Det er nemlig ikke nok at være bekymret, at vurdere og undersøge. Det har man allerede gjort. Vi ved, hvordan befolkningen har det. Vi ved også, at medierne er udsat for censur, og vi ved, at fagforeninger er forbudt, og at der er demonstrationsforbud. Jeg vil følge dette spørgsmål op senere. Jeg glæder mig over det svar, som jeg har fået af Rådet.

Wohlfart
Det tror jeg ikke, at der var tale om. Fru Ahlqvist har takket os for vores svar, og hvis jeg har forstået det rigtigt, vil hun stadig være opmærksom på dette spørgsmål.

Formanden
Da de følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 11 af Anne McIntosh (H-0508/97):
Om: Afskaffelse af toldfri varer
Vil Rådets formandskab være rede til hurtigt at tage den foreslåede afskaffelse af salg af told- og afgiftsfri varer med virkning fra den 1. juli 1999 op til fornyet overvejelse af hensyn både til de ansatte inden for turistog skibsfartssektoren og til de rejsende.
Er Rådet enig i, at afskaffelsen af toldfrit salg vil medføre højere billetpriser og andre rejseomkostninger for passagererne, idet færgepriserne forventes at stige med gennemsnitligt 30 %, og forbrugerne vil få færre valgmuligheder?
Hvilke støtteforanstaltninger overvejer Rådet i tilfælde af, at afskaffelsen af toldfrit salg fastholdes, for at modvirke de uundgåelige negative virkninger inden for turistsektoren og for at beskytte de rejsendes interesser? og spørgsmål nr. 12 af Brian Crowley (H-0545/97):
Om: Kompensation som følge af den foreslåede afskaffelse af toldfri handel i 1999
Kommissionen har for nylig antydet, at statsstøtte eventuelt kan komme på tale som kompensation for nogle af de sociale og økonomiske virkninger på regionalt plan, der følger af afskaffelsen af handelen med toldfri varer inden for EU.
Er det Rådets opfattelse, at statsstøtte bør overvejes som kompensation for følgerne af, at toldfri handel afskaffes på ruter inden for EU, herunder især ruter, der forbinder fjerntliggende maritime lande og regioner, som f.eks. Irland, med resten af Den Europæiske Union?
Wohlfart
Jeg vil gerne besvare spørgsmålene fra fru McIntosh og hr. Crowley i fællesskab, der begge handler om følgerne af afskaffelsen af toldfri handel i havne og lufthavne navnlig for ruter inden for Den Europæiske Union.
Jeg vil gerne først understrege, at opretholdelsen af toldfri handel i passagertrafikken inden for Unionen er i modstrid med eksistensen af et indre marked uden grænser.
Når Rådet med vedtagelsen af de direktiver, der fastsætter afskaffelsen af de skattemæssige grænser i 1993 besluttede midlertidigt at forlænge den toldfri handel for passagerer inden for Unionen indtil den 30. juni 1999, var det netop for at undgå de sociale og regionale problemer, der kunne følge af en pludselig afskaffelse af denne handel.
Det drejede sig således om at give tilstrækkelig tid til de berørte sektorer, navnlig lufthavnsmyndighederne, flyselskaberne, losnings- og ladningsselskaberne, producenterne af de varer, der sædvanligvis sælges i de toldfri butikker og forpagterne af disse butikker, således at de kunne forberede afskaffelsen af toldfri handel inden for Unionen som fastlagt i direktiverne fra 1993.

McIntosh
Det var et meget skuffende svar fra Rådet. De afgiftsmæssige grænser består stadig. Grænsekontrollen mellem Det Forenede Kongerige og andre lande er endvidere nu blevet værre, fordi vi har både Schengen og andre ikke-Schengenlande. Jeg gentager mit spørgsmål til Rådets formand: Hvordan agter han at beskytte de mennesker, som nu er beskæftigede specielt inden for færge-, luftfarts- og turistsektoren, og den rejsende offentligheds interesser?
Jeg kan se, at da Det Forenede Kongerige er en ø, vil landet blive specielt defavoriseret ved fjernelse af den toldfri handel. Det vil blive dyrere at rejse. Som ø er landet sværere at komme til. Den toldfri handels bidrag til Det Forenede Kongeriges økonomi, til vor turistbranche og vor beskæftigelse er højere, for så vidt angår fastholdelse af afgiftsniveauet, fastholdelse af serviceniveauet, valgfrihed med hensyn til service og beskæftigelse. Vil han være så venlig at besvare spørgsmålet?

Wohlfart
Jeg kan forstå, at det svar, jeg har givet, ikke tilfredsstiller fru McIntosh. Jeg vil dog gerne endnu en gang erindre om, at, da direktiverne om afskaffelsen af de skattemæssige grænser blev vedtaget, besluttede medlemsstaterne at udskyde gennemførelsen af dem til 1999. Denne frist skulle gøre det muligt for operatørerne og de ansatte i sektoren at finde løsninger med henblik på en blid overgang, hvis jeg tør udtrykke mig sådan, til andre økonomiske aktiviteter.
Jeg vil gerne endnu en gang understrege, at det ikke er lige på en studs, at afskaffelsen af den toldfri handel er blevet besluttet. Når dette er sagt, vil jeg også gerne bemærke, at Rådet for øvrigt ikke har fået forelagt noget forslag om at forlænge den toldfri handel på ruter inden for Unionen ud over den 30. juni 1999. Det siger sig selv, at Rådet vil give eventuelle forslag, som Kommissionen måtte forelægge det på dette område, al nødvendig opmærksomhed.
Endelig vil jeg også gerne erindre om, at den skattefri handel for passagerer, der rejser uden for Fællesskabet, opretholdes. Fru McIntosch, for at resumere mit svar afventer Rådet stadig eventuelle forslag fra Kommissionen om de områder, som De har nævnt.

Crowley
Jeg vil gerne takke Rådets formand for dette svar. Efter det, han sagde, har Parlamentet fået at vide af Kommissionen, at den ikke kan sætte noget i værk, fordi Rådet har truffet en beslutning og har nægtet at ændre denne beslutning på nogen måde. Vil formanden derfor være så venlig at give os det løfte, at han vil tage sagen op på det næste møde i Rådet for at undersøge, om der kan blive tale om at ændre beslutningen eller om en udvidelse af en eller anden art?
For det andet forholder det sig, som min kollega allerede har været inde på det, med hensyn til den perifere beliggenhed - og det nævnte Rådets formand jo også - således, at folk, der forlader Fællesskabet, stadig ville have ret til at købe toldfrit. Ved De, hvor mange af Fællesskabets borgere, der rejser ud af Fællesskabet, i forhold til det antal af Fællesskabets borgere, der regelmæssigt er på rejse inden for Fællesskabets område? Alene i Irland svarer det til omkring 74 %, der rejser inden for Fællesskabet, og 26 %, der rejser til andre lande.

Wohlfart
Med risiko for at skuffe hr. Crowley vil jeg dog understrege, at initiativretten altid henhører under Kommissionen og ikke Rådet.

Elliott
Jeg vil gerne spørge formanden for det første om han har nogen dokumentation for, at turismen vil blive negativt påvirket af, at den toldfri handel falder bort inden for Fællesskabet? For det andet, hvis den toldfri handel fortsat skulle eksistere, kan han så give en logisk begrundelse for, at det skulle være dem, der rejser ad luftvejen eller søvejen, der skulle have glæde af den, mens togrejsende og bilister, der krydser nationale grænser, ikke skulle have mulighed for at handle toldfrit? Hvor er logikken i det?

Wohlfart
Hr. formand, selv om man ikke gør livet let for mig, vil jeg dog forsøge at give et delsvar.
Jeg tror, at vi befinder os i en situation, der er en følge af det indre marked. Jeg er meget vel klar over følgende: Da man diskuterede alle disse direktiver og ikke kun dette, der gennemførte det indre marked, var der måske nogle, som endnu ikke var helt bevidste om de mulige konsekvenser. Jeg ved ikke, om alle så har stillet sig selv dette spørgsmål på det tidspunkt, hvor disse direktiver blev vedtaget; de blev jo vedtaget, erindrer jeg om, af Ministerrådet med det formål at gennemføre den nødvendige lovgivningsramme, for at det indre marked kan fungere godt.
Efter at have fungeret i tre år har man i dag draget de første konklusioner af det indre marked, og man kan se, at visse bestemmelser stadig skal forbedres, så at det kan fungere rimeligt. Jeg tror, at man i dag har talt om mange ting, der også vedrører det indre marked samt bestemmelser, der vil være nødvendige, for at det indre marked fungerer 100 %. Jeg tror, at vi befinder os i denne problematik med det indre markeds funktion. Det er hele problemet. Nogle konsekvenser er dårlige, det er jeg enig i, men det er en af de konstateringer, som man må vænne sig til: I det indre marked ønsker man at afskaffe visse former for konkurrence, der på det indre markeds niveau kunne vise sig illoyale, det må vi ikke glemme.

Formanden
Hr. Wohlfart, det lader til, at medlemmerne af dette Parlament ikke ønsker at udføre vanskelige ting, men somme tider er tingene vanskelige, og måske er dette et vanskeligt spørgsmål. Og lad os nu se, om hr. Lindqvist, som har ordet i et minut, vil gøre tingene meget vanskelige for os.

Lindqvist
Jeg er ikke så sikker på, at det kan gøre det. Dette spørgsmål er jo blevet rejst flere gange. Svarene har været nogenlunde ens. Men vi har jo fakta.
Jeg vil gerne spørge Rådet, om det ikke, nu hvor der er stillet ganske mange spørgsmål fra en række medlemslande, kunne overveje at pålægge Kommissionen at udarbejde en konsekvensredegørelse af virkningerne for beskæftigelsen og turismen i de lande, der bliver berørt af afskaffelsen af det toldfrie salg, således at vi kan få tilfredsstillende oplysninger om, hvilke følger afskaffelsen kan få. Det drejer sig bl.a. om et antal arbejdspladser i EU og har derfor betydning for det, som i dag vel er Europas allerstørste problem.

Wohlfart
Beskæftigelsen er en af vores store bekymringer, og De kan være helt sikker på, at jeg er den sidste til ikke at bekymre mig om de mennesker, der mister et arbejde: Jeg tror, at det er en ting, der forener os i denne sag, der deler os. Jeg ved godt, at der blev truffet beslutninger enstemmigt af ØKOFIN-Rådet dengang for at gennemføre denne ordning, sådan som jeg har beskrevet det, med en overgangsperiode.
Hvis der er vanskeligheder, kan jeg forsikre Dem om, at det er noget, der også optager os. Hvis de har spørgsmål om virkningerne på turismen og andre brancher inden for vores økonomiske aktiviteter, mener jeg - og tro ikke, at jeg ikke ønsker at besvare Deres spørgsmål - at Kommissionen i den sammenhæng er bedre rustet end mig til at give mere tilfredsstillende svar.

Formanden
Spørgsmål nr. 13 af Clive Needle (H-0510/97):
Om: Ændringer i EU's politik for beskyttelse af dyr som »sansende væsner«
Hvilke ændringer i EU's politik overvejer Rådet som følge af optagelsen i EU-traktaten af et nyt krav om i fuld udstrækning at tage hensyn til dyrs velfærd som »sansende væsner«?

Wohlfart
Ved at gentage den mere og mere tydelige bevidsthed hos vores offentlighed er Rådet i stand til at bekræfte, at forbedringen af fællesskabslovgivningen, der skal sikre en større beskyttelse og en bedre respekt for velfærdet hos dyr som sansende væsner udgør en af prioriteterne i medlemsstaterne i Den Europæiske Union.
Denne bevidsthedsgørelse har foranlediget vores stats- og regeringschefer på det nylige Europæiske Råd i Amsterdam til at aftale at inkludere en protokol om dyrs velfærd i den fremtidige traktat. Det siger sig selv, hr. formand, at denne traktat på nuværende tidspunkt endnu ikke er underskrevet ej heller ratificeret.
Det siger også sig selv, at når det drejer sig om et mål, der fremover skal være en integreret del af traktaten, skal alle de omhandlede fællesskabsinstitutioner, herunder Rådet, ligesom medlemsstaterne, fuldt ud tage højde for kravene, der er forbundet med dyrenes velfærd, når det drejer sig om at formulere og iværksætte fællesskabspolitikkerne på områderne: Landbrug, transport, det indre marked og forskning.
Det påhviler først og fremmest Kommissionen at formulere, hver gang det er nødvendigt, passende forslag hertil. Jeg er selv overbevist om, at Parlamentet vil komme med et værdifuldt bidrag til udviklingsprocessen for fællesskabslovgivningen herom.

Needle
Hr. formand, jeg vil gerne sige Rådets formand tak for dette positive indlæg om den nye prioritering, som ganske sikkert vil give genlyd rundt omkring i Fællesskabet og blive hilst inderligt velkommen af mange, mange mennesker. Jeg må sige, at dette spørgsmål blev stillet i den første glædesrus, efter at vi i pressen havde erfaret, at protokollen noget uventet ville komme med, hvilket der er mange medlemmer af EuropaParlamentet, der har argumenteret for i så lang tid uden vist helt at tro på, at det ville ske. Jeg vil gerne have, at Rådet gør sig klart, at vi medlemmer siden da har modtaget en utrolig mængde udtryk for tillid til, at tingene nok skal blive bedre. Der kommer for eksempel til at ske fremskridt med hensyn til burhønsene, der bliver fremskridt med hensyn til forholdene i de zoologiske haver. Nu giver det jo alle mulige former for forhåbninger, og folk vil forvente at se konkrete fremskridt i de kommende måneder. Jeg forstår jo godt det, De siger, om at det er nødvendigt først at ratificere protokollen, men kan De ikke fortælle mig, om der sættes arbejde i gang på specifikke områder, hvor vi kan regne med at se fremskridt på kort sigt, så vi kan indgyde folk endnu mere tillid til, at dette ikke blot er ord i en traktat, men faktisk kommer til at give sig udslag i konkrete handlinger?

Wohlfart
Jeg vil gerne takke hr. Needle for hans positive reaktion på Rådets svar. Med hensyn til hans bekymringer for den praktiske gennemførelse af de forskellige foranstaltninger, der skal forbedre dyrs skæbne på de forskellige områder som landbrug, transport, indre marked og forskning, vil jeg gerne sige, at enhver ændring af den eksisterende lovgivning herom, inden den forelægges Rådet, skal være indeholdt i et forslag fra Kommissionen. Jeg håber, at Rådet snart får forelagt initiativer og forslag fra Kommissionen, der går i den retning, som hr. Needle ønsker.

Formanden
Spørgsmål nr. 14 af Christine Oddy (H-0512/97):
Om: Massakren i Sri Lanka
Har Rådet kendskab til den igangværende undersøgelse om mordet på 24 civile tamiler, som militærfolk begik i landsbyen Kumarapuram i Trincomalee i Sri Lanka i februar 1996?
Hvad vil Rådet foretage for at sikre, at resultaterne offentliggøres, når den uafhængige undersøgelse er afsluttet, og vil det støtte bestræbelserne på at sikre, at de 24 civiles familier får erstatning fra staten, idet en sådan udbetaling ville være tegn på statens vilje til at acceptere sit ansvar og til at forhindre, at sikkerhedsstyrkerne i fremtiden gør sig skyldige i sådanne udskridelser?

Wohlfart
Den Europæiske Union har konstant givet udtryk for sine bekymringer over for den vold og overtrædelse af menneskerettighederne, der karakteriserer den civile konflikt på Sri Lanka. Den Europæiske Union har formuleret sine bemærkninger inden for rammerne af den politiske dialog med Sri Lanka og iværksætter skridt i de egnede internationale forsamlinger, navnlig gennem erklæringer.
Hvad angår det præcise tilfælde, som fru Oddy omtaler, er det ikke specifikt bragt til Rådets kendskab. Rådet er imidlertid parat til at anmode de kompetente myndigheder i Sri Lanka om yderligere oplysninger takket være de midler, som den institutionaliserede dialog tilbyder. Rådet erindrer for øvrigt om sine erklæringer af 17. april 1997, der hilser brevvekslingen mellem præsidenten i Sri Lanka og oppositionslederen velkommen; brevene vedrører en fælles indfaldsvinkel for de to parter i den etniske konflikt, der raser i landet. Den Europæiske Union håber, at denne aftale vil medvirke til at skabe tillid og afslutte konfrontationspolitikken.

Oddy
Jeg glæder mig over formandens kommentarer. Jeg vil gerne gøre formandskabet opmærksom på, at massakren var specielt alvorlig, fordi den omfattede kvinder og børn. Den kan derfor ikke ses som et forsøg fra hærens side på at udrydde De Tamilske Tigre og terroristerne.
Den organisation, jeg har mine informationer fra, er yderst respekteret på Sri Lanka. Jeg vil opfordre Rådet til at lægge meget stor vægt på dette. Det ville glæde mig meget at kunne hjælpe ved at videregive de informationer, jeg har modtaget.

Formanden
Da vi har opbrugt den tid, der er afsat til spørgsmål til Rådet, vil spørgsmål nr. 15 til 37 blive besvaret skriftligt.
(Mødet udsat kl. 19.05 og genoptaget kl. 21.00)

Dagsordenen
Formanden
Jeg kan meddele Dem, at formanden for PPE-Gruppen har underrettet Præsidiet om, at hr. Graziani ikke er til stede på grund af sygdom, hvorfor han anmoder om ændring af dagsordenen, så forhandlingen om Graziani-betænkningen (A4-0140/97) udsættes.
I henhold til forretningsordenens artikel 96, stk. 2, vedrørende godkendelse af dagsordenen kan dagsordenen, når den er godkendt, kun ændres i henhold til bestemmelserne i artikel 97 eller 128-132 eller efter forslag fra formanden. Da der ikke er et beslutningsdygtigt antal medlemmer til stede i dag, så der kan holdes gyldig afstemning, accepterer Præsidiet hr. Martens forslag om udsættelse af forhandlingen om Graziani-betænkningen.

Barón Crespo
Hr. formand, jeg vil blot på vegne af Den Socialistiske Gruppe - selv om det er uden værdi i forhold til forretningsordenen - støtte Deres forslag og ønske, at hr. Graziani snart må blive rask og kan fremlægge sin betænkning i plenum i september måned.

Castagnetti
Hr. formand, på Det Europæiske Folkepartis Gruppes vegne siger jeg Dem tak for den forståelse, De har lagt for dagen, og for Deres beredvillighed. Lad os håbe, at betænkningen af Graziani om forholdet mellem Den Europæiske Union og Canada vil kunne behandles i den næste mødeperiode i september.

Situationen i Albanien efter valget (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om Rådets og Kommissionens redegørelser om situationen i Albanien efter valget.

Fassa
Hr. formand, Albanien har i dag mere end nogensinde brug for Europa. Dette er det betydeligste punkt i den problematik, vi forhandlede om her i eftermiddags. Over 1.500 mennesker blev myrdet i perioden før valget den 29. juni og 6. juli her i år, og ca. 1 million automatiske håndskydevåben er endnu i hænderne på private borgere.
Som følge heraf må succesen for de sidste valg, der betragtes som tilfredsstillende af mange kolleger, ikke føre Rådet eller Den Europæiske Union i almindelighed til at være mindre på vagt. Det er navnlig nødvendigt, at Rådet udretter alt, hvad der er fornødent, nyttigt og hensigtsmæssigt for at stabilisere Albanien og gøre det demokratisk, ikke mindst ved økonomisk bistand, der er betinget af overholdelse af menneskerettighederne og gennemførelsen af demokratiets regler i dette ulykkelige land.
Kun en holdning af denne karakter kan begrunde den politik for udvidelse med landene i det tidligere Østeuropa, Den Europæiske Union i øjeblikket fører. Vi kan ikke længere slå os til tåls med det princip, der kommer til udtryk i slagordet »hellere lidt end intet«.

Papayannakis
Hr. formand, jeg håber, vi - på trods af Kommissionens og Rådets fravær - kan slå følgende fast:
Ganske vist var der vanskeligheder forbundet med valget, men i sidste instans kunne alle acceptere det. For eksempel kontrollerede Berisha det albanske tv, som han forbød at vise begivenheder fra valgkampagnen. Men nu begynder vanskelighederne for den nye regering.
Det meste er allerede blevet sagt, så jeg vil understrege følgende:
For det første håber vi - og her ville jeg gerne have hørt et synspunkt fra de personer, der ikke er til stede - at man vil standse enhver form for støtte til Berisha-styret, hvis troværdighed vi ikke behøver se flere eksempler på, hverken internt i Albanien eller i hans udenlandske eventyr, for han har allerede vist os nok. Jeg håber, at både fællesskabsinstitutionerne og de medlemslande, der har nogen indflydelse i denne sag, vil afholde sig fra enhver støtte.
For det andet, hvad angår bistand, har vi i Den Europæiske Union givet den største bistand pr. indbygger i Albanien. Hvad er der blevet af pengene?
For det tredje må den fremtidige bistand først og fremmest gå til erstatning til ofrene for pyramidespilsudplyndringen, som den forrige regering også var ansvarlig for. Ellers vil der ikke kunne skabes politisk stabilitet i landet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Ariane
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0237/97) af Mouskouri for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om et program til støtte for bøger og læsning, herunder for oversættelse (ARIANE) (C4-0294/97-94/0189(COD)).

Mouskouri
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, De husker måske, at jeg for ca. to år siden med stor begejstring fremlagde ARIANE-programmet her i denne sal. Som bekendt er der tale om et program, der har til formål at støtte udbredelsen af litterære værker gennem oversættelse af skønlitteratur, drama og opslagsværker, at fremme samarbejdet på bogområdet og bidrage til at forbedre uddannelsen af oversættere. De husker måske også, at vi efter den første fremlæggelse måtte vente i over et år, før Rådet omsider formulerede en fælles holdning til de ændringsforslag, der var vedtaget ved førstebehandlingen. Foruden denne langvarige proces måtte vi også ud i hårde forhandlinger, der fandt sted i Forligsudvalgets regi, hvor vi endelig nåede til enighed med Rådet.
Det, jeg vil fremlægge for Dem i dag, er resultatet af denne aftale om ARIANE-programmet, og jeg forsøger at bevare min begejstring intakt, da der faktisk er tale om et program, der fortjener at blive støttet. Ud over oversættelse af bøger og det øgede kendskab til historie og kultur vil det nemlig også bidrage til en indbyrdes tilnærmelse mellem de europæiske borgere.
Jeg vil begynde med de ændringsforslag, som det lykkedes vor delegation at få Rådet til at acceptere. Ændringsforslagene vedrører to meget betydningsfulde spørgsmål. For det første prioriteringen af oversættelsen af værker, der er skrevet på de mindre udbredte EU-sprog. Disse værker kan modtage støtte fra ARIANEprogrammet, også selv om de ikke tidligere har været oversat til andre EU-sprog. For det andet prioriteringen af mindre, selvstændige forlag. Jeg bør desuden tilføje, at man også accepterede vore ændringsforslag om oprettelsen af en database til fremme af coproduktioner samt en semantisk database, der vil kunne fungere som et værdifuldt redskab for oversættere.
Hvor forhandlingerne om ovennævnte ændringsforslag var vanskelige, men i hvert fald fik et heldigt udfald for delegationen, var det samme desværre ikke tilfældet for de to øvrige komplicerede og følsomme emner, der indgik i forligsforhandlingerne med Rådet. Jeg tænker her naturligvis på finansieringen af programmet og på komitologispørgsmålet. Her kan jeg kun udtrykke min beklagelse og skuffelse, ikke kun fordi programmets varighed blev reduceret til to år - 1997 og 1998 - med et samlet budget på kun 7 mio ecu, men også fordi Rådet på trods af vedvarende forsøg fra vor side afviste enhver forhandlingsmulighed om dette punkt. Med hensyn til komitologispørgsmålet er jeg nødt til at gøre opmærksom på, at den relevante bestemmelse er vedtaget som et kompromis, fordi Kommissionen i sidste øjeblik og helt uden varsel besluttede ikke at støtte vort forslag.
De sidstnævnte bemærkninger overskygger måske til dels glæden over ARIANE-programmets vedtagelse. Men lad os ikke glemme det vigtigste: med dette program tilføjer vi endnu en sten, hvor lille den end måtte være, til opbygningen af et gensidigt kendskab til de europæiske kulturer, til en essentiel kommunikation og tilnærmelse mellem de europæiske borgere og til oprettelsen af et reelt borgernes Europa, som jeg ikke kan forestille mig uden den kulturelle dimension.
Jeg håber, at ARIANE-programmet i de to kommende år, hvor begrænset budgettet end er, vil bevise, at det har noget at tilbyde, og jeg er sikker på, at det vil blive fornyet, så dets varighed forlænges. Jeg håber, at Rådets medlemmer inden da vil have fundet deres egen røde tråd, som kan hjælpe dem ud af labyrinten, så de kan lægge passende vægt på kulturen og den kulturelle dimension af det forenede Europa. Jeg tror også, det er bedre med et program med få penge, som alle kan acceptere, end et program, som aldrig bliver andet end et pilotprogram.

Vaz da Silva
Hr. formand, ARIANE-føljetonen er nu slut. Kommunikationen mellem europæiske kulturer gennem bøger og læsning er blevet tilgodeset med det latterlige beløb af 7 mio ECU for 1997-98. Uagtet Parlamentets bestræbelser - og her vil jeg især fremhæve ordføreren, Nana Mouskouri - og også Kommissionens bestræbelser på at få forhøjet budgettet i løbet af forligsproceduren, stod Rådet - eller rettere sagt et par medlemsstater - forbavsende nok ubøjelig fast på sin fælles holdning, og der blev derfor ikke ændret så meget som et komma i bevillingerne til programmet, som ellers er et privilegeret instrument til at styrke den kulturelle mangfoldighed, som Rådet selv værdsætter så højt. Hvilket i øvrigt bekræftes af den specifikke henvisning til den kulturelle mangfoldighed, som Rådet indføjede i artikel 128 i Amsterdam-traktaten. Det er blot beklageligt, at Rådet ikke først havde ændret denne artikel i den retning, som vi alle håbede på, og som ville have gjort den operationel, nemlig at lade afstemning med kvalificeret flertal erstatte det eksisterende enstemmighedskrav, som er håbløst lammende.
Samme mangel på overensstemmelse mellem mål og bevillinger kan nu også registreres i forbindelse med det andet europæiske flagskibsprogram, SOCRATES-programmet, som har til formål at fremme udvekslingen af studerende og lærere og indlæringen af fremmedsprog. Og det på trods af at dette program er et af de mest succesrige EU-programmer. Hvad kan grunden mon være til den uforklarlige uoverensstemmelse mellem den hævdede prioritering af et program og de utilstrækkelige midler, som afsættes til det? En uoverensstemmelse, som skaber frustration i befolkningen, når de vakte forhåbninger ikke indfries? En sådan selvmodsigende holdning kan ikke konstateres på andre af Unionens politikområder. Når det besluttes at styrke landbrugspolitiske eller transportpolitiske foranstaltninger, fedter man ikke med de finansielle midler til at realisere dem. Selv forskningen, som hidtil også har fået en stedmoderlig behandling, har fået tildelt større bevillinger i det kommende budget, måske fordi den har fået større tilknytning til industrien, måske endda i for høj grad til at tjene mit lands interesser. Og dog er der ingen, der i dag vil benægte kulturens fundamentale betydning som udtryk for den europæiske ånd, som er én og mangeartet, og den store rolle, kulturen spiller med hensyn til at sammenkitte det lokale og universelle borgerskab, bekæmpe social udstødelse, styrke samhørigheden, fremme nyskabende projekter i byområder og sidst men ikke mindst skabe nye arbejdspladser?
Jeg er overbevist om, at den kommende traktat, ikke Amsterdam-traktaten, men den efterfølgende, som den nu afsluttede regeringskonference ved sine mangler har bidraget til at forberede, ikke vil undlade at give kulturpolitikken den centrale plads, den fortjener, og som den i øvrigt allerede nu har i projektet om et Europa for borgerne.

Banotti
Hr. formand, fru Vaz da Silva har ganske ret i sin besked til Rådet og Kommissionen om det latterlige budget, der er afsat til Ariane-programmet. Men jeg vil gerne have lov til at citere, at »det er bedre at tænde et lys end at forbande mørket«. Fru Mouskouri har jo netop tændt et lys her og har holdt det tændt i meget mørke tider. Det vil vi gerne sige hende tak for. Der er store forhåbninger knyttet til Ariane-programmet, og det gælder specielt i lande, hvor vore unge forfattere i stigende udstrækning anvender minoritetssprogene, ligesom det gælder de små forlæggere, som er modige nok til at udgive disse bøger, selvom de godt ved, at de sandsynligvis ikke kommer til at tjene penge på dem, eller måske ligefrem kommer til at tabe penge på dem. Vi bør anerkende, at dette er en kulturel service, som vi må beskytte og støtte.
Efterhånden som flere og flere af vore unge forfattere stifter bekendtskab med andre mennesker i den samme situation i andre lande, erfarer vi, at når de opdager fælles tendenser inden for deres forestillingsverden, opstår der en helt ny type litteratur. Det er en udvikling, vi bør lade os begejstre af. Det er en skam, at fru Mouskouri ikke kunne synge sin betænkning ud her i dag.
Men faktum er, at i tilgift til de farer, de små forlæggere er udsat for, kommer vi til at opleve et massivt, anmassende kulturfremstød, hvor der tjenes kæmpebeløb på nogle bøger, som ikke sjældent er oprørende dårlige.
Jeg vil gerne takke fru Mouskouri for hendes betænkning og støtte den med ordene: Lad os sige det om de små bøger; lad os sige det om de små bøger på de specielle minoritetssprog; lad os sige det for dem, som stadig nyder de rene og uforfalskede, absolutte glæder, som en god bog giver. Lad os i det mindste vise den næste generation, at livet byder på andet og mere end visse af de bøger, der bliver produceret og afsat i alle vore lufthavne.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, mine damer og herrer, hvis det må være mig tilladt, vil jeg gerne besvare denne debat i den positive ånd, som fru Banotti netop har givet udtryk for, og specielt tilslutte mig hendes tak for det fortrinlige og meget store arbejde, fru Mouskouri har påtaget sig med at fremme dette projekt og sikre, at det får en positiv afslutning.
Jeg vil ikke blot sige, at vi bør glæde os over det, som dette projekt og denne ordning kan indebære til gavn for små forlæggere og minoritetskulturer, men også at vi i høj grad bør se dette som en indledning på noget, der kan få endnu større betydning i fremtiden, som det jo helt klart er Kommissionens hensigt. Jeg håber derfor ikke , at fru Mouskouri får held til at gennemføre en af de ting, hun sagde, hun agtede at prøve at gøre; og det var at lægge en dæmper på hendes egen entusiasme. Det håber vi ikke kommer til at lykkes for hende, for vi har brug for hendes entusiasme for at få projektet ført ud i livet og også for at kunne komme i gang med arbejdet med større forehavender.
Jeg forstår den skuffelse, man har givet udtryk for med hensyn til de beløbsstørrelser, der regnes med, selvom jeg har en mistanke om, at hvis Europa-Parlamentet opnåede den samme procentsats af det oprindeligt ønskede beløb for alt det, Parlamentet ønsker, der skal bruges penge på, så ville resultatet her ligge over gennemsnittet. Jeg forstår alligevel godt, at man har den følelse, at de beløb, der er tale om, er små i sammenligning med den udfordring, vi står overfor. Men Ariane-programmet er dog et reelt fremskridt i udviklingen af vor støtte på det kulturelle område, og vi bør glæde os over, at det i dag er så langt, at det bliver forelagt til formel vedtagelse.
Det er kortsigtet, netop fordi det betragtes som en overgangsfase. Det udgør den basis, ud fra hvilken Fællesskabet kan komme videre i sin støtte til bøger og læsning, og giver Fællesskabet anledning til at overveje de langsigtede prioriteringer og instrumenter i vor kulturpolitik. Det er ikke blot et vagt udtryk for en generel forhåbning. Det er langt mere specifikt end som så, idet Kommissionen allerede har forpligtet sig til at stille forslag om et globalt program på dette felt, og det sker i den nærmeste fremtid.
Men jeg skal ikke undskylde, at vi, før vi stiller forslag om et globalt program, ønsker at høre Fællesskabets institutioner og interesserede kulturelle organisationer og bede om deres bidrag og ideer og få dem til at fortælle, hvordan de ville prioritere. Konferencen skal efter planen finde sted til november og tjene netop dette formål.
Jeg bør måske sige et par ord om styringen af Ariane-programmet for indeværende år. Udbudsproceduren er allerede iværksat for at få etableret de nødvendige gennemførelsesforanstaltninger, og der er modtaget omkring 480 ansøgninger: 340 vedrører oversættelse af litterære værker, 20 oversættelse af dramatiske værker og 30 oversættelse af referenceværker, og dertil kommer yderligere 20 undervisningsprojekter og henved 80 samarbejdsprojekter. Det er en markant stigning i forhold til pilotprojektet sidste år, hvor der kun indgik 320 ansøgninger i alt.
Resultaterne bliver i september fremlagt for det udvalg, der er nedsat i overensstemmelse med artikel 5 i beslutningen om at iværksætte programmet, og der kommer en formel redegørelse for dettes effekt i begyndelsen af oktober måned i år. Så skønt tingene har været længe undervejs, håber jeg, at de, der har gjort så stor en indsats for dette projekt, vil føle, at det nu er kommet i gang, at det er kommet godt og effektivt i gang, og at der bestemt er udsigt til reelle og positive resultater kort efter sommerferien.
Jeg kan på Kommissionens vegne forsikre Dem om, at vi vil forsøge at gøre styringen af programmet så effektiv og resultatorienteret som muligt, for med et økonomisk begrænset program er det så meget desto vigtigere, at der er en effektiv styring. Vi håber, at vi endnu engang kan forlade os på Europa-Parlamentets støtte - og det ved vi jo, vi kan - under løsningen af denne opgave, hvor vi skal have støbt et fundament for et mere omfattende, globalt program i en forhåbentlig ikke så fjern fremtid.

Formanden
Tak til fr. Mouskouri.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Fri bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres  eksamensbeviser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0246/97) af Fontaine for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 93/16/EØF om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser (C4-0307/97-94/0305(COD)).

Fontaine
Hr. formand, kære kolleger, den betænkning, der er til forhandling, vedrører Forligsudvalgets godkendte fælles udkast til direktiv om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser.
Det direktiv, som vi fik forelagt af Kommissionen, indgik i den lange række af initiativer, der er truffet siden 1975 af de europæiske institutioner for at sørge for, at denne frie bevægelighed efterhånden bliver en realitet. Det består navnlig i at indføre komitologiregler ved hjælp af en ny artikel.
Ved andenbehandlingen, hr. formand, havde Parlamentet ændringsforslag på tre væsentlige punkter. Da disse ændringsforslag var blevet forkastet af Rådet, var forlig uundgåeligt. Disse tre punkter vedrørte statsborgere fra medlemsstater med eksamensbeviser, der er udstedt af tredjelande, den rolle, der spilles af Det Rådgivende Udvalg for Lægeuddannelsen og komitologien. Når det drejer sig om komotologien, ønsker vi at genindføre forvaltningsudvalget i stedet for forskriftskomiteen.
Hr. formand, kære kolleger, vi kan konstatere, at resultatet på disse tre punkter samlet har været positivt. Jeg er for øvrigt det hollandske formandskab taknemmelig for dets personlige engagement, således at denne sag slutter positivt.
Jeg vil også gerne takke Kommissionen, der, må jeg sige, i overensstemmelse med en sædvane, der nu er mere og mere etableret, har givet sin støtte. Jeg tænker navnlig på den erklæring, som Kommissionen har accepteret at tilføje til det fælles forligsudkast, og som netop vedrører lighed for lægers eksamensbeviser, der er opnået uden for Den Europæiske Union.
Hr. formand, det er et problem, som vi må løse inden for den mere generelle ramme af systemet med gensidig anerkendelse af eksamensbeviser. Det samme gælder for øvrigt det ømtålelige spørgsmål med numerus clausus , der risikerer at blive hyppigere og hyppigere, efterhånden som mobiliteten i fagene bliver større inden for Fællesskabet, og det kan vi naturligvis kun glæde os over.
I den anledning erindrer jeg for øvrigt Kommissionen om, at den havde lovet mig en fremadrettet undersøgelse om dette punkt i forbindelse med den betænkning, jeg havde forelagt for nogle måneder siden i Parlamentet om status for gennemførelsen af det generelle direktiv.
Med hensyn til komitologien har vi kunnet finde en løsning, der er helt acceptabel. Om det sidste punkt er det endelig fremover specificeret, at Det Rådgivende Udvalg for Lægeuddannelsen sender udtalelser og henstillinger til Kommissionen og medlemsstaterne, hvilket gør det muligt for denne instans, som vi ønskede det, at medvirke til at sikre en - almen eller specialist - lægeuddannelse, der er på et forholdsvis højt niveau i Fællesskabet.
Endelig, hr. formand, kære kolleger, glæder jeg mig generelt over de fremskridt, der er opnået ved forligsproceduren, da vi inden for temmelig korte tidsfrister, har kunnet nå frem til de resultater, som jeg forelægger i dag.

Zimmermann
Hr. formand, hr. kommissær, netop for den frie bevægelighed for personer - fru Fontaine var inde på dette - i Den Europæiske Union har det gang på gang vist sig at være en stor hindring, at eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser ikke anerkendes i alle medlemslande, eller at der knyttes betingelser til dem. Dette er uforståeligt for mange borgere og lægger en dæmper på deres begejstring for Europa. Når jeg hører, at vi ifølge fru Fontaine har beskæftiget os med at foretage tilpasninger siden 1975, er det jo en meget, meget lang vej. Vi ser det også på grundlag af de mange andragender, som gang på gang forelægges Udvalget for Andragender, fordi borgere har de største problemer, da deres eksamensbeviser ikke anerkendes inden for Unionen.
Vi behandler i dag denne ændring af direktivet om fremme af den frie bevægelighed for læger. Det er jo virkelig en særdeles lang titel. Min gruppe glæder sig over det foreliggende resultat, som Forligsudvalget er nået frem til, og vi vil også støtte det.
Vi beklager dog, at Kommissionens adfærd gjorde, at denne forligsprocedure helt unødvendigt blev trukket i langdrag. Fru Fontaine var tidligere inde på visse spørgsmål, som jeg tilslutter mig. Jeg vil derfor gerne takke fru Fontaine for det arbejde, hun har udført og fremskyndet, således at vi i dag kan acceptere dette forslag.
Parlamentet har kunnet sætte sine krav igennem under den såkaldte forvaltningsudvalgsprocedure. Dette er vigtigt, da man via denne procedure kan tage passende hensyn til de nye udviklingstendenser på det medicinske område. De ændringer, som Parlamentet har foreslået, blev også vedtaget af Rådet; de blev udarbejdet og forelagt af fru Fontaine i løbet af forligsproceduren. Det faldt dog min gruppe meget vanskeligt at vedtage direktivet, fordi vedtagelsen blev foretaget med en erklæring fra Kommissionen uden forudgående underretning af Parlamentet. I denne erklæring blev det blot understreget, at ligestillingen af de eksamensbeviser, som erhverves uden for Den Europæiske Union, er et af de problemer, der skal løses. Vi håber også, at man fortsat arbejder hurtigt på dette, for at de personer, som har erhvervet deres kvalifikationsbeviser uden for Unionen, også kan udøve deres erhverv inden for Unionen, hvor de lever og opholder sig.

Heinisch
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, i henhold til unionsborgerskabet har enhver unionsborger ifølge EF-traktatens artikel 8 A ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område. Alligevel bliver denne grundlæggende rettighed, som den enkelte har, vanskeliggjort som følge af en række hindringer, der begrænser mobiliteten for dem, som gerne vil leve og arbejde på den anden side af deres hjemlands grænser. Navnlig er anerkendelsen, certificeringen og valideringen af uddannelser og eksaminer ofte en hæmsko på denne vej.
Som medlem af Kulturudvalget og Udvalget for Andragender bliver jeg ofte konfronteret med disse hindringer for mobiliteten.
Jeg glæder mig derfor over direktivet om den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser på Fællesskabets område i det fælles forslags nuværende form. Det vil bringe os et skridt nærmere på målsætningen om fri bevægelighed for personer.
Heldigvis holdt Forligsudvalget imod Kommissionens oprindelige modstand fast ved, at Det Rådgivende Udvalg for Lægeuddannelsen har ret til at afgive henstillinger vedrørende anerkendelsen af eksamensbeviser til medlemsstaternes regeringer og til Kommissionen. Netop for Tysklands vedkommende var det særligt vigtigt, at sammenslutningen af speciallæger inddrages. Dette sikrer, at lægeuddannelsen får et sammenligneligt krævende niveau i Fællesskabet.
Anerkendelsen af eksamensbeviser, som EU-borgere har erhvervet i tredjelande, blev ligeledes behandlet i Forligsudvalget. Problemerne i denne forbindelse behandles inden for rammerne af den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser for videregående uddannelser. Det er således udelukkende EU-borgere, der vil nyde gavn af direktivet.
Når vi i dag styrer den europæiske båd, har vi et mål, nemlig at tilvejebringe en virkelig fri bevægelighed for personer i Europa. Lad os i fællesskab styre hen imod dette mål.
Jeg mener, at dette direktiv vil udgøre en vigtigt skridt i denne henseende, og jeg takker fru Fontaine for hendes store og vellykkede indsats!

Pradier
Hr. formand, fru ordfører, hr. kommissær, Parlamentets delegation til Forligsudvalget har enstemmigt vedtaget forslaget til afgørelse, og det gjorde det rigtige under velvillig styring af fru Fontaine, der havde sat sig i hovedet, at medicin ikke er en disciplin, der udelukkende skal sikre gode livsbetingelser for læger, men snarere sikkerhed hos patienterne eller dem, der mener at være det, hvilket gør, at de allerede ikke er så langt fra at blive det.
Denne sikkerhed er baseret på tre søjler: Stramheden i universitets- og hospitalsuddannelsen, det høje niveau for tekniske og videnskabelige kundskaber og endelig evnen til at behandle de syge, tilskadekomne og deres pårørende i en etisk ånd med respekt for menneskene.
Sundhedspersonalets mobilitet, der indtrådte for omkring 25 år siden, vil nu se en eksponentiel forøgelse. Vedtagelsen af direktivet i overensstemmelse med det fælles udkast, vil muliggøre den vanskelige forsoning mellem kravene til sundhed og den nødvendige sammenhæng mellem udøvelse af lægegerningen i Den Europæiske Union.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, mine damer og herrer, må jeg begynde med at tilslutte mig samtlige de andre talere og sige tak til fru Fontaine for det arbejde, hun har gjort på dette vigtige felt. Jeg vil tilføje, at helt bortset fra hendes indsats under behandlingen af dette direktiv, fremlagde hun det så klart her i dag, at det er ganske unødvendigt, at jeg kommer med nogen form for detaljeret redegørelse for, hvad direktivet kommer til at betyde, og hvilke fremskridt det indebærer.
Det glæder mig også meget, at fru Fontaine kunne sige - og fik tilslutning hertil fra andre talere, som for eksempel fru Zimmermann - at forligsproceduren fungerede godt og gav et tilfredsstillende resultat. I stedet for at dvæle mere ved de vanskeligheder, som er overvundet, bør vi koncentrere os om udfaldet, som har været yderst positivt. Det er mig en stor glæde.
Vi er glade for, at der er udsigt til, at vort forslag snart kan blive vedtaget. Det kommer til at åbne mulighed for, at de fortegnelser over eksamensbeviser i lægefaglige specialer, der giver adgang til automatisk anerkendelse, kan blive ajourført efter en stærkt forenklet lovgivningsprocedure, og det vil atter i høj grad lette lægernes frie bevægelighed inden for Den Europæiske Union, hvilket er en væsentlig målsætning for os alle.
Når man tænker på de mange forandringer, der er sket inden for de lægefaglige specialer i den seneste tid, fremgår det ganske klart, at det er absolut nødvendigt at opdatere disse lister regelmæssigt. Så direktivet er i virkeligheden en reaktion på lægefaglige behov og på de behov, man har, når man står med ansvaret for behandlingen af ansøgninger fra læger over hele Den Europæiske Union om anerkendelse af deres kvalifikationer.
Under forhandlingerne har såvel fru Fontaine som andre været inde på problemerne med eksamensbeviser, der er opnået uden for Den Europæiske Union. Jeg vil ikke påstå, at det foreliggende direktiv løser dette problem, men jeg er glad for, at det har været muligt at nå til enighed i forligsudvalget om, at der skal føjes en erklæring fra Kommissionen til protokollen fra udvalget i forbindelse med den niende betragtning, hvori der står, at Kommissionen fremhæver, at behovet for at fastslå ækvivalensen for eksamensbeviser, som læger har erhvervet i tredjelande, er et af de relevante problemer, der skal findes en løsning på. Det giver ikke en løsning på problemet, men det er en seriøs og formel anerkendelse af problemet, som i det mindste er et første skridt i retning af at komme i gang med arbejdet med at finde en løsning.
Jeg vil gerne sige Europa-Parlamentet og Rådet tak for den store indsats, man har gjort for at få overvundet de vanskeligheder, der har været på dette område, og jeg glæder mig over dette lille, men vigtige skridt i retning af den langt væsentligere målsætning for borgernes frie bevægelighed, også de selvstændige erhvervsdrivendes, med henblik på at gøre det muligt for dem, der har de rette kvalifikationer, at udøve deres erhverv i hele Den Europæiske Union.

Formanden
Vi takker fr. Fontaine, og jeg personligt vil som læge takke hende for den respekt, hun udviser for lægegerningen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Mod en bæredygtig udvikling
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0235/97) af Dybkjær for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om justering af Fællesskabets program for politik og handling i forbindelse med miljøet og bæredygtig udvikling »Mod en bæredygtig udvikling« (C4-0170/97-96/0027(COD)).

Dybkjær
Hr. formand, bæredygtig udvikling bliver i Brundtland-rapporten fra 1987 defineret som en forandringsproces med det formål at opfylde nutidens behov uden at tilsidesætte de kommende generationers mulighed for at tilfredsstille deres behov. En enkel målsætning, som det imidlertid har vist sig vanskeligt at leve op til. Den sag, vi nu skal diskutere, drejer sig - i hvert fald ifølge titlen - om EU's politik og handling på miljøområdet i forbindelse med bæredygtig udvikling. Det er værd at gentage politik og handling . For uden politisk overblik handler vi i blinde, men uden handling bliver de politiske idéer selvfølgelig kun tom snak. Ved festlige eller officielle lejligheder går det stort set altid såre nemt med at blive enige om den generelle politiske målsætning, at vi skal gøre mere for miljøet. Så på det niveau har det sådan set aldrig været vanskeligt at blive enige om, at vi skal være miljøvenlige. Det svære er og har altid været at omsætte de pæne ord til handling. Til gengæld er handling, dvs. den konkrete udførelse af hensigtserklæringerne, helt afgørende netop på miljøområdet, ellers går det galt.
Men i reviewet fra det femte miljøhandlingsprogram lagde Kommissionen mest vægt på de overordnede generelle politiske bemærkninger og langt mindre på konkret handling. Og det til trods for, at de rapporter, der forelå som baggrund, klart viste, at uden opstramninger af handlingsprogrammet kan EU ikke leve op til de besluttede målsætninger. Og uden omfattende justeringer vil vi ikke kunne nå en bæredygtig udvikling.
I sin førstebehandling af reviewet af femte miljøhandlingsprogram besluttede Europa-Parlamentet derfor at rette op på den situation og vedtog en række ændringsforslag, der alle havde det overordnede formål at konkretisere og opstramme Kommissionens udkast. Det var og er vores holdning, at man i et review af et miljøhandlingsprogram har pligt til at sørge for at foretage en fornuftig justering på de områder, hvor man kan se, at man ellers ikke vil kunne opfylde de i miljøhandlingsprogrammet opstillede målsætninger. Hvad er ellers meningen med et review? Det skal jo ikke glemmes, at de målsætninger, der er tale om, er fastsat af Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet i fællesskab og vedtaget i 1992. Desværre ville Kommissionen kun overtage ganske enkelte og ikke de vigtigste af EP's ændringsforslag, og det står indtil videre ikke meget bedre til med hensyn til Rådets holdning.
Men Europa-Parlamentet har ikke mistet håbet og troen på Rådets miljøministre. Rådet tog nemlig reelt ikke stilling til Europa-Parlamentets ændringsforslag fra førstebehandlingen og tilkendegav i en protokol sin vilje til og ønske om samarbejde med Europa-Parlamentet. Og det er fint. Nu håber vi bare, Rådet vil leve op til dette udsagn. I øjeblikket går Rådets fælles holdning desværre langt fra i samme retning som Parlamentets. På enkelte områder har Rådet ganske vist forbedret Kommissionens oplæg, men på andre er det desværre gået den forkerte vej.
Så nu håber vi, at Rådet vil lade sig inspirere af Europa-Parlamentets forslag, ikke mindst fordi miljøet har en meget høj prioritet hos et stort flertal af befolkningen i alle medlemsstater. Og miljøet er virkelig et område, hvor EU kan levere varen og vise EU's borgere positive resultater. Den chance håber jeg ikke, Rådet vil lade gå fra sig.
Vi har da heldigvis også tidligere set eksempler på, at Rådet kan være ganske miljøvenligt og progressivt, når det stikker dem. Senest oplevede jeg det selv, da jeg deltog i Rio 2-topmødet i New York i sidste måned. Her var det tydeligt, at Rådet er en drivende kraft i den globale miljøpolitik. Derfor er vi også interesseret i et godt samarbejde med Rådet, ligesom Rådet har givet udtryk for, at de er interesseret i et godt samarbejde med os. Så for at hjælpe Rådet på vej, har de politiske grupper i samarbejde skåret antallet af ændringsforslag ned til nogle få mere vigtige forslag, der alle har til formål at bringe os videre i retning af en bæredygtig udvikling.
Forslagene er naturligvis indholdsmæssigt forskellige, eftersom de forholder sig til helt forskellige områder inden for miljøudviklingen. Men de har én ting til fælles. De har til formål at omsætte miljøpolitikken til konkret handling. Bæredygtig udvikling er helt nødvendigt for vores samfund og på længere sigt for menneskehedens overlevelse. Når vi alligevel har så svært ved at opnå en bæredygtig samfundsmæssig og økonomisk udvikling, hænger det sammen med, at vi gennem flere generationer i de rige lande har opbygget en livsstil, der går i stik modsat retning. Det lægger et stort pres på naturressourcerne. Livsstil ændres ikke fra den ene dag til den anden. Det kender vi til, der forsøger på det med jævne mellemrum. Men enhver rejse starter som bekendt med det første skridt, og det første skridt hedder konkret handling.
Jeg vil ikke gå så langt som at sige, at Parlamentet er the last action hero , men vi ser det dog som vores opgave at være konkretiserende og handlingsorienteret. Som når man laver film, løfter vi klaptræet og råber: Action . Til slut vil jeg gerne takke skyggeordførerne, udvalgets formand og sekretariatet for et godt samarbejde. Det tror jeg næsten, man kan kalde bæredygtigt.

Graenitz
Hr. formand, jeg vil gerne allerførst takke ordføreren mange gange for hendes omfattende og opofrende arbejde på området, og jeg håber, at dette arbejde også krones med succes. Miljøministerrådet, som jo består af enkelte miljøministre, der i deres lande absolut finder mange ord for at tale om forebyggende miljøbeskyttelse, for at tale om, hvor vigtigt det er for os, at vi beskytter klimaet, hvor vigtigt det er, at landbruget er miljøvenligt, hvor vigtig en bæredygtig og miljøvenlig udvikling er for industrien, vil forhåbentlig, når Parlamentet i morgen vil have truffet afgørelse for miljøet, også i en forligsprocedure eller måske allerede tidligere anerkende Parlamentets standpunkt, da der nemlig er særdeles meget, vi skal gøre.
I formiddag talte hr. Santer om, at Unionens primære opgaver består i at skabe en bæredygtig vækst og nye arbejdspladser. Jeg vil sige, at hvis den bæredygtige udvikling anvendes på den rigtige måde, vil den skabe nye arbejdspladser. For vi ved nemlig alle, at vi ikke kun ved hjælp af miljøopretningen - som vi jo må foretage mange steder, da tingene jo stadig langt fra er, som de burde være - kan skabe nye, bæredygtige arbejdspladser, men frem for alt i tilfælde af, at vi på alle områder sørger for en forebyggende miljøbeskyttelse: dvs. det handler om, at energien anvendes fornuftigt; det handler om at sikre en vandforsyning, som er miljøvenlig og giver menneskene nok vand; det handler om at organisere en affaldshåndtering på en sådan måde, at vi ikke kvæles i vore affaldsbjerge. Kun således kan vi opnå denne bæredygtighed, som gang på gang fremdrages.
Ordføreren har på alle områder stillet særdeles gode og vigtige ændringsforslag, som min gruppe gerne vil støtte. Jeg vil navnlig gerne fremhæve den forebyggende miljøbeskyttelse på alle områder: inden for landbruget, inden for industrien, inden for bilproduktionen især, og på kemikalieområdet, fordi det netop her er særlig vigtigt, at vi viderefører arbejdet med særdeles stor omhu og omtanke. Også energiområdet er meget vigtigt.
Jeg vil også gerne nævne et andet spørgsmål, som jeg mener vi vil skulle videreføre, nemlig inddragelsen af befolkningen; dette gælder navnlig de mange lokale aktioner i forbindelse med Agenda 21.
Mine damer og herrer, fru kommissær, der er et italiensk ordsprog, som siger, at der mellem ord og handling ofte ligger et halvt hav. Lad os ikke lade det halve hav ligge mellem aktivitet og handling på miljøområdet!

Jackson
Hr. formand, jeg vil gerne sige fru Dybkjær tak - jeg føler med hende, fordi hendes gruppe ikke har givet hende et rigtigt direktivforslag at sætte tænderne i. Dette program er meget svært at behandle, men hun har lagt stor energi i opgaven. Selv når jeg er uenig med hende, beundrer jeg hende.
Betænkningen føjer nogle meget væsentlige aspekter til revisionen af det femte handlingsprogram, og det skal blive interessant at se, om Kommissionen tager højde for disse forslag. Der er en række punkter, som Det Europæiske Folkepartis Gruppe gerne vil sætte fokus på i forbindelse med Dybkjær-betænkningen, og som gruppen håber, Kommissionen vil acceptere.
Ændringsforslag nr. 20 til 22 er tre ændringsforslag, hvor man i detaljer angiver, hvordan vi kan sikre, at Den Europæiske Unions lovgivning i højere grad bliver overholdt. Her går fru Dybkjær videre end Kommissionen hidtil har foreslået, idet hun blandt andet ønsker et fælles europæisk miljøinspektorat. Jeg ved ikke, om vi nogensinde kommer til at gå videre ad den vej. Der kan være mange, der slet ikke bryder sig om tanken, fordi de opfatter det som udtryk for overdreven indblanding, men jeg tror, at jeg taler på mange medlemmers vegne, hvis jeg siger, at Det Europæiske Miljøagentur i nogen grad har været en skuffelse for Europa-Parlamentets medlemmer. Det er tilsyneladende løbet ind i en række vanskeligheder i forbindelse med dets eget metodevalg. Der er ingen tvivl om, at det løser nogle interessante og nyttige arbejdsopgaver, men det er ikke til voldsom stor nytte for os. Vi så også gerne, at Kommissionen greb noget hurtigere ind i medfør af artikel 171.
Med hensyn til ændringsforslag nr. 25 håber vi, at kommissæren vil tage højde for dette, idet det indeholder ideer til udarbejdelse af miljøplaner for ansøgerlandene. Den rapport fra Kommissionen, vi modtog her til morgen, ser meget pessimistisk på dette. Der står, at Unionen ikke vil være i stand til at dække det finansieringsunderskud på udvidelsestidspunktet, som opstår, når ansøgerlandene gør sig klart, hvilke konsekvenser forsøg på at leve op til den europæiske miljølovgivning indebærer. Fru Dybkjær giver os en række ideer om, hvordan vi kan gribe denne situation an.
Min gruppe foretrækker så langt hr. Virgins ændringsforslag nr. 40 fremfor fru Dybkjærs ændringsforslag nr. 31 om klimaændringer, hvor vi mener, at der opstilles urealistiske målsætninger.
Endelig er der det omtvistede spørgsmål i forbindelse med ændringsforslag nr. 34, hvor fru Dybkjær introducerer et nyt affaldsstrategisk hierarki - nyt, fordi det ikke er det affaldshierarki, der er indeholdt i emballagedirektivet - vi ønsker alle, at genbrug og genanvendelse skal blive mere udbredt - langt mere udbredt. Men Kommissionens egne undersøgelser har vist, at der ikke findes en affaldsbehandlingsstrategi, som er den bedste for alle materialer i samtlige medlemsstater. Der findes ingen passepartout-løsning her, der passer til enhver situation. I et mangesidet fællesskab er der i det mindste efter min opfattelse behov for mangesidede løsninger. Jeg håber derfor, at Kommissionen ikke vil være enig i ændringsforslag nr. 34.
Jeg kan ikke helt se, om der er medlemmer for Labour fra Det Forenede Kongerige til stede her i dag. Jeg har en mistanke om, at en af årsagerne til, at de ikke er til stede, er, at de formentlig er ved at prøve at overtale Tony Blair til ikke at ændre valgsystemet for de europæiske valg i Det Forenede Kongerige. Det passer vældig godt sammen med affaldshierarkiet, hvis jeg må have lov til at sige det. Spørgsmålet er, om de nuværende medlemmer af Europa-Parlamentet for Labour vil blive genbrugt, genanvendt eller - og det tror jeg snarest - behandlet som passivt affald til opfyldningsformål?

González Álvarez
Hr. formand, ordføreren - som vi bør takke for hendes betænkning - slutter denne med at sige, at »Vi er trætte af dyre ord, der ikke omsættes i konkrete forslag«, og det, hun gør i betænkningen, der er enstemmigt vedtaget af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, er netop at komme med konkrete forslag på forskellige velkendte områder: Vandkvalitet, affaldsbehandling, stabilisering af CO2 -emissioner, at sørge for, at et korps af miljøinspektorer overvåger overholdelsen af fællesskabsretten, forslaget om at man gennemfører de nødvendige sanktioner, og med hensyn til affaldsbehandling at man måske arbejder i to retninger: Dels forsøger at ordne de katastrofer, der er forårsaget af forureneren, der ikke betaler - hvilket er det, der sker i mange lande - og dels forebygger.
Sidste weekend var jeg i Baracaldo, en baskisk by, hvor der var et forurenet område på én million kvadratmeter, hvor det offentlige nu skal bruge mange midler til oprensning. Derfor mener jeg, man skal først og fremmest skal forebygge og sørge for, at den, der virkelig forurener og forbruger naturressourcerne, betaler, hvilket ikke sker i øjeblikket.

Gahrton
Hr. formand, dette drejer sig om noget, som burde være meget enkelt, men som tilsyneladende er meget svært, nemlig at få Den Europæiske Union til at opfylde sine egne miljøpolitiske tilsagn, dvs. at få EU til at opfylde sine egne mål.
Jeg vil gerne lykønske fru Dybkjær og endog udnævne hende til en slags »æresgrøn« for hendes stædige forsøg på at få denne Union til at opfylde de miljøløfter, som den selv har givet i femte miljøhandlingsprogram. Det er et radikalt program, som vi støtter, og som vi har samarbejdet aktivt om at få i stand. Jeg vil især gerne fremhæve ændringsforslag 37, punkt f, som indebærer, at de nyeste EU-medlemslande ikke behøver at sænke deres miljønormer. Tværtimod skal EU lære noget af sine nye medlemmer og tilpasse sig dem, hvilket er særlig aktuelt i dag, hvor det også drejer sig om, hvordan vi skal optræde i forhold til andre nye medlemmer.
Hr. formand, sidste gang vi drøftede dette spørgsmål, så jeg mig nødsaget til på V-Gruppens vegne at anmode kommissæren med ansvar for miljøspørgsmål, fru Bjerregaard, om at overveje sin stilling som miljøkommissær på grund af den sjældne arrogance, hvormed hun imødegik Parlamentets krav. Det håber jeg virkelig ikke, at jeg behøver også at gøre denne gang. Jeg håber, at miljøkommissæren har forstået, at dette drejer sig om hendes muligheder for at handle i et tillidsfuldt samarbejde med Parlamentets Miljøudvalg. Hvis hun endnu en gang på samme arrogante måde afviser de beslutninger, som Parlamentet sandsynligvis nu træffer med stort flertal, vil det være en stor katastrofe for EU's miljøpolitik. Og jeg vil gerne tilføje, at det også vil være noget af en katastrofe for miljøkommissæren. Derfor håber jeg for EU's skyld, og for kommissær Bjerregaards skyld, at der denne gang kommer en anderledes reaktion på de miljøbeslutninger, som Parlamentet nu efter al sandsynlighed træffer.

Taubira-Delannon
Hr. formand, siden 1967 er der vedtaget over to hundrede foranstaltninger til fordel for miljøet. I 1992 oplevede vi med topmødet i Rio nogle yderst beroligende ambitioner. Resultaterne fra New York er ganske vist meget lidt opmuntrende. Den Europæiske Unions aktion har dog været prisværdig. Resultaterne af arbejdet i Amsterdam er også en markering, der viser vores vilje til at gå fremad.
For øvrigt gav en udsending fra Det Europæiske Miljøagentur vores optimisme næring ved at anføre en lang række foranstaltninger, der er vedtaget af Kommissionen med henblik på at tage de miljømæssige interesser i betragtning i alle fællesskabspolitikkerne.
De må undskylde os, at vi tager de ambitioner så alvorligt, som denne Kommission har sat sig. Disse ambitioner udtrykker vores bekymringer, der er så legitime over for vores ansvar på denne jord, som vi ikke har modtaget som arv, men som vi låner vores børn.
Vi er desværre en smule skeptiske, fordi der er så mange fortilfælde, som f.eks. inddragelsen af disse miljømæssige bekymringer i den fælles landbrugspolitik eller transportpolitikken, der får os til at mene, at der stadig er lang vej endnu. Vi vil være dybt overbeviste, når vi kan se de tydelige finansielle forpligtelser og en fast tidsplan.

Valverde López
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig resten af medlemmerne og lykønske ordføreren med det udførte arbejde. Men vi er ikke helt tilfredse, for hun har ikke været tilstrækkelig selektiv, da hun skulle fremsætte og godkende ændringsforslagene - hvilket vi har sagt til hende under arbejdet i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og forbrugerbeskyttelse - og somme tider er fundamentalismen den værste fjende for fremskridtet inden for miljøpolitikken.
Når der kommer voluntaristiske forslag, som ikke er baseret på virkeligheden og teknisk viden, kommer fornuftige forslag i miskredit, og i denne betænkning er der mange fornuftige forslag, som vi ønsker at støtte, men vi kunne have undgået nogle ting, som ikke underbygges. Hvordan skal vi kunne nå den målsætning, at der intet nitrat og ingen pesticider må være i grundvandet, når vi alle ved, at fra 1950 til 1996 er den europæiske landbrugsproduktion for så vidt angår hvede lykkeligvis steget fra 20 fold til et gennemsnit på 65 fold sidste år. Dette har været muligt takket være en forbedring af frøene og de dyrkningselementer, der anvendes, og som er absolut nødvendige. Det er et urealistisk forslag.
Derefter siger vi i et andet afsnit, at vi ønsker at kontrollere de stoffer, som nedbryder ozonlaget, og jeg går ind for denne målsætning. Men vi siger også, at disse stoffer bør fjernes i takt med, at man råder over mulige alternativer. Og lige efter i det følgende afsnit siges det, at man skal reducere forbruget af methylbromid til 50 %, og i år 2000 skal det være fjernet helt. Jeg vil gerne spørge Kommissionen og ordføreren, hvilke tekniske alternativer, der findes til erstatning af dette produkt. Det er et af eksemplerne, der ikke er underbygget.
Vi vil ændre prioriteringen inden for affaldsbehandling hvert andet eller tredje år. Det er heller ikke seriøst. Det kan samfundet ikke klare.
Derefter siger vi, at vi vil reducere antallet af hvirveldyr, der anvendes til forsøg, med 50 % inden år 2000. Et andet totalt voluntaristisk forslag. På denne måde forringes de meget vigtige forslag i denne betænkning, og det havde været bedre at fjerne de andre forslag, som ikke fører til noget.

Sjöstedt
Hr. formand, den betænkning, som vi drøfter nu, er fortræffelig. Den drejer sig reelt om EU's miljøpolitiske troværdighed, om evnen til at skride fra smukke ord til handling. Hvad der gør den ekstra interessant, er, at den også søger at løse nogle af de systemfejl i EU's politik, der betyder, at EU i dag undertiden rent faktisk forværrer miljøproblemerne. Ændringsforslag 7 om miljøtilpasning af landbrugspolitikken samt ændringsforslag 18 og 19 om standardiseringsarbejde og offentlige indkøb er nogle af de væsentligste forslag. Men også ændringsforslag 26 om Verdenshandelsorganisationen, WTO, og miljøet vedrører et uhyre vigtigt spørgsmål, som efter al sandsynlighed kun vil få endnu større betydning i fremtiden.
Endnu et par ændringsforslag, som jeg finder meget væsentlige, er nr. 2 og nr. 37, punkt f, som drejer sig om de nye medlemsstater og om, at de ikke behøver at sænke nogen af deres miljøkrav. Det har jo ikke mindst den ansvarlige kommissær, fru Bjerregaard, lovet ikke behøver ske. Derfor håber jeg, at man kan støtte disse forslag. Vi agter at støtte alle de forslag, der er indeholdt i denne betænkning.

Virgin
Hr. formand, Europa-Parlamentets behandling af revisionen af femte miljøhandlingsprogram er meget vigtig. Ordføreren har tilført denne revision en række vitale elementer, som fortjener helhjertet støtte.
Der er vel på mange punkter grund til fortsætte og uddybe analysen. På klimaområdet indeholder betænkningen et forslag om begrænsning af drivhusgasserne med 20 % frem til 2005, 30 % frem til år 2010 og 50 % frem til år 2030. Det er ganske vist ønskværdigt at nå disse mål, men det er ikke realistisk. Rådet har forud for mødet i Kyoto vedtaget en holdning, hvorefter der skal ske en reduktion på 15 % frem til år 2010. PPE-Gruppens forslag ligger på 20 % og koncentrerer sig om kuldioxidemissionen. Det er et opnåeligt niveau.
Det er imidlertid ikke muligt at nå dette miljømål, hvis man samtidig skal afvikle atomkraften. Det viser bl.a. den tilladelse til at øge kuldioxidemissionen med 5 % frem til år 2010, som Sverige har fået inden for rammerne af de tilsagn, der er afgivet i forbindelse med Kyoto-konferencen. Tilladelsen hænger sammen med beslutningen om at lukke to atomreaktorer - en efter min mening fuldstændig forkert beslutning. Det illustrerer med al ønskelig tydelighed, hvad der ville ske, hvis flere lande fulgte Sveriges eksempel. Det ville få EU's ambitioner på klimaområdet til at falde sammen som et korthus.
En offensiv miljøpolitik burde bestå i at erstatte et antal fossilbaserede kraftværker med atomkraft. Det ville desuden på længere sigt redde menneskeliv. Ved at studere materialet i Kommissionens eksternt udarbejdede rapport kan man regne ud, at atomkraften har reddet ca. 20.000 mennesker i EU i en tiårsperiode i forhold til en situation, hvor en tilsvarende mængde energi skulle have været produceret på kulkraftværker.
Demonstrationen af elbiler uden for Parlamentet peger frem mod fremtidens miljøtilpassede køretøj. Jeg er overbevist om, at dets konkurrencedygtighed om 5-10 år vil været øget væsentligt, og at vi vil have køretøjer med nulemission. Også med hensyn til kuldioxid, hvis der er tilstrækkelig atomkraft til at oplade batterierne. Det ville være en afgørende miljøsejr. Endelig er jeg enig i fru Jacksons synspunkt vedrørende affaldshierarkiet.

Flemming
Her står med ændringsforslag nr. 10 alle atomkraftmodstanderes helt store sag til afstemning. Euratom-traktaten kan ophæves i sin nuværende form, men dens sikkerhedsmæssige aspekter skal indarbejdes i EU-traktaten. Skulle dette forslag rent faktisk blive vedtaget i morgen - og det håber jeg - ville man dermed sandsynligvis for første gang i Parlamentets historie behandle et antiatomforslag som led i forligsproceduren. Det ville betyde, at også Rådet for første gang ville være nødt til at se nærmere på kritikken og forkastelsen af sin atompolitik. Der har allerede tidligere været et lignende forslag, men det var baseret på den meget naive ide om, at samtlige atomkraftværker i Europa ville være nedlukket i 2002. Når man ved, at 34 % af det samlede strømforbrug kommer fra atomkraftværker i EU - i Frankrig er det 70 % - ved man, at det ikke kan gøres uden videre. Desuden skal sikkerheds- og sundhedsbestemmelserne ubetinget fastholdes. Dette gælder ikke mindst, da udvidelsen mod Øst vil medføre optagelse af visse stater, hvis sikkerhedsmæssige standarder jo overhovedet ikke svarer til vore. De vil så naturligvis skulle rette sig efter disse sikkerhedsbestemmelser.
Hvis det i morgen lykkes alle miljøbevidste medlemmer på tværs af partiskel og også på tværs af landegrænser at nå frem til en fælles afstemningsadfærd, så har vi mulighed for at få det behandlet som led i forligsproceduren. Jeg vil virkelig glæde mig meget til denne forligsprocedure, og jeg mener, at jeg i denne forbindelse også må takke ordføreren, Lone Dybkjær, mange gange. Hun gør det hele særdeles storartet, og hvis det skulle lykkes os, er det også hendes succes.

Eisma
Hr. formand, det femte miljøhandlingsprogram udgør grundlaget for Den Europæiske Unions nuværende miljøpolitik. Derfor er den nuværende revision af dette program af frygtelig stor betydning. Men det centrale spørgsmål er derfor, hvordan dette grundlag bør forandres for at nå frem til en bedre miljøpolitik i Unionen. Det vigtigste problem med det femte handlingsprogram er, at mange af de tilsagn, som gives deri, navnlig på grund af manglende politisk vilje, ikke er omsat til handlinger og ikke er omsat til lovgivning. Den eneste metode til at ændre denne situation, er ikke den, som Kommissionen har valgt, nemlig at fortsætte ad den nuværende vej med nogle små tilpasninger til fornyende opfattelser, nej, min gruppe bakker fuldt ud fru Dybkjær op, som har valgt at definere målsætningerne i det reviderede handlingsprogram meget mere klart og knytte dem til fastsatte datoer, hvor handlinger skal være udført.
I betragtning af, at det først og fremmest er Rådet, som i de forløbne år har været ansvarligt for den manglende handlekraft, er det så skuffende, at samme Råd ikke har gjort sig den ulejlighed at tage Parlamentets ændringsforslag fra førstebehandlingen under overvejelse. På grund af denne institutionelle fejltagelse fra Rådets side har Parlamentet intet andet valg end på ny at stille de fleste ændringsforslag fra førstebehandlingen. Jeg håber, at Rådet i den forligsprocedure, som nu venter os, vil lytte bedre og vil handle bedre.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil gerne først og fremmest takke Miljøudvalget og navnlig ordføreren, fru Lone Dybkjær, for det grundige arbejde, der er lagt i dette forslag. Som Kommissionen har gjort det klart i sin meddelelse om Rådets fælles holdning, så beklager vi ligesom Parlamentet, og som hr. Eisma også gjorde det for et øjeblik siden, at Rådet har fastlagt en fælles holdning uden først at have foretaget en tilbundsgående undersøgelse af de ændringsforslag, Parlamentet havde vedtaget under førstebehandlingen eller for den sags skyld af Kommissionens ændrede forslag. Efter vores drøftelse i dag vil Rådet have en ny mulighed for at behandle Parlamentets ændringsforslag, og jeg håber, at de to institutioner kan afslutte beslutningsproceduren for dette forslag inden udgangen af 1997.
På nogle områder, som fru Lone Dybkjær også var inde på, har Rådet svækket Kommissionens forslag. Jeg tænker navnlig på artikel 2 om landbruget, som både fru Graenitz og hr. Valverde López var stærkt inde på i deres indlæg. Her er teksten i den fælles holdning meget svag, og den kommer slet ikke ind på spørgsmålet om integrering. Vi kan jo så i fællesskab glæde os over, at den Agenda 2000 , som formanden, hr. Santer, har forelagt i dag, forholder sig helt anderledes progressivt til spørgsmålet om at integrere miljøsynspunkter i landbrugspolitikken.
Rådets svækkelse af forslaget kommer desværre også til udtryk i forbindelse med miljøansvaret i artikel 3. Her søger Rådet i den fælles holdning at afgrænse handlemulighederne på EU-plan, så de udelukkende består i at fremme foranstaltninger på nationalt plan. Her vil jeg tro, at Kommissionen og Parlamentet har en fælles interesse i at få miljøansvaret stærkere placeret. Det var i hvert tilfælde, hvad jeg hørte i den debat, som vi havde i går morges om forslag 90/220, og hvorunder hr. Bowe meget klart understregede Parlamentets interesse i denne sag.
Det gælder desværre også artikel 4, hvor Rådet har svækket bestemmelsen om forbedring af adgangen til retssystemet på miljøområdet og slettet den bestemmelse, hvori det foreslås, at det skal overvejes at indføre sanktioner for manglende overholdelse af ny lovgivning. Det var nogle af de punkter, som fru Jackson i særlig grad var inde på i sit indlæg, og som fru Jackson givetvis er opmærksom på, har vi været meget aktive i spørgsmålet om den manglende overholdelse af miljølovgivningen. Det forholder sig jo sådan, at miljøområdet er det eneste område, hvor man hidtil har anvendt bødeinstrumentet, nemlig over for seks lande og det med - synes jeg - meget gode resultater.
Jeg har med beklagelse noteret mig, at Parlamentet på grund af ønsket om at begrænse antallet af ændringsforslag har accepteret de svækkelser, der er kommet fra Rådet. Der synes fortsat at herske en misforståelse eller rettere sagt måske snarere forskellige opfattelser af den revision, som vi nu behandler, idet det har været vores opfattelse, at den ikke skal erstatte det femte miljøprogram. Formålet med forslaget er at sikre en mere effektiv gennemførelse af det femte program inden år 2000. Derfor påpeger forslaget de vigtigste prioriterede foranstaltninger, der skal træffes på EU-plan for at løse op for nogle af de eksisterende problemer. De anførte prioriteter skal selvfølgelig omsættes i konkrete forslag, og det er Kommissionen i fuld gang med.
På dette stadium i programmets gennemførelse er det efter Kommissionens opfattelse vigtigt at fokusere på nogle få nøgleemner, som fortjener særlig opmærksomhed og særlig opbakning. Flere har været inde på dem i debatten i dag. Parlamentet har ladet forstå, at det ønsker at tilføje visse andre emner, og det er også forståeligt, eftersom der er mange emner på miljøområdet, der er vigtige. Det, vi selvfølgelig ikke må glemme, er, at jo flere prioriteter, vi opstiller, jo mindre opmærksomhed vil de få hver for sig.
Med hensyn til de ændringsforslag, der vedrører konsekvenserne af Unionens udvidelse med Østrig, Finland og Sverige, som især hr. Gahrton og hr. Sjöstedt var inde på, så vil jeg gerne endnu en gang understrege, at jeg er fast besluttet på, at ingen medlemsstat - gammel eller ny - skal være nødsaget til at sænke sine miljønormer. Det har vi sørget for ikke behøver at ske, og Parlamentet vil være opmærksom på, at der foreligger en lang række forslag, bl.a. vedrørende autoolie-programmet og for nylig forsuringsprogrammet med det deraf følgende forslag om nedbringelse af svovludslippet. Om vi kan holde vores ønsker og vores løfter til de nye lande, afhænger selvfølgelig også af, at vi sørger for at følge en procedure, der kan sikre, at vi når at behandle forslagene inden for den tidsramme, der er til rådighed.
Hr. formand, Parlamentets indstilling indeholder 38 ændringsforslag til Rådets fælles holdning. Hertil er der kommet yderligere 2 ændringsforslag. Kommissionen kan acceptere 16 af disse ændringsforslag helt, delvist eller principielt. Af disse ændringsforslag havde Kommissionen allerede accepteret 5 i forbindelse med førstebehandlingen og medtaget dem i det ændrede forslag fra december 1996. Kommissionen kan desværre ikke acceptere de 24 andre ændringsforslag, først og fremmest af institutionelle grunde. De 24 ændringsforslag, der ikke kan accepteres, er nr. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 8, 9, 10, 16, 19, 20, 21, 22, 24, 26, 27, 28, 30, 31, 36, 37, 38, 39 og 40. Fru Jackson vil heraf kunne se, at vi godt kan acceptere ændringsforslag nr. 34, som er i fuld overensstemmelse med den oprindelige tekst fra Kommissionen.
Hr. formand, ved fremsættelsen af det forslag, vi drøfter i dag i forbindelse med andenbehandlingen, har Kommissionens udgangspunkt været, at Fællesskabet må gå foran med et godt eksempel og vise vejen frem både internt og på internationalt plan, og vi vil senere i aften få lejlighed til at drøfte UNGASS-konferencen i New York. Dette kræver øget politisk engagement og handling på alle niveauer for at få gennemført det femte handlingsprograms overordnede strategi og målsætning, som er den bæredygtige udvikling. Som vi kan se omkring os i Europa, i Denver og i New York, så betragtes dette som en uhyre vigtig udfordring, hvor vi i EU har en vigtig rolle at spille.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Forsendelser af affald til en række lande, der ikke er
medlemmer af OECD
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0241/97) af Virgin for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets forordning om fælles regler og procedurer for forsendelser af visse typer affald til en række lande, der ikke er medlemmer af OECD (KOM(94)0678 - C40048/97-95/0029(SYN)).

Virgin
Hr. formand, denne betænkning drejer sig om regler for eksport af affald til genanvendelse til lande, der ikke tilhører OECD. Der er i realiteten en tæt forbindelse mellem denne betænkning og den betænkning om miljøfarligt affald, som vi for nylig behandlede. Parlamentet vandt ved den lejlighed en betydningsfuld sejr, da det lykkedes os at få flere grupper miljøfarligt affald medtaget i afgørelsen, bl.a. en hel del emner fra den såkaldte grønne liste, som jo for størstepartens vedkommende kun omfatter miljømæssigt harmløst affald. Det er dybest set denne liste, som nærværende betænkning drejer sig om. Dette er samtidig baggrunden for en lang række ændringsforslag.
Kommissionens forslag går ud på, at eksport skal være tilladt, hvis modtagerlandene har accepteret det. Men her opstår der en konflikt med hensyn til de emner, som vi mener skal behandles som miljøfarlige. Denne del af forslaget korrigeres af ændringsforslag 8-10, hvori det fastslås, at det nye bilag, nr. 5, som er ved at blive udarbejdet, og som skal omfatte miljøfarligt affald, også skal indarbejdes i denne forordning.
Endvidere er der rejst spørgsmål om, hvilket retsgrundlag der skal anvendes. Kommissionen har holdt på artikel 113, idet den har ment, at der er tale om et handelsspørgsmål. Rådet mente, at forslaget delvis var miljørelateret, og at man også skulle anvende artikel 130 S. Parlamentets Udvalg om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder støtter denne opfattelse ud fra en overbevisende argumentering. Jeg er sikker på, at også Parlamentet vil finde denne holdning selvindlysende.
Forslaget i betænkningen går i øvrigt ud på at ændre beslutningsproceduren for så vidt angår lande, som enten har svaret, at de ikke ønsker at importere affald til genanvendelse, der er opført på den grønne liste, eller som slet ikke har svaret. Kommissionen foreslår en kompliceret undersøgelsesprocedure, der skal få importlandene til at ændre holdning. Det hedder i forslaget, at »når det drejer sig om lande, der har svaret, at de ikke ønsker at modtage nogle eller slet ingen af de former for affald, der er opført på listen (...), er det muligt, at disse lande ikke er fuldt ud klar over betydningen af deres svar for deres industrisektor«. Dette synes jeg afspejler en patriarkalsk formynderattitude, som er stødende. Mine ændringsforslag går ud på, at et nej er et nej . Det skal respekteres, og eksport må ikke tillades. Et land skal dog kunne ændre holdning på eget initiativ. Det skal være forholdsvis enkelt at foretage en sådan ændring. Dette er dels omhandlet i ændringsforslag 4, dels omfattet af de i artikel 4 angivne metoder. Manglende svar fra et land skal betragtes som et nej, idet landet dog senere skal kunne give et positivt svar.
Den lange tid, som den afsluttende behandling af dette forslag vil tage, giver mulighed for at åbne eksportkanaler, som kan være af stor betydning for både eksport- og importlandet. Man kan sikkert finde eksempler på noget sådant inden for tekstilsektoren. Vi har i den seneste tid modtaget et betydeligt antal breve. De er bl.a. kommet fra velgørenhedsorganisationer, som arbejder inden for tekstilsektoren. På dette område finder der traditionelt en eksport sted fra EU til lande, der ikke tilhører OECD, en eksport, som næppe giver anledning til miljøproblemer. Det er, ikke mindst for mange hjælpeorganisationer, vigtigt, at der ikke lægges hindringer i vejen for denne form for eksport, og at der oprettes enkle kanaler og enkle beslutningsprocedurer for at muliggøre den. Det er med andre ord væsentligt at bevare denne type handel og oprette instrumenter til hurtigt udstedelse af de pågældende tilladelser. Det skulle der fuldt ud være mulighed for inden for rammerne af de ændringsforslag, der er indeholdt i denne betænkning.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, affald er ikke kun noget, som vi alle ubetinget ønsker at komme af med. Affald er også en særdeles indbringende forretning, og det er denne forretning, som Kommissionens foreliggende forslag om overførsel af affald tager sigte på. Mest muligt affald skal så hurtigt som muligt fragtes til den anden side af Europas grænser uden hensyntagen til tab og miljøskader hos dem, der får ladningerne, og uden hensyntagen til den gældende EUlovgivning.
Som ordfører for REX-Udvalget har jeg set nærmere på forordningsforslaget, og som hr. Virgin kunne jeg kun ryste på hovedet over visse ting, som blev foreslået deri. Kommissionen tager her udgangspunkt i en forældet liste over affald. Basel-konventionen, som også EU selv, har for længst betegnet mange som farlige. Tinrester skal sendes til Albanien, koboltskrot til Colombia og nikkelaffald til Brasilien. Så antager Kommissionen, at lande, som ikke har besvaret dens forslag, ganske enkelt har glemt det. Her ønsker Kommissionen nu hver gang at rette henvendelse til de lande, som udtrykkeligt har afvist disse forslag, for at opnå særtilladelser.
Nej, mine damer og herrer, det, vi ikke ønsker at udsætte os selv for, kan vi heller ikke udsætte andre for. Og vi kan da slet påstå, at lande, som ikke ønsker at tage imod velsignelsen i form af europæisk affald, muligvis slet ikke er klar over, hvilken økonomisk betydning deres vægring har. Dette er topmålet af arrogance! Som om man ikke også uden for Europa ved, at cadmium og aluminiumrester kan ødelægge miljøet. Vi har i REX-Udvalget arbejdet os igennem det komplicerede emne og er nået frem til den konklusion, at en grøn liste rent faktisk skal være en fuldstændig ufarlig liste og ikke en liste med et par orange eller endog røde stænk. Vi vedtog enstemmigt fuldt ud at støtte hr. Virgins ændringsforslag til Kommissionens forslag. Den 1. januar 1998 træder der jo alligevel et nyt direktiv i kraft om overførsel af affald i kraft. Hvorfor skal vi nu med denne hast vedtage et direktiv, som allerede vil være forældet om et halvt eller trekvart år?

Telkämper
Hr. formand, i mange år har Parlamentet kæmpet for en ny affaldspolitik, for undgåelse af affald og for genanvendelse af affald i Den Europæiske Union. Vi har opnået en enkelt succes. Vi har fastsat artikel 39 i Lomé-aftalen om, at der ikke må finde nogen eksport af giftigt og farligt affald sted til AVS-landene. Desværre er der ikke blevet indgået en lignende aftale med andre lande i den tredje verden. Vi er imidlertid af den opfattelse, at der omsider skal sættes en stopper for eksporten af affald til den tredje verden! I denne forbindelse har Sydafrika i øvrigt besluttet, at man hverken vil importere affald eller eksportere farligt affald. Og vi har tilkæmpet os et internationalt gennembrud med Basel-konventionen. I henhold til Basel-konventionen er enhver form for eksport af farligt affald uden for OECD-landene forbudt pr. 1. januar 1998.
Denne beslutning blev truffet for et halvt år siden, og den gælder egentlig allerede. Hvorfor er Kommissionen i denne situation nu nødt til at forelægge et dokument, som i realiteten ophæver denne beslutning, og som er en ordning til et halvt år? Kommissionen drister sig til, efter at denne beslutning er truffet, det internationale gennembrud er sket, nu stadig at ville eksportere farligt affald.
Endvidere drister den sig til - og dette henviste hr. Virgin til for lidt siden - i betragtning 5 i sin tekst at udtale følgende: «Når det drejer sig om lande, der har svaret, at de ikke ønsker at modtage nogle eller slet ingen af de former for affald, der er opført på listen i bilag II til forordningen, er det muligt, at disse lande ikke er fuldt ud klar over betydningen af deres svar for deres industrisektor«. Ja, hvad vil det så sige? Dette er jo en neokolonialistisk formulering, som om disse lande ikke ved, hvad de gør, som om disse lande ikke ved, hvilket potentiale de har!
Jeg mener, at alene på grund af denne formulering bør hele dokumentet forkastes. Vi har drøftet dette i udvalget. Vi har forsøgt at tilvejebringe et sagligt grundlag. De ændringsforslag, som hr. Virgin har stillet, vil vi støtte fuldt og helt. Det er et forsøg på at nå frem til en konklusion i en saglig argumentation. Personligt mener jeg imidlertid, at dette dokument skal tilbagevises; vi bør overhovedet ikke stemme om det!

Kokkola
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at mange af menneskets aktiviteter udsætter både miljøet og den offentlige sundhed for mange risici. Denne generelle betragtning bør også danne grundlag for vor behandling af Kommissionens forslag til ændring af forordning 259/93. I hvert fald er eksport af affald ikke et handelsanliggende. Det er af direkte relation til miljøet og til alle Jordens borgeres sundhed, ikke kun EUborgernes. Og navnlig bør vi tænke på den katastrofe, vi i dag »skaber« for de kommende generationer. Det må derfor anses for givet, at hvis et land ikke har svaret på Kommissionens anmodning om at modtage affald til opbevaring eller forarbejdning, betyder det ikke, at det accepterer at modtage dette affald. Dette er netop formålet med hr. Virgins ændringsforslag, som jeg tror vil opnå tilslutning, da det er uacceptabelt, at Kommissionen uden videre tager sig ret til at tolke et lands manglende svar til sin egen fordel.
Miljøets tolerance er på et meget lavt niveau på grund af industrielle aktiviteter både i de udviklede land og i de central- og østeuropæiske lande. For nyligt døde den store forsker og miljøekspert Jacques Cousteau, som menneskeheden står i så stor gæld til, og han efterlod sig et nødråb. Et stort nødråb om den katastrofe, der snart vil følge og med stor hast vil ramme vor klode. Lad os lytte til det. Og Den Europæiske Union har et meget stort og vigtigt politisk ansvar på den globale politiske scene for at beslutte at sætte en stopper for denne tankegang, der tillader eksport af affald, som simpelthen er at overføre problemet til et andet sted på kloden. Hvad angår det punkt i direktivet, der vedrører arten af affaldet, den grønne liste, som ifølge Kommissionen indeholder ufarlige stoffer, hvoraf mange er farlige for miljøet og den offentlige sundhed, mener jeg, det er vigtigt at tage den liste i betragtning, der indgår i Basel-konventionen, og inddrage den i forslaget til forordning.
Jeg vil tillade mig at omtale et andet vigtigt spørgsmål, som vedrører kontrollen af denne forordnings gennemførelse. Den Europæiske Union bør fastsætte strenge sanktioner gældende for de lande, som ikke overholder forordningen, og fastlægge procedurer, der kan hindre den ulovlige overførsel, som alle ved finder sted. Jeg takker hr. Virgin for hans betænkning, hvis tanker og synspunkter jeg er absolut enig i.

Jackson
Hr. formand, moralen af denne debat er, at man for himlens skyld skal gennemgå sin post grundigt og besvare spørgeskemaer omhyggeligt. Det forekommer mig, at der er en række vildfarelser, der gør sig gældende i denne sag, og jeg håber, at kommissæren i sit svar kan bringe lidt frisk luft ind her.
Som mange britiske medlemmer har jeg modtaget en mængde henvendelser om denne sag meget pludseligt og på et ret sent stadium, fra Røde Kors og Frelsens Hær, fra organisationen Hjælp de ældre - ikke Hjælp medlemmerne af Europa-Parlamentet - og så videre. Alle siger - og her citerer jeg fra et brev: Kommissionens forslag her med Virgin-betænkningen vil være det samme som et forbud mod handel med brugte tekstiler. Det er ikke korrekt, og det ville være yderst frugtbart, hvis kommissæren i sit svar ville bekræfte, at handel med brugt tøj mellem disse medlemsstater og tredjelande kan fortsætte, hvis disse lande udtrykkeligt har angivet, at de ønsker at importere dette tøj. Det ville være en hjælp.
For det andet er Kommissionens største problem det meget store antal lande, som ganske enkelt ikke har svaret på denne note verbale . De troede måske, at det blot var endnu et brev om Europa-Parlamentets procedurer. Uanset årsagen, så røg det lige lukt i papirkurven, og der blev ikke sendt noget svar til Bruxelles. Kan kommissæren fortælle os, hvor mange tredjelande der aldrig har svaret på denne note verbale ? Og kan han fortælle os, hvor mange lande, der har svaret, at man ikke ønskede dette affald?
Jeg kan godt forstå, hvad Kommissionen mener, når den siger, at landene måske har sagt, at de ikke ønskede dette affald, uden at gøre sig klart, hvad det egentlig betød. Jeg føler dog en vis sympati for hr. Virgin. Hvis et land siger, at det ikke ønsker at importere dette affald, så er det, fordi landet ikke ønsker at importere det. For os ville det i nogen grad svare til, at et postordrefirma, som ikke havde haft heldet med sig, kom tilbage og sagde: Det var da ikke meningen, at I ville sige nej til det her, vel? I krydsede da af i den forkerte rubrik, ikke? Lad nu bare være, I vil jo gerne have det.
Det kan ikke være en rigtig fremgangsmåde, og jeg håber, at Kommissionen kan få tingene bragt på ret køl her i dag. Jeg føler stor sympati for hr. Virgin, men vil Kommissionen venligst sige, om der findes en enkel mekanisme, som giver mulighed for, at de lande, som indtil videre har angivet, at de ikke ønsker at importere dette affald, eller ikke har svaret, blot kan ændre holdning, hvis de bliver opmærksom på alle denne sags aspekter?

Dybkjær
Hr. formand, jeg vil sige, at også jeg er interesseret i et svar på de spørgsmål, som fru Jackson stillede, og jeg vil godt tilføje til fru Jacksons indlæg, at jeg synes, at Kommissionen ikke har haft en særlig heldig hånd med dette forslag, for hvis man var lidt utilfreds med, hvad folk havde svaret, og hvis det forholdt sig sådan, at folk ikke havde svaret i tilstrækkeligt omfang, så kunne man måske have taget et initiativ for at prøve på at få opklaret svarene i stedet for at fremsætte dette forslag. Nu har man altså fremsat dette forslag. Jeg støtter alle ordførerens ændringsforslag i betænkningen, og jeg er helt enig i, at det er en total patriarkalsk holdning, Kommissionen har anlagt, hvilket fru Jackson jo illustrerede ganske udmærket. Derfor er det også vigtigt, at vi her i Europa-Parlamentet får vedtaget de ændringsforslag, som gør op med denne patriarkalske holdning, og så samtidig får en procedure naturligvis, der er så simpel, at vi kan ændre mulighederne for eksport og import af affald, når landene virkelig måtte indikere, at det er det, de ønsker.

Bowe
Hr. formand, jeg glæder mig over hr. Virgins betænkning om Kommissionens forslag om en regulering af handelen med visse former for affald, der forsendes til lande, der ikke er medlemmer af OECD. Man udfylder hermed et hul i de eksisterende regler for eksport af affald fra Den Europæiske Union. Men mange af disse materialer har stor økonomisk betydning for de lande, de eksporteres til, og vi ønsker, at denne handel skal fortsætte, men det skal ske på en organiseret og kontrolleret måde.
I de seneste dage er der dog mange af mine kolleger på denne fløj af Parlamentet, der som fru Jackson har været genstand for kraftig lobbyvirksomhed fra en række velgørende organisationers side; disse hævder, at ved at stemme for Virgin-betænkningen kommer vi til at forbyde eksporten af brugt tøj og andre tekstiler til lande, der ikke er medlemmer af OECD. Som reaktion på disse henvendelser, vil jeg gerne sige følgende:
For det første mener jeg, at eksportørerne af industriaffald fejlagtigt har givet de velgørende organisationer et unødigt overdrevent og skræmmende billede af den nuværende situation. Der er ingen øjeblikkelig eller reel fare for, at der skal komme et forbud. Selve Virgin-betænkningen indebærer en samarbejdsprocedure, som kommer til at vare måneder, eller måske år, hvis Rådet ikke ser at komme i gang. Efter gennemgang af lovgivningen ved vi alle, at der er skrevet mindst tre gange til de lande, der ikke er medlemmer af OECD, hvor man har spurgt dem, om de ønsker at modtage tekstilaffald på den grønne liste over affald i henhold til Basel-konventionen. Det bør bemærkes, at vi ikke kan ændre Basel-konventionen. Det er en international konvention, som ikke kan ændres af Kommissionen eller Europa-Parlamentet.
Europa-Parlamentet har udvist en yderst fornuftig holdning til denne sag. I Virgin-betænkningen bliver Kommissionen anmodet om at respektere de lande, som har svaret Kommissionen, at de ikke ønskede at modtage affald, eller kun visse typer affald. Vi har besluttet at foreslå, at de lande, som endnu ikke har svaret, ikke skal have tilsendt affald, før de svarer. Endelig har vi identificeret nogle mulige problemer og foreslået, at Kommissionen skal iværksætte en udvalgsprocedure for at gøre det muligt for landene hurtigt og enkelt at ændre holdning, hvis de har svaret forkert eller ikke havde forstået de ting, der er blevet sendt til dem. Selv herefter vil vi udarbejde et kompromis ved andenbehandlingen sammen med Kommissionen.
Jeg mener, at ordførerens forslag er yderst fornuftige, og overraskende nok støtter selv Greenpeace dem. Man respekterer landenes ret til selv at træffe deres afgørelse. Ikke desto mindre bør det siges, at vi nærer stor respekt for den indsats, der gøres af de velgørende organisationer, der har kontaktet os, og for det arbejde, de yder i hele verden for at afbøde fattigdom og fremme økonomisk udvikling. Vi kan forsikre dem om, at vi agter at sørge for, at den europæiske lovgivning ikke kommer til at hæmme deres arbejde.

Brittan, Sir Leon
Der har virkelig været nogle misforståelser med hensyn til, hvad dette forslag indebærer. Det glæder mig derfor meget at få lejlighed til at anskueliggøre situationen. Jeg vil gerne sige straks fra begyndelsen, at på trods af den voldsomme tone, nogle af talerne har benyttet, agter jeg at støtte syv af de ti ændringsforslag, der er stillet.
Jeg vil gerne indledningsvis takke hr. Virgin for hans betænkning om forslaget. Tekstforslaget skal ses på baggrund af Rådets forordning nr. 259/93. Det er i denne forordning, der fastlægges et omfattende overvågningsog kontrolsystem for forsendelser af affald indenfor samt til og fra Fællesskabet. Med det forslag, vi drøfter her i dag, indføres der specifikke regler for eksport af ufarligt affald, eller affald fra den grønne liste, til lande, der ikke er medlemmer af OECD. Det er korrekt, at der er otte farlige typer, som alligevel er omfattet, men hensigten er - og det åbnes der mulighed for i bilag V til forordning 259/93 - at disse skal indarbejdes i den nævnte kategori med tiden. Så den altovervejende del af dette forslag handler om ufarligt affald.
Artikel 17 i Rådets forordning nr. 259/93 indeholder en bestemmelse om, at Kommissionen skal meddele ikkeOECD lande, hvad der er opført på listen over ufarligt affald, og derefter spørge dem, om de vil acceptere forsendelser af disse former for affald uden anvendelse af en kontrolleret procedure, eller om de ønsker at følge en mere stringent fremgangsmåde. Kommissionen har sendt breve til hvert af de berørte lande, og i det foreliggende forslag tages der i fuldt omfang højde for de modtagne svar.
Der foreligger virkelig en misforståelse her. Der er absolut ikke tale om, at Kommissionen på nogen måde anlægger en paternalistisk holdning. Når et land svarer og siger, at det ikke ønsker dette affald, så bliver dette svar respekteret fuldt ud. Der er ikke tale om, at der bliver sendt affald til det pågældende land.
Der er nu omkring tredive lande, der ikke har svaret. Det er svaret på fru Jacksons spørgsmål. Hvad gør man, hvis et land ganske enkelt aldrig svarer? I henhold til Kommissionens oprindelige forslag ville forsendelse af ufarligt affald i så fald være tilladt. For den første og den tredje gruppe - det vil sige lande, der havde meddelt Kommissionen, at de nægtede at modtage affaldet, og lande, som ikke besvarede spørgeskemaet - ville denne eksport nu kun være mulig på betingelse af, at der forelå en eksplicit tilladelse fra det pågældende land ved hver enkelt forsendelse med anmeldelsespligt og forudgående accept. Det betyder, at hvis et land ikke har svaret, så antager vi ikke blot, at svaret er »nej«. Efter min mening ville det være præcis ligeså paternalistisk et synspunkt som at antage, at svaret er »ja«. Svaret er, at vi ikke ved, hvad de mener. Derfor er den fremgangsmåde, der nu foreslås, at hver gang, der afsendes en forsendelse, så har det pågældende land en ubegrænset ret til at sige »ja« eller »nej«, og det skal udtrykkeligt give tilladelse, hvis svaret er »ja«. Så man betragter det som et »nej«, hvis der ikke udtrykkeligt gives tilladelse. Det forekommer mig aldeles ikke at være paternalistisk, og jeg mener, at det er udtryk for fuld respekt for det pågældende lands ret til at tage imod en bestemt forsendelse eller lade være og at det sikrer, at det pågældende lands ønsker bliver respekteret, hvis der ikke er afgivet et principielt svar.
Jeg blev spurgt, hvad der sker, hvis et land ændrer holdning. Svaret er, at det kun behøver at skrive et brev, hvori der står, at det ændrer holdning - der er slet ikke nogen besværlig procedure, der skal følges - og så vil man respektere den nye holdning. Der er ikke tale om, at vi påtvinger nogen affald, uden at de ønsker det. Ja, proceduren er jo faktisk temmelig besværlig for et land, som ikke har svaret. I hvert enkelt tilfælde skal der for hver enkelt forsendelse foreligge en forudgående tilladelse fra det pågældende land i forbindelse med den givne forsendelse.
Lad mig nu fortælle Europa-Parlamentet, hvorledes Kommissionen stiller sig til de ti ændringsforslag.
Formålet med det første ændringsforslag er at tilføje artikel 13 S som retsgrundlag. Dette ændringsforslag kan Kommissionen ikke gå ind for, fordi Domstolen for længst har fastslået og gentaget, at retsgrundlaget for en fællesskabsforanstaltning skal være baseret på lovens formål og indhold. Formålet med dette forslag vedrører handelsforbindelser med tredjelande. Det er et klassisk instrument, der omhandler tilladelse til forsendelse med henblik på regulering af handelen med tredjelande. Den tilladelse til forsendelse, der nævnes i artikel 15, stk 7, svarer til en eksportlicens. Det kontrolsystem, der er omhandlet i artikel 17, stk. 2, er ligeledes et klassisk instrument af denne type, således at forslaget klart falder inden for det område, som artikel 113 dækker. At der er tale om handel med affald har ingen indflydelse på retsgrundlaget, og det er et underordnet aspekt i forhold til formålet med forslaget, som er at regulere handelen.
Kommissionen har imidlertid besluttet at acceptere ændringsforslag nr. 2 og nr. 5. De vedrører de lande, som udtrykkeligt har svaret Kommissionen, at de ikke ønsker at modtage import af affald. Kommissionen har følt, at det ikke ville være rigtigt at se bort fra disse udtrykkelige, skriftlige ønsker, og derfor vil det, Parlamentet ønsker, komme til at gælde. Enhver eksport fra Fællesskabet til disse lande af ufarligt affald vil ophøre, når forordningen træder i kraft. Så de ændringsforslag, der accepteres, er meget vigtige forslag - nr. 2 og nr. 5 - som sikrer, at hvis et land siger »nej«, så bliver det ikke muligt at eksportere ufarligt affald til det pågældende land. Hvis landet siger »ja«, vil det være muligt. Hvis et land undlader at svare, vil hver enkelt forsendelse skulle godkendes.
Ændringsforslag nr. 4 om revisionsmekanismen for lande, som ændrer holdning, kan også accepteres. Kommissionen har besluttet ikke at acceptere ændringsforslag nr. 3 og nr. 6, som omhandler lande, som ikke har svaret på spørgeskemaet. Vi har i stedet foreslået, at Fællesskabets eksportører i så fald nøje skal følge en procedure med anmeldelsespligt og forudgående godkendelse. Vi fastholder vor oprindelige holdning, fordi en manglende reaktion fra et land ikke kan fortolkes hverken som en indikation af, at man ønsker et forbud, eller som værende lig med et samtykke. Det generelle princip for den grønne liste over ufarligt affald er, at de produkter, der er med på listen, er underkastet de normale handelstransaktioner. Det foreliggende forslag omfatter proceduren med anmeldelsespligt og forudgående accept, hvor det først er efter modtagelse af et positivt svar fra det pågældende lands kompetente myndighed, at nogen forsendelse ville få tilladelse til at forlade en havn i Fællesskabet. Mere restriktive forbud ville ramme legitime og positive transaktioner, som for eksempel brugt tøj fra Oxfam , hvorom vi også har modtaget en betænkning.
Jeg er glad for at få lejlighed til at belyse de punkter, som både fru Jackson og hr. Bowe var inde på, for eksempel eksport af brugt tøj, som regnes som affald. Dette har ikke på nogen måde til formål at sætte en stopper for denne eksport. Det komme ikke til at virke således, undtagen for lande, som udtrykkeligt har nægtet at modtage sådanne forsendelser, og det er deres ret at gøre ret.
Kommissionen accepterer også ændringsforslag nr. 7. Revurderingstidspunktet bør absolut være 1998 i betragtning af den tid, der er forløbet siden forslaget blev udfærdiget. Jeg henviser ligeledes til, at hr. Telkämper under forhandlingerne har omtalt et forslag vedrørende 1998. Det omhandler farligt affald, og bør derfor ikke blandes sammen med dette forslag, som grundlæggende handler om ufarligt affald.
Kommissionen har ingen indvendinger mod ændringsforslag nr. 8, 9 og 10. De omhandler alle klassificering af affald som farligt eller ufarligt. Forslagets bilag II kan udelukkende omfatte ufarligt affald. Jeg er klar over, at den internationale klassificering af affald bliver ændret med regelmæssige mellemrum. Kommissionen er helt parat til at tilpasse listen, når som helst det viser sig nødvendigt.
Som sagt er syv af de ti ændringsforslag godkendt. Det drejer sig ikke om små redaktionelle ændringer. Ind i mellem står Kommissionen frem og kommer med en imponerende opremsning af de ændringsforslag, som er accepteret, men det drejer sig udelukkende om ubetydelige redaktionelle ændringer. Det er ikke tilfældet her. Der er en række væsentlige ændringsforslag, der er blevet accepteret. Efter min opfattelse vil den væsentligste årsag til kontroverser nu blive behandlet på en måde, som Parlamentet skulle kunne acceptere, som giver mulighed for, at handel med varer som for eksempel brugte ting kan fortsætte uhindret, som ikke påtvinger tredjelande Den Europæiske Unions holdning, som utvetydigt giver dem mulighed for at sige »nej«, hvis det er det, de ønsker at sige, og hvis de ikke har svaret giver dem mulighed for at tage stilling til hver enkelt forsendelse, før den bliver overført og sikrer, at denne holdning bliver respekteret.
Jeg mener, at det er et fornuftigt forslag. Jeg glæder mig over, at Parlamentet har givet os lejlighed til at forbedre det ved at stille nogle væsentlige ændringsforslag, som vi for de flestes vedkommende kan acceptere. Jeg håber, at Parlamentet, som tingene skrider frem, vil føle, at der i væsentlig grad er taget højde for dets ønsker, og at der, hvor det ikke har været tilfældet, har været fornuftige grunde til, at det ikke er sket, samt at det forslag, der nu bliver stillet, er fornuftigt og pænt, rimeligt over for såvel eksportører som de lande, der bliver berørt, ikke tvinger andre til at gøre, som vi vil have, men giver mulighed for, at den lovlige handel kan fortsætte.

Jackson
Hr. formand, jeg har et spørgsmål til hr. Virgin. Jeg opfatter det således, at vi er lige ved at nå til enighed om alle disse ting, og kommissærens oplysninger var yderst konstruktive. Hr. Virgin er virkelig kommet et langt skridt fremad ved at få Kommissionen til at gå med til to af de centrale ændringsforslag, han har stillet. Vil hr. Virgin i lyset af det, Kommissionen har sagt om ændringsforslag nr. 3, hvor jeg tror, der virkelig har foreligget en reel misforståelse, overveje at tage det nævnte forslag tilbage?

Virgin
Hr. formand, jeg vil gerne først kommentere denne regeltvist. Jeg mener, at ændringsforslag 8-10, som Kommissionen jo rent faktisk accepterer, er udtryk for, at spørgsmålet har et miljøaspekt, som man ikke havde forudset. Det er vel i og for sig ikke så mærkeligt, eftersom Kommissionen så anderledes på den såkaldte grønne liste, da dette forslag oprindelig blev fremsat. I og med at Parlamentet, og efter nogen tids forløb også Rådet, besluttede, at visse emner på den grønne liste skulle betragtes som miljøfarlige, er det kun naturligt, at der er nogle miljøaspekter i dette forslag, som er vigtige at få med. Muligvis er der stadig en meningsforskel på dette punkt. Dog synes jeg, at det glædeligt, at Kommissionen i øvrigt accepterer så mange af vore ændringsforslag.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, vi har ganske givet forskellige opfattelser af paternalisme. Men har landene egentlig en forpligtelse til at svare, hvis de ikke har lyst til at gøre det? Kan man ikke blot lade det forblive på den måde? Vi er jo alle meget glade for, at nogle af hr. Virgins og vore ændringsforslag blev accepteret. For så vidt angår paternalisme, ville jeg være meget forsigtig med hensyn til, hvad det egentlig betyder.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, det vil jeg gerne have lov til at svare på. Vi går ind for det princip, som hr. Kreissl-Dörfler stiller op, nemlig at man ikke bør kunne tvinge lande til at tage imod noget, de ikke ønsker at modtage. De ændringsforslag, vi nu accepterer, vil få følgende virkning. Hvis et land siger »nej«, så er dette »nej« endeligt, og varerne kan ikke eksporteres til det pågældende land. Siger landet »ja«, så kan de. Hvis et land ikke svarer, kan eksport kun finde sted, hvis modtagerlandet i hvert enkelt tilfælde siger »ja« til det. Således kan det potentielle modtagerland enten undlade at sige noget, i hvilket tilfælde eksport ikke kan ske, eller det kan sige »ja«, hvorefter eksport kan finde sted, eller det kan sige »nej«, hvorefter den ikke kan finde sted. I alle tilfælde vil det pågældende lands ønsker blive efterlevet. Jeg håber derfor, at hr. Kreissl-Dörfler ved nærmere eftertanke vil nå til det resultat, at vi holder os til det princip, han ønsker fulgt. Der er ingen paternalisme her. Vi påtvinger ikke nogen noget, men vi udstikker nogle klare retningslinjer for, hvordan tingene kan foregå på en rimelig måde.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Miljøaftaler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0224/97) af Graenitz for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om miljøaftaler (KOM(96)0561 - C4-0013/97).

Graenitz
Jeg vil gerne indlede min betænkning om Kommissionens meddelelse med en personlig bemærkning. I den by, jeg bor i, har man i de seneste år på grundlag af en frivillig aftale undgået mere end 90 % af emissionerne af forurenende stoffer fra den lokale sværindustri, uden at denne industri har været nødt til at lukke eller i væsentligt omfang har begrænset produktionen. Alligevel mener jeg, at frivillige miljøaftaler kun kan udvikles og indgås som et supplement til, men ikke som erstatning for miljølovgivning. Jeg vil begrunde dette i det følgende.
Vi talte for en halv time siden om det femte miljøhandlingsprogram, hvoraf det også fremgik meget klart, at det er nødvendigt at tilvejebringe nye instrumenter for ud over miljølovgivningen også effektivt at kunne opnå en bæredygtig vækst. Jeg mener, at det er rigtigt, og at vi har behov for disse nye instrumenter. Jeg har derfor også i min betænkning - jeg håber, at kollegerne kan følge mig her - anmodet Kommissionen om at definere disse nye instrumenter mere præcist, end det er tilfældet i meddelelsen.
Jeg mener, at det er særdeles vigtigt at vide, hvilke fordele og ulemper der er forbundet med et instrument for så i politisk henseende at kunne beslutte, hvor det kan anvendes på en sådan måde, at det støtter en bæredygtig udvikling, at det fremmer miljøet, og at det ikke resulterer i tilbageskridt eller forsinkelser. Når vi taler om frivillige aftaler, forstås der herved mange forskellige ting, og netop derfor ville det være nødvendigt med en sådan definition, en sådan større præcision.
Fordelene kan absolut hurtigt opremses: Man kan iværksætte skræddersyede foranstaltninger. Det er mere dynamisk, det går hurtigere, det er i hvert fald billigere, da investeringerne inden for industrien kan afstemmes bedre. Man kan undgå lovgivning, der kun gælder i særlige tilfælde. Det er muligt, hvilket også er særdeles vigtigt for mig, at foregribe lovbestemmelser. Man kan løse regionale problemer hermed. Men de frivillige aftaler er forbundet med en meget stor ulempe, som efter min mening ikke kan løses og derfor må indgå i vurderingen. Ved en frivillig aftale indgår to parter en privatretlig aftale. Denne privatretlige aftale yder i juridisk henseende ingen effektiv beskyttelse for tredjepart, hverken for den enkelte borger, som berøres af den frivillige aftale, eller for alle andre industrivirksomheder, virksomheder, som opererer på dette område. Jeg mener, at Domstolen derfor i høj grad med rette gør opmærksom på, at dette er et særdeles vigtigt punkt, som man altid skal tage hensyn til, når man ønsker at iværksætte instrumenter.
Vi vil ganske givet under forhandlingen høre mange andre fordele og ulemper. Lad mig her kun nævne et enkelt punkt, som jeg mener er særligt vigtigt, og hvor jeg ikke er helt sikker på, hvordan denne ulempe i forbindelse med en frivillig aftale kan løses eller i det mindste kan ændres til en fordel; og det er offentlighedens inddragelse, gennemsigtigheden. Her skal der absolut ske noget for at gøre det bedre. Spørgsmålet om »gratister« er et spørgsmål, som ubetinget skal løses, da det jo absolut er muligt, at »gratister«, som vi har set i forbindelse med aftalerne, navnlig på affaldsområdet, kan forpurre det hele, fordi omkostningerne, som skal bæres af få, så er for høje.
Afslutningsvis vil jeg gerne tage et sidste spørgsmål op: Vi skal ikke kun anvende de rigtige instrumenter for at gøre fremskridt inden for miljøpolitikken, men også anvende de rigtige instrumenter det geografisk rigtige sted. Jeg tror, at særdeles mange medlemsstater har opnået overordentlig gode resultater med disse miljøaftaler i særdeles mange regioner. Jeg har haft drøftelser i forskellige medlemsstater og må sige, at især i Nederlandene er disse frivillige aftaler kommet så langt, at de er meget gunstige for miljøet. Dog mener jeg, at såvel Kommissionen som organisationerne mangler de nødvendige kompetencer; derfor er vi endnu ikke kommet så langt, som Kommissionen også selv bemærker i grønbogen om levnedsmiddellovgivningen.
Lad mig til slut takke Kommissionens tjenestegrene og Parlamentets tjenestegrene for den støtte, som de har ydet mig under udarbejdelsen af denne betænkning.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, i en tid med begrænsede midler og stramme budgetter har miljøpolitikken det særlig svært. Effektive miljølove resulterer ikke i lave omkostninger. Selv om de betaler sig i årenes løb, er de ikke særlig efterspurgte for øjeblikket. Desuden er vi alle helt klar over, at det er nødvendigt med love, også selv om de ikke altid er svaret på alt. Men at de heller ikke er tilstrækkelige, ved vi også.
I mange år har Europa-Parlamentet via sit Miljøudvalg bestræbt sig på at finde og anvende nye instrumenter, som opfylder målsætningen om miljøbeskyttelse. Instrumentet miljøaftale er, betragtet ud fra dette aspekt, yderst interessant. I mange af vore medlemsstater har man allerede erfaringer hermed. Fru Oomen, som kommer fra Nederlandene - hun ville gerne have talt i aften, men er desværre forhindret - var sikkert kommet med nogle eksempler.
Men vi må også vide, at aftalerne er truffet på et frivilligt grundlag, men at de også kan skabe positive incitamenter. De sætter fantasien i bevægelse, så man kan gennemføre miljøbeskyttelsen på en helt anden måde og løse eller i det mindste tage fat på de problemer, som lovgivningsmyndighederne overhovedet ikke eller kun ineffektivt kan tage højde for. Der findes f.eks. miljørisici, som kun kan forekomme i bestemte medlemsstater eller kun hos enkelte producenter. Omkostningerne til at løse sådanne problemer i hele EU ville ikke på nogen måde stå i forhold til en aftale, som man med få implicerede meget hurtigt kunne få på plads.
Miljøaftaler kan ikke erstatte lovbestemmelser - her er jeg enig med Dem - men de kan på fremragende vis supplere dem og medvirke til en større vilje til miljøbeskyttelse uden at udøve tvang. Miljøaftaler ser jeg som en aftale mellem industrisektorer eller virksomheder og myndigheder, som har til opgave at nedsætte eller forhindre miljøskader. Ja, de er i mellemtiden til dels et vellykket instrument, som absolut kan tjene til at pleje en helt produktionssektors image. Trods al kritik deraf bør vi bidrage til at påvise eksisterende mangler og svagheder og i givet fald endog anvende dem som forstadium til en senere lovgivning, hvis det er muligt.
Derhjemme har vi den såkaldte Umweltpakt Bayern, som bidrager til at mindske affaldsmængderne, udvikle en effektiv energiudnyttelse og også øge miljøstyringen i virksomhederne. Miljørevisionen er jo en sådan begyndelse, og denne miljørevision har i vidt omfang bidraget til, at tusinder af virksomheder nu har erklæret sig rede til at deltage aktivt på dette område. Der mangler dog stadig noget på området branche-, stof- og produktrelaterede systemer, og dette kunne netop opnås via miljøaftaler. Jeg er overbevist om, at forbud og miljøpolitiske bestemmelser ikke er tilstrækkelige til at løse de foreliggende problemer. Men jeg mener, at Kommissionens meddelelse er en begyndelse, og vi bør forsøge at udnytte alle muligheder i Den Europæiske Union.

Eisma
Miljøaftaler skal behandles meget forsigtigt, og det har ordføreren, fru Graenitz, også gjort i sin udmærkede betænkning. Hun har udtrykkeligt fremhævet ulemperne ved aftalerne og også formuleret meget tydelige og meget strenge kriterier, som aftalerne skal opfylde. Men fordelene er derved i nogen grad skubbet i baggrunden. Min gruppe har derfor foretaget en række ændringer, både i udvalget og nu på plenarmødet. For aftaler kan være et ganske anvendeligt instrument, det er indlysende. Fru Graenitz nævner det også selv, og i Nederlandene har vi ganske gode erfaringer dermed. Også i andre medlemsstater gøres der gode erfaringer med instrumentet aftaler. Men det skal anvendes under de rette omstændigheder, og så kan det virkelig yde et godt bidrag til miljøpolitikken. Det passer derfor udmærket til Kommissionens bestræbelser på at udvide antallet af instrumenter. Der bør skabes en mulighed for medlemsstaterne for gennem brug af aftaler at gennemføre Den Europæiske Unions lovgivning. Vore ændringsforslag behøver derfor ikke begrundes yderligere, og jeg håber, at ordføreren vil acceptere dem.
Hr. formand, i formiddag lyttede vi til Kommissionen, som præsenterede Agenda 2000. Den Europæiske Unions miljølovgivning vil være en enorm hindring for de fremtidige medlemsstaters gennemførelse af acquis communautaire . Aftaler kan i denne forbindelse spille en rolle. I beslutningsforslagets punkt 18 er det nu overtaget: en aftale ville i de central- og østeuropæiske lande allerede nu kunne få investerende industrier til at overholde Den Europæiske Unions miljølovgivning i disse lande. Jeg vil gerne af kommissæren have at vide, hvad hendes reaktion er på denne idé.

Blokland
Hr. formand, Kommissionens meddelelse om miljøaftaler er et godt stykke arbejde. Af opsummeringen af erfaringer med aftaler i praksis, bagest i meddelelsen, fremgår det, at instrumentet anvendes overalt i Europa, men at der er store forskelle i den juridiske status. Jeg mener derfor, at der må komme tydelighed med hensyn til denne juridiske status.
Jeg kan helhjertet tilslutte mig de krav, som Kommissionen stiller til en aftale. Kun hvis man fastlægger strenge kriterier for indholdet af en aftale, og hvis den har en bindende juridisk karakter, er instrumentet anvendeligt. Hvis det er garanteret, er en aftale ikke mindre værd end detaljeret lovgivning. Tværtimod kan det så være et meget mere effektivt instrument til at nå miljømålsætninger.
Derfor synes jeg, at der i beslutningsforslaget står nogle punkter, som har en for negativ tone. Det siges endda, at aftaler kan forårsage en »tillidskrise hos borgerne«. Det er efter min opfattelse udtrykt lidt for kraftigt. Jeg tror, at borgernes tillid skades meget mere, hvis målsætninger med hensyn til miljøbeskyttelse ikke nås, end hvis der arbejdes selektivt med aftaler.
Den indvending, at tredjepart ikke skulle kunne beskyttes tilstrækkeligt, holder ikke stik ved en god juridisk udformning. Det punkt, som siger, at aftaler aldrig kan erstatte lovbestemmelser, er jeg derfor ikke enig i. Hvis det blot tydeligt står fast, hvilke artikler i direktivet der kan gennemføres ved hjælp af en aftale, og hvilke der ikke kan det.

Florenz
Hr. formand, fru kommissær, miljøaftaler i Det Europæiske Fællesskab er det ene emne, miljøaftaler på nationalt plan er det andet. I Nederlandene har man i mange år haft mere end hundrede nationale, retligt bindende aftaler. De fungerer god i et lille, overskueligt land. I mit land med 80 aftaler ser det noget vanskeligere ud, da udgangspunktet er helt anderledes på grund af landets størrelse. Jeg mener, at sådanne aftaler bør ledsages og understøttes af lovgivning, som skal fastsætte på europæisk plan.
Kommissionen har nu beskæftiget sig med dette spørgsmål. Det glæder mig meget, at De er så modig og tror, at De fra Bruxelles kan være med til at koordinere disse frivillige aftaler. Jeg ved kun, at mit land ikke engang har omsat mere en 100 direktiver. Hvordan vil De så kontrollere frivillige aftaler fra Bruxelles? Dette er et spørgsmål, som jeg meget gerne vil stille Dem.
Fru kommissær, jeg vil meget gerne vide, hvordan De på den ene side kan gå ind for bindende aftaler og ikke for frivillige forpligtelser, selv om De på den anden side absolut ved, at De slet ikke kan deltage her. Så vidt jeg ved, er Kommissionen nemlig ikke berettiget til at indgå frivillige aftaler.
Jeg mener, at initiativet til en sådan aktivitet ligger et andet sted. Kommissionen har i det helt taget vanskeligheder med at få gennemført europæiske direktiver. Vi har her i de seneste to år iværksat særdeles lidt, og De tror nu, at gennem den store deregulering tilbage til de nationale regeringer kan De via frivillige aftaler gøre miljøpolitikken en tjeneste. Det tror jeg ikke! Et frivilligt instrument er godt, så længe det ikke er nødt til at blive anvendt som erstatning for rammedirektiver, der ikke er vedtaget. Dette må ikke ske. Jeg mener, at det vigtigt, at Kommissionen fastsætter væsentligt flere og mere klare rammebestemmelser for frivillige aftaler. Dette skal fremgå mere klart her. Så kan jeg forestille mig, at frivillige aftaler er hensigtsmæssige på europæisk plan. På nationalt plan glæder jeg mig dog absolut over dem!

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil gerne takke Miljøudvalget og ordføreren, fru Graenitz, for det grundige arbejde og for den meget afbalancerede tale, som fru Graenitz holdt her i plenum for et øjeblik siden. Spørgsmålet om miljøaftaler med industrien er vanskeligt. Kommissionen har derfor baseret sin meddelelse på en ret bred høring både af industrien, ikke-statslige miljøorganisationer, altså NGO'er, samt eksperter fra medlemsstaterne, og vi har også deltaget i konferencer om emnet.
Som fru Graenitz også nævnte, udgør miljøaftaler et vigtigt element i det femte handlingsprogram og er et af de politiske instrumenter, der kan anvendes. Jeg synes, det er godt, at beslutningsforslaget erkender dette punkt. Miljøaftaler skal være gennemsigtige, og de skal være pålidelige. Det er et træk, der ikke er fælles for alle tidligere eller hidtidigt indgåede aftaler. Parlamentets forslag til beslutning understreger med rette behovet både for gennemsigtighed og pålidelighed. Kommissionens indstilling skal sikre, at fremtidige aftaler opfylder disse krav.
Der er enighed om, at generelle bestemmelser i miljødirektiver i visse tilfælde kan gennemføres ved bindende miljøaftaler, mens bestemmelser, der giver enkeltpersoner rettigheder, må gennemføres ved hjælp af national ret. De fleste af disse punkter er også nævnt i den resolution, som Rådet vedtog den 19. juni. En række spørgsmål er mere kontroversielle. På grundlag af Parlamentets og Rådets beslutninger og resolutioner må vi klart arbejde videre med disse punkter. Lad mig blot nævne tre af dem: Forholdet mellem retsforskrifter og aftaler, aftalernes gennemførlighed og aftalernes anvendelse i Fællesskabet.
En stor fare eller måske bare en fare ved miljøaftaler er, at de kan føre til, hvad man måske kunne kalde en privatisering af miljøpolitikken. Efter min opfattelse kan der bestå en fare for denne privatisering, når der forekommer en informationsskævhed mellem de private og offentlige sektorer, eller når offentlige myndigheder ikke er i stand til at få deres synspunkter igennem med hensyn til, hvad der er gennemførligt, og for den sags skyld også hvad der er økonomisk levedygtigt. I begge tilfælde kan farerne for en sådan privatisering undgås ved, at lovgiveren er engageret i målsætningen, f.eks. som led i et EF-direktiv.
Aftalernes gennemførlighed er nært forbundet med deres retlige status. Med henblik på gennemførelsen af direktiver er det et obligatorisk krav, at de har en retlig bindende form. Det vanskeligste spørgsmål er sandsynligvis, hvorvidt og hvorledes aftaler skal anvendes på fællesskabsplan, og det var især det, hr. Florenz hæftede sig ved. I sin meddelelse fra 1996 erkendte Kommissionen klart de vanskeligheder, der opstår, når dette instrument bruges på europæisk plan. På den anden side har vi allerede truffet arrangementer med industrien, som giver resultater. Helt tilbage i 1989 aftalte Kommissionen f.eks. med industrien, at indholdet af kemiske stoffer skal angives på vaske- og rengøringsmidlers emballage. Dette arrangement fungerer effektivt og tilfredsstillende.
Det er helt klart, at vi må blive enige om, hvordan vi skal arbejde videre i fremtiden. Fremfor at gå ind i en ret teoretisk debat om en modus vivendi, synes jeg, at vi bør anvende en praktisk fremgangsmåde. Dette kræver, at Kommissionen giver meddelelse om de opnåede resultater og de indhøstede erfaringer, og at sådanne rapporter tilgår Parlamentet. Lad mig derfor konkludere, at miljøaftaler efter min opfattelse indebærer en mulighed for at fremme miljøpolitikken, men at denne mulighed kun bør udnyttes selektivt og med stor forsigtighed.

Florenz
Fru kommissær, De anbefaler bindende, frivillige aftaler. Mit spørgsmål: Hvem på europæisk plan kan indgå en aftale med industrien - også selv om det kun er fem områder?

Graenitz
Hr. formand, også jeg vil gerne stille kommissæren et spørgsmål fra det juridiske område: Under drøftelsen i udvalget og også her fremgik det gang på gang klart, at retssystemerne i de enkelte stater tilsyneladende er for forskellige, at den offentlige ret og privatretten ikke er ens overalt, selv om alle vore retssystemer bygger på romerretten og derfor burde foretage nøjagtigt denne sondring.
Jeg vil gerne anmode om følgende: Når der kommer en ny meddelelse, en ny underretning af Parlamentet, bør man i højere grad beskæftige sig med det retlige aspekt, end man har gjort i den nu foreliggende meddelelse, da jeg mener, at netop dette er et af de særligt kritiske og vigtige spørgsmål, dvs. spørgsmålet om, hvordan sagen er funderet i retlig henseende.

Eisma
Der er stillet et spørgsmål, og jeg vil gerne have et svar derpå, og dette spørgsmål lyder som følger: Hvis vi nu kunne bruge aftalen for industrier, som investerer i Østeuropa, til også virkelig at anvende den nuværende miljølovgivning der, som vi kender. Synes hun, at det er et godt eksempel på brugen af aftaler på europæisk plan. Det var mit spørgsmål.

Bjerregaard
Hr. formand, først havde hr. Florenz et spørgsmål til mig om, hvem det egentlig var muligt at indgå aftaler med på europæisk plan. Det vil, som hr. Florenz ved, afhænge af de enkelte områder. Der vil være områder, hvor der er en repræsentativitet, og hvor de pågældende industrier vil føle sig repræsenteret af europæiske organisationer. På andre områder vil det imidlertid ikke være tilfældet, og så vil det ikke være muligt at indgå en sådan aftale. Det vil man være nødt til at overveje i forbindelse med de enkelte sager, der dukker op. Det er præcist derfor, at vi i meddelelsen og jeg i mit svar i dag har sagt, at vi bliver nødt til at gøre nogle erfaringer. Jeg har nævnt et godt eksempel på noget, der er lykkedes. Parlamentet ved, at der er lande, der har haft nogle gode erfaringer med at indgå miljøaftaler, men at vanskeligheden præcis er den, som hr. Florenz har peget på, nemlig hvem i alverden det er, der inden for de enkelte områder tegner billedet på europæisk plan, og det er vi nødt til at finde ud af helt konkret.
Jeg er også fuldstændig enig med fru Graenitz i, at vi ryger ind i en lang række spørgsmål, når vi arbejder med dette middel, og det er derfor, vi har valgt at forelægge meddelelsen. Vi ved, at der har været lande, der har haft meget gode resultater, det har hr. Eisma henvist til. Vi har hørt det samme i rådsmøderne. Andre lande, bl.a. det land, jeg selv kommer fra, anvender ikke dette middel. Det vil sige, at vi på de områder, hvor vi synes, det vil være hensigtsmæssigt, må prøve det af og se, hvilke muligheder der er. Vi skal i hvert enkelt tilfælde overveje den retlige situation, ligeså vel som vi skal overveje repræsentativiteten, før vi kan gå videre med spørgsmålet.
Jeg vil sige til hr. Eisma, at vi har faktisk slet ikke overvejet problemet i forhold til Øst- og Centraleuropa i den foreliggende meddelelse. Jeg vil nødigt for indeværende binde mig til en eller anden formulering om, hvorvidt vi kan bruge midlet eller ej. Her vil vanskeligheden vel nok i endnu højere grad vise sig i forbindelse med spørgsmålet om, hvem der kan dække en sådan aftale på andres vegne. På den anden side vil jeg imidlertid nødigt afvise, at vi også kan bruge et sådant instrument, så derfor ønsker jeg i denne her debat at lade spørgsmålet stå åbent. Vi har simpelthen ikke overvejet det.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Topmødet »Planeten Jorden« inden for rammerne af UNGASS
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om topmødet »Planeten Jorden« inden for rammerne af UNGASS i New York.

Bjerregaard
Hr. formand, ærede medlemmer, for tre uger siden samledes statsog regeringsoverhoveder fra hele verden i New York til en særlig samling i De Forenede Nationers Generalforsamling for at gennemgå de fremskridt, der har været frem mod en bæredygtig udvikling. Det var selvfølgelig de fremskridt, der var gjort siden Rio-konferencen om miljø og udvikling i 1992. Kommissionens formand, Jacques Santer, repræsenterede Det Europæiske Fællesskab, og det var også en stor glæde at se to medlemmer af Europa-Parlamentet som observatører i Fællesskabets delegation. Der var generelt store forventninger til den særlige samling. Forventningerne var særlig høje i EU, og Europa-Parlamentet spillede en vigtig rolle ved opstillingen af EU's ambitiøse dagsorden, navnlig ved sin beslutning af 14. marts. Hvor langt blev EU's ambitioner så opfyldt? Pressen har været ret negativ med hensyn til de generelle resultater, selv om EU's ledende rolle er blevet anerkendt. Jeg er overbevist om, at EU langt hen ad vejen kan tage æren af de positive resultater, der trods alt blev opnået, og jeg vil derfor give et lidt mere nuanceret billede af situationen.
For det første var der gode resultater med behandling af nye emner. Som fremhævet af Europa-Parlamentet i beslutningen fra marts gav den særlige samling en tiltrængt mulighed for at behandle nye emner. Parlamentet pressede på, for at EU skulle tage føringen i New York. Og det gjorde EU ved at foreslå to nye initiativer. Det ene gik ud på at tage fat på de stadige alvorligere problemer i forbindelse med knapheden på ferskvand. Det andet initiativ gik ud på at fremme overgangen til en mere bæredygtig anvendelse af energi. Begge initiativer er nedfældet i de endelige resultater fra mødet, der indeholder principper og en tidsplan for de konkrete fremskridt, der skal gøres gennem Kommissionen for Bæredygtig Udvikling CSD.
Et andet område, hvor vi ikke nåede vores mål, men som nogle alligevel vil klassificere som en delvis succes, er skovene. EU insisterede stærkt på, at den særlige samling skulle indlede forhandlinger om en skovkonvention. Dette var ikke muligt som følge af stærk modstand fra navnlig USA, Brasilien og visse indflydelsesrige NGO'er. Den særlige samling oprettede et mellemstatsligt forum, der skal udforske mulighederne for en konvention og indberette resultaterne for CSD i 1999. På dette grundlag skal CSD i år 2000 træffe afgørelse om hvorvidt - og i givet fald hvordan - en sådan konvention skal udformes. Der er endvidere konsensus om at gennemføre henstillingerne fra det mellemstatslige panel vedrørende skove samt om at fremme bevaring og bæredygtig forvaltning af skove i andre fora, bl.a. under konventionen om biodiversitet. Vi har gjort det klart, at EU vil arbejde hårdt på at gennemføre panelets forslag og på at skabe enighed om en skovkonvention.
Jeg vil nu komme ind på de områder, hvor FN's særlige samling ikke indfriede forventningerne. I Parlamentets beslutning af 14. marts hedder det, at både klimaændringer og finansiering med henblik på bæredygtig udvikling er prioriterede opgaver. Hvad klimaændringer angår, var resultatet ikke opmuntrende til trods for Unionens anstrengelser. I teksten henvises der ganske vist til behovet for »betydelige« reduktioner i emissionerne, og den er på den måde lidt bedre end Denver-teksten. Præsident Clintons tale indeholdt også visse opmuntrende elementer. Han gav udtryk for beundring for EU's stilling og nærmede sig EU's mere progressive holdning en smule, da han medgav, at De Forenede Stater hidtil ikke havde taget klimaændringerne tilstrækkelig alvorligt. Præsidenten bebudede også, at han ville tage initiativ til at overbevise kongressen og den amerikanske befolkning om behovet for en væsentlig reduktion i emissionen af drivhusgasser. Men EU må nu fortsætte med at øve pres på USA og andre parter, herunder Japan, som bærer et stort ansvar som vært for den kommende partskonference i Kyoto. Vi må gøre, hvad vi kan, for at de pågældende landes holdning bliver klar. Det vil give os mulighed for at indlede seriøse forhandlinger om reduktionsmål på de forberedende møder forud for Kyoto-konferencen.
Hvad endelig finansieringsspørgsmålene angår, tog EU en ledende rolle for at bekræfte Rio-målene. EU forsøgte også at mægle mellem USA's og Japans hårde linje på den ene side og G77-landenes på den anden side. EU foreslog navnlig, at deltagerne skulle give tilsagn om at vende den nedadgående tendens i den officielle udviklingsbistand, og at der blev indledt en procedure på mellemstatslig plan til behandling af innovative finansieringsidéer. Disse forslag var for ambitiøse for nogle og ikke ambitiøse nok for andre. Slutteksten om bistand går i sidste ende ikke ud over Agenda 21 og gentager i-landenes uopfyldte løfte om hurtigst muligt at afsætte 0, 7 % af bruttonationalproduktet til udviklingsbistand.
Hvad giver alt dette os af muligheder for fremtiden? For det første har vi fastlagt et godt arbejdsprogram for CSD for de næste fem år og endnu et topmøde Rio+10 i år 2002. Indtil da må EU koncentrere sig om at gøre konkrete fremskridt i CSD på de områder, nemlig ferskvand og energi, hvor EU har taget initiativet såvel som i det nye mellemstatslige forum for skove. For det andet må EU udvikle en strategi til gennemførelse af de ting, der var enighed om i New York. Og for det tredje må EU afgøre, hvilke skridt den uafhængig af FN-processerne kan tage for at fremme bæredygtig udvikling globalt.
Lad mig gøre en enkelt bemærkning om den beslutning, som Parlamentet har fremlagt, og som også tager stilling til det videre arbejde. Jeg er i det store og hele enig i indholdet i den pågældende beslutning. Når jeg overhovedet nævner den her i aften, så er det, fordi vi har været en smule bekymrede over den - man kan næsten kalde det - meget stærke fordømmelse af Kina i artikel 10. Vi synes, det er vanskeligt at kalde Kina destruktiv, selv om vi deler Parlamentets opfattelse, at det vil være nødvendigt at arbejde aktivt videre for også i højere grad at få Kina integreret i de miljømæssige fremskridt.
Kommissionen agter i begyndelsen af 1998 at forelægge Rådet og Parlamentet en meddelelse om Fællesskabets gennemførelse af resultaterne af den særlige samling om fremskridtene med hensyn til bæredygtig udvikling i verden som helhed. Vi ser frem til Parlamentets aktive deltagelse i udviklingen af EU's strategi for fremtiden.

Pollack
Hr. formand, de fem år, der er gået siden de velmenende resolutioner efter topmødet i Rio i 1992, har været kendetegnet af den vestlige verdens manglende engagement i indsatsen for at leve op til den udfordring, som klimaændring, miljø og udvikling udgør. De industrialiserede landes forbrugs- og adfærdsmønstre har ikke ændret sig, og den manglende ændring har skabt grobund for passivitet i verdens sydlige del.
De Europæiske Socialdemokraters Gruppe er bekymret over, at fattigdom og underudvikling stadig har en skadelig indvirkning på miljøet. De rige lande har ikke holdt deres løfte om at afsætte 0, 7 % af BNP til udviklingsbistand og samarbejde. Den afgørende sammenhæng mellem bæredygtig udvikling og miljøbeskyttelse mangler derfor stadig. Det er godt, at vi ikke er til stede her i dag for at kritisere Kommissionen. Det gør altid en forskel, når vi er sådan en lille sluttet kreds her i Parlamentet, og vi står alle sammen i denne sag.
Men de ynkelige resultater, der er opnået med UNGASS på trods af, at Den Europæiske Union og i særdeleshed den nye regering i Det Forenede Kongerige har lagt sig stærkt i selen, har tydeligt vist, at når det gælder klimaændringer, finansiering, vand og skove, så er der et kolossalt misforhold mellem de løfter, der blev afgivet i Rio, og de skridt, man tager for at indfri disse løfter. Man kan heller ikke skyde hele skylden på vore egne regeringer. Så hvor står vi så? Vi kan jo klappe os selv på ryggen her i Europa og sige, at vor holdning i forbindelse med UNGASS var ganske progressiv med hensyn til indsatsen til fordel for global miljøbeskyttelse og bæredygtig udvikling, for en verdensomspændende afgift på flybrændstof og vor forpligtelse til at reducere emissionen af drivhusgasser med 15 % inden 2010. I sammenligning med andre spillere var dette glimrende, men vi står stadig tilbage med en temmelig lang dagsorden i Kyoto til december.
Vi har virkelig brug for at samle stumperne og gøre en positiv indsats med henblik på den næste lejlighed. De mest presserende spørgsmål står tilbage: Der skal vedtages mål for emissionen af drivhusgasser, specielt for USA's og Japans vedkommende, for beskyttelse af skove, ferskvandsressourcer, udvikling af vedvarende energi, kampen mod ørkenarealernes udbredelse og beskyttelse af biodiversiteten. Det står altsammen stadigvæk på dagsordenen. Og man kommer ikke videre med nogen af disse sager uden at sætte skub i gennemførelsen af Agenda 21 og få tacklet de sammenhængende spørgsmål om offentlig udviklingsbistand og den negative rolle, som forkerte subsidier spiller.
En investering i globale miljøforbedringer er en investering i beskæftigelse og fremgang, og det er på høje tid, at finansministrene tillægger dette større troværdighed. I forsøget på at nå til enighed om disse spørgsmål må vi her i Europa prøve at skabe orden i vort eget hus og sikre, at vi får involveret det borgerlige samfunds forskellige aktører til fremme for en bæredygtig udvikling og uddannelse på miljøområdet såvel på hjemmefronten som i den sydlige del af verden. En måde, hvorpå vi kan sikre dette, er ved at øge støtten til lokale Agenda 21-processer, som er ved ganske sagte at vokse frem med spredte mellemrum i Den Europæiske Union. På et tidspunkt, hvor vi skærer ned i vore udviklingsbudgetter, i vore budgetter for arbejdet med henblik på beskyttelse af internationale skove og for netværk på miljøområdet i byerne og pilotprojekter, er det nogle gange ret uklart, om vore handlinger står mål med vore retoriske udfoldelser. Vi har de bedste hensigter, men vi får ikke gjort den nødvendige indsats. Det er nu, vi må i gang med arbejdet med disse problemer, og det er nødvendigt, at samtlige vore regeringer, vore industrier og vore finansministre udviser en fastere politisk vilje, end det er tilfældet i dag.

Liese
Hr. formand, fru kommissær, jeg var sammen med fru Dybkjær til stede under konferencen i New York som Europa-Parlamentets repræsentant, og jeg må sige, at jeg under denne konference blev grebet af en deprimerende stemning. Der er desværre ikke sket særlig meget på mange områder, selv om problemerne, som f.eks. drivhuseffekten, er særdeles presserende. Vi styrer netop på dette område fortsat hen imod en katastrofe.
Alligevel findes der visse positive tegn. For det første var Den Europæiske Union i realiteten drivkraften under forhandlingerne, og det er i betragtning af medlemsstaternes forskellige opfattelser jo i sig selv noget, som man må anerkende, at Kommissionen og rådsformandskabet fik styret Den Europæiske Union i en positiv retning i fællesskab. Alle stats- og regeringschefer udtalte sig konstruktivt. For det andet ser jeg ikke så kritisk på USA's rolle, som den til dels er blevet beskrevet i offentligheden. I Denver var USA den slemme dreng, så at sige the bad guy . I New York erkendte Clinton selv, at amerikanerne med kun 4 % af verdens befolkning forårsager 20 % af emissionerne af drivhusgas, og at dette skal ændres. Dette anser jeg i sig selv for at være et fremskridt. Vi ved alle, hvor vanskelige forhandlingerne er internt i USA. Men nu er præsidenten for første gang gået foran.
Jeg mener ikke, der findes noget alternativ til forhandlingerne på multilateralt plan, da der i modsat fald kun er resignation tilbage, og det kan vi absolut ikke over for vore efterkommere angive som begrundelse for, at vi ikke har gjort noget. Vi skal nu gribe den chance, der findes inden Kyoto. Vi skal øge presset over for Japan, og jeg mener også, at vi skal se nærmere på den særlige situation i forbindelse med G77. Man kan være uenige om formuleringen, men det forholder sig i realiteten således, at AOSIS-landene og visse AVS-lande, som udfolder bestræbelser, ikke spillede nogen rolle i New York i G77, og at store lande som Kina eller også Saudi-Arabien pressede G77 i en uheldig retning. Vi bør derfor også under vore forhandlinger med AVS-landene forsøge at gøre opmærksom på vore fælles interesser og gøre det klart, at der skal ske noget her.
Dette er naturligvis kun muligt, hvis vi også godtgør, at vi som europæere overholder vore forpligtelser med hensyn til udviklingsbistanden, og her skal vi alle i fællesskab - Kommissionen, Rådet og Parlamentet - også under Den Europæiske Unions budgetforhandlinger sørge for, at udviklingsbistanden forhøjes og ikke nedsættes yderligere. Desuden skal vi gøre vort hjemmearbejde på miljøbeskyttelsesområdet og navnlig med hensyn til klimabeskyttelsen. Jeg mener, at der er et initiativ, der er godt, nemlig at indføre afgifter på flybrændstof på internationalt plan, men vi skal i Europa også gøre os nærmere tanker om, hvorvidt der ikke mindst på europæisk plan, i forbindelse med flyvninger inden for Europa, findes en overflødig støtte, når vi ganske vist lægger afgifter på jernbanens diesellokomotiver, men ikke på flyene.
Den, der siger, at miljøbeskyttelse og navnlig klimabeskyttelse påvirker livskvaliteten og den økonomiske fremgang i negativ retning, giver jeg et eksempel: En af mine bekendte arbejdede i en periode i New York, og han fortalte, at man i New York har en pullover på om sommeren, fordi klimaanlægget er for koldt, og om vinteren har man en ventilator, fordi varmeanlægget er for varmt. Dette er for mig at se ikke livskvalitet, det er energispild!

Dybkjær
Hr. formand, jeg vil gerne sige tak til kommissæren for talen. Jeg er stort set enig med hende og med kollega Liese i de lidt pessimistiske vurderinger, men også i det positive syn. Samtidig vil jeg minde om, at dengang vi havde Rio-konferencen, var vi heller ikke alt for begejstrede for resultatet. Dengang sagde vi også, at der var for mange ord og for lidt handling. Men efterhånden kan vi jo konstatere, at Rio-konferencen var god i sammenligning med andre topmøder. Vi fik bl.a. en konvention om biodiversitet, og der blev sat en proces i gang med Agenda 21. Ved hjælp af Agenda 21 har vi fået en fælles dagsorden for det lokale og regionale arbejde for et bedre miljø. Pludselig er der faktisk ikke så langt fra Strasbourg til Johannesburg.
Og så fik vi frem for alt Rio+5. Men før det hele bliver for lyserødt, må man selvfølgelig tilføje, at vi desværre ikke nåede de mål, vi satte os. På en lang række områder er det gået den forkerte vej, og det mest katastrofale er selvfølgelig, at udviklingslandene slet ikke får den hjælp, vi har lovet dem. Tværtimod er udviklingshjælpen blevet mindre og mindre i de seneste år. Som kommissæren sagde, fik vi overhovedet ikke vendt denne tendens ved UNGASS i New York. Men det nytter jo ikke at fortvivle. Vi er nødt til at se positivt på situationen. Vi er nødt til at sige, at det hele kunne have været meget værre. F.eks. havde det været meget værre, hvis ikke præsident Clinton var kommet torsdag og personligt i en vis udstrækning forpligtede sig med hensyn til Kyoto, og nu er det så vores opgave at få de forpligtelser ført ud i livet, så de bliver en realitet. Her bør EU hjælpe ham, og ikke mindst vi parlamentarikere bør være med til at lægge pres på den amerikanske kongres. Jeg synes også, det er positivt, at vi fik besluttet at gøre bæredygtig energi til en del af CSD's arbejdsprogram, og jeg opfordrer EU til her at spille en ledende rolle.
Derudover var det en god ting, at NGO'ernes rolle var blevet styrket. Hvis vi tænker tilbage på Rio, så må vi konstatere, at man stort set ikke kunne nå både NGO'erne og det officielle program, men i New York løb NGO'er og parlamentarikere og regeringschefer rundt mellem hinanden i FN-bygningen. Der går endda rygter om, at FN ved næste reform vil formalisere NGO'ernes rolle i systemet.
Dette fører mig til mit sidste punkt. Jeg har også lavet et ændringsforslag herom, fordi spørgsmålet faktisk blev glemt i første omgang. Det vedrører en styrkelse af parlamentarikernes rolle i hele FN-systemet og frem for alt en styrkelse af samarbejdet mellem de forskellige parlamentarikere. Vi har egentlig gjort gode erfaringer af det initiativ, det hollandske formandskab tog i New York, og hvor det viste sig at være ganske nyttigt med en dialog. Det tror jeg, man kan udnytte, og det beder jeg Udenrigsudvalgets formand, Tom Spencer, om at tage op.

González Álvarez
Hr. formand, hr. kommissær, i Spanien er der et ordsprog, som siger »blandt blinde er den enøjede konge«.
Jeg siger det, fordi Den Europæiske Union, som man kan se i fru Dybkjærs betænkning om det 5. miljøhandlingsprogram, ikke har opfyldt målsætningerne for 1992. Alligevel foreslog Den Europæiske Union på topmødet i New York, at man i det mindste inden år 2010 reducerede CO2 -emissionerne med 15 %. Og det gør man over for USA, som ikke alene ikke foreslår dette, men siger at man vil spørge befolkningen, selv om det er det mest forurenende land i verden, eftersom dette land repræsenterer 4 % af befolkningen og 24 % af CO2 emissionerne i verden.
Med hensyn til et andet løfte fra Rio-Agendaen, nemlig at afsætte 0, 7 % af BNP til landene i den tredje verden, bruger USA i dag 0, 1 % til udviklingsbistand.
Den Europæiske Union kommer heller ikke op på 0, 7 %, men har dog et gennemsnit på 0, 3 % - det er gået ned fra 0, 35 % - det vil sige, at Den Europæiske Union, som ikke er et perfekt eksempel med hensyn til beskyttelse af miljøet, kan stadig være et eksempel for andre lande.
Jeg mener, det er udmærket, hvad fru Bjerregaard sagde om ferskvand og de vedvarende energier, når man tænker på, at 20 % af befolkningen ikke har adgang til ferskvand, og at 1 ud af 2 afrikanere ikke har adgang til det. Men hun har ikke fortalt os, om der er blevet foreslået en finansiering af denne agenda og af denne tidsplan.

Lannoye
Hr. formand, jeg tror ikke, at det er så vigtigt at spørge sig selv, om topmødet i New York var dårligere eller bedre end topmødet i Rio, og om de aktioner, man udførte, var bedre eller dårligere. Det, der er vigtigt, er måske at se, hvordan den nuværende situation er i forhold til den, vi oplevede for fem år siden.
Men her er de forskellige parametre tydelige. Hvis man betragter problemet med den genetiske mangfoldighed, bliver situationen ikke bedre. Man kan konstatere, at der forsvinder 70 arter hver dag, fem år efter Rio. Man konstaterer, at, hvad angår fødevareproduktionen pr. menneskeligt væsen på jordkloden, går den ned; drikkevandsressourcerne pr. indbygger går ned; forskellene mellem nord og syd bliver større; jordens temperatur stiger fortsat, og generelt lever vi i en verden, der er mindre bæredygtig end for fem år siden. Det er det, der er vigtigt. Har man i Rio truffet beslutninger, har man iværksat mekanismer, der giver os håb om en forbedring? Personligt tror jeg det ikke. Jeg hilser dog bestræbelserne fra Kommissionen og Den Europæiske Union velkommen: Det er rigtigt, at de har været relativt vigtigere end dem fra de andre nationer.
Når dette er sagt, må man konstatere, at der er en betydelig forskel mellem at opstille mål for sig selv - som Den Europæiske Union har gjort - og give sig selv midlerne for at gennemføre disse mål. Lad os tage eksemplet med at reducere drivhusgaseffekten. Det er ikke til at se, hvordan man vil kunne nå hertil i Den Europæiske Union, da man stadig i Amsterdam har reglen om enstemmighed for CO2-afgiften. Hvordan vil man gøre det? Hvad forhindrer Den Europæiske Union i at træffe interne foranstaltninger i Den Europæiske Union med hensyn til skovene? Det er godt at kræve en konvention, men man kan meget vel handle kollektivt inden for Den Europæiske Union til fordel for en bæredygtig vedvarende skovdrift. Endelig er det en god idé med en samlet afgift på flytrafik og petroleum. Hvorfor ikke anvende den på den interne transport i Den Europæiske Union? Jeg tror, at det ville give stor troværdighed til Den Europæiske Union, hvis den traf nogle konkrete foranstaltninger. Den kunne så foreslå dem til andre, for vi ville stå i en stærk position.

Graenitz
Hr. formand, jeg mener, at når man ser tilbage på konferencer, er betragtningsmåden forskellig, ligesom det berømte halvfyldte eller halvtomme glas, som, alt efter hvilket synspunkt man ser det ud fra, kan betragtes på den ene eller anden måde!
Denne konference forpligter Den Europæiske Union, som er den største sammenslutning af industrilande i verden, med stor rigdom og en befolkning, som kan meget og er i stand til meget, til med hensyn til klimabeskyttelse og bæredygtig udvikling såvel inden for Unionen som i landene i den tredje og fjerde verden samt i de lande, som snart vil tiltræde vort Fællesskab, at arbejde for, at miljøsituationen forbedres. Vi bør også være troværdige og foregå andre med et godt eksempel. Så kan vi fortælle de andre, hvorfor det er godt at arbejde på at forbedre miljøsituationen, hvad det resulterer i. Af hensyn til fremtiden med en bæredygtig udvikling, med arbejde til menneskene, med livskvalitet, skal vi arbejde for vort miljø. Jeg mener, at der stadig er særdeles meget, som skal gøres, også i forbindelse med forberedelsen til Kyoto. Vejen til Kyoto bør nu være brolagt med særdeles meget arbejde og ikke kun med gode forsætter. Hvis vi nu i en fælles indsats - Parlamentet, Kommissionen og Rådet - udvikler forslag til Kyoto, som så kan vedtages og gennemføres, vil vi bidrage til, at dette glas i sidste instans hverken er halvfyldt eller halvtomt, men derimod er helt fyldt med livskvalitet og en god fremtid til alle mennesker.

Van Putten
Hr. formand, jeg tror, at jeg også er enig med hr. Liese i, at der kan gives udtryk for en stor skuffelse. Jeg forstår kommissærens holdning, som naturligvis også har en række små lyspunkter, men jeg tror i sidste instans, at vi må konkludere, at der har fundet en utrolig langsommelighed sted, og at FN på ny har vist, at det egentlig er blevet et bureaukratisk apparat, hvor lande kommer flyvende ind, aflægger smukke erklæringer, rejser bort og igen konstaterer, at der kun er opnået lidt eller ingenting. Vi kan ud fra et miljømæssigt synspunkt spørge os selv: Skal det fortsætte sådan, også med Rio? Dette spørgsmål stiller jeg ikke af mig selv. Se, hvad der er sket. I forbindelse med klimaet, det er allerede nævnt, er der godt nok udtalelsen om nødvendigheden af forpligtende, betydningsfulde og realistiske mål med henblik at nå dertil, men ingen virkelig konkrete foranstaltninger, det kommer først i Kyoto. Hvis det så lykkes, har man på ny indledt en rejse.
Kapitlet »skove«, det fjerde punkt, hvori der anmodes om opfølgning af det mellemstatslige panel vedrørende skove, det er sat i parentes. Heldigvis er der opfordret til et nationalt skovprogram. Og, jeg læser det nu på engelsk: «remained including unnegotiated paragraphs dealing with legal instruments and difficulties mostly in the field means of implementation, official development assistance, finance mobilisation of the resources, etc....« . Medens samtidig produktion og forbruget i Vesten er forblevet det samme, fortsætter skovningen, og understøttende udviklingsbistand formindskes endda, således som De selv nævnte. 0, 7 % opnås ikke, det bliver mindre, hvad der er endnu værre. Summen af den kapital i verden, som myndigheder i øjeblikket investerer i udviklingslande, formindskes, og den private sektor er på fem år seksdoblet. Seks gange større end staternes samlede udviklingsbistand, det må også have konsekvenser. Der er ingen succeser. Jeg tror, at vi i sidste instans må erkende, og det blev også erkendt i teksten, at der med hensyn til finansiel og teknologisk overførsel og capacity building , der er ikke noget godt nederlandsk ord herfor, er en enorm forsinkelse. Formindskelsen af udviklingsinvesteringer og gældskrisen er de store hindringer. Jeg tror i sidste instans, at hvis de ikke finder nogen løsninger herpå, må de efter min opfattelse egentlig ophøre med cirkuset. Jeg er måske noget sørgmodig på dette tidspunkt, hr. formand, jeg håber, at kommissæren stadig har et lyspunkt ved hånden.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg skal ikke forlænge debatten meget på dette sene tidspunkt. Der er kun nogle enkelte ting, jeg ønsker at trække op i forhold til det, jeg indledte med at sige. Det første, jeg vil nævne, står i meget høj grad i forbindelse med kommende internationale konferencer, hvoraf den vigtigste vil være den, der finder sted i Kyoto, hvilket de fleste også har været inde på. Den bemærkning, jeg ønsker at fremsætte, er, at det er helt åbenlyst, at vi i den rige del af verden bliver nødt til at forbedre vores forhold til G77-landegruppen. Det er ikke første gang, vi har konstateret en kløft imellem vores opfattelser. Det er heller ikke første gang, vi har konstateret, at det er svært at argumentere om miljøspørgsmålene, og det er jo helt givet, at netop i forbindelse med klimaspørgsmål vil vi få den helt traditionelle modsætning, hvis ikke vi gør en særlig indsats, og det er vi selvfølgelig klar til at prøve at gøre på EU's vegne.
Det andet, jeg gerne ville nævne, er, at jeg i og for sig deler fru Graenitz' opfattelse af, at man både kan beskrive en sådan konference som et halvfuldt glas vand eller et halvtomt glas vand. Det var en meget malende beskrivelse. Fru Van Puttens indlæg gik i samme retning. Det er rigtigt, at det er fristende at hæfte sig ved alt det, der ikke blev nået. På den anden side synes jeg også, at det ville være forkert af os. Jeg synes, at vi skal hæfte os ved de fremskridt, der er sket. Jeg synes også, at vi skal hæfte os ved, at der ser ud til at være en vilje til at reformere FN-systemet. Jeg kender alle argumenterne om, at det har været forsøgt før uden resultater. Alligevel synes jeg, at vi skal støtte de tendenser, der går i den retning. Det har selvfølgelig også glædet mig, ligesom det har glædet Dem her i plenum i aften, at det er lykkedes for os som samarbejdsorganisation og som Union at fremtræde med en progressiv miljøpolitik, så vi udadtil har kunnet tegne en linje, som andre også har lagt mærke til. Det pålægger os alle sammen et ansvar. Det er ikke nemt, når vi skal arbejde videre hen imod Kyoto, men jeg håber på den samme interesse og den samme velvilje, når vi skal videre med dette spørgsmål.

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag, fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2 i forretningsordenen .
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00 .
(Mødet hævet kl. 24.00)

