Højtideligt møde og forhandling - tiåret for euroen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er det højtidelige møde og forhandlingen om tiåret for euroen.
(Film)
Hr. Juncker, hr. Giscard d'Estaing, hr. Trichet, hr. Almunia, fru Berès, mine damer og herrer!
Den 1. januar 2009 var det tiåret for vores valuta, euroen. Her i Europa-Parlamentet fejrer vi i dag en af de mest vigtige og historiske beslutninger, EU hidtil har taget. I et EU, der voksede stadig tættere sammen økonomisk, var skabelsen af euroen en logisk udvikling i styrkelsen af det fælles marked og forenklingen af handelen i det indre marked. På trods af det herskede der ved udskiftningen af 11 selvstændige staters valuta med en fælles valuta for 10 år siden betydelig skepsis over muligheden for, at den planlagte fælles valuta ville få succes. Indførelsen krævede mod og beslutsomhed.
10 år senere konstaterer vi ikke blot, at euroen nyder lige så stor tillid som de valutaer, der tidligere blev brugt i euroområdet, men at den uden tvivl har medført betragtelige fordele for mennesker og virksomheder i EU.
Euroområdet har givet klippefast makroøkonomisk stabilitet. I lyset af økonomiens størrelse i euroområdet og den kendsgerning, at hovedparten af handelen sker på det indre marked, har euroområdet vist sig at være meget bedre rustet til at modstå de økonomiske chok, end medlemsstaterne var det tidligere med deres nationale valutaer.
Euroen har specielt under de seneste måneders globale finanskrise vist sig som en vigtig stabiliserende faktor. Den fælles valuta har nemlig beskyttet os mod de værste følger af den alvorligste finanskrise siden 1930'erne.
Uden Den Europæiske Centralbank og Det Europæiske System af Centralbanker som stabiliserende faktor ville situationen i EU sidste efterår have været betydeligt værre.
Se blot Irland, et land der blev særlig hårdt ramt af finanskrisen. Landets medlemskab af den monetære union beskyttede det imod en krise af endnu større proportioner.
Monetær union udgør et forhåbentlig uomgængeligt skridt hen imod dybere økonomisk og politisk integration. Den betyder, at man er en del af en "union med et fælles formål". Ligesom en familie taler alle medlemmerne af euroområdet med hinanden og anlægger den bedste tilgang til gavn for alle.
Skabelsen af euroen var dog ikke blot en beslutning med økonomiske og finansielle følger. Den sendte også et meget klart signal om, at EU er i stand til at føre vidtrækkende beslutninger ud i livet for at opbygge en fælles blomstrende fremtid.
I dag opfattes den fælles valuta af mange borgere i euroområdet som et af de mest positive resultater af den europæiske integration. For at sikre at det fortsat er tilfældet, skal vi holde fast ved den fælles valutas stabilitet. Det er nemlig den eneste måde at sikre, at euroen forbliver en stabiliserende faktor og et holdepunkt i en omskiftelig verden.
I dag har over halvdelen af EU's medlemsstater indført euroen. For nogle få dage siden bød vi Slovakiet velkommen som det 16. medlem af euroen, og jeg føler mig overbevist om, at den vil have endnu flere medlemmer, næste gang euroen fejrer rund fødselsdag. Målet for alle EU's medlemsstater må i sidste ende være at komme med i den fælles valuta på grundlag af stabilitetskriterierne.
Jeg er overbevist om, at denne trinvise udvidelse vil bidrage til at styrke hele euroområdet og også fungere som symbol for en fælles, fredelig europæisk fremtid, især for de unge i EU.
Den tidligere franske præsident, Valery Giscard d'Estaing, er til stede i dag, og det er en stor glæde. Sammen med den tidligere tyske forbundskansler Helmut Schmidt, den tidligere luxembourgske premierminister Pierre Werner og andre er han en af arkitekterne bag den fælles valuta. Hjertelig velkommen, hr. Giscard d'Estaing.
(Bifald)
Jeg er enig med Helmut Kohl, der sammen med François Mitterrand, Jacques Delors og andre - vi så jo lige Jacques Santer i filmen - bidrog til euroens endelige indførelse, da han i 1998 sagde, at "... en valuta er selvfølgelig et betalingsmiddel. Men en valuta er også langt mere end et betalingsmiddel. Den har noget at gøre med kulturel identitet, og den er et udtryk for politisk stabilitet... Forestil Dem, hvor utroligt et resultat det er, at borgerne i EU..., med al vores intelligens, kreativitet og farverige mangfoldighed og på trods af alle vanskelighederne..., får en fælles valuta."
På vegne af Europa-Parlamentet vil jeg meget gerne sige tak til alle euroens arkitekter og alle de mennesker, der banede vej for den, især Den Europæiske Centralbank, dens nuværende formand Jean-Claude Trichet og hans afdøde forgænger Willem Duisenberg for deres historiske resultater. Betydningen af Den Europæiske Centralbank kan ganske enkelt ikke overvurderes.
(Bifald)
Vi skylder også en særlig tak til Alexandre Lamfalussy, formanden for Det Europæiske Monetære Institut, som vi mødtes med i går aftes, og som også deltager i et kollokvium nu.
Europa-Parlamentet og dets ansvarlige udvalg for disse anliggender, Økonomi- og Valutaudvalget, der på det tidspunkt havde Karl von Wogau og derefter Christa Randzio-Plath som formand, har også spillet en rolle som drivkraft bag dette historiske projekt i årenes løb fra valutaslangen til skabelsen af den fælles valuta. Det samme gælder for Økonomi- og Valutaudvalget i dets nuværende skikkelse under Pervenche Berès formandskab, som vi skylder en stor tak for idéen til denne højtidelighed.
Siden euroens lancering for 10 år siden har Den Europæiske Centralbank og Eurogruppen udviklet stadig tættere relationer med Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne sig hjertelig tak til formændene for de to institutioner, hr. Juncker i sin egenskab af formand for Eurogruppen, og formanden for Den Europæiske Centralbank, hr. Trichet, for deres glimrende samarbejde med Europa-Parlamentet.
På denne tiårsdag ønsker vi den fælles valuta, euroen, mange flere succesrige år med en lys fælles fremtid for det europæiske kontinent.
Jean-Claude Trichet
Hr. formand, hr. Giscard d'Estaing, hr. Juncker, mine damer og herrer! Det er en umådelig ære og en stor glæde for mig at deltage i denne ceremoni, hvor vi fejrer euroen, én af Europas største bedrifter.
Jean Monnet, en af Europas stiftere, sagde en gang: "Når en idé modsvarer tidens behov, ophører den med at tilhøre dem, der udtænkte den, og den bliver stærkere end dem, den styrer den". Han tilføjede: "Der findes ingen forhastede idéer. I stedet findes der gunstige øjeblikke, som man skal vide, hvordan man afventer."
I flere årtier var den fælles europæiske valuta en idé, som kun blev delt af de få. Mange flere var af den tanke, at den aldrig ville blive til noget eller var dømt til at fejle. I dag er den fælles valuta virkelighed for 329 millioner europæiske medborgere. En dag vil skabelsen af euroen blive opfattet som et afgørende skridt på den lange vandring hen imod en stadig tættere samling af de europæiske folkeslag.
Jeg kommer automatisk til at tænke på stifterne, Robert Schuman, Walter Hallstein, Alcide de Gasperi, Pierre Werner, Sicco Mansholt og Paul-Henri Spaak, der som konstateret for få øjeblikke siden var de fremsynede personer, som vi kan takke for EU.
Jeg mindes også de statsmænd, stats- og regeringsledere, som var beslutsomme, overbeviste og modige europæere, og som i dag repræsenteres her af Valéry Giscard d'Estaing. Uden dem ville der ikke have været nogen euro.
Siden euroens indførelse har vores medborgere oplevet prisstabilitet på et niveau, som kun få i euroområdet havde opnået før. Denne prisstabilitet er en fordel for alle europæiske borgere. Den beskytter indkomst og opsparing, bidrager til at reducere finansieringsomkostninger og tilskynder til investering, jobskabelse og velstand på mellemlang og lang sigt. Den fælles valuta er en faktor bag dynamikken i den europæiske økonomi. Den har øget prisgennemsigtigheden, styrket handelen og fremmet økonomisk og finansiel integration.
formand for Den Europæiske Centralbank - (DE) De seneste måneder har påvist endnu en fordel ved euroen. Finanskrisen har vist, at det i omskiftelige tider er bedre at være ombord på et stort, sikkert skib end i en lille båd. Ville vi i Europa have været i stand til at handle så hurtigt, så beslutsomt og så konsekvent uden den fælles valuta til at holde os sammen? Ville vi have været i stand til at beskytte vores individuelle nationale valutaer mod følgerne af finanskrisen? Vi kan være stolte over den måde, Europas parlamenter, regeringer og centralbanker har reageret på. Sammen har vi vist, at Europa kan træffe beslutninger selv under meget vanskelige omstændigheder.
(Bifald)
formand for Den Europæiske Centralbank - (EN) Euroens historiske succes skyldes ikke blot fremsynede lederes beslutsomhed og udholdenhed, og dem har jeg nævnt, men også det effektive samspil mellem de europæiske institutioner.
Europa-Parlamentet har spillet en afgørende, banebrydende rolle i starten. Parlamentet fremsatte som den første institution i Europa forslag til en fælles valuta så tidligt som i 1962. I de forløbne 10 år siden oprettelsen af Den Europæiske Centralbank har vores institutioner fortsat en meget tæt og frugtbar dialog. Dialogen har involveret over 50 høringer af medlemmer af Den Europæiske Centralbanks Direktion her i Parlamentet og i de udvalg, formanden har omtalt. Dialogen mellem Parlamentet og ECB er meget vigtig i en ansvarlighedssammenhæng og giver ECB lejlighed til at forklare sine beslutninger og handlinger for offentligheden via de folkevalgte repræsentanter.
I løbet af sine første år så euroen sig stillet over for tre store udfordringer, nemlig etableringen af en velfunderet og troværdig centralbank, oprettelsen af en stabil ny valuta og indgydelse af tillid. Disse udfordringer blev klaret med succes, og euroen er i dag veletableret. Dette er en højtidelig stund, og jeg er som nævnt meget bevæget. Men tiden er ikke til selvtilfredshed. De nuværende udfordringer er presserende, og der vil komme nye udfordringer. ØMU'ens fortsatte succes afhænger af, hvordan vi griber disse udfordringer an.
Jeg vil gerne nævne tre af dem.
Først den finansielle krise. Krisen har blotlagt grundlæggende svagheder i det globale finansielle system. Vi spiller en meget aktiv rolle i de globale bestræbelser på at tage fat på disse svagheder og give den lovgivningsmæssige og institutionelle ramme en ny udformning.
For det andet monetær union. Den fælles valutas soliditet hviler på to søjler, nemlig en monetær politik udformet med henblik på prisstabilitet og et sæt velfunderede økonomiske politikker, som i høj grad er et forsvar for Eurogruppen, hr. premierminister. De særlige udfordringer på den økonomiske front omfatter en fast og troværdig gennemførelse af stabilitets- og vækstpagten, konstante bestræbelser på at gøre vores økonomier mere produktive og dynamiske, og at undgå større konkurrencemæssige forskelle inden for euroområdet.
For det tredje udvidelse. Ved starten for 10 år siden var vi 11 lande. I dag er vi 16 lande. Det siger en masse om vores historiske indsats. At håndtere udvidelsen på bedst mulig vis er en meget inspirerende og krævende udfordring for os alle, især for ECB's Direktion og Styrelsesråd.
Euroen er en historisk bedrift. I dag står vores ansvar for fremtiden i fokus. Der dukker nye udfordringer op. Hvis disse udfordringer tages op med den yderste klarhed og dristighed, kan de skabe de magtfulde idéer, Jean Monnet henviste til, og som har ført os så langt frem ad stabilitetens og velfærdens sti i Europa.
Jean-Claude Juncker
Hr. formand, hr. Giscard d'Estaing, hr. Trichet, hr. Almunia, mine damer og herrer! I de forløbne 50 år har Europa ofte bevist sin evne til at fremlægge storslåede ambitioner og udvikle den ånd og beslutsomhed, det i praksis kræver at omsætte de ambitioner, det nærer.
EU selv er det bedste eksempel herpå, sammen med det indre marked og udvidelsen. Med andre ord med fornyelsen af båndene mellem Europas geografi og historie og sammen med Den Økonomiske og Monetære Union, hvis tiårsdag vi fejrer i dag.
Den vej, der førte til skabelsen af Den Økonomiske og Monetære Union og indførelsen af den fælles valuta, var lang, og det påvises af skabelsen af Den Økonomiske og Monetære Union efter den oprindelige tilskyndelse i Werner-rapporten i 1970. Det var en lang tilblivelseshistorie, som gik via valutaslangen, Det Europæiske Monetære System, skabelsen af ecu'en i 1979, Delors-planen i 1989, Maastricht-traktaten i 1992, og også det danske "nej" og det franske "ja", som man på det tidspunkt sagde var lille, uden at glemme krisen i Det Europæiske Monetære System i 1993. Rejsen har ikke været uden vanskeligheder og turbulens.
Dengang var der mange, der kritiserede den fælles valuta både i den politiske og akademiske verden, uden at nævne det bemærkelsesværdige antal centralbankfolk, der følte, at Den Økonomiske og Monetære Union ikke kunne eller burde gennemføres, og at hvis den trods alt blev virkelighed, ville den fælles valuta ganske enkelt være svag og uden fremtid.
Det er vigtigt for mig at benytte tiårsdagen for denne centrale begivenhed i den europæiske integration til selv at hylde de mænd, der skabte euroen, såsom Pierre Werner, Helmut Kohl, François Mitterrand, Jacques Delors, Valéry Giscard d'Estaingog andre. Jeg vil endnu en gang prise deres fremsynethed, deres beslutsomhed og deres aldrig svigtende engagement for Europa. Dem, jeg nævnte, kunne sammen med mange andre, som ledsagede dem, ikke have forestillet sig, hvor hurtigt deres politiske projekt fik succes. Siden 1. januar i år har 16 medlemsstater deltaget i Den Økonomiske og Monetære Union, og euroen er næsten 330 millioner europæiske borgeres valuta. Euroen er altså blevet det mest håndgribelige tegn på europæisk integration. Som et håndgribeligt tegn, der anerkendes rundt omkring i verden, er euroen et udtryk for stabilitet. Den beskytter EU's borgere mod de mest alvorlige følger af den økonomiske krise. Efter 10 år må man erkende, at euroen er en ubestridelig succes. Jubilæer er imidlertid kun værdifulde, hvis de er et forbindelsesled til fremtiden, da vi på trods af vores fælles glæde og gensidige lykønskninger må erkende, at de virkelige prøver for euroområdets sammenhængskraft stadig venter forude. 2009 bliver et yderst vanskeligt år for euroområdets økonomier og for de europæiske borgere, og vi vil blive stillet ansigt til ansigt med mange udfordringer, både internt og eksternt.
Internt vil euroområdets regeringer skulle handle i fællesskab for at inddæmme virkningerne af den økonomiske krise og investere i økonomiens strukturelle grundlag for at bygge bro til verden efter krisen. Ekstraordinære situationer kræver ekstraordinære foranstaltninger. Vi må ikke tabe den kendsgerning af syne, at den beskyttende skærm, vi har rejst omkring vores økonomier i form af euroen, ikke bare dumpede ned i skødet på os. Økonomierne i euroområdet er bedre beskyttet mod negative økonomiske udviklinger, fordi deltagelsen i euroområdet er et kvalitetsmærke, der bekræfter eurodeltagernes reelle evne til at gennemføre fornuftige makroøkonimiske politikker og politikker på basis af vedvarende vækst og velstand for deres borgere. Den beskyttelse, euroen yder, hænger derfor direkte sammen med vores troværdighed, som beror på evnen til at realisere disse politikker. Denne troværdighed er grundlaget for fordelene ved økonomisk og monetær union, og den skal vi holde fast ved for fortsat at nyde fordelene ved den fælles valuta fuldt ud.
På det eksterne plan skal vi drage den politiske lære af den internationale finansielle og økonomiske krise. Der er en direkte årsagssammenhæng mellem den nuværende krise med dens oprindelse i USA og de vedvarende store ubalancer i verden. Mangelen på tilstrækkelig gennemsigtighed, ansvar og integritet i den finansielle sektor optrådte derfor som katalysator for krisen. Genetablering af stabilitet i finans- og realøkonomien på verdensplan indebærer en tilbundsgående reform af det finansielle system og eliminering af den udtalt manglende balance i blandingen af globalt forbrug og global opsparing. At genoprette balancen kræver aktivt samarbejde mellem de store økonomier i USA, Asien og Europa. På trods af bemærkelsesværdige fremskridt er euroens internationale image fortsat for ofte overdrevent fragmenteret, og de nationale interesser sejrer alt for tit over de fælles interesser og forhindrer dermed euroområdet i fuldt ud at påtage sig det politiske ansvar, der svarer til dets økonomiske betydning, og i at opnå alle de økonomiske fordele, Den Økonomiske og Monetære Union byder på. Økonomisk og monetær union er naturligvis et økonomisk projekt, men først og fremmest et politisk projekt. Som følge heraf skal vi benytte euroens andet tiår til at perfektionere Den Økonomiske og Monetære Union ved at styrke dens politiske organer såvel internt som eksternt.
Joaquín Almunia
medlem af Kommissionen. - (ES) Hr. formand, premierminister, udvalgsformænd, mine damer og herrer! Jeg er sikker på, at jeg taler på langt størstedelen af Parlamentets medlemmers vegne, når jeg siger, at jeg, 10 år efter euroens indførelse, er stolt over dens succes.
Jeg vil gerne takke Parlamentet for dets initiativ til at fejre vores fælles valutas 10-års dag her på Europa-Parlamentets plenarmøde i Strasbourg.
Euroen og Den Økonomiske og Monetære Union har unægteligt været en succes. Gennem disse 10 år har euroen givet alle deltagerlandene mange fordele, og det gør den også i dag, midt i en dyb økonomisk og finansiel krise.
Inden for et så kort tidsrum som et årti har euroen fået et velfortjent omdømme som en stærk og stabil valuta. Euroen er verdens andenstørste valuta, og takket være dens rolle i den internationale økonomi kan den allerede nu i flere henseender sammenlignes med dollaren som et handelsinstrument og betalingsmiddel i den internationale finansverden.
Frem for alt er euroen imidlertid en del af dagligdagen for knap 330 mio. mennesker i 16 lande i EU. Vi har alle dette symbol på en fælles europæisk identitet i vores pung. For ud over at være en valuta er euroen et centralt element i vores europæiske projekt, som på håndgribelig vis minder os om fordelene ved den integrationsproces, der blev indledt for over et halvt århundrede siden.
Euroen har givet os lav inflation og lave rentesatser takket være en makroøkonomisk ramme, som er rettet mod stabilitet. Euroen har givet handelen og investeringerne i medlemsstaterne et klart løft. Euroen har lettet skabelsen af 16 mio. arbejdspladser i euroområdet i de seneste 10 år, tre gange så mange som det tilsvarende tal fra det forrige årti.
Euroen har fremmet den finansielle integration og udviklingen af det indre marked. Den har beskyttet euroområdets medlemmer mod eksterne sammenbrud, og den har været og er fortsat en stabilitetspol, ikke kun for den europæiske økonomi, men også for den globale økonomi.
Krisen er uden tvivl en prøvesten for euroen. Dem, der mener, at Den Økonomiske og Monetære Union ikke er klar til at håndtere krisens konsekvenser, tager imidlertid fejl. Det er lige omvendt. Hvis ikke vi havde haft den fælles valuta, ville krisens følgevirkninger have været meget værre.
Mange medlemsstater ville lige nu opleve stor volatilitet i deres valutakurser og ville endda muligvis lide under spekulationsangreb på deres valutaer. Spredningen på deres statsobligationer ville være langt højere, end det er tilfældet for øjeblikket, og deres margener til bekæmpelse af krisen med finanspolitiske stimulanser ville være snævrere.
Stabilitets- og vækstpagten, som blev reformeret i 2005, har opmuntret regeringerne til at få styr på deres statsregnskaber, hvilket i 2007 udmøntede sig i det laveste budgetunderskud i 25 år, hvilket nu betyder, at de står bedre rustet til at klare krisen.
Gennem denne krise har Den Europæiske Centralbanks tiltag blot styrket det solide omdømme, den allerede fik i Den Økonomiske og Monetære Unions første år.
Ved resolut at vedtage de nødvendige foranstaltninger og tage teten i samarbejdet med de øvrige centralbanker i industrilandene har Den Europæiske Centralbank været vores ledesnor gennem hele denne periode, og den har i høj grad bidraget til at forhindre et enormt finansielt sammenbrud.
Den økonomiske situation ser ikke ud, som vi havde håbet, nu, hvor vi fejrer denne 10-års dag, men begivenhederne understreger mere end nogensinde fordelene ved Den Økonomiske og Monetære Union. For de lande, der endnu ikke er med, bliver euroområdet mere og mere tiltrækkende, hvilket blev understreget i sidste uge i Bratislava, da vi bød Slovakiet velkommen som det nyeste - det 16. - medlem af eurofamilien.
Kommissionen og Parlamentet skal fortsætte deres samarbejde med medlemsstaterne, Eurogruppen, Den Europæiske Centralbank og det internationale samfund med henblik på at bringe vores økonomier tilbage på vejen mod bæredygtig genoptagelse af væksten.
I denne forbindelse er Kommissionens henstillinger i den rapport om Den Økonomiske og Monetære Unions første 10 år, som vi fremlagde for nogle måneder siden, og som for nylig er blevet drøftet i Parlamentet, lige så eller måske endda mere berettigede i dag, end de var sidste forår.
Større budgetmæssig forsigtighed, dens udvidelse til andre makroøkonomiske aspekter, forbindelsen mellem makroøkonomiske politikker og strukturelle reformer, euroens image udadtil og bedre forvaltning af Den Økonomiske og Monetære Union er og skal blive ved med at være de centrale emner, som euroens andet årti skal baseres på, med mindst lige så stor succes som i dette første årti.
Jeg vil gerne slutte af med at hylde euroens grundlæggeres visioner og ambitioner. Deres fantasi og resolutte tiltag efterlod os en valuta, som alle europæere kan være stolte af. Vi skal bevare fundamentet for denne succes.
Krisen har indledt et nyt kapitel i den globale økonomi, i hvilket Den Økonomiske og Monetære Union skal blive ved med at spille en relevant rolle og varetage alle europæeres fælles interesser og ambitioner.
Valéry Giscard d'Estaing
tidligere præsident i Republikken Frankrig. - (FR) Hr. formand, hr. Juncker, hr. Trichet, mine damer og herrer! Alle dem, der har været med til at skabe den europæiske valuta, er taknemmelige over for Dem, hr. formand, og over for Dem, mine damer og herrer, for Deres meget fine initiativ til at fejre euroens 10-års dag.
Jeg hører til dem, der mener, at det er bedst at undgå det stadig stigende antal jubilæumsceremonier, men denne her er berettiget, da den markerer det største bidrag til den europæiske integration, siden Europa-Parlamentet blev valgt ved almindeligt direkte valg i 1979. Vejen har været lang, og måske viser denne fornøjelige og gemytlige sammenkomst ikke hele billedet.
Jeg vil gerne hylde alle dem, der kortlagde denne vej, og dem, der fulgte den. Vi finder dens fjerne herkomst i rapporten fra den luxembourgske premierminister, Pierre Werner, Deres forgænger, fra 1970. Det var dog den monetære krise i de følgende år og de flydende valutakurser, der udløste handlingen inden for dette område. Så længe valutakurserne var faste, forstyrrede det monetære system ikke vores forsøg på at skabe et fælles marked. Så snart de blev flydende, dukkede dette problem imidlertid op til overfladen.
Efter de fejlslagne forsøg på at skabe en valutaslange udmøntede den stærke fremdrift fra Frankrig og Tyskland i årene 1975-1980 sig i mødet i Bremen i det nordlige Tyskland og i beslutningen om at oprette Det Europæiske Monetære System og indføre ecuen, forløberen for euroen. Dette tiltag blev bakket op og støttet af vores partnere i Beneluxlandene og Italien.
Efter en periode med lav aktivitet i årene 1980-1988 fik processen ny drivkraft med Rådets oprettelse af udvalget med Jacques Delors som formand, som udmøntede sig i undertegnelsen af Maastrichttraktaten.
Lad os hylde de pionerer, der i tidens løb har været involveret heri, som De selv har været på det seneste, hr. formand, og min ven, kansler Helmut Schmidt og hans udenrigsminister, Manfred Lahnstein; Bernard Clappier, som dengang var direktør for den franske centralbank, Banque de France, og medforfatter af Robert Schumans erklæring i 1950; Alexandre Lamfalussy, der bistod os med sin omfattende, næsten unikke ekspertviden under arbejdet i udvalget om den europæiske monetære union, som vi nedsatte sammen med Helmut Schmidt for at relancere projektet; Jacques Delors, formand for Europa-Kommissionen, der tog over; og sidst men ikke mindst Maastrichttraktatens forhandlere og undertegnere, som udarbejdede en fremragende tekst, som der faktisk ikke er blevet rørt ved siden, under ledelse af kansler Helmut Kohl og præsident François Mitterrand, hvis beslutsomhed især skal nævnes, sammen med deres øvrige kolleger. Vi skal i dag sende dem alle en stor tak.
Hvad kan vi i anledning af denne 10-års dag, der fejres i en krisetid, sige til støtte for euroen? Hvilke store ord kan vi bruge i vores fødselsdagsskål? For det første har euroens succes oversteget forventningerne, ikke blot alle dens modstanderes, men også alle dens tilhængeres forventninger. Jeg skal ikke gå i detaljer, da jeg kun har fået tildelt fem minutter. Under de samtaler, jeg havde med de mest eminente valutaeksperter i årene 1995-2000, var de alle skeptiske med hensyn til, hvorvidt det var muligt at indføre euroen og gøre den til en succes.
På 10 år er euroen blevet nr. 2 valuta i verden og, som det netop er blevet nævnt, en af de mest respekterede valutaer. Dens sunde forvaltning har udgjort et beskyttende skjold mod krisen og en platform for ikkeinflationær vækst. Uden euroen ville en monetær tornado for øjeblikket have vendt op og ned på det europæiske kontinent, hvilket ville forværre den økonomiske krise.
Vi forventer, at pengepolitikken inden for de grænser, valutaens styrke sætter, forsøger at dæmme op for krisens nedslående virkning og baner vejen for genoptagelse af den ikkeinflationære vækst, som vi endnu ikke har nået, på hvilket tidspunkt det anselige offentlige underskud og det gældsniveau, som krisen har medført, burde være blevet bragt ud af verden. I denne forbindelse sætter vi vores lid til Den Europæiske Centralbanks ledere og personale, som har udvist stor ekspertise, siden krisen brød ud. Vi respekterer deres beslutsomhed og uafhængighed.
Jeg vil gerne slutte af med to bemærkninger. Vi skal passe på ikke at forsøge at give euroen en global dimension, hvilket ville pleje vores forfængelighed, men øge de risici, vi står over for. Euroen er Europas valuta og skal udtrykke Europas særlige kultur og samtidig være et rationelt og stabilt forbillede for verdens andre valutaer.
Endelig tror jeg ikke, at den almene offentlighed kommer til at vente ret længe på, at bankreguleringen bliver gendannet i euroområdet. Det er min opfattelse, at vi kan opfordre Den Europæiske Centralbank til at forestå denne proces med at genskabe ro og orden og føre tilsyn med dens gennemførelse i henhold til Maastrichttraktatens artikel 105, stk. 6. Vi har brug for en stærk drivkraft, ekspertise og en tidsplan for beslutningerne, som Den Europæiske Centralbank kan udarbejde, og som Rådet med dets ministre for euroområdet, som De selv står i spidsen for, hr. Juncker, efterfølgende kan vedtage og gennemføre.
Jeg skal slutte af med at sige, at det symbol på integration, som euroens succes repræsenterer, skal give os mod til at tage det næste skridt og skabe dette mere og mere forenede Europa, som det anbefales i de forskellige traktater, og som vi bestræber os på at opnå. Lad os modarbejde fiaskoens uundgåelighed med succesens energi. Den succes, som i dag går under det smukke navn euroen.
(Bifald)
Pervenche Berès
formand for Økonomi- og Valutaudvalget. - (FR) Hr. formand! Euroen er det positive resultat af en vision og politisk vilje og ikke et produkt af markedet. Den er et bevis på det bedste, Europa kan opnå, når alle står sammen.
Jeg vil naturligvis gerne i denne anledning på vores, vores børns og alle andres vegne hylde og takke grundlæggerne af og ophavsmændene til denne succes: Pierre Werner, som er hos os, kansler Helmut Schmidt, præsident Giscard d'Estaing, formanden for Europa-Kommissionen Jacques Delors, kansler Helmut Kohl, præsident François Mitterrand, Baron Alexandre Lamfalussy, Tommaso Padoa-Schioppa, Philippe Maystadt og alle de andre, som jeg ikke har nævnt. Jeg vil dog også gerne hylde Deres forgængeres handlinger, hr. formand, og mine forgængeres handlinger, Karl von Wogau, som stadig er hos os, og Christa Randzio-Plath, som også er hos os i dag. Parlamentets handlinger spillede en afgørende rolle derved, at vi ved overgangen til euroen ikke blot bekymrede os om overførslen af konti i bankerne, men også om vores borgere, så de kunne tilpasse sig, vænne sig til og tage denne nye valuta, som ville blive deres, til sig. Jeg mener også, at vi skal mindes og rose vores institutions handlinger.
Det glæder også mig meget, at denne ceremoni kan finde sted her i Europa-Parlamentet, demokratiets hjemsted for alle europæiske borgere. Euroen vedrører jo, når alt kommer til alt, os alle sammen, og først derefter vedrører den bankerne. Den vedrører bestemt europæerne, hvilket de gladelig fortæller os. Nogle regeringer er utilbøjelige til at give Europa symboler. Men europæerne selv har taget euroen til sig som et symbol på, at de tilhører Den Europæiske Union.
Vi bruger selvfølgelig ikke alle sammen euroen. Vi var 11 til at starte med, og nu er vi 16. Og vi forventer, at andre gør os følgeskab. Jeg har dog en fornemmelse af, at krisen frister nogle lande til på ny at overveje, om ikke de burde være med i euroområdet. Det, mener jeg, er det bedste bevis på vores succes. Europa gør fremskridt, som det så ofte er tilfældet, og ved at påvise sin effektivitet og i denne anledning fejre euroens 10-års dag kan vi klart se, at euroen i vid udstrækning vurderes positivt. Nogle af de lande, der tøvede, kunne nu banke på euroområdets dør. Vi kan kun opmuntre dem til at gøre det i henhold til traktatens bestemmelser, som aldrig er blevet revideret, og som er praktiske bestemmelser, der giver Europa mulighed for at gøre fremskridt inden for økonomiske og monetære spørgsmål med udgangspunkt i de to søjler om konsolidering og udvidelse.
En fødselsdag er imidlertid også en anledning til at se på fremtiden. Euroen, som er blevet styrket gennem de seneste 10 år, skal nu åbne nye udviklingsområder. Ikke at vi slet ikke har beskæftiget os med disse, men fordi de stadig er et uafsluttet kapitel, som ligger foran os.
Med hensyn til det økonomiske samarbejde beskrev Jean-Claude Juncker den krise, vi oplever for øjeblikket. Det er ikke en normal situation. I den aktuelle krise ved vi alle, at hvis vi havde gjort fremskridt lige så hurtigt i Den Europæiske Union, som vi har i Den Monetære Union, ville vi have stået endnu stærkere i dag. Så lad os lære af det. Det er ikke naturligt for os at fokusere på budgetunderskuddene og ikke på kvaliteten af de offentlige udgifter. Regeringerne skal lære at tale sammen om deres økonomiske politikker. Det er ikke naturligt, at medlemsstaterne låner til så forskellige rentesatser, når de har den samme valuta og den samme rentesats, som fastsættes af Den Europæiske Centralbank.
Det samme gælder tilsynet med finansmarkederne. Præsident Giscard d'Estaing nævnte artikel 105, stk. 6, som er vores fælles platform, der gør, at vi kan gøre fremskridt. Jeg mener, at en af de ting, vi skal lære af denne krise, er, at den rent faktisk viser, at Den Europæiske Centralbank skal have en tilsynsrolle. Vi vil ikke skille tilsynet med finansmarkederne fra det makroprudentielle tilsyn. For at nå dette mål skal vi imidlertid også som politiske ledere tænke på at opnå en balance. Hvis Den Europæiske Centralbanks ansvar øges, skal det angives, hvordan den institutionelle balance som helhed skal etableres i fremtiden.
Jeg vil gerne komme med en afsluttende bemærkning om euroens internationale rolle. Jeg er enig i, at vi ikke skal kræve det umådelige privilegium at være reservevaluta. Men det er heller ikke naturligt, at det har taget os 10 år at skabe euroen, og at vi så 10 år efter overgangen til euroen fortsat er passive på den internationale scene, og at euroens kraftige stemme ikke høres mere klart i forbindelse med genskabelsen af balancen i det globale monetære system.
Endelig mener jeg, at euroen er meget mere end bare en valuta. Derfor er den så vigtig for Parlamentet. Den er et værktøj for vores borgere, som oplever den værste krise i mange år. Vi skal bruge denne fantastiske skabelse, dette symbol på Europa, til at hjælpe vores borgere med at komme bedst muligt ud af krisen.
Werner Langen
medlem af Økonomi- og Valutaudvalget. - (DE) Hr. formand! Der er bestemt grund til at fejre euroens 10-års dag. Enhver, der for 10 år siden havde sagt, at euroen ville udvikle sig så flot, som den har gjort, ville være blevet til grin. Der er mange, der har bidraget til denne succes, og jeg kan huske mange skeptiske stemmer - den blev omtalt som en for tidligt født baby og et ulevedygtigt projekt - og i dag ved vi, at det var en vision, som mange bidrog til. Den foregående taler mindede os om alle dem, der har bidraget hertil, om milepælene, om Det Europæiske Monetære System, som var en aftale med Den Europæiske Centralbank om at etablere centrale rentesatser, om Delorsrapporten, som handlede om at indføre Den Monetære Union i tre faser, om Maastrichttraktaten - kun to år efter murens fald - og om overgangsperioderne. Der er mange, som har hjulpet med at gøre euroen til det succesfulde projekt, den er i dag.
Som udvalgsformand Berès sagde tidligere, arbejdede Parlamentet i denne periode, navnlig fra 1994, hvor Maastrichttraktatens gennemførelse blev indledt, og frem til 2002, aktivt med indførelsen af sedler og mønter og med mange betænkninger, drøftelser, udtalelser og forslag, og jeg vil gerne sende en særlig tak til de to udvalgsformænd fra dengang, hr. von Wogau og fru Randzio-Plath, som også repræsenterede Parlamentet over for omverdenen og gav dette projekt, selv om det oprindeligt blev udviklet af regeringerne, den parlamentariske støtte, det havde brug for. Også i dag bestræber vi os under fru Berès' ledelse på at sikre den samme repræsentation.
Den 18. november vedtog Parlamentet med stort flertal en betænkning, hvori vi beskriver succeser, udfordringer, risici og problemer, og jeg vil gerne nævne et par ting ud over dem, fru Berès allerede har nævnt.
Euroen har været en stor succes, og den er et unikt projekt - en central pengepolitik under ledelse af Den Europæiske Centralbank og lokale budget- og finanspolitikker. Det er vigtigt, at forbindelsen mellem disse to ansvarsniveauer i stabilitets- og vækstpagten for fremtiden også bevares i krisesituationer. Uden denne stabilitets- og vækstpagt, uden en bedre samordning af budget- og finanspolitikken, vil euroen også i fremtiden blive udsat for risici, der kan undgås. I denne forbindelse appellerer jeg især til medlemsstaterne i euroområdet, men også til hele EU, om at tage denne disciplin, dette samordnede samarbejde mere alvorligt, end det tidligere har været tilfældet i forbindelse med bestemte emner.
Euroen har dæmpet inflationen væsentligt og dermed skabt tillid og stabilitet, og den er blevet den anden mest almindelige reservevaluta i løbet af så kort tid, at ingen ville have troet det muligt. Euroen har øget presset for strukturelle reformer i medlemsstaterne og er derfor, selv i globaliseringens tidsalder, blevet et "fitnessprogram" for virksomheder og nationer. Euroområdets institutioner, hvoraf mange blev nævnt af den foregående taler, Økofin-Rådet, Eurogruppen og mange andre institutioner har skabt de nødvendige forudsætninger sammen med Kommissionen og Den Europæiske Centralbank, fordi de allerede var i drift, fordi de allerede fandtes, fordi de arbejdede uafhængigt, for at kunne reagere hurtigt, pålideligt og korrekt i den økonomiske krise.
Vi har oplevet, at euroen er blevet en løftestang for oprettelsen af et europæisk finansielt marked. Den politiske konklusion på disse fælles succeser er, at staterne med en fælles valuta og et fælles indre marked har opnået et unikt integrationsniveau, som vil sikre fred og fremgang.
Vi kan dog ikke nødvendigvis tage euroen for givet i fremtiden. Der er adskillige konkrete krav om og opfordringer til at tage risiciene alvorligt. Den kendsgerning, at de nationale økonomier glider fra hinanden, hvilket er forbundet med omfattende risici i forbindelse med stigninger i lønningerne og i forbindelse med budgetunderskud, bør ikke skjules på denne dag.
Den varierende udvikling i rentesatserne for statsobligationer er et helt andet aspekt. Vi oplever for øjeblikket, at rentemargenen, der bestemt er blevet mindre, igen øges, hvilket risikerer at skabe nye problemer i denne henseende for de individuelle medlemsstater i euroområdet.
Jeg vil gerne minde Parlamentet om, at der især i forbindelse med udvidelsen af euroområdet ikke må ydes særrabatter, og at alle stater, der er med i euroområdet, kan - og skal - overholde disse bestemmelser i Maastrichttraktaten.
Euroen er blevet godt modtaget af offentligheden. Den har vundet verdens tillid. Den har bestået den første prøve og har ydet et unikt bidrag til vores nationers permanente integration i Europa. Det er noget, vi alle kan være stolte af. Tak.
(Bifald)
Jean-Paul Gauzès
for PPE-DE-Gruppen. - (FR) Hr. formand, hr. Giscard d'Estaing, hr. Juncker, hr. Trichet, hr. Almunia, mine damer og herrer! Der er allerede kommet mange gode bemærkninger.
På 10 år er euroen blevet et stærkt symbol for Europa. Ikke desto mindre blev idéen om, at Europa kunne skabe en fælles valuta, til hvilken fundamentet især blev støbt i Bremenaftalen fra 1978 om det monetære system og med ecuens indførelse, dengang mødt med skepsis fra markederne og de vigtigste monetære myndigheder uden for Europa. Vi vil gerne sende en varm tak alle dem, der traf beslutningen, og hvis navne allerede er blevet nævnt.
Skabelsen af euroen er det bedste bevis på, at Europa er i stand til at træffe langsigtede beslutninger for en fælles, fremgangsrig fremtid, forudsat at den politiske vilje er til stede. Denne 10-års dag sender os således et særdeles rammende budskab om håb i dag.
Det skal dog siges, at der blandt vores medborgere indtil for nylig var blandede opfattelser af euroen. For dem, der rejser, var fordelen ved en fælles valuta åbenlys. For dem, der ikke rejser, blev euroen forbundet med prisstigninger. Undersøgelser har rent faktisk vist, at man i de fleste lande følte inflationen, selv om de officielle tal viste, at den monetære stabilitet var blevet sikret, især takket være Den Europæiske Centralbanks tiltag. Sandheden er, at nogle uden tvivl benyttede euroen til at runde deres priser op, og måske var forbrugerne ikke opmærksomme nok.
Da euroen blev mere værd end dollaren, hørte vi også kommentarer fra producenter, der for størstedelens vedkommende producerer i euroområdet, men sælger uden for området. Den Europæiske Centralbank har også haft mange kritikere, der ikke satte spørgsmålstegn ved dens uafhængighed, men snarere ved dens politik for rentesatser, som de mente var for høje.
I dag har krisen ændret mange af disse opfattelser. Vi ved alle, at euroen er en afgørende faktor for at begrænse konsekvenserne i Europa af en krise, der er blevet importeret fra USA. Den Europæiske Centralbank har bestemt været den mest reaktive centralbank. Dens særdeles relevante beslutninger er blevet hilst enstemmigt velkommen. Hvordan ville situationen have set ud, hvis de forskellige medlemsstater skulle have forsvaret deres egne individuelle valutaer? Devalueringerne ville have været uundgåelige, og vi ville ikke kunne have undgået en valutakrise.
Euroens kærkomne resultater skal opmuntre os til at fortsætte og udvide samordningen af de økonomiske politikker og til at respektere stabilitets- og vækstpagtens principper. Det er sandt, at der for øjeblikket kan og måske bør accepteres enkelte undtagelser, men de kan kun være midlertidige, og målet om balance på de offentlige finanser skal bevares. Der er faktisk på lang sigt mere end nogensinde før behov for offentlige finanser og økonomiske politikker af høj kvalitet. De er en garant for effektivitet, konkurrenceevne og vækst. De er en forudsætning for konsolideringen af vores valuta, euroen.
Robert Goebbels
for PSE-Gruppen. - (FR) Hr. formand! I disse usikre tider er det vigtigt at kunne regne med noget med en sikker værdi, euroen. Da jeg selv var så heldig at spille en birolle som medlem af Økofin-Rådet i den periode, hvor vi forberedte os på den fremtidige fælles valuta, kunne jeg se tvivlen på begge sider og medlemsstaternes gåen på listesko, hvilket i sidste ende gjorde Eurogruppen til et stærkere forum for samarbejde, som var forud for sin tid. Endvidere er to af Europas flotteste resultater kommet takket være et par staters beslutsomhed om at kæmpe sig fremad for at gøre integration til noget virkeligt for alle vores medborgere. Jeg taler om Schengenaftalen, som sikrer europæernes frie bevægelighed, og som blev gennemført på fem staters initiativ: Frankrig med præsident Mitterrand, Tyskland med kansler Kohl og Beneluxlandene. Schweiz er nu kommet med i Schengenområdet, men de britiske og irske befolkninger viger fortsat tilbage for dette folkets Europa.
Præsident Mitterrand og kansler Kohl var også de politiske ophavsmænd til euroen, selv om der var mange, der støttede denne monetære succes, startende med Jacques Delors. Den første konklusion, jeg gerne vil drage heraf, er, at ingen, der ønsker et bedre Europa, må være bange for mellemstatslige handlinger, især ikke hvis der er en koalition af stater, der virkelig ønsker at bevæge Europa fremad. Prümtraktaten, som har til formål at bekæmpe alvorlig kriminalitet, er et eksempel på dette positive, udvidede samarbejde for Europa. På et tidspunkt, hvor forfatningstraktaten er død og begravet efter nejet fra en mærkelig koalition af politiske kræfter, ikke blot i Frankrig, men også i Nederlandene, og hvor det ufordøjelige stykke lovgivning, der er kendt som mini-Lissabontraktaten, blokeres i Irland og sandsynligvis også i Tjekkiet, skal vi bevise, at Europa fortsat fungerer og sætte vores lid til det enorme område med udvidet samarbejde.
Under alle omstændigheder er euroens tiltrækningskraft intakt. Efter Slovenien har Slovakiet netop gjort os følgeskab. Andre beklager sig over, at de ikke i højere grad kan nyde godt af det beskyttende skjold, euroen udgør. Selv i Det Forenede Kongerige hører man stemmer, som sætter spørgsmålstegn ved landets iøjnefaldende isolation i lyset af pundets sammenbrud, som er gået fra at være verdens reservevaluta til at være en almindelig gennemsnitsvaluta på mindre end et århundrede. Takket være den konsekvente indsats fra Wim Duisenberg, Jean-Claude Trichet og deres ligesindede er euroen blevet verdens næststørste reservevaluta på 10 år. Dollaren er naturligvis fortsat nr. 1 i forbindelse med globale transaktioner og er stadig en sikker investering, men den kolossale gæld, som USA har oparbejdet ved at få resten af verden til at finansiere deres livsstil, vil i stigende grad så tvivl om den største økonomiske magts evne til at indfri sine forpligtelser. Finansverdenen søger i retning af et euro/dollar-duopol. Ethvert monetært duopol gennemgår regelmæssigt paritetstilpasninger, som ofte sker ganske pludseligt. I denne tid med udbredt recession har verden brug for stabilitet og ny sikkerhed. Euroen vil spille en hovedrolle i denne nye stabilitet. Den Europæiske Centralbank (ECB) har gjort, hvad den skulle over for en global finanskrise "made in the USA".
Som Jacques Delors sagde, er euroen et skjold, som beskytter hele Europa, men hidtil har euroen ikke stimuleret den europæiske økonomi nok. ECB står kun for pengepolitikken. Når alt kommer til alt, er Kommissionen kun en førsteklasses konsulent, som kommer med forslag, der generelt er anvendelige, men de virkelige økonomiske aktører er fortsat staterne selv, som desværre handler uorganiseret. Selv om en effektiv harmonisering af de 27 staters samlede økonomiske kræfter kunne udrette mirakler, er Eurogruppen på trods af Jean-Claude Junckers prisværdige indsats fortsat kun en uformel diskussionsgruppe. I foråret 1999 var jeg vidne til det forsøg, en række finansministre i Eurogruppen, herunder Oskar Lafontaine, Dominique Strauss-Kahn, Carlo Ciampi og et par stykker mere, gjorde for at etablere et økonomisk og monetært samarbejde mellem EU og Den Europæiske Centralbank. Wim Duisenberg kom med det bidende svar: Der bliver aldrig nogen ex ante-samordning med Den Europæiske Centralbank, da De altid vil skulle reagere ex post på vores beslutninger. Grunden hertil er åbenlys. ECB er og vil blive ved med at være uafhængig i udøvelsen af sin pengepolitik, men uafhængighed betyder ikke et forbud mod konstruktiv dialog mellem institutionerne, som har til opgave at forsvare 500 mio. europæeres interesser og fælles skæbne. Der er intet til hinder for, at staterne organiserer sig bedre med henblik på at sikre en ordentlig samordning af deres økonomiske politikker, hvad enten det er inden for EU's grænser, eller især når det gælder om at repræsentere Europa udadtil, som Jean-Claude Juncker så fornuftigt konkluderede for et øjeblik siden.
Wolf Klinz
for ALDE-Gruppen. - (DE) Hr. formand, hr. Giscard d'Estaing, hr. Juncker, hr. Trichet, hr. Almunia, mine damer og herrer! Det er yderst beklageligt, at der er så relativt få medlemmer til stede i dag på dette højtidelige møde, for det er virkelig en historisk begivenhed. De forskellige foregående talere har allerede nævnt, at euroen blev mødt med stor skepsis, da den blev præsenteret i første omgang. Man mente, at alene de logistiske udfordringer i forbindelse med indførelsen af milliarder af pengesedler og mønter ville være uhåndterlige, og idéen om, at vi kunne kombinere en fælles pengepolitik med særskilte finanspolitikker i medlemsstaterne, blev ikke blot set som en kæmpe udfordring, men ganske enkelt som en umulighed.
I dag fortæller kendsgerningerne en ganske anden historie. Den Europæiske Monetære Union er en realitet, og euroen har i dag eksisteret i 10 år. Det er noget af et mindre politisk mirakel, og endnu en gang har det vist sig, at den første kommissionsformand, Walter Hallstein, havde ret, da han sagde, at enhver, der ikke tror på mirakler i europæisk henseende, er ikke realist.
Tvivlen hos borgerne, hvoraf der var mange i mange medlemsstater, der oprindeligt mente, at euroen ville resultere i enorme prisstigninger, er nu forsvundet. Euroen er nu blevet accepteret og endda budt velkommen med entusiasme af mange borgere. Den er blevet en slags synlig europæisk identifikator. Ud over hymnen og flaget er den et af de få symboler, vi har i dag.
Jeg synes, man kan sige, at Europa og den europæiske økonomi i Den Europæiske Centralbanks første år sejlede i relativt rolige vande, så det var forholdsvis let for banken at føre en stabilitetspolitik. Alligevel er det værd at påpege, at den gennemsnitlige inflationsrate i euroens første 10 år har ligget på ca. 2 %, med andre ord mere eller mindre på den referenceværdi, Den Europæiske Centralbank havde sat sig for øje. D-marken, som altid blev fremført som et eksempel på stabilitet, havde en gennemsnitlig inflationsrate på 3 % i de 50 år, den eksisterede. Man kan derfor sige, at Den Europæiske Centralbank har klaret sig rigtig godt.
Men det er nu, i denne krisetid, at Den Europæiske Centralbank viser sin virkelige styrke, sin virkelige kvalitet. Den har en ekstremt vigtig rolle at spille i denne forbindelse. Den har bevist, at den er uafhængig, effektiv og har selvtillid, og den handler beslutsomt og hurtigt. Den er blevet et eksempel for andre centralbanker, både i de europæiske lande, der endnu ikke er kommet med i euroområdet, og uden for Europa. Den har gjort det ganske klart for den amerikanske centralbank, at den kan føre en succesfuld politik, ikke på trods af dens uafhængighed, men lige præcis fordi den er politisk uafhængig og ikke er underlagt instrukser fra forskellige regeringer.
Vi ved nu, at efter at banksektoren i de enkelte medlemsstater er blevet bragt ind under en beskyttende paraply, er medlemsstaterne i gang med at udvikle forskellige økonomiske stimulansplaner for at absorbere finanskrisens negative indvirkning på realøkonomien. Dette vil stille Den Europæiske Centralbank over for yderligere udfordringer, for der er risiko for, at de forskellige tilgange vil resultere i konkurrenceforvrængninger, og at den konvergens, vi nu til dels har opnået mellem medlemsstaterne i euroområdet, vil gå tabt, og at udviklingen i stigende grad vil variere. Det skal vi undgå, og derfor er det så afgørende og så vigtigt, at stabilitets- og vækstpagten ikke undermineres eller kasseres. Vi skal gøre det stik modsatte og sørge for, at den bliver ved med at være gældende. Derfor er det endvidere ekstremt vigtigt, at de nødvendige strukturelle reformer, som Kommissionen og Den Europæiske Centralbank gentagne gange har efterlyst, rent faktisk bliver gennemført i de enkelte medlemsstater.
Den Europæiske Centralbank vil få en ny opgave i de kommende år. Krisen har vist os, at vi har brug for en slags europæisk tilsyn med finansmarkedet, og det er et område, hvor Den Europæiske Centralbank kan spille en vigtig rolle. Den har signaleret, at den i princippet er villig til at indføre en slags central europæisk tilsynsordning på linje med det europæiske centralbanksystem. Euroens internationale rolle skal skærpes yderligere. Euroområdet skal tale med én stemme og skal repræsenteres som en enhed i de internationale organisationer som f.eks. Den Internationale Valutafond og OECD (Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udvikling).
Det er fortsat rigtigt, at en fælles valuta uden en fælles finansøkonomisk politik er og vil blive ved med at være en risikobetonet affære. Det må vi ikke se gennem fingre med. EU står fortsat over for en række store udfordringer. Vi står over for høj - og desværre stigende - arbejdsløshed, demografiske ændringer, migrationspres, tiltagende fattigdom i nogle dele af samfundet og hård konkurrence som følge af globaliseringen. Euroområdet vil kun kunne tage disse udfordringer op, hvis medlemsstaternes økonomiske politikker kan knyttes tættere sammen. Udnævnelsen af en formand for euroområdet var det første skridt i denne retning, men kun det første skridt. Der skal mere til.
Cristiana Muscardini
for UEN-Gruppen. - (IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Efter 10 år viser den større og større plads, som euroen indtager i den internationale handel, og dens anvendelse som reservevaluta, at den er blevet en reference på verdensplan. Den har sikret monetær stabilitet og har hjulpet med at integrere økonomierne i de medlemsstater, der har indført den, på trods af enkelte vurderingsfejl, der har voldt borgerne problemer, både på grund af de faktiske vekselkurser mellem de nationale valutaer og euroen og på grund af de få undersøgelser, der efterfølgende blev foretaget af prisen på varer og tjenesteydelser.
Euroen blev skabt uden pres udefra og uden erobringskrige og politisk overherredømme. Den var resultatet af, at 11 regeringer frivilligt gik sammen, idet de troede på, at oprettelsen af en økonomisk og monetær union i henhold til traktaterne var et vigtigt skridt i forbindelse med oprettelsen af en politisk union, der desværre fortsat ligger uden for vores rækkevidde.
Nogle af de problemer, der er opstået, skyldes manglende effektivitet i et system, der ikke var forberedt på at håndtere det andet store tilhørende fænomen. Her taler jeg om den tiltagende internationalisering og de omfattende ændringer i den måde, hvorpå handelen foregår på internationalt plan. Euroen har gjort det muligt at gøre front mod en række vanskeligheder, hvoraf den mest alvorlige er den aktuelle finanskrise, og den har beskyttet os mod det store pres, der har hærget markederne. Havde det ikke været for euroen, ville vi have genoplevet begivenhederne fra 1992, bare i endnu værre grad.
Vi fejrer denne 10-års dag ved at hilse Slovakiet hjertelig velkommen. Slovakiet er det 16. land, der kommer med i euroområdet. De tiltag, Den Europæiske Centralbank og Kommissionen har iværksat for at bekæmpe den nuværende krise, har fungeret som en buffer og en slags dæmning, men vi hævder stadig, som vi har gjort det så ofte før her i Parlamentet, at det efter vores opfattelse er utænkeligt at have en pengepolitik, som er adskilt fra den økonomiske politik. Det er rigtigt, at den aktuelle situation er ret unormal. 16 medlemsstater med den fælles valuta, 27 nationale økonomiske politikker, der samordnes af Kommissionen, så godt som den nu kan, og 11 medlemsstater med nationale valutaer.
At samordne en pengepolitik med en økonomisk politik, der rent faktisk ikke findes, er bestemt noget af et kunststykke, men hvis ikke institutionerne med ansvar for de økonomiske politikker i vores lande kommunikerer med centralbankerne og ECB, som skal samle alle disse politikker, og vice versa, vil EU på ny få vanskeligt ved at stå sammen i den aktuelle krise og i de fortsatte udfordringer, som omverdenen og globaliseringen stiller os over for.
Vi håber, at den seneste tids begivenheder vil overbevise befolkningen om behovet for at gøre front mod ændringerne i Europa, at gendanne kernen i realøkonomien og sikre bedre sammenhæng og forbindelser mellem ECB og de europæiske institutioner med ansvar for udarbejdelsen af politiske og planlægningsstrategier. Den allerseneste energikrise har endvidere vist os, at en fælles økonomisk politik for de væsentligste strategiske emner er af afgørende interesse for offentligheden og ikke må udsættes. Hvis den politiske vilje er til stede, vil euroens tiltagende betydning lette indførelsen af en sådan politik.
Alain Lipietz
for Verts/ALE-Gruppen. - (FR) Hr. formand, hr. Giscard d'Estaing, hr. Juncker, hr. Trichet, hr. kommissær, mine damer og herrer! Jeg vil gerne minde Dem om, hvordan Jacques Delors tilbage i 1992, da det stadig var ganske uvist, om franskmændene ville stemme for Maastrichttraktaten, talte på De Grønne-Europa-Økologis generalforsamling, hvor det lykkedes ham at opnå de manglende 1 % eller 2 %.
Han sagde: Stem for euroen, så får vi et politisk Europa, for hvis ikke vi opretter et politisk Europa til at styre Europa, vil folk ikke acceptere det, de vil aldrig acceptere det. Han fik os ikke overbevist. Maastrichttraktaten blev vedtaget, men der blev ikke oprettet noget politisk Europa. Det er dét problem, vi står over for i dag.
Hvorfor var vi imod euroen dengang? Det var der grundlæggende to grunde til. For det første så det for os ud til, at Maastrichtkriterierne ville trække Europa ind i mindst fem års procyklisk recessionspolitik, og for det andet var den måde, hvorpå pengepolitikken blev indarbejdet i den generelle økonomiske politik i Maastrichttraktaten, ikke tilfredsstillende. For at sikre Den Europæiske Centralbanks uafhængighed ville vi holde pengepolitikken adskilt fra de øvrige politikker.
Jeg må sige helt ærligt, at selv om jeg, ligesom alle de andre grønne, fortsat ikke er overbevist om Maastrichttraktaten den dag i dag, er jeg ganske tiltrukket af de ændringer, som lovgivningen om og gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union har undergået.
Der er sket tre væsentlige ændringer. For det første er prisstabiliteten blevet etableret på et niveau på lige under, men tæt på 2 %. Dette mål kan synes absurd. På et tidspunkt, hvor verden trues af deflation, og situationen forværres af nogle landes tendens til straks at sænke deres momssats som et led i deres keynesianske politik, er det klart, at dette mål på 2 % ikke længere kun er for et syns skyld. Hvis ikke vi kan holde os til dette mål på 2 %, risikerer vi at blive påtvunget meget høje realrentesatser.
Den anden væsentlige ændring er naturligvis reformen af stabilitets- og vækstpagten, der fandt sted i 2005, og som betyder, at vi i dag kan føre en kontracyklisk politik, som sigter mod at modstå krisen.
Den tredje væsentlige ændring er ændringen af, hvordan tingene fungerer i praksis. Denne permanente dialog mellem hr. Trichet, hr. Almunia, hr. Juncker og hr. Barroso er, som vi endnu en gang har understreget det her i Parlamentet, strengt taget i modstrid med selve Maastrichttraktaten. Jeg opfatter denne form for samarbejde mellem f.eks. hr. Trichet og hr. Almunia som svarende til samarbejdet mellem hr. Bernanke og hr. Paulson, hvilket er en positiv og ønskværdig udvikling. Hvad mangler vi så at gøre? Det eneste, jeg vil sige, er, at vi skal have gennemført de gode aspekter af Maastrichttraktaten ordentligt.
Vi har et reelt problem med fastlæggelsen af vekselkursen, hvilket mine forgængere har nævnt flere gange. Fastsættelsen af vekselkursen er overdraget til Rådet. Vi skal finde midlerne til at sikre, at Rådet fastsætter en vekselkurs for Europa, som ikke er vilkårligt afledt af den rentesats, Den Europæiske Centralbank vælger, men som virkelig afspejler en industriel politik. Vi skal finde de rigtige instrumenter til at gøre dette.
For det andet er det ikke blot Den Europæiske Centralbanks mål at fastholde en sats på knap 2 %, men også at gennemføre Europas politik, og dermed mener jeg Lissabon- og Göteborgstrategierne. Vi skal have en politik for Den Europæiske Centralbanks genfinansiering og genbelåning af private fordringer i henhold til Göteborg- og Lissabonstrategierne.
Endelig er der, som det allerede er blevet nævnt, behov for tilsyn på europæisk plan, og Den Europæiske Centralbank står stærkest til at varetage denne opgave.
Ilda Figueiredo
for GUE/NGL-Gruppen. - (PT) Hr. formand! Det er en skam, vi ikke benytter denne lejlighed til at foretage en gennemgribende undersøgelse af konsekvenserne af gennemførelsen af de neoliberale og monetaristiske politikker - med euroen som undskyldning - der har bidraget til den aktuelle alvorlige sociale situation og til den stigende ulighed, arbejdsløshed og fattigdom samt til det stigende antal prekære og dårligt betalte job.
Det er uacceptabelt, at vi holder fast i ideologiske dogmer som f.eks. prisstabilitet og stabilitets- og vækstpagtens irrationelle kriterier, der anvendes som påskud for at fortsætte privatiseringerne og fjerne ansvaret for de sociale funktioner fra staten. Denne tilgang omfatter endvidere idéen om en minimalstat og større effektivitet i den private sektor med det formål at gennemtvinge accept af såkaldt løntilbageholdenhed, som rent faktisk resulterer i lave nominelle lønstigninger og endda i et fald i reallønnen, som det portugisiske tilfælde desværre klart påviser.
Vi kan ikke tilslutte os Den Europæiske Centralbanks falske uafhængighed. Den Europæiske Centralbank trækker beslutningerne om at sænke rentesatserne i langdrag og holder euroen overevalueret alene for at beskytte landene med de mest udviklede økonomier og de mest magtfulde økonomiske og finansielle grupper, hvorved den forværrer modgangen for de mere skrøbelige økonomier og for de mennesker, der har færrest finansielle ressourcer.
Den Europæiske Centralbanks politik har fået den europæiske økonomi til at trække sig sammen, hvilket klart påviser behovet for yderligere sænkelser i referencerentesatserne. Da arbejdstagernes, førtidspensionisternes og pensionisternes købekraft er faldet gennem de seneste 10 år, har de økonomiske og finansielle gruppers fortjeneste nået sit højeste niveau i 30 år, hvilket giver den glæde og tilfredshed, der er blevet givet udtryk for her i Parlamentet. Selv nu i den krisesituation, de selv har skabt, nationaliserer de skaderne for at privatisere fortjenesten, mens arbejdstagerne, mikrovirksomhederne og de små iværksættere, førtidspensionisterne og de arbejdsløse lider under krisens konsekvenser og kun i bedste fald er berettiget til en smule tiloversblevne rester. Se, hvad der sker i den finansielle sektor, hvor visse banker allerede har øget deres spredning mere end en gang, siden finanskrisen startede, og hvor den opkrævede margen er blevet fordoblet på bare et år, hvorved de nye kreditter rammes endnu hårdere.
Vi understreger derfor, at der er behov for et reelt brud med disse neoliberale og monetaristiske politikker, idet vi skal indstille stabilitetspagten og sætte en stopper for skattely og Den Europæiske Centralbanks falske uafhængighed. Vi understreger derfor, at der er behov for at øge EU's budget væsentligt med udgangspunkt i en retfærdig fordeling af indkomst og rigdom, så der er en reel politik for økonomisk og social samhørighed, og så vi afviser foranstaltninger, der bare er mere af samme skuffe, med andre ord "red dig selv, hvis du kan-foranstaltninger", som gør de rige rigere og de fattige fattigere, som det klart fremgår af de tiltagende uligheder og forskelle på økonomierne i euroområdet.
Vi understreger derfor, at der er behov for at støtte produktionsvirksomheder, mikrovirksomheder og små og mellemstore virksomheder, at fremme offentlige tjenester af høj kvalitet, at lette kreditoptagelsen og forbedre familiernes købekraft, og ikke kun de dårligst stillede, men også familierne i mellemklassen, at skabe flere job og mindske fattigdommen og elendigheden for millioner af mennesker i vores lande.
Nigel Farage
for IND/DEM-Gruppen. - (EN) Hr. formand! Fejr endelig euroens 10-års dag, for jeg er ret sikker på, at De ikke kommer til at fejre dens 20-års dag. Det, vi har set her til formiddag, minder om de gamle sovjettider. Kan De huske, når femårsplanerne blev annonceret som succeser, ofte inden de overhovedet var blevet iværksat, med en masse snak om rekordhøst og fantastiske produktionstal for traktorer? Meget lig disse dage er vi her til formiddag blevet trakteret med en række ikkevalgte, aldrende bureaukrater, som har fortalt os, hvor stor en succes det hele har været. Det er alt sammen selvbedrag.
Idéen om, at ECB har gjort et godt stykke arbejde, er fantastisk. Sidste juli hævede Den Europæiske Centralbank rentesatserne netop på det tidspunkt, hvor markederne oplevede et katastrofalt fald, og satserne blev sænket drastisk i resten af verden. Der er selvfølgelig ikke noget af dette, der kommer som en overraskelse for mig, for denne euro handler ikke om andet end en politisk klasse, som påtvinger de europæiske befolkninger sin vilje. Glem ikke, at kun to lande - Danmark og Sverige - har haft en folkeafstemning om euroen, og de sagde begge nej - det lille ord, De med alle mulige midler forsøger at undgå.
Euroområdet er aldrig blevet testet, men det er ved at ske nu. Spanien er i økonomiske problemer. Som de tyske økonomer sagde dengang, burde Italien aldrig have sagt ja til euroen, men det er situationen i Grækenland, vi efter min mening bør fokusere på. Tusindvis af unge demonstrerer i gaderne med krav om, at deres regering gør noget, at deres regering sænker satserne, at deres regering devaluerer. Men den græske regering sidder fast i euroens spændetrøje. Der er ingenting, den kan gøre. Der er ingenting, et kommende parlamentsvalg kan gøre i Grækenland for at ændre noget. Når folk får frataget evnen til at bestemme over deres egen fremtid ved valgurnerne, er jeg bange for, at volden bliver det eneste logiske alternativ.
Det, De har gjort med denne euro, er, at de har fanget folk i et økonomisk fængsel. De har fanget folk i et Völkerkerker, som det kræver stort mod at komme ud af. Det kræver lederskab eller eventuelt det uundgåelige økonomiske krak. De kan bue, De kan gøre nar, men husk dette: Storbritannien, som ikke er med i euroen, har været i stand til at devaluere, har været i stand til at sænke rentesatserne markant. Vi har været i stand til at gøre de ting, der skal gøres. Gør De bare nar, hvis De vil, men har De lagt mærke til, at de græske obligationer handles 233 basispoint højere end de tyske obligationer på obligationsmarkederne her til morgen? Jeg ved godt, at de fleste her i salen ikke engang ved, hvad det betyder, og dem, der ved, hvad det betyder, vil gøre deres yderste for at ignorere det. De kan blive ved med at stikke hovedet i jorden, hvis De vil. De kan ignorere markederne, hvis De vil, men med tiden vil markederne ikke længere ignorere Dem.
Roger Helmer
- (EN) Hr. formand! I de seneste 200 år har der været mindst et halvt dusin forsøg på at skabe fælles valutaer eller faste vekselkursmekanismer. Alle forsøgene mislykkedes, alle var de til skade for deltagerne, og sådan er det også med euroen. De ubalancer, som skeptikerne længe har forudsagt, begynder at kunne mærkes. Italiens konkurrenceevne er skudt i sænk. Spaniens erfaringer er som tyren i ringen - den er stolt og stærk til at starte med, men bløder til sidst til døde i sandet. Det seneste røre i Grækenland hænger klart sammen med arbejdsløsheden, som skyldes en overevalueret euro. Obligationernes spredning mellem Grækenland og Tyskland har nået hidtil usete højder - over 200 basispoint.
Markederne spekulerer i euroens sammenbrud. Os i Storbritannien kan takke guderne for, at vi beholdt vores egen valuta og ikke er med i euroområdets slowmotion-togvrag. Tillykke med fødselsdagen, euro!
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
Richard Corbett  
skriftlig. - (EN) 10-års dagen for afstemningen om det forslag, Parlamentet på vegne af Ministerrådet fik forelagt af Gordon Brown (dengang formand for Rådet) om at fastlåse vekselkurserne på dagens niveau og skabe euroen, er en anledning til at fejre 10 år med succes, stabilitet og styrke for det, der nu er den ene af verdens to førende valutaer.
Den aktuelle økonomiske krise ville være blevet forværret med uro på valutamarkederne, hvis vi stadig havde haft pesetas, lire, drakmer osv. som separate valutaer, der svingede vildt i forhold til hinanden. Euroen har været en stabil klippe for medlemmerne, som det fremgår af Islands og Irlands kontrasterende skæbne.
10-års dagen er også en anledning til at drøfte, hvorvidt Storbritanniens økonomiske fremtid på lang sigt ligger i et euromedlemskab. På kort sigt kan Storbritannien selvfølgelig klare sig uden for euroen, men på sigt står vi til at tabe. Vores virksomheder handicappes på det europæiske marked af omregnings- og kurssikringsgebyrer, som deres konkurrenter på markedet ikke har, og indgående investorer på det europæiske marked foretrækker at befinde sig i det store valutaområde og ikke i det mindre.
Konstantinos Droutsas  
skriftlig. - (EL) Europa-Parlamentets højtidelige møde, som markerer Den Økonomiske og Monetære Unions (ØMU'ens) 10-års dag på et tidspunkt, hvor der er alvorlig krise i kapitalistsystemet, følger i kølvandet på gentagne beslutninger og betænkninger fra Europa-Parlamentet om samme emne og er endnu et forsøg på at kaste et gyldent skær over EU's antiborger- og antiarbejdspolitik, som efter socialismens hedengang gik videre til Maastrichttraktaten og dens angreb på arbejdernes rettigheder og friheder.
ØMU'en, oprettelsen af Den Europæiske Centralbank og indførelsen af euroen er nødvendige led i kæden af kapitalistiske omstruktureringer, som fremmes af kapitalen med henblik på at forsvare sig selv mod arbejdstagernes krav og beskytte sin rentabilitet ved at øge udnyttelsen af arbejderklassen og de almindelige borgere.
Argumenterne om prisstabilitet, som mindsker inflationen og beskytter økonomierne mod risici og kriser, har vist sig at være fortærskede argumenter. ØMU'en beskytter monopolernes fortjenester og letter privatiseringer og fusioner.
I det seneste tiår har arbejdstagerne oplevet, at deres indtægter er faldet, at de industrielle forhold er blevet ringere, at deres forsikringsrettigheder er svundet ind, og at sundheds- og uddannelsestjenesterne er blevet forringet og gjort til privatiserede produkter.
Arbejdstagerne forkaster den europæiske ensretning og dens tilhængere, Lissabonstrategien og Lissabontraktaten, og kæmper mod ØMU'en og EU selv for magt til de almindelige borgere og en økonomi, der tilgodeser de almindelige borgeres interesser.
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk  
skriftlig. - (PL) I drøftelserne om euroen vil jeg gerne henlede opmærksomheden på tre negative aspekter.
Fra det øjeblik, hvor euroen blev indført, det vil med andre ord sige fra 2002 til 2007, udviklede de tre medlemsstater, der står uden for euroområdet (England, Sverige og Danmark) sig for det første hurtigere end de lande, der var med i euroområdet. Bruttonationalindkomsten i disse lande voksede næsten dobbelt så hurtigt som gennemsnittet i euroområdet, og arbejdsløsheden var lavere.
For det andet er kampen mod den aktuelle finansielle og økonomiske krises konsekvenser klart mere effektiv i disse lande, end den er i euroområdet. De engelske, svenske og danske centralbanker sænkede meget hurtigt og beslutsomt rentesatserne, samtidig med at de sikrede likviditeten i forretningsbankerne. Det ser endvidere ud til, at den finanspolitik, der føres i disse lande, er mere effektiv end finanspolitikken i euroområdet.
For det tredje skal de nye medlemsstater, som forbereder sig på at komme med i euroområdet, opfylde en lang række monetære og finansrelaterede kriterier, to år før de kommer med. Nogle af disse kriterier er gensidigt modstridende, f.eks. kravet om deltagelse i ERM II-systemet - og derfor kravet om at holde den nationale valutas vekselkurs i forhold til euroen inden for en udsvingsmargen på ±15 % - og på samme tid kravet om at holde inflationen på et lavt niveau. Modarbejdelsen af et devalueringspres på den nationale valuta betyder, at der er behov for indgreb fra centralbankernes side, hvilket betyder, at der sættes en endnu større mængde af den nationale valuta i omløb, hvilket naturligvis øger inflationspresset. Eftersom Kommissionen ønsker at opmuntre nye medlemsstater, bør den overveje at bringe denne åbenlyse uoverensstemmelse af vejen.
Sirpa Pietikäinen  
skriftlig. - (FI) Den Europæiske Økonomiske og Monetære Union blev oprettet den 1. januar 1999, og 11 EU-medlemsstater indførte den fælles valuta på samme tid. Euroen fyldte 10 år den 1. januar 2009. På samme tid blev Slovakiet det 16. land, der bruger euroen.
Som hr. Juncker sagde til Parlamentet i sin tale, er euroen helt bestemt et stabilt holdepunkt. Det er noget, de lande, der står uden for euroområdet, er blevet gjort smerteligt opmærksom på.
Selv om euroens 10-års dag overskygges af bekymringer om en mulig forværrelse af recessionen, tror jeg på, at euroområdet er i stand til at komme ud af krisen. Det kræver dog en stor indsats fra Unionens side. Ifølge de seneste vurderinger vil virkningen af den aftalte stimulanspakke være markant under de planlagte 1,5 % af bruttonationalproduktet for området. Ifølge aktuelle vurderinger vil den ligge på ca. 0,6 %. Der er behov for yderligere stimulanser.
Euroen har været en ubestridelig succes, men ville ikke have været det, hvis ikke det havde været for den fortsatte indsats, der er blevet gjort. Nu skal vi styrke Europas rolle i forbindelse med tilsynet med finansmarkederne. Vi skal holde os til Den Økonomiske og Monetære Unions grundlæggende principper og kriterier.
Zita Pleštinská  
skriftlig. - (SK) Den 1. januar 2009 blev euroen Slovakiets officielle valuta. Fra den dag af har man kunnet se det dobbelte kors på tre høje fra det slovakiske flag på en- og toeuromønterne, som er blevet sat i omløb i hele euroområdet.
Den dag var et historisk øjeblik for Slovakiet, og vi slovakker er meget stolte over at være det første land fra den tidligere socialistblok, der indfører euroen i dette symbolske år, hvor euroområdet fylder 10 år.
Jeg glæder mig over, at den aktuelle slovakiske regering har tilsluttet sig Mikuláš Dzurinda, hvis kabinet i efteråret 2004 vedtog en plan om at erstatte korunaen med den europæiske valuta og fastsatte starten af 2009 som den efterstræbte dato.
Jeg synes endvidere, det er passende her i Europa-Parlamentet at takke det slovakiske folk, for det var dem, der som hovedrolleindehavere i de udfordrende, men nødvendige Dzurindareformer holdt ud og hjalp Slovakiet med at blive et succesfuldt europæisk land.
Fra den 1. januar 2009 vil euroen forbinde det slovakiske folk med Unionen hver eneste dag.
Farvel koruna, velkommen euro.
Nicolae Vlad Popa  
skriftlig. - (RO) Indførelsen af den europæiske fælles valuta for 10 år siden markerede afslutningen på en proces, hvis virkninger rækker langt ud over den økonomiske sektor. Oprettelsen af Den Økonomiske og Monetære Union var et bevis på medlemsstaternes engagement med hensyn til at bevare EU's økonomiske og politiske enhed.
Euroens succes er derfor ensbetydende med succes i opbygningen af en enhed, der har til formål at fremme europæiske værdier på internationalt plan og bekræfte EU som den vigtigste aktør i handels- og finansforhold inden for den globale økonomi.
Jeg mener, at de fordele, der er forbundet med euroens indførelse, herunder makroøkonomisk stabilitet, et markant fald i kursudsvingene, fremme af jobskabelse og støtte til produktivitetsvækst, som alle understøttes af den større modstandsdygtighed over for udefrakommende kriser, berettiger alle de bestræbelser, de nye medlemsstater, især Rumænien, gør for hurtigst muligt at opfylde konvergenskriterierne og komme med i euroområdet.
Richard Seeber  
skriftlig. - (DE) Siden euroen blev indført den 1. januar 2009, har den fælles valuta i mange henseender vist sig at være en væsentlig faktor for den europæiske økonomis stabilitet. Den fælles valuta er først og fremmest en drivkraft for europæisk handel. Ophævelsen af vekselkurser i eurolandene er en vigtig og synlig fordel for borgerne og fremmer mobiliteten i EU.
Ud over de åbenlyse fordele har euroen endvidere vist sig at være et fast holdepunkt i finanskrisen. Kun en betydningsfuld valuta, som anvendes af mange medlemsstater og nationale økonomier, er i stand til at afbøde de dramatiske virkninger af et økonomisk kollaps. Den monetære union betyder, at der kan anvendes makroøkonomiske pressionsmidler internationalt, og at der kan reageres aktivt på finanskrisen.
Endelig er euroen et symbol på europæisk integration og på den lange vej, det europæiske folk allerede har rejst sammen. Den monetære union er det næste logiske skridt efter en økonomisk union og bør bane vejen for en endnu større grad af europæisk integration.
Iuliu Winkler  
skriftlig. - (RO) For knap et år siden, da vi markerede tiåret for oprettelsen af Den Europæiske Centralbank (ECB) og Den Økonomiske og Monetære Union (ØMU), understregede vi, at ØMU'ens resultater i dens første 10 år var en succes, der gav genlyd.
Jeg synes, at denne vurdering er ganske passende, da jeg tror meget stærkt på betydningen af den solidaritet, som medlemsstaterne nu skal udvise i deres fælles tiltag til bekæmpelse af finanskrisens virkninger og mindskelse af den globale økonomiske krises negative følger. Europa befinder sig i sin mest prekære økonomiske situation siden afslutningen på Anden Verdenskrig. I denne atmosfære skal 10-års dagen for euroens indførelse igen rette vores opmærksomhed mod de store europæiske integrationsprojekter.
Indførelsen af den europæiske fælles valuta og oprettelsen af ØMU'en var fælles beslutninger, der blev truffet gennem harmonisering og solidaritet baseret på europæiske værdier. Denne holdning har vi også brug for i år for at udtænke og med succes gennemføre foranstaltninger til bekæmpelse af finanskrisen. Europas konkurrenceevne skal opretholdes inden for euroområdet og skal stimuleres i de medlemsstater, der forbereder sig på at komme med i euroområdet. Derudover skal ØMU-medlemmernes forskellige interesser prioriteres lavere end EU's fælles økonomiske interesser.
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er afstemningstiden.
(Afstemningsresultat: se protokollen)
