Godkendelse af dagsordenen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelser, betragter jeg den som godkendt.

Janssen van Raay
Hr. formand, til protokollen: Min gruppe anmoder Dem om at indbyde hr. minister Sorgdrager til som formand for Rådet (retlige og indre anliggender) at orientere vort Parlament om de 368 ugyldige bestemmelser. Denne indbydelse er til forretningsordenen. Forekommer denne forsømmelighed hos især den forrige nederlandske regering kun i Nederlandene, eller forekommer den også i andre medlemsstater?

Miller
Hr. formand, i protokollen fra i går er mit navn ikke anført på tilstedeværelseslisten. Det er ikke sekretariatets fejl; desværre er det min egen fejl. Jeg kom ned for at skrive mig på listen kl. 20.30, men da var mødet slut. Kan jeg få ført min tilstedeværelse i går til protokols?

Formanden
Hvis kvæstorerne accepterer det, ja.

McMahon
Det er ikke til forretningsordenen, hr. formand, det er til protokollen. Det er til første side, til noget, hr. Macartney sagde om norsk laks.
Hr. Macartney og jeg spurgte på mødet den 29. maj, om Kommissionen ville være rede til at afgive en redegørelse om den aftale, den var i færd med at forhandle om, og som Parlamentet endnu ikke har set. Vi spurgte igen i går. Formanden sagde, at han ville spørge Kommissionen. Jeg vil gerne vide, om Sir Leon Brittan, der har været den usynlige mand i denne sag, for så vidt angår Parlamentet, om hans tjenestegrene eller Kommissionen er kommet tilbage til formanden og har sagt, om de er rede til at afgive en redegørelse om dette emne med den norske laks.
Det er en meget alvorlig sag for Skotland og Irland og mange andre af EU's medlemsstater. Det drejer sig om et meget alvorligt princip, for så vidt som et ikke-medlem, nemlig Norge, får en bedre behandling end Unionen.

Formanden
Så vidt jeg ved, er svaret nej, Kommissionen har ikke svaret.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg vil gerne komme med en bemærkning til punkt 4 på side 6 i protokollen vedrørende Parlamentets sammensætning. Her står, at formanden har meddelt, at fire af vore kolleger er blevet udnævnt til medlemmer af den franske regering, og at Parlamentet i henhold til artikel 12 i akten om valg af repræsentanterne i Europa-Parlamentet havde konstateret, at disse mandater var ledige.
Jeg vil gerne understrege, at denne procedure ikke er korrekt. I henhold til den franske forfatning skal medlemmer af parlamentet, og dette gælder ligeledes medlemmer af Europa-Parlamentet, som udnævnes til medlemmer af regeringen, inden for tredive dage vælge mellem deres ministerpost og deres mandat som medlem af EuropaParlamentet. Det er derfor ikke vores opgave at konstatere, at disse mandater er ledige, men i henhold til den franske forfatning at afvente, at de træffer deres valg inden for den frist på tredive dage, som de råder over.

Formanden
Som det vil være Dem bekendt, står europæisk lovgivning over den nationale lovgivning, og i henhold til europæisk lovgivning om direkte valg er det sådan, at når man er valgt til en af de øvrige institutioner, ophører man med at være medlem af den institution, man hidtil har været medlem af. Så uanset fransk lovgivning er europæisk lovgivning klar på dette punkt, og deres afsked skal accepteres.

Ford
Det er til protokollen, hr. formand. Jeg har ikke noget til protokollen, for jeg kan ikke få en kopi - de har ikke lavet nok. Kan De bede dem om fremover at lave tilstrækkeligt mange kopier, så vi alle kan se dem og ikke blot dem, der står først i køen?

Formanden
Det skal vi nok, men en måde at standse indlæggene til protokollen er at lade være med at omdele den.

Ewing
Hr. formand, i tilknytning til hr. Macartneys udtalelse fra i går og hr. MacMahons her i dag vil jeg spørge Dem, om De personligt vil bede Sir Leon Brittan om at være til stede, da det ser ud til, at han har fået sin vilje og vundet over fiskerikommissæren, Fiskeriudvalget og hele Kommissionen. Og det i lyset af at det drejer sig om en sårbar industri i Skotland og Irland, en hel industri i de mest sårbare områder.

Formanden
Dagsordenen er Formandskonferencens sag.

Posselt
Hr. formand, det drejer sig om forespørgslerne. Jeg stillede under sidste mødeperiode et spørgsmål, som så blev besvaret skriftligt, fordi det ikke kom for. Forespørgslen vedrørte det forestående rådsmøde den 26. maj. Jeg modtog svaret i går dateret den 4. juni, og det vil jeg gerne protestere imod. Jeg anmoder om, at svarene fremover igen bliver fremsendt øjeblikkeligt.

Formanden
De har protesteret, men det står rent faktisk i protokollen.

Schiedermeier
Hr. formand, jeg deltog ganske vist i afstemningen i går, men skrev ikke under, jeg glemte altså den næstvigtigste opgave, et parlamentsmedlem har. Må jeg bede Dem supplere tilstedeværelseslisten?

Formanden
Ja, hvis kvæstorerne accepterer det.

Sturdy
Hr. formand, jeg må desværre sige, at jeg rent faktisk underskrev afstemningslisten. Jeg havde et indlæg til forretningsordenen til side 17 i protokollen. I går drøftede vi, om min betænkning skulle behandles på et senere tidspunkt. Jeg spurgte formanden, om jeg måtte holde et indlæg. Jeg trykkede på knappen, men i dag ved vi, at den ikke fungerede i går. Vi har et elektronisk system, og jeg synes, at vi skulle bruge det; det burde ikke være nødvendigt at rejse sig op og vifte med armene som vindmøller. Jeg ville meget gerne have talt om dette emne i går.

Formanden
Jeg har fået at vide, at man også skal trykke på knappen. Det er nyttigt, fordi medlemmerne ikke længere sidder på tildelte pladser, for så ved vi, hvem der melder sig. Det er også nyttigt at række hånden i vejret.

Tomlinson
Hr. formand, jeg tøver med at tage ordet, men det er et svar på noget, De sagde...
... som svar på et tidligere spørgsmål. De sagde: «Dagsordenen er Formandskonferencens sag.« Vi bør ikke tillade, at det bliver en slags myte her i Parlamentet. Dagsordenen er noget, Formandskonferencen skal anbefale, men den skal altid besluttes af Parlamentet.

Formanden
De har fuldstændig ret, men Formandskonferencen opstiller forslag til dagsorden, og Parlamentet godkender den mandag kl. 17.00. Nu er det tirsdag, hvis De ikke skulle have bemærket det.
(Protokollen godkendtes)

Teverson
I forrige uge skrev tre medlemmer - Angela Billingham, Edward McMillan-Scott og jeg - til Formandens kontor for at bede om, at der bliver gjort noget hurtigst muligt på vegne af de mange borger, hvis ejendom i Spanien uretmæssigt er blevet beslaglagt af banker - en af disse borgere er en af mine vælgere, hr. Frank Clark. Vi har ikke fået noget svar endnu fra Deres kontor - det skyldes sikkert en forglemmelse. Jeg vil gerne bede Deres kontor om hjælp så hurtigt som muligt og vise, hvordan denne institution kan forsvare og kæmpe for vore borgeres rettigheder, når der begås uret, især i et område, der er del af det indre marked og det europæiske borgerskab. Vi beder om Deres hjælp i denne sag.

Billingham
Hr. formand, jeg tager ordet for at bekræfte det, hr. Teverson netop har sagt. Jeg beklager, at Edward McMillan-Scott ikke er til stede her til formiddag, for han har taget sig af denne sag i mere end 15 år. En dårlig situation er nu blevet katastrofal, ejendomme bliver solgt i netop disse minutter. Vi har bedt om indgreb. Det ser ud til, at de spanske myndigheder er ligeglade med europæisk lovgivning, og det er ganske uacceptabelt. Jeg beder om formandens og alle kollegernes hjælp.

Formanden
Jeg skal bede formanden om at gøre de spanske myndigheder opmærksomme på sagen.

Afgørelse om uopsættelig forhandling
Aelvoet
 Hr. formand, ærede kolleger, vi bliver nu konfronteret med en indtrængende anmodning om at yde makroøkonomisk hjælp til Bulgarien og til den tidligere jugoslaviske republik Makedonien. Sagen er, at Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, der som udgangspunkt er ansvarligt for dette område, endnu ikke har kunnet behandle denne sag, og at dette så også betyder, at Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender ikke har kunnet fremsætte en udtalelse. Det er en politisk delikat situation, hvor vi, når vi taler om makroøkonomisk hjælp, normalt formulerer et antal betingelser. Jeg ville derfor finde det kedeligt, hvis dette nu får en meget hurtig behandling i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser uden en yderligere forhandling i plenarforsamlingen, og så uden videre bliver sat til afstemning. Jeg mener, at det meget vel vil være muligt at behandle denne sag i mødeperioden i juli, og at der i grunden ikke ændres noget uden en god indsats fra Europa-Parlamentet, og det forekommer mig nødvendigt.

Formanden
Jeg giver ordet til Kommissionen, så den kan forsvare forslaget, hvis den ønsker det.

de Silguy
Hr. formand, Kommissionen tillader sig at insistere på anmodningen om uopsættelig forhandling. For så vidt angår Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien er Den Internationale Valutafond og Verdensbanken på nuværende tidspunkt blevet enige om at støtte den nuværende regerings økonomiske politik fuldt ud. Det er vigtigt, at Den Europæiske Union kan deltage heri. Jeg vil gerne tilføje, at der er et presserende behov for ekstern finansiering i dette land, og hvis vi vil være i stand til at bistå det i forbindelse med vedtagelsen af dets økonomiske politik, må vi på grund af den regionale ustabilitet og landets ringe reserver stille os ved siden af Valutafonden og Verdensbanken.
Det samme gør sig gældende for Bulgarien: tillad mig at minde om, at situationen i dette land er yderst skrøbelig, navnlig for så vidt angår størrelsen af landets valutareserver. Dette land har også en meget stor udlandsgæld til Den Europæiske Union. Endelig blev Kommissionen og Rådet af Parlamentet selv i dets beslutning af 10. april i år anmodet om at træffe de nødvendige foranstaltninger for at bistå den bulgarske regering i dens kamp mod den nuværende alvorlige økonomiske krise.
Derfor er det vigtigt for Kommissionen, at forsamlingen vedtager uopsættelig forhandling.

Christodoulou
Hr. formand, jeg vil sige, at vi har hørt, hvad kommissæren har sagt; men som enhver, der har har besøgt Bulgarien, må konstatere, er situationen således, at vi ikke kan lade bureaukratiske og proceduremæssige hensyn forsinke noget, som er absolut nødvendigt, hvis dette land skal vende tilbage til den rette økonomipolitiske kurs.
Nu hører jeg imidlertid, at Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser ikke har drøftet spørgsmålet. Så må udvalget holde et ekstraordinært møde for at drøfte spørgsmålet, for det problem, Bulgarien står med, er af reel, og ikke bureaukratisk karakter. Og hvis vi venter for længe, vil hele koordineringen med Den Internationale Valutafond og til dels også Verdensbanken gå i vasken.
Og når udvalget ikke kan mødes, mener jeg ikke, at vi bare skal sidde og lade disse mennesker vente på nogle ting, som er af grundlæggende betydning for den bulgarske stats fortsatte eksistens.

Castellina
Hr. formand, jeg skal blot bemærke, at grunden til, at Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser ikke har behandlet dette problem, er, at vi er blevet hørt for sent, eller rettere, i virkeligheden slet ikke er blevet hørt. Der er tale om et meget alvorligt spørgsmål, der vedrører hele det reelle indhold af disse aftaler, og dette er simpelt hen grunden til, at vi ikke har behandlet spørgsmålet. Følgelig befinder vi os i en i sandhed meget pinlig situation, og vi ser selv gerne, at der rådes bod herpå.

Formanden
Mange medlemmer beder om ordet, men forretningsordenen er klar på dette punkt. Der skal være en taler for, en taler mod plus Kommissionen eller eventuelt udvalgsformanden.
(Uopsættelig forhandling vedtoges)

Bourlanges
Undskyld hr. formand, at jeg kommer lidt sent. Jeg har imidlertid ved en gennemgang af listen konstateret, at mit navn ikke optræder på tilstedeværelseslisten. Men jeg var til stede i går, jeg underskrev i flere udvalg, og jeg vil gerne have, at denne fejl rettes.

Formanden
Det vil vi undersøge.

Det Europæiske Monetære Institut (Årsberetning - Monetær Politik) - Budget- og skattepolitik - Moms
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0194/97 af Mezzaroma for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Det Europæiske Monetære Instituts årsberetning for 1996 (C4-0175/97); -A4-0185/97 af Ettl for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Det Europæiske Instituts rapport om den fælles monetære politik i den trejde fase - fastlæggelse af den operationelle ramme (C4-0043/97); -A4-0192/97 af Fourçans for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om samordningen af budget- og skattepolitikkerne i Den Monetære Union; -A4-0164/97 af Randzio Plath for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om et fælles momssystem - et program for det indre marked (KOM(96/0328 - C4-0458/96).
Lamfalussy
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg kommer for at præsentere årsberetningen for Det Europæiske Monetære Institut for Dem med blandede følelser. På den ene side er jeg altid glad for at være blandt Dem, og på den anden side er jeg ked af, at det sker for sidste gang.
Jeg skal fatte mig i relativ korthed. De vil få mere detaljerede kommentarer senere på mødet, hvor jeg også vil få lejlighed til at svare på Deres spørgsmål.
Vores årsberetning består i hovedsagen af to dele. Den første beskriver den økonomiske udvikling, som jeg vil opsummere i nogle få ord. Vi mener, at der faktisk er kommet gang i væksten igen, og de seneste tal for første kvartal, som vi nu er i besiddelse af, bekræfter dette. Det er ret indlysende, at væksten er ved at komme i gang igen i Tyskland, og at den vil være ret kraftig i de andre lande. Det, vi ikke ved, er naturligvis, hvordan de forskellige elementer i denne vækst vil udvikle sig i de kommende måneder, navnlig hvordan det interne forbrug og især investeringerne vil udvikle sig, da denne vækst hovedsageligt trækkes af eksporten. Udsigterne på dette område er gode.
Jeg vil også nævne, at inflationen ikke giver anledning til problemer, men det er snart en kliché. Jeg skal vende tilbage til dette spørgsmål om lidt. Jeg skal nævne en meget tilfredsstillende stabilitet i valutakurserne og en mangel på udsving på valutamarkederne, hvilket i disse tider dog er noget. Jeg skal ligeledes nævne den gradvise, men dog fortsatte udvikling hen imod fælles langsigtede rentesatser. Også her er udsigterne altså gode.
Hvilke bekymringer er der så? Den største bekymring er arbejdsløsheden. Det er der ikke skyggen af tvivl om. Vi har ikke kunnet konstatere nogen positiv udvikling i arbejdsløsheden, og jeg tror, at det er og bliver den største udfordring for regeringerne.
Den anden kilde til bekymring, og her skal jeg være lidt mere præcis, er udviklingen i de offentlige underskud. Her er det nødvendigt at være meget nuanceret. Jeg tror, at vi har kunnet konstatere en vis udvikling i nedadgående retning. Når jeg tænker på, at den offentlige gæld for to til tre år siden lå i størrelsesordenen 6, 2 %, at den faldt til 4, 4 % sidste år, og at den i år nærmer sig 3 % - mellem 3 og 4 %, og jeg håber, at den vil ligge tættere på 3 end på 4 - så ser man tydeligt, at der sker en udvikling på dette område.
Mine bekymringer går i en anden retning. En stor del af disse forbedringer, der er uomtvistelige, er sket gennem en forøgelse af indtægterne, i de obligatoriske bidrag, eller gennem nedskæringer lidt i alle retninger. Men meget få forbedringer skyldes en egentlig reform af vore offentlige finanser og af de sektorer, der er hovedansvarlige for de problemer, vi oplever - pensionsordninger, social sikring, sundhed. Det giver anledning til store bekymringer, som vi i mine øjne endnu ikke har kunne frigøre os fra.
Den anden del af vores årsberetning vedrører Instituttets arbejde, og her kan jeg tillade mig at være en smule mere rolig. De er bekendt med det arbejdsprogram, som vi påbegyndte for tre år siden. Jeg kan fortælle, at tidsplanen for dette program i det store hele følges, og at vi vil udføre den opgave, som vi har fået pålagt i traktaten. Hermed mener jeg forberedelse af en centralbank, som effektivt vil være i stand til at indlede den fælles monetære politik i begyndelsen af 1999.
Dette arbejde skrider fremad på alle de vigtige områder, der henhører under centralbankerne. Det er indlysende, for så vidt angår de operationelle rammer for den monetære politik, som er centralbankernes egentlige, daglige arbejde. Det gælder ligeledes for betalings- og afregningssystemerne. Det gælder for alle de aspekter af centralbankernes arbejde, der er lidet synlige udadtil, men som er meget vigtige indadtil, uanset om der er tale om en koordinering eller en harmonisering af bogføringssystemerne, en tilpasning af centralbankernes vedtægter til traktatens krav eller en harmonisering af statistikkerne. Jeg tror, at der er truffet store beslutninger alle steder. Det gælder også på de lidt mere kendte områder som for eksempel pengeseddelområdet.
Jeg vil gerne simpelthen sige Dem, at alle de store principielle beslutninger er truffet på disse områder. Det hører fortiden til. Vi er nu kommet til gennemførelsesfasen. Jeg vil ikke undervurdere de vanskeligheder, som min efterfølger og mine kolleger skal løse. Der vil være problemer, men der er tale om gennemførelsesproblemer. Jeg ser ikke noget område, hvor dette praktiske arbejde kan blokeres. Jeg ser mange områder, der kan og vil støde på praktiske problemer. Sådan er livet, og disse problemer kan løses, så jeg kan forsikre Dem om, at en eventuel forsinkelse i gennemførelsen af traktaten, som jeg hverken forudser eller ønsker, ikke vil skyldes en manglende forberedelse fra centralbankerne side.
Hvorom alting er, vil jeg gerne tilføje et par ord til den tekst, som De kan læse ved lejlighed, og hvor jeg gør rede for årsagerne til, at jeg i bund og grund er fortrøstningsfuld med hensyn til gennemførelsen af Den Monetære Union. Jeg er fortrøstningsfuld, naturligvis fordi jeg føler, at der er politisk vilje, men det er ikke op til mig at bedømme denne. Jeg er fortrøstningsfuld, fordi man, når man betragter den seneste tids udvikling lidt på afstand, kan konstatere en egentlig konvergerende udvikling. Denne udvikling er tydelig, for så vidt angår inflationen, der er faldet til under 2 % i gennemsnit for Unionen. Der er kun et enkelt land, som endnu giver anledning til bekymring i denne henseende. Men de andre er stort set nået frem til monetær stabilitet. Det er et konkret resultat. Det er ikke et ønske for fremtiden. Dette resultat er opnået. På dette område er tanken om, at der findes lande, som opfører sig godt, og andre, som opfører sig dårligt, forsvundet. Vi er alle blevet engle, alle hvide. Der er engle, som er lidt yngre, og som derfor er mere skrøbelige, og der er andre, som er modne og meget solide, men det er i sidste ende et spørgsmål om englenes hvidhed.
Også på budgetområdet har man, som jeg netop har beskrevet, konstateret en egentlig konvergerende udvikling, men her befinder vi os i en grå zone. Den er hverken sort eller hvid, men grå, desværre ret udbredt, men gennemsnittet bevæger sig dog imod det mindre grå. Der er mere eller mindre gråt. Men en egentlig konvergerende udvikling er dog i gang. Jeg tror ikke, at man for to-tre år siden, for ikke at tale om fem år, havde kunnet forestille sig, at vi i dag kunne være der, hvor vi er. Det betyder dog ikke, at alle problemerne er løst.
Jeg har givet udtryk for mine bekymringer med hensyn til de offentlige underskud og med hensyn til konkrete områder såsom arbejdsløsheden, men man må dog erkende, at vi er kommet et langt stykke vej, og jeg tror, at det er det, der gør mig fortrøstningsfuld med hensyn til de fremtidige fremskridt i den monetære opbygning af Europa.
(Bifald )

Mezzaroma
Hr. formand, kære kolleger, først og fremmest vil jeg sige tak til alle, der har hjulpet mig med at udarbejde denne betænkning. Jeg vil ligeledes takke hr. Lamfalussy for, at han hurtigt har gjort EMI operationelt og på bedste måde udført de opgaver, der var pålagt ham ved traktaten, og udvist uafhængighed og vilje til åbenhed og dialog, hvilket er kommet til udtryk i de gode forbindelser, han har haft med vor institution på trods af de begrænsninger, traktaten har pålagt ham.
Formålet med EMI's årsberetning har været at samle alle aspekter, der har forbindelse med de opgaver, der er pålagt instituttet ved traktaten. Analysen omfatter de økonomiske, monetære og finansielle forhold i Den Europæiske Union, herunder situationen med hensyn til økonomisk og institutionel konvergens i de enkelte medlemsstater, forberedelsen af den tredje fase samt de øvrige opgaver, som EMI har, navnlig for så vidt angår samarbejdet mellem centralbankerne, og endelig årsregnskabet i henhold til artikel 11 i dets statut.
Så meget om den tekniske side af sagen. I denne forsamling må der efter min mening imidlertid foretages en politik vurdering. Den fælles mønt forudsætter sammenlægning af hvert enkelt lands offentlige gæld og tillige ligevægt på de enkelte medlemsstaters betalingsbalance. Men hvorledes kan man skabe en monetær union, som ikke tillige er en politisk union? Historisk mener jeg ikke at kunne finde et eksempel på en monetær union, der har kunnet bestå uden en politisk union. I det sjette århundrede før Kristus indførte de græske byer en monetær union, men denne bestod kun i tre eller fire år, hvorefter alt ebbede ud. I nyere tid har også den latinske monetære union mellem Frankrig, Italien, Schweiz og Belgien i lighed med den skandinaviske spillet fallit, fordi der ikke fandtes nogen politisk union. De Forenede Stater har gjort dollaren til deres fælles mønt, men først efter at have skabt en politisk union med uafhængighedserklæringen. Bismarck indførte guldmarken, men først efter at have forenet de tyske delstater politisk, og lovgivningen om de monetære forhold fulgte først bagefter.
Et forenet Europa forudsætter eksistensen af en enhedsstat og følgelig et parlament med lovgivningsbeføjelser og en regering med håndhævelsesbeføjelser. Og i så fald kan den fælles mønt fungere! Man må derfor i Amsterdam bestræbe sig på at skabe det politiske grundlag for Den Europæiske Union, og man må derfor nå frem til den konvergens i skattemæssig, finansiel og særlig social henseende, som er fornøden. Man skal nå frem til kvalitative og ikke kvantitative konvergensparametre, herunder ligevægt på betalingsbalancen og konvergens på renteområdet.
Kommissionen har her på det seneste fastsat rammerne for konvergensparametrene og herved erstattet dem, der var udarbejdet af EMI. Disse nye data har vakt stort postyr i medlemsstaterne. Nogle har følt sig som klassens duks, og nogle som dens sinke, og nogle haltede bagefter i bestræbelserne på ikke at dø, før målet var nået. Hvem kan i dag sige, hvem der kommer frem, og hvem der ikke gør det? Europa er i bestandig forandring, de økonomiske, finansielle og politiske scenarier i de enkelte lande forandrer sig og ændrer selv de bestandigste forhold. En ting er givet: Europa gennemlever i øjeblikket en træthedsperiode.
Borgerne vil ikke tro på et Europa, der ikke giver dem oplysninger, og hvori de ikke kan hente konkrete synlige og hurtige fordele, og navnlig ønsker de ikke et Europa, som udsætter dem for nye byrder, skatter og økonomiske fiksfakserier som betingelse for deltagelse. Ganske vist har Europa med henblik på indførelsen af den fælles mønt brug for strukturreformer, men disse skal beskytte solidariteten med de svagest stillede borgere. Tanken om, at det frie marked kan løse alle problemer, er ikke længere mulig, man behøver blot at tænke på depressionen i 20'erne og 30'erne. Europa har i dag brug for at udvikle sig og arbejde. Vort store problem er i dag arbejdsløsheden, der er ikke arbejde nok. Verdens velfærd skal afhænge af arbejdet og håbet om en udvikling, hvori mennesket kan genfinde sig selv, og selvom den teknologiske fornyelse som følge af edb-revolutionen vil føre til nedlæggelse af stadig flere arbejdspladser, kan Europa kæmpe på området for kultur, uddannelse, professionalitet, sport, turisme, miljø, tjenesteydelser, genoprettelse af landområderne og udvikling af de offentlige og private arbejder til skabelse af transportinfrastrukturer, energi og telekommunikation. Lad os forskønne vore byer og gøre landområderne bedre at leve i, og lad os give plads for den samhørighedsproces, der er så nødvendig med henblik på at forene borgerne i en stor bevægelse, der kan forene traditioner, sprog og følelser, og - hvorfor ikke? - overføre vore kulturer til den øvrige del af verden. Tiden er nu inde til at vise vilje til at give mere ud, at foretage økonomiske og sociale investeringer, at gå ud i verden med de erfaringer, der er vundet i løbet af hundreder af år - erfaringer, som ingen andre lande har - og at sigte direkte mod en udvikling gennem forskning.
Det er rigtigt, at pengene er skabt af mennesket, og at det er blevet slave af dem. Europa skal udfolde store bestræbelser for alene at benytte dette middel til at sikre menneskets velfærd uden at løbe det over ende. EMI skal give plads for Centralbanken. Jeg håber, at vi alle er bevidste om, at vi skal nå frem til 1999 med klare tanker for ikke at lade os løbe over ende af et institut, der skal stå i borgernes tjeneste, og som, hvis det overlades til sig selv, vil blive en stat i staten og kunne betragte den europæiske borger som et middel til udvikling af Europa. Dette er det scenario, vi står over for i dag, når man betragter tidsforholdene, analyserer situationen og læser EMI's beretning. Jeg siger mange tak til hr. Lamfalussy og ønsker den nye formand en god arbejdsperiode, selvom den vej, han skal følge, endnu desværre er meget usikker.

Ettl
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne gøre specielt opmærksom på, at de foreliggende betænkninger om euroens indførelse tilsammen kræver, at der tages afgørende hensyn til beskæftigelsespolitikken, og at Europa-Parlamentet er sikret demokratiske medbestemmelses- og kontrolrettigheder. Jeg takker også for de forarbejder, som er udført af Det Europæiske Monetære Institut og dets formand, hr. Lamfalussy, og som kan være et godt grundlag for vores fremtidige arbejde. At situationen unægtelig er kritisk, det viser den seneste udvikling. Frankrigs standpunkt viser ikke så lidt og advarer os om at gå særdeles forsigtigt videre. For enhver erhvervs- og valutapolitisk foranstaltning skal orientere sig efter borgeren. Vi har brug for et socialt ansvarligt Europa og ikke et rent kapitalistisk Europa, som isoleret set udgør en fare for den positive integration - isoleret set, forstå mig ret. Så meget om de rent politiske overvejelser.
Det Europæiske Monetære Instituts rapport om fastlæggelse af den operationelle ramme, om den fælles monetære politik i den tredje fase for indførelse af euroen skal i første omgang kun betragtes som et forslag, og først ved etableringen af Den Europæiske Centralbank skal der tages definitive beslutninger. Ganske vist - og det er afgørende - drejer det sig nu om at fastlægge kursen for den nødvendige strategi, som ECB skal udvikle og følge for sin monetære politik.
Derudover er en særlig sensibilitet og transparens netop på sin plads i den tredje fase. Det er ikke nok at sikre, at systemet fungerer perfekt og problemfrit, men det er også nødvendigt at nedbryde indre barrierer, der slet og ret eksisterer i alle medlemsstater mod den fælles valuta. Alle foranstaltninger for ECBS's fælles monetære politik skal have bred accept. Når det kommer til stykket, drejer det sig om at opnå troværdighed også i den brede befolkning.
Lige i forbifarten en meget personlig bemærkning om konvergenskriterierne: Oven i købet at opfinde en stabilitetspagt, det vidner så afgjort om manglende integrationsforståelse for den europæiske udviklingsproces. Men det er nu engang sket. Gammel skolemestermentalitet, hvor der kun er én, der vil være den andens lærer eller chef, er der helt sikkert ikke brug for her. Sanktionsmekanismer, der har karakter af pryglestraf, vil heller ikke hjælpe økonomisk svagere lande og sikkert kun gøre integrationsprocessen vanskeligere.
Den måde, den fælles valuta indføres på, er ikke kun et spørgsmål om økonomisk modenhed, men derimod i langt højere grad et spørgsmål om, hvorvidt der er en positiv demokratisk fremskridtsforståelse. For at kunne udvikle rammebetingelserne fornuftigt er det nødvendigt at gøre en blanding af pengepolitisk afprøvede strategier anvendelig for alle medlemsstater. I den monetære politiks omstillingsfase er det nødvendigt at tage forskellige informationer og tidlige indikatorer med i betragtning, sådan som det er fastsat i forbindelse med inflationsmålet. Heraf følger, at der er et handlingsbehov for den monetære politik. Netop i en overgangsfase er det fornuftigt at medtage inflationsmålet som strategi, fordi der også skal tages hensyn til usikkerheder især i forbindelse med de ikke forudsigelige porteføljebeslutninger blandt aktørerne på finansmarkederne. For overgangsfasen til euroen må det derfor tilrådes at benytte en meget pragmatisk fremgangsmåde, der kombinerer pengemængdemålets fulde transparens på den ene side og de forskellige informationer, som inflationsmålet giver, på den anden side.
Jeg mener også, det er væsentligt at afstemme valutakursmålet, som finansministrene har ansvaret for, bedst muligt med Den Europæiske Centralbank gennem løbende høringsmekanismer - eventuelt i det kommende Økonomiske og Finansielle Udvalg eller på anden måde.
Netop i denne forbindelse finder jeg det ikke rimeligt altid at give en unuanceret fremstilling, altid at tale om hård og blød valuta, netop når vi i baggrunden tænker over og fastlægger vekselkursmekanismer. Det drejer sig snarere slet og ret om at kreere en stabil valuta til vores behov i det internationale valutasamarbejde. Det er jo vores mål.
Ud over strategierne for den monetære politik er omsættelsesinstrumenter og disses effektivitet en væsentlig forudsætning for, at det samlede system kan omsættes eller indføres uden problemer. Decentral indsættelse af pengepolitiske instrumenter er nødvendig og forudsætter en decentral omsættelse af den monetære politik alene på grundlag af centralbankernes erfaring.
Når jeg i min betænkning især ønsker at fremhæve transparens, så må jeg endnu en gang sige, at Den Europæiske Centralbank også skal have en særlig pligt til at aflægge beretning over for de europæiske fællesskabsinstitutioner og Europa-Parlamentet.
Der skal institutionaliseres en økonomisk dialog med ECB. Her drejer det sig på ingen måde om en politisk intervention, men primært om udveksling af informationer på et tidligt tidspunkt. Kun sådan er det muligt at sikre, at der reageres rettidigt i den monetære politik.

Fourçans
Hr. formand, kære kolleger, det emne, jeg i dag skal gøre rede for, er meget vigtigt for at sikre, at Den Økonomiske og Monetære Union kan fungere tilfredsstillende fra og med d. 1. januar 1999. Det er en skam, at der tænkes så lidt over og træffes så få beslutninger på området, når den fælles mønts succes eller fallit i så høj grad afhænger heraf. Det er med dette mål for øje, at denne betænkning stiller en række spørgsmål og foreslår en række svar for at sikre sig, at Den Monetære Union arbejder for vækst og beskæftigelse.
De vigtigste spørgsmål, som betænkningen stiller, er: for det første, hvordan vil budget- og skattepolitikken ændre sig, når euroen indføres? For det andet, hvad skal man i denne usædvanlige situation, dette første tilfælde i den økonomiske og politiske historie med en centraliseret monetær politik kombineret med decentraliserede budgetpolitikker, gøre for, at disse politikker supplerer hinanden på en harmonisk og effektiv måde for at sikre vækst og beskæftigelse i hele Den Europæiske Union?
For det tredje, hvordan skal budget- og skattepolitikken og mere generelt den økonomiske politik føres for, at det indre marked kan fungere optimalt? For det fjerde, hvordan respekterer man bedst subsidiaritetsprincippet samtidig med, at man sikrer sammenhængen generelt? For det femte, skal budget- og skattepolitikkerne udelukkende overlades til medlemsstaterne inden for rammerne af stabilitets- og vækstpagten, som der naturligvis ikke kan sættes spørgsmålstegn ved, eller skal disse budget- og skattepolitikker koordineres, eller skal fællesskabsbudgettet endog forøges for at sikre en harmonisk økonomisk og social udvikling? For det sjette, i hvor høj grad skal den egentlige skattepolitik, Taxation policy , harmoniseres for at undgå enhver tvetydighed, for at undgå økonomiske forvridninger, der er uheldige for fordelingen af ressourcerne, i det europæiske område, og som vil kunne skabe meget kraftige politiske spændinger mellem medlemsstaterne? For det syvende, og dette er mit sidste spørgsmål, hvordan skal man finde denne hellige økonomiske og politiske gral samtidig med, at man garanterer den politiske kontrol med beslutningerne, navnlig ved at give Europa-Parlamentet den rolle, som det retteligt burde have?
Mine kære kolleger, dette er nogle af de spørgsmål, som denne betænkning forsøger at svare på. De er ambitiøse, de er vanskelige, men de er af afgørende betydning for Den Økonomiske og Monetære Union, og jeg tror, at alle, der er til stede her i dag, er klar over det.
Betænkningen foreslår flere muligheder for at svare bedst muligt på disse spørgsmål, og jeg skal her nævne de fire, der forekommer mig at være af størst betydning. Den første er, at det for at imødegå et asymmetrisk økonomisk chok, det vil sige et chok, som kun berører et land eller en region, eller endog et symmetrisk chok, der er fælles for hele euro-området, uden tvivl vil være nødvendigt at forøge fællesskabsbudgettet. Selv om der i dag er tale om et tabuemne, tror jeg, at man på langt sigt går i denne retning. Hvorfor? For at undgå situationer på dette område, der hurtigt vil vise sig ikke at være optimale.
Den anden mulighed på det budget- og skattepolitiske område - og igen inden for den økonomiske politik generelt for at gå i den netop anførte retning - består i at foreslå midler til gennemførelse af denne koordinering gennem en tilpasning af den politiske beslutningstagning i et politisk organ, der skal oprettes, og som skal være under en solid demokratisk kontrol. Der er her mere eller mindre tale om forslag, som er fremsat i dette forum af hr. Lamfalussy og endog af hr. de Silguy.
Jeg vil gerne understrege, at der på ingen måde er tale om at sætte spørgsmålstegn ved Den Europæiske Centralbanks selvstændighed eller at sætte spørgsmålstegn ved det vigtigste mål, som er prisstabilitet, på ingen måde. Der er derimod tale om at sørge for, at der er en god policy-mix mellem de to store instrumenter i den økonomiske politik, som den monetære politik og budget- og skattepolitikken er.
Den tredje mulighed vedrører selve skattesystemet, hr. Monti, idet ønsket om fælles minimumsregler for opsparing, selskabsskat og grænseoverskridende beskatning fremhæves.
Endelig består den fjerde vigtige mulighed i at styrke Europa-Parlamentets kapacitet til at analysere den økonomiske situation, så vi bedre kan deltage i gennemførelsen af den europæiske økonomiske politik, og således at vore budget- og skattemæssige valg bliver mere pålidelige. Derfor foreslår vi, at der oprettes et udvalg af økonomiske rådgivere under Europa-Parlamentet, der skulle omfatte anerkendte eksperter, som for eksempel to gange om året skulle aflægge rapport for Parlamentet om den økonomiske situation og om de henstillinger, som udvalget mener bør fremsættes på det økonomiske område og mere specifikt på det budget- og skattepolitiske område.
Dette er, kære kolleger, det, vi mener, er af afgørende betydning, hvis vi vil sikre os, at Den Økonomiske og Monetære Union skal fungere optimalt, det vil sige en stærk vækst og en høj beskæftigelse, for det er det endelige mål, og det hele skal indgå i rammerne for en harmonisk økonomisk og social samhørighed.

Randzio-Plath
Hr. formand, skatteharmoniseringen hører ligesom Den Monetære Union til emnet: Hvordan kan vi få det indre marked til at fungere til fremme af investeringer og beskæftigelseseffektiv vækst? Når jeg her inden for rammerne af de skattestrategiske overvejelser kun kommer ind på momsen, så hænger det sammen med, at vi her har en moralsk forpligtelse over for erhvervslivet i Den Europæiske Union, i det europæiske indre marked, for i dag findes der 130 godkendte undtagelsesordninger, 66 optioner og særordninger og 25 forskellige ordninger for stedsbestemmelse af transaktionen. Hvem er da virkelig i stand til at gennemskue tingene?
Virksomheder, der arbejder grænseoverskridende, er nødt til at have et detaljeret kendskab til de respektive momsbestemmelser i de andre 14 medlemsstater og gøre sig fortrolige med, hvordan de forskellige regler håndteres. Det er realiteten af den overgangsordning for momsen, der har været gældende siden den 1.1.1993. Det er på høje tid, at vi ikke blot forbedrer denne overgangsordning, men tilvejebringer en endelig ordning på basis af princippet om afgiftsopkrævning i oprindelseslandet.
I betragtning af de mangfoldige problemer er der nemlig i dag ikke tale om, at det indre marked har bevirket en enklere ordning. Komplicerede, tidskrævende og omkostningsintensive regler samt bureaukrati er følgen af overgangsordningen, og det er i første række erhvervslivets aktører, der bærer disse byrder. Små og mellemstore virksomheder er derfor på dette område slet ikke i stand til at udtømme fordelene ved det indre marked. Vi har altså brug for mindre administration, vi har brug for at sikre medlemsstaternes afgiftsprovenu, vi skal reducere risikoen for faldende afgiftsindtægter og bevare momsens konkurrenceneutralitet. Det skal vi opnå ved at forbedre den nuværende ordning, men orienteret efter den endelige ordning.
Ganske vist skal subsidiaritetsprincippet fortsat tilgodeses. Harmonisering skal kun kræves på de områder, hvor den er virkelig nødvendig. Det vigtigste krav for den endelige momsordning skal være, at transaktioner inden for Fællesskabet og indenlandske transaktioner behandles ens. Det kan kun opnås, hvis princippet om afgiftsopkrævning i oprindelseslandet danner grundlag for beskatning af alle transaktioner. Oprindelseslandsprincippet fører systembetinget til indtægtsforskydninger. Eksportstærke medlemsstater ville profitere som følge af større momsindtægter, importstærke medlemsstater ville blive udsat for væsentlige indtægtstab.
Det er derfor absolut påkrævet at indføre et fornuftigt, makroøkonomisk clearingsystem, da det kun på denne måde er muligt at sikre de enkelte medlemsstater deres hidtidige afgiftsprovenuer. Men et sådant clearingsystem vil kun være acceptabelt for alle, hvis det kan gennemføres enkelt, klart og hurtigt og udligningsbetalinger sker uden forsinkelse. De hidtidige høringer om dette emne i Europa-Parlamentet har vist, at vi egentlig endnu ikke anser tiden for moden til rent faktisk at indføre princippet om momsopkrævning i oprindelseslandet.
Ens og bindende regler for alle er alfa og omega i en retfærdig udligning. Det er helt nødvendigt at anvende de makroøkonomiske kriterier for clearingproceduren. Ellers ville der nemlig ad bagdøren blive gennemført en differentiering mellem indenlandske transaktioner og transaktioner inden for Fællesskabet. I denne forbindelse vil jeg gerne endnu en gang henvise til, at spørgsmålet om udhuling af national beskatningssuverænitet ikke kun vedrører den direkte beskatning, hvor Den Europæiske Union i det lange løb også er nødt til at have kompetence, men også den indirekte beskatning, og at det derfor er virkelig nødvendigt at etablere en endelig momsordning, som omfatter alle transaktioner og også behandler de samme transaktioner ens i alle medlemsstater.
I stedet for afgiftsfritagelsesbestemmelserne skal anvendes en nul-momssats. Det vil især hjælpe almennyttige organisationer meget. Men den endelige momsordning skal også udnyttes som en chance til at tjene beskæftigelsespolitiske mål.
Fastsættelse af kun to momssatser, nemlig en normalsats og en reduceret momssats, vil sikkert yderligere bidrage væsentligt til at forenkle momsordningen og forøge transparensen. Da momsen principielt er konkurrenceneutral, er det ikke nødvendigt at foretage en fuldstændig harmonisering af normalsatserne. Der forestår ganske vist et stort arbejde i relation til de reducerede momssatser.
Den endelige momsordning skal suppleres med indførelse af princippet om kun ét beskatningssted for den stedlige kompetence i beskatningsproceduren. Både virksomhederne, der kun skal varetage deres forpligtelser på et enkelt sted, og skatteforvaltningerne vil profitere af denne ordning. For skatteforvaltningen bliver kontrollen af den enkelte momspligtige enklere og mere effektiv. Provenusikkerheden bliver dermed større, og for virksomhederne bliver det lettere at opfylde deres forpligtelser.
Kravet om at fastsætte et mindstemål af kontrol af medlemsstaternes opkrævningsbeføjelser er af væsentlig betydning i denne forbindelse, for at anvendelsen af princippet om kun ét beskatningssted ikke kan udnyttes til afgiftsunddragelser. Uanset den respektive ansvarlige medlemsstat har vi derfor også brug for en ordning, der bestemmer, at momsen overalt i EU forfalder til betaling på faste skæringsdatoer. Det er nødvendigt af hensyn til kravet om, at alle momspligtige skal behandles ens. Trods alle bestræbelser vil det sikkert vare rimeligt længe, før den endelige moms kan realiseres. Derfor skal vi i hvert fald sørge for at forbedre og forenkle overgangsordningen. Alle muligheder skal udnyttes til at tilvejebringe yderligere forenklinger og omkostningsbesparelser. Det vil være til fordel for det europæiske erhvervsliv og dermed ikke mindst også arbejdsmarkedet.

Donnelly, Allan
Hr. formand, på vegne af min gruppe vil jeg gerne takke hr. Lamfalussy for det fortræffelige arbejde, han har gjort som formand for Det Europæiske Monetære Institut og for det forhold, han har haft til Europa-Parlamentet.
Jeg håber bestemt, at han, selv om han opgiver sit arbejde, stadig vil besøge Parlamentet, så vi kan nyde godt af hans omfattende viden.
Jeg vil bede formanden for Det Europæiske Monetære Institut om at svare på de punkter, jeg nu vil fremsætte. Jeg har tidligere arbejdet for en finansminister i Storbritannien ved navn Dennis Healey, som De måske kender. Hr. Healey havde en regel, som han kaldte reglen om huller. Ifølge denne regel skal man holde op med at grave, hvis man befinder sig i et hul. Mener De, at det er på tide, at vi beviser over for Den Europæiske Unions borgere, at vi både kan have en vellykket Økonomisk og Monetær Union og også løse arbejdsløshedsproblemet? Det skulle så ske ved, at vi med debatten om Den Økonomiske og Monetære Union, hvor der er et tydeligt skift i borgernes holdning, skaber en ny balance i denne union.
Jeg kan huske, da De kom her i Parlamentet for at blive godkendt som formand for EMI, at De da som svar på et spørgsmål stillet af et af medlemmerne sagde, at De mente, at det ville blive meget vanskeligt at færdiggøre ØMU-projektet med det arbejdsløshedsniveau, vi havde dengang. Men arbejdsløsheden er steget siden den høring. Vi har ingen virkning haft på arbejdsløsheden. Vi må da efterhånden erkende de politiske signaler fra befolkningen i Storbritannien og Frankrig, og at folk er nervøse i de lande, der hidtil har støttet Den Økonomiske og Monetære Union; de ønsker en økonomisk og monetær union, der ikke er et mål i sig selv, men et middel til at nå målet, nemlig en balance, som kan skabe arbejdspladser.
Jeg vil især gerne henlede Deres opmærksomhed på, hvordan vi fremover kommer til at behandle ØMUspørgsmålet. Nu er der 9 ministerpræsidenter ud af 15, der kommer fra den socialistiske familie eller er socialdemokrater. Det viser, at der har været et skift i Europa til fordel for en mere afbalanceret politik. Er det derfor ikke på tide, at vi ser på en ny udviklingsmodel for Den Europæiske Union?
Jeg tænker især på to politiske områder: stabilitetspagten, hvor franskmændene gjorde ret i at bede om en udsættelse. Det er på tide, at vi medtager noget om vækst i pagten, så det ikke kun er af navn, at pagten drejer sig om vækst og stabilitet. Bør vi ikke aktivere artikel 103 i Traktaten, så vi kan få en god, økonomisk koordination?
Det bedste, De kunne gøre i dag, hr. Lamfalussy, er, hvis De i Deres afsluttende bemærkninger til os i Deres egenskab af formand for EMI sendte et kraftigt signal til finansministrene og regeringscheferne i Amsterdam om, at de skal erkende presset fra borgerne, så vi ganske vist kan få en ØMU, men det skal være en ØMU, der nyder offentlighedens tillid, og som skaber job. Det kan De gøre for os her i dag.

Herman
Hr. Lamfalussy, vi er mange, der beklager, at dette er sidste gang, De er blandt os. De har ramt den rigtige tone over for parlamentsmedlemmerne. De har været tilstrækkelig sikker på Dem selv, Deres teorier og Deres erfaringer til at acceptere en åben dialog, hvilket visse højtstående teknokrater endnu ikke vover at gøre med parlamentsmedlemmer. De har været videnskabeligt upartisk og streng, men samtidig i besiddelse af en høflighed, som vi alle har sat pris på. Derfor taler vi i dag til Dem med blandede følelser.
På et tidspunkt, hvor alle økonomiske indikatorer langsomt, men sikkert bevæger sig mod den konvergens, der kræves for at igangsætte Den Økonomiske og Monetære Union inden for den aftalte frist og i overensstemmelse med Maastricht-traktaten, hvilket De så glimrende gjorde rede for for lidt siden, har to rent politiske begivenheder medført et uforudset brud på den proces, som finansmarkederne i hele verden i vid udstrækning har stadfæstet og foregrebet.
De to begivenheder, der fandt sted i Frankrig og Tyskland, de to lande, som trækker læsset i Unionen, risikerer at bringe endnu flere store huller i den allerede skumplende vej hen imod den fælles mønt. Det første problem er Jacques Chirac's satsning, han ville give sig selv de politiske muligheder for at træffe upopulære foranstaltninger for at sætte Frankrig i stand til at overholde kriterierne i Maastricht-traktaten. Vi ved, hvad der skete. Den anden fremfusende personage er Theo Waigel, der ud fra et ønske om at overbevise sine landsmænd om, at euro'en vil være lige så solid som D-marken, med en nogle gange generende vedholdenhed gentog, at det var absolut nødvendigt at respektere de 3 %, 3 % og intet andet, ikke 3, 2 % eller 3, 3 %. Han er nu i dag ved at falde i den fælde, som han havde udtænkt for andre.
Der er vi så i dag. Skal vi som min ven hr. Donnelly lytte til folkets røst? Skal vi i ly af den altomsluttende, komfortable velfærdsstat undgå at træffe de foranstaltninger, som tilpasningen til internationaliseringen, der er et faktum, kræver? Skal vi gennemføre en politik, der består i ikke at ville se virkeligheden i øjnene, i at drømme i vågen tilstand, i at stikke hovedet bag busken og tro, som nogle gør det, at vi kan løse problemet ved at nedsætte arbejdstiden uden at nedsætte lønnen, ved at øge antallet af tjenestemænd, ved at øge mindstelønnen, ved at stoppe liberaliseringen? Hvis dette er nogle personers løsning, er jeg desværre bange for, at de vil blive frygteligt desillusionerede.
Verden har ændret sig, om man vil det eller ej. Europa har ikke længere det monopol, som det havde i århundreder, hvor det både havde monopol på videnskab, teknik, finans, penge og militær magt. Det er slut. For at Europa kan tilpasse sig denne nye virkelighed, er der behov for en indsats. Det er ikke ved at lytte til dem, der siger »Hr. bøddel, blot et minut mere«, at vi når resultater. For det er det, det franske valg gik ud på: «Ikke lige med det samme, lad os lidt endnu nyde statens godgørenhed«. Det er den løsning, som nogle slår til lyd for.
Jeg siger, at det er på tide, at vi tager os sammen. Europa skabes, hvis vi har held til at overvinde forskellene. Alle de ansvarlige, alle dem, der ikke kan undskylde sig med, at de ikke har kendskab til realiteterne i verden, gør sig dette klart. Hr. Donnelly tager ofte til USA. Han ved, hvordan verdenssituationen er i dag. Han kan ikke undskylde sig med, at han ikke er bekendt med det pres, som internationaliseringen medfører. Derfor håber jeg, at alle de ansvarlige fra alle partier, uanset hvem de er, gør sig denne realitet klart og står fast på det mål, som vi har valgt og, forekommer det mig, indtil nu med held.
(Bifald )

Garosci
Hr. formand, også vor gruppe tilslutter sig den tak, der er rettet til formand Lamfalussy, for det engagement han har udvist i denne periode, der naturligt har været det samme som et engagement, der i tidsog omfangsmæssig henseende ikke har kendt fortilfælde i de fælles institutioners historie. Vor tak går ligeledes til de fire ordførere samt de ordførere, der har udført et fremragende stykke arbejde i et øjeblik, hvor - jeg gentager - Europa særlig forventer store svar på det økonomiske område og samtidig giver udtryk forhåbninger og en frygt, som vi aldrig tidligere har set os stillet overfor.
Vi må imidlertid gøre os forholdene klart, således som de er, og ikke som vi gerne så, at de var. I disse år og i disse måneder skal medlemsstaterne, det forenede Europa, træffe endelige valg, der tilsammen lægger hovedvægten på de økonomiske og sociale områder, og det er svært at få disse to til at forenes. Europa er født på grundlag af økonomiske forhold - EKSF for kul og stål - og har senere udviklet sig på det sociale område og bestræber sig i dag for at finde et rimeligt forhold, en retfærdig ligevægt mellem økonomiske og sociale forhold. I dette alvorlige dilemma, med henblik på denne vanskelige situation, har vi i dag fire svar med de betænkninger, vi i øjeblikket behandler, som skal hjælpe os til og føre til vor endelige stillingtagen, som naturligvis ikke på forhånd kan udelukke arbejdet og samtlige de enkelte medlemsstaters forpligtelser. Uafhængigt af deres øjeblikkelige situation ved vi, at den politiske, økonomiske og sociale mobilitet her i Europa er ekstraordinær, og at det i dag er meget vanskeligt at træffe endelige valg, og at situationen kan sætte grænser for lande, hvis engagement i fortiden og fremtiden er garantien for kontinuiteten i og den fulde udbygning af vor del af verden.
Særlig i hr. Mezzaromas betænkning om Det Europæiske Monetære Institut er der et aspekt, som ordføreren har fremhævet, nemlig at den politiske union ikke kan se bort fra Den Monetære Union og omvendt. Den italienske udenrigsminister Dini, der har været formand for Rådet, og som også jeg har kritiseret i tidligere betænkninger, har netop for nogle dage siden udtalt: «Vi har stærkt fremhævet, at man ikke må forsømme det politiske Europa og ikke betragte det som overskygget af udviklingen i retning af den fælles mønt, som vi naturligvis erkender er en ekstraordinær byrde«. Vi har viderebragt disse ord direkte til rådsformanden, den hollandske premierminister Wim Kok, og formanden for Europa-Parlamentets Udvalg om institutionelle spørgsmål. Dette er et vigtigt aspekt, som på ny skaber tiltro til, at denne institution har indflydelse på de forestående beslutninger.
Minister Dini fortsætter: «Overgangen til etapen i Den Monetære Union vil ikke blive en forandring i henseende til grad, men en virkelig forandring, der, som man kan forstå, vil medføre rystelser. Denne gang står vi over for bebudelse af en revolution i egentlig forstand«. Og man har aldrig forberedt sig tilstrækkeligt på en revolution. Dette er grunden til, at vi fortsat er forpligtet til at give det kvalitative fortrin frem for det kvantitative og særlig have opmærksomheden henvendt på de store operative sektorer, der kan gøre forandringen til noget positivt. Jeg hentyder herved særlig til de små og mellemstore virksomheder, som har været behandlet i samtlige betænkninger. Vi taler om skatte- og afgiftsmæssige lempelser og afskaffelse af forskellige former for bureaukrati for at gøre det muligt for de små og mellemstore virksomheder at arbejde bedre.
Hvad endelig angår momsen tiltræder vi den indstilling, der er kommet til udtryk, og vi er kommissær Monti taknemmelige for det intense arbejde, der særlig er udført i den gruppe, som bærer hans navn, og som i os har tilhængere af en harmonisering af systemet. Endelig vil vi arbejde på og forsat udvikle alt, hvad det fælles marked bør betragte som retningslinjerne i udviklingen frem imod et virkeligt internt marked.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, ærede medlemmer, forhandlingen under ét i dag, som blev indledt med et indlæg fra formanden for Det Europæiske Monetære Institut, hr. Lamfalussy, er kommet på et vigtigt tidspunkt, og jeg tilslutter mig anerkendelsen af hr. Lamfalussys arbejde og det gode samarbejde, han navnlig har haft med Parlamentet (sidste år havde jeg den ære at udarbejde betænkningen om instituttets første årsberetning).
Vi står over for et nyt usikkerhedsmoment, som er opstået, efter at Frankrig i går gav udtryk for sin holdning på ECOFIN-mødet én uge før mødet i Amsterdam, som burde føre til en ny traktat. Jeg mener, at det vil være en vigtig konklusion fra mødet, at man konstaterer, at Europa-Parlamentet konsoliderer, styrker og på en meget klar måde insisterer på nødvendigheden af, at Den Økonomiske og Monetære Union og euroen gennemføres på de fastsatte vilkår inden for de fastsatte frister.
Jeg tror, at ethvert usikkerhedsmoment på nuværende tidspunkt kan føre til vanskeligheder i en økonomisk situation, hvor der registreres et stigende opsving, hvilket både ses af den europæiske økonomis udvikling i det forløbne kvartal og af Kommissionens forudsigelser for dette år og for næste, som vi har debatteret her. Og jeg tror, at man skal tilbyde en passende økonomisk ramme netop til gennemførelsen af dette projekt, der, som De ved, også har en meget vigtig politisk dimension for gennemførelsen af Den Europæiske Union.
Jeg vil gerne understrege, at det nuværende tidspunkt ikke er det mest passende til at bede institutioner som Det Europæiske Monetære Institut eller den kommende Europæiske Centralbank om at gennemføre politikker, der ikke hører ind under deres område. Det Europæiske Monetære Institut, og dernæst Den Europæiske Centralbank, skal sikre stabilitet og solvens med lav inflation og lave rentesatser, som på internationalt plan tilbyder troværdige, sikre og solvente rammer. Og hvis regeringerne og administrationerne gennemfører økonomiske politikker inden for konkurrencedygtige rammer, så kan vi løse det europæiske samfunds mest alvorlige problem: Arbejdsløsheden. Men man skal ikke kræve af disse institutioner, at de ordner det, som andre administrationer og andre regeringer bør gøre, selv om det ud fra et valgmæssigt synspunkt på kort sigt kan være en fordel for disse.

Ribeiro
Hr. formand, på min gruppes vegne vil også jeg udtrykke påskønnelse af hr. Lamfalussys arbejde uagtet de divergerende synspunkter, der stadig eksisterer. Denne forhandling under ét om de fire betænkninger bør, efter den seneste samling i Rådet af Økonomi- og Finansministre, give anledning til at rejse en række spørgsmål, som man dog viger tilbage for at stille, og ofte har vi en ubehagelig fornemmelse af at skulle udtale os om noget, som allerede betragtes som afgjort, og som det blot er hensigten at omsætte i praksis hurtigst muligt.
Nogle ændringer er der dog sket under indtryk af overvejelser over de sociale konsekvenser af de pågældende foranstaltninger, og vi noterer os med tilfredshed, at der kan spores en begyndende erkendelse af, at det er nødvendigt med yderligere overvejelser, også på områder, der betragtes som allerede afgjorte. De fire betænkninger indskriver sig fuldt ud i de generelle retningslinjer, som vi har taget afstand fra, men de indeholder også nogle positive punkter, som vil kunne bidrage til den nødvendige refleksion.
I hr. Mezzaromas betænkning kan man læse, at EMI fokuserer på stivhederne på arbejdsmarkedet som roden til alt ondt, men undlader at komme ind på de mangelfulde investeringer, den mangelfulde købekraft og den mangelfulde efterspørgsel, som især skyldes den høje arbejdsløshed og en lang række andre strukturelle årsager; dette giver os ikke et korrekt refleksionsgrundlag, og vi kan ikke undlade at udtrykke bekymring for, at angrebet på det såkaldt stive arbejdsmarked er inspireret i USA's eksempel, i den der praktiserede lønfleksibilitet i nedadgående retning, som ville være katastrofal i nogle medlemslande, bl.a. Portugal, hvor lønspredningen i forvejen er meget stor, medens den sociale beskyttelse er svag og skrøbelig.
Når det i hr. Ettls betænkning understreges, at det er nødvendigt at skabe mere gunstige ledsageforanstaltninger for realøkonomien, er det som så ofte før arbejdsløsheden, der henvises til, uden at det dog har fået praktiske konsekvenser, men der skal også henvises til en reel tilnærmelse af levevilkårene i overensstemmelse med artikel 117, til økonomisk og social samhørighed.
Når det i Fourçans-betænkningen anses for nødvendigt at foregribe de situationer, som Unionens medlemsstater kan befinde sig i i tilfælde af asymmetriske eller symmetriske chok, er det så ikke nødvendigt at udmønte dette som et punkt i beslutningsforslaget? Jeg vil særlig fremhæve punkt 13, hvori det erkendes, at den nuværende politiske situation ikke taler til fordel for en tilsidesættelse af bestemmelsen om enstemmighed i forbindelse med den skattemæssige harmonisering, og hvori det vitale spørgsmål om følelsen af skattemæssig suverænitet rejses og ikke alene det.
Når fru Randzio-Plath flere steder i sin betænkning anstiller betragtninger over nødvendigheden af en socialt retfærdig afgiftspolitik og en styrkelse af afgiftspolitikken som instrument til at håndtere problemet med de forskelligartede nationale situationer, sætter hun da ikke fingeren på nogle ømme punkter, som man helst ville forbigå i tavshed? Men hvordan kan hun så i punkt 19 i betænkningen uden videre foreslå indførelse af princippet om flertalsafgørelser i afgiftsspørgsmål som et middel til anvendelse i situationer, hvor medlemsstaterne massivt afviser noget, der måske kan vise sig at være rigtigt på længere sigt, men som i dag ville være til stor skade for dem?
Det er beklageligt, at der i disse betænkninger kun er få punkter, der giver grundlag for refleksioner over følgerne af den igangværende udvikling. Dette forhindrer dog ikke, at vi påskønner dem som en reel opfordring til at tage hul på en debat, som man ikke ønsker, men som den sociale realitet nødvendiggør.

Wolf
De herrer formænd, hr. kommissær, kære kolleger, vælgerne har, sådan som hr. Donnelly allerede så rigtigt har givet udtryk for, endnu en gang givet os en enestående chance for nu at korrigere den neoliberale og keynesianistiske konception af euroen og den tilsvarende strategi, ikke tilbage til 50'erne, monsieur Herman, men fremad mod det 21. århundrede.
Nu kan og skal vi rydde vejen til en monetær union, inden for hvis rammer de store strukturproblemer immervæk kunne løses, som kasinokapitalismens hidtidige fyrværkeripolitik blot har skjult, nemlig problemet med arbejdsløsheden og problemet med den økologiske krise - hvem taler da endnu om Rio-kriterierne, de indgåede Rio-commitments og Delors-forpligtelserne - men også problemet med vores medlemsstaters reelle, ikke kun monetære konvergens. Vi bør virkelig gribe chancen for at komme ud af situationen med det ødelæggende »Tilbage til Brüning«, hvor vi ikke skal gå tilbage til en klassisk keynesianisme, men via Keynes gå i gang med at foretage en selektiv social og økologisk ombygning af vores nationaløkonomier. Dertil hører flankeringen gennem en fælles og koordineret beskæftigelsespolitik, for det vil ikke være muligt at opbygge en stabil euro med stadig flere arbejdsløse.
Europa-Parlamentet har siden 1994 gentagne gange udarbejdet forslag, der konsekvent er blevet ignoreret af regeringerne. Dertil hører integreringen af centralbanken - af de franske socialister er stikordet »erhvervsregering« igen blevet nævnt - men også bindingen til Fællesskabets mål og procedurer. Dertil hører revisionen af monstrummet stabilitetspagten hen imod en pagt, der muliggør og fremmer en fælles aktion i medlemsstaterne for solidaritet og beskæftigelse. Dertil hører også en anden fortolkning af konvergenskriterierne, der skal fortolkes som udgangspunkter for en politik, der tilgodeser den reelle konvergens og i virkeligheden ikke - og her har monsieur Herman fuldstændig ret - i aritmetisk fetichisme må nedfortolkes til 3, 0 eller sågar 3, 00. Dertil hører ikke mindst - og det er kommissær Montis fortjeneste at have gjort opmærksom på det igen og igen - afslutningen af skattedumpingen. Vi har brug for en vej ud af kniben, dvs. vi skal forhindre, at vi sådan bare igen kan stifte gæld, hvilket i virkeligheden er et problem, og kan beskatte alle de steder, det er muligt. For beskatningen af formue og virksomhedernes overskud undergraves i stigende grad af skattedumpingen, og et samfund, der dækker sine infrastrukturomkostninger med midler fra arbejdstagernes kasser og skovler dem tilbage til virksomhederne, kan ganske vist på kort sigt opnå konkurrencegevinster, men det vil ikke være bæredygtigt.
Vi har nu chancen for at rette op på tingene. Vi skal udnytte den, og medlemsregeringerne har i Amsterdam chancen for at gøre en indsats her, ellers vil vi i virkeligheden gå interessante, nemlig kritiske og beslutningsrige tider i møde.

Ewing
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Randzio-Plath for hendes radikale nytænkning i forbindelse med moms-systemet; det er et meget indviklet system og ser ikke ud til at være udformet til at passe til det indre marked.
Skridtet i retning af et endeligt moms-system baseret på oprindelsesprincippet er en lang proces, så jeg foreslår, at vi ikke glemmer, at vi også kan forbedre forholdene på kort sigt. Moms er en almindelig form for forbrugsafgift, som betales af alle uanset indkomst, og en taler har allerede nævnt social retfærdighed, og jeg synes, det er vigtigt, at vi løser det problem på en socialt retfærdig måde.
I sin begrundelse anfører fru Randzio-Plath, at hidtil tilladte socialpolitisk vigtige fritagelsesbestemmelser skal erstattes af anvendelsen af en nul-momssats. Her er der en advarselslampe, der lyser, for noget sådant vil ændre det retlige skattegrundlag for organisationer, der er undtaget, og måske muliggøre anvendelsen af en nedsat sats eller en standardsats i fremtiden.
Jeg mener ikke, der er nogen som helst form for logik i, at momssatsen på aviser, bøger og blade svinger fra 0 til 25 %. Nye uddannelses- og informationsressourcer belægges også ofte med den fulde sats. På vor vej ind i den teknologiske tidsalder bør en elektronisk side da behandles på samme måde som en trykt.
Jeg har indgivet mine ændringsforslag og anmoder om støtte til ændringsforslag nr. 13 og 14 og også til hr. Millers ændringsforslag, nr. 1, hvor han opfordrer til, at visse varer og tjenester såsom børnetøj, sko, mad, lægeudstyr, bøger, sociale ydelser osv. skal være undtaget. Vi ønsker jo at bekæmpe analfabetisme og fremme informationsfrihed, kulturel mangfoldighed og veluddannede borgere i et retfærdigt samfund. Jeg opfordrer alle til at støtte ændringsforslagene.

Le Gallou
Hr. formand, de fire betænkninger, som vi er ved at drøfte i øjeblikket, har slået mig ved deres mangel på ærlighed omkring de væsentligste spørgsmål. Ordførerne gør ganske vist en indsats for objektivt at gøre rede for den økonomiske konvergens i Den Europæiske Union, de store forskelle, der findes mellem medlemsstaternes skatte- og budgetstrukturer, eller de eventuelle strategiske akser, som den fremtidige europæiske centralbank kan vælge.
Hr. Fourçans forsøger sig endog med en social side, idet han foreslår en opblødning af kravene i stabilitetspagten ved, at de offentlige underskud ikke evalueres årligt, men over en hel økonomisk cyklus, mens hr. Mezzaroma gør sig klart, at den manglende fleksibilitet på arbejdsmarkedet ikke er den eneste årsag og heller ikke den vigtigste årsag til arbejdsløsheden. Men de egentlige årsager, der ligger til grund for den forcerede udvikling hen imod Den Økonomiske og Monetære Union, behandles aldrig. Indrøm, at den fælles mønt ikke er en uundværlig forudsætning for, at det indre marked kan fungere godt. Den tjener kun et formål, en sag, nemlig oprettelse af en føderal superstat, hvis strukturer vore regeringer er i færd med at finpudse på regeringskonferencen.
Skal sandheden frem, skaber den fælles mønt flere problemer, end den løser, og alle er klar over det. Den kræver en betydelig forøgelse af det europæiske budget for at imødegå asymetriske økonomiske chok; hr. Fourçans mindede herom for lidt siden. Den gør det vanskeligt at undgå en fiskal ensretning med hensyn til både satser og strukturer for at undgå fiskal dumping, og den begrænser dermed i betydeligt omfang de enkelte medlemsstaters handlefrihed. Den kræver nødvendigvis oprettelse af en økonomisk regering for Europa, der kan fungere som modvægt til de overdrevne beføjelser, som traktaterne giver en håndfuld tjenestemænd, der skal lede Centralbanken. Kort sagt kan den fælles mønt kun føre til fuldstændig overførsel af økonomisk, budgetmæssig og fiskal overhøjhed til Bruxelles, hvis ikke man vil skabe en situation, som er helt umulig at administrere.
Den fælles mønt er allerede en økonomisk katastrofe på grund af de budgetpolitikker, den forudsætter, og som blandt mange andre er en vigtig kilde til arbejdsløshed i Europa. Når eller hvis den bliver indført, vil det blive endnu værre, fordi den ikke indføres på gode betingelser. For ikke at udskyde datoen for dens indførelse, overvejer man nu at overtræde de principper, der er hjemlet i dogmet, de hellige kriterier i Maastricht-traktaten. Hverken Frankrig eller Tyskland vil overholde dem i 1997 og 1998, men hverken Frankrig eller Tyskland vil påtage sig ansvaret for at begrave det økonomiske monster, som Den Økonomiske og Monetære Union er. Når magthaverne skal vælges, lover de at arbejde for almenvellet, den fælles interesse, landenes fremgang. I dag må fremgang og interesse ske ved, at den fælles mønt en gang for alle opgives.

Randzio-Plath
Hr. formand, Den Europæiske Monetære Union belastes hele tiden af forskydningsdiskussioner, der naturligvis også hele tiden fører til, at befolkningen bliver foruroliget. Det er med sikkerhed ikke den egnede vej til at støtte de forberedelsesarbejder, der gøres af Det Europæiske Monetære Institut, af Europa-Kommissionen, af os og også af Det Europæiske Råd og især i ECOFIN-Rådet. Derfor, mener jeg, er det meget vigtigt, at den politiske elite i Den Europæiske Union omsider udtrykker sig klart, giver klare signaler og først og fremmest understreger det, De, hr. Lamfalussy, endnu en gang sagde i morges. Vi har gjort store, hidtil utænkelige fremskridt i retning af konvergenskriterier, og det især i forbindelse med de for Den Monetære Unions funktion så vigtige konvergenskriterier, den lave inflationsrate, de lave langfristede renter, valutakursstabiliteten og også den retlige konvergens med hensyn til centralbankernes uafhængighed.
Vi alle ved - og hr. Lamfalussy, jeg ville være Dem meget taknemmelig, hvis De også ville tage stilling til det i Deres indlæg - at fiskalkriterierne kun er et understøttende element for opnåelse af pengeværdistabiliteten, og at den kommende Europæiske Centralbank ikke gennem usolide budgetpolitikker skal tilskyndes til at føre en stram monetær politik, som vi heller ikke kan bruge i Den Monetære Union, hvis vi da vil opnå en investeringsstøttet, beskæftigelseseffektiv vækst.
Derfor er det vigtigt at understrege dette og også gøre det klart, at den, der ønsker Den Monetære Union, også er for, at der skabes beskæftigelse, og også skal sørge for beskæftigelse. Europa-Parlamentet har derfor siden 1993 som forberedelse til Den Monetære Union med henblik på moderniseringen hele tiden krævet infrastrukturinvesteringsprogrammer, der samtidig kan være en impuls for private investeringer i Europa. For så vidt er jeg også meget glad for, det er klart, at den nødvendige konsolidering af medlemsstaternes offentlige budgetter på ingen måde bør belaste de offentlige investeringer, og det bør hele tiden gøres klart, hvordan det jo også er i overensstemmelse med traktaten.
Til slut vil jeg desuden gerne bede Dem, hr. Lamfalussy, fortælle os, hvordan monetære organers demokratiske forpligtelse til at aflægge beretning kan forbedres, set med Deres øjne. Vi takker, og det siger jeg meget tydeligt på vegne af Underudvalget om Monetær Politik, for det tillidsfulde, kompetente samarbejde, for Deres overbærenhed over for alt for nærgående og despektive spørgsmål fra parlamentsmedlemmer, men også for, at De hele tiden har stået til rådighed for os. Jeg mener, De har ikke kun gjort Dem fortjent af forberedelsen af Den Monetære Union, men også af Europas fremtid, og til slut ville en vejviser for, hvordan det fremtidige samarbejde mellem Europa-Parlamentet og Den Europæiske Centralbank skal se ud, derfor være af særlig betydning for os.

Carlsson
Hr. formand, hr. Ettl har skrevet fortræffelig betænkning om EMI's rapport om den fælles monetære politik i den tredje fase. Jeg vil gerne på min partigruppes vegne lykønske ordføreren. Betænkningen, som blev vedtaget uden uenighed i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, er en god sammenfatning af den lige så udmærkede rapport fra EMI om de forberedelser, som er truffet med henblik på ESCB's opgaver i tredje fase.
Forberedelserne vedrørende de pengepolitiske foranstaltninger er endnu ikke afsluttet. EMI skitserer forskellige pengepolitiske strategier. For at vinde troværdighed for den nye mønt og skabe forståelse gælder det om at kunne kommunikere den valgte strategi. EMI går ind for, at ECB's strategi tager udgangspunkt i pengemængdemål og direkte inflationsmål, hvilket vi varmt tilslutter os.
At begynde at vakle og undlade at holde fast ved de valgte strategier kan i forbindelse med et så omfattende projekt som ØMU forårsage stor skade. Netop derfor er det så vigtigt, at ECB er uafhængig og har beskyttelsen af pengenes stabilitet som sin langsigtede og højst prioriterede opgave. Faren ved at vakle er blevet aktualiseret af de socialistiske lederes ønske om at udskyde eller ligefrem ændre hele ØMU eller stabilitetspagten. Men stabilitetspagten er afgørende for, om man kan skabe den nødvendige troværdighed for den nye mønt.
Min partigruppe ønsker en fortsat europæisk opbygning for frihed og fred, som bygger på et borgernes Europa, hvor handel og udveksling skaber samhørighed og dynamik. Vi er de fremmeste fortalere for virkeliggørelsen af det indre marked, som vil styrke vor fælles konkurrenceevne og dermed øge væksten og skabe nye arbejdspladser i Europa. Netop derfor er det så vigtigt at fjerne hindringerne for handel over grænserne. Fru Randzio-Plaths betænkning om et fælles momssystem er et glimrende eksempel på noget sådant.
Det indre marked og den fælles mønt er de institutioner, som EU har brug for at kunne fremme konkurrenceevnen. De forskellige systemer, som i øvrigt er vokset frem i vore lande, udgør en berigende mangfoldighed, som ikke fortjener at blive harmoniseret. Vore fælles institutioner er de ydre rammer, som angiver de langsigtede betingelser. Indholdet må skabes af borgerne og de erhvervsdrivende. En sund konkurrence mellem de forskellige nationale systemer og løsninger gør det lettere at finde frem til den bedste model. Det bekymrer mig derfor, at nogle ønsker at hindre konkurrence og forandringer; det vil kun gøre os fattigere. En vidtrækkende politisk skatteharmonisering ville ikke bidrage til at løse vækstproblemet i Europa. Den ville tværtimod fastfryse det høje omkostningsniveau og den store arbejdsløshed.
Jeg går ind for et mangfoldighedens Europa, der samarbejder om fælles løsninger, hvor der er behov for sådanne. Jeg går også ind for, at politiske ledere holder indgåede aftaler og udviser fremsyn og ikke kun går efter kunstgreb og populisme.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, debatten i dag om Den Økonomiske og Monetære Union, euro'en, moms og koordinering af budgetpolitikkerne rører ved noget vigtigt, nemlig medlemsstaternes valuta og offentlige finanser i lyset af Den Økonomiske og Monetære Union.
Alle disse betænkninger har i det store hele vor gruppes tilslutning, skønt vi ikke kan dele filosofien i afsnit 19 i betænkningen af Randzio-Plath, der forkaster princippet om enstemmighed i beslutninger på det fiskale område.
Med hensyn til moms er overgangen til det endelige momssystem, der skulle have fundet sted 1. januar 1997, blevet udskudt på ubestemt tid. Men man må indrømme, at det nuværende system skaber mulighed for omfattende, alvorligt bedrageri. Vi kender overgangssystemets mangler, og Den Europæiske Union må sætte sig tre mål. Dels bedre kontrol med leverancer til udlandet, dels en bedre sammenligning af de oplysninger, som toldvæsenet og generaldirektoratet for indirekte beskatning er i besiddelse af, og endelig en forbedring af informationsudvekslingen mellem medlemsstaterne. En ting er sikker, og det er, at overgangen til det endelige system, der skulle gøre det muligt at pålægge afgiften i produktets oprindelsesland, kræver en forbedring af det nuværende system.
Jeg vil gerne her fremsætte en mere politisk og mere generel bemærkning. Hvis jeg skal tro pressen i dag, har den nye franske minister for europæiske anliggender anmodet om yderligere seks måneder til at sætte sig ind i alle sagerne. Har han ikke beskæftiget sig med dem, mens han var medlem af denne forsamling, det vil sige indtil sidste fredag? Jeg kritiserer ikke gerne en kollega, men alligevel. En parlamentariker, der har været medlem i tre år, som aldrig har taget ordet på et plenarmøde, som vi aldrig har set hverken i Udvalget om Økonomi eller i Underudvalget om Monetær Politik, og hvis mest bemærkelsesværdige skriftlige spørgsmål omhandlede en sammenligning mellem skarven phallacrocorax carbo sinensis og skarven phallacrocorax carbo carbo, kommer skinhelligt nu, hvor han er blevet minister, og beder om en frist på seks måneder, uden tvivl til at undersøge en sag, som har var bedøvende ligeglad med, da han var parlamentariker.
Vi er en del, der har arbejdet her i flere år, og som er parate til at give ham specialundervisning, hvis han har brug for hjælp inden topmødet i Amsterdam. Hr. Pierre Moscovici, for det er jo ham, der er tale om, og hans medsammensvorne Dominique Strauss-Kahn tager den fælles mønt som gidsel og påtager sig det enorme ansvar for, at det arbejde, som tålmodigt og omhyggeligt er udført af Kommissionen, Rådet, Parlamentet og Det Monetære Institut i Frankfurt, risikerer at slå fejl. Jeg er sikker på, at historien vil vide at stille dem til regnskab.

Harrison
Hr. formand, er det skarven eller emu'en, vi forsøger at få til at flyve?

Berès
Det forekommer mig, at vor kollega Giansilys ord i højere grad var et personligt angreb end en politisk vurdering af de løfter, som de franske socialister fremsatte i løbet af valgkampagnen, og som gav dem sejren.

Cox
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med et foruroligende problem, nemlig den manglende enighed, som igen er dukket op om spørgsmålet om skattepolitikken i hjertet af ØMU-debatten. Dette problem skal vi have løst i en fart. Hvis ikke det sker, kan det både politisk og økonomisk skabe stor uro i det forberedende arbejde til en vellykket ØMU-start.
Der er en enorm arbejdsløshedskrise i Europa i dag, men vi må ikke narre os selv om, hvordan den skal løses. Det kræver en erkendelse af, at vi i en global økonomi kræver et mere fleksibelt arbejdsmarked i Europa. Det kræver en forståelse af, at vi i den nuværende sammenhæng og i ØMU'en har brug for en løn- og indkomstpolitik, der tager hensyn til stigning i produktivitet og konkurrenceevne. Det kræver, at vi, hvor det er muligt, gør arbejdskraften mere mobil inden for Unionen gennem en række foranstaltninger såsom forbedrede muligheder for overførsel af pension og andre praktiske foranstaltninger. Det kræver, at der lægges større vægt på europæisk forskning og udvikling. Det kræver konstant jagt på større konkurrenceevne. Det kræver, at man undersøger mulighederne for, at man ved udbetaling af de sociale udgifter går fra passive til mere aktive modeller.
Alt dette og mere til er der behov for, men ikke illusionen om, at hurtige, kortsigtede budgetter er svaret. Det har vi prøvet. Hvis vi prøver igen, skaber vi en illusion, og den illusion fører til en svag, inflationshærget højrentezone i Europa. Det har vi heller ikke brug for. Så vi må have orden i denne forhandling nu, holde op med at narre os selv og erkende, at en solid ØMU kræver et solidt skattegrundlag. Alle, der ikke forstår det, kommer til at betale prisen i form af højere renter og en inflationsusikker europæisk zone.
Vedrørende momsspørgsmålet er jeg grundlæggende enig i det, ordføreren siger. Den Liberale Gruppe ønsker to ting fra Kommissionen: At den på kort- eller mellemlangt sigt søger at løse problemerne og manglerne ved det nuværende system, og at den fortsat arbejder i dybden med at komme væk fra systemet til en ny ordning, hvor den tager udgangspunkt i oprindelse. Vi kan ikke bede medlemsstaterne om at handle i mørke. Vi skal vide, hvilke indkomstmæssige følger det får for staterne. Vi skal have problemerne med den makroøkonomiske fordelingsnøgle løst, og jo før, jo bedre. Med det forbehold støtter Den Liberale Gruppe Kommissionens tidsplan.

Hautala
Hr. formand, jeg synes, at denne debat burde have været voldsommere allerede for længe siden. Nemlig drøftelsen om den fremtidige Europæiske Centralbanks alt for uafhængige rolle og om, at man i forbindelse med ØMU'en bliver nødt til at have et tættere samarbejde om den økonomiske politik, især inden for beskatningsområdet, eftersom konkurrencen på beskatningsområdet i ØMU'en mellem de enkelte medlemslande vil blive skærpet. Dette fordrejer konkurrencen og vanskeliggør også medlemsstaternes bestræbelser på at sikre tilstrækkelige skatteindtægter.
Vi er forholdsvis tilfredse med disse betænkninger. De indeholder ret mange betragtninger over, hvordan der bør indføres demokratisk kontrol som modvægt til den kommende Europæiske Centralbank. I mit eget parti i Finland er der opstået tanke om, at der i Den Europæiske Centralbank skulle være et organ bestående af EuropaParlamentets medlemmer. Eksempelvis har den finske centralbank naturligvis en sådan forsamling af bankbefuldmægtigede, der består af parlamentarikere. Det er måske en lidt for sammenfaldende ide, eller i hvert fald søger man at nå det samme, som franskmændene har holdt i live, når de har talt om et stabilitetsråd. Men det vil dog give en parlamentarisk dimension til problemet med demokratiske kontrol.
Det er også indlysende, at Europa-Parlamentet skal høres, når centralbankens ledelse skal udpeges. Høringen bør vedrøre den samlede ledelse, idet har man nogensinde set et så uafhængigt rådgivende organ, der på så afgørende vis kan begrænse de demokratisk valgte organers muligheder for at udøve økonomisk politik?

Castagnède
Hr. formand, kære kolleger, disse fire betænkninger giver os lejlighed til at give udtryk for vor støtte til alle dem, der ønsker, at Europa ikke blot skal være et marked og en mønt, men det er også en opfordring til dem om at forklare, hvad de forstår ved »en økonomisk regering for Europa«, som efter vores mening bør adskilles klart fra det monetære spørgsmål.
Med hensyn til det monetære spørgsmål vil vi endnu engang understrege, at det er absolut nødvendigt at anvende hele traktaten og ikke andet end traktaten. Hele traktaten, dvs. den fremtidige monetære institutions uafhængighed og også forbud mod for store underskud. Traktaten betyder, at vi beklager det skred, der blev konstateret i Dublin, mellem traktatens målsætning om forbud mod for store underskud og den nu klare henvisning til et mål, der siger systematisk balance eller endog overskud. Der er efter vor mening her tale om en form for dogmatisk skred, som er baseret på den helt forkerte antagelse, at vækst og beskæftigelse kun kan komme ud af monetær og budgetmæssig stabilitet.
Hele dette århundredes økonomiske historie viser det modsatte. Den fælles mønt har ikke behov for denne økonomiske berettigelse. Hvis den er et nødvendigt mål for gennemførelsen af Den Europæiske Union, er den et politisk mål, og vi ved godt, at det er, fordi Unionen ikke kan skabes uden budgetmæssig stabilitet, at den er nødvendig. Der er tale om politiske mål.
Med hensyn til en økonomisk regering skal denne netop beskæftige sig med spørgsmålet om vækst og stabilitet, men på en måde, der er uafhængig af den monetære målsætning. Man må ikke tage fejl af forhandlinger eller tidsplan. For at nå frem til denne afbalancerede økonomiske opbygning af Europa er der for eksempel behov for en styrkelse af fællesskabsaktionerne gennem en styrkelse af budgetmidlerne og en styrkelse af de fiskale midler. Dette forudsætter for eksempel indførelse af afstemninger med kvalificeret flertal i det mindste for en del af den fiskale sektor. Det, der står på spil, er regeringskonferencen og ikke stabilitetspagten.

Blokland
Hr. formand, i sidste uge lå den såkaldte eurobåd fortøjet ved Westerkade i Rotterdam. Om bord var der en udstilling, der beskrev Europas monetære historie. I denne uge er skibet påbegyndt en rundfart til forskellige byer i Nederlandene, Belgien Tyskland og Frankrig. Efter planen kommer den flydende euroudstilling her til Strasbourg i næste måned.
I sammenligning med indførelsen af den ægte euro er eurobådens sejlads op mod strømmen en let sag. Waal og Rhinen hører ikke til de stride floder, og om sommeren skal man næppe frygte stærke storme.
Men økonomisk og monetært har der rejst sig en kraftig storm i Europa. Tilliden til ØMU&#x02BC;en svinder dag for dag. Den nye franske regering ønsker, at Spanien og Italien også skal med i euroen. Selv om disse medlemsstater formelt skulle opfylde kriterierne - hvad Italien ikke på nogen måde vil kunne - så ved enhver, at markedet alligevel ikke har nogen tillid til en bred ØMU. Det fører uigenkaldeligt til en slap euro. Og det er ikke ønskeligt, som ordføreren, hr. Ettl med rette bemærker.
Konsekvenserne af dette standpunkt er et argument for en udsættelse af ØMU&#x02BC;en. Denne konklusion bliver forstærket af den kendsgerning, at arbejdsløsheden i Tyskland fortsat holder sig på et højt niveau. Alligevel må og skal ØMU&#x02BC;en gennemføres, det siger forbundskansler Kohl. Det betyder, at en korrekt opfyldelse af traktatkriterierne ikke er mulig for 1998.
Også Europa-Kommissionen siger, at en udsættelse er umulig. En udtalelse, som er en følge af en uforsvarlig opførsel. Først promoveres ØMU&#x02BC;en, og når det viser sig, at den ikke kan gennemføres, siger man, at man ikke har andet valg end alligevel at gå videre. Når der i begge tilfælde truer en katastrofe, har myndighederne tydeligvis handlet utilbørligt.
Et punkt, jeg undrer mig over, er, at centralbankernes uafhængighed støttes i forslaget til beslutning, samtidig med at bankens regnskabspligt over for Parlamentet understreges, og der argumenteres for et nyt politisk organ, som økonomisk skal være centralbankens modstykke.

Lukas
Hr. formand, det faktum, at Den Monetære Union, som tingene ser ud og skrider frem for øjeblikket, skulle være et økonomisk samarbejde, der med hensyn til sin valuta ganske vist kan sammenlignes med en nationalstat, hvor strukturerne på mange andre områder, der imidlertid absolut er relevante for Den Monetære Unions succes, er meget fragmenterede i de enkelte medlemsstater, alene dette faktum indeholder en masse problemer. Det drejer sig om en række spørgsmål, der burde løses til bunds, før Den Monetære Union etableres. Hvis der kun stiles mod halvhjertede løsninger i forbindelse med skatteharmoniseringen og i stabilitetsspørgsmålet, vil Den Monetære Union blive meget usikker til bens. Den fælles valuta skal forbedre den måde, det indre marked fungerer på. Men for samtidig at fremme vækst og beskæftigelse, burde Unionen beskæftige sig med de enkelte medlemsstaters budget- og skattepolitikker, da de naturligvis påvirker Unionens samlede økonomiske situation i væsentlig grad.
Der rejser sig spørgsmålet om at koordinere de nationale budgetter eller endog forøge unionsbudgettet signifikant. Men som ordføreren, monsieur Fourçans, selv udtrykker det, er det et meget vanskeligt spørgsmål, både økonomisk og politisk, og jeg frygter, at i realiteten kan disse spørgsmål ikke løses på mellemlang sigt, fordi Europa endnu ikke er moden til det. Hvad angår skattespørgsmålet, gør ordføreren meget klart opmærksom på den illoyale skattekonkurrence, der kunne opstå mellem medlemsstater eller regioner på forskellige områder.
Også her drejer det sig politisk om yderst vanskelige spørgsmål, da strukturerne, traditionerne og kulturerne afviger meget fra hinanden i de enkelte medlemsstater. Hvad ordføreren ikke kan sige, er, hvordan de fordrejninger skal forhindres, man kan frygte, vil opstå som følge af forskellige skatter. Enstemmighedsprincippet i dette spørgsmål er jo foreløbig en hellig ko for mange medlemmer. Det må med sikkerhed forventes, at forskellige skatter og sociale byrder som følge af den hårfine sammenlignelighed mellem lønninger og lønomkostninger senere hen vil medføre, at arbejdstagerne vil udvise en kraftigere mobilitet på den ene side, og at virksomheder vil udnytte disse placeringsfordele på den anden side.
Kommissær de Silguy har ment, at han var villig til at tale om alt, bare ikke om tidspunktet for, hvornår Den Monetære Union skal begynde. Jeg mener, han netop er nødt til at beskæftige sig med spørgsmålet om en ny realistisk tidsplan, der gør det muligt at skabe en ægte konvergens, hvis han ønsker, at Den Monetære Union bliver en velsignelse for Europa og ikke et varigt problem. Hvis man ønsker Den Økonomiske Union, sådan som jeg gør, kan man også ønske den på et senere tidspunkt, og jeg tror, at de, der ønsker den, også må gå ind for, at borgerne inddrages i dette spørgsmål i højere grad.

Thyssen
Hr. formand, beskæftigelse og dermed også konkurrenceevne og vækst fortjener vor særlige opmærksomhed. Det er allerede sagt mere end én gang her til formiddag. Lad os gøre os klart, at alle tre begreber påvirkes af den måde, man tilrettelægger sine indirekte skatter på, og at fru Randzio-Plaths betænkning således vedrører en byrde, som vi ikke må omgås letfærdigt, blandt andet af følgende fire supplerende grunde.
Momsen er naturligvis af betydning for hver enkelt medlemsstats statsindtægter. Den er dernæst en forbrugerbeskatning, hvorfor alle berøres af den. Momsen er også af stor betydning for virksomhedernes administrative byrder, og endelig kan momsen medføre en forskydning i de indre handelsstrømme og i tiltrækningskraften af visse tjenester, som vi tilbyder forbrugere uden for Den Europæiske Union.
Moms i henhold til oprindelsesprincippet er en idé, som lige fra begyndelsen har været en bestanddel af projektet om det indre marked, og som stadig sigter mod at lade den indre handel foregå med samme lethed som handelen inden for en medlemsstats grænser. Med den nuværende ordning er det udelukket. Det er da også uacceptabelt at omdøbe overgangsordningen til en definitiv ordning. Der er nogle, der hævder, at denne overgangsordning, som vi nu har slæbt med os i al for lang tid, er godt rodfæstet, og at virksomhederne foretrækker kontinuiteten i det bestående frem for usikkerheden ved det nye. Det er imidlertid ikke den herskende mening i erhvervslivet. Den, der i øvrigt tænker lidt længere frem, hr. formand, kan kun følge Kommissionens tankegang og foretrække den medfølgende korte smerte ved omstillingen frem for de vedvarende administrative byrder, som det nuværende system af mere end én grund medfører.
Lad os heller ikke glemme, at indførelsen af euroen vil gøre markedet mere gennemsigtigt, og at forskellene i satser, fortolkning og anvendelse af momsreglerne mere end nogensinde før bliver konkurrenceforvridende elementer. Gennemførelsen af det indre marked kræver ud over indførelsen af euroen også, at der tages afgørende skridt til at ophæve forskellene mellem momssystemerne. Dette må føre til en ordning, som er baseret på oprindelsesprincippet, hvorved satserne kommer tæt på hinanden; en momspligtig behøver således kun at lade sig registrere ét sted, hvorved han kan ordne sine fradrag på ét sted, foretage sine betalinger på ét sted, og som suppleres med et clearing system med makrofinansielt grundlag. Men en sådan løsning kan øjensynlig ikke nås, sålænge denne sag er underkastet enstemmighed. Jeg håber da også, måske mod bedre vidende, at topmødet i Amsterdam alligevel vil bringe en lettelse.
Hr. formand, det haster. På grund af de allerede opståede forsinkelser risikerer de europæiske virksomheder at blive konfronteret med flere omvæltninger på én gang. Hvis man indfører euroen og de nye momsregler samtidig, ville det kunne blive for meget af det gode, og derfor må vi som myndighed vise, at det er alvor med en lettelse af de administrative byrder. En klar lovgivning er sagen, og den venter vi på.

Van Bladel
Hr. formand, denne vigtige forhandling finder sted på et tidspunkt, hvor det europæiske politiske landskab har ændret sig væsentligt, og hvor situationen synes for uligevægtig til at garantere en harmonisk euro. Det er særdeles beklageligt, især på grund af de gode skridt, der er taget, sådan som hr. Lamfalussy har bekræftet. Selv om rapporterne og betænkningerne har en teknisk karakter, ved vi naturligvis alle, at det her drejer sig om en politisk sag, meget mere politisk end mange andre af regeringskonferencens aspekter, for det er euroen, som kan skabe Europas enhed.
Det vedrører ikke kun Europas enhed, men også Europas konkurrencestilling som sådan. Fru Randzio-Plath argumenterede her til morgen i Financial Times for åbenhed i Den Europæiske Centralbank, med deamerikanske føderale kommissioner som forbillede. Jeg finder det mærkværdigt, at en ordfører henviser til et amerikansk system, samtidig med at dette Parlament i almindelighed er frustreret over den amerikanske måde at optræde på.
Borgerne er imidlertid blevet anti-europæiske, og derfor har politikerne fra alle politiske partier uanset politisk observans kun én opgave. For her drejer det sig, og det er jeg enig med hr. Garosci i, om en revolution. Politikerne har til opgave at forklare, forklare og atter forklare, at det at skabe ét Europa kræver store omstillinger af alle borgere, for dermed skaber vi et vitalt finansielt, økonomisk og socialt Europa.

Watson
Hr. formand, jeg vil på vegne af min gruppe knytte an til det, hr. Cox sagde før om forhandlingen om Den Økonomiske og Monetære Union og om skatteunionen.
Jeg synes, det er lidt mærkeligt, at vi har samlet så forskelligartede betænkninger til en enkelt forhandling - fru Randzio-Plaths betænkning om indirekte beskatning passer ikke særlig godt ind i sådan en forhandling. Det er ikke desto mindre et vigtigt emne, fordi diskussionen om en monetær union vil blive efterfulgt af en dybdegående drøftelse om en skattemæssig union, der nødvendigvis vil følge efter.
Jeg vil gerne komme ind på problemet med vor relative mangel på forståelse af og manglende undersøgelse af nogle af principperne bag den indirekte beskatning. Der er behov for tydelige principper for den indirekte beskatning, og meget af det meget værdifulde arbejde, som Kommissionen gør på dette område, tager åbenbart ikke hensyn til den bredere sammenhæng med manglende enighed om momsgrundlaget; her er der en fare for, at vi pludselig må erkende, at skattegrundlaget er smuldret bort. I mit eget land øger regeringen således antallet af undtagelser fra momsbestemmelserne, så de kommer til at omfatte tjenester, der tidligere hørte unde den offentlige sektor. Jeg ved, at der findes lignende problemer i Frankrig og Italien. Kommissionen har rent faktisk indbragt nogle af disse sager for Domstolen for at få en løsning.
Jeg og min gruppe foreslår med vore ændringsforslag til Fourçans- og Randzio-Plath-betænkningerne, at der oprettes et uafhængigt organ bestående af akademikere, erhvervsfolk, tjenestemænd fra Kommissionen og repræsentanter for de nationale regeringer, således at de i denne bredere, mere uformelle sammenhæng kan drøfte forskellige moms-systemer og nå frem til enighed om et. Jeg håber, at Parlamentet kan støtte disse ændringsforslag, så vi kan få en bredere drøftelse af selve principperne bag den indirekte beskatning, før vi går over til detaljerne.

de Rose
Hr. formand, i forhold til det økonomiske frihandelsområde, der oprindelig blev indført, har reglen om, at mere vil have mere med hensyn til fællesskabslovgivning, endnu en gang vundet; ønsket om en overnational stat triumferer.
Siden midten af 1980'erne har det voksende ønske om en generel harmonisering krævet indførelse af et såkaldt overgangssystem for moms, som alle vidste var uegnet. Overgang, men til hvornår? Kommissionen skulle have vedtaget den endelige ordning inden d. 31. december 1994. Men vi er nu i juni 1997, og det fiskale spørgsmål står stadig på dagsordenen for at blive harmoniseret. Forsinkelse ja, men også indrømmelse af magtesløshed. Denne fiasko er endnu mere svidende, fordi den berører de vigtigste fællesskabsinstitutioner, som Rådet og den udøvende Kommission jo er.
I dag symboliseres denne forsinkelse af to enkle konstateringer. Den første er, at denne uegnede overgangsordning skal erstattes, den anden er problemerne med indførelse af den endelige ordning. Med henblik herpå fremsættes en række idéer, og i første række er erstatning af reglen om modtagerland med reglen om oprindelsesland. Vi er enige i princippet bag denne regel, der vil forenkle virksomhedernes administration.
Siger man endvidere færre forpligtelser til at angive moms, siger man også mindre risiko for fejl. En enkelt momsangivelse på et fælles beskatningssted, mulighed for mindre bedrageri og dermed for omkostningsbesparelser. Der, hvor vi ikke er enige, er, når der slås til lyd for simpelthen at fjerne de nationale fritagelser og erstatte dem med en nulsats.
Det er en yderligere opgivelse af national selvbestemmelse, eftersom det vil være fællesskabsinstitutionerne, der bestemmer. Som det er tilfældet med hele den nationale beskatning, uanset om den er direkte eller indirekte, er momsen et prioriteret instrument i budgetpolitikken. Beviset er, at denne afgift, der er enestående i sin udformning, siden den blev indført i Frankrig, er blevet kopieret i hele verden.
Ja til ønsket om at ændre det nuværende system, men ikke for enhver pris. Nej til en yderligere afgivelse af national selvbestemmelse. Vi ønsker at bevare vores uafhængighed på de fiskale område, hvilket ikke nødvendigvis er uforeneligt med en ny momsordning i De Europæiske Fællesskaber.

Berès
Hr. formand, som flere af mine forgængere i forhandlingen denne formiddag vil jeg gerne takke hr. Alexandre Lamfalussy for hans arbejde som leder af Det Europæiske Monetære Institut og for hans forhold til vor institution, som ikke altid er en nem institution. Vi vil gerne takke ham for de relationer, han har skabt med os, og vi håber, at vi kan etablere samme forhold til hans efterfølger.
Han forlader os på et tidspunkt, hvor debatten helt klart er på sit højeste. Jo tættere vi kommer på den monetære union, desto mere føler vi endelig dens vigtigste resultat, nemlig det presserende behov for en økonomisk union. I den henseende er betænkningen fra vores kollega, André Fourçans, som ændret af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik nyttig. Ja, vi har behov for at styrke koordineringen af medlemsstaternes budgetpolitikker, tilnærme de fiskale politikker, uanset om der er tale om direkte eller indirekte beskatning, beskatning af kapital eller af virksomhedernes overskud, der ikke er uden betydning for virksomhedsflytningerne. Endelig er der behov for at indføre et politisk organ, der kontrolleres demokratisk, og som er ansvarligt for koordineringen af de økonomiske politikker.
Det er ønsker, vi deler, når vi da ikke har været de vigtigste initiativtagere. Men vi bør gå længere endnu, være mere ambitiøse. Budgetafsnittet i betænkningen giver efter min mening anledning til flere bemærkninger. Stabilitetspagten har, som det fremgår af resultaterne af samlingen i Rådet (økonomi og finans) i går, ikke nogen berettigelse, hvis ikke den tjener en øget vækst.
På det fiskale område bør vi gå i retning af en minimumsharmonisering af selskabsskatten, af beskatningen af opsparing og den grænseoverskridende fiskalitet. Men vi bør også indføre kvalificeret flertal for visse former for direkte beskatning, ellers kan vi ikke bekæmpe fiskal dumping eller afbalancere fiskaliteten mellem kapital og arbejde, og beskatte spekulationer i kapitalbevægelser.
For så vidt angår det politiske organ, der omtales i hr. Fourçans betænkning, hvorfor så ikke simpelthen kalde den en »økonomisk regering« og, som vi opfordres til i artikel 103 i Maastricht-traktaten, give den klar kompetence med hensyn til koordinering af budgetpolitikkerne, de fiskale politikker og de økonomiske strukturpolitikker?
Betænkningen fra vores kollega, hr. Fourçans, går i den rigtige retning, men den forekommer mig at være forsigtig med hensyn til målene. De seneste ændringer i flertallet, som er sket blandt de femten medlemsstaters regeringer, bør tilskynde os til uden tøven at fremme alternativer på europæisk plan til de løsninger og de mekanismer, der er blevet foreslået i de senere år.
Vi bør alle arbejde for at indføre den fælles mønt inden for den fastsatte frist. Men de medlemsstater, der måtte ønske det, skal kunne gennemføre omfattende politikker for offentlige investeringer, så genopsvinget i væksten ikke ofres til fordel for den monetære målsætning.
Endelig bør vi, hr. formand, undgå at indføre en mekanisme, der gør beskæftigelsen til den vigtigste tilpasningsvariabel og dermed vende ryggen til vores politiske prioritet, nemlig jobskabelse. For at nå dette mål bør vi gøre alt for, at overgangen til den fælles mønt sker på den fastsatte dato, men ledsaget af en økonomisk union, der også er godt på vej, og i vækstens og beskæftigelsens tjeneste. Derfor bør vi i første omgang allerede i dag supplere stabilitetspagten, der i øjeblikket ikke har andet med vækst at gøre end navnet, og, takket være en reel koordinering af de økonomiske politikker gøre det til en egentlig vækst- og beskæftigelsespagt. Det, der har betydning, er ikke vedtagelsen af stabilitetspagten i Amsterdam. Det, der har betydning, er den fælles mønt i beskæftigelsens tjeneste fra 1. januar 1999.

Peijs
Hr. formand, hvad Fourçans-betænkningen angår, vil det være meget vigtigt at gøre sig klart, hvor stærkt man skal stile efter økonomisk samarbejde i den tredje fase. Ydermere vil man ikke komme uden om problemet med harmonisering af skattesystemerne inden for euro-zonen.
Der har i den seneste tid været fremført synspunkter om det økonomiske samarbejde. Jeg henleder opmærksomheden på ØKOFIN-mødet i går aftes i Luxembourg om at give arbejdsløshedsbekæmpelsen en større prioritet i Europa. Set med socialistiske øjne er store statsunderskud øjensynlig synonyme med socialpolitik. Det at bringe god orden i statens finanser bliver på den måde sat i anden række. Det beklager jeg på vegne af alle dem i Den Europæiske Union, der står uden arbejde.
For ikke så længe siden blev der på fransk anmodning nedsat et såkaldt stabilitetsråd. I betænkningen bliver der - også af en franskmand, Fourçans - foreslået et økonomisk organ med vidtgående beføjelser. Det er tydeligt, at man ønsker at skabe en modvægt til Den Europæiske Centralbank, specielt af hensyn til beskæftigelsen. Det ser ud til, at man ønsker et klassisk valg mellem inflation og beskæftigelse. Efter min faste overbevisning findes løsningen på dette vigtige arbejdsløshedsproblem bestemt ikke i en tilsidesættelse af Den Europæiske Centralbanks uafhængighed. Den politik, som den kommende Europæiske Centralbank står for, nemlig prisstabilitet og herigennem lav inflation, betyder en lav rente, hvorved investeringerne bliver stimuleret. Vækst og beskæftigelse bliver på denne måde netop fremmet.
Så til samordningen på skatteområdet. Man må undgå dræbende konkurrence mellem medlemsstaterne på dette felt. På den anden side skal de medlemsstater, som har orden i deres statsfinanser og derfor ikke behøver at tynge deres borgere med høje skatter, ikke straffes for deres indsats.
Også momssystemet vil komme under pres af euroen. For erhvervslivet, og især for de små og mellemstore virksomheder, er det nuværende momssystem den væsentligste ulempe på det interne marked. Også borgerne vil umiddelbart kunne se årsagen til de tilbageværende forskelle. Hr. kommissær Monti baserer sit endelige momssystem på oprindelsesprincippet. Teoretisk vil det selvsagt fjerne de fleste indvendinger mod det nuværende system. Men det er især udformningen af for eksempel clearingsystemer, der skaber stor bekymring i de nettoeksporterende lande, og især i de lande, der har en mainport inden for deres landegrænser. Også for de små og mellemstore virksomheder er der indvendinger. Så længe momsmodregningerne sker på grundlag af nationale statistikker, og de statistiske data ikke er harmoniserede, findes denne risiko også hos de netto-eksporterende lande. De små og mellemstore virksomheder frygter, at det mangelfulde statistiske talmateriale skal suppleres fra deres side. Det ville med et slag svække én af de væsentligste fordele ved det endelige system, nemlig færre administrative byrder for erhvervslivet. I princippet flytter clearingsystemet de administrative byrder fra de mindre og mellemstore virksomheder til myndighederne, hvor de hører hjemme. For mig er det definitive system kun acceptabelt, hvis de administrative byrder bliver lagt der, hvor de hører hjemme, nemlig hos myndighederne, og hvis der findes en løsning på de gigantiske risici, som clearingen indebærer.

Kaklamanis
Hr. formand, vi har brugt oceaner af tid på at drøfte Den Økonomiske og Monetære Union. Desværre er den stadig den store ukendte faktor. Vi ved ikke præcist, hvornår den indledes, vi ved ikke, hvornår den vil være gennemført, og vi ved ikke, hvilke konsekvenser den vil have for de europæiske befolkninger og for Europas sociale samhørighed.
Ingen af de ærede kommissærer har fortalt os, om alle de ofre, der ydes, og som fører millioner af europæiske borgere ud i arbejdsløshed og desperation, i morgen vil have en positiv virkning på disse borgeres liv. Jeg tror ikke, at ØMU vil påvirke hverken det internationale renteniveau eller energipriserne. Så hvorfor forsøger man overhovedet? Sammen med det demokratiske underskud, der er i Den Europæiske Union, fører alt dette, med matematisk nøjagtighed, til et to tredjedels-samfund.
Det er absolut nødvendigt, at De ændrer både tidsplanen og kriterierne, ligesom det er nødvendigt med større ærlighed og gennemsigtighed, de herrer kommissærer. Vi kan ikke blive ved med at holde de europæiske borgere for nar. Borgerne vil reagere. Den sociale opstand bryder snart løs, og det er Dem, der kommer til at betale, fordi De glemmer, at der er rigtige mennesker bag alle tallene.

Katiforis
Hr. formand, de herrer kommissærer, mine damer og herrer, hr. formand for Det Europæiske Monetære Institut, vi drøfter her betænkninger, hvis fælles element er forberedelserne til den fælles valuta, som også De, hr. formand, har været foregangsmand for. De har arbejdet for sagen med stor kompetence, håndteret den med taktfuldhed og i det hele taget udvist så stor dygtighed, at vi alle beklager, at det i dag er sidste gang, vi ser Dem her i forsædet.
Hr. Donnelly gjorde opmærksom på Deres omtale af arbejdsløsheden og af, hvor farlig den ville være for denne proces. Hvis jeg husker ret, gik Deres synspunkt som helhed ud på, at de høje arbejdsløshedstal ville tvinge nogle regeringer til at slække på budgetdisciplinen, og hvis man ser på udviklingen i Frankrig, kunne det se ud til, at Deres profeti begynder at gå i opfyldelse, blot med den tilføjelse, at der er folkelig opbakning bag, og selv om vi har hørt nogle ironiske bemærkninger her i salen om folkets stemme - og jeg er af den opfattelse, at folkets stemme bør respekteres i et parlament - tror jeg, ingen ville sige, at vi skal afsætte den franske befolkning og udpege en anden i stedet.
Med al respekt for Deres synspunkter må jeg dog påpege det ensidige i Deres synspunkter, hvad angår budgetdisciplin. Ganske vist kan arbejdsløshed gennemtvinge en finansiel slækkelse, og overdreven finansiel strenghed kan skabe et uacceptabelt og unødvendigt højt arbejdsløshedsniveau. Men man kan have svært ved at forstå, på hvilken måde fastholdelsen af en politik, der bevarer arbejdsløsheden og forsinker den økonomiske udvikling, kan gavne vores globale konkurrencesituation, som man også har været inde på her.
Er det rigtigt eller forkert, at teknologien udvikles, omkostningerne reduceres, produktiviteten stiger, og konkurrenceevnen derfor også øges, når økonomien blomstrer, men ikke når den forfalder, og når arbejdsløsheden bliver permanent? Vi ønsker på ingen måde at bekæmpe arbejdsløsheden med et overforbrug, men når stabilitetspagten så at sige forbyder offentlige investeringer på et tidspunkt, hvor der ingen private investeringer er, må man i hvert fald kalde det tåbeligt og håbe, at den franske regerings indgriben på dette punkt i det mindste vil ændre situationen i den retning, som Parlamentet også har krævet. Det er i øvrigt også et dårligt tidspunkt, der er valgt til en alt for streng budgetdisciplin, for spørgsmålet er ikke, om vi kan kræve et balanceret budget. Vi kan og bør kræve et balanceret budget. Spørgsmålet er mere dynamisk og drejer sig om, hvordan vi kommer videre, og om tidspunktet, når vi ser på arbejdsløsheden, er rigtigt valgt til at skabe en sådan indskrænkning, som netop vil øge arbejdsløsheden. Lad os først løse arbejdsløshedsproblemet og komme ud af den blindgyde, vi har ladet os lede ind i, lad os ikke grave graven dybere, for så kan og bør vi se langt lettere på spørgsmålet om monetær stabilitet.

Secchi
Hr. formand, jeg vil først og fremmest tage ordet til de to betænkninger af Randzio-Plath og Fourçans, altså om beskatningsområderne.
For så vidt angår betænkningen af Randzio-Plath, som jeg i vidt omfang er enig i, har jeg på PPE-Gruppens vegne sammen med Hr. Herman fremsat to ændringsforslag, der først og fremmest fremhæver, at vi klart er enige er oprindelseslandsprincippet. Vi er nemlig overbevist om, at dette er den optimale mekanisme for det endelige momssystem, og dette på baggrund af en række betragtninger, nemlig de fordele det indebærer i henseende til større enkelhed for ikke blot de virksomheder, men tillige de forbrugere, der kan have fordel af mere gennemskuelige meddelelser og oplysninger om samlivet mellem de forskellige lande og på de forskellige markeder, samt endelig for at det interne marked kan fungere bedre også med støtte i et mere gennemskueligt momssystem. Et system af denne type vil særlig gøre det muligt at forbedre bekæmpelsen af svig - og vi ved alle, at der er tale om et problem af grundlæggende betydning - og vi er overbevist om, at dette er det rigtige system at indføre, på trods af at der til tider hersker en vis forvirring, på betingelse af at det kommer til at bygge på den enklest mulige mekanisme, både i henseende til den offentlige administration og følgelig mekanismerne for godtgørelse - andre kolleger har allerede taget ordet herom - og naturligvis særlig for så vidt angår de forpligtelser, der pålægges virksomhederne.
Følgelig tilsigter vi med vore ændringsforslag - nr. 9 og 10 - som vi håber vil få bred tilslutning i forsamlingen, og ligeledes tilskynde Kommissionen til under iværksættelsen af den nuværende overgangsfase at træffe alle foranstaltninger, der kan berede jorden, for nu at udtrykke det således, for overgangen til det endelige system. Det er givet, at vi står over for vanskeligheder af forskellig art, herunder det velkendte problem med enstemmighed. I denne forbindelse er jeg meget glad for, at hr. Fourçans i punkt 11 og 12 har medtaget og støtter tanken om en skattemæssig adfærdskodeks. Denne har vi drøftet i den sidste mødeperiode i Bruxelles på grundlag af en betænkning - som jeg har haft den ære at være ordfører for - og som vandt meget bred tilslutning og meget stor støtte i Parlamentet. Jeg vil erindre herom, ikke blot for at tilkendegive, at jeg på dette punkt er enig i betænkningen af Fourçans, men også fordi der er tale om en spørgsmål, som forsamlingen har udtalt sig meget gunstigt om.
Jeg vil begrænse mig til disse betragtninger og endnu en gang give udtryk for min uforbeholdne påskønnelse af det arbejde, der er udført af de to kolleger, og som jeg har haft den fornøjelse kort at kommentere.

Torres Marques
Hr. formand, også jeg vil gerne takke formanden for EMI, hr. Lamfalussy, og ophavsmændene til de fire betænkninger; grundet tidsmangel vil jeg imidlertid koncentrere mit indlæg om hr. Fourçans' betænkning.
Betænkningen om samordningen af budget- og skattepolitikkerne i Den Monetære Union tager udgangspunkt i en initiativbetænkning fra Europa-Parlamentet, hvori det hurtigt erkendtes, at det er vigtigt ikke alene at undersøge følgerne af den tredje fase af ØMU, men navnlig hvilken rolle disse politikker vil komme til at spille for den monetære stabilitet, den økonomiske vækst og arbejdsmarkedet. Det var ligeledes vigtigt at foretage en grundig analyse af Maastricht-traktaten for at lokalisere de mekanismer, som gør det muligt at definere, ledsage og kontrollere de politikker, som skal føres af Rådet, Kommissionen og også af Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter på dette felt.
Det vigtigste mål for den fælles valuta er at sikre en optimal funktion af det indre marked og således muliggøre varig økonomisk udvikling, mere og bedre beskæftigelse samt en forbedring af de europæiske borgeres velstand. Inden for rammerne af disse principper, hvilke foranstaltninger skal da træffes?
Fra et budgetsynspunkt mener jeg, at de ledende ideer bør være følgende: de nationale budgetpolitikker skal fortsat forblive et vigtigt instrument, og budgetunderskuddet bør ikke vurderes årligt, men ud fra hele den økonomiske cyklus. Følgelig bør stabilitets- og vækstpagten, såfremt den gennemføres, ikke anvendes automatisk og uafhængigt af en politisk vurdering. Budgetpolitikken på fællesskabsplan bør alt i alt gå i retning af at anvende de budgetmæssige overførsler på en sådan måde, at de bidrager til jobskabelse og forbedring af borgernes velfærd og sikkerhed og ikke til at forringe disse forhold. På længere sigt må der overføres flere nationale skatteindtægter til fællesskabsbudgettet end de 1, 27 % af BNI, der er fastlagt for 1999, således at det bliver muligt at bekæmpe situationer med asymmetriske kriser.
Hvad angår skattepolitikkerne, må der træffes harmoniseringsforanstaltninger for at undgå omkostningskrævende fordrejninger i forbindelse med den fælles valuta, særlig i forbindelse med beskatning af opsparing, selskabsskatter og tilnærmelse af den indirekte beskatning.
De store linjer er ridset op i denne betænkning af hr. Fourçans, som jeg takker for indsatsen i forbindelse med denne vanskelige opgave. Det er nu op til de nationale og europæiske institutioner at fastlægge midlerne og en tidsplan, der gør det muligt at indløse de forventninger, der næres til virkeliggørelsen af det indre marked og den fælles valuta, og at opfylde målene om vækst, velstand og økonomisk og social samhørighed, som de europæiske borgere ønsker at se omsat i praksis.

Ilaskivi
Hr. formand, for øjeblikket ser det ud til, at ØMU'ens tredje fase gennemføres i overensstemmelse med tidsplanen, selvom kun to lande, Finland og Luxembourg, ifølge Kommissionens og IMF's vurderinger kommer til at opfylde konvergenskriterierne. Man bliver dermed nødt til at fortolke og slække på disse kriterier. Det er også nødvendigt, for at man inden for de nærmeste år kan forbedre beskæftigelsessituationen i en række lande og stimulere deres økonomiske vækst samt bekæmpe de såkaldte asymmetriske forstyrrelser.
Hr. Fourcans' betænkning, der er til behandling, analyserer på udmærket vis, hvordan antallet af instrumenter begrænses under de nye forhold. Økonomiudvalget derimod indtog en moderat holdning, da den godkendte mine tre ændringsforslag, hvori også beskæftigelsen og imødegåelsen af alvorlige økonomiske forstyrrelser fremhæves, samtidigt med at udvalget godkendte analysens tendenser. Hvad vil denne politik indebære, når den gennemføres? Den vil medføre øget national handlefrihed i forbindelse med budgetpolitikken. Dens betydning bliver jo understreget, når muligheden for at føre valutakurspolitik forsvinder, og når Den Europæiske Centralbank afskaffer muligheden for på nationalt plan at handle ved hjælp af pengepolitikken. Og hvordan skal denne politik gennemføres? Den øvre grænse på tre procent for budgetunderskuddet skal ikke ses på kort sigt, men inden for det samlede konjukturforløb. Underskuddet kan dermed bruges til at stimulere økonomien, og overskuddet kan bruges som et instrument til at føre en kontraktiv økonomisk politik. Derfor bør strafrenterne også fastsættes på grundlag af det gennemsnitlige underskud i hele konjukturforløbet og ikke på grundlag af et momentvist underskud. Sidstnævnte er også vigtigt, idet afvigelsen fra de øvrige kriterier ikke medfører konsekvenser i form af strafrenter. Medlemsstaterne kan uden problemer have en gældsandel på endog 100 % af bruttonationalproduktet, og en inflation eller et renteniveau, der overskrider kriterierne, uden at landene pålægges strafrenter.

Paasilinna
Hr. formand, kære kolleger, der er sket en sund ændring i den økonomiske politik i Europa, måske efter manges mening en dramatisk drejning. Socialdemokraternes valgsejre har endelig banet vejen for indførelsen af en økonomisk politik, der fremhæver beskæftigelsen. Vi kan ikke basere indførelsen af en fælles valuta på massearbejdsløsheden, og det har vælgerne nu også klart givet udtryk for. Man kan ikke hovedløst styrte afsted hen imod et fælles momssystem alene på grundlag af mekaniske argumenter uden at tage hensyn til den beskæftigelsesskabende faktor. Fru Randzio-Plath understreger heldigvis det sociale aspekt i sine overvejelser om prioriteringerne for beskatningen.
Men man er nødt til at gå endnu længere. Vi må ikke tillade, at Kommissionen får eneret til at fastlægge fordelingen og prioriteringen af strukturen for skattepolitikken. Vi skal her i Europa-Parlamentet påtage os ansvaret og fastlægge de nye strukturer og prioritetsområder, der skal bruges til at øge beskæftigelsen.
Det nuværende momsdirektiv fra 1970'erne skal fornys. I alle medlemslandene mangler der skatteindtægter, efter at toldformaliteterne blev afskaffet og som følge af store virksomheders fordelagtige afskrivninger. Store industrivirksomheder er i stand til at tilpasse sig et uigennemsigtigt momssystem, men de små og mellemstore virksomheder prøver stadig at få rede på den forskellige praksis i de enkelte lande. De store virksomheder ønsker ikke længere et nyt momssystem, selvom det er af vital betydning for de små og mellemstore virksomheder.
Et fælles momssystem vil være forbundet med problemer, hvis det forudsættes, at offentlige tjenester også skal pålægges moms. Bliver skoler, børnehaver og sundhedspleje dermed et beskattet og privatiseret gode? Hvad med forsyningspligtsydelser og velgørende organisationer, der indsamler penge til f.eks. udviklingslande eller til marginaliserede grupper i samfundet? Vil vi altså beskatte humanitært arbejde, selvom vi lukker vores øjne for de store virksomheders skatteunddragelse? Det er også ret problematisk at nå til et ensartet skatteniveau, idet det vil fordreje konkurrencen.

Cornelissen
Hr. formand, jeg vil begrænse mig til en bemærkning til vor kollegas, fru Christa Randzio-Plaths, betænkning. I punkt 14 beder hun med rette om særlig opmærksomhed for turismen. Som bekendt er turismen overmåde vigtig for beskæftigelsen. I Den Europæiske Union tjener næsten 10 mio. mennesker deres brød på turismen. I en række medlemsstater betyder momsen en væsentlig post på turistens udgifter. Således betaler man i Danmark næsten 25 % moms af sine ferieudgifter. Man må ikke undervurdere følgerne heraf. Margenerne i denne sektor er som oftest små. I Irland forhøjede man i begyndelsen af firserne momssatsen for hoteller fra 10 % til 23 %. Mere end 10 % af de irske hoteller måtte lukke, inden der var gået fire år fra indførelsen af denne foranstaltning. For Rådet, Kommissionen og Parlamentet har bekæmpelsen af arbejdsløsheden første prioritet, og det med rette! 18 mio. mennesker uden arbejde er uacceptabelt. Sagkyndige er af den mening, at sektoren »rejser og turisme« i de kommende 10 år byder på de bedste muligheder for at skabe nye arbejdspladser inden for turismen, især for kvinder og unge. Samtidig kommer de til den konklusion, at af de mange gange ti millioner arbejdspladser, der ventes på verdensplan, vil mindre end 5 % opstå i landene i Den Europæiske Union. Det fører mig til to konkrete spørgsmål til Kommissionen. For det første: Hvad er Kommissionens mening om disse undersøgelser, og er Kommissionen parat til at gøre en indsats for, at den lave momssats kan anvendes på aktiviteter, der har forbindelse med turisme? - For det andet: Hvornår kan man forvente resultaterne af den undersøgelse, der for seks år siden blev lovet om følgerne for beskæftigelsen af en eventuel afskaffelse af duty- og taxfree -salg i den indre europæiske trafik? Der fremkommer stadig flere undersøgelser, der viser, at titusinder af mennesker trues på deres arbejde, blandt andet i færgetrafikken.

Harrison
Hr. formand, jeg deler fuldstændig hr. Cornelissens bemærkninger om turisme. De gælder både på momsområdet og den fælles valuta. »Jobs R Us« kunne godt være ledemotivet for denne forhandling. I flere år har mange af os arbejdet for at få indført den fælles valuta ud fra en tro på, at ØMU'en hjælper Europa med at finde arbejdspladser til sine borgere.
Ingen har arbejdet mere ihærdigt for den fælles valuta end hr. Lamfalussy. For Europa har han været den rette mand på det rette sted til den rette tid, og vi ønsker ham alle held og lykke, når han nu forlader posten som formand for Det Europæiske Monetære Institut. Jeg kan huske, da vi interviewede han til jobbet, og han erklærede, at ØMU'en ikke kunne gennemføres med held, hvis den efterlod millioner af europæere uden arbejde i sit kølvand. I sin årsberetning for EMI anklager formanden EU og dets repræsentanter for ikke at have evnet at skabe betingelserne for at skabe nye job. Nu, hvor nogle stemmer anklager ØMU'en for at være den skyldige i disse jobtab, er det på tide at fortælle nogle sandheder fra udlandet om ØMU'en.
For det første bør det ikke overraske os, at højre-regeringerne i Europa væltes, fordi de ikke har løst arbejdsløshedskrisen. Alain Juppés nærsynede, deflatoriske politik var i sig selv sindssyg, men det gælder også den fejlagtige gennemførelse af Maastricht-traktaten. Jacques Delors har for nylig erindret os om, at en fuldstændig gennemførelse af alle de politikker, der er omfattet af Traktaten, ville have skabt et borgernes Europa. Økonomiske kriterier såsom bekymring for investeringsniveauet, arbejde og produktivitet er blevet ignoreret, men de er lige så vigtige som de fem monetaristiske kriterier. Disse kriterier og især lakmusprøven, nemlig den offentlige gæld og budgetunderskuddet, har i sig selv været genstand for bevidst fejlfortolkning. Hvornår får visse kommentatorer ind i hovedet, at fortolkningsfleksibilitet - eller hvad man noget nedladende kan kalde elastik i begge ender - allerede meget klogt er indbygget i de eksisterende kriterier. Det er usandt, at traktaten ikke er fleksibel. Vi kan ikke være ansvarlige for folk som Theo Waigel, der påstår, at 3 % er 3, 000 % og så bliver fanget i deres eget net, når deres underskud så forventes at blive mere end 0, 2 % højere end forventet.
Stabilitetspagten skal også have sin fulde titel. Det er en pagt for vækst og stabilitet, der forudsætter det rigtige politiske miks af skattemæssige og monetære instrumenter for at bedre ØMU'ens jobskabelsespotentiale. En stringent gennemførelse af Delors' hvidbog ville have skabt den vækst og det drive, som kunne have ført til tilbageholdenhed med hensyn til at skabe gæld. Det er ikke nogen overraskelse, at den nye generation i ØMU'en er enig i Delors' vision. Den nye franske regering ønsker en vækst- og stabilitetspagt og en føderal bank, der opfylder politiske mål såsom fuld beskæftigelse og større velfærd for Europas borgere. Det gælder også for Gordon Brown, den nye britiske finansminister, som er enig i, at »Jobs R Us« er et skrig for Europa.

Rübig
De herrer formænd, i det lange løb kan man ikke give mere ud, end man tjener. Det gælder for familien, der mister købekraft, hvis den i det lange løb giver mere ud, end den tjener, det gælder for virksomhederne, hvor arbejdspladser trues og går tabt, hvis der i det lange løb gives mere ud, end der tjenes, og det gælder naturligvis også for staten, hvis den i det lange løb giver mere ud, end den tjener. Enhver kan således miste troværdighed, og i historien har vi allerede haft kriser, der har vist, at så mister alle borgere deres formue, og så går arbejdspladser tabt i massevis.
Derfor er stabilitetspagten af særlig betydning. Vi må anstrenge os for, at vi har solide finanser, for de er jo i sidste instans det bedste fundament for det indre marked. Taget er den fælles valuta. Finanserne er til syvende og sidst et helt afgørende kriterium for konkurrenceevnen også over for stater uden for Det Europæiske Fællesskab.
Derfor er det nødvendigt at betragte de harmoniserede skatter ganske intensivt. Parlamentet har allerede vedtaget et forslag til konsekvensanalysen. Ved skatteharmoniseringen også på momsområdet er det ganske vigtigt at se på, hvad koster det staten, hvad koster det borgerne, hvad koster det virksomhederne?
Det andet område er lean management . Jeg tror, det er ubetinget nødvendigt, at de pågældende inddrages i harmoniseringen. 99, 8 % af virksomhederne i Den Europæiske Union har under 250 ansatte. Jeg tror, vi er nødt til at have opmærksomheden henledt på, at skattesystemet bliver så enkelt og let forståeligt som muligt for den enkelte.
Det tredje og sidste punkt er benchmarking. Sådan som konvergenskriterierne allerede er et godt instrumentarium for benchmarking, på samme måde har vi også brug for dette system på skatteområdet, og det i tydeligt forbedret form og også til rådighed for fremtidige beslutninger.

Hendrick
Hr. formand, jeg vil indledningsvis takke ordførerne for deres fortræffelige arbejde på dette vigtige område. Jeg glæder mig især over at se, at der er ved at komme form på Det Europæiske Monetære Institut, og jeg glæder mig til at se instituttet som centralbank.
Noget, jeg gerne vil kommentere, er de indlysende problemer, vi har med den økonomiske og politiske udvikling i Tyskland og Frankrig. Begge disse landes befolkninger er bekymrede over de budgetmæssige foranstaltninger, som deres regeringer træffer for at opfylde Maastricht-kriterierne for Den Europæiske Monetære Union. I Frankrig har dette vist sig ved et regeringsskift, hvor vægten nu vil komme til at ligge på job, velfærd og beskæftigelse, ikke på budgetnedskæringer, som vi har set tidligere.
I Tyskland er der ligeledes problemer med, om tysk økonomi kan opfylde kravet om et underskud på højst 3 %. På grund af de ændrede holdninger hos både den franske og tyske befolkning - og også i England siden valget - og den vægt, der vil blive lagt på arbejde, vækst og jobskabelse i stedet for budgetnedskæringer, har holdningerne ændret sig i en sådan grad, at vi må have en revision af Maastricht-tidsplanen. Det siger jeg med beklagelse, for jeg er ivrig tilhænger af en monetær union og ville gerne have fulgt tidsplanen, men den tyske og den franske regerings holdning er, at hvis der indføres en euro pr. 1. januar 1999, bliver det en svag euro, som meget hurtigt vil komme under angreb fra valutamarkederne. Jeg vil se vægten lagt på vækst og ægte stabilitet, og hvis vi starter den 1. januar 1999, får vi ikke stabilitet, og jeg tror, at væksten bliver hæmmet.

McCartin
Jeg vil gerne takke hr. Fourçans for hans betænkning og især henvise til hans betænkning som et godt grundlag for en strategi for hele spørgsmålet om harmonisering af skattesystemer, der naturligvis skal stemme overens med den økonomiske konvergens fremover.
Vi bør huske på, at det indre marked kun lige er gennemført. Vi bør erkende, at der allerede er skabt stor konvergens mellem de rigere og fattigere dele af Den Europæiske Union. Alligevel er der stadig stor forskel mellem medlemsstaternes økonomiske formåen og også mellem traditionerne for regeringernes måde at styre økonomien på. Vi bør ikke drage forhastede konklusioner om behovet for harmonisering af beskatningen for at skabe lige konkurrencevilkår.
Vi bør også huske, at uanset hvilke love og bestemmelser vi vedtager, skal de være gældende i et udvidet Fællesskab, hvor den økonomiske konvergens bliver meget mindre end hidtil. Betænkningen er derfor et godt grundlag for overvejelser, men vi må ikke forhaste os, før vi har set, hvordan det indre marked med fri bevægelighed for borgere og penge virker sammen med skattepolitikken og lige konkurrence.
I forbindelse med nogle lande har jeg hørt, at den skat, som den irske regering har lagt på fremstillingsindustrien, forvrider konkurrencen. Men vil jeg gøre opmærksom på, at når man ser på den høje personlige beskatning, når man ser på de sociale sikringssystemer, når man ser på den høje beskatning af transport, så finder man ud af, at regeringen med visse politiske indrømmelser udligner dette, så konkurrencen rent faktisk ikke er blevet forvredet. Det tager mange år, før vi ved, hvad der sker.

Willockx
Hr. formand, ærede kolleger, også jeg ønsker hr. Lamfalussy, Kommissionen og ordførerne til lykke. Vi må på baggrund af disse betænkninger slå fast, at vi på imponerende vis er på vej frem mod virkeliggørelsen af Den Økonomiske og Monetære Union. Den sidste fase i forberedelserne til den bliver nu krydset af et antal vigtige politiske begivenheder. I et demokrati er det logisk og godt, at vi tager hensyn til disse væsentlige signaler fra befolkningen. Hvis vi ikke gør det, bliver Europa endnu mindre troværdigt for almindelige mennesker. Hvad vi nu oplever i dag med stabilitetspagten, er fremført af mange andre lande end Frankrig. Det er også fremført af Parlamentet, det er fremført af den største gruppe her i Parlamentet. Og det er ikke sådan, fru Peijs, at de, der taler for at tilføje en frivillig vækstkomponent til stabilitetspagten, at de taler for en afsporing eller gentagelse af afsporingen af de offentlige finanser. For os er det ikke inkonsekvent. Vi ønsker at overholde stabilitetspagten og de budgetmæssige kriterier, men det vil vi ikke blot af navn. Betegnelsen vækst må også have et indhold. Det frivillige aspekt kan komme ad forskellige veje. Den monetære politik strictu sensu skal ved siden af inflationen også rette sig mod iværksættelse. Hvidbogen skal finde fuld anvendelse sammen med medlemsstaternes arbejdsmarkedspolitik og en anden skattepolitik i form af en alternativ skattepolitik med lavere sociale bidrag. Vi siger altså »ja&#x02BC; til timingen af euroen, vi siger »ja&#x02BC; til konvergenskriterierne efter ånd og bogstav. Og det bliver ikke 3 % for et land som Frankrig med en gældsbalance på mindre end 60 %. Her må en deliberalisering være mulig. Vi siger »ja&#x02BC; til en selvstændig europæisk centralbank, men med tilhørende demokratisk kontrol i Parlamentet og en slags økonomisk organ på rådsniveau.
Vi taler altså for en sti med to spor, hr. formand. For det første: En bekræftelse af vor tillid til den nøjagtige timing af indførelsen af ØMU&#x02BC;en. For det andet: Indførelse af en procedure til supplering af stabilitetspagten.

Miller
Hr. formand, jeg vil undlade at lykønske hr. Lamfalussy og Kommissionen, for det er der vist nok, der har gjort her til formiddag.
Jeg vil gerne sige noget om betænkningen om moms. Meromsætningsafgift er sandsynligvis den eneste ægte europæiske skat. Det er også en skat, der berører alle europæiske borgere. Men den er ikke problemfri. Der er problemer med forskellige satser i de forskellige medlemsstater; der er problemer med gennemførelsen af skatten, og der er problemer med dens inddrivelse. Alle disse problemer og forskelle afslører mange huller i systemerne. Det er udnyttelsen af disse huller, der er skyld i det massive bedrageri, som finder sted i Den Europæiske Union i dag. Det er derfor vigtigt, at det momssystem, vi vedtager, løser problemet med bedrageri. Derfor ønsker Den Socialistiske Gruppe et fælles momssystem, der er enkelt, gennemsigtigt og frem for alt let at forvalte. Et momssystem, der er baseret på beskatning i oprindelseslandet, ser ud til at være den bedste metode til at reducere risikoen for bedrageri.
Målet med det indre europæiske marked er også noget, Parlamentet søger at gennemføre, men det skaber problemer med harmoniseringen af beskatningen. Harmoniseringen af momssystemerne kan i hvert fald på overfladen afføde utallige problemer. Kulturelle forskelle har ført til forskellige satser for de samme produkter i forskellige medlemsstater. Skal vi derfor harmonisere på alle planer? Det mener jeg ikke er nødvendigt. Min kollega, fru Randzio-Plath, sagde, at man kun skal harmonisere, når det er nødvendigt og effektivt.
Som jeg sagde i begyndelsen af dette indlæg, berører momsen alle borgerne i Europa. Det system, vi vedtager, skal derfor være enkelt, retfærdigt og effektivt. Hvis det ikke er det, risikerer vi at miste borgernes tillid. Uden deres støtte er vi ikke længere en Union.

Pérez Royo
Hr. formand, jeg vil gerne benytte anledningen til at komme med et indlæg under denne meget interessante forhandling og omtale nogle spørgsmål, navnlig ét, lad mig gå lige til sagen: Spørgsmålet vedrørende den usikkerhed, som i øjeblikket hænger over Den Europæiske Union, og som afspejler sig i den offentlige mening og på forsiden af dagens aviser.
For det første usikkerheden omkring opfyldelsen af konvergenskriterierne, navnlig for så vidt angår de to centrale lande: Forbundsrepublikken Tyskland og Frankrig.
For det andet usikkerheden omkring en eventuel udsættelse af tidspunkt, hvor Den Monetære Union træder i kraft, grundet det foregående problem.
For det tredje usikkerheden omkring vedtagelsen, funktionen og den effektive gennemførelse af stabilitetspagten.
Og endelig for det fjerde usikkerheden omkring foreneligheden mellem Den Monetære Unions idégrundlag og strategien til fremme af væksten og beskæftigelsen. En usikkerhed eller et argument, som styres ud fra bestemte synspunkter.
I lyset af disse usikkerhedsmomenter mener jeg, hr. kommissær, hr. formand for Det Europæiske Monetære Institut, at der hurtigt skal sendes en klar politisk besked til samfundet, til den europæiske befolkning.
Denne besked bør for det første bekræfte, at Den Monetære Union vil blive gennemført i overensstemmelse med den fastsatte tidsplan. Hvis det for at sikre dette mål er nødvendigt at vurdere graden af opfyldelsen af Maastrichtkriterierne med respekt for den fleksibilitet, traktaten fastsætter, så skal man gøre det. Sådan skal beskeden lyde fra nu af.
For det andet skal det bekræftes, at Den Monetære Union vil være indebære en koordinering af medlemsstaternes økonomiske politik med det hovedformål at skabe vækst og beskæftigelse. Denne strategi til fordel for beskæftigelsen harmonerer ikke blot med Den Monetære Unions idégrundlag, det er også netop inden for rammerne af den fælles møntfod, at vi kan opnå den grad af uafhængighed, som er nødvendig for at udvikle en europæisk politik, der skaber vækst og beskæftigelse. De aktive vækstpolitikker, som i dag støder på alvorlige begrænsninger i de enkelte medlemsstater, kan til gengæld gennemføres inden for Unionen med en fælles monetær politik. For at iværksætte et europæisk vækstinitiativ er det nødvendigt at udnytte den stabile fælles møntfod, der betyder lave rentesatser og færre begrænsninger i forhold til udlandet end dem, de enkelte valutaer, der skal være med i euroen, støder på i dag.
Til sidst vil jeg omtale spørgsmålet om fleksibilitet på arbejdsmarkedet og i vores økonomier, en fleksibilitet, som ofte - også her i formiddag - anses for at være den eneste betingelse for vækst. Vores økonomier har - det må vi sige - med kravene om det indre marked og konsolideringen af de offentlige finanser i dette årti nået en betydelig grad af fleksibilitet. Vi er stadig langt fra den fleksibilitet, der gør sig gældende i Singapore eller Thailand eller i USA, men vi har en meget høj grad af stabilitet efter europæisk standard og efter den standard, som befolkningerne kan acceptere. De befolkninger, som lider de ofre, fleksibiliteten medfører, skal meget hurtigt have en positiv besked om håb, vækst og tillid til, at Den Monetære Union også kan åbne mulighed for en større vækst i økonomien og beskæftigelsen.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer tillad mig først at tilslutte mig rosen til Alexandre Lamfalussy og på Kommissionens vegne sige til ham, at vi har sat stor pris på det arbejde, vi har udført sammen. Hvis nogen en dag vil skrive historien om euroens fødsel, kan de anføre vores samarbejde som et mønstereksempel på interinstitutionelt samarbejde, og endvidere forekommer det mig, at samarbejdet med Parlamentet i denne forbindelse har været eksemplarisk.
Kære hr. formand, jeg har kun en beklagelse, og det er, at De ikke mere vil være blandt os, når vi i slutningen af april 1998 udarbejder listen over de lande, der tiltræder den fælles mønt. Under alle omstændigheder vil De være der i vore hjerter, det kan De være forvisset om.
Jeg vil gerne straks berolige en række talere som f.eks. de herrer Lukas, Kaklamanis, Hendrick, Pérez Royo og fru Berès: den fælles mønt ser dagens lys inden for den frist og på de betingelser, der er fastsat i traktaten. Amsterdam skal være en succes, og Amsterdam bliver en succes, fordi ingen kan eller vil påtage sig ansvaret for at standse udviklingen frem mod euro'en, eller for at standse fremskridtene på regeringskonferencen.
I dag gør betænkningen af Fourçans det muligt for mig at hilse et bidrag til det, jeg kalder Den Økonomiske og Monetære Unions fremdrift, velkommen. Selvfølgelig er Kommissionen enig i princippet og målsætningerne i betænkningen. Kun en effektiv koordinering af de økonomiske politikker vil gøre det muligt for os at drage alle fordelene af indførelsen af euro'en. Den er iøvrigt en af Den Økonomiske og Monetære Unions målsætninger.
For at kommentere udkastet til beslutning i forhold til den forhandling, jeg har overværet her i formiddag, skal jeg her svare på to spørgsmål. For det første, hvilke instrumenter råder vi over til gennemførelsen af denne koordinering af de økonomiske politikker, og for det andet, hvordan gennemfører vi dem?
For det første, instrumenterne. Budgetpolitikken er og vil fortsat være, som det er blevet understreget, national kompetence, men traktaten fastsætter præcise målsætninger for de offentlige finanser. Jeg vil gerne minde om, at traktaten dog indeholder rammer, som gør det muligt at udvikle en policy-mix , der er fremmende for vækst og beskæftigelse, i et klima af stabilitet. Nej, stabilitet er ikke beskæftigelsens fjende, det er endog en nødvendig forudsætning for skabelse heraf, og man bør ikke skjule sandheden for offentligheden. Jeg er enig med hr. Rübig i, at kun sunde offentlige finanser gør det muligt for os at skabe arbejdspladser.
Jeg henviser til artikel 105, stk. 1, i traktaten, hvor det hedder, at hovedmålet med den monetære politik er at fastholde prisstabilitet, men samtidig præciseres det, at den monetære politik uden at berøre målsætningen om prisstabilitet skal bidrage til gennemførelsen af Fællesskabets mål som fastsat i stk. 2, det vil sige vækst og beskæftigelse.
Koordineringen af de økonomiske politikker gør det helt nøjagtigt muligt at undgå konflikter mellem monetær politik, budgetpolitik og lønudvikling. På det punkt vil jeg gerne understrege betydningen af lønmassen, der udgør 50 % af BNP i Europa, bidragene til de sociale sikringsordninger medtaget. Udviklingen heraf er derfor afgørende for ligevægten i policy-mix . Desuden er De ligesom jeg bekendt med artikel 104 i traktaten, der faktisk omfatter en række procedurer vedrørende finansieringen af de offentlige underskud, nærmere bestemt for at undgå finansiering af uforholdsmæssigt store underskud. De kender disse procedurer, som jeg derfor ikke skal gøre nærmere rede for.
Men som ordføreren nævner, forekommer en kraftig forøgelse af fællesskabsbudgettet, som nogle medlemmer har ønsket, mig meget lidt sandsynlig i de kommende år. Vi mangler dog ikke af den grund helt budgetinstrumenter. Selv om der ikke findes et egentligt budgetinstrument på fællesskabsplan, er der grund til at gennemføre en egentlig koordineret aktion medlemsstaterne imellem, og traktaten giver os midlerne. Jeg kan henvise til artikel 2, 3A, 102A, 103. Det hele hænger sammen, det hele er præcist og takket være dette, fru Berès, er der blevet indført tre instrumenter til fordel for koordineringen af den økonomiske politik: de store politiske linjer, proceduren omkring uforholdsmæssigt store underskud og stabilitets- og vækstpagten. Jeg skal ikke beskrive disse instrumenter nærmere, De kender dem.
Jeg vil dog gerne understrege, at dokumentet om de juridiske rammer, det nye europæiske monetære system og stabilitets- og vækstpagten blev afsluttet på Rådets (økonomi og finans) samling i går. Stabilitets- og vækstpagten tilføjer intet til traktaten, fru Berès. Der er ikke tale om, hverken mere eller mindre end traktaten, hr. Wolf. Stabilitets- og vækstpagten har simpelthen til formål at vise, at offentlige underskud aldrig har skabt beskæftigelse, hr. Castagnède.
Jeg kan således konstatere, at en stor del af Europa-Parlamentets ændringsforslag i beslutningen af 30. maj blev vedtaget af Rådet (økonomi og finans). Jeg vil også gerne præcisere, at Rådet (økonomi og finans) på samme møde vedtog de store retningslinjer for den økonomiske politik i 1997. Der er blevet talt meget om debatten om stabilitets- og vækstpagten, men man har ikke talt om debatten om de store retningslinjer for den økonomiske politik, der netop er en koordinering af de økonomiske politikker. Dokumentet er blevet sendt til stats- og regeringscheferne. Jeg vil gerne minde om, at Kommissionen i dette dokument, som Europa-Parlamentet i øvrigt har ønsket det, har indføjet særlige afsnit om beskæftigelse og offentlige investeringer.
Jeg skal nu ganske kort gøre rede for, hvordan denne koordinering af de økonomiske politikker kan gennemføres, eftersom vi er i besiddelse af instrumenterne. Jeg tror, at der først og fremmest er brug for politisk vilje. Alt for længe har denne koordinering af de økonomiske politikker været tabu i Europa. Situationen har heldigvis udviklet sig på finansministrenes møde, og jeg tror, at der på Rådets (økonomi og finans) samling i går blev gjort betydelige fremskridt, jeg vil endog vove at sige, at en stor etape i denne retning er gennemført. Fristen i 1999 er nær, og det tilskynder sandsynligvis, måske utvivlsomt, regeringerne til at starte med denne koordinering. Anvendelsen af artikel 103 bliver mere omfattende, og den har efter min mening givet anledning til en egentlig kappestrid, som har ført til en sanering af medlemsstaternes finansforvaltning.
Europa har i dag konstateret bemærkelsesværdige fremskridt på vejen mod økonomisk samhørighed, og det er de lande, der har reduceret deres underskud mest, som har skabt flest arbejdspladser og oplevet den største vækst. De positive virkninger af denne koordinering af de økonomiske politikker begynder således at vise sig. Samarbejdet skrider umiskendeligt fremad, og indførelsen af euro'en, der i dag er nyttig, men i morgen vil være nødvendig, vil styrke det.
Uden at afvente forhandlingen i dag foretog Rådet (økonomi og finans) et gennembrud med hensyn til beskæftigelsen og koordineringen af de økonomiske politikker, da de femten finansministre accepterede at indføre en mere aktiv overvågning af beskæftigelsen og en større koordinering af de økonomiske politikker, navnlig strukturpolitikkerne, på basis af artikel 2, 102A og 103 i traktaten.
Med henblik herpå vil Det Europæiske Råd i Amsterdam kunne vedtage en resolution, hvori defineres de store linjer i denne nye koordinering af de økonomiske politikker. Fru Berès, Kommissionen glæder sig over denne udvikling, der ligger i forlængelse af dens mangeårige indsats for at få beskæftigelsen øverst blandt Unionens prioriteter, og fru Randzio-Plath vil være enig med mig heri. Se på, hvad vi har foreslået omkring beskæftigelsen i den nye traktat. Jeg henviser ligeledes til den tillidspagt for beskæftigelsen, som Kommissionens formand, Jacques Santer, har fremlagt. Også her glæder Kommissionen sig over at se, hvordan dens indsats for en bedre koordinering af de økonomiske politikker gennem en maksimal udnyttelse af potentialet i artikel 102A og 103 nu bærer frugt.
Så vidt den politiske vilje, men den politiske vilje er ikke alt. Der er også behov for rammer. Deres ordfører foreslår et politisk organ. Jeg mener, at det naturlige politiske organ til gennemførelse af denne koordinering ubestrideligt er Rådet (økonomi og finans). Der er ikke efter vores mening grundlag for at oprette et nye institutionelt organ, selv om jeg skal indrømme, at problemet kan opstå i overgangsperioden, hvor ikke alle Den Europæiske Unions medlemsstater er euro-lande. Derfor er Kommissionen parat til at støtte tanken om oprettelse af et stabilitets- og vækstråd, for så vidt der er tale om et uformelt organ, der respekterer den institutionelle ligevægt og ikke griber ind i gennemførelsen af den monetære politik, der henhører under den europæiske centralbanks kompetence, og som naturligvis er baseret på Kommissionens arbejde.
Hvad skal denne koordinering af de økonomiske politikker omfatte? Jeg vil svare på alle spørgsmål af almen interesse. Der er ingen grund til at begrænse dens anvendelsesområde. Jeg tænker navnlig på uddybningen af strukturpolitikkerne, de politikker, der har til formål at forbedre arbejdsmarkedets funktion, og det er på denne måde, at jeg fortolker de beslutninger, der blev truffet i går.
Min kollega Mario Monti vil svare på Deres spørgsmål på det fiskale område. Jeg kan sige, at jeg deler Deres bekymringer over social og fiskal dumping. Der er derfor blevet truffet initiativer inden for rammerne af de store retningslinjer for den økonomiske politik.
Lad mig afslutningsvis understrege, at det er den politiske vilje, der gør den økonomiske koordinering effektiv. De nødvendige juridiske rammer eksisterer, de er blevet vedtaget. De skal nu tages i anvendelse. Det er op til de forskellige institutioner at gøre dette. Den politiske vilje til at gå videre ad denne vej, som finansministrene viste i går, er et godt varsel. Det er den udfordring, som Den Økonomiske og Monetære Union i dag tilskynder os til at tage op.
(Bifald )

Monti
Hr. formand, et af parlamentsmedlemmerne har fundet det noget forceret, at der under denne forhandling har været behandlet både skatte- og afgiftsspørgsmål og Den Monetære Union. Jeg må derimod sige, at jeg har fundet denne behandling under ét meget interessant. Den fælles mønt er kronen på værket i Den Økonomiske og Monetære Union, nemlig den økonomiske union, der som sit væsentlige grundlag har et velfungerende enhedsmarked, og et sådant marked kræver en passende samordning af skatte- og afgiftsforhold. Jeg vil nu kort opholde mig ved aspekterne vedrørende skatter og afgifter, som er blevet yderst forstandigt uddybet i betænkningerne af Fourçans og Randzio-Plath, som jeg begge siger tak for det betydelige arbejde, de har udført.
Jeg vil begynde med en politisk betragtning. Vi er en fase, hvori medlemsstaterne holder stærkt fast ved begrebet fiskal suverænitet, og hvori de i vid udstrækning faktisk taber deres fiskale suverænitet til fordel for markederne som følge af mobiliteten. Et af de sidste numre af Economist havde på forsiden »The disappearing taxpayer«, nemlig det mobilitetsfænomen, der undergraver beskatningsgrundlaget. Som understreget af de ærede parlamentsmedlemmer Giansily og De Rose er subsidiariteten grundlæggende, og det samme gælder den nationale suverænitet. Kommissionen finder dog en overgang fra enstemmighed til kvalificeret stemmeflerhed ønskelig, i hvert fald på visse fiskale områder. Også selvom dette ikke skulle blive tilfældet, må vi ligeledes bestræbe os for en øget samordning på det fiskale område. Det er et meget vigtigt politisk forhold, der står på spil. Uden en koordinering af skatte- og afgiftsforholdene i forhold til subsidiariteten kan der ikke på europæisk niveau blive tale om en social markedsøkonomi eller en velfungerende markedsøkonomi. Der kan ikke skabes en social markedsøkonomi, fordi skattekonkurrencen mellem medlemsstaterne i stadig videre omfang hindrer dem i gennem beskatningssystemet at foretage en vis indkomstfordeling. Og den måde, hvorpå skattekonkurrencen, der er så fordelagtig for kapitalen og så ufordelagtig for arbejdet, foregår, medvirker - som fremhævet af hr. Wolf - til at skabe arbejdsløshed. Ej heller kan der være tale om velfungerende markedsøkonomi i Europa uden en samordning af beskatningsforholdene på grund af de hindringer, som møder både virksomhederne og arbejdstagerne på et enhedsmarked uden et minimum af beskatningsmæssig harmonisering.
Som følge heraf har Kommissionen i ca. et år fulgt en ny fremgangsmåde, der tilsigter at øge medlemsstaternes bevidsthed om nødvendigheden af fremskridt med henblik på at skabe grundlag for konsensus og udarbejde konkrete forslag.
Kommissionen har fremlagt det momsarbejdsprogram, som fru Randzio-Plath har beskæftiget sig med, forslaget til direktiv om beskatning af energiprodukter, og en afgiftspakke, med hvilken der i øjeblikket arbejdes i Det Skattepolitiske Udvalg. Jeg er enig med hr. Fourçans, når han understreger, at skattekonkurrencen ikke i sig selv er et negativt fænomen, men bliver det, når den har de asymmetriske og ulovlige træk, den har i mange tilfælde.
Som led i en løbende kontakt med Europa-Parlamentet, særlig i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, og med gruppen af faste repræsentanter for finansministrene er Kommissionen ved at udarbejde en skattepakke, der på mange punkter følger de retningslinjer, der er foreslået af hr. Fourçans, og som består af en kodeks for skattemæssig adfærd, navnlig på selskabsbeskatningsområdet, foranstaltninger til fjernelse af fordrejninger af kapitalbeskatningen, foranstaltninger til fjernelse af kildebeskatning af renter og royalties der betales mellem koncernselskaber, og til fjernelse af nogle af de væsentligste fordrejninger inden for den indirekte beskatning.
Jeg går derfor over til momsen. Det nye momssystem, fru Randzio-Plath beskæftiger sig med i sin betænkning, er efter Kommissionens opfattelse et spørgsmål af største betydning. Som De ved, er der efter resultatet af afstemningen den 22. april i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik nu fremlagt nye ændringsforslag, der, dersom de vedtages af Dem, vil medføre ændringer, som Kommissionen finder rigtige. Jeg har sat stor pris på den konstruktive holdning i alle de politiske grupper, når de har besluttet på ny at overveje visse ekstreme standpunkter. Jeg siger tak til hr. Donnelly, fru Thyssen og hr. Secchi samt alle, der i øvrigt har tilkendegivet støtte til Kommissionens forslag.
Kommissionen har forelagt et nøjagtigt arbejdsprogram med en politisk tidsplan, der falder i tre etaper. Den første omhandler forbedringen af det nuværende momssystem, hr. Cox, og går således i den retning, De har nævnt, det andet omhandler en modernisering af momssystemet for så vidt angår telekommunikationssystemerne, og det tredje vil muliggøre en virkelig forenkling af momssystemet ved overgang til en ordning med beskatning i oprindelseslandet.
Som erkendt af fru Randzio-Plath arbejdes der på forberedelsen af dette endelige system, således at dette bliver enkelt og først og fremmest - og jeg henvender mig her til fru Peijs og andre parlamentsmedlemmer - vil komme til at svare til de små og mellemstore virksomheders krav samt bidrage til væsentligt at nedbringe det i øjeblikket alvorlige problem med svig. Jeg vil desuden forsikre hr. Cox, fru Ewing, hr. Cornelissen m.fl. om, at der ikke vil blive tale om et spring ud i det blå, idet systemet vil blive forberedt i alle enkeltheder, og at også spørgsmålet om de nedsatte satsers sociale virkning vil blive behandlet.
Jeg er følgelig overbevist om, at der ikke vil blive tale om nogen form for divergerende opfattelse mellem os på et væsentligt punkt. Førend man går over til beskatning i oprindelseslandet, må man modernisere, mere ensartet anvende og om muligt forenkle det nuværende system. Jeg vil dog gerne gøre det helt klart, at det forslag, vi i øjeblikket behandler, ikke begrænser sig til overgangsbestemmelserne, men vedrører hele det sjette momsdirektiv, hvori disse bestemmelser netop skal indsættes.
Jeg vil afslutningsvis, hr. formand, bemærke, at også Det Europæiske Monetære Institut i sin beretning om konvergensen for nogle måneder siden og i sin årsberetning understreger nødvendigheden af, at der sker fremskridt på det beskatningsmæssige område, særlig hvad angår beskatningen af kapitalindkomster.
Jeg vil til slut takke de to ordførere og alle de parlamentsmedlemmer, der har haft ordet. Vi vil fortsat arbejde med de vanskelige beskatningsmæssige forhold i nær kontakt med Europa-Parlamentet. Endelig vil jeg tilslutte mig den påskønnelse som min kollega, hr. de Silguy, på Kommissionens vegne har givet udtryk for over for formand Lamfalussy.

Cornelissen
Hr. formand, jeg vil ikke sinke mødet, derfor mit konkrete spørgsmål til kommissæren, om han vil besvare de to konkrete spørgsmål, jeg har stillet, skriftligt.

Monti
Ja, det vil jeg godt.

Formanden
Mine damer og herrer, før jeg giver ordet til hr. Lamfalussy som afslutning på denne forhandling, vil jeg gerne - idet jeg hermed mener at tolke de fleste medlemmers opfattelse, og også fordi det er sidste gang, hr. Lamfalussy er til stede her i salen i sin egenskab af formand for EMI - udtrykke vores mest dybtfølte tak og påskønnelse for den måde, han har varetaget forbindelserne til Europa-Parlamentet og ladet os nyde gavn af sin viden...
af sin personlige retlinethed og kapacitet. Hr. Lamfalussy, på Europa-Parlamentets vegne takker jeg Dem mange gange og ønsker Dem held og lykke fremover.

Lamfalussy
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg kan ikke svare på alle de spørgsmål, jeg har fået stillet, men jeg skal forsøge at svare på et helt grundlæggende spørgsmål, der skinner igennem hele forhandlingen. Hvordan kan den monetære politik opfylde borgernes forventninger? Hvordan kan den komme med svar på disse forventninger? Hvilke resultater kan den ikke give og bør derfor ikke love?
Det første mål, som den monetære politik kan opfylde, er kontrol med inflationen. Dette er et direkte prisværdigt mål, idet vi ikke må glemme, at inflationen altid har været årsag til de fleste uretfærdigheder og skævheder. Vi er begyndt at glemme det, fordi vi heldigvis er kommet ud af en inflationsperiode. Man må imidlertid ikke glemme, at det er i en inflationsperiode, at de stærke, de rige kan beskytte sig mod inflationens skader. De, der er svage og ikke er i besiddelse af de nødvendige midler, kan ikke beskytte sig på samme måde. Det er, når alt kommer til alt, et socialt mål, der fortjener at blive lagt på bordet.
Når inflationen er under kontrol, kan den monetære politik bidrage til den økonomiske vækst. Den kan bidrage hertil ved at tvinge den korte rente ned. Den har midlerne og mulighederne til at gøre dette og har i øvrigt allerede gjort det. Jeg skal blot nævne nogle tal; i de lande, hvor inflationen nu har været under kontrol i flere år, er den korte rente på omkring 3 %; i de lande, hvor kontrollen med inflationen er af nyere dato, er den korte rente lidt højere, men den udviser en faldende tendens. Dette har uden nogen tvivl en indvirkning på væksten med en forsinkelse på seks måneder, et år, to år.
Til gengæld kan den monetære politik ikke bringe den lange rente under kontrol. Dette må klart understreges. Jeg har en ganske særlig bekymring i denne henseende; selv om jeg har konstateret, at de lange rentesatser, selv i lande, hvor de korte rentesatser allerede er meget lave, er relativt lave historisk set, dvs. på omkring 5, 75 %-6 %, så er de reelle lange rentesatser endnu høje og ligger på omkring 4 %. Det frembyder et virkeligt problem. Jeg tror ikke, at dette niveau kan påvirkes af den monetære politik. Årsagerne til denne situation ligger efter min mening et andet sted. Nogle kan frygte, at euro'en ikke vil blive forvaltet korrekt, men det er ikke den grundlæggende forklaring. Den grundlæggende forklaring ligger, tror jeg, i to tal: mellem 1991 og 1996 er de offentlige administrationers gæld i forhold til BNP steget fra 56 % til 73, 5 %. Der er ingen tvivl om, at denne meget store stigning ikke bringer de lange rentesatser ned og derfor lægger en bremse på væksten.
Derfor kan den monetære politik påvirke væksten, men ikke uden hjælp fra budgetpolitikkerne.
Hvad kan den gøre på arbejdsløshedsområdet? For så vidt som arbejdsløsheden skyldes den stagnerende vækst, kan den monetære politik hjælpe i det omfang, jeg netop har skitseret. I den udstrækning arbejdsløsheden skyldes strukturelle faktorer, der ikke har noget med væksten at gøre, kan den ikke have nogen direkte indflydelse. Jeg nævner sjældent lande, men lad mig nævne mit eget land: Belgien. Belgien og Nederlandene har i de sidste seks, syv år fulgt stort set den samme monetære politik og i mange år monetære politikker, der lå meget tæt på hinanden. Men arbejdsløshedstallene for de to lande er meget forskellige: 9, 5 % i Belgien og 6 % i Nederlandene. Den monetære politik kan ikke holdes ansvarlig for denne forskel. Det burde vi vide. Jeg tror, at en reduktion af denne del af arbejdsløsheden - den del, der ikke skyldes en svag vækst, og som er den største del - går over gennemførelsen af andre politikker, nemlig strukturelle politikker, fleksibilitet på arbejdsmarkedet og politikker, der forsøger at nedbringe de indirekte udgifter, der tynger omkostningerne til arbejdskraft.
Denne politik kan gennemføres på fællesskabsplan. Jeg tror, at koordineringen af politikkerne, som hr. de Silguy meget præcist og rammende har beskrevet den, kan gennemføres på europæisk plan, men pålæg ikke den monetære politik forventninger, som den ikke kan opfylde.
(Bifald )

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted under næste afstemningstid, som indledes nu.

Afstemning
Díez de Rivera Icaza
Hr. formand, jeg tror, at fru Oomen-Ruijten bør komme med sit indlæg først, og derefter vil jeg med Deres tilladelse svare.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, det er i udvalgsmødet aftalt, at der skulle føjes noget til mit oprindelige ændringsforslag. Desværre er dette ikke sket. Det er ganske enkelt glemt. Der skal stå »skærpelse af lovgivningen«. Ellers har ændringsforslaget ingen mening.

Díez de Rivera Icaza
Ja, hr. formand, jeg er enig i dette mundtlige ændringsforslag, hvis forsamlingen er enig i det, for vores gruppe går altid ind for enhver foranstaltning, der styrker borgernes sundhed og velfærd.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Friedrich
Hr. formand, jeg har en anmodning om at få afklaret et spørgsmål. Nu er det flere gange ved en gennemgang blevet sagt i den tyske oversættelse: De foretager afstemningen ved navneopråb. Jeg mener, at enten skal dette korrigeres i den tyske oversættelse, eller også har De måske flere gange sagt afstemning ved navneopråb i stedet for elektronisk afstemning. Jeg anmoder om, at det bliver sagt præcist, for ved gennemgangen er det jo ikke afstemning ved navneopråb. Hvis der imidlertid er tale om en afstemning ved navneopråb, bør De virkelig sige det. Som sagt, ved jeg ikke, om det kun er et problem på tysk, eller om det gælder alle oversættelser i hele huset.

Formanden
Hr. Friedrich, forhåbentlig optrådte problemet kun i den tyske tolkning, for jeg sørger altid for at sige helt præcist, hvilken afstemning der er tale om, når jeg annoncerer en afstemning.

von Wogau
Hr. formand, vi har her et yderligere problem vedrørende afstemningen om punkt 15: Der var enighed med ordføreren om, at der her ikke ubetinget skal etableres et nyt politisk organ, men at denne opgave også kan løses af de hidtidige organer. Det var, hvad man var enig om, og det var også ordførerens forslag. Det var altså nødvendigt - jeg undskylder, at jeg først ser det nu - at stemme særskilt om ordet »nyt« i punkt 15.
Som hr. Friedrich jo har fastslået, vidste vi slet ikke, at det var en afstemning ved navneopråb. Jeg må sige, jeg har også visse problemer med oversættelsen fra græsk. Mit »græske« er ikke helt flydende endnu, hr. formand, men jeg gør mig umage.
Det drejer sig her om et meget vægtigt politisk spørgsmål. Jeg ville stemme imod betænkningen, hvis det ikke er muligt at opnå enighed i dette spørgsmål. Jeg ville også opfordre mine venner til at stemme imod Fourçansbetænkningen, selvom mit hjerte ville bløde, når jeg i den forbindelse tænker på min ven Fourçans. Derfor ville jeg foreslå at give ordet til ordføreren en gang til.

Formanden
Hr. von Wogau, for det første medførte alle forhandlingerne som sagt en rettelse til Fourçansbetænkningen, hvori ordet »nyt« slettes. Den har således været under afstemning med ordet »nyt«. For det andet har ordføreren sørget for en udmærket formulering af de punkter, hvor forhandlingerne er mundet ud i et resultat, og jeg har hele tiden gjort opmærksom på, hvad det drejede sig om, om det var en tilføjelse eller en ændring, både under afstemning med navneopråb og elektronisk afstemning. Derfor har der ingen problemer været, og jeg tror også, De ved, hvad De skal stemme.

Fourçans
Hr. formand, jeg vil gerne berolige Dem, hr. von Wogau, og fastslå, at ordet »nyt« ikke optræder i teksten. Hvis det optræder heri, er det en fejl fra tjenestegrenenes side, for den tekst, som vi har vedtaget i Udvalget om Økonomi, indeholdt ikke ordet »nyt«. Tjenestegrenene har således lavet en fejl ved renskrivningen. Ordet »nyt« indgår ikke i teksten.

von Wogau
Hr. formand, jeg vil da gerne afklare spørgsmålet for at redde mødetjenestens ære. På grundlag af forhandlingerne i går blev der foretaget en rettelse, hvori ordet »nyt« blev strøget. Men flertallet stemte imod denne rettelse. Jeg ved ikke, hvorfor. Derefter blev der stemt om originalteksten. Hvis De ser efter i Deres materiale, så vil De se, at ordet »nyt« står i punkt 15. Hvis vi kan blive enige om, at ordet »nyt« blev strøget, og at dette korrigeres tilsvarende, så kan vi være indforstået med det.

Formanden
Hr. von Wogau, som De kan se, indeholder teksten ikke ordet »nyt«. Der findes en rettelse, som ikke sættes under afstemning, og hvor ordet »nyt« ikke indgår. Så De kan tage det helt roligt.
Inden den endelige afstemning

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg mener, at tingene i lyset af hr. von Wogaus bemærkninger må klarlægges inden den endelige afstemning. Punkt 15 i den betænkning, der blev forelagt for udvalget, det vil sige den betænkning, der blev vedtaget 22. maj, og som har ligget til grund for den skriftlige betænkning, indeholdt ordet »nyt«. Det optræder ihvertfald i den skriftlige betænkning.
Indeholdt den tekst, som udvalget har vedtaget, dette ord?

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, som det blev sagt klart og tydeligt før, indgår ordet »nyt« ikke i teksten. Således er teksten blevet vedtaget indtil nu, og sådan vil den se ud, hvis De vedtager den.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Seillier
Hr. formand, dette nye ændrede direktiv om tv-spredningsvirksomhed indebærer positive aspekter, navnlig fordi det på subsidiaritetsområdet anerkender medlemsstaternes grundlæggende ansvar og deres juridiske kompetence. Endvidere er der med hensyn til beskyttelse af mindreårige et meget klart ønske om at samarbejde med forældrene via deres repræsentanter i foreningerne og de forskellige undervisere og om at se på, hvordan de kan filtrere de programmer, der kan være skadelige for børnene, navnlig ved hjælp af tekniske anordninger. Der findes ligeledes et andet positivt aspekt, nemlig fordømmelsen af pornografi.
Derimod har dette direktiv udeladt nogle meget grundlæggende punkter. Det tjener navnlig ikke noget formål at bekræfte ønsket eller hensigten om at tilskynde til europæiske produktioner, hvis man ikke træffer de nødvendige foranstaltninger til effektivt at sikre de europæiske producenter muligheden for at producere og udsende. At der proklameres en abstrakt frihed, uden at midlerne og navnlig de finansielle og økonomiske midler til at udøve den sikres, nærmer sig faktisk hykleri. Ingen går faktisk ind for kvoter for at gøre den absolut. Der er for at bruge den matematiske sprogbrug tale om en nødvendig og utilstrækkelig forudsætning. Det er ikke nok at fastsætte kvoter for at opnå gode europæiske produktioner, men det er en absolut nødvendig forudsætning.
Men desværre indeholder denne ændring af direktivet om tv-spredning uden grænser ikke bestemmelser vedrørende kvoter, og det er således ideologien om en materialistisk opfattelse af markedet, der er fremherskende. Vi går alle ind for markedet som et økonomisk fænomen, der er nødvendigt for dynamikken, uden at dette er ubegrænset. På dette område som på så mange andre har man desværre ikke taget hensyn hertil.

Bernardini
Vi har nu foran os det fælles udkast vedtaget af Forligsudvalget vedrørende ajourføringen af direktivet om tv-spredning uden grænser.
I forbindelse med de foregående afstemninger var Parlamentet udsat for uberettiget kritik fra visse private operatører, der betegnede det som protektionistisk.
Jeg for min del vil gerne rose det arbejde, som er udført af Parlamentet og dets forhandlere, der helt op i Forligsudvalget har haft held til at nå frem til et kompromis, som er acceptabelt for alle.
Med hensyn til de tre dele, som vi har klassificeret som prioriterede (klar adgang til vigtige arrangementer, en antivoldschip og uafhængige producenter), anser jeg første del for at være af afgørende betydning.
Når der er tale om udsendelse af sportsbegivenheder eller andre begivenheder af stor betydning, hvilken logik ville der så have været i at give enerettighederne til udsendelse til bestemte operatører, således at tusindvis af personer forhindres i at se sådanne begivenheder. Tag for eksempel De Olympiske Lege eller Verdensmesterskabet i fodbold, to begivenheder, der samler millioner af seere. Jeg tror oprigtigt, at det ville have været skadeligt at give et monopol på udsendelse i den kommercielle og økonomiske interesses navn.
Vort Parlament har truffet en fornuftig beslutning. Det er nu op til regeringerne at følge den op.

Titley
Jeg støtter med glæde dagens forligsaftale. Som ivrig sportfan er jeg lettet over, at de vigtigste sportsbegivenheder nu er tilgængelige for offentligheden på almindelige tv-kanaler. Hvert land har nogle sportsbegivenheder, der er mere end blot konkurrencer mellem to hold eller atleter. De er en vigtig del af vor folkelige kultur og bør kunne nydes af hele nationen.
Selvom disse forhandlinger med Rådet har trukket ud, er resultatet en sejr for alle sportstilhængere. Mit eget land har sikret sig, at vor fodboldfinale, cricket-kampe og tennis fra Wimbledon nu kan ses af den almene offentlighed. Jeg fristes til at spørge, om Rådet kan sikre, at mine yndlingshold og spillere kan komme med i disse konkurrencer, men for indeværende er jeg tilfreds med dette mindre mirakel, nemlig det indgåede kompromis. Millioner af sportstilhængere kan virkelig føle, at de har vundet førsteprisen i dag.

Ryynänen
Europa-Parlamentet har i dag godkendt det såkaldte tv-direktiv, der er et resultat af forligsproceduren. Direktivet og især de løsninger, som skabtes under forligsproceduren, er i EU's beslutningstagningsproces emner, der på sjælden vis direkte berører borgernes dagligdag. Direktivet har til formål at sikre borgerne tv-transmissioner af store begivenheder såsom sportsbegivenheder på fjernsynskanaler, som alle borgere har mulighed for at se.
Det bliver medlemsstaternes ansvar, at tv-transmissionen af de store begivenheder gennemføres således, at borgerne får lige muligheder for at se programmerne. Alle medlemsstater bør gøre brug af denne mulighed til fordel for deres borgere og sammen med idrætsorganisationerne vælge de betydningsfulde begivenheder, som man ønsker at sikre, at alle får adgang til.
Den henstilling om udarbejdelse af lister på nationalt plan, som godkendtes under forligsproceduren, har til formål på forhånd at stabilisere markederne og forhindre deres overophedning. Den har ikke til formål at hindre konkurrencen eller begrænse den vigtige indkomstkilde for idrætsorganisationerne. Det er også i idrætsorganisationernes og konkurrencearrangørernes interesse at sikre, at de vigtigste begivenheder ses af så mange som muligt.
I Europa-Parlamentet og især i dets Kulturudvalg har man været bekymret for udviklingen i tv-udbuddet af hensyn til børnene. Der har også været et stærkt pres fra borgernes side for at få gennemført foranstaltninger til beskyttelse af mindreårige.
De foreslåede tekniske apparater til fravælgelse af programmer er dog ikke uden problemer. Man bør forholde sig særdeles kritisk til, at der indføres en form for forudgående censur, der alligevel ikke vil fungere. Derfor er der stadig brug for den efterfølgende forskning i forskellige reguleringsmuligheder, der foregår i samarbejde mellem Kommissionen og medlemsstaternes myndigheder.
Beskyttelsen af mindreårige bør først og fremmest foregå på nationalt plan. Udsenderne af programmerne bør påtage sig et ansvar for beskyttelsen af de mindreårige.

Wolf
Betænkningen, sådan som den foreligger nu, er i bedste fald et dårligt kompromis:
Der findes ikke længere nogen instrumenter, der kan imødegå, at en kulturel frembringelse bliver fuldstændig underkastet sin kommercialisering (kvoter); den kompromisordning, der er fundet for de nye tjenester, garantifonden, de uafhængige producenter og kriterierne for disses bestemmelse samt støtten til den europæiske produktion, beror på alt for vage tilsagn fra Kommissionen.
På den kultur- og samfundspolitisk afgørende indholdsproduktions side begynder informationssamfundet altså med, at udnyttelsespresset fra alle sider sejrer over den kulturelle mangfoldighed. Det er et meget dårligt varsel for de efterfølgende skridt.
Alligevel må vi konstatere, at også dette resultat er bedre end slet ingenting. Immervæk indeholder det beskyttelsen af mindreårige og garantien for transmission af vigtige sportsbegivenheder... Vi har altså hverken stemt for eller imod.
Betænkning af Perry (A4-0190/97)
Blak
De danske socialdemokrater glæder sig over, at de europæiske borgere med deres klager til Udvalget for Andragender har været med til at sætte vigtige emner på EU's dagsorden. Blandt andet er vi meget glade for, at dyretransport og menneskerettigheder er blevet taget op i udvalget.
Det er samtidig positivt, at EU-borgerne også i vidt omfang er begyndt at gøre brug af ombudsmanden, der har vist sig at være særdeles effektiv i behandlingen af sagerne.
Betænkning af Díez de Rivera Icaza (A4-0183/97)
Elliott
Hr. formand, det glæder mig, at betænkningen af Díez de Rivera er blevet vedtaget og især punkt 29-31 vedrørende de meget alvorlige problemer med støj fra fly.
Som medlem, der repræsenterer en af de største dele af London nær Heathrow lufthavn og derfor udsat for støjen fra denne lufthavn, glæder det mig overordentlig meget. Jeg er rent faktisk formand for et konsortium af lokale, kommunale myndigheder, der er meget bekymret over denne støj. Man er netop ved at undersøge, om lufthavnen skal udvides til det dobbelte. Støj er noget, man i allerhøjeste grad tager i betragtning i den sammenhæng.
Europa-Kommissionen har gjort meget i årenes løb for at skabe mindre støjende fly, men det undermineres, hvis vi giver endnu flere fly flyvetilladelse, især i aften- og nattetimerne. Om natten, når al anden støj er minimal, og folk forsøger at sove, er selv støjen fra et meget støjsvage fly forstyrrende. Der findes nye videnskabelige beviser for, at offentlighedens sundhed i høj grad påvirkes heraf. Så det glæder mig, at disse punkter er blevet vedtaget.

Caudron
Oprindeligt agtede Kommissionen at gribe ind med lovgivning mod støj. Bevidst om støjens skadelige virkninger på millioner af europæeres sundhed syntes den at ville træffe præcise, konkrete og stærke foranstaltninger.
I dag ser det ud til, at vi må nøjes med en grønbog, der skal gøre det muligt at åbne en stor debat om støj og indføre mange forholdsregler for at nå frem til en ringe effektivitet. Og det er absolut beklageligt. Efter min mening bør enhver offentlig debat, uanset hvor nyttig den måtte være, munde ud i indførelsen af bindende lovgivningsmæssige foranstaltninger. Det er ikke mere acceptabelt, at fællesskabspolitikken overser støjpolitikken, og jeg er sikker på, at Kommissionen er klar over det.
Vort samfund er støjende, og det er op til myndighederne at begrænse støjkilderne og intensiteten af den støj, de udsender. Det er et spørgsmål om folkesundhed. Som ordføreren har understreget det, må der allerede nu fastsættes prioriterede støjkilder, fastsættes målsætninger og aktionslinjer, gennemføres fælles evalueringsmetoder og metoder til bestemmelse af fælles indekser for udsættelse for støj, før man overvejer en fælles lovgivning.
Den Europæiske Union skal ikke mere acceptere, at 70 % af dens befolkning udsættes for en uacceptabel støjforurening. Vi må kunne drøfte det, vi er parate hertil! Der må især kunne træffes effektive og hurtige foranstaltninger, der kun har det ene formål at beskytte folkesundheden.
Jeg vil gerne slutte med at lykønske fru Diez de Rivera med hendes seriøse arbejde, der er at stor kvalitet.

Díez de Rivera Icaza
Den overbevisende afstemning, der netop har fundet sted her i Parlamentet til fordel for en lovgivning mod støjforurening, bekræfter det, der er anført i min betænkning, samt det, der blev sagt under den intense debat i mandags.
Det står klart, at borgerne kræver en klar lovgivningspolitik på dette område, som fastsætter mål og højt prioriterede aktionsmuligheder med henblik på nedsættelse af de uudholdelige støjniveauer.
Bilag III til min betænkning indeholder to efter min mening vidunderlige breve fra Juan Ramón Jiménez mod støj, som giver udtryk for samme bekymring i 1919...
Som følge heraf er jeg sikker på, at Kommissionen, som er blevet styrket ved denne afstemning, vil vide at give det globale og koordinerede svar, vi alle ønsker.
Jeg vil slutte med at takke for det gode samarbejde, jeg har haft med alle, navnlig fru Graenitz, som på perfekt vis fungerede som min stedfortræder under min sygdom.

Porto
Det er ikke svært at forstå, at der lægges vægt på budgetpolitikkens rolle, når de deltagende medlemsstater efter indførelsen af den fælles valuta ikke længere kan anvende den reguleringsordning, der udgøres af deres valuta- og vekselkurspolitik.
Men også den budgetpolitiske intervention vil være yderst begrænset, for så vidt som de nationale budgetunderskud ikke må overstige 3 % af BNP - idet man må håbe, at stabilitetspagten vil blive opretholdt - og for så vidt som det ikke er hverken hensigtsmæssigt eller let at øge skattetrykket.
Ordføreren, hr. Fourçans, gør ret i at understrege nødvendigheden af en skatteharmonisering, navnlig i forbindelse med beskatningen af opsparing og virksomhedernes overskud for at undgå skattemæssig dumping, som vil forværre følgerne af den i forvejen relative dominans af beskatningen af arbejde i forhold til andre beskatningsformer. På den anden side nødvendiggør indskrænkningen af medlemsstaternes nationale budgetpolitiske interventionsmuligheder, at Unionens budget, i modsætning til hvad der hævdes af flere politisk ansvarlige, skal være højere end 1, 27 % af BNI, således at det bliver muligt at øge støtten til de lande, der har de største strukturelle udviklingsefterslæb. Budgetdisciplinen skal fortsat iagttages, men det er uacceptabelt, at man ud fra kortsynede betragtninger bringer et projekt i fare, der er afgørende for, om vores kollektive fremtid bliver en positiv realitet.

Schörling
Betænkningen indeholder mange gode tilføjelser til og konkretiseringer af Kommissionens vigtige grønbog om støjbekæmpelse. Derfor stemmer vi for den ved den endelige afstemning.
Vi kan derimod ikke støtte punkt E, 1, 11, 12, 15, 22, 23 og 30. I disse punkter går betænkningen ind for en europæisk rammelovgivning på et område, som vi absolut mener bør henhøre under subsidiaritetsprincippet.
Betænkning af Mezzaroma (A4-0194/97)
Berthu
Hr. formand, rapporten fra Det Europæiske Monetære Institut for 1996 fastslår endnu en gang svagheden i Europas vækst og det uacceptable arbejdsløshedsniveau, der begge fortsat tynger de meget uligevægtige offentlige og sociale budgetter. Stillet over for denne situation forsøger de fleste lande desværre at opfylde konvergenskriterierne, ikke ved at reformere deres respektive administrationer, men ved at forøge skatterne, hvilket bremser væksten endnu mere og kan udsætte regeringerne for alvorlige politiske streger i regningen, som vi netop har set det i Frankrig.
Vi når således frem til et paradoks. Mens forberedelsen af den fælles mønt i henhold til dens fortalere skulle give anledning til en strammere offentlig forvaltning, der fremmer liberalisering og vækst, viser den sig i virkeligheden at udgøre et nedtrykkende maskineri, der trækker flere skatter til den offentlige sfære på grund af de blokeringer, som vore samfund lider under.
Denne situation har desværre ikke været genstand for nogen seriøs analyse. Regeringerne vil i fremtiden nøjes med at fortolke kriterierne som tendenser, hvilket er det samme som at glemme alt om stramhed. Andre beder om, at der tilføjes et kapitel om »beskæftigelse« i stabilitets- og vækstpagten, som i Europas nuværende situation kun vil være en teaterdekoration. Går man over til euro'en på disse betingelser, forbereder man blot en svag og lidet troværdig euro, der hurtigt vil blive en kilde til spændinger mellem deltagerne og vil ophæve de fleste af de fordele, der på papiret forventes af den monetære union.
Man må imidlertid også spørge sig selv, hvorfor Europa ser ud til at blive stadig mere lammet. Jeg kan se to årsager hertil: dels forsøger den europæiske politik med indførelsen af en overnational superstat at harmonisere alt, herunder valutaen, ved at pålægge ny ufleksibilitet, dels, og det kan ikke siges nok, er den internationale åbningspolitik blevet dårligt gennemført og ødelægger dermed grundlaget for gennemførelsen af den fælles mønt. Det er i Bruxelles, at Europas ødelæggere gemmer sig.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Da betænkningen går ud fra, at Den Økonomiske og Monetære Union bliver gennemført, og er positiv over for dette projekt, har vi undladt at stemme ved den endelige afstemning om den.
Vi går naturligvis ind for, at den demokratiske kontrol med Den Europæiske Centralbank bliver så stærk som muligt, hvis ØMU bliver til noget. Det vil dog være rigtigst at lade de nationale parlamenter udøve demokratisk kontrol med pengepolitikken gennem deres repræsentanter.

Gallagher
De økonomiske konvergenskriterier er noget, der i høj grad drøftes i Den Europæiske Union, men på et eller andet tidspunkt skal der træffes en politisk afgørelse. Diskussionen om guldrevalueringen og resultaterne af valget i Frankrig bør ikke medføre, at den næste fase af ØMU'en forsinkes. En forsinkelse på grund af, at den franske regering insisterer på at genforhandle eller forny stabilitetspagten, kan ændre den politiske atmosfære, og det er ikke godt for Europa. Jeg mener, at det vil føre til ustabilitet.
Parlamentet bør opfordre regeringslederne til at fremsætte en utvetydig erklæring på topmødet i Amsterdam og insistere på at køre videre som planlagt og indføre den fælles valuta pr. 1. januar 1999.
Europa har for meget at miste ved ikke at opfylde betingelserne og bestemmelserne i Maastricht-traktaten. Fordelene ved ØMU'en er indlysende.
Betænkning af Ettl (A4-0185/97)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Da også denne betænkning går ud fra, at Den Økonomiske og Monetære Union bliver gennemført, og er positiv over for dette projekt, har vi undladt at stemme ved den endelige afstemning om den.
Vi går naturligvis ind for, at Den Europæiske Centralbank bliver så åben som muligt, hvis ØMU bliver til noget. Men samtidig skal det understreges, at subsidiariteten skal have lov til at råde ved, at man tillader de nationale parlamenter at udøve demokratisk kontrol med deres respektive nationalbanker, således at pengepolitikken kan styres demokratisk.

Ojala
Betænkningen indeholder positive punkter om vurderingen af, hvordan EU's Økonomiske og Monetære Union (ØMU), Det Europæiske Monetære Institut (EMI) og Den Europæiske Centralbank skal fungere såsom betragtningen om behovet for at indføre demokratisk kontrol med centralbanken.
Betænkningen lider af den mangel, at synsvinklen med hensyn til en øget beskæftigelse næsten er helt udeladt. Det er ikke muligt alene ved hjælp af pengepolitiske instrumenter at nedbringe den høje arbejdsløshed, men der er brug for en aktiv finanspolitik, dvs. en mere effektiv udnyttelse af beskatningen og de offentlige støtteformer med henblik på at øge beskæftigelsen. Også den planlagte stabilitets- og vækstpagt i forbindelse med ØMU'en bør ændres ud fra denne synsvinkel, der er til fordel for beskæftigelsen.
I drøftelserne om EU's økonomiske politik bør navnlig Parlamentet fremhæve beskæftigelsen og bekæmpelse af den sociale udstødelse. Den beskedne inddragelse af beskæftigelsesaspektet fremgår også af de betænkninger, der er til behandling på denne plenarforsamling.
På grund af disse forhold stemte jeg imod en vedtagelse af den pågældende betænkning.
Betænkning af Fourçans (A4-0192/97)
Martinez
Hr. formand, jeg går ud fra, at der må betales overarbejdsbetaling til kommissærerne, så de kan blive.
Fra 2002 vil den fælles mønt fjerne budgetstøddæmperen, det vil sige de monetære sluser, der gør det muligt at harmonisere de forskellige økonomier. Dermed vil den eneste tilpasningsvariabel naturligvis være budgetvariablen, nærmere betegnet den skattemæssige variabel. Men en fælles mønt vil gøre forskellene i skattetryk mellem medlemsstaterne mærkbare og fremme virksomhedsflytninger.
Som bevis kan jeg nævne det, der er sket i de nationale lovgivninger. I Spanien forlod en række virksomheder Madrid til fordel for Bilbao, da baskerlandet nedsatte selskabsskatterne. Det samme er forresten sket i Frankrig, for så vidt angår bilafgifterne i Marne-departementet. Den eneste måde, man kan undgå uretfærdigheder mellem for eksempel skat af flytbar kapital og anden kapital på, vil være at skabe en europæisk skattemæssig forfatning, der tilføjer mindst et femte kriterium, som fastsætter en loft over de obligatoriske bidrag, som kan fastsættes til gennemsnitligt 40 % af BNP. På denne måde ville man undgå alt for store skævheder.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Da også denne betænkning går ud fra, at Den Økonomiske og Monetære Union bliver gennemført, og er positiv over for dette projekt, har vi undladt at stemme ved den endelige afstemning om den.
Frem for alt tager vi klart afstand fra beslutningsforslagets punkt 15. Heri foreslås det, at der skal oprettes »et politisk organ med betydelige økonomiske beføjelser«, som bl.a. skal udarbejde »en virkelig »policy-mix«« og iværksætte »reguleringsordninger«. En sådan politisk centralisering kan vi umuligt støtte.
Desuden foreslås det i beslutningsforslagets punkt 16, at Europa-Parlamentet opretter en »komité af økonomiske rådgivere«. Men der er i forvejen mange anerkendte eksperter, som Europa-Parlamentet kan spørge til råds uden at oprette nye sådanne komitéer og organer, som der allerede er alt for mange af i EU-institutionerne.

Andersson, Hulthén, Lööw og Waidelich
Vi vil gerne takke ordføreren for det veludførte arbejde, som han har haft med denne betænkning. Ved afstemningen kunne vi imidlertid ikke tilslutte os punkt 7 og 15. Punkt 7 indebærer, at der lægges helt subjektive kriterier til grund for kontrollen af budgetdisciplinen. Gennemførelsen af en sådan fremgangsmåde ville være en alvorlig trussel for den fælles mønts stabilitet og dermed for mulighederne for vækst og beskæftigelse. Vi mener, at en fælles mønt vil være af stor betydning for væksten og beskæftigelsen, men det er en forudsætning, at de lande, der indgår i valutasamarbejdet, medvirker til at gøre den fælles mønt stærk og stabil.
Med hensyn til punkt 15 mener vi, at ordførerens synspunkt, at Den Økonomiske og Monetære Union forudsætter et nyt politisk organ, er helt rigtigt ud fra den betragtning, at der er behov for en stærkere demokratisk kontrol. Vi mener imidlertid ikke, at den model, der foreslås i punkt 15, kan siges at opfylde dette behov.

Berthu
Betænkningen af Fourçans om samordning af budget- og skattepolitikkerne i forbindelse med den fremtidige fælles mønt viser klart, men ufrivilligt, hvilken blindgyde Europa har lukket sig inde i.
Stillet over for de økonomiske usikkerhedsmomenter vil landene i fremtiden opleve, at deres nationale kapacitet til at gennemføre konjunkturelle løsninger er kraftigt forringet, mens der ikke findes noget på europæisk plan, der kan tage over. Der er således en risiko for at uligheder lettere spreder sig. Den Europæiske Union går så, hvis vore forudsigelser er korrekte, ind i en kraftig turbulensperiode.
Her kommer en nærmere forklaring. På et hvilket som helst økonomisk område kan det ske, at et land rammes af en bestemt økonomisk katastrofe, for eksempel en for landet vigtig industris fallit, alvorlige sociale uroligheder osv.; det er det, økonomerne betegner som et »asymmetrisk chok«. Landene har forskellige våben til at rette op på denne situation, for eksempel den monetære politik, valutapolitikken og budgetpolitikken.
Men med den fremtidige fælles mønt vil disse nationale instrumenter forsvinde eller deres effektivitet vil blive forringet; de interne valutaer vil ikke mere være fleksible, men pr. definition faste; rentepolitikken vil blive harmoniseret; den budgetmæssige handlefrihed vil ligge inden for de stramme grænser, som stabilitetspagten fastsætter; skatterne kan ikke hæves kraftigt, fordi man befinder sig i et indre marked; mere generelt skal de økonomiske politikker forblive koordinerede og underlagt fællesskabsmålsætningerne i overensstemmelse med artikel 102 A og 103 i traktaten.
I en sådan situation viser teorien os, at det ramte land skulle kunne finde hjælp i et centralt europæisk budget. Men dette eksisterer ikke i dag, og betænkningen af hr. Fourçans erkender i øvrigt, at man ikke i øjeblikket bør tænke på at indføre en budget- og skattemæssig føderalisme i Europa. Ikke blot er sindene imod det, men selv om ingen var imod en sådan, ville en sådan omvæltning, der kræver en harmonisering af de vigtigste skattemæssige virkemidler i vore lande og indførelse af meget store europæiske bidrag, ikke være gennemførlig på kort sigt.
Denne blindgyde er så meget mere bekymrende som »asymmetriske chok« ikke er usædvanlige, eller endog marginale, som vi har hørt bekræftet i denne forsamling. Når der findes forskellige lande, samfund og økonomier, udvikler disse sig aldrig på en fuldstændig parallel måde. Deres relationer er markeret af stadige »asymmetriske forskydninger«, som man indtil nu har kunnet afbalancere blidt gennem forskydninger i valutakurserne. Og her kommer vi til det grundlæggende spørgsmål: nytten af flere valutaer, når der findes flere folk.
Det ser ud til, at Europas lande tilskyndet af ideologerne med lukkede øjne har kastet sig ud i det vovestykke, som den fælles mønt er, uden først at have kontrolleret, om alle forudsætningerne var til stede, og om de var i besiddelse af alle de nødvendige ledsageinstrumenter. Nu står vi praktisk taget med ryggen mod muren.
Findes der en udvej, der gør det muligt at fortsætte ad den samme forcerede integrationsvej? Jeg tror det ikke. Hvis man ville fortsætte, måtte man klart foreslå borgerne radikale forfatningsændringer, som ingen i virkeligheden ønsker. Betænkningen af hr. Fourçans forsøger at nævne muligheden for på europæisk plan at oprette et »politisk organ, bestående af repræsentanter for alle medlemsstaterne, som står under streng demokratisk kontrol«, og som skulle koordinere de nationale økonomiske politikker.
Man ser her tegne sig den famøse »europæiske økonomiske regering«, som i den nuværende forvirring fungerer som redningskrans for både højre- og venstrefløjen. Desværre fører den idé ingen vegne, for hvis denne »regering« vil udgøre andet end et debatforum, skal den have meget omfattende og præcise kompetenceområder. Men man kan kun give den denne kompetence ved at foretage radikale forfatningsmæssige reformer, som vi tidligere har set er umulige. Vi er kørt fast.
Den eneste løsning består i at opgive den fælles mønt og igen slå ind på en mere gradvis vej, en mere fornuftig vej, en vej, der er bedre tilpasset til virkeligheden, for eksempel en fælles mønt ud over de nationale valutaer, så borgerne lidt efter lidt kan gøre sig bekendt med den.

Cardona
Hr. Fourçans' betænkning omhandler bl.a. følgerne på det skattepolitiske område af indførelsen af den fælles valuta. Hvad dette angår er betænkningen yderst klar og sammenhængende, for det er indlysende, at for at der kan blive tale om en fælles økonomisk politik, er det, ud over en fælles monetær politik, nødvendigt med en fælles budget- og skattepolitik.
Spørgsmålet er, som det med rette understreges i denne betænkning, hvem der skal fastsætte målene og gennemføre de skattepolitiske foranstaltninger i Den Europæiske Union. Efter hr. Fourçans' mening kan det kun være en form for økonomisk regering , hvis formandskab i en længere periode end seks måneder varetages af en person, der ikke er medlem af en af regeringerne. En sådan regering vil naturligt nok blive efterfulgt af en europæisk politisk regering.
Da jeg fortsat nærer tvivl med hensyn til den reelle konvergens af alle medlemsstaternes økonomier, kan jeg ikke tilslutte mig de i den her omhandlede betænkning indeholdte præmisser og forslag.
At opgive den skattemæssige suverænitet er ensbetydende med, at de små og perifert beliggende medlemsstater ikke længere råder over et vigtigt instrument til tiltrækning af investeringer og skabelse af velstand, virksomheder og arbejdspladser. Mangelfulde infrastrukturer, manglen på forskellige faktorer til tiltrækning af investering og den mangelfulde teknologiske forberedelse, som de små og fattige økonomier i nogle stater stadig lider under, kan kun afbødes, hvis suveræniteten på skatteområdet opretholdes. En fælles skattepolitik vil på indeværende tidspunkt have til følge, at de forhold, der er skyld i den manglende konkurrenceevne både på det indre og det ydre marked, opretholdes.
Det er en konsekvens, hvis gyldighed jeg ikke under de givne omstændigheder kan acceptere, og derfor kan jeg ikke stemme for denne betænkning.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af Fourçans.
De danske socialdemokrater er enige med ordføreren i, at der er behov for en vis koordinering af budget- og skattepolitikken i EU. Vi er også meget enige med ordføreren i, at skattefritagelse og social dumping i nogle medlemsstater udgør et overordentligt stort problem. Vi opfordrer hermed Irland og de øvrige medlemsstater, det måtte vedkomme, til at stoppe skatteordninger, som er fordelagtige for virksomheder, men illoyale over for de øvrige medlemsstater.
De danske socialdemokrater går ind for en meget vid udstrækning af udveksling af information og koordinering af initiativer mellem medlemsstaterne. Først og fremmest for at fremme beskæftigelsen. Vi er imidlertid ikke enige med ordføreren i, at en god funktion af Den Økonomiske og Monetære Union i løbet af den tredje fase forudsætter et nyt politisk organ med betydelige økonomiske beføjelser. Vi finder, at ECOFIN er et udmærket og tilstrækkeligt forum for det samarbejde, der er behov for.

Jensen, Lis
Folkebevægelsen mod EF-Unionen, som jeg repræsenterer, kan ikke støtte denne betænkning. Da forudsætningerne for at indføre ØMU'en ikke på forhånd er til stede, er det tydeligt, at ØMU'en primært er et politisk projekt. En tilnærmelse af budget- og skattepolitikkerne burde være sket naturligt og forud for indførelsen, hvis det på nogen måde havde vist sig nødvendigt eller ønskværdigt. I stedet vil man indføre harmoniseringer ad bagvejen og dermed undergrave den sidste grad af selvstændig økonomisk politik i medlemslandene.
Når betænkningen henviser til asymmetriske chok, så burde det automatisk medføre en overvejelse af de advarsler, som amerikanske økonomer er kommet med. Da medlemslandenes arbejdsmarkeder ikke er lønfleksible, vil det medføre et uforholdsmæssigt stort pres på den samlede ØMU-politik, hvis enkelte lande støder på vanskeligheder. Dette vil undergrave ØMU'ens troværdighed og vil kunne sætte alle de påståede fordele ved en fælles valuta og en tilnærmet budget- og skattepolitik over styr.

Lindqvist
Betænkningen modsiger sig selv på flere punkter. I indledningen konstaterer den, at den fælles mønt som sådan ikke vil indvirke på skattepolitikkerne. Men længere fremme står der, at skattemæssig konkurrence og dumping vil fremtvinge enten en »adfærdskodeks« - dvs. at landene skal forpligte sig til at ikke at føre en skattepolitik, der strider imod »Unionens interesser« - eller en skatteharmonisering. Der tales om at harmonisere kapital- og selskabsbeskatningen og den grænseoverskridende beskatning. Centerpartiet mener, at skattepolitikken også i fremtiden skal være et nationalt anliggende. Derfor har jeg stemt imod betænkningen.

Sandbæk og Bonde
JuniBevægelsen stemmer imod Maastricht-traktatens monetære diktatur og har derfor støttet en række ændringsforslag, der giver plads til flere økonomiske virkemidler og beskæftigelseshensyn. Det betyder dog ikke, at vi vil medvirke til at flytte økonomisk-politiske virkemidler fra medlemslandene til EU.

Theonas
Indledningen af tredje fase af ØMU vil for de lande, der deltager i den fælles valuta, betyde yderligere afgivelse af vitale økonomipolitiske områder til EU og det europæiske centralbanksystem. De store økonomiske interesser, som bestemmer de politiske valg, der træffes i Bruxelles, vil blive endnu mere krævende på grundlag af bestemmelserne i stabilitetspagten, som danner basis for den økonomiske politik, der føres. Begrebet nationalregering - som det kompetente, beslutsomme organ, der varetager den udøvende magt - vil stort set forsvinde. Samtidig vil også de nationale parlamenters reelle kompetence på disse områder forsvinde.
Situationen er ikke specielt anderledes for »afvigerlandene«. Større multilateral overvågning i kombination med øget pres, hvad angår tilpasningen til kriterierne for konvergens og afskaffelse af offentlige underskud, umuliggør enhver form for national budgetpolitik.
Som tiden nærmer sig for indledningen af tredje fase, og de tekniske forberedelser intensiveres, desto mere frastødende virker den konstruktion, de er i gang med at opbygge til os. Det er ikke tilfældigt, at stadigt flere stemmer taler med harme imod Maastricht-traktaten, og at man som modtræk mod den voksende vrede i de forskellige befolkningslag og hos andre politiske kræfter - ud over kommunisterne - benytter signaler, der tager afstand fra ØMU, som den er beskrevet i Maastricht-traktaten, forsøger at pynte på de pågældende bestemmelser, taler om indførelse af det sociale element i konvergensen og hævder, at vækst ikke kan finde sted udelukkende med nominelle målsætninger uden foranstaltninger, der støtter arbejdstagerne. Ganske vist er der på den regeringskonference, der afslutter sit arbejde i disse dage, ikke fremsat nogen forslag til ændring af de relevante bestemmelser, ligesom man heller ikke har sat spørgsmålstegn ved Maastricht-traktatens dybere mening og ideologiske baggrund.
I dag fremgår det så lysende klart, hvor rigtig vor forkastelse af Maastricht-traktaten var. Det ses tydeligt, at jagten på de nominelle konvergenskriterier ikke kan løse arbejdstagernes og samfundets problemer. Den kan kun forstærke dem, sådan som realiteterne også viser os. Vi tror ikke, at der findes enkelte løsninger - som dem, ordføreren foreslår - hvor man giver medlemsstaterne nogle muligheder for at imødegå betydningsfulde, ekstraordinære omstændigheder eller giver mulighed for lejlighedsvise undtagelser fra Maastricht-traktatens og stabilitetspagtens indikatorer eller indfører en form for skattepolitisk harmonisering inden for disse rammer, når man har så godt som afskaffet enhver form for selvstændig økonomisk politik baseret på befolkningernes og medlemsstaternes regeringers individuelle særpræg og valg. Vi er helt uenige i ordførerens forslag om en form for »økonomisk underregering«. EU's institutionelle overbygning har ikke brug for et nyt politisk organ og heller ikke for en simpel styrkelse af Europa-Parlamentets informationsbeføjelser. Dette er foranstaltninger, som kun har til formål at pynte på EU's image og aflede borgernes bekymring fra den overgivelse af den økonomiske og politiske magt til nogle uigennemsigtige, bureaukratiske, ukontrollerede og for borgeren utilgængelige mekanismer, som reelt finder sted.
Efter vor opfattelse kan kun en total forkastelse af de institutionelle ØMU-rammer og den hårde monetære politik, der indføres, danne grundlaget for en bedre fremtid. Dette skal ske parallelt med indførelsen af en anden holdning til vækst, der koordinerer et økonomisk opsving med en forbedring af arbejdstagernes situationen og udvidelse af deres rettigheder. Det folkelige budskab, der ligger i det seneste franske valg, befolkningernes voksende harme og arbejder- og fagbevægelsens fortsætte kamp kan bane vejen for Maastricht-traktatens og ØMU's sammenbrud og for en udvikling baseret på mennesket og dets behov.
Betænkning af Randzio Plath (A4-0164/97)
Martinez
Hr. formand, man har villet harmonisere momsen, og resultatet er, som fru Randzio-Plath selv indrømmer det, en katastrofe. Der er tale om en normativ katastrofe med en pseudo-kompleksitet i stedet for enkelhed, med mere end 130 undtagelser, 66 valgmuligheder uden at medregne de forskellige regler for placering af operationerne.
Der er også tale om en budgetmæssig katastrofe, som skyldes svindel, idet den såkaldte svindel med taxa, det vil sige med falske adresser i de to lande, der handler sammen, naturligvis er blevet mere omfattende i den udstrækning eller fra det øjeblik, der ikke længere var kontrol ved grænserne. Man kan altså ikke finde på andre løsninger end at grave sig lidt dybere ned i fejltagelsen med at opkræve moms i oprindelseslandet, hvilket kræver kompensationskasser med makroøkonomiske kriterier baseret på BNP.
Undskyld mig, hr. formand, men når man ved, hvad Revisionsretten siger om beregningen af BNP i Grækenland eller Portugal, kan man forestille sig antallet af tvister mellem medlemsstaterne. Også her er den eneste løsning det samme, som gør sig gældende for budgetpolitikken: der må fastsættes et konvergenskriterium på regeringskonferencen.
Også her er det nødvendigt med en generel harmonisering ved hjælp af et loft over de obligatoriske bidrag og måske, hvis jeg var pro-europæer, hvilket ikke er tilfældet, må man overveje det frie valg af den mindst beskattede geografiske vej, som det allerede er tilfældet for de rige og for kapitalen, eftersom personer, der modtager kapitalafkast, kan foretage deres normative indkøb i Europa og derefter rejse derhen, hvor de beskattes mindst, hvilket ikke er tilfældet for lønmodtagerne. De forstår nok, hr. formand, hvorfor det især er de rige, der støtter Europa.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Efter vor opfattelse er det helt unødvendigt at harmonisere momsen for at få det indføre marked til at fungere, da den er uden betydning for indenlandske og importerede varers konkurrenceevne over for hinanden.
Endvidere tager vi klart afstand fra de to forslag, der er fremsat vedrørende beslutningsforslagets punkt 19. Vi mener, at enstemmighedsprincippet skal gælde i Rådet i forbindelse med alle skattespørgsmål. Flertalsafgørelser i Rådet i forbindelse med spørgsmål vedrørende indirekte skatter kan absolut heller ikke komme på tale. Momsen er af afgørende betydning for det svenske statsbudget; Sverige er et af de lande i EU, som har den højeste moms. Vi kan umuligt gå med til at overføre beslutningskompetencen vedrørende et for os så afgørende spørgsmål til Rådet.

Andersson, Hulthén, Lööw og Waidelich
Vi vil gerne takke ordføreren for en veludarbejdet betænkning. Vi kunne ved afstemningen ikke tilslutte os punkt 19 om flertalsafgørelser på skatteområdet. Vi mener, at Rådet også i fremtiden hovedsagelig skal træffe afgørelse om skattespørgsmål efter enstemmighedsprincippet. Dog mener vi, at der bør udarbejdes fælles mindstenormer for kapital-, selskabs- og miljøbeskatningen, og at Rådet på disse områder bør træffe afgørelse efter princippet om kvalificeret flertal.

Berthu
Hr. formand betænkningen af Randzio-Plath om det fælles momssystem, som Kommissionen har udtænkt, giver nyt håb til alle dem, der tror, at det er muligt at standse den vanvittige udvikling af visse projekter i Europa.
Det nye momssystem, som foreslås, er baseret på beskatning af varer og tjenesteydelser i oprindelseslandet (og ikke som i dag i modtagelseslandet), og behandler de europæiske lande som et enkelt hjemmemarked, hvor satserne, opkrævningsgrundlaget og alle de andre regler skal harmoniseres. Dette system vil fratage landene deres uafhængige beslutningsfrihed (er det i øvrigt ikke dets hovedformål?) over en ressource af afgørende betydning for dem, eftersom momsen for eksempel udgør halvdelen af skatteindtægterne i det franske budget. Dette tab af uafhængighed ville få betydning for satserne, som måtte harmoniseres uden hensyntagen til de nationale behov, hvis man vil undgå katastrofale virksomhedsflytninger, og for anvendelsen af indtægterne, som den enkelte medlemsstat ikke længere vil have kontrol over. Man måtte faktisk anvende en meget grov europæisk fordelingsmekanisme baseret ikke på de reelle strømme af varer og tjenesteydelser, men på statistiske data om landenes BNP.
Vi er glade for, at Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik under Parlamentet i et anfald af realisme har anset indførelsen af dette nye system for at være »uhensigtsmæssig« og har opfordret Kommissionen til »at bruge al sin energi på forbedringer af den nuværende ordning«. Denne realisme blev ganske vist fremmet af flere medlemsstaters negative holdning.
Den indebærer også visse uoverensstemmelser. For eksempel afsluttes beslutningen med en opfordring til fordel for flertalsafgørelser i Rådet frem for enstemmighed i skatteanliggender. Men denne bestemmelse ville føre til katastrofale resultater, da den ville fjerne den eneste alvorlige bremse på Kommissionens føderalistiske aktiviteter.
Et andet eksempel er vor forsamlings opfordring til at forbedre den nuværende ordning; det går ikke så langt som til at nævne, hvorfor denne ordning halter, og er præget af omfattende svindel; alle erkender nu, at det er, fordi man for at opfylde dogmet om fjernelse af de interne grænser har fjernet toldkontrollen, som er blevet erstattet med simple frivillige erklæringer. Man vil gerne lade os tro, at man, hvis man havde forsøgt, mellem opretholdelsen af visse forældede formaliteter og den fuldstændige fjernelse af kontrollen, havde kunnet finde frem til en gylden middelvej, der både tilfredsstiller skattesystemets sikkerhed og virksomhedernes legitime krav om en forenkling.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af Randzio-Plath som helhed, men stemt imod betænkningens forslag om, at udregning af moms for erhvervskøb skal ske efter oprindelsesprincippet, at der skal ske en differentiering af momssatserne på EUplan, og at der skal indføres flertalsafgørelser i afgiftsspørgsmål i Rådet.
De danske socialdemokrater går ind for en vis koordinering af skatte- og afgiftspolitikken på EU-plan, men vil bibeholde kompetencen på nationalt plan til at afgøre momsspørgsmål af væsentlig betydning. Ved afgørelser af afgiftsspørgsmål i Rådet bør medlemsstaterne fortsat ikke kunne forpligtes mod deres vilje. Det bør således f.eks. være op til hver enkelt medlemsstat at afgøre spørgsmålet om momsens størrelse og eventuelle differentiering.

Lindqvist
Kommissionen foreslår, at man i 1999 indfører et helt igennem fælles momssystem, hvorefter alle transaktioner skal beskattes i oprindelseslandet og ikke, som i dag, i forbrugslandet. Kommissionen planlægger at fremsætte fem forskellige forslag til retsakt for at gennemføre det fælles momssystem. Udvalget støtter forslaget i princippet, men mener, at det går for vidt.
Det indebærer fuldstændig harmoniserede, dvs. fuldstændig ens, momssatser og dermed store ændringer og for Sveriges vedkommende mindskede skatteindtægter. Skattepolitikken bør hovedsagelig være et nationalt anliggende. Jeg har derfor stemt imod betænkningen.

Theonas
Som forklaring på min nej-stemme til betænkningen om et fælles momssystem vil jeg gerne påpege følgende:
Det er sandt, at det gældende midlertidige momssystem giver anledning til visse bivirkninger og gør det nemmere at foretage skattesvig og undlade at betale moms. Det er imidlertid her, der skal gøres en indsats for at ændre situationen. Men vi har ikke bemærket, at der har været aktiviteter med henblik på at bekæmpe korruption, på at gøre skattemyndighedernes kontrolindsats effektiv, slå ned på skatteunddragelse og opkræve tilbageholdt moms. Der har heller ikke været tale om indførelsen af en nulsats eller reduceret sats for en række varer og tjenesteydelser, der indgår i det brede forbrug, for herved at forbedre arbejdstagernes købekraft og dæmpe virkningerne af den sparepolitik, der føres.
Vi er uenige i forslaget om at udskifte princippet om beskatning i oprindelseslandet med princippet om beskatning i destinationslandet. Det vil betyde indtægtstab for mange lande og få alvorlige negative konsekvenser. Desuden finder vi det logisk, at moms, som er en forbrugsafgift, opkræves af og betales til det land, hvor forbruget finder sted. Nogle vil indvende, at princippet om beskatning i oprindelseslandet vil blive ledsaget af indførelsen af et clearingsystem. Vi tror imidlertid, at det vil gøre systemet meget mere indviklet og desuden ikke vil kunne garantere anvendelsen af princippet om afgiftsneutralitet.
Et af grundelementerne i det fælles momssystem, som Kommissionen har behandlet, og som man betragter som en væsentlig forenkling, er princippet om ét beskatningssted for virksomheder. Dette er efter vor opfattelse samtidig en regulering af direkte beskatning og især en underkendelse af de aftaler om undladelse af dobbelt indkomstbeskatning, som er undertegnet EU-landene imellem, og som er baseret på OECD's standard for konventioner om dobbelt beskatning. Helt konkret er det en underkendelse af artikel 5 i ovennævnte standard, som vedrører anvendelsen af begrebet »varigt opholdssted«.
Vi er imod alle forsøg på at forhøje momssatserne, hvad enten det er som middel til at øge skatteindtægterne eller som middel til at kompensere for indtægtstab på grund af foranstaltninger, der nedsætter arbejdsgivernes forsikringsbidrag. Derimod finder vi det nødvendigt at sænke satsen i visse tilfælde som middel til at styrke den økonomiske aktivitet og følgelig også beskæftigelsen inden for de relevante sektorer som f.eks. arbejdsintensive virksomheder eller små og mellemstore virksomheder.
Efter vor opfattelse må en overvejende del af skatteindtægterne komme fra en progressiv, direkte beskatning. Enhver foranstaltning, der belaster forbruget, er blot en yderligere udhuling af arbejderklassens indtægt og afvigelse fra den grundlæggende karakter, som et skattesystem bør have, nemlig et bidrag til omfordelingen af indtægten.

Formanden
Afstemningstiden er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.15 og genoptaget kl. 15.00)

Teleområdet og ONP
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (dok. A4-0171/97) af Read for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets (C4-0185/97-95/0207 (COD)) direktiv om samtrafik på teleområdet med henblik på at sikre forsyningspligtydelser og interoperabilitet ved anvendelse af ONP-principperne.

Read
Fru formand, det er mig en glæde at opfordre Parlamentet til at godkende den fælles tekst. Selvom den ser meget kortfattet ud, har det taget mange timer med tålmodige diskussioner og forhandlinger at nå frem til den.
Jeg vil navnlig gøre Dem opmærksom på de punkter, vi er nået til enighed om: finansieringen af forsyningspligten, undersøgelsen af spørgsmålet om oprettelse af en europæisk tilsynsmyndighed, en aftale om bilæggelse af tvister på tværs af grænserne, nummerportabilitet for abonnenter, spørgsmålet om gennemsigtighed, grundlaget for beregningen af samtrafikafgifter og støtte til nye operatørers adgang til markedet. Jeg ved, at kommissæren ønsker at kommentere de to udtalelser om nummerportabilitet og støtten til Parlamentets holdning til direktivet om taletelefoni under førstebehandlingen og også spørgsmålet om, hvilket direktiv er gældende. Jeg håber, at kommissæren kan behandle disse to forhold i sit svar.
Jeg vil gerne gøre Parlamentet opmærksomt på, at der ikke er en repræsentant for Rådet til stede; det bør medtages i protokollen. Følgende erklæring, der vedrører nummerportabilitet, blev dog fremsat af Rådet under forligsmådet: «Rådet erklærer, at det nøje vil overveje Kommissionens udtalelse og tage denne i betragtning«. Jeg ved, at kollegerne i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik er klar over, at mange emner ville blive behandlet mere logisk i forskellige direktiver, og vi glæder os til Kommissionens forslag om en gennemgang og revision af lovgivningen om telekommunikation i 1999.
Vedrørende samtrafik, der er et afgørende element i oprettelsen af det indre marked og liberaliseringsprogrammet, er det takket være Parlamentet og dets personale - og her vil jeg gerne takke mine kolleger, der har støttet mig kraftigt i dette arbejde - og takket være samarbejdet med Rådet og Kommissionen, at vi har en velgennemtænkt, sammenhængende og - håber jeg - effektiv lovgivning. Jeg anmoder Parlamentet om at vedtage den.

Fischler
Fru formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne lykønske alle dem, der har bidraget til, at denne positive aftale er kommet i stand inden for forligsprocedurens rammer, i særdeleshed hr. Imbeni, næstformand i Europa-Parlamentet og medformand for Forligsudvalget, fru minister Jorritsma, medformand for Forligsudvalget, hr. parlamentsmedlem von Wogau som formand for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, og Dem, fru Read, som ordfører.
Dette direktiv udgør en væsentlig del af det nye konkurrenceorienterede område i telekommunikationen. Nye operatører på markedet vil være i stand til inden for en forudselig og stabil reguleringsramme at nå eksisterende slutbrugere på et grundlag, der vil fremme stigende investeringer og markedstilvækst i telekommunikationssektoren. Organisationer med en markedsdominerende stilling vil skulle tilbyde nye operatører på markedet adgang og samtrafik på transparente, fornuftige og ikke-diskriminerende betingelser.
Dette direktiv vil også sikre samtrafikken og interoperabiliteten af net og tjenester, for at brugerne er garanteret, at telekommunikationstjenester fremover er disponible universalt i hele Unionen. Forligsudvalgets resultat er meget tilfredsstillende, og på grund af Europa-Parlamentets standhaftighed er der på nøgleområder foretaget væsentlige forbedringer af den fælles holdning, for det første undersøgelsen af fordelene ved en europæisk tilsynsmyndighed, for det andet finansieringen af forsyningspligten, for det tredje bilæggelse af tvister på tværs af grænserne, for det fjerde en omkostningsberegning og omkostningsorienterede priser, for det femte fornuftige priser for nummerportabilitet og for det sjette Kommissionens anbefalinger til fordel for udvikling af et ægte europæisk marked.
Som en del af det kompromis, Forligsudvalget til sidst nåede frem til, og med en klarlæggelse for øje afgiver Kommissionen to yderligere erklæringer til protokollen for den endelige vedtagelse af samtrafikdirektivet: For det første en erklæring om artikel 7, stk. 1: Kommissionen bekræfter, at artikel 7, stk. 1, i direktivet om samtrafik skal gælde for alle organisationer, som driver de offentlige telenet og/eller offentligt tilgængelige teletjenester, der er opført i bilag I, del 1 og 2, og som ifølge oplysninger fra de nationale tilsynsmyndigheder har en stærk markedsposition, og kun for disse organisationer.
Kommissionens anden erklæring vedrører det reviderede direktiv om ONP-taletelefoni. Kommissionen har forpligtet sig til, når den skal afgive udtalelse om Europa-Parlamentets ændringsforslag under andenbehandlingen, at tilslutte sig princippet i ændringsforslag 25 til direktivet om samtrafik. Men den vil nøje overveje gennemførelsen af de pågældende bestemmelser, og navnlig bestemmelsen om, at oplysning om et nyt nummer skal være gratis for brugeren.
Alt i alt modtager Kommissionen Forligsudvalgets resultater med glæde, der forbedrer den fælles holdning og tager hensyn til Europa-Parlamentets vigtigste ændringer under andenbehandlingen. Den endelige tekst styrker den fælles dimension i direktivet og forbedrer beskyttelsen af forbrugerne. Derfor henstiller Kommissionen til Europa-Parlamentet, at det godkender Forligsudvalgets kompromistekst, for at dette vigtige direktiv kan vedtages endeligt.

Read
Fru formand, tak til kommissæren, men jeg har lige en lille kommentar til hans indlæg.
I Kommissionens udtalelse om artikel 7, stk. 2, som han læste op, står den sidste sætning ikke i den engelske oversættelse. Det er en meget vigtig sætning, som vi har brugt mange timer på at forhandle os frem til, da den gælder for organisationer, som af de nationale myndigheder er blevet omtalt som havende en enestående magtposition på markedet. Det er den del, der ikke er med i den engelske oversættelse: «og kun for disse organisationer«.
Det er en meget vigtig sætning. Må jeg bede kommissæren forsikre mig om, at den kommer med i protokollen, da den er med i den betænkning, vi nåede til enighed om under forligsproceduren? Måske er det kun en oversættelsesfejl.

Fischler
Fru formand, for nemheds skyld gentager jeg den bestemmende engelske ordlyd af Kommissionens erklæring, så er der ingen oversættelsesproblemer:
Kommissionen bekræfter, at artikel 7 i direktivet om samtrafik skal gælde for alle organisationer, som driver de offentlige telenet og/eller offentligt tilgængelige teletjenester, der er opført i bilag I, del 1 og 2, og som ifølge oplysninger fra de nationale tilsynsmyndigheder har en stærk markedsposition, og kun for disse organisationer.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Produktion og afsætning af honning
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0191/97) af Lulling på vegne af Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets forordning (KOM(96)0596 - C4-0031/97-96/0282(CNS)) om almindelige regler for anvendelsen af foranstaltninger til forbedring af produktionen og afsætningen af honning.

Lulling
Fru formand, den 20. januar 1995 vedtog vi her i Parlamentet enstemmigt min betænkning om de europæiske biavleres vanskelige situation og foreslog direkte støtteforanstaltninger for at sikre biavlen i vores medlemsstater.
Den gang kritiserede vi skarpt Kommissionens halvhjertede diskussionsoplæg fra 1994 om biavlens situation i Europa som ikke tilstrækkeligt og stillede konkrete forslag bl.a. om en bestøvningspræmie og udligningsgodtgørelser for indkomsttab, der skyldes den manglende fællesskabspræference. Næsten på dagen præcis to år senere blev vi konsulteret vedrørende et kommissionsforslag, der ignorerer vores forslag og bekymringer og igen indeholder bestemmelser om kun halvhjertede, punktvise foranstaltninger til forbedring af produktions- og afsætningsvilkår for honning i EU på grundlag af nationale programmer. Af disse programmer skal kun halvdelen finansieres af EU. Hertil skal der stilles 15 millioner ecu til rådighed på EU's budget, idet størstedelen - 11, 6 millioner - skal bruges til bekæmpelse af bisygdomme.
Hr. kommissær Fischler, vi er skuffede til fortørnede over så lidt forståelse for de menneskers vanskelige situation, der har biavl som hoved- og bierhverv, og de graverende følger for landbruget og naturhusholdningen, der opstår, hvis der ikke længere avles bier nok til at sikre denne økologisk og økonomisk så værdifulde bestøvning.
Kommissionen kan og må da ikke ignorere, at biavlens udvikling er katastrofal i mange regioner. Det vil jeg gerne illustrere med tal fra mit land - Luxembourg. Inden for et år, fra 1995 til 1996, er antallet af biavlere faldet med cirka 10 %. Næsten halvdelen af avlerne er over 60 år. Kun 4, 75 % er under 30 år, og det til trods for de talrige og opfindsomme bestræbelser, som udfoldes af landsforeningen for biavl i Luxembourg, der ligesom sine kolleger i mange andre regioner, jeg som ordfører har kontakt med, er flittig som en bi.
Den kortsynethed, der udvises fra de medlemmers side, som afviser at afsætte 65 millioner ecu på fællesskabsbudgettet - så meget ville vores forslag om direkte støtte cirka koste - er næsten kriminel, når man tænker på, at bierne med deres bestøvning bevarer over 80.000 forskellige plantearter, og at tabet af den vilde vegetation også ville medføre, at insekt-, fugle- og småpattedyrsarter forsvinder, der er afhængige af denne vegetation som føde og levested.
Siden 1985, dvs. i de sidste 12 år, har vi her i Parlamentet desværre været ene om at råbe op i ørkenen af eurobureaukratiet, der godt nok kan affinde sig med underslæbet på 60 milliarder ecu, men som vil bilde os ind, at EUbudgettet går op i limningen, hvis der blev afsat 65 millioner ecu til bevarelse af biavlen, hvorimod biernes økonomiske bidrag til landbruget jo nok ligger på over 5 milliarder og sandsynligvis mere. Sådan kan og sådan må det ikke fortsætte, hr. kommissær!
Vi har derfor ændret og suppleret det halvhjertede kommissionsforslag. Vi ønsker bestøvningspræmien, vi ønsker udligningsgodtgørelser for indkomsttabene, men også at biavlen integreres i udligningsstøtteordningen i forordningen om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet. Vi har ikke noget imod nationale programmer til forbedring af produktions- og afsætningsvilkårene for biavlsprodukterne, men vi forlanger til gengæld 100 % fællesskabsfinansiering. For at undgå konkurrencefordrejninger som følge af den langt billigere importerede honning kræver vi fælles afsætningsstandarder for fællesskabshonning og importeret honning, for forbrugeren skal kunne se, hvad han køber.
Vores budgetlæggere har desværre ikke støttet os med deres udtalelse. Denne kortsynethed kan Landbrugsudvalget ikke følge i betragtning af bidragene, som jo kun ville være peanuts på EU-budgettet.
Vi ønsker ikke nogen markedsordning efter gammelt mønster, men netop de tidligere nævnte direkte støtteforanstaltninger, der er så meget mere presserende, som presset mod de europæiske biavlere øges yderligere som følge af, at honningmarkedet åbnes på grund af GATT-aftalen.
Vi retter derfor en indtrængende appel til Kommissionen og også til Ministerrådet om at vedtage vores forslag. Ligesom bierne, hr. kommissær, er vi i og for sig fredelige. Men hvis man provokerer dem, så stikker de, og hos os er det på samme måde. Og det kan gøre meget ondt! Således vil jeg afslutningsvis udtrykke håb om, at Kommissionen og Rådet tager biernes livsstil som eksempel. Bier er produktive, samarbejdsvillige, fornuftige, pålidelige, generøse og kloge. Og selvom Rådet og Kommissionen endnu ikke regeres klogt af en kvinde ligesom bierne, så bør de da tænke på, at bidronningens magt ikke skyldes brodden, men derimod, at bierne går til grunde, hvis de ikke arbejder for hinanden og med hinanden. Det bør også være en lektion for Dem og os.
Vi i Landbrugsudvalget har ikke kunnet forlige os med Budgetudvalgets afsporede forslag om at begrænse de i forvejen kun halvhjertede foranstaltninger til 5 år, og lige så lidt med forsøget på at opføre udgifterne som ikkeobligatoriske.

Rehder
Kære hr. kommissær, De er nødt til at udholde dette stik fra vores europæiske bidronning, for den har jo ikke uret. Først og fremmest er det et godt budskab, når den europæiske skatteyder ønsker at stille 15 millioner ecu om året til rådighed for en sag, hvor pengene er godt investeret, hvor man med små udgifter kan opnå stor nytte ved f.eks. at fortsætte bekæmpelsen af varroatose og dermed tackle et af de basale problemer i den europæiske biavl. Disse penge forsvinder ikke, og disse penge er heller ikke bedrageriudsatte. For de europæiske bier er ikke skjoldlus og kan her ikke forårsage lignende katastrofer.
Men jeg vil gerne anmode Dem og Europa-Kommissionen indtrængende om at tage et yderligere og længe ønsket skridt. Den foregående taler har meget klart gjort rede for, at det drejer sig om endelig at honorere biavlens økologiske tjenesteydelse i Europa tilsvarende, og derfor mit ønske om at inddrage det i drøftelsen, som jo allerede i længere tid har eksisteret i et randområde i Den Europæiske Union, på De Kanariske Øer, nemlig en bikuberelateret præmie. Og jeg mener, hvad der er muligt på De Kanariske Øer, det må også være muligt i den øvrige del af Den Europæiske Union, selvom den hidtidige begrundelse for denne særpræmie på De Kanariske Øer, nemlig at der her er tale om et klimatisk særlig vanskeligt område, naturligvis ikke er så let at få øje på.
Jeg vil altså hjerteligt anmode Dem om at overtage disse længe ønskede, selvfølgelige og beskedne krav. Det er et bidrag til den økologiske tjenesteydelse og et yderligere skridt fremad for det europæiske landbrug.

Filippi
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg var en smule usikker på, om jeg skulle tage ordet her i dag eller ej, fordi fru Lulling har været så dygtig og så effektiv i udarbejdelsen af denne betænkning, at jeg ikke ville ødelægge det arbejde, der er gjort, men da Italien med sine 1.350.000 bistader er en af de største honningproducenter, har jeg følt mig forpligtet til at støtte de krav, særlig af økonomisk karakter, som vor kollega har fremsat, fordi der til syvende og sidst er tale om at tage fat på de linjer, der allerede klart er fastlagt.
I denne henseende vil jeg - i et parlament og i institutioner, hvori der tales så meget om udviklingen af forholdene på landet og om udvikling, der er forenelig med miljøets krav - understrege, at denne sektor, selvom den fra et kvantitativt synspunkt forekommer marginal, kan yde et bidrag i denne henseende.
Fru Lulling har erindret om de karakteristiske træk ved strukturen i sektoren i hendes land. Jeg må sige, at der i Italien sker en aldring af den aktive befolkning i denne sektor, men at der også er nye generationer, som knytter sig til den og forbinder den med landturismen, dvs. et landbrug, inden for hvilket man søger indkomster gennem en lang række aktiviteter, herunder også biavl. Disse unge mennesker har derfor behov for bistand, især i bjergområderne. Og vi ved, hvortil bistanden skal ydes, nemlig til bekæmpelse af varroatose, problemet med bestøvning og problemet med den teknologiske fornyelse af denne sektor.
Jeg opfordrer Parlamentet til at støtte fru Lullings og Kommissionens anmodninger om at besvare dette krav positivt.

González Álvarez
Fru formand, man kan ikke nå at sige meget på et minut, men vi støtter de forslag, fru Lulling fremsætter.
I 1994 var jeg ordfører for udtalelsen om biavl fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, og jeg mener ligesom fru Lulling, at denne sektor har økonomisk og miljømæssig betydning: Der er næsten en halv million biavlere, hvoraf 13.000 har biavl som erhverv. Spanien, Italien, Grækenland og Portugal er de lande, der har flest biavlere, og 90 % af bestøvningerne skyldes bier, som bestøver mere end 80.000 plantearter. Hvis der ikke var bier, ville mere end 20.000 plantearter forsvinde. Derfor skal Europa styrke denne sektor.
Vi er helt enige med fru Lulling i det, hun siger om vanskelighederne for biavlerne. Jeg bor i en region med tilbagegang i industrien og landbruget, og aktiviteten inden for biavl er et supplement til andre faldende aktiviteter og hjælper producenterne meget. Derfor støtter vi denne bestøvningspræmie, ligesom vi går ind for faglig bistand og støtte til biavlerforeningerne, ligesom vi naturligvis også støtter, at man fremmer forbruget af honning, som - hvilket jeg tror, vi alle er enige om - er meget sundt.

Macartney
Fru formand, hvis De vil tilgive udtrykket, summer fru Lullings betænkning af liv, og vi give den vor fulde støtte. Medlemmerne har allerede forklaret, hvor vigtig biavl er i forskellige dele af EU. Et af de aspekter, som fru Lullings betænkning dækker på forbilledlig vis, er, at hun beskriver de varierende avlsforhold mellem de forskellige dele af EU. I det nordlige klima såsom Skotland og Skandinavien er mængden af timer med dagslys og sollys meget forskellig fra de sydlige landes, og det gælder også solvarmen, hvilket betyder, at de klimatiske forskelle skal bygges ind i bestemmelsen om sukker i nogle tilfælde for honning.
Jeg har et par kommentarer, som jeg synes er vigtige. For det første støtter jeg bestemt tanken om en fifty-fiftyfinansiering fra EU, som fru Lulling foreslår. Det skal så følges op af de nationale regeringer. Det er især bekymring over sygdommen varroatose, der breder sig og kan få katastrofale følger for honningproduktionen i forskellige dele af Europa.
I Skotland er vi immune over for denne sygdom for indeværende, men vi har set følgerne andre steder. Det er meget vigtigt, at alle foranstaltninger træffes for at hindre, at den spreder sig. Jeg håber især, at den nys valgte regering i Storbritannien langt om længe nedsætter et bienspektorat i Skotland, som er et af de få områder i Europa, der ikke har sådanne inspektorer.
I det store og hele bifalder jeg fru Lullings ændringsforslag, om end jeg har et råd til kommissæren. Hvis han har til hensigt at forkaste disse forslag, foreslår jeg, at han tager beskyttelsesdragt på. Ellers stikker Parlamentet ham!

Martinez
 Fru formand, det er nu to år siden, jeg tror det var i januar 1995, at Parlamentet med enstemmighed udtalte sig til fordel for en bestøvningspræmie og kommissæren for en udligningsgodtgørelse for indkomsttab, som skyldes manglende overholdelse af fællesskabspræferencen. Men selv med enstemmighed talte vi for døve øren. Af mystiske årsager kan Europa-Kommissionen ikke lide bier. Europa-Kommissionen kan ikke lide europæisk honning, den foretrækker kinesisk honning. Måske er der en maoistisk lobby i EuropaKommissionen, hvad ved jeg? Vi producerer kun 123 000 tons honning. Med en verdensproduktion på 1 000 000 til 1 200 000 tons er der dog grund til at beskytte vore biavlere.
De foreslår her en forkert løsning, nogle små krummer, en ren ynk, om jeg så må sige: 15 mio. ecu finansieret med en 50-50 fordeling, en slags forgiftet gave, fordi De siger til os: «Se, vi gør noget for afsætningen, vi gør noget for kvaliteten«. For et land som mit er der tale om omkring 15 mio. franc, som skal fordeles mellem 3 000 professionelle biavlere og et stort antal avlere med andre aktiviteter, det vil sige ikke særlig meget.
Vi kender alle problemerne, og Astrid Lulling har mange gange understreget sektorens betydning. Problemerne med varroatose hos dette insekt, denne mide; problemerne med resistens over for de produkter, der anvendes; problemerne med svindel, dem har man ikke talt om, med rissaft og majssaft, der anvendes i fødeautomater, så bierne producerer en falsk honning på grundlag af disse safter; problemerne med kontrol ved indførslen i EU; problemet for Frankrigs vedkommende med såkaldt biologisk honning i henhold til et dekret fra 1996, men honning er pr. definition biologisk, og man vil nu i Mongoliet søge efter biologisk pseudo-honning; problemerne med import fra Kina, Mexico, Latinamerika af ukendte årsager til en verdenspris på 12 eller 13 franc kiloet, mens produktionsomkostningerne i Frankrig f.eks. er på 14 til 15 franc kiloet. Og, hr. kommissær, også et problem med mærkning, for det er nødvendigt at mærke honningen for at gøre opmærksom på, om den kommer fra Mongoliet, om den kommer fra Kina, eller om den kommer fra De Kanariske Øer, Alperne eller min hjemegn LanguedocRousillon.
Endelig et mere generelt problem i forbindelse med plantearternes overlevelse, om livets fortsatte beståen. Jeg vil ikke nævne Einsteins lære om, at biernes forsvinden ikke ville efterlade menneskeheden ret mange chancer for at overleve. Jeg kommer fra et land, hvor vi har anbragt bien på den kejserlige kappe som udtryk for magt. Derfor er De en gåde for mig, hr. Kommissær. Jeg forstår ikke, hvorfor De ikke bryder Dem om bier.

Colino Salamanca
Fru formand, jeg vil gerne lykønske fru Lulling med hendes betænkning, som nu er i tråd med det, vi fremførte under debatten om Kommissionens oplæg og i tråd med det, hr. Böge fremlagde allerede for lang tid siden, da vi udarbejdede den første betænkning om honningsektoren.
På baggrund af dette har jeg en fornemmelse af - som andre talere allerede har sagt - at Kommissionens rapport ligger lidt langt fra Parlamentets forventninger og ønsker. Det er sandt, at betænkningen og forslagene til forordning går i den rigtige retning, men jeg mener, at det ligger meget langt fra forventningerne. Situationen for honningmarkedet i Fællesskabet, vores absolutte underskudssituation i Fællesskabet og manglen på regulering taget i betragtning, gælder dette navnlig to allerede omtalte foranstaltninger, nemlig bestøvningspræmierne og de eventuelle udligningsgodtgørelser for biavlernes indkomsttab. Disse foranstaltninger er meget vigtige på grund af de uhyre store forskelle, der er mellem de omkostninger, vi har i Fællesskabet, og omkostningerne uden for Fællesskabet. Derfor støtter jeg personligt fru Lullings forslag om, at man bør overveje denne mulighed for støtte.
For det andet vil jeg gerne understrege nødvendigheden af, at de nationale programmer, som Kommissionen fremlægger, eller som Kommissionens forslag omtaler, gennemføres med den nødvendige fleksibilitet under hensyntagen til de forskellige vilkår i producentlandene i Den Europæiske Union. Vi skal være tilstrækkeligt fleksible til at acceptere meget forskellige forhold, hvad angår føde til bistaderne, vedligeholdelsen af bistader og bisamfund, den forskellige tekniske og afsætningsmæssige administration, og hvad angår stadeflytning. Vi skal altså være tilstrækkeligt fleksible i disse nationale programmer, for at støtten kan blive en realitet.
Ligeledes tror jeg, at der skal gøres en handelsmæssig indsats for at fremme produktet »honning« (markedsundersøgelser, undersøgelser af nye markeder, design, specielle publikationer, dyrefoder, diætkost osv.), således at disse programmer i det mindste giver mulighed for at tage hensyn til vilkårene i de forskellige honningproducerende lande i Den Europæiske Union.

Keppelhoff-Wiechert
Fru formand, hr. kommissær, det er temmelig usandsynligt, at bier og honning vil få store overskrifter i de europæiske medier. Hvem interesserer det, at det går de mennesker dårligt, der har biavl som hoved- og bierhverv? Hvem interesserer det, at biavlens udvikling er katastrofal i mange regioner? Hvem interesserer det dog, at biavlere næppe har nogen efterkommere i deres erhverv? Hvem er klar over, at et tilstrækkeligt antal biavlere er nødvendigt til at sikre den økologisk og økonomisk så værdifulde bestøvning?
Honning produceres så omkostningsgunstigt i tredjelande, at den europæiske producent kommer under stadig større pres. Kommissionen ønsker kun at give tilsagn om 15 millioner ecu i finansiel støtte. Størstedelen, nemlig 11, 6 millioner ecu, skal afsættes til bekæmpelse af varroatose. Jeg vil ligesom ordføreren gerne opfordre Kommissionen til at integrere denne foranstaltning i EU's veterinærpolitik. Finansieringen bør også ske inden for disse rammer.
Kommissionsforslaget er halvhjertet efter Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikters opfattelse. Udvalget går ind for bestøvningspræmien, udligningsgodtgørelser for indkomsttab, men også for, at biavlen integreres i udligningsstøtteordningen i forordningen om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet.
Nogle sidestiller med urette honning med et industriprodukt. Honning er imidlertid et naturligt levnedsmiddel, der kommer på forbrugerens bord uden forarbejdning. Det drejer sig om et værdifuldt landbrugsprodukt. Vi har i EU brug for en omfattende helhedsplan for også at garantere sektorens rentabilitet.
Den såkaldte myndige forbruger i Europa, hr. kommissær Fischler, kunne efter indførelse af fælles afsætningsstandarder for EF-honning og importeret honning være med til at styre dette marked gennem sin indkøbsadfærd. Forbrugeren skal nøjagtigt kunne fastslå, hvad han køber. Derfor udtaler jeg mig til fordel for en glasklar mærkning.
Lad mig desuden tilføje: Jeg har her i eftermiddag ikke taget sådan en flot bikjole på som fru Lulling. Men De ved sikkert, at den tyske sammenslutning af landbokoner har bien som emblem, og alle de egenskaber, denne bi har, dem har de tyske landbokoner også. Jeg tror heller ikke, vi er særlig opsigtsvækkende. Men måske vil dette emne »Bier og honning« da blive det fremover.
(Tilråb) De kan blive medlem hos os, hr. Kindermann!

Funk
Kære hr. kommissær, fru formand, jeg vil gerne først hylde ordføreren, fru Astrid Lulling, som med sin hårdnakkethed i dag kroner fødselsdagen med en ny bikjole. For jeg mener, hvis hun ikke havde været så hårdnakket, ville vi sandsynligvis slet ikke have haft denne diskussion om bier i dag.
Og jeg mener, af det, der hidtil er sagt, kan man egentlig kun konkludere, at bierne skal på dagsordenen, for ellers kan der ikke blive noget ud af biavlen. Hvad der ikke står på dagsordenen, bliver heller ikke videreudviklet. Bierne måles efter, hvad de leverer af honning og voks, og det er alt for lidt. Det bidrag, bierne yder til naturens husholdning, til fuglene, til bestøvning af vores markafgrøder, til frugt-, bær- og oliefrugtdyrkningen, kan slet ikke værdsættes højt nok. Jeg selv dyrker raps, og jeg glæder mig hvert år over, når biavleren kommer og sætter sine bistader op på mine rapsmarker, for hvis han ikke kom eller bierne ikke ville flyve, så ville rapsudbyttet måske kun udgøre det halve af, hvad det ligger på for øjeblikket, fordi der så kun ville være vilde insekter til at igangsætte den pågældende proces.
Af denne grund bør vi valorisere dette ledsagefænomen for naturens husholdning højere, og vi bør frem for alt foretage en politisk opskrivning af biavlen. Og her har vi selvfølgelig ikke kun brug for gamle biavlere med erfaring, vi har derimod brug for, at unge begejstres for biavlen. Vi bliver alle ældre. Gamle biavlere har en kæmpestor erfaring. Det er alletiders, hvis man har stor livserfaring, men hvis der ikke er nogen unge, der går ind i dette erhverv, så dør det, og så dør biavlen også. Derfor er vi nødt til at støtte hele systemet - bier, honning, voks og hvad dertil hører - og også de positive ledsagefænomener, vi kan takke bierne for.
Bierne gør stor nytte, som ikke kun kan udtrykkes i penge.

Fischler
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne takke alle dem, der her er kommet med et indlæg om bierne, og især ordføreren, fru Lulling, for den omhyggelige behandling af kommissionsforslaget og de forslag om yderligere undersøgelser, hun har stillet.
Allerede i 1994 foreslog Kommissionen i sit diskussionsoplæg om biavlens situation i Europa højt prioriterede foranstaltninger til forbedring af honningproduktionen og honningafsætningen. Disse foranstaltninger omfatter bekæmpelse af varroatose, rationalisering af stadeflytning, teknisk bistand og støtte til honninganalyser. Det glæder mig at høre, at Parlamentet støtter Kommissionen på disse punkter. Jeg kan naturligvis forstå, at mange her ønsker at gå videre og gerne ville gøre mere, men desværre er spillerummet herfor meget begrænset.
Men det er bestemt muligt at finde et tilstrækkeligt fælles grundlag for at indføre en egnet ordning for støtte til denne sektor. Jeg har derfor læst Parlamentets udtalelse med opmærksomhed og undersøgt alle anbefalinger i en konstruktiv ånd. Desværre må jeg også sige, at de fleste af disse anbefalinger ikke helt lader sig realisere af følgende, for mig nødvendige årsager. Jeg vil tillade mig kort at redegøre for disse årsager.
Ændringsforslag 1, der vedrører institutionelle aspekter, kan ikke accepteres i sin nuværende form, fordi det ikke beskriver noget retsgrundlag og følgelig ikke kan opføres i en henvisningsbestemmelse. Ændringsforslag 1 kunne imidlertid accepteres som betragtning for således at tage hensyn til fælleserklæringen af 1. marts 1995. Ændringsforslag 8 om aspekter i forbindelse med udvalgsprocedurerne må afvises, fordi en betragtning skal tjene til at begrunde en tilsvarende bestemmelse i retsteksten og der i dette tilfælde ikke findes en artikel herom i retstekstens bestemmelser.
Med ændringsforslagene 5, 11 og 12 kræves en større fleksibilitet i relation til de nationale programmer og de højest prioriterede foranstaltninger. Kommissionen ville kunne acceptere motivationen for disse ændringsforslag og underrette Rådet herom. Men i deres nuværende form er de ikke lovlige, fordi de går videre end de foreslåede foranstaltninger, der har førsteprioritet. Med ændringsforslag 4 kræves det, at foranstaltningen til bekæmpelse af varroatose overføres til veterinærretten. Det kan ikke accepteres, fordi det ikke drejer sig om en udrydningsforanstaltning. Foranstaltningen skal jo hjælpe biavlerne med at klare de stigende produktionsomkostninger i forbindelse med varroatosebehandlingen.
I ændringsforslag 6, 13 og 19 foreslås det fremover at indføre yderligere foranstaltninger på grundlag af regelmæssigt gennemførte undersøgelser af sektorens struktur og prisdannelsen. Disse forslag kan ikke accepteres, fordi der til forslaget om medfinansiering af de nationale programmer bør knyttes den betingelse, at undersøgelserne skal gennemføres inden godkendelse af programmerne.
Forslag 14 indeholder bestemmelse om indførelse af en kompliceret ordning til fastsættelse af medfinansieringsmaksimalsatser for de enkelte medlemsstater. Med forslag 15 skal den foreslåede tekst ændres, selvom den hjemler en enkel og hyppigt anvendt budgetteknisk procedure. Jeg kan derfor ligeledes ikke acceptere disse to forslag.
Men forslag 16 kan jeg acceptere. Det bidrager til syvende og sidst til klarhed i den foreslåede tekst. Forslag 17, der vedrører strukturpolitiske aspekter, kan ikke accepteres, fordi det ville vanskeliggøre kontrollen af strukturprogrammers anvendelse og kunne medføre dobbeltbetalinger af tilskud. Til de forslag, hvormed der skal indføres nye artikler, vil jeg gerne bemærke følgende.
Forslag 2, 9 og 10 hjemler en fælles bestøvningspræmie indført samt en udligningsgodtgørelse for indkomsttab. Disse ændringer kan ikke accepteres, fordi det i betragtning af sektorens samlede situation i Den Europæiske Union ikke synes rimeligt at indføre en global ordning for indkomststøtte eller præmier. Kommissionen vil imidlertid fortsat støtte indgående undersøgelser af sektorens økonomiske situation.
I ændringsforslag 3 og 7 kræves afsætningsstandarder for honning. De egnede rammer herfor fastsættes i det gældende direktiv om honning, der netop undersøges for øjeblikket af Parlamentet sammen med en række andre levnedsmiddeldirektiver som led i den planlagte forenkling. Forslag 20 og 21, der udvider udligningsstøtteordningen for bjerg- og højt beliggende landbrugsområder til andre dyrearter, kræver en mere indgående undersøgelse inden for rammerne af de strukturpolitiske rådsforordninger. Jeg kan derfor ikke overtage disse punkter i det forslag, der nu foreligger. Men vi vil undersøge dem yderligere.
Forslag 18 understreger, at gennemførelsesbestemmelser ikke kun er nødvendige for kontrolforanstaltningerne, men også for artikel 1, 2 og 3 i rådsforordningen. Jeg foretrækker teksten i dens nuværende form, fordi gennemførelsesbestemmelser er særlig vigtige for kontrolforanstaltningerne, ikke mindst, fordi rådsforordningen ikke indeholder nogen særlige kontrolbestemmelser. Ganske vist kan jeg acceptere ændringsforslag 22.
Kommissionen er overbevist om, at godkendelsen af denne forordning er en væsentlig anerkendelse af sektoren og vil bidrage til en positiv udvikling her.

Lulling
Fru formand, i henhold til alt det, hr. kommissær Fischler har sagt til os, accepterer han to ændringsforslag! Det er forslag, hvori vi siger, at naturligvis skal der også tages hensyn til biavlerne, organisationerne og andelsforeningerne, og at den berømte rapport, Kommissionen skal forelægge, ikke kun skal forelægges for Rådet, men også for Parlamentet. Alt andet har kommissæren fuldstændig fordømt med argumenter, som vi naturligvis vil undersøge i Landbrugsudvalget endnu en gang, men som egentlig ikke er argumenter, for det er nemlig muligt at tage hensyn til vores krav. Når alt kommer til alt, har vi stillet præcise forslag.
Det gælder især for integrering af biavlen i strukturdirektivet. Jeg var ikke i stand til at redegøre for det alt sammen på mine fem minutter, men hr. kommissær Fischler skal venligst forklare mig, hvorfor man i forordningens artikel 19 ikke kan udtrykke, at et bistade er lige så meget værd som et får eller en ged, og at man derfor kan optage bistaderne i strukturdirektivet. Der har De da teksten. Det er da ikke første gang, at vi i Det Europæiske Fællesskab i forbindelse med en bestemt forordning også ændrer ting fra andre forordninger, eller forelæg et forslag, hvis De mener, det ikke ville være juridisk eller forvaltningsteknisk korrekt! De kan da ikke sige, at det ikke går! Det går udmærket, der mangler kun viljen til også at gøre det! Også en bestøvningspræmie kan man indføre.
De kan da ikke bilde mig ind, at der ikke findes retsgrundlag herfor! Naturligvis koster det noget, men det er da praktisabelt. Jeg kan ikke slå mig til tåls med, at De siger, De vil undersøge forskellige forslag og studere sagen en gang til. De studerer, indtil De har studeret Dem til døde og der ikke er flere biavlere tilbage i Fællesskabet. Vi har nu studeret sagen siden 1985, og jeg har den opfattelse, at vi ved tilstrækkeligt. Man kan sikkert uddybe undersøgelserne yderligere og forbedre statistikkerne, men enhver, der beskæftiger sig med problemet, ved da, at klokken virkelig er fem minutter i tolv, hvis den da ikke er fem minutter over tolv, med hensyn til at redde biavlen i Det Europæiske Fællesskab på en sådan måde, som alle kolleger her har foreslået det!
Jeg er ikke indforstået med Deres såkaldte argumenter, og jeg kan også sige til Dem, at vi ikke accepterer det, og at vi altså...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Fru Lulling, jeg kan ikke tillade Dem at forsætte. De har hele denne forsamlings og endog formandens sympati, men jeg er ikke herre over den tid, der afsættes til forhandlingerne, og det beder jeg Dem forstå.
De har været for længe i denne forsamling til ikke at vide, at vi er en meget speciel forsamling med en meget begrænset taletid.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Sommertid
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling til andenbehandling (A4-0180/97) af Bellerè for Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets ottende direktiv om bestemmelser vedrørende sommertid (C4-0169/97-96/0082(COD)).

Belleré
Fru formand, kære kolleger, kommissær Kinnock, da Transportudvalget pålagde mig at udarbejde en betænkning om forslaget til ottende direktiv om bestemmelser vedrørende sommertid, troede jeg ikke, at dette emne kunne vække en sådan interesse i offentligheden, at man f.eks. i en fransk avis kunne se overskriften: «Belleré mod Juppé«.
Som jeg tidligere har nævnt i min betænkning ved førstebehandlingen, har jeg været enig med Kommissionen i formålet med dens forslag, dvs. at harmoniseringen af begyndelsesdatoen og slutdatoen for sommertiden fremmer en bedre funktion af det interne marked og letter livet for store sektorer, som f.eks. transport og telekommunikation. Men det er velkendt, at man kan have forskellige indstillinger til dette emne, alt efter de erfaringer, man har i hver enkelt medlemsstat, og på grundlag af denne betragtning havde jeg fundet, at spørgsmålet om, hvorvidt dette system skulle indføres, alene burde henhøre under hver enkelt medlemsstats kompetence. Jeg er fast overbevist om, at langt den største del af borgerne er enige i opretholdelsen af sommertiden, fordi dette, at man kan råde over endnu en lys time fremmer alle former for aktivitet, fra sportslige og fritidsaktiviteter til aktiviteter på tjenesteydelses- og turistområdet, særlig i de sydeuropæiske lande, hvor dagene er kortere.
Men vi er forpligtede til også at tage hensyn til de tilfælde, hvori indførelsen af sommertiden, særlig i Nordeuropa, har andre virkninger, eller hvor man i det mindste ikke har de fordele, denne medfører i andre medlemsstater. Jeg havde opholdt mig ved spørgsmålet om energibesparelser, der i nogle lande angives kun at være beskedne, mens indførelsen af sommertiden i andre lande, som f.eks. Italien, der ikke er selvforsynende med energi, sidste år medførte en energibesparelse, der anslås til 900 millioner kilowatt-timer, dvs. over 0, 4 % af det nationale behov.
Jeg havde ligeledes berørt sundhedsproblemet, det vil sige, at ændringerne i dagsrytmen ved overgangen fra sommertid til soltid og omvendt medfører virkninger, der kan spores i små forstyrrelser i søvnfasen, men der er givet tale om forbigående virkninger, som man afgjort kan se bort fra. For så vidt angår trafiksikkerheden er det klart, at vi fornuftigvis må konstatere en indbyrdes forbindelse mellem bedre belysningsforhold og større sikkerhed, men vi må have objektive data fra samtlige medlemsstater for at gennemføre en undersøgelse på området. Jeg sluttede endelig min første betænkning med at rose Kommissionens initiativ i den beretning, den havde forelagt, fordi den gav et væsentligt bidrag til vurderingen af indførelsen af sommertiden, men jeg gjorde også opmærksom på hver enkelt medlemsstats ret til at træffe afgørelse på området.
Det eneste svar fra Kommissionen og Rådet i den foreliggende fælles holdning var en klar afvisning af Parlamentets synspunkter, der var kommet til udtryk i tre ændringsforslag, særlig dem, hvori subsidiaritetsprincippet var påberåbt, idet de to institutioner motiverede denne holdning med, at vedtagelsen af disse ændringsforslag ikke ville have gjort indførelsen af sommertiden som sådan obligatorisk, og at forslagene stred imod det harmoniseringsformål, som er grundlæggende for direktivet. I denne henseende kunne Kommissionen og Rådet dog i det mindste over for Parlamentet have gjort det klart, hvor langt de vil tage hensyn til subsidiaritetsprincippet, eller om de fra gang til gang, når det falder for, har til hensigt at ofre det ved at fastsætte pligt til indførelse af forhold, hvis virkninger på godt og på ondt falder tilbage på de europæiske borgere.
Jeg vil opholde mig ved dette punkt, fordi Europa og de værdier, vi ønsker at tilbyde borgerne, ikke går gennem tvangsmæssige foranstaltninger, men gennem dialog, formidling og respekt for de indbyrdes forskelligheder. Vi skal nærme borgeren til Europa og ikke bringe ham i en situation, hvor han skal tåle dets virkninger, og nærme Europa - må det være mig tilladt at sige - til borgeren. Derfor fastholder jeg vel, at jeg går ind for indførelsen af sommertiden og harmoniseringen af datoerne, men opfordrer endnu en gang Kommissionen og Rådet til at udarbejde en beretning, der på indgående vis behandler følgerne af tidsændringer på grundlag af høringer af de berørte sektorer og nationale eksperter i medlemsstaterne og tage hensyn til subsidiaritetsprincippet og de enkelte medlemsstaters beføjelser samt i højere grad tage hensyn til Parlamentets opfattelse, da denne udtrykkes af en frit valgt forsamling og giver udtryk for de europæiske borgeres ønsker.

Waidelich
Fru formand, indledningsvis vil jeg gerne på Den Socialistiske Gruppes vegne bifalde den fælles holdning vedrørende sommertid.
Vi har før hørt flere gode argumenter fra ordførerens side om sommertid, men det, som der nu er tale om, er at harmonisere begyndelses- og slutdatoerne for sommertid. Det mener vi er en god idé, da det vil mindske besværlighederne, ikke mindst inden for transportsektoren, og fremme den frie bevægelighed for EU-borgerne og for varer og tjenesteydelser. Desuden går et flertal af EU-borgerne, over 80 %, ind for at bevare sommertiden. Det understreger yderligere det fornuftige i nu at støtte og godkende den fælles holdning. Derfor bifalder jeg den endnu en gang.

Donnay
Fr. formand, kære kolleger, ved førstebehandlingen af udkastet til det ottende direktiv havde jeg lejlighed til at fortælle medlemmerne af Udvalget om Transport og Turisme om mine følelser med hensyn til dette vigtige emne: sommertid.
I dag kan man kun glæde sig over den fælles holdning, som Rådet har fastlagt med henblik på vedtagelse af denne harmoniseringstekst, og jeg opfordrer alle medlemmerne til at stemme for det forslag til henstilling, som hr. Spalato Bellerè har fremlagt.
Det var på Frankrigs initiativ, at datoerne for overgang til sommertid og vintertid i begyndelsen af 80'erne, så snart alle medlemsstater havde indført sommertid, blev harmoniseret. Dette skridt havde, som De vil vide, til formål at fjerne enhver risiko for hindring af arbejdskraftens, varers og tjenesteydelsers frie bevægelighed.
Siden sidste år har jeg glædet mig over at kunne konstatere, at datoerne for ændring til sommertid og vintertid nu er fuldstændigt harmoniserede. I hele Den Europæiske Union sker overgangen til sommertid fremover den sidste søndag i marts og tilbagevenden til vintertid i slutningen af oktober.
Som leder af et fransk lokalsamfund i en grænseregion, nemlig departementet Nord, støtter jeg kraftigt vedtagelsen af det ottende direktiv, der ligger i direkte forlængelse af femten års lovgivning med henblik på en harmonisering. Mit departement deler en 370 km lang grænse med Belgien. Hvad kunne en tidsforskel i denne situation ikke betyde i dagligdagen for de personer, som bor på den ene side af grænsen og arbejder på den anden, særlig arbejdstagere og skoleelever? Situationen er i øvrigt den samme for samtlige franske regioner i grænseområder.
Dette lokale eksempel viser klart, at en eventuel omlægning af sommertidssystemet skal godkendes og koordineres af alle Unionens medlemsstater. Det vil være tilfældet med vedtagelsen af dette ottende direktiv i det mindste frem til år 2001.

Wijsenbeek
Fr. formand, tillad mig først at lykønske Dem med Deres strålende valg, med et så stort flertal i Deres valgkreds, der har en fælles grænse med Spanien, og som var lige ved at komme til at lide under en tidsforskel med dette land.
Jo, jeg tilslutter mig subsidiaritetsprincippet, for så vidt tidsforskellen mellem et land og dets nabo aldrig overstiger en time. Men tidsforskellen mellem Det Forenede Kongerige og Irland på den ene side og Finland og Grækenland på den anden side er to timer.
Alligevel fortsætter befolkningerne med at leve og solen med at skinne. Faktisk er denne tidsforskel mellem to lande ikke så alvorlig, forudsat at landene skifter tid samtidig. Vi er endelig nået til målet. Vi kan derfor kun glæde os over det fremragende forslag og betænkning af hr. Bellerè og støtte den og samtidig beklage lidt, at der skulle gå så lang tid, før Kommissionen fastsatte de samme datoer for overgang til sommertid og til vintertid.
Kunne vi ikke eventuelt lave en undtagelsesbestemmelse for ikke at forstyrre franskmændenes og de franske børns skrøbelige rytme.

Kinnock, Neil
Fru formand, jeg støtter varmt hr. Wijsenbeeks lykønskninger til Dem for Deres imponerende valg til l'Assemblée Nationale. Det eneste problem er, at man ikke kan få alting, det vil sige, at det er Deres sidste dag som formand for Parlamentet.
Jeg er sikker på, at mine kolleger i Kommissionen er enige med mig i, at det franske Parlaments vinding er Europa-Parlamentets tab, for vi er sikre på, at De fortsat vil arbejde med stor iver og arbejdsomhed, uanset hvad De laver. Personligt vil jeg på vegne af mine kolleger og på egne vegne ønske Dem alt godt og held og lykke med Deres nye arbejde som Deres valgkreds' repræsentant i Nationalforsamlingen.
Fru formand, tak til hr. Bellerè og hans kolleger for deres grundige, hurtige arbejde. Jeg bifalder naturligvis deres foreslåede godkendelse af den fælles holdning til sommertidsordningen i Den Europæiske Union. Parlamentet ved, at transportvirksomhederne venter på det nye direktiv for at lave tidsplaner for transporttjenesteydelserne, og mange andre sektorer, hvis aktiviteter er forbundet med sommertiden, er ivrige efter at nå frem til en ordning.
Hr. Bellerè kommenterer i sin henstilling følgerne af sommertidsordningen i Unionens nuværende og kommende medlemsstater; i mange tilfælde understreger han det, Kommissionen og medlemmer af Parlamentet allerede har sagt. I forventning om en udvidelse af Unionen arbejder de fleste europæiske lande både i og uden for Unionen med en sommertidsordning, som stemmer overens med Fællesskabets direktiv. Vort forslag er blevet fremsendt til alle de berørte lande, og fraværet af negative reaktioner ser ud til at tyde på, at harmoniseringen af sommertiden accepteres af alle.
Kommissionen understreger behovet for, at Fællesskabet gør det nødvendige for at harmonisere sommertiden med henblik på at fjerne hindringer for den fri bevægelighed for mennesker og varer. Vi er, som hr. Bellerè foreslår i sine henstillinger, rede til at lytte til dem, der siger, at de forskellige forhold og situationer i medlemsstaterne skal undersøges nøje. Kommissionen vil derfor tage hensyn til råd fra nationale eksperter og repræsentanter fra berørte økonomiske og sociale grupper og vil fremlægge en rapport for Parlamentet og Rådet i 1999. Det er vist, hvad Parlamentet ønsker, og det glæder mig at kunne love her i dag, at det vil ske.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Kombineret godstransport
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0130/97) af Stockmann for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Rådets forordning om EF-tilskud til projekter til fremme af kombineret godstransport KOM(96)0335 - C4-0028/97-96/0207(SYN)).

Stockmann
Hr. formand, hr. kommissær, at den kombinerede transport ikke, som planlagt, behandles her kort før midnat, det er godt, for den er en af de transportformer, man lidt i 12, altså før midnat, kan håbe på, vil sikre en vedvarende bæredygtig mobilitet.
Vi transportpolitikere har altid lagt stor vægt på den i vores taler, større end dens virkelighed var. Vi lægger stor vægt på den, fordi vi forventer af den kombinerede transport, at den kan forbinde fordelene ved de enkelte transportformer og forskyde de hurtigt stigende varestrømme til miljøvenlige transportformer. Denne kløft mellem realitet og mål, mellem statistisk registrerbar og prognosticerbar transportudvikling på den ene side og vores transportpolitiske indsigt på den anden side ville det gamle og vil det nye PACT-program bidrage til at formindske. Trods alt var de 22, 7 millioner ecu i det gamle program fra 1992 til 1996 godt investeret i projekter på 16 internationale ruter, incitamenter, der har fået efterspørgslen til at stige. Det forslag, der nu foreligger, om at yde fællesskabsstøtte til aktioner til fremme af den kombinerede godstransport vil blive baseret på en forordning og stille 35 millioner ecu til rådighed over 6 år. Det er stadigvæk for lidt, mener jeg, men et skridt og en tilkendegivelse i den rigtige retning.
Transportudvalget glæder sig over, at i det nye PACT-program træder direkte foranstaltninger i forgrunden. Innovative foranstaltninger, det være sig investeringer i intermodalt transportmateriel, investeringer i omladningsfaciliteter eller omkostninger ved at få adgang til jernbane- eller vandvejsinfrastruktur, er fornuftige og vigtige. Men de bør støttes degressivt, dvs. kun for 3 år. Vi ønsker ikke nogen varig subvention. Den kommercielle anvendelse af nye teknikker, der tidligere er testet i europæiske forskningsprogrammer, og foranstaltningerne til logistikforbedring og personaleudvikling lover en fremtidsorientering af støtteprogrammet. Transportudvalget har i sin behandling af forslaget til retsakt lagt særlig vægt på 4 aspekter ved fastlæggelsen af betingelserne for tildeling af støtte.
For det første: Det skal også dreje sig om, at den europæiske netstruktur for den kombinerede transport udbygges yderligere gennem støttede projekter. I forbindelse med retningslinjerne for de transeuropæiske net fastslår vi, at de net, de enkelte transportformer og den kombinerede transport betjener sig af, isoleret set ganske vist er etableret fornuftigt, men ikke er forbundet indbyrdes, en forspildt chance for den intermodale transport. Kommissionens overvejelser om at oprette freight freeways kompenserer ikke helt for denne forsømmelse. PACTprojekter, der medvirker til at lukke et hul i et net, bør derfor have førsteprioritet.
For det andet: Allerede i det gamle program er der på tre ruter ydet tilskud til projekter, der forbinder Den Europæiske Union med tredjelande. Også det nye program vil være åbent for projekter, der støtter den kombinerede transport med Østeuropa. I betragtning af det politiske ønske om at udvide Den Europæiske Union med nogle østeuropæiske stater anser vi det allerede nu for nødvendigt at træffe foranstaltninger med henblik på at forskyde de eksponentielt stigende varestrømme fra Østeuropa til den kombinerede transport.
Vi bør årligt afsætte yderligere 4 millioner ecu til tilsvarende projekter eller i det mindste tage spørgsmålet op til fornyet og koncentreret drøftelse om to år. Rigtige foranstaltninger på nuværende tidspunkt medvirker til at spare fremtidige udgifter.
For det tredje: PACT-projekter med de central- og østeuropæiske stater kan på fornuftig vis kombineres med transportprojekter til etablering af den nødvendige infrastruktur. De samme synergieffekter ville kunne opnås med Samhørighedsfonden. Vi forventer derfor, at der i arbejdsgruppen om intermodal transport foregår en struktureret dialog i Kommissionen for at opnå mulige synergi- eller supplerende effekter mellem alle de fonde og programmer, der kan komme på tale.
Det er sikkert rigtigt at adskille PACT-pilotprojekter fra forskningsprojekterne. Alligevel ønsker vi et vist beløb afsat til særlig støtte af projekter, der omsætter forskningsresultater, især på telematik- og logistikområdet, for her vil de største effekter opstå.
Til slut har jeg en yderligere bemærkning: De, der mener, at den kombinerede transport er en af de eksisterende muligheder for at løse vores nuværende transportproblemer, må ønske alle politiske foranstaltninger kombineret med henblik på at fremme den. Derfor har vi ud over dette gode støtteprogram brug for politiske bestræbelser til forbedring af de ordenspolitiske rammebetingelser, det være sig ved kontrol af køre- og hviletider, det være sig ved implementering af de eksterne omkostninger, vi netop er begyndt at diskutere.
Vores omgang med den kombinerede transport eller mere vidtrækkende med den intermodale transport vil vise, om vi transportpolitikere er og bliver ved med at være politisk handledygtige stillet over for nuværende og fremtidige udfordringer.

Sindal
Hr. formand, hr. kommissær og kære ordfører, det er jo svært at komme efter en ordfører, der på glimrende vis har beskrevet, hvad det drejer sig om, men jeg vil nu tillade mig at rose betænkningen. Jeg vil også tillade mig at rose Kommissionen for et godt oplæg, og jeg håber også, at jeg kan komme til at rose Rådet for netop at tage imod denne udstrakte hånd, denne hjælp fra Parlamentet og Kommissionen til at få kombineret transport gjort til en del af vores transportmønster. Jeg er enig med ordføreren i, at Kommissionens meddelelse savner lidt fodslag til den politiske gennemførelse, men jeg er sikker på, at med Parlamentets hjælp skal vi nok nå frem til det.
Når det er sagt, skal det siges, at det til gengæld er tilfredsstillende, at forsøget fra 1992 nu ser ud til at blive udviklet til et egentligt program. Programmets formål er som sagt at forvalte EU's transportressourcer bedst muligt under hensyntagen til kravene om miljøbeskyttelse, men transportvanerne ændres ikke ved markedskræfternes egen indsats. Derfor er programmets formål meget centralt i vores bevægelse mod en bæredygtig udvikling. Det var så let at bruge lastbilen, dengang der var god tid og plads på landevejene. Nu, hvor vi har just in time princippet og en voldsomt stigende transport, konfronteres vi med opgaven: Hvordan sikrer vi en fornuftig udvikling? Hvordan overfører vi nuværende potentiel trafik fra vej til mere miljøvenlige transportmåder såsom bane, indre vandveje, søtransport? Mit svar er ganske enkelt: Det er pisk og gulerod. Vi skal ændre adfærden inden for transport. Vi skal indregne alle transportens omkostninger i overensstemmelse med fair og effektiv prissætning. Vi skal gennemføre regler for grænseoverskridende transport, køre- og hviletid, og så skal vi til sidst men ikke mindst huske Østeuropa. Jeg vil udtrykke min enighed med ordføreren. Forordningen sætter dog ikke særlig fokus på Østeuropa, selv om der udtrykkeligt kan ydes tilskud til ruterne til de central- og østeuropæiske lande.
Det er ikke første gang, jeg nævner Baltikum, men her har vi en god mulighed for at fortælle kommende medlemsstater, at de ikke skal gøre de samme fejl, som vi gjorde. Vi skal fortælle dem, at transport i dag er multimodale muligheder, og at det er det, vi stræber efter. Jeg kan ikke lade være at tænke på, at vi, når vi taler om Via Baltika, ikke blot taler om motorvej, men også taler om jernbane og søfart. Ligesom man i Middelhavet og i Adriaterhavet også kan udvikle denne tanke. Det er væsentligt ikke blot at se på enkelte områder i Europa men at kombinere de erfaringer, vi har fra det ene område, og bruge dem et andet sted.
Som sagt støtter jeg både betænkningen og Kommissionens udspil og håber, at Rådet kan være med i den sidste ende.

Schierhuber
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne indledningsvis først og fremmest takke ordføreren for det arbejde, han har præsteret, og for denne virkelig gode betænkning. Den Europæiske Union har brug for et pålideligt transportsystem, der dækker hele Europa og effektivt garanterer samhandelen og mobiliteten. Netop som østriger vil jeg især gerne gøre opmærksom på den kombinerede transports betydning, det vil sige godstransport med mindst to transportmidler og omladning.
Som følge af Østrigs geografiske beliggenhed som direkte nabo til staterne i Central- og Østeuropa er det særlig vigtigt at gøre opmærksom på trafiksituationen. Vejtrafikken har allerede nu nået et limit, og i betragtning af udvidelsen mod øst og den dermed forbundne stigende trafik er den definitive trafikkollaps nært forestående. Naturligvis er det også nødvendigt at se på den stigende miljøbelastning, som vejtrafikken forårsager. Hvis man tager miljøbeskyttelsen alvorligt, skal vi styre i den retning og søge efter en virkelig regulær aflastning.
Dette transportsystem, der omfatter forskellige transportmidler, kan spille en nøglerolle i den fremtidige trafikudformning i Europa. De kollektive økonomiske og sociale krav skal tilgodese miljøbeskyttelsen og brugernes sikkerhed. Miljøet kan kun aflastes, hvis man kombinerer vejtransporten med jernbane- og vandvejstransporten, det vil sige, hvis de forskellige transportformer samarbejder indbyrdes og der opstår en såkaldt intermodal transportkæde. Denne transportmåde undervurderes desværre stadigvæk, og dens kapaciteter og muligheder udnyttes alt for lidt.
Den Europæiske Union har undersøgt og støttet den kombinerede transport med sit PACT-program, en pilotaktion fra 1992 til 1996, og stillede 22, 7 millioner ecu til rådighed herfor. Aktionen gav positive resultater, hvorfor Det Europæiske Folkepartis Gruppe hilser det velkommen, at programmet er blevet forlænget. Det såkaldte PACT II-program løber fra 1997 til 2001. Der er stillet et budget på 35 millioner ecu til rådighed, men efter min mening er dette beløb alt for lidt. Jeg håber derfor på mere finansiel støtte til PACT-programmet. Derfor går jeg også ind for, at PACT skal kombineres med andre EU-programmer, som for eksempel PHARE, som led i udvidelsen mod øst.
Alle de ændringsforslag, betænkningen indeholder, støttes af Det Europæiske Folkepartis Gruppe. Ændringsforslaget fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe om udvælgelse af projekterne og ydelse af finansiel støtte blev forkastet i udvalget med kun én stemme. Ved udvælgelsen af projekterne bør Kommissionen på en afbalanceret måde tage hensyn til regionerne og medlemsstaterne og sørge for, at der som følge af afgørelsen ikke opstår nogen konkurrencefordrejninger mellem regionerne og medlemsstaterne.
Jeg håber, dette forslag bliver godkendt i plenum til fordel for Europas borgere.

Wijsenbeek
Vi ved alle, at vi gerne vil fremme den kombinerede transport. Det har vi alle tidligere tilsluttet os, dengang vi behandlede forløberen for den betænkning, som hr. Stockmann nu har udarbejdet. Alligevel mærker vi, at den kombinerede transport ikke rigtigt øges, hverken i procent eller i samlet mængde. Måske vil kommissæren tænke sammen med os og give os svar på, om den kombinerede transport kan fremmes i projektet freight freeways , som han nu har fremlagt, sådan at - og det synes dog at være en vigtig årsag til den manglende udvikling i den kombinerede transport i forhold til forventningerne - speditøren både ved pålæsning og aflæsning på det mellemliggende transportmiddel - i de fleste tilfælde tog - kan bære ansvaret. For hvad er problemet? Når man er ansvarlig for transporten til toget, så lykkes det som oftest, fordi toget står et bestemt sted og først afgår på et bestemt tidspunkt. Aflæsning er dog ofte et problem, fordi man må regne med et meget kort ophold af toget, og især fordi godstog egentlig aldrig ankommer på det forventede tidspunkt.
Kort sagt, to ting er nødvendige, ansvarlighed ved startpunkt og slutpunkt og samtidig et bedre samarbejde og en bedre overholdelse af togtiderne. Og der har vi så det problem, at jernbanerne ikke bærer ansvaret i fællesskab, men hver for sig i hvert enkelt nationalt selskab.

Linser
Hr. formand, jeg vil først gerne gratulere ordføreren hjerteligt med hans udmærkede betænkning. I betragtning af, at transitforhandlingerne med Schweiz er strandet, har betænkningen her dobbelt aktualitet. Som parlamentsmedlem fra en af de mest følsomme transitregioner i EU, Inn-dalen i Tyrol og Brennerregionen, glæder det nye, engagerede initiativ i retning af kombineret transport mig ganske særligt, for der er allerede sagt for meget og realiseret for lidt.
Den indholdsmæssige videreudvikling af PACT-programmet er et væsentligt skridt i den rigtige retning. Jeg tænker her på investeringerne i intermodalt transportmateriel. Jeg tænker på skærpede kontrolmåder, og jeg tænker på den forøgede støtte til konkrete projekter i stedet for rene forundersøgelser. Den fastsatte finansielle ramme og forøgelsen af budgettet fra 22, 7 til 35 millioner ecu må vel nærmest betegnes som et symbol og er desværre meget utilfredsstillende i betragtning af de enorme opgaver, som den professionelle kombination af den europæiske godstransport kræver i teknisk og logistisk henseende, og i betragtning af de fordele, der kan opnås ved den mulige afskaffelse af unødvendig transport, forbrugervenlige og hurtigere godstransporter samt den bæredygtige aflastning af miljøet!

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Turisme
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler til Kommissionen:
B4-0162/97 - O-0042/97 af Bennasar Tous, Provan og Sarlis for Det Europæiske Folkepartis Gruppe til Kommissionen om turisme; -B4-0167/97 - O-0049/97 af Wijsenbeek for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe til Kommissionen om turisme; -B4-0171/97 - O-0077/97 af Azzolini, Pasty, Parodi, Danesin, Santini, Tajani, Gerard Collins, Donnay, Kaklamanis og Girao Pereira for Gruppen Union for Europa til Kommissionen om turisme; -B4-0172/97 - O-0078/97 af Novo Berenger for Gruppen Europæisk Alliance til Kommissionen om turisme; -B4-0173/97 - O-0079/97 af Novo og Theonas for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre til Kommissionen om EU's indsats til fordel for turismen.
Sarlis
Hr. formand, vi ved, hvor hurtig De er under afstemningerne; men i hvert fald når der skal skiftes kommissærer og betænkninger, vil vi bede Dem have lidt tålmodighed.
Vi behandler her en forespørgsel, der vedrører turismen og derfor er et spørgsmål af interesse for alle politiske partier. Der er mange spørgsmål inden for turismen, som giver anledning til store spørgsmålstegn. EuropaParlamentet havde stillet et forslag, som blev sendt til regeringskonferencen og til Kommissionen, om at indføre en bestemmelse i traktaten, der gør turismen til en erhvervssektor reguleret hovedsagelig af traktatens artikel 130, hvorved der vil kunne gennemføres nogle lovgivningsmæssige løsninger inden for adskillige spørgsmål vedrørende turismen, heriblandt forskellige programmer såsom PHILOXENIA og flere andre, ældre, programmer.
Men til vor store forbløffelse - og det siger jeg, fordi det har overrasket samtlige politiske grupper i Parlamentet - støttede Kommissionen ikke Europa-Parlamentets henstilling om at indføje en særlig bestemmelse om turismen i traktaten, så den kunne få et særligt retsgrundlag og et særligt kapitel, ligesom det nederlandske formandskab, som også var bekendt med Europa-Parlamentets henstillinger vedrørende dette emne, heller intet har gjort eller foreslået for at inddrage turismen i traktaten, skønt det er en af de vigtigste erhvervssektorer i Europa, der beskæftiger over 10 mio europæiske borgere, en sektor, der er et stort økonomisk aktiv for alle 15 medlemsstater, og alligevel har der været tavshed omkring dette spørgsmål. Tavshed fra Kommissionens side. Og det vedrører ikke kommissær Papoutsis personligt; men Kommissionen som helhed, som kollektivt organ, har undladt at støtte den holdning, at turismen bør behandles på regeringskonferencen. Og som bekendt er turismen ikke et spørgsmål, som vi kan sammenligne med udenrigspolitik, forsvarspolitik, FUSP eller noget andet. Det er noget, vi alle lever med, og ligesom vi har bestemmelser, der gælder for industrien, bør vi også have bestemmelser for turismen.
Jeg vil derfor anmode om - og andre medlemmer vil sige det samme - at Kommissionen svarer på dette og i det mindste gør rede for sin egen holdning. Hvad agter Kommissionen at gøre, også selv om det er i sidste øjeblik, for at turismen bliver taget op igen og kommer på forhandlingsbordet her i elvte time?

Wijsenbeek
Hr. formand, vi har presset på for at få turismen optaget i traktaten. Jeg er glad for, at jeg i dette øjeblik kan tale til hr. Papoutsis i hans egenskab af kommissær, ansvarlig for turismen, og ikke som stedfortræder for transport, men de to erhvervsgrene er jo tæt knyttet til hinanden. Af samme årsag har vi også sagt, at det måske ville være nyttigt at skille tingene ad og også give turismen sit eget kapitel i Traktaten. Men det ser statsoverhovederne og regeringslederne ikke ud til at ville gøre. Måske hr. Papoutsis senere vil komme ind på spørgsmålet om, hvordan sagerne står i øjeblikket. Men det er nu nødvendigt. Der er brug for et særligt kapitel, fordi vi ellers i mange tilfælde ikke kan sikre Unionens kompetence, der netop på dette område med urette bliver anfægtet. Og derfor - vi vil her ikke så meget komme ind på det specielle program PHILOXENIA - har vi som Parlament støttet dette i stort omfang og i store linier, hvortil det dog må siges, at vi er glade for, at turismen i Kommissionen bliver omformuleret, og at der sættes ind med frisk energi for at give turismen mere »krop&#x02BC;.
Vi har set, at der i de forløbne år jo ikke alene er brugt et, jeg vil næsten sige latterligt lavt, beløb på turisme, og at det nu for de kommende fem år er vokset væsentligt. Det var fra 1993 til 1995 20, 5 mio. ecu, og nu er det 70, 3. Det er derfor vigtigt, at GD XXIII kommer igang med arbejdet, og at der fremkommer et ordentligt program. Men det vigtigste er, tror jeg, at kommissæren gør det klart for os, at turismen i Europa først og fremmest udadtil fremtræder som en enhed med ens normer, ens accept og ens standarder. Og derfor er det også nødvendigt, at den optræder i traktaten.

Santini
Hr. formand, når man taler om turisme, synes der næsten altid at være tale om et emneområde, der er overladt til tilfældighederne - det er faktisk også ret sjældent blevet berørt her i salen - eller et emne, der kan behandles efter forgodtbefindende, idet man kan tale om det eller lade være. Andre kolleger har derimod understreget den store værdi af denne sektor netop som en industri, der kan frembringe velfærd og øge BNP, men navnlig skabe beskæftigelse. De 9, 5 millioner beskæftigede - tallet er hentet fra en statistik for 1992 og bør derfor sandsynligvis ajourføres - udgør et formidabelt arbejdsområde, netop fordi dette arbejde belønner dem, der arbejder i ofte meget vanskeligt stillede områder.
Når man taler om turisme, risikerer man nemlig at blive offer for en stor misforståelse. Man tænker på Paris, Rom og Amsterdam, altså på turismen i de store byer, der ikke har behov for fremmende foranstaltninger eller opmærksomhed, endsige støtte. Der er tale om en automatisk turisme, der skaber sig selv, og som ikke kan have behov for yderligere investeringer. Hvad der derimod kræver et konkret engagement fra Kommissionens og Europa-Parlamentets side er turismen i de yderligt beliggende egne i de vanskeligt stillede områder. Og her er der en anden misforståelse, som skal rettes, nemlig den berømte subsidiaritet. Hvad betyder det, når man overlader opgaven med og byrderne ved organisationen og endda finansieringen af turismen til de yderligtliggende områder selv? De vil aldrig kunne klare sig! Det er tværtimod dér, at der skal sættes ind med en samlet aktion, et seriøst program, som ikke blot rummer gode ideer, men også tydelige former for finansiering med henblik på netop at skabe liv i de områder, hvor turismen har brug for støtte.
I denne forbindelse har også de mulige standpunkter, som endnu kun er kommet til udtryk i ord, med hensyn til de aktioner for turismen, som blev lanceret for fem eller seks år siden, og de uddybninger, der er sket for blot et år siden, men stadig har betydning - som jeg sagde - som erfaringer deres berettigelse som noget, der endnu bør følges op.
Endelig er der sket det, at turismen også har fået et program, der bærer det betagende navn Philoxeniaprogrammet. Vi nærede alle visse forventninger om, at man gennem dette navn endelig kunne komme frem til tanker og former for finansiering, der kunne give det europæiske engagement i sektoren for turisme et indhold. Men i november kom den kolde douche, nemlig et nej fra Rådet, et temmelig koldt nej, også fordi det var givet med lidet troværdige begrundelser og af kun tre lande mod de øvrige, der mente, at det var nødvendigt at intervenere i denne sektor.
Heldigvis kommer dette program nu på ny ind gennem vinduet med hele sit potentiale og alle sine forslag, og tilsyneladende endelig tillige med nogle konkrete planer fra et økonomisk synspunkt. Jeg anmoder derfor kommissæren om på ny at tage de gamle forslag om en kulturel og social turisme og en turisme for de svagest stillede op og endelig give forslaget et stærkt indhold støttet af de nye tanker, navnlig i økonomisk henseende.

Novo Belenguer
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil nødig gentage mig selv, men vi taler om en efter min mening vigtig sektor. En sektor, hvor vi desværre, som alle ved, kun opnår store resultater, hvis vi yder en stor indsats.
Vi taler om en sektor, som repræsenterer mere end ni millioner direkte arbejdspladser, dvs. et gennemsnit på 5 % af bruttonationalproduktet, og som repræsenterer en tredjedel af eksporten af tjenesteydelser i Den Europæiske Union. Det er en sektor, som - hvilket efter min mening er en vigtig omstændighed - bidrager til, at de mere eller mindre dårligt stillede regioner opnår noget, som vi alle i Parlamentet og de europæiske institutioner kæmper for: Social samhørighed.
Man har omtalt PHILOXENIA-programmet, som var lige ved at blive vedtaget sidste år, men endte med ikke at blive det. Vi er overbeviste om, hvor vigtig turismen er for beskæftigelsen og for økonomien, og vi spørger os selv, på hvilken måde Kommissionen vil forsøge at stille betingelser over for Rådet eller tilråde eller presse Rådet til, at dette program kan vedtages i det kommende år. Og såfremt dette ikke sker, hvilket økonomisk budget taler vi så om for denne meget vigtige og betydningsfulde sektor i Den Europæiske Union?

Novo
Hr. formand, mine damer og herrer, PHILOXENIA-programmet, som omfatter en række foranstaltninger til fremme af turismen, og som vi i alt væsentligt har støttet, er desværre ikke blevet omsat i praksis, hvilket ellers ville have været nyttigt og ønskværdigt.
Derfor mener vi, at Europa-Parlamentet bør indtage et politisk standpunkt, som genbekræfter nødvendigheden af at virkeliggøre de allerede vedtagne foranstaltninger til fremme af en erhvervsaktivitet, som er stærkt beskæftigelsesskabende, og som spiller en stor rolle for udviklingen i visse ugunstigt stillede regioner og dermed bidrager til at styrke den økonomiske og sociale samhørighed i Den Europæiske Union.
En yderligere grund til, at Parlamentet bør indtage et sådant standpunkt, er, at aktioner til fordel for turismen på samme tid bør bidrage til at bevare miljøet og den kulturelle og arkitektoniske arv og til at fremme erhvervsuddannelse og varig og stabil beskæftigelse, hvortil kræves opretholdelse og styrkelse af de finansielle midler inden for rammerne af den nuværende og fremtidige strukturpolitik.
Vi finder det hverken nødvendigt eller hensigtsmæssigt at satse på udvikling af en fælles turismepolitik, som kan føre til en centralisering, der er uforenelig med de forskelligartede nationale forhold, og forringe muligheden for at øge gennemsigtigheden og borgernes deltagelse. Derfor kan vi ikke tilslutte os det fælles beslutningsforslag, som skal til afstemning som afslutning på denne forhandling.
Hvad der ville være vigtigt, men tilsyneladende er glemt i dette beslutningsforslag, er, at der bør opnås størst mulig konsensus for at gennemtvinge den praktiske gennemførelse af for længst vedtagne foranstaltninger, som Parlamentet har tilsluttet sig, men som stort set alle er blokerede. Det er uforståeligt, at der i beslutningsforslaget fremsættes ineffektive og ubegrundede forslag, når det eneste nødvendige er at udmønte de allerede vedtagne foranstaltninger, som er så nødvendige for turismen i Den Europæiske Union.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, Europa-Kommissionen deler den opfattelse, som Parlamentets medlemmer har givet udtryk for med hensyn til turismens økonomiske og samfundsmæssige betydning, især de muligheder, turismen har for at fremme beskæftigelsen i Europa. Denne holdning fremgår også af den overordnede målsætning i Kommissionens forslag om det første flerårige program for europæisk turisme, PHILOXENIA-programmet.
Som Europa-Parlamentet også har påpeget, leverer turismen et stort bidrag til skabelsen af nye arbejdspladser og bidrager således til at fremme beskæftigelsen, især for de mest følsomme grupper i samfundet, kvinder og unge. Den bidrager ligeledes - på afgørende vis, vil jeg hævde - til styrkelsen af den økonomiske og sociale samhørighed samt til udviklingen i de afsidesliggende områder og øområderne. PHILOXENIA-programmet var et meget ambitiøst program i sine målsætninger, men har også været af stor betydning for skabelsen af et retsgrundlag, som muliggjorde udviklingen af politikker på europæisk plan, der ville kunne støtte de nationale politikker. Det har på ingen måde været vor hensigt at overtage nationale kompetenceområder, ligesom vi heller ikke har ønsket at krænke subsidiaritetsprincippet. Tværtimod har jeg, lige siden jeg første gang forelagde programmet, dels over for Parlamentet og også flere gange over for Rådet, præciseret, at Europa-Kommissionen på alle måder agtede at respektere subsidiaritetsprincippet.
Programmets generelle retning er den, at fællesskabsforanstaltningerne bør forbedre den europæiske turismes kvalitet og konkurrencedygtighed. De bør også have som mål at tilfredsstille turistens behov, at sikre en rationel udnyttelse af naturressourcer og kulturelle ressourcer samt turistinfrastrukturen og herved bidrage til en afbalanceret og bæredygtig udvikling af turismen. Det er således Kommissionens opfattelse, at disse grundlæggende mål for programmet er en afbalanceret ramme, der indeholder konkrete retningslinjer.
Som jeg havde lejlighed til at understrege både for Parlamentets plenarforsamling, da vi behandlede spørgsmålet, og i Udvalget om Transport og Turisme i forbindelse med behandlingen af Sarlis-betænkningen, var dette program resultat af en meget vanskelig og langvarig forhandling inden for Europa-Kommissionens rammer mellem generaldirektoraterne og kommissærkollegiet. Det skyldes, at der er forskellige holdninger, hvad angår den løsningsmodel, vi bør anvende på europæisk plan på dette livsvigtige område.
Det aktuelle problem er vanskelighederne med at nå til enighed om det pågældende program i Rådet. Det er Kommissionens opfattelse, at et nyt, ændret forslag, som det er blevet foreslået fra forskellige sider, ikke vil have større chancer for at opnå Rådets accept. Tværtimod tror vi, at det vil skabe flere hindringer og forsinke en beslutning yderligere. Jeg vil dog ikke lægge skjul på, at der er medlemsstater, der ønsker at begrænse de målsætninger for programmet, som jeg nævnte før.
Den egentlige årsag til forsinkelsen er, at der i et medlemsland er frygt og bekymring for, at subsidiaritetsprincippet skal blive krænket. Og når vi drøfter tingene med de medlemslande, der har udtrykt forbehold, må vi gang på gang konstatere, at der er opstået misforståelser under denne forhandlingsproces. Tilsyneladende er der ikke ofret tilstrækkelig tid til undersøgelsen af dette program og heller ikke til at gøre rede for programmets konkrete retningslinjer og målsætninger over for dem, der reelt har mulighed for at træffe de konkrete afgørelser.
Jeg vil derfor benytte lejligheden til at rette en appel til Parlamentets medlemmer og opfordre dem til i deres eget bagland, deres eget medlemsland, deres eget ansvarsområde, selv at tage initiativ til at forklare de lokale og regionale myndigheder, præcis hvilken målsætning programmet har, hvilke muligheder det har, og hvilken rækkevidde, ligesom de må forklare, at subsidiaritetsprincippet ikke vil blive ramt af programmet. Så sent som i sidste uge havde jeg lejlighed til at drøfte spørgsmålet med en minister fra det nederlandske formandskab, formanden for Rådet (transport), og vi havde en længere drøftelse om forslagets detaljer, vi talte om alternative forslag og alternative løsninger, som ville kunne opnå Rådets accept, og jeg konstaterede, at der var vigtige bemærkninger fremsat af Parlamentet og fremhævet af Kommissionen, som selv her i sidste øjeblik ikke var blevet opfattet af alle parter, af alle medlemsstater og af alle Coreper-delegationer, og det var forslag, som ville kunne accepteres af alle medlemslande. Derfor vil jeg endnu en gang opfordre Parlamentet til at bidrage i denne retning: lad os styrke den politiske debat, nærme os ministrene på politisk plan, alle dem, der i medlemslandene har ansvaret for, at forslaget går igennem, så vi kan finde en løsning meget snart.
Hidtil har vi tilskyndet alle formandskaber, som jo fungerer et halvt år ad gangen, til at tage konkrete initiativer, opfordret dem til at anmode Coreper om og overlade det til Coreper at gå i gang med behandlingen af det pågældende program. Vi har i den seneste tid benyttet enhver lejlighed til at gøre rede for vor holdning over for medlemsstaterne og over for alle aktører og politiske instanser, også under langvarige drøftelser, som industrien og andre regionale og lokale myndigheder har taget initiativ til. Vi har udnyttet enhver mulighed for Kommissionens engagement og opbrugt alle vore argumenter, heldigvis med bistand fra mange af Dem, som jeg også ser er til stede her i salen i dag, og som jeg gerne vil takke endnu en gang for den hjælp, vi har fået. Desværre ligger programmet stadig hos Rådet, uden at det har været muligt for os at træffe en beslutning. Vi håber, der vil ske en udvikling i sagen under Luxembourgs formandskab, idet formandskabet allerede har anmodet EuropaKommissionen om at arbejde for, at vi kan arrangere en større konference i det luxembourgske formandskabs regi, som knytter turismen sammen med jobskabelse. Jeg tror, det er et meget vigtigt spørgsmål, jeg tror, vi vil arbejde i den rigtige retning, med Deres hjælp, og jeg tror, vi vil se resultater i de kommende måneder.
Hvad angår koordineringen af aktiviteterne i Europa-Kommissionens regi, har som bekendt både EuropaParlamentet med Deres mange beslutninger og Revisionsretten anbefalet Kommissionen at lade Generaldirektorat XXIII koordinere de aktiviteter, der iværksættes af Kommissionen, så vi sikrer, at der er gennemsigtighed, korrekt gennemførelse af budgettet, målsætninger, prioriteter og en konkret politik for turisme. Det er, hvad vi konkret har gjort i den sidste tid. Det nye generaldirektorat, GD XXIII, har allerede taget initiativer og i løbet af de sidste par måneder afholdt seks koordinationsmøder med deltagelse af kompetente generaldirektører med ansvar for andre politikker, som imidlertid også har tilknytning til turisme, og vi forsøger at koordinere alle de øvrige politikker, i den grad de vedrører turismen, især de initiativer, der tages af strukturfondene, de generelle aktioner inden for beskæftigelse, uddannelse, virksomheder samt - naturligvis - de politikker, der iværksættes inden for det indre marked. Denne embedsmandsgruppe vedrørende turisme mødes stadig på regelmæssig basis, hvor man drøfter prioriteter for 1997 med repræsentanter for industrien og for medlemslandene.
Jeg er enig med Dem i, at en effektiv koordinering af fællesskabsforanstaltninger vedrørende turisme er absolut nødvendig. Derfor var vort grundlæggende mål i PHILOXENIA-programmet også konsekvens og komplementaritet mellem programmets aktiviteter og de øvrige fællesskabsprogrammer og -initiativer med konsekvenser for turismen.
Med hensyn til de institutionelle aspekter er det af største betydning, at vi har Europa-Parlamentets utvetydige støtte til indføjelsen af særlige bestemmelser om turismen i den nye traktat.
Den 3. april 1996 gør Europa-Kommissionen i sin rapport til Rådet opmærksom på, at den ikke har noget ønske om nye kompetenceområder, hverken inden for turisme eller på noget andet område, og at den mener, at regeringskonferencen bør udtale sig om sagen. Og jeg vil gerne uddybe dette punkt, idet hr. Sarlis var så venlig at stille netop dette spørgsmål. Kommissionen er i henhold til den første protokol, det første bilag til Maastrichttraktaten, forpligtet til i forbindelse med indledningen af drøftelserne om regeringskonferencen at forelægge en rapport om, hvorvidt de tre politikker - turisme, energi og beskyttelse af borgerne - som blev holdt uden for Maastricht-traktaten, bør tages op under forhandlingerne om traktatændringen på regeringskonferencen, og det har Kommissionen gjort. Kommissionen ville hverken på dette eller på noget andet tidspunkt - og dette mener jeg, den gør ret i - kræve udvidet kompetence. Den har imidlertid med sin rapport forsøgt at forklare, at det er nødvendigt at tage visse initiativer, at skabe et retsgrundlag, som kan gælde for turismen, eftersom turismen er den største erhvervssektor på europæisk plan og et område, der giver mulighed for et betydeligt antal nye arbejdspladser.
Kommissionen nævner således i sin betænkning, at manglen på specifikke retsgrundlag hidtil ikke har hindret Fællesskabet i at iværksætte og gennemføre visse aktiviteter til fordel for turismen. De foranstaltninger, der er blevet vedtaget, har imidlertid enten været baseret på bestemmelser vedrørende politikker for de øvrige sektorer eller på traktatens artikel 235. Samtidig har vi imidlertid konstateret, hvad Kommissionen også gør opmærksom på i ovennævnte rapport, at det i et udvidet Fællesskab, hvor enstemmighedsprincippet stadig gælder under beslutningstagningen, risikerer at blive langt vanskeligere eller endog umuligt at ty til traktatens artikel 235. Vi kunne dårligt sige det mere klart på det tidspunkt, hvor vi på denne indirekte måde netop forsøgte at opnå vedtagelsen af et særligt kapitel i traktaten gældende for turismepolitikken. Vi har aldrig krævet, at man skulle udforme en fælles turismepolitik svarende til den fælles landbrugspolitik. Vi har helt fra starten ment og gjort det klart, at subsidiaritetsprincippet skulle respekteres. Men der bør iværksættes nogle fælles aktioner på europæisk plan til gavn for europæisk turisme i det hele taget.
Europa-Kommissionen understreger også turismens betydning i sin rapport og konstaterer, at en konsekvent og ensartet aktion på dette område vil blive mulig med indføjelsen af konkrete bestemmelser i traktaten. Bestemmelser, som efter vor opfattelse bør sikre en sammenhængende og koordineret løsningsmodel samt sikre større gennemsigtighed og effektivitet i aktiviteterne til fordel for turismen.
Hvad kan vi så gøre her i sidste øjeblik? Vi kan fortsætte med at presse på for at få spørgsmålet behandlet, hvis vi får løst de store problemer, der stadig er tilbage, og hvis der stadig er forhandlingsmuligheder med hensyn til de nye politikker. De hidtidige reaktioner får mig imidlertid til at frygte for, at det bliver en meget vanskelig opgave, eftersom kun en enkelt medlemsstat har stillet et officielt, konkret forslag, samtidig med at de øvrige lande ikke har vist vilje til at tage initiativ til at behandle de forslag, der er stillet.
Til sidst vil jeg gerne takke hr. Wijsenbeek for hans pæne ord og forsikre ham om, at Generaldirektorat XXIII faktisk gør en stor indsats for at få indhentet den tid, der er gået til spilde og sikre den mest rationelle udnyttelse af fællesskabsmidlerne, selv om det er meget sparsomme midler, der er til rådighed. Dette gør vi med Deres hjælp og med opførelsen af et konkret beløb på 4 mio ecu på budgettet for 1997. Uanset om PHILOXENIA-programmet vedtages eller ikke, agter Generaldirektorat XXIII at anvende disse budgetmidler til gavn for europæisk turisme generelt ved at fremme aktioner, som vil kunne bidrage til beskæftigelsen, oplysning, adgang til markedet, informationssamfundet og eventuelt også det statistiske område.

Harrison
Hr. formand, det glæder mig, at hr. Neil Kinnock tager til the Lothians som turist. Det glæder mig endnu mere, at hr. Papoutsis, der jo er kommissær for turisme, kommer på besøg i min valgkreds Cheshire og Wirral, og jeg kan forsikre kommissæren om, at jeg tager sagen med Philoxenia op med den nye Labour-regerings turismeminister, hr. Tom Clarke.
Hver gang vi nævner ordet turisme over for Rådet eller medlemsstaterne, er det, som om de alle skal på ferie. Man kan bare nævne ordet, og de lader deres hjerne stege på stranden. Man skal bare tale om Europas største industri, og vore beslutningstagere kan ikke træffe nogen beslutninger. De synker tilbage i deres liggestole og bliver smukt brune, mens de tror, at Europas mest succesrige industri ikke har brug for hjælp eller forståelse. De mest håbløse soldyrkere er det nederlandske formandskab. De kunne ikke engang ulejlige sig til at indkalde til et turismerådsmøde. De har været en stor skuffelse.
Men nu vil jeg komme ind på fire områder, hvoraf de fleste er omfattet af dagens beslutning. For det første regeringskonferencen i Amsterdam i næste uge. Det forhold, at det ikke er lykkedes at få turisme med i den reviderede Maastricht-traktat er ren galskab. Det er især en fornærmelse mod turistindustrien. Mange virksomheder her er små og mellemstore. Enhver anden industri - skibsværfter, biler, kemikalier osv. får med rette opmærksomhed fra Kommissionen, Rådet og medlemsstaterne. Men turismen svigtes. Det skal have et kapitel og et retsgrundlag.
For det andet Philoxenia. Der er absurd, at nogle medlemsstater udskyder det beskedne flerårige program for turisme. Turisme fungerer til forskel fra de fleste industrier i og er afhængig af det indre marked. Med andre ord er der en klar værdi i at placere turisme i en EU-sammenhæng. Det er ikke i strid med subsidiaritetsprincippet, og det er dumt at antyde, at det er.
For det tredje turisme og euro. Hvis bare Rådet og medlemsstaterne vågnede op - og også Kommissionen har været meget langsom til at komme ud af fjerene - kunne man indse, at turisme er den industri og aktivitet, der bedst viser fordelen ved den fælles valuta for manden på gaden. Det er forbrugeren, der som turist spilder 2 % af sit feriebudget hver gang, han skal på ferie inden for EU's grænser. Rige amerikanere skal også bruge et par ekstra dollars i Europa, fordi vi har nationale valutaer. De, der arbejder i turistindustrien, kender kun alt for godt til de frustrerende valutakurser. To tredjedele af de besøgende i Det Forenede Kongerige kommer fra EU, men disse turister er jo utilfredse med, at pundet er faldet 19 % i forhold til franc og mark i de seneste tolv måneder.
Endelig vil jeg gerne sige noget, der forekommer indlysende, men som åbenbart er meget uklart for Rådet. Turisme er lig med arbejde. Vi bruger timevis i de europæiske magtkorridorer til at snakke om arbejdsløshed, men hvorfor ignorerer vi turismen som en indlysende jobskabende industri? Det er på tide, at vi holder op med at behandle turismen som en ferie; det er på tide at komme hjem til arbejdet.

Provan
Hr. formand, ingen behøver fortælle kommissæren, at vi i Parlamentet lytter lige så nøje til ham som han til os. Det er vigtigt, at vi har denne synergi, fordi blokeringen ligger helt klart i Ministerrådet. I mange år har Parlamentets holdning til turisme været klar, og vi bliver mere og mere frustrerede, fordi mange i Rådet beklageligvis ikke er rede til at se på de muligheder, som Parlamentet har foreslået kommissæren til at absorbere noget af den arbejdsløshed, hr. Harrison netop nævnte.
Vi har med rette set mulighederne og konstateret, at Rådet har problemer. Subsidiaritet i turismen er et meget vigtigt aspekt, det er alle enige om her. Vi skal forsøge at finde en vej ud af labyrinten. Det forekommer besynderligt, at Rådet nægter at støtte Philoxenia-programmet, skønt vi er enedes med Rådet om et beløb til at fremme programmet inden for budgettet. Hvordan kan Rådet træffe sådanne beslutninger, enten af budgetmæssige eller politiske årsager? De to er ikke forenelige.
Hovedemnet, som kommissæren også har identificeret, og som er hovedbestanddelen i dette spørgsmål, er, hvad vi bør gøre for at få turismen anerkendt i traktaten. Vi skal have en uafhængig, veldefineret fælles politik med et korrekt retsgrundlag, med andre ord et kapitel i den reviderede traktat. Det må kommissæren presse på for at opnå. Vi er klar over, at han måske har problemer i Kommissionen. Det er også en del af problemet, og vi ønsker at styrke hans position. Råd om, hvordan vi eventuelt kan hjælpe ham, modtages gerne, for Kommissionen er meget hjælpsom til at skubbe på medlemsstaterne, så vi kan få revideret traktaten og nå, hvad vi skal nå.
Så tilbage til hovedemnet, som kommissæren henviste til i sine bemærkninger, fælles aktion i Kommissionen: vi ønsker alle større grad af koordination, og det skal vi have, for ellers kommer turismen ingen steder. Kommissæren sagde, at hans nye generaldirektør allerede har haft seks møder, men lad os se, hvad der rent konkret kommer ud af disse møder, så vi kan komme i gang med arbejdet. Vi glæder os til, at kommissæren gør noget.

Aparicio Sánchez
Hr. formand, jeg er - som nogle af mine kolleger - overbevist om, at Kommissionen skubber i samme retning som Parlamentet, hvad angår turismen. Jeg tror, at vi skubber i samme retning, og at de problemer, vi taler om med bekymring, ligger i Rådet. Jeg er ikke det mindste i tvivl om dette, navnlig ikke efter at hr. Papoutsis, som er den øverst ansvarlige på turismeområdet, i Kommissionen har givet kraftigt udtryk for, hvor vigtig turismen er.
Men jeg mener - og jeg kunne godt tænke mig at vide, om jeg har opfattet det rigtigt - at man i for høj grad har kædet problemerne omkring PHILOXENIA-programmet og den omstændighed at Ministerrådet ikke er blevet indkaldt sammen med det nuværende formandskab for Rådet. Det håb, man altid sætter til det næste formandskab, kan vel ikke betyde, at problemerne altid ligger hos det land, som i øjeblikket har formandskabet i Den Europæiske Union.
Men jeg mener under alle omstændigheder, det er rigtigt, når hr. Papoutsis anmoder os om at forklare vores borgere, vores private virksomheder, vores offentlige administrationer, at det ikke drejer sig om at erstatte de nationale politikker, men om at supplere dem. Vi skal kort og godt forklare dem, hvor godt det vil være at have et system, hvor man støtter hinanden inden for Fællesskabet. Det kan ikke være rigtigt, at man ikke går ind for en fællesskabspolitik, som med aktioner og økonomisk støtte øger den europæiske turismes globale konkurrenceevne over for andre tilbud, i betragtning af turismens indvirkning på beskæftigelsen, samhørigheden, miljøet, dens generering af indtægter osv.
Kort og godt - det er blevet vist grafisk, og det er godt at gentage det - hvad angår beskæftigelse og økonomi, betyder turismen meget mere for de femten lande, end kul og stål gjorde for de seks lande, der stiftede Den Europæiske Union.
Hr. Papoutsis' anmodning er god, og vi vil have den in mente, men den er også pessimistisk med hensyn til muligheden for at ændre Traktaten om Den Europæiske Union. Hvad angår PHILOXENIA-programmet vil vi vente til andet halvår. Men mit sprøgsmål, hr. Papoutsis, i forbindelse med vores pessimisme omkring opnåelsen af det retsgrundlag, der anmodes om i det fælles beslutningsforslag, er, om Kommissionen er indstillet på i den aktuelle situation, uden nogen som helst ændring af traktaten, at udarbejde et lovgivningsforslag på basis af den aktuelle Traktat om Den Europæiske Union, f.eks. om turismen set fra forbrugerens synspunkt. Spørgsmålet er ikke tilfældigt, eftersom Parlamentet er ved at udforme en anmodning herom. Og i denne forbindelse takker jeg inderligt hr. Papoutsis for hans store hjælp.

Bennasar Tous
Hr. formand, hr. kommissær ærede medlemmer, at tale om turisme er en fast ingrediens i dette Parlament. I løbet af årene har der været en samling gode betænkninger, og stor energi og arbejde er blevet investeret af Dem og af andre medlemmer, som før mig har gjort en indsats på dette område.
Vi har alle ønsket at påvise den betydning, turismen har som socialt, økonomisk og kulturelt fænomen. Der er næsten 200 millioner europæiske borgere, som hvert år forlader deres normale bopæl for at være turister. Der er tale om en industri, som skaber ni millioner arbejdspladser, og som kunne skabe mange flere.
De og vi skal være i stand til at overbevise for det første selve turistsektoren og dernæst størsteparten af medlemsstaterne om, at turismen er en horisontal aktivitet, og at PHILOXENIA-programmet ikke blander sig i subsidiaritetsprincippet. Vi skal overbevise om, at hvis vi kan fastslå, hvilke aspekter, der kan styres på europæisk plan, vil det være en gevinst for denne sektor, og det vil lette de små og mellemstore virksomheders arbejde med at koordinere turismen og miljøet, stimulere moderniseringen af anlæggene og bevarelsen af kunstskattene og landturismen, opgradere uddannelsen og søge efter nye produkter, som bryder det stationære, og på denne måde skabe faste arbejdspladser med produktkvalitet og service som det vigtigste mål.
De, hr. kommissær, og jeg ved, at alt dette er indeholdt i PHILOXENIA, som Rådet har forkastet til stor skuffelse for alle og navnlig for mig som ordfører. Hr. kommissær, jeg er klar over den store indsats, De og Deres medarbejdere har gjort for at organisere GD XXIII, men vi beder Dem om med fornyet entusiasme endnu en gang at gøre en indsats for at overbevise først og fremmest kommissærkollegiet og dernæst Rådet om turismens betydning, for at det kan opgive sine forbehold og give grønt lys til PHILOXENIA med hele dets indhold. Derefter skal den gennemsigtige og åbne dialog fortsætte med vigtige emner som momsen og euroen, der trods deres prosaiskhed er meget presserende foranstaltninger, som - når de en gang er indarbejdet - kan gøre, at Europa genvinder sin førerposition som turistmål.
For at dette skal lykkes, skal vi bruge et retsgrundlag og et aktionsinstrument, nemlig PHILOXENIA. PHILOXENIA er det nødvendige instrument for, at De, hr. kommissær, og Deres hold bliver de ledere, som med entusiasme og gennem en flydende og gennemsigtig dialog med denne sektor, med Rådet og med denne forsamling etablerer den europæiske turiststrategi, som er så nødvendig for alle. Vi vil støtte Dem, hr. kommissær.

Torres Marques
Hr. formand, turismen er hverken mere eller mindre end den erhvervssektor, der har det største jobskabende potentiale, dvs. den sektor, som bedst kan bidrage til at løse det største problem i Den Europæiske Union. Desuden er turismen en stærkt diversificeret aktivitet med stor multiplikatoreffekt, som bidrager stærkt til at fremme den økonomiske og sociale samhørighed i Europa. Derfor er det efter vores mening vigtigt, at turismen får et retsgrundlag i den ændrede unionstraktat, og en indføjelse af turisme i artikel 130 har, om end det ikke er en ideel løsning, den fordel at være enkel og realistisk og at vinde tilslutning i sektoren.
Jeg ved, at De støtter Parlamentet i ovennævnte målsætning. Jeg håber inderligt, at det til gavn for Europas økonomi og borgere vil lykkes Dem at få turisme indføjet i traktaten. Endelig vil jeg foreslå Dem, at Kommissionen lader foretage en undersøgelse af virkningerne på turismen af liberaliseringen inden for lufttransportsektoren. Måske kan resultaterne af en sådan undersøgelse overbevise de nu afvisende medlemsstater om den enorme fordel ved at give turismen et retsgrundlag i traktaterne.

Pirker
Hr. formand, det er vel hævet over enhver tvivl, at turismen er en enorm økonomisk faktor og også en afgørende faktor for beskæftigelsespolitikken. I Østrig f.eks. stammer 17 % af BNP fra turistindtægterne. Det betyder, hvis vi også i realiteten ønsker at tage turismen alvorligt som en sådan faktor, så burde vi efter min mening prioritere mindst tre ting: For det første er vi nødt til at prioritere turismen højere som en selvstændig fællesskabspolitik, sådan som de foregående talere også har understreget; for det andet skal vi rent faktisk gøre alt, dvs. stille bevillingerne til rådighed, for at PHILOXENIA-programmet bliver muligt, fordi der herigennem omsider kan opstå en fælles politik, på en vis måde en EU-turistpolitik; for det tredje skal vi tilvejebringe muligheder for at sikre en kvalitetsforbedring af personalet via mobilitets- og uddannelsesprogrammer i Den Europæiske Union.

Rübig
Hr. formand, for få dage siden havde vi i Europa-Parlamentet et møde med turistansvarlige, og det blev fastslået, at indførelsen af euroen må forventes at medføre en cirka 10 % stigning i turismen. Jeg tror derfor, at euroen kan være en af de væsentlige drivkræfter for en turisme af høj kvalitet i Europa, og hvis det lykkes os at gøre yderligere fremskridt for eksempel inden for skatteharmoniseringen, især med hensyn til momsharmoniseringen, har vi dermed vel det bedste grundlag.
Eftersom turismen er meget arbejdsintensitiv, bør man også tænke over, om man på dette område ikke for eksempel bør operere med reducerede momssatser. Det allervigtigste område er allerede blevet omtalt af hr. Pirker, det er efter min mening uddannelse og videreuddannelse, især LEONARDO-programmet. Jeg tror, at netop LEONARDO-programmet ville indebære mange chancer for vores turisme, og jeg ville anmode om at forcere dette område i højere grad.

Tamino
Hr. formand, jeg vil blot på De Grønnes vegne give udtryk for en indstilling, som vi allerede ved tidligere lejligheder har haft mulighed for at tilkendegive. Vi finder, at turismen skal have et særligt afsnit i traktaten i overensstemmelse med de ønsker, Europa-Parlamentet allerede har fremsat. Vi finder det dog ikke tilstrækkeligt alene at omtale de kommercielle og beskæftigelsesmæssige sider af turismen - der vel er vigtige - men vi finder også, at turismen skal vurderes ud fra sine kulturelle aspekter vedrørende forholdet mellem mennesker og forskellige kulturer som et middel til, at vi kan lære hinanden at kende, og følgelig også ud fra sine samfundsmæssige aspekter. Vi finder det derfor af stor betydning at fremhæve ikke blot det økonomiske og kommercielle aspekt, men tillige og ganske særlig det kulturelle aspekt og det, der vedrører udviklingen af forbindelsen mellem de forskellige kulturer for at fremme opbygningen af Europa. Dette er et første vigtigt aspekt, som flere gange har været drøftet med Kulturudvalget.
Men vi vil som Grønne ligeledes påpege - og i denne henseende nærer vi tvivl over for de beslutninger, der er blevet fremlagt - at problemet vedrørende turismen også er et stort problem i henseende til den miljømæssige og sociale påvirkning. Man kan følgelig ikke beskæftige sig med det uden at tage hensyn til, i hvor høj grad visse former for turisme har grebet ind i miljøet i Europa. Det vil sige, at man også må tage hensyn til, at visse former for masseturisme med cementering af land- og kystområderne ikke blot indebærer miljøpåvirkninger, men tillige nedsættelse af det fremtidige beskæftigelsesmæssige potentiale og har været til hinder for andre aktiviteter, der er mere forenelige med miljøet.
I samfundsmæssig henseende finder vi, at der må ske en nøje vurdering af konsekvenserne af visse former for turisme. Vi har haft former herfor, der har fordrevet indbyggerne fra visse områder, og multinationale turistselskaber, der har påtvunget områderne deres tankegang og personale og fuldstændig ændret hele områders muligheder for at overleve. Uden en omhyggelig vurdering af miljøpåvirkningen og de samfundsmæssige følger kan turismen ikke betragtes som værende udelukkende en positiv faktor fra en kommercielt synspunkt. Vi siger derfor ja til indsættelsen i traktaten, men med de fornødne forsigtighedsforanstaltninger og tillige indsættelse af disse miljømæssige, samfundsmæssige og kulturelle aspekter.

Papoutsis
Hr. formand, jeg vil forsøge ganske kort at svare på de spørgsmål, som de ærede medlemmer, der har haft ordet, har stillet.
Først og fremmest hr. Aparicio, der spurgte, hvad Europa-Kommissionen agter at gøre i de kommende måneder, såfremt PHILOXENIA-programmet ikke vedtages. Hertil vil jeg sige, at vi vil koncentrere vore bestræbelser i retning af en styrkelse af turismens konkurrencedygtighed, samtidig med at vi vil styrke turismens kvalitative sider. Vi vil forsøge at styrke turistindustrien med henblik på en bedre modtagelse af den fælles mønt, euroen, ligesom vi vil styrke de beskæftigelsesmuligheder, turismen giver, med særlig vægt på lokale initiativer til fordel for beskæftigelse, uddannelse, kultur, miljøbeskyttelse og udnyttelse af ny teknologi. Endelig vil vi styrke samarbejdet omkring de eksterne aspekter, dvs. udvidelsen og Euro-Middelhavssamarbejdet og den generelle aftale inden for serviceydelser, og vi vil styrke det aspekt, der vedrører beskyttelsen af forbrugerne af turismen med særlig vægt på innoverende aktiviteter, der kan forbedre kvaliteten af de produkter og serviceydelser, der tilbydes.
Og hvad angår Deres generelle kommentar om, at det ikke har været muligt indtil nu at vedtage PHILOXENIAprogrammet, og den utilfredshed, De gav udtryk for i forbindelse med Rådets manglende vedtagelse, vil jeg gerne give Dem ret i, at det er et problem. For på et tidspunkt, hvor vi alle er enige om, at vi har brug for en mere sammenhængende budgetpolitik end den eksisterende, og vi alle er enige om, at det er nødvendigt at få bragt orden i Fællesskabets finansielle anliggender, nødvendigt med gennemsigtighed og en reel kontrol med Fællesskabets politiske prioriteter, er vi ikke i stand til at tilvejebringe det juridiske grundlag inden for de sektorer, der har behov for det.
Jeg ville være lykkelig, hvis vi havde en godkendelse af PHILOXENIA, jeg ville være lykkelig, hvis vi havde et retsgrundlag, også selv om der kun fulgte en enkelt ecu med, bare vi havde et retsgrundlag. Så ville Kommissionen ikke få nogen påtale af Revisionsretten og ville heller ikke kunne kritiseres af alle andre. Tværtimod ville vi have mulighed for sammen med medlemsstaterne at træffe beslutning om de politiske prioriteter, og det ville give mulighed for større interesse fra Rådets side for et program, som er af største betydning for turistindustrien. Endelig hvad traktaten angår, hvad mig selv angår, min egen holdning og min egen indsats, vil jeg lige til det sidste fortsætte mine bestræbelser på i den nye traktat at få vedtaget nogle bestemmelser, der vedrører turismen, eller som alternativ få dækket turismen ind under andre artikler, eftersom det er en erhvervssektor, et område, der fortjener at være omfattet af traktaten.

Sarlis
Hr. formand, jeg vil blot understrege over for medlemmerne, at hvis traktaten indeholder de nødvendige bestemmelser, vil vi undgå alle de besværligheder, vi har haft med PHILOXENIA. Så længe der ikke står et eneste ord i traktaten, vil turismen være prisgivet.

Cornelissen
Hr. formand, kommissæren har rettet en varmhjertet appel til os om at sætte Rådet under pres. Må jeg fra vor side rette en indtrængende opfordring til kommissæren om førstkommende torsdag eftermiddag kl. 15.30 at deltage i et møde i turistgruppen, hvor formanden for Rådet skal redegøre for den førte politik.
Hr. kommissær, hvis De mener det alvorligt, kommer De til stede dér førstkommende torsdag kl. 15.30. Så kan vi i fællesskab drøfte sagen med formanden for Rådet. Om nødvendigt kan De så på ny fremsætte Deres indtrængende indlæg. Kan vi regne med Dem?

Papoutsis
Hr. formand, jeg vil undersøge, om det er muligt at komme til mødet. Hvis min tidsplan skulle hindre mig i at komme, vil jeg sørge for, at der i hvert fald er en repræsentant for Kommissionen til stede. Men jeg kan under alle omstændigheder forsikre hr. Cornelissen om, at jeg er i løbende kontakt med det nederlandske formandskab, både i forbindelse med drøftelserne af regeringskonferencen og udviklingen inden for et særligt område af turismen, og vedrørende bestræbelserne på at nå til enighed om PHILOXENIA-programmet her i sidste øjeblik, i de sidste uger, uden at sammenkalde Rådet, men med en aftale inden for Coreper.

Formanden
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 40, stk. 5 i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen.
(Mødet udsat kl. 17.25 og genoptaget kl. 17.30.)

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B4-0170/97). Vi behandler spørgsmål til Kommissionen.

Formanden
Spørgsmål nr. 32 af Juan Izquierdo Collado (H-0347/97):
Om: Indstilling af LEADER-programmet
Vil Kommissionen påtage sig at indstille LEADER-programmerne på grundlag af en fax fra Logras, generaldirektør i GD VI, som anfører, at retsgrundlaget er mangelfuldt?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, med skrivelse af 15. juli 1996 meddelte Kommissionen de spanske myndigheder, at en akkumulering af støttemidler til fordel for et og samme projekt fra en af strukturfondene ikke kan godkendes. Der blev den gang på den ene side anmodet om fællesskabsstøtte inden for rammerne af LEADER-programmet og på den anden side om en medfinansiering fra Fællesskabets side inden for rammerne af et fælles støttekoncept.
Efter indgående drøftelse af denne sag med de spanske myndigheder kan Kommissionen nu godkende den ønskede akkumulering under forudsætning af, at der sørges for en effektiv og pålidelig projektadministration, der gør det muligt meget nøje at skelne mellem de forskellige tilskud, der er ydet til det respektive projekt. Kun sådan kan Kommissionen garantere, at fællesskabsmidlerne anvendes på en effektiv og transparent måde.
Generelt skal det desuden tilføjes, at en akkumulering som sådan ikke er nogen forudsætning for LEADERprogrammernes gennemførelse. I de fleste medlemsstater skrider LEADER-programmerne helt normalt frem også uden akkumulering.

Izquierdo Collado
Hr. kommissær, sagen er, at jeg kan bekræfte, at ikke få LEADER-programmer fra Spanien har ligget i skuffen et år.
Man har indstillet gennemførelsen af disse programmer og den jobskabelse og innovation, de fører med sig. Hvorfor? Ikke fordi Rådet eller selve Kommissionen har besluttet, at LEADER II skal styres på en anden måde end LEADER I, men fordi en fax fra en generaldirektør har skabt så meget røre, at det er et perfekt eksempel på bureaukratiet med de deraf følgende skadelige virkninger for de mål, der står øverst på Unionens liste, nemlig effektivitet og jobskabelse.
Hr. kommissær, jeg håber, at Deres svar vil gøre det klart for mange borgmestre, for mange byrådsmedlemmer, som venter på Deres udtalelse, at fortsættelsen af LEADER-programmet er sikret - naturligvis med fuld gennemsigtighed - samt at De om nødvendigt vil kræve hurtig handling af den spanske regering. Jeg håber, at Deres ord vil være helt tydelige omkring dette.

Fischler
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, først vil jeg gerne takke Dem for, at De er enig med mig i, at LEADER II i og for sig er et godt fællesskabsinitiativ. Men hvis det ved gennemførelse af en konkret foranstaltning er uklart, om det her drejer sig om en og samme eller om to forskellige foranstaltninger, sådan som det her var tilfældet, så skal et sådant spørgsmål afklares. Det er imidlertid bestemt ikke nogen grund til hermed bare at lade en sådan procedure ligge i skuffen.
Hvis De har andre lignende problemer, hvor gennemførelsen af et LEADER-initiativ er gået i stå enten af grunde som dem, De har omtalt, eller af andre grunde, så ville jeg ganske enkelt bede Dem om at lade mig det vide. Jeg vil gerne forfølge sagen.

Redondo Jiménez
Hr. kommissær, hvordan kan en generaldirektørs misbrug af sin stilling komme til at standse LEADER II-programmet på grund af de problemer, der har været med LEADER I? Der har været problemer i forbindelse med akkumuleringen af fællesskabsstøtte i LEADER I-programmet samt på grund af manglende kontrol fra Kommissionens side med programmet. Men det ene har ikke noget med det andet at gøre. Man bør frigive LEADER II og sørge for at kontrollere LEADER I. Jeg tror, vi er på vej, eftersom der i LEADER II allerede er iværksat en betalingsinstitution i hvert enkelt land. Jeg vil derfor bede kommissæren sørge for, at disse ting ikke gentager sig, og at Kommissionen kontrollerer nogle af sine tjenestemænds overdrevne beføjelser.

Fischler
Kære fru parlamentsmedlem Redondo, én gang til: Det drejer sig her om LEADER II og ikke om en sammenblanding af LEADER I og II. For én ting er helt klar: LEADER I er allerede udløbet, vi befinder os nu i den fase, hvor fællesskabsinitiativet LEADER II løber.
Jeg kan forsikre Dem, at det ikke er min og heller ikke mine tjenestegrenes hensigt at skabe yderligere bureaukrati her. Hvad vi har brug for, er egentlig kun orden. Denne orden skal vi skabe, fordi vi ellers muligvis bagefter ville få problemer med at afregne støtteprogrammerne. Jeg gentager: Hvis der her, uanset af hvilken grund, er problemer, så er jeg gerne villig til at bidrage til deres løsning. De bedes så bare også meddele mig det.

Formanden
Spørgsmål nr. 33 af Mary Banotti (H-0409/97):
Om: Afskaffelse af det toldfrie salg
Har Kommissionen gjort sig overvejelser om de følgevirkninger, det eventuelle tab af 140.000 jobs i Den Europæiske Union vil få efter afskaffelsen af det toldfrie salg?
Finder Kommissionen ikke i betragtning af det øjeblikkelige høje arbejdsløshedsniveau i EU, at fristen for afskaffelse af det toldfrie salg i juni 1999 bør forlænges yderligere for navnlig at tage hensyn til virkningerne heraf for regionaludviklingen og beskæftigelsen?

Fischler
Hr. formand, ved udstedelsen af direktiverne om afskaffelse af skattekontrollerne ved grænserne besluttede Rådet ikke længere at tillade duty-free-salg fra 1. juli 1999, idet det ganske vist har fastsat en overgangsperiode, der skal udnyttes til beskatning af samhandelen inden for EU for at træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på at lindre de sociale følgevirkninger i de berørte områder og samtidig de regionale problemer - især i grænseområderne.
Kommissionen beklager, at den berørte sektor ikke har udnyttet den overgangsperiode, Rådet har fastsat, til at udvikle en strategi, hvormed ophævelsen af skattefordelen hidrørende fra duty-free-salg kunne være blevet imødegået. I den forbindelse var der ingen tvivl om, at Rådets beslutning, der ydermere ligger 5 år tilbage, ville være uigenkaldelig. Duty-free-sektoren forøgede tværtimod sin omsætning mellem 1991 og 1995 med ca. 50 % og skabte derved naturligvis også et ikke acceptabelt pressionsmiddel. Denne omsætningsstigning viser derudover, hvilken betydning skattefordelen har for denne sektor, der i gennemsnit udgør 35 % af omsætningen.
Med en sådan finansiel støtte ville enhver salgssektor have mulighed for at skabe mindst lige så mange arbejdspladser som nævnt i spørgsmålet. Det er betegnende, at argumenterne inklusive arbejdspladsargumentet, der her anføres til fordel for en forlængelse af overgangsperioden, er præcis de samme som dem, der i 1991 førte til Rådets beslutning. Kommissionen agter derfor ikke at foreslå overgangsperioden forlænget.

Banotti
Jeg er meget overrasket over kommissærens svar. Kommissionen har ikke foretaget en korrekt vurdering af den skade, der sker mod både skibs- og flyindustrien, hvis salget af toldfrie varer ophæves; det vil få følger for omkostninger og transportpriser og først og fremmest beskæftigelsen i regionerne. Det anslås allerede nu, at 1 800 vil miste arbejdet på færgerne i Irland.
Hvorfor er det ikke muligt at lave en ordentlig undersøgelse baseret på den virkelighed, vi står i? Enorme mængder arbejdspladser står på spil, og den toldfrie handel er af særlig betydning for den regionale udvikling. Så kan man sige, at bare fordi de har en afgiftsfordel, skal de ikke have lov til at fortsætte med dette arbejde, og at enhver ville kunne føre det videre på den slags fordele. Jeg synes ikke, det svar er godt nok i lyset af det enorme antal arbejdspladser, vi risikerer at nedlægge. Er De enig i, at Kommissionen ikke har gjort sit arbejde ordentligt, fordi den ikke har undersøgt, hvad der sker, hvis vi afskaffer den toldfri handel?

Fischler
Kære fru parlamentsmedlem, jeg må helt oprigtig sige til Dem: For det første har man vidst i flere år, at denne beslutning er taget, og i stedet for at forberede sig på denne nye, nødvendige situation, har man gjort præcis det modsatte og forøget omsætningen ved at udnytte skattefordelen. Man kan altså ikke bare argumentere sådan, at der nu går arbejdspladser tabt, fordi duty-free ikke længere er mulig. De kunne lige så godt spørge, hvor mange arbejdspladser der gik tabt forinden i den normale handel, der på grund af denne situation klart blev stillet ringere i konkurrencen.

Truscott
Jeg vil gerne tilslutte mig det, fru Banotti sagde. Det Forenede Kongerige har også et problem. Lige som i Irland risikerer vi at miste mange arbejdspladser i færgeindustrien og regionale og lokale lufthavne. Følgerne er katastrofale. Skønt kommissæren sagde, at dette er noget, man har vidst længe, er de undersøgelser, der beskriver tabene af arbejdspladser, temmelig nye. I lyset af disse undersøgelser bør kommissæren tænke på de job, der bliver nedlagt, og følgerne for transportfaciliteter både i Det Forenede Kongerige og Irland og også andre lande.

Fischler
Naturligvis er en omstruktureringsforanstaltning som den, der her er nødvendig, også forbundet med problemer og vanskeligheder. Det anerkender vi jo absolut. Men jeg tror ikke, det er i overensstemmelse med princippet om det indre marked på lang sigt at tillade strukturer, der helt entydigt stiller den normale handel ringere, ved at der for nogle enkelte skabes særlige bestemmelser, der giver dem en tydelig konkurrencefordel. Derfor er Kommissionen i dette spørgsmål enig også med medlemsstaterne og Rådet og agter ikke at fremsætte et ændringsforslag som det, der her er forlangt.

Blak
Tak for Deres meget venlige måde at behandle os på, hr. formand. Den er jeg meget glad for.
Hr. Fischler, jeg synes, at Deres svar er dårligt. Jeg synes, det er dårligt, fordi der er arbejdsløshed, og hvis der ikke var det, ville det være helt okay, at vi afskaffede det, men vi rammer områder. I mit område har vi den højeste arbejdsløshedsprocent i Danmark, og vi vil miste 2900 arbejdspladser. Folk vil virkelig gå i stykker på grund af det her. Det kan da ikke være Kommissionens hensigt at skabe arbejdsløshed. Skab nye arbejdspladser, før I begynder at lukke arbejdspladser. Jeg synes, det er et dårligt svar, og jeg synes godt, at De kunne have været bedre forberedt i Deres måde at svare os på.

Formanden
Hr. Blak, jeg troede, at De havde bedt om ordet til forretningsordenen, for det er hr. Cassidys tur til at tale. Jeg vil give ordet til hr. Cassidy, og kommissæren kan derefter afgøre, om han vil svare Dem.
Hr. Cassidy har ordet et minut.

Cassidy
Jeg vil gerne lykønske kommissæren med hans solide svar til fru Banotti og hr. Truscott. Sagen er, at selve betegnelsen toldfri er vildledende. Det ville være meget rigtigt at kalde det afgiftsfrit. For det andet har et af rejsebureauerne i Det Forenede Kongerige sagt, at ophævelsen af det toldfri salg ville betyde en merpris på 15 pund på en gennemsnitlig chartertur. Med andre ord næsten 20 ecu. Den britiske finansminister mister årligt mere end 100 mio. pund på denne handel. Den har ingen plads i det indre marked. Den har følger for andre sektorer inden for detailhandel, som kommissæren nævnede. Den bekriges inderligt af forbrugerorganisationerne. Så vil kommissæren holde skansen på dette punkt?

Fischler
Mine herrer parlamentsmedlemmer, for det første er det ikke min personlige opgave at stille forslag på dette område. Det er min kollega Mario Montis opgave. Men så vidt jeg kan bedømme eller se ud fra Kommissionens synspunkt, holder vi fast ved det, jeg tidligere har sagt, også som Kommission.
For det andet: Hvis der her skulle være transportomkostningsproblemer eller transportproblemer, så vil jeg med al tydelighed gøre det klart, at det skulle betales med lufthavnsgebyrerne, der jo i forvejen i Europa ikke just hører til de laveste, når man sammenligner internationalt.

Formanden
Mange tak, hr. Fischler. Hr. Andersson har bedt om ordet til forretningsordenen.

Andersson
Jeg ønsker blot at påpege, at det er lidt uheldigt, at vor drøftelse af dette vigtige spørgsmål, som berører så mange regioner i Europa, udelukkende drejer sig om én bestemt region. Jeg vil gerne understrege, at mange andre regioner får de samme problemer, når det toldfrie salg forsvinder, og at vi også ønsker at gøre opmærksom på de vanskeligheder, som de får.

Formanden
Hr. Andersson, det er ikke til forretningsordenen. De har andre kanaler, De kan benytte, for at fortsætte debatten.
Spørgsmål nr. 34 af Francisco Sanz Fernández (H-0421/97):
Om: Franske landbrugeres overgreb mod spanske lastbiler med frugt og grøntsager
I sidste uge var spanske lastbiler med frugt og grøntsager endnu en gang udsat for overgreb fra en gruppe franske landbrugeres side. Under den seneste aktion, der fandt sted den 19. maj, blev syv spanske lastbiler med indhold sat i brand, og ydermere kom en spansk lastbilchauffør alvorligt til skade. Det franske politi forholdt sig som vanligt passivt over for disse handlinger.
Denne form for vandalisme finder sted igen og igen, og de franske myndigheder har ikke truffet de nødvendige foranstaltninger til at forhindre disse aktioner. Overgrebene strider mod principperne om fri bevægelighed for varer og personer og mod den frie konkurrence og er følgelig til hinder for gennemførelsen af det indre marked. Der er under ingen omstændigheder hold i de bevæggrunde, de franske landbrugere fremfører til forsvar for deres handlinger, og dette i endnu mindre grad, når man betænker, at franske landbrugsprodukter med undtagelse af frugt, grøntsager og olie dominerer det spanske marked. Til trods herfor har der aldrig fundet aktioner sted i Spanien mod denne eksport fra Frankrig.
Har Kommissionen på denne baggrund truffet forebyggende foranstaltninger for at forhindre disse overgreb? Hvad har Kommissionen foretaget sig eller hvad agter den at foretage sig for at få de franske myndigheder til én gang for alle at tage de forholdsregler, der skal til for at forhindre disse aktioner og dermed sikre den frie bevægelighed for personer og varer i EU? Anser den det for nødvendigt som led i ændringen af traktaterne at overveje, om der skal skabes mulighed for at iværksætte finansielle sanktioner over for medlemsstater, som af den ene eller anden grund umuliggør eller lægger hindringer i vejen for gennemførelsen af det indre marked? Påtænker Kommissionen at gennemføre en ændring i denne retning?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionens holdning vedrørende de forpligtelser, medlemsstaterne har i henhold til artikel 5 og 30 i EF-traktaten til at forhindre enkelte personers forstyrrende aktioner, der rettes mod det indre markeds og den frie varehandels gnidningsløse funktion, er der allerede redegjort for flere gange her i Parlamentet. Da de franske myndigheder undlader at forhindre de gentagne overgreb fra franske landmænds side mod andre medlemsstaters landbrugsprodukter, gør Kommissionen opmærksom på, at den som traktatens håndhæver har indbragt sagen for EF-Domstolen på grund af overtrædelse af traktaten.
Formålet med denne sag er at få den franske regering til at efterkomme sine forpligtelser i henhold til artikel 5 og 30 i EF-traktaten. Denne retssag verserer ved EF-Domstolen under nummer C2-65/95. Sagen er berammet til foretagelse den 10. juni 1997. Da Kommissionen har gjort brug af sin traktatfæstede ret til at gennemføre fællesskabsretten, må Domstolens afgørelse også afventes tilsvarende. Eftersom der har fundet gentagne overgreb sted før og også efter den 24. april i år, anmodede Kommissionen den 24. april - efter denne første episode - de franske myndigheder om at gøre brug af deres mandat langt om længe og sikre den indre sikkerhed.
Derudover skrev min kollega, hr. Monti, også til den ansvarlige minister for det indre marked i Frankrig og gjorde ham indtrængende opmærksom på, at han skal sikre de betingelser, der er nødvendige for, at det indre marked kan fungere. Vi har også i offentligheden gjort opmærksom på, at Kommissionen simpelt hen ikke er villig til at tolerere sådanne overgreb, og vi vil også undersøge, om det eventuelt er muligt at tage yderligere retlige eller forvaltningsmæssige skridt for at dæmme op for sådanne tilstande fra Kommissionens side.

Sanz Fernández
Hr. kommissær, som De ser, er det faktisk et meget prekært og alvorligt problem, jeg fremlægger, for disse voldelige aktioner mod spanske landbrugsprodukter på franske landeveje - som De selv har erkendt er hyppigt tilbagevendende - har frygtelige konsekvenser, eftersom de ødelægger det indre marked og derudover er et anslag mod den personlige sikkerhed. Men det mest alvorlige, hr. kommissær, er at man med disse overgreb opnår det, man ønsker.
Ifølge oplysninger, jeg har fået i dag, er langt den overvejende del af den eksport af frugt og grøntsager fra Spanien, som skulle have været til Frankrig, blevet omdirigeret til andre markeder, naturligvis med et meget mærkbart fald i priserne. Så derfor, når man forsøger at sætte tal på skaderne, er disse meget højere end det, der svarer til kvantiteten eller værdien af de destruerede varer. Mit spørgsmål er: Tror De, at man med de nuværende foranstaltninger eller ved hjælp af Domstolen i Luxembourg kan løse problemet, eller skal der nye foranstaltninger eller nye kompetencer til fra Kommissionens side, hvis der skal handles effektivt, og man skal undgå disse uciviliserede overgreb?

Fischler
Hr. parlamentsmedlem, jeg vil gerne gøre det klart, at spørgsmålet om, hvorvidt man ved erstatningskrav har udsigt til at gennemføre sådanne med et positivt resultat, først og fremmest vil afhænge af, hvordan EF-Domstolens dom falder ud. Men bortset fra det henhører erstatningsspørgsmål primært under de nationale domstole. Derfor skal sådanne krav også gøres gældende ved de nationale domstole.

Camisón Asensio
Hr. kommissær, jeg vil også gerne omtale de overgreb, der har fundet sted mod spanske landbrugere, da de transporterede frugt- og grøntsagsprodukter i det sydlige Frankrig. Der er tale om gentagne voldshandlinger. Dette kan man konstatere ved blot at konsultere beslutningerne fra dette Parlament, hvoraf det fremgår, at der bliver begået en oplagt overtrædelse af traktatens artikel 5, som forpligter medlemsstaterne til at træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre et indre marked kendetegnet ved afskaffelsen af forhindringerne for den frie bevægelighed af varer medlemsstaterne imellem. Men med denne vandalistiske optræden er der i dette tilfælde kommet et exceptionelt voldsaspekt ind i billedet. Derfor er det ikke længere nok at fordømme kendsgerningerne. Man skal naturligvis betale erstatning for de forvoldte skader ikke kun på køretøjerne, men også på varerne, men navnlig skal man yde erstatning for tabte markeder.
Mit spørgsmål, hr. kommissær, vedrører helt konkret de allernyeste foranstaltninger som følge af disse episoder, som De og den tidligere taler har omtalt. Hvilke foranstaltninger har Kommissionen planlagt som følge af disse episoder?

Fischler
Hr. parlamentsmedlem, når De taler om, at der her også er tale om vold og vandalisme, hvad der absolut kan være tilfældet, er det imidlertid klart, at sådanne overgreb skal påtales strafferetligt. Strafferetten er i alle tilfælde national ret. Derfor må straffesager i et sådant tilfælde rejses i Frankrig.
Hvad vi fra Kommissionens side især har kritiseret igen og igen, er jo, at især de franske politimyndigheder er blevet alt andet end tilbøjelige til at skride ind på stedet, når sådanne overgreb finder sted. Vi har også kunnet dokumentere en sådan passiv adfærd. Vi har også i dag - fordi sagen jo netop foretages i dag ved EF-Domstolen - fremlagt videoer og lignende dokumentationsmateriale, hvormed vi også kan dokumentere det.
Men jeg håber, at der altså omsider bliver gjort noget, og at den nye franske regering forhåbentlig også tager sig af denne sag.

Marset Campos
Hr. kommissær, forsamlingen er bekendt med, at jeg som følge af landbrugets og konservesindustriens store betydning i Murcia-regionen gentagne gange - med formandskabets velvilje - har protesteret mod angrebene på lastbilchauffører og murcianske produkter på fransk jord.
Jeg vil gerne stille et spørgsmål, men jeg har bemærket, at svaret er undvigende. Spørgsmålet er, om Kommissionen intervenerer - eller kan eller vil intervenere - for at der kan ydes erstatning for produkterne og de tabte markeder, men jeg kan se, at det ikke er dette spørgsmål, der interesserer Kommissionen.
Mit andet spørgsmål er kort og går på, om kommissæren ikke mener, at disse problemer tydeligt viser, at hverken den fælles markedsordning for frugt og grøntsager eller den fælles landbrugspolitik fra 1992 fungerer hensigtsmæssigt, og at man derfor burde tage i betragtning, hvad der foregår, for at rette op på den fælles markedsordning for frugt og grøntsager samt den fælles landbrugspolitik.

Fischler
Hr. parlamentsmedlem, hvis jeg må begynde med Deres andet spørgsmål, så vil jeg da gerne gøre Dem tydeligt opmærksom på, at disse overgreb især fandt sted, før den nye markedsordning for frugt og grøntsager trådte i kraft, altså i henhold til den gamle markedsordning for frugt og grøntsager. Derfor er der efter min mening ikke noget, der tyder på, at disse overgreb kunne stå i forbindelse med den nye markedsordning for grøntsager. Tværtimod forventer jeg, at den nye markedsordning for grøntsager netop også fører til, at der indtræder en anden udvikling, idet vi i større omfang støtter producentfællesskaberne.
Vedrørende Deres første spørgsmål om Kommissionens muligheder for at gribe ind direkte på stedet: Jeg må desværre sige, at vi i Kommissionen ikke har vores egen politistyrke eller lignende indretninger, og jeg går ud fra, at regeringskonferencen i Amsterdam i næste uge heller ikke vil udstyre os med et sådant kommissionspoliti. Derfor er vi - desværre, må jeg sige - altid henvist til medlemsstaternes politiorganer og ordensmagt. Vi har desværre også kun mulighed for at henvende os til medlemsstaten og sørge for, at den varetager sin opgave. Hvis den ikke gør det, er det stærkeste våben, vi har, om De vil, at indbringe sagen for EF-Domstolen. Dette stærkeste våben har vi benyttet os af, og nu verserer der en sag ved Domstolen. Derudover findes der heller ikke i traktaten andre muligheder.

Formanden
Spørgsmål nr. 35 af Roy Perry (H-0436/97):
Om: Regionalpolitik - øer
Støtter Kommissionen det forslag, Grækenland og Spanien har fremsat på regeringskonferencen om i den nye traktat at medtage bestemmelser om øer?

Bjerregaard
Hr. formand, det har været Kommissionens opfattelse, at der skulle træffes egnede forholdsregler med henblik på løsning af de særlige territoriale forhold, der gør sig gældende for visse områder, herunder øerne. Det skal selvfølgelig ikke være sådan, at disse forholdsregler skaber hindringer for det indre marked eller den fri samhandel eller for den sags skyld konkurrencereglerne. Grækenland har jo som led i drøftelserne under regeringskonferencen for over et år siden under forhandlingernes begyndelse fremlagt et forslag til ændring af traktatens artikel 92, stk. 3, og 130 A og 130 F, med henblik på at der eksplicit bliver taget hensyn til de særlige forhold, der gør sig gældende for øregionerne. Kommissionen er gået ind for at indsætte en tekst i sluterklæringen fra konferencen, hvori øområdernes særlige forhold tages til efterretning.
Efter Kommissionens opfattelse er denne politiske stillingtagen tilstrækkelig, fordi traktaten dermed i fremtiden gør det muligt at tage hensyn til situationen på øerne. Endelig er øernes situation forskellig fra situationen i de regioner, der ligger i Unionens randområder. Her støtter de tre berørte lande Spanien, Frankrig og Portugal på konferencen, at disse områder indsættes i artikel 227, stk. 2, og at der tilføjes en protokol om, hvorledes denne artikel skal gennemføres.

Perry
Tak til kommissæren for dette svar. Jeg er lidt lettet over, at det ikke er hr. Fischler, der kommer fra et land uden adgang til havet, som besvarede spørgsmålet.
Jeg håber bestemt, at regeringskonferencen erkender øernes behov. Hvis det medtages i resultaterne af regeringskonferencen og efterfølgende i traktaten, vil jeg spørge kommissæren, om hun kan fortælle mig noget om, hvilke forslag Kommissionen påtænker at stille for at hjælpe øerne og især Isle of Wight, som jeg repræsenterer her i Parlamentet?

Bjerregaard
Vi ved jo alle sammen, at vi netop nu befinder os i en fase, hvor de allersidste ting vedrørende regeringskonferencen er ved at falde på plads. Det er de allersidste dage for møder mellem de personlige repræsentanter, og så følger topmødet, og det vil sige, at jeg ikke kan gå længere, end jeg gjorde i mit første svar nemlig til at sige, at Kommissionen har støttet de forslag, der har været fremme, og at vi synes, at det ville være hensigtsmæssigt, at der i sluterklæringen findes en tekst, som gør det muligt at tage særlige hensyn til øerne. Jeg skal personligt nok vogte mig for at gå ind og sige, hvad der i givet fald skal gøres i forhold til de enkelte øer. Jeg tror, at det ville være helt uoverskueligt med de mange medlemmer, som kender forskellige øer, som jeg som kommissær selvfølgelig slet ikke kan kende på samme indgående måde som parlamentsmedlemmerne.

Thors
Finland er som bekendt det land i hele Europa, som har mest skærgård og flest vandområder. Det hedder i vor nationalsang, at Finland er »de tusind søers land«. Der er faktisk 76.000 øer på over 1, 5 hektar.
Men i det aktuelle forslag til artikel og til udtalelse fra regeringskonferencen tages der ikke hensyn til det behov for en skærgårdspolitik, som gør sig gældende i Sverige og Finland og måske også i Danmark. I udtalelsen anvendes udtrykket »island regions«. Jeg ville ønske, at man i stedet brugte udtrykket »archipelago regions«, dvs. områder, hvor vandet forårsager en egentlig opdeling af landarealet og nødvendiggør en helt anden samfundsstruktur. Desuden håber jeg, at den konkrete opfølgning af udtalelsen fører til et nyt syn på den regionale transportstøtte. Jeg er helt sikker på, at kommissær Liikanen kan give en glimrende beskrivelse af, hvordan det er at leve i et land, som er så klart opsplittet af vandet.

Bjerregaard
Det er fuldstændig rigtigt, at når vi kigger os rundt i Den Europæiske Union, så er der mange områder, hvor øerne spiller en stor rolle, og det er jo helt åbenlyst tilfældet, sådan som spørgeren også var inde på, for Finlands område. Det, der er tale om, og det spørgsmålet har gået på i dag, har først og fremmest været, om vi ville sørge for og også støtte forslaget om, at der skulle være en særlig henvisning til øernes problemer i sluterklæringen fra regeringskonferencen, og det har jeg svaret positivt på. Det er klart, at også jeg som dansker kender nogle af de problemer, der har været i vores område, og jeg tror, at man i et hvilket som helst land, hvor der er øer, er fælles om mange af disse problemer, der, som spørgeren nævnte, kan være transport, men som også kan være skolegang og alt muligt andet, og derfor anser jeg det for vigtigt, at den mulighed kommer til at indgå i den nye traktat.

Ephremidis
Det var et positivt og meget indsigtsfuldt svar på denne opfordring vedrørende øerne, hvis situation er helt speciel med deres beliggenhed fjernt fra Fællesskabets centrum. Der er dog stadig et uklart punkt, som jeg vil bede kommissæren gøre rede for.
Hun sagde, at Kommissionen forstår problemet og muligvis vil udarbejde en form for meddelelse. Spørgsmålet fra den første spørger og fra os var, om der vil blive udarbejdet bestemmelser vedrørende øerne, og om de vil blive medtaget i Maastricht II-traktaten efter regeringskonferencen, eller om der, når man skal lægge sidste hånd på arbejdet, vil komme en interessant meddelelse om dette emne, som fortsat vil være ikke-bindende og derfor ren ønsketænkning. Det vil jeg gerne bede om at få præciseret.

Bjerregaard
Som jeg startede med at sige til det første supplerende spørgsmål, så er vi jo nu i den fase af regeringskonferencen, hvor det i meget høj grad afhænger af, hvad medlemsstaterne gør, og hvor stor prioritet de giver til givne spørgsmål. Det vil ikke være muligt for mig som kommissær at give nogen garantier for, hvad regeringskonferencen slutter med. Det, jeg har kunnet give af oplysninger, er, at Kommissionen har støttet det konkrete forslag, der er blevet fremsat bl.a. af Grækenland, Spanien og Portugal, og det vil vi fortsætte med at gøre. Om det er nok til, at det kommer med, og i hvilken form det kommer med, det har jeg ikke nogen mulighed for at udtale mig om, men jeg kan sige, at Kommissionen har støttet det i de forhandlinger, der har været, og også vil gøre det i det sidste forløb.

Formanden
Da vi har opbrugt den tid, der er afsat til første del af spørgetiden, vil spørgsmål nr. 36 blive besvaret skriftligt.

Formanden
Spørgsmål nr. 37 af Jonas Sjöstedt (H-0425/97):
Om: EU-ansattes indkomstskattefrihed
Personale ansat af EU i medlemslandene og f.eks. ved Kommissionens eller Europa-Parlamentets kontorer er fritaget for at betale indkomstskat i det land, de bor i. Men samtidig nyder dette personale og deres familie godt af den skattefinansierede offentlige sektors serviceydelser f.eks. i form af sundhedsvæsen, infrastruktur og undervisning. Påtænker Kommissionen at forsøge at ændre dette forhold, således at også EU's ansatte kommer til at betale indkomstskat i det land, de arbejder i?

Liikanen
Hr. formand, i Kommissionens repræsentationer i medlemslandene arbejder der både tjenestemænd fra Kommissionen og medarbejdere, der er ansat fra det pågældende medlemsland. Eksempelvis består personalet i Kommissionens repræsentation i Sverige af seks tjenestemænd fra Kommissionen og elleve medarbejdere, der er ansat fra Sverige. Dermed er to tredjedele af personalet embedsmænd, der er ansat lokalt. De betaler indkomstskat i overensstemmelse med de nationale beskatningsregler.
Med hensyn til indkomstskatten for Kommissionens tjenestemænd, bør det bemærkes, at Fællesskabet har sit eget beskatningssystem. EU-tjenestemændene betaler progressiv indkomstskat til Fællesskabet. Unionen har også sin egen sociale sikring og sygeforsikringsordning, som EU-tjenestemændene indbetaler forsikringspræmier til, og som de og deres familie er omfattet af.
Med hensyn til den indirekte beskatning kan det konstateres, at både EU-tjenestemændene og de lokaltansatte betaler indirekte afgifter. I EU's repræsentationer er der dermed personale, der hører ind under to forskellige beskatningssystemer. Man kan selvfølgelig stille sig spørgsmålet, om der stadig i fremtiden er grund til at øge andelen af lokaltansatte embedsmænd i repræsentationerne i medlemslandene.

Sjöstedt
Jeg vil gerne takke kommissæren for svaret. Jeg vil gerne sige, at jeg finder det rimeligt, at alle, som arbejder og er permanent stationeret i et medlemsland, også betaler indkomstskat i dette land. Vedkommende nyder jo ikke alene godt af landets sygesikring, men også af dets kommunikationsforbindelser, uddannelsesvæsen m.m. Desuden skal EU-ansatte i Sverige forsvares af det svenske forsvar og har glæde af det svenske kongehus og meget andet. Jeg finder det rimeligt, at man betaler skat i det land, hvis offentlige sektor man har gavn af, uanset hvordan man er ansat i Europa-kommissionen.
Endvidere mener jeg, at skattefritagelsen er provokerende, fordi den forstærker indtrykket af, at EU-ansatte nyder urimelige fordele. Jeg synes ikke, der er nogen god begrundelse for, at nogle ikke skal betale skat i det land, som de bor, lever og arbejder i. Jeg vil gerne spørge, om De vil tage initiativ til at ændre dette forhold, således at alle Kommissionens ansatte ligestilles i denne henseende.

Lindqvist
Jeg er også fra Sverige, hvor der har været en debat om EU-tjenestemændenes vilkår; der har også været en debat om parlamentsmedlemmerne vilkår, og begge disse spørgsmål er naturligvis lige vigtige. Jeg tror, det har stor betydning, at forholdet mellem offentligheden og os, der arbejder som folkevalgte eller på Kommissionens kontor i Sverige eller i andre medlemslande, er så godt som muligt.
Mit tillægsspørgsmål er: Mener kommissær Liikanen ikke, at man kan forbedre dette forhold ved aktivt at fjerne sådanne ordninger eller regler, som i sig selv gør det svært for folk at acceptere, hvad EU foretager sig? Det ville jeg gerne have et svar på.

Liikanen
Det er klart, at vi må forbedre vort forhold til befolkningen i samtlige medlemslande. Vedtægten for ansatte i EU har altid foreskrevet, at alle fastansatte tjenestemænd skal behandles ens i samtlige EU-lande. Derfor har den, der tilhører en permanent europæisk institution, samme rettigheder i alle EU-lande.
Jeg er udmærket klar over, at dette forhold har været ganske svært at forklare i Sverige. Generelt er problemet med hensyn til lønmæssige rettigheder ikke så stort. Vi har undersøgt spørgsmålet ret nøje og sammenlignet lønniveauet for udenlandske diplomater stationeret i Bruxelles med nettolønnen for EU-tjenestemænd, som arbejder dér. Jeg må sige, at der i de fleste tilfælde kun er tale om ganske små forskelle. Problemet er sprunget i øjnene i forbindelse med tjenestemænd, som arbejder i deres eget land.

Formanden
Spørgsmål nr. 38 af Bryan Cassidy (H-0439/97):
Om: Aldersgrænser i forbindelse med rekruttering til Kommissionen og dennes associerede organer
Er Kommissionen klar over, at Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene ikke anvender aldersgrænser i sine stillingsannoncer, da det indstillede denne praksis for nogle få år siden?
Vil Kommissionen følge instituttets fortræffelige eksempel og ikke længere anvende aldersgrænser i sine egne stillingsannoncer?

Formanden
Hr. McMahon har bedt om ordet til forretningsordenen.

McMahon
Hr. formand, det er mig, der stillede spørgsmålet, men af en eller anden grund er det blevet fjernet af listen. Det skulle have været drøftet sammen med hr. Cassidys spørgsmål om samme emne. Det er anden gang, at det sker.

Formanden
Hr. McMahon, det er ikke Parlamentets administration, der bestemmer, hvilken kommissær, der skal svare på spørgsmålene, men Kommissionen. Men nu har hr. Liikanen bedt om ordet for at svare Dem, og jeg giver meget gerne ordet til hr. Liikanen.

Liikanen
Der er ikke noget problem her. Hr. McMahon stillede sit spørgsmål i forbindelse med regeringskonferencen. Regeringskonferencen er hr. Orejas ansvarsområde. Jeg vil gerne bede om et svar vedrørende aldersgrænser sammen med spørgsmålet fra hr. Cassidy. Det er ikke første gang, disse spørgsmål stilles.
Kommissionen er bekendt med, at Det Europæiske Institut i Dublin i nogle år ikke har anvendt aldersgrænser i dets stillingsannoncer. Anvendelsen af aldersgrænser finder sit udspring i selve konceptet om et permanent og uafhængigt europæisk tjenestemandssystem i lighed med den praksis, som mange diplomatkorps endnu den dag i dag anvender i størstedelen af medlemsstaterne samt i en række andre administrationer. Formålet er at ansætte unge tjenestemænd ved at tilbyde dem en karriere på langt sigt for at sikre en vis kontinuitet i tjenestegrenene og de ansattes loyalitet. I institutionerne ser denne politik ud til at have fungeret godt, og den har nået sine mål. Derudover har anvendelsen af aldersgrænser haft visse fordele. Først og fremmest letter den forvaltningen af udvælgelsesprøver med stor deltagelse ved at begrænse antallet af ansøgere. For det andet bidrager den til at sikre en vis ligevægt, navnlig geografisk og mellem mænd og kvinder.
Som eksempel kan nævnes, at udvælgelsesprøverne til kategori A8-A7 for statsborgere i de nye medlemsstater med aldersgrænser på henholdsvis 32 og 35 år gav meget tilfredsstillende resultater med hensyn til ligevægten mellem mænd og kvinder. Derimod tiltrak udvælgelsesprøverne til kategori A ledere fra de nye medlemsstater med aldersgrænser mellem 50 og 55 år relativt færre kvinder.
Kommissionens fremgangsmåde er ikke striks. Specielle udvælgelsesprøver til kategori A5 og A4 er åbne for ansøgere med en bekræftet erhvervserfaring med en aldersgrænse på 50 år, hvilket bidrager til at give Kommissionens politik en vis forskelligartethed. Desuden anvender Kommissionen ikke mere aldersgrænser ved udvælgelsen af midlertidigt ansatte. Kommissionen er ikke imod, at man indleder overvejelser om en større åbning på området. En mulighed kunne være at opretholde aldersgrænserne for visse udvælgelsesprøver til de lavere kategorier, for eksempel udvælgelsesprøver til kategori A8, og ikke anvende en generel regel i forbindelse med andre udvælgelsesprøver.
Kommissionen kunne således indlede en dialog med fagforeningerne og naturligvis med de andre institutioner. I forbindelse med en nulvækst i antallet af ansatte i institutionen er det imidlertid vigtigt fortsat at ansætte unge for at undgå en aldring af institutionens personale.

Cassidy
Jeg er helt klar over, at Kommissionen har gjort en stor indsats, især siden hr. Liikanen fik ansvaret for denne sag, og det glæder os, at der for A-stillinger nu er en øvre grænse på op til 50 år. Men en af de største insitutioner, Det Europæiske Institut til Forbedring af Arbejds- og Levevilkårene i Dublin, ikke har nogen aldersgrænser. Takket være arbejdet i parlamentsgruppen om aldersskranker findes der ikke længere aldersgrænser i parlamentsgrupperne. Og det er altså lidt gammeldags, hvis De tillader det. Jeg håber, at kommissæren presser på med forhandlingerne med dem, han kaldte organisations syndicales Har jeg ret i at antage, at det er dem, der stritter imod?

Liikanen
Hr. formand, fagforeningerne mener, at uafhængig offentlig administration i princippet forudsætter, at de ansatte starter i en ung alder og fortsætter deres karriere der. Vi har haft nogle drøftelser om aldersgrænser, hvor de har været tøvende, men det er en diskussion, vi er nødt til at tage.
Det andet, jeg vil sige, er, at selv uden vækst i antallet af ansatte i Kommissionen og trods mange ansættelser i de sidste ti år, er det indlysende, at vi, selvom jeg håber, vi er mere fleksible i fremtiden, ikke kan holde op med at ansætte unge, fordi Kommissionens hele personalestruktur ellers bliver meget tung i toppen.
For det tredje er jeg rede til med et åbent sind at finde løsninger på de områder, hvor noget sådant er muligt. Den eneste undtagelse er måske, at vi bør have en slags grunduddannelse for unge, der kommer direkte fra universitetet, selvom vi kan søge at finde mere praktiske løsninger for folk med erhvervserfaring. Jeg har forstået, at gruppen her i Parlamentet, der behandler disse spørgsmål, afholder et mindre seminar på torsdag. Min generaldirektør vil være til stede og bidrage til diskussionen med detaljer om disse problemer.
Det sidste, jeg vil sige, er, at det reelle problem er et enormt antal ansøgninger. Når vi har titusindvis af ansøgere, og vi kun kan ansætte hundrede eller to hundrede, får vi store praktiske problemer med sådan noget i fremtiden. Jeg er sikker på, at det er nyttigt at få drøftet detaljerne senere på ugen.

McMahon
Jeg har med en vis interesse lyttet til kommissæren. Mener han ikke, at der er en slags hykleri her, når han taler om et fleksibelt arbejdsmarked, mens politikkerne rejser verden rundt og siger, at ingen har samme job på livstid, og at folk skal lære at have flere forskellige karrierer? I sin egen baghave praktiserer Kommissionen jo åbent denne politik med et job for livet, og hvis man ikke kommer op på stigens nederste trin, så er der virkelig problemer. Er det ikke hyklerisk at sige ét til offentligheden om arbejdsløshed og økonomi og så i praksis gøre noget andet? Hvornår får de skabt overensstemmelse mellem deres ord og handlinger i selve Kommissionen?
Og er der ikke et eller andet galt med regeringskonferencen, når kommissæren foreslår en bestemmelse om ikkediskriminering på grund af alder, samtidig med at Kommissionen og de øvrige institutioner praktiserer det, de forsøger at få afskaffet?

Liikanen
Jeg beklager, at hr. McMahon ikke havde mulighed for at lytte til mit svar, for der forklarede jeg, at en stor del af de ansatte i Kommissionen er over denne aldersgrænse. Der findes ingen aldersgrænser for midlertidigt ansatte, hvilket for eksempel er en ansættelsesform, vi bruger i forbindelse med BSE.
For det andet vedrørende de nye lande, hvor vi har ansat de fleste tjenestemænd inden for de seneste to år; her er det sådan, at halvdelen af ansættelserne har været af unge til A6-, A7- og A8-stillinger, men den anden halvdel af personalet er ældre, rent faktisk op til 60 år. Jeg er sikker på, at hvis vi ser på ansættelsespraksis i den offentlige sektor som sådan, og hvordan folk ansættes, er Kommissionens resultat ikke så forfærdeligt.
Jeg er stadig rede til at overveje, om vi kan få et mere fleksibelt system for alle de job, der forudsætter erhvervserfaring. For unge, der kommer direkte til en assistentstilling, er det ikke klart, om vi har en aldersgrænse, og heller ikke, om disse job er til folk uden erhvervserfaring som første trin i administrationen.

Stewart-Clark
Hr. kommissær, jeg har læst Deres skriftlige svar og hørt, hvad De har sagt. Jeg har mellem linjerne fået indtryk af, at De har sympati for det, vi søger at gøre. Jeg ved ikke, om De ved det, men Parlamentet vedtog i februar at fjerne aldersgrænsen fra bilaget i personalevedtægterne. Jeg håber, De gør det samme i Kommissionen.
Jeg synes, det er forbavsende, at nogen retfærdiggør en aldersgrænse med, at der er for mange, der ansøger. Jeg kan ikke forestille mig den virksomhed her i verden, der ville anvende sådanne kriterier. Er De enig i det?

Liikanen
En ting står klart i Europa i dag: arbejdsløsheden er et stort problem for folk på mellem 45 og 50 år. Hvorfor? Fordi de ikke bliver ansat på arbejdsmarkedet. Det er et faktum. Det er et reelt arbejdsløshedsproblem, fordi arbejdsgiverne foretrækker at ansætte unge. Desværre forholder det sig sådan. Jeg håber, at vi kan ændre det, men sådan ser sagen ud i lande med høj arbedsløshed.
For så vidt angår Kommissionen, er vi rede til at være mere åbne i fremtiden. Vi ønsker også unge ind i huset. Vi kommer ikke til at ansætte særlig mange på grund af budgettilbageholdenheden. Vi må ikke glemme hele generationer. VI skal ansætte unge, men være åbne på områder, hvor vi har brug for ehvervserfaring og også folk, der ikke er unge, og vi ansætter uden aldersgrænser.

Ewing
Jeg vil tilslutte mig dem, der har udtrykt overraskelse over, at de af os, der mødes med offentligheden, praler af, at vi ingen diskrimination har, og også af loven om dette emne inden for Unionens institutioner. Alligevel har vi fået nogle meget besynderlige argumenter for at beholde et system, der effektivt pålægger et forbud mod at ansætte folk, der ofte har megen erfaring.
Jeg har noteret mig nogle af begrundelserne: unge vil være lykkelige, loyale og få en god karriere. Hvorfor gælder det ikke også for folk på 50? De er måske endnu lykkeligere og mere loyale, fordi de overhovedet har fået et job og kan bidrage med deres erfaringer.
Vi beder ikke Kommissionen om ikke at ansætte unge, vi beder om, at den ikke forbyder at ansætte ældre. Jeg forstår ikke, hvordan Kommissionen kan fortsætte med denne politik. Er der en tidsplan for, hvornår den tænker på at afbryde den?

Liikanen
Hr. formand, jeg beklager, at jeg er fejlciteret. Uanset hvor gerne jeg vil tale om et lykkeligt liv, så nævnte jeg ikke noget om det i mit indlæg.
Vedrørende aldersgrænser sagde jeg, at vi er åbne over for ændringer. Jeg håber stadig, at jeg kan videreføre den linje, jeg har præsenteret i dag.

Formanden
Da vi har opbrugt den tid, der er afsat til spørgsmål til hr. Liikanen, vil spørgsmål nr. 39 blive besvaret skriftligt.

Formanden
Spørgsmål nr. 40 af Josu Imaz San Miguel (H-0414/97):
Om: Drivgarn
På mødet den 14.-15. april 1997 foreslog Rådets (fiskeri) formandskab Kommissionen, at der skulle udarbejdes et nyt forslag med henblik på at afhjælpe problemet med drivgarn. Dette nye forslag skulle tage højde for de nye og mest aktuelle oplysninger, der findes om dette emne.
Ændringen i den italienske holdning for et totalforbud mod drivgarn, som Pinto, italiensk minister, offentligt gav udtryk for i Venedig den 29. november 1996, og det særegne ved anvendelsen af drivgarn i Østersøen sammenlignet med andre fiskerimetoder åbner mulighed for et flertal i Rådet for et totalforbud i Atlanten og Middelhavet.
Har Kommissionen udarbejdet et forslag herom? Omfatter forslaget et totalforbud mod disse garn, som dog ikke gælder Østersøen?

Bonino
For så vidt angår den sag, der er omtalt i spørgsmålet, er det ærede parlamentsmedlem bekendt med, at der er tale om en af de sager, der har givet Kommissionen den største hovedpine, og det gælder mig personlig som kommissær for det pågældende ansvarsområde. En ting står fast, nemlig at der blandt de afgørelser, der er truffet af Rådet både vedrørende omstruktureringen af den italienske flåde og særlig for så vidt angår Tysklands stillingtagen til en anmodning fra den spanske minister, findes en afgørelse om, at Kommissionen skal indlede en række uformelle bilaterale kontakter med medlemslandene med henblik på at undersøge muligheden for gennemførelse af et nyt ændringsforslag, som kan være af forskellig beskaffenhed. Man kan f.eks. tænke sig en opdeling mellem Østersøen og Atlanterhavet eller andre aktioner af denne art. Kommissionen er derfor ved at forberede og iværksætte disse bilaterale kontakter.
I det hele taget skal jeg sige til det ærede parlamentsmedlem, at Kommissionen ikke har til hensigt at give sagen om drivgarnene fortrin frem for sagen om de tekniske foranstaltninger, som Kommissionen har til hensigt at afslutte i rådsmødet om fiskerianliggender den 30. oktober. Dette sker, som det ærede parlamentsmedlem fuldt ud vil forstå, for at undgå, at der senere bliver tale om nedlæggelse af vetoer i begge sager eller forsøg på mere eller mindre åbenlyst at sammenblande de to sager. Kommissionen agter derfor at afslutte denne høringsrunde og gøre stillingen op eller fremsætte et nyt forslag inden årets udgang.

Imaz San Miguel
Tak for Deres svar, fru kommissær.
På trods af, at det volder Dem og Kommissionen hovedbrud, er jeg overbevist om, at Kommissionen arbejder alvorligt med denne sag og vil blive ved med at arbejde i den rigtige retning med den tidsplan, De sigter mod.
Jeg vil gerne stille Dem to spørgsmål. Det ene er, om Kommissionen vil tage fat på dette emne med et konkret forslag til efteråret, helt konkret efter oktober måned? I så fald kunne disse garn med stor sandsynlighed være forbudt til sommersæsonen 1998. Det andet er, om Kommissionen i sit forslag vil overveje en omstillingsplan - som jeg tror vil være positivt for den franske, irlandske og Det Forenede Kongeriges flåde - der skulle finansieres gennem FIUF eller en anden form for europæisk fond, således at man dels kunne betale de yderligere investeringer i net til disse flåder og dels kunne give flåderne den nødvendige uddannelse i forbindelse med deres omstilling til mere selektive fiskeredskaber.

Bonino
Jeg tror, at Kommissionen vil fremlægge et forslag i slutningen af året. Derefter afhænger alt, som De ved, af de procedurer, som Rådet og Parlamentet deltager i, og eftersom Kommissionen ikke er den eneste, der bestemmer i disse procedurer, må vi se, hvad der sker.
Hvad angår den anden betragtning, De kom med, er dette faktisk et af emnerne i de bilaterale konsultationer, vi fører i øjeblikket med medlemsstaterne. Men jeg vil gerne understrege, at hvad angår Irland, er der kun én båd tilbage, der fisker med drivgarn. I dette tilfælde er der ikke behov for en stor omstillingsplan. Og på grund af denne aftale, skal de medlemslande, som har både, der fisker med drivgarn i Atlanterhavet, sende inspektionsskibe til området. De kan forestille Dem, hvad dette koster.
Med hensyn til England, var der i sidste sæson kun fem eller seks både med drivgarn, der sejlede under engelsk flag. Heller ikke dette tilfælde er det nødvendigt at gennemføre en stor omstillingsplan.
Spørgsmålet kunne blive aktuelt i tilfældet med Frankrig, som stadig har 40 både - som nu er gamle - der stadig fisker. Dette er en mulighed, man overvejer inden for de bilaterale kontakter på vilkår svarende til de procedurer, der anvendes i den italienske plan. Jeg gentager procedurer - og også økonomiske aspekter.

Formanden
Spørgsmål nr. 41 af Robin Teverson (H-0420/97):
Om: Task force vedrørende den fælles fiskeripolitiks fremtid
Under de nylige rundbordssamtaler om den fælles fiskeripolitiks fremtid udtalte kommissionsmedlem Bonino, at der i GD XIV's regi ville blive oprettet en task force, som skulle beskæftige sig med dette spørgsmål. Kan Kommissionen oplyse, om dette er sket, hvorledes tidsplanen ser ud, hvem denne task force består af, og endelig hvorledes den skal udføre sit arbejde? Kan Kommissionen endvidere gøre rede for dennes kompetenceområde samt Europa-Parlamentets rolle?

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, i Generaldirektoratet for Fiskeri er der allerede nedsat en arbejdsgruppe, der skal forberede revisionen af den fælles fiskeripolitik, således som det er bestemt i grundforordningen, ved en beretning, som skal forelægges Kommissionen før udgangen af år 2002.
Denne gruppes første opgave skal bestå i fastlæggelsen af arbejdsmetoden, og i denne forbindelse vil der i årets løb blive arrangeret et seminar med Europa-Parlamentet, hvori alle interesserede medlemmer af dette kan deltage, med henblik på fastlæggelse af indholdet og særlig en metode, der vil muliggøre en god drøftelse, førend vi når frem til forslaget i år 2001.
Jeg finder for mit vedkommende, at hele processen skal bygge på en bred høring af alle de berørte aktører og parter og følgelig dels omfatte en meget snæver kontakt med Parlamentets Fiskeriudvalg under hele denne proces, som er langsigtet, og dels naturligvis høring af medlemsstaterne og sektoren.
I Generaldirektoratet arbejder vi med tanken om at udarbejde et spørgeskema, der skal udspredes mest muligt, dvs. at vi forsøger i det mindste i den første fase af processen at gennemføre en fuldstændig undersøgelse, der i hvert fald vil gøre det muligt for os at få et overblik over alt, hvad der optager folk, og ligeledes høre de forslag, der kan fremkomme fra forskellige parter inden for sektoren, selvom visse emner naturligvis kan være mere eller mindre kontroversielle i forhold til andre ideer, som det derimod kan være nyttigt at tage under overvejelse.
Jeg finder, at den første vigtige opgave for denne arbejdsgruppe fra et metodisk synspunkt vil blive tilrettelæggelsen i samarbejde med Europa-Parlamentet af dette seminar inden årets udgang.

Teverson
Tak, hr. kommissær, for et meget nyttigt svar. Det glæder mig meget, at der bliver nedsat en sådan arbejdsgruppe, og at den får et meget bredt grundlag.
Mit spørgsmål i den sammenhæng er, hvor brede tror De, at de spørgsmål, de kan stille, bliver? Bliver det bare et spørgsmål om, hvordan den fælles fiskeripolitik bør ændres for fremtiden, eller kommer de rent faktisk til at overveje det brede spekter af alternativer, der kan gå fra fuldstændig nationalisering - som jeg ikke ønsker - over regionalisering til en fuldstændig forenet europæisk flåde. Ligger hele dette spekter inden for arbejdsgruppens område, eller er det virkelig inden for en ny fælles fiskeripolitik som en fælles fiskeripolitik?

Bonino
Tanken er, i hvert fald for dem, der stiller spørgsmålene, at de skal være meget brede. Det betyder ikke, at vi i opfølgningsprocessen kan efterkomme alle forslag. Hvis vi bare ønsker at spørge folk om, hvad de ønsker ændret i den fælles fiskeripolitik, er der virkelig ingen grund til at bruge en metodologi som et spørgeskema. Så kan man bruge andre værktøjer. Men hvis vi accepterer brugen af et spørgeskema, skal det være så bredt som muligt og indeholde de spørgsmål, De stillede, såsom spørgsmålet om regionalisering. Naturligvis under forudsætning af at vi forstår, hvad vi mener med regionalisering, for så vidt jeg har forstået, er der i hele fiskerisektoren i alle medlemsstater meget forskellige holdninger til, hvad regionalisering er. Så et spørgsmål i denne sag er ikke nok. Problemet er at få bredere spørgsmål med alternativer, som mindst kan give os en ide om, hvad alle mener.
Så vi ønsker allerede i 1997 at påbegynde en fuldstændig revision. Ved processens slutning har vi måske den samme politik eller en lettere ændret udgave. Det kan jeg ikke sige noget om. Men en revision er ikke blot en lille ændring. Selve navnet betyder, at alting bliver endevendt.

Morris
Da vi handler med og på mange forskellige måder samarbejder med tredjeverdenslande, og vore flåder fisker i disse landes farvande, vil jeg spørge, om disse lande af kommissæren vil få noget at vide, når hun udformer den nye fiskeripolitik? Tillader vi nogle tredjeverdenslande at få en slags indholdsmæssig repræsentation, så vi kan høre, hvad de har at sige, lige så tydeligt, som vi kan høre vore egne fiskeres stemmer?

Bonino
Mit svar er, at rent proceduremæssigt er det ikke muligt. Men vi forsøger at indføre en uformel høring, især med de lande, som vi har en udviklingspolitik over for eller fiskeriaftaler med. Men jeg kan ikke få oplysninger fra den juridiske tjeneste. Vi kan kun afholde uformelle høringer i forbindelse med internationale aftaler.

Formanden
Hr. Morris, hør på mig et øjeblik. Hvis De vil stille et spørgsmål til forretningsordenen, har De ordet. Men hvis det er for at blive ved med at stille det samme spørgsmål, er jeg desværre nødt til at sørge for, at forretningsordenen bliver overholdt. De ved, at der ikke kan indledes en debat. Så derfor, hvis det udelukkende er et spørgsmål til forretningsordenen, har De ordet.

Morris
Jeg vil gerne hjælpe. Som De ved, har vi et AVS-fiskeriudvalg. Måske kunne kommissæren arbejde gennem dette udvalg?

Formanden
Tak for Deres hjælp, det er ikke til forretningsordenen, men det er en hjælp. Fru Bonino lader til at være villig til at besvare spørgsmålet.

Bonino
Kommissionen vil gerne have oplysninger fra denne arbejdsgruppe, ikke i form af bindende dokumenter, men uformelle høringer.

Formanden
Da vi har opbrugt den tid, der er afsat til spørgsmål til fru Bonino, vil spørgsmål nr. 42 til 45 blive besvaret skriftligt.

Formanden
Da de følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 46 af Felipe Camisón Asensio (H-0394/97):
Om: Ulemper ved det digitale tv's SIMULCRIPT-system
De systemer, der skal gøre tjenesteydelser over digital-tv kompatible, og som er udviklet gennem forummet »Digital Video Broadcasting« (GD V), udgøres af modellerne Simulcript og Multicript. Kan Kommissæren i forbindelse hermed bekræfte, at det første system i forhold til det andet fremviser den alvorlige ulempe at kræve forudgående aftaler mellem operatørerne på markedet? og spørgsmål nr. 47 af Ludivina García Arias (H-0397/97):
Om: Standarder for transmission af tv-signaler
Mener Europa-Kommissionen i lyset af afslutningen af det spanske parlaments behandling af loven om standarder for transmission af tv-signaler, at dens indhold stemmer overens med Rådets direktiv 95/47/EF om standarder for transmission af tv-signaler , og navnlig hvad angår systemerne simulcrypt og multicrypt og godkendelse og certificering af udstyr?
Hvornår overvejer Kommissionen at udtale sig om sagen? Mener Kommissionen ikke, at den ved at udsætte sin afgørelse stiller sig bag den strategi, som den konkurrerende virksomhed og dens forbundsfælle, den spanske regering, har lagt for at forhale aktiviteten i den gruppe, som allerede er på markedet, og påføre den alvorlig økonomisk skade?og spørgsmål nr. 48 af Manuela Frutos Gama (H-0430/97):
Om: Det spanske digitalprojekt
Mener Europa-Kommissionen, at det er en tilfældighed, at de spanske kommunikationsselskaber bag den igangværende markedsføring af det spanske digitalprojekt udsættes for lovgivningsmæssig, statslig og retslig forfølgelse?
Deler Europa-Kommissionen ikke den opfattelse, at en snarlig henstilling vedrørende tilpasning af den spanske lovgivning til direktivet kan bidrage til at skabe klarhed og en gang for alle sætte en stopper for uoverensstemmelserne inden for erhvervslivet og kommunikationsområdet, hvilket vil være til fordel for det spanske samfund og forbrugerne?
Bangemann
Hr. formand, jeg kan kun beskæftige mig med det saglige spørgsmål, der vedrører direktiv nr. 95/47 og andre direktiver, der muligvis her er relevante. Jeg kan naturligvis ikke tage stilling til de politiske diskussioner, der har været ført i Spanien om dette problem og stadig føres.
Det direktiv, der regulerer fjernsynsstandarderne, kræver standardiserede transmissionssystemer for digital-TV, og det er et klart teknisk krav, der skal garantere, at alle radiostationer sender i ét og samme format. Dermed ønsker vi at undgå, at der i den digitale tidsalder eksisterer flere standarder ved siden af hinanden ligesom de forskellige Pal- og Secam-varianter. Dernæst foreskriver direktivet den måde, tjenesteydelser skal udføres på, således at radiostationerne kan fakturere kunderne for de udsendelser, der er bestilt pr. abonnements-TV. Det er tjenesteydelserne med adgangsberettigelse.
Kunden kan generelt benytte disse tjenesteydelser med et chipkort, som han skubber ind i sin dekoder. I henhold til direktivet skal disse tjenesteydelser stå til rådighed for alle radiostationer på fair, rimelige og ikkediskriminerende betingelser, det vil altså sige, at dette direktiv fastsætter ikke nogen tekniske midler, det indeholder ikke nogen standarder, og det udtaler sig heller ikke til fordel for det ene eller det andet system. Hvilket system en operatør på markedet vælger, er overladt til den enkelte. Direktivet indeholder altså ikke nogen beslutning med hensyn til Simulcrypt og Multicrypt. Begge koncepter tillader brugernes fælles anvendelse af systemer med adgangsberettigelse. Hhv. den fælles anvendelse og samvirket mellem systemer med adgangsberettigelse gør det muligt for den seer, der i første omgang abonnerer på én radiostations tjenesteydelser, senere at benytte en anden udbyders tjenesteydelser uden at være nødt til at anskaffe en yderligere dekoder. Det er det vigtige.
I selve direktivet gås der ikke udtrykkeligt ind på aftaler og kontraktlige forhold mellem operatørerne på markedet. Det må operatørerne på markedet regulere indbyrdes. Det gøres imidlertid klart, at sådanne aftaler skal føre til fair, rimelige og ikke-diskriminerende betingelser, det vil altså sige, når sådanne forhandlinger skal finde sted, er der ikke tale om en tungtvejende ulempe, men det er en metode, som kan anvendes ved visse tekniske løsninger, og som direktivet også henviser til.
Nu ved vi naturligvis, at det alt sammen er meget omstridt. Vi har forsøgt gennem samtaler med den spanske regering at sørge for, at deres lovgivning er i overensstemmelse med dette direktiv, og vi har desuden indbudt de to stridende parter sammen med en teknisk ekspert, der har gjort det tilstrækkelig klart, at det ved de to systemer, begge anvender, drejer sig om åbne systemer. De to parter forhandler nu, på trods af vores egen forpligtelse i tilfælde af, at denne forhandling ikke giver noget resultat - og det ved vi i næste uge - til afsluttende at undersøge de retlige aspekter og dermed så besvare spørgsmålet om, hvorvidt den spanske lov er forenelig med EF-retten.
Her undersøges det ikke blot, om direktivet, men også om artikel 30 og 59 i traktaten og direktiverne 83/189/EØF og 95/47/EF overtrædes, dvs. de andre bestemmelser kan også være relevante. Min kollega hr. Monti er delvis ansvarlig herfor, og vi samarbejder. Jeg har underrettet minister Arias Salgado personligt om disse undersøgelser og også gjort opmærksom på, at såfremt parterne ikke bliver enige, vil vi træffe en beslutning. Denne beslutning vil naturligvis også skulle forhindre, at der træffes en beslutning til fordel for den ene eller den anden part. Hvis det alligevel sker, i strid med det, vi vil beslutte, må vi gå rettens vej, og i givet fald må den spanske regering så, hvis den har gjort noget uretmæssigt, erstatte det tab, der er opstået som følge af dens handlinger.

Camisón Asensio
Hr. kommissær, det er rigtigt, at Simulcrypt-systemet kræver forudgående aftaler, og dette er en stor mangel ved systemet, for det betyder, at ejeren bare skal gøre det besværligt at opnå aftalen, for at den ikke bliver til noget eller bliver blokeret. Og på den måde vil ejeren kunne styre markedet fuldstændigt, det bliver et de facto monopol på bekostning af mangfoldigheden i relation til information og den frie konkurrence.
Medlemsstaten må ikke tillade dette misbrug, for hvis den gør det, vil den tilsidesætte sin forpligtelse til at skabe - som De selv siger - ikke-diskriminerende betingelser, som det af Dem omtalte direktiv kræver.
Sagen er, at indtil man har deblokeret aftalen mellem de første operatører, vil problemet fortsætte for de næste, fordi der vil opstå uønskede duopoler og oligopoler. Det vil sige, vi vil komme i den ulyksalige situation, at der vil være underhåndsaftaler på markedet. Hele denne meget skadelige situation i Spanien løses med den nye lov, der går ind for Multicrypt. Dette system giver mulighed for øjeblikkelig kompatibilitet, såfremt man ikke når frem til denne aftale inden to måneder.

Bangemann
Denne vurdering deler Kommissionen ikke, for hvad den spanske lovgivning indtil nu bestemmer, er i virkeligheden et monopol, for der accepteres jo kun én teknisk løsning. En anden teknisk løsning, som for øvrigt allerede er på markedet i Spanien, udelukkes derimod. Hvordan man nu kan betragte det som et vidundereksempel på fri konkurrence, forstår jeg ikke. På grundlag af vores egne direktiver kan der kun udelukkes en løsning, der ikke tillader nogen adgang for en anden arrangør. Vi har specielt hidkaldt en teknisk ekspert, som mange betegner som dekodernes pave, hvis De ikke føler, denne betegnelse skyder noget over målet, og denne tekniske ekspert har i de samtaler, vi også har haft med de to stridende parter, entydigt erklæret, at begge systemer er åbne, selvom de anvender forskellige tekniske løsninger, at direktivet tillader begge systemer, og at det faktum, at man skal forhandle ved det ene system, ikke udelukker, at man i den forbindelse når frem til fair resultater.
Direktivet foreskriver jo netop, at disse forhandlinger skal føres fair og uden diskriminering. Nu påstår vi, at de forhandlinger, der har fundet sted i denne uge, er ført af en partner på unfair og diskriminerende vis. Så ville denne partner ligeledes ikke forholde sig i overensstemmelse med direktivet. Men det er ikke muligt at foreskrive én eneste teknisk løsning, der tilmed slet ikke er på markedet endnu. Det er ikke i overensstemmelse med direktivet. Situationen er jo en smule bizar, hvis jeg må udtrykke det sådan. Der findes et system i Spanien, der allerede kører; tusinder af seere arbejder med dette system og er absolut tilfredse. Systemet er teknisk åbent, sådan som eksperten har bekræftet over for os, og så skal et andet system, der slet ikke er på markedet endnu, foreskrives som bindende. Det er en retlig eller faktuel situation, som vi ikke finder overbevisende.

García Arias
Jeg forstår, at kommissæren ikke vil blande sig i indre spanske anliggender, men situationen er så ejendommelig, at De bør vide, at dagen efter at en af repræsentanterne fra den berørte virksomhed besøgte Dem, bestemte en dommer, at vedkommende skulle have domstolens tilladelse til at rejse ud af Spanien i fremtiden. Men jeg forstår, at De ikke vil komme ind på disse emner.
Det er rigtigt, hr. Bangemann, at der ingen aftale har været. Derfor vil Kommissionen nu være nødt til at træffe en beslutning vedrørende den spanske lovgivning, for der forvoldes stor skade mod denne virksomhed, som har løbet en risiko i forbindelse med innovationen og lanceringen på markedet. Jeg er enig i Deres fortolkning. Jeg er ikke enig i den fortolkning, som repræsentanterne for Partido Popular fremsætter, og som falder sammen med ministerens fortolkning, idet han hjemvendt fra Bruxelles gjorde opmærksom på, at De - eller Bruxelles - overtræder Rom-traktaten, hvad angår digital-tv. Er De enig i denne fortolkning, hr. kommissær, og hvornår vil Europa-Kommissionen endelig udtale sig om dette emne?

Bangemann
Fru García Arias, jeg har jo her udtrykt mig meget tydeligt, og vi har kun forsøgt at opnå enighed, for øvrigt også med den spanske regering, fordi det ikke giver nogen mening, at vi så alle ses igen ved EF-Domstolen. Den ene part må betale erstatning, og seerne har slet ikke noget ud af det. Også i Tyskland har vi ført de stridende parter sammen, og de er blevet enige. Derfor har vi også forsøgt det samme i dette spanske tilfælde, men det betyder naturligvis ikke, at vi ønsker at unddrage os forpligtelsen til at træffe en beslutning.
Jeg har sagt, at hvis man ikke når frem til denne enighed - og i næste uge ved vi, om det er tilfældet eller ej - så vil vi træffe en beslutning på grundlag af det direktiv, jeg har citeret, men også på grundlag af artikel 30 og 59 i Rom-traktaten. Jeg ved ikke, om det er den spanske minister, eller hvem det så end er, der har sagt: Vi anvender ikke Rom-traktaten. Det kan jeg ikke forestille mig, for vi anvender jo netop 30 og 59, det vil sige, vores beslutning vil naturligvis være baseret på direktivet og Rom-traktaten.

Frutos Gama
Hr. kommissær, jeg forstår også godt, at De ikke vil komme ind på de politiske uoverensstemmelser, der hersker i Spanien, men jeg vil gerne have lov at bringe det på bane igen.
Denne sag har snart stået på længe, og når man kender den måde, Kommissionen arbejder på, burde den i dag være afsluttet. Min bekymring, hr. kommissær, er helt berettiget. Hvis Simulcrypt-systemet opfylder kravene, hvis det opfylder direktivet, og den spanske lovgivning forbyder det, så skader man ud over den virksomhed, der fremstiller det, et stort antal borgere - potentielle forbrugere og de facto forbrugere af dette produkt - og jeg må gentage, at hvis det er godt nok til andre lande i Europa, burde det også være godt nok til Spanien. Derfor, hr. kommissær, anmoder jeg Dem endnu en gang om, at man finder en løsning på denne sag så hurtigt som muligt, og at man holder op med at skade nogle meget legitime interesser, nemlig interesserne hos den kommunikationsvirksomhed, som lancerer systemet, og hos de forbrugere, som allerede har valgt det. Men også hos dem, som ville have valgt det, hvis denne situation ikke var opstået i Spanien, hvor - det kan jeg forsikre Dem om - befolkningen ikke helt forstår problemet med lovligheden af de to dekodere, men er begyndt at tro, at Simulcrypt er ulovligt, falsk eller noget i den retning. Denne misforståelse, hr. kommissær, og genoprettelsen af virksomheds- og forbrugerrettighederne kan kun ordnes, hvis Kommissionen hurtigst muligt træffer en beslutning i denne sag. Og jeg har her et bevis på den forfølgelse, jeg omtalte.

Bangemann
Hr. formand, jeg har jo allerede sagt, at vi træffer beslutning i næste uge. Det er meget hurtigt for Kommissionen!

Redondo Jiménez
Jeg tror, at vi fremlægger sagen lidt forkert. Det spanske lovforslag går ud på, at man når frem til en aftale, og i forslaget fastsættes der en frist for denne aftale. Og hvis man ikke inden udløbet af denne frist er nået frem til en aftale, skal man ifølge forslaget vælge en almindelig dekoder. Men jeg mener ikke, dette er stedet, hvor man skal fremlægge disse emner.
Stedet, hvor man skal fremlægge uoverensstemmelserne omkring en arbitrær tildeling af en ret foretaget af en tidligere regering, er ikke Europa-Parlamentet. Det er det nationale parlament. Her skal man fremlægge disse problemer. Kommissæren kan, som han så udmærket har sagt, kun udtale, at fællesskabsreglerne skal overholdes, og vi må selv vide, om der er opnået en aftale eller ej. Kommissæren vil komme med en udtalelse i den kommende uge.

Bangemann
Hr. formand, De får mig til at fortvivle, for når jeg får stillet et spørgsmål af nogle af EuropaParlamentets medlemmer - nærmere betegnet tre - som formanden tillader, så er jeg jo nødt til at besvare spørgsmålene. De ville jo måske ikke have stillet spørgsmålene, og det gjorde De jo heller ikke, men når damerne og herrerne fra den anden politiske gruppe stiller dem, er Kommissionen nødt til at komme ind på dem.
Sagligt har De ganske vist heller ikke ret, for i vores direktiv står der nøjagtige bestemmelser om, hvad man må gøre i spørgsmålet om dekodere, og hvad man ikke må gøre. Det er kun det spørgsmål, der nu er tale om. Derfor har jeg jo begrænset mig til dette spørgsmål. I direktivet står der f.eks. ikke, at der kun må være én dekoder. Det undgik vi ganske bevidst. Vi har ganske vist forbeholdt os at sætte en standard for en enkelt dekoder i direktivet. Hvis vi gjorde det, så ville alle berørte parter være meget utilfredse og blive påført et stort økonomisk tab, for denne standard ville ingen af de dekodere sandsynligvis opfylde, som vi har i dag.
Dette skarpe sværd - for nu at formulere det sådan - har vi kun forbeholdt os. Vi har ikke tilladt det for de nationale regeringer. Dvs., der er her tale om et europæisk problem og ikke kun et spansk. Det spanske er mere farverigt, det indrømmer jeg, men vores problem er også vanskeligt. Men det kan løses.

Formanden
Hr. Bangemann, vi fortsætter med dette spørgsmål, men vi vil bryde den spanske dynamik og gøre debatten mere europæisk. Vi vil derfor give ordet til hr. Caudron, for at han kan stille et supplerende spørgsmål.

Caudron
Hr. kommissær, jeg vil gerne komme med et indlæg i denne forhandling, fordi jeg har været ordfører for dette direktiv, og jeg vil gerne bekræfte alle Deres bemærkninger. Jeg har således ikke noget specielt teknisk spørgsmål at stille Dem, da jeg selv har en lille del af ansvaret for de valg af løsninger, der blev foretaget for at undgå monopoler og oligopoler, for at undgå en blokering og for at muliggøre lanceringen af det digitale system i Europa, som det nu er sket. Jeg kan således bekræfte alt.
Det eneste spørgsmål, jeg gerne vil stille, hr. kommissær, er et konkret spørgsmål: De nævnte en tidsplan, Deres egen og Kommissionens beslutningstagning inden for otte dage. Kan De fortælle os, hvordan tidsplanen ser ud, når denne beslutning er truffet? Hvor vil den føre os hen? Hvilken tidsfrist råder De over for at løse op for situationen?

Bangemann
Hvad angår os, vil vi i næste uge meddele den spanske regering, hvad vores retsopfattelse er, og hvor den spanske lov efter vores mening ikke er i overensstemmelse med dette direktiv og de citerede artikler. Den spanske regering kan rette sig efter det, men den kan også forkaste det. Så må vi gå til EFDomstolen, og det vil naturligvis tage noget længere tid. Det spørgsmål, som vi endnu ikke har undersøgt til bunds, er, om vi enten selv kan træffe en foreløbig foranstaltning, eller om vi får afsagt en foreløbig kendelse ved EF-Domstolen, fordi den spanske lov fastsætter en frist, nemlig den 7. juli, fra hvilken dato det ikke længere skal være tilladt at anvende en anden dekoder. For at undgå et økonomisk tab kunne det være på sin plads at begære en foreløbig kendelse afsagt ved EF-Domstolen, for at denne frist på ingen måde bevirker, at en allerede eksisterende dekoder pludselig må fjernes fra markedet.
Vi vil undersøge det; ellers kan jeg ikke give Dem nogen tilsagn. Hvis EF-Domstolen kommer til det resultat, at vi og ikke den spanske regering har ret, så skal den spanske regering naturligvis betale erstatning til det firma, den har påført et økonomisk tab. Det er klart. Men det er ikke særlig produktivt.
Derfor har vi jo også forsøgt at opnå enighed, og vi forsøger stadigvæk også, hvis det ikke skulle lykkes parterne at blive enige, at nå frem til en aftale med den spanske regering om, at den i det mindste ikke anvender loven, men måske venter, til EF-Domstolen har truffet afgørelse. Så kan begge systemer udvikle sig parallelt i Spanien. Men jeg kan naturligvis ikke fortælle Dem, hvad den spanske regering vil sige til det.
Vi forsøger altså at gøre, hvad der er muligt for at bidrage til en afbalanceret og fornuftig løsning. Men jeg kan naturligvis heller ikke garantere for, at alle deltagere går ind i denne diskussion med den samme holdning. Jeg har allerede sagt, det er en farverig sag. I en tyrefægtning er der jo netop tyre, der ikke lader sig berolige.

Formanden
Tak, hr. Bangemann. Vi vil gå tilbage - ikke til tyrene - men til den spanske dynamik med de to sidste supplerende spørgsmål. Først har hr. Hernández Mollar ordet.

Hernández Mollar
Hr. formand, den spanske dynamik er europæisk dynamik. Sagen er, at nogle medlemmer fra Den Socialistiske Gruppe hellere vil bruge dynamit end dynamik over for de europæiske borgeres og de spanske borgeres almene interesser.
Hvad angår digital-tv's tjenesteydelser, er Europa-Kommissionen sikkert klar over, at DVB's ledelse har besluttet at udsætte behandlingen af Simulcrypt-systemet som europæisk standard. Derfor må man forvente, at der ikke vil eksistere en komplet europæisk Simulcrypt-standard før slutningen af 1997 eller begyndelsen 1998.
Desuden blev common interface til digitalmodtagere vedtaget af DBV i maj 1996 efter at være blevet godkendt af de nationale standardiseringsinstitutioner i løbet af sidste år og formelt godkendt som europæisk standard i februar 1997 af CENELEC.
I betragtning af den store ulempe, der er forbundet med standardiseringsgraden af Simulcrypt-systemet, vil jeg gerne spørge kommissæren: Hvad er Deres mening om denne uheldige situation, og hvilke negative konsekvenser vil det få for målet om så hurtigt som muligt at tilbyde alle borgerne digital-tv gennem en generel løsning og med den største mangfoldighed i relation til information?

Bangemann
Hvis vi foreskriver en universalløsning - og på et eller andet tidspunkt vil vi nå frem til en sådan - så vil de to systemer skulle forsvinde, der i dag udbydes i Spanien. Det er et vanskeligt teknisk spørgsmål. Jeg ved ikke, om De er klar over det.
Der er to muligheder: Enten har De kun en fælles dekoder, hvor alle, også dem med conditional access , altså payTV og så videre, kan sende gennem denne dekoder. Det er, om De vil, idealløsningen. Den forudsætter, at De har en teknisk standard. Det vil vi en dag nå frem til, fordi industrien arbejder på denne mulighed. Men vi ønsker ikke fra vores side at foreskrive det, for hvis vi gør det, så ville alle, der i dag bestiller eller udbyder en dekoder, blive påført enorme økonomiske tab. De ville nemlig være nødt til at fjerne disse dekodere fra markedet. Derfor har vi sagt, at vi kun foreskriver et minimum. Et minimum vil sige: Enhver, der benytter en dekoder, skal anvende en, der også er tilgængelig for andre. Men her er der ikke foreskrevet nogen særlig teknisk procedure, men kun den kendsgerning, at man skal have adgang. Det overholder den spanske lovgivning ikke, den foreskriver derimod en dekoder, for øvrigt heller ikke nogen fælles dekoder, men derimod en dekoder med et common interface . Det er en anden teknisk løsning.
Det er ikke idealløsningen, at der nemlig kun eksisterer én dekoder, men det er en dekoder, der gennem en teknisk foranstaltning er åben for andre. Men det er ikke den fælles dekoder. Andre dekodere, der også er åbne, bliver ikke tilladt. Det er præcis det, der ikke er muligt i henhold til direktivet. Forstår De? Hvis De læser direktivet igennem en gang til - hr. Caudron har jo bekræftet det, og hvad hr. Caudron siger, er korrekt - så vil De konstatere, at det, jeg her har sagt til Dem nu, er gældende ret. Det er problemet med den spanske lov.

Formanden
Tak, hr. Bangemann, men vi har et sidste spørgsmål i den dynamiske talerrække.
Fru Izquierdo Rojo har ordet til det sidste supplerende spørgsmål.

Izquierdo Rojo
Mit spørgsmål er ikke det samme, eftersom jeg formulerer det i europæisk ånd og i en yderst konstruktiv hensigt.
Hr. kommissær, De har været meget klar og rammende her i eftermiddag. De ved, at i mange situationer, hvor man skal træffe en salomonisk beslutning, kan afsløringen af nogle holdninger i denne beslutning gøre, at man når til en aftale.
De har sagt, at hvis man ikke når en aftale i løbet af den kommende uge, vil Kommissionen træffe en beslutning og indtage en holdning.
I denne konstruktive hensigt og for at undgå, at Kommissionen skal træffe denne salomoniske beslutning, hvis man ikke når til enighed, kunne De så ikke afsløre, hvilket indhold Kommissionens holdning vil have? Jeg gentager, at hvis De fortæller, hvad holdningen går ud på, er det muligt, at man kunne nå til en aftale, hvilket er hensigten med mit spørgsmål.

Bangemann
Forskellen mellem Salomon og Dem består i, at Salomon var langt mere vis end De, hvis De tillader, at jeg fastslår det her. Hvis jeg nemlig på nuværende tidspunkt ville sige, hvordan vores beslutning ser ud, så ville de to parter, der forhandler for øjeblikket, formentlig indstille deres forhandlinger. Så ville den ene part være så sikker på at få ret, at denne part ville sige: «Jeg behøver slet ikke at forhandle mere!« Derfor er det mere salomonsk, altså noget mere vist, ikke nøjagtig at fortælle Dem på nuværende tidspunkt, hvad vi vil gøre i næste uge.

Formanden
Da vi har opbrugt den tid, der er afsat til spørgsmål til Kommissionen, vil spørgsmål nr. 49 til 53 blive besvaret skriftligt.
(Mødet udsat kl. 19.20 og genoptaget kl. 21.00)

Fastsættelse af landbrugspriser (1997-1998) -
Støtteordning for producenter af visse markafgrøder -
Forbedring af landbrugsstrukturerne -
Braklægningsstøtten for 1998
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0173/97 af Sturdy for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til 16 forordninger fra Rådet om fastsættelse af priser for landbrugsprodukter og om dertil knyttede foranstaltninger (1997/98) (KOM(97)0089 - C4-0114/97 til C4-0129/97-97/0087(CNS) til 97/0089(CNS), 97/0091(CNS) til 97/0094(CNS) - 97/0096 til 97/0102(CNS), 97/0905(CNS) og 97/0906(CNS)); -A4-0176/97 af Funk for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter omI.forslag og ændret forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EØF) nr. 1765/92 om indførelse af en støtteordning for producenter af visse markafgrøder og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1872/94 (KOM(96)0422 og KOM(97)0022 - C4-0448/96-96/0212(CNS)); II.forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EØF) nr. 2328/91 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet (KOM(96)0422 - C4-0449/96-96/0213(CNS)); -A4-0189/97 af Baldarelli for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af forordning (EØF) nr. 1765/92 om indførelse af en støtteordning for producenter af visse markafgrøder (KOM(96)0361 - C4-0496/96-96/0221(CNS)); -mundtlig forespørgsel (B4-0174/97) af Poisson, Colino Salamanca, Cunha, Graefe zu Baringdorf, Campos, Fantuzzi, Iversen, Filippi, Fraga Estévez, Funk, Goepel, Keppelhof-Wiechert, Mayer, Redondo Jiménez, Sonneveld, Sturdy, Hyland, Anttila, Kofoed, Mulder, Jové Peres, Smith, Campoy Zueco, Lulling, Guinebertière, Rosado Fernandes, Santini og Pasty for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter til Kommissionen om braklægningsstøtten for 1998.
Sturdy
Hr. formand, for det første vil jeg benytte lejligheden til at byde hr. Fischler og rådsformanden, hr. Van Aartsen, velkommen her i Parlamentet. Det er en glæde at se Dem begge her til forhandlingen om denne betænkning. Det viser, hvor vigtig den er.
Det er mig en stor glæde at kunne fremlægge disse forslag til en prispakke samme med ændringsforslagene fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter. Jeg vil benytte lejligheden til en kronologisk gennemgang af ændringsforslagene, sætte lidt kød på dem og sige, hvorfor Landbrugsudvalget har foreslået dem og så måske derefter se på omkostningerne og snakke det igennem.
For det første fugtighedsindholdet i korn. Vi har foreslået at bibeholde ordningen med et fugtighedsindhold på 15 %; med andre ord skal den ikke kun være gældende i år, men fortsætte. Et af de største problemer for de nordlige medlemsstater er fugtighedsindholdet i korn. Det er utrolig dyrt og misbrug af dyrebare ressourcer at forsøge at nedbringe fugtighedsindholdet til under 15 %. Derfor håber jeg, at Kommissionen vil sige 15 %. Forslaget er budgetneutralt.
Vedrørende proteinafgrøder har der på det seneste været en nedgang i bruttoavancen på sådanne afgrøder - rent faktisk i de seneste to år. Jeg ønsker at få støtteordningen forbedret for at hjælpe disse afgrøder. Det er særlig relevant for øjeblikket, fordi vi netop i 18 måneder har haft de omfattende drøftelser om BSE og problemerne med animalsk protein. Det er derfor en god mulighed for Unionen til at fremstille flere af sine egne proteiner, og så oven i købet vegetabilske proteiner. Jeg synes, at det er vigtigt, at vi alvorligt overvejer disse nye muligheder.
Udvalget foreslår at hjælpe risindustrien. Det er for at bistå nogle af vore sydlige medlemsstater. En af de ting, jeg har lært her i Parlamentet, er, at vi har 15 medlemmer. Jeg skal derfor se på problemerne i alle medlemsstater og alle regioner. Rissektoren har haft meget vanskelige tider i de seneste år. Jeg foreslår en forenkling af den nugældende lovgivning. Det giver os mulighed for at yde hurtig støtte til risindustrien uden store og langsigtede omkostninger. Prisen på disse forslag ligger på omkring 60 mio. ECU, og det omfatter også ledsageforanstaltningerne.
Med hensyn til sukkerroer har vi anbefalet, at Kommissionen reviderer det faste element i lagerrefusionerne. Det er mere end ti år siden, at vi indførte de ændringer. Denne ordning bør nu afspejle de nuværende ændringer i pris og hvis muligt måske revideres hvert tredje år. Jeg foreslår også hjælp til produktionsomkostningerne i Spanien og Portugal. Det skal helt specifikt komme fra det nationale budget og ikke EU's budget.
Vedrørende spindhør og hamp foreslår jeg, at disse to sidestilles. Hamp er en nyttig, alternativ afgrøde, den er miljøvenlig, og det koster kun 1 mio. ECU.
Vedrørende vin vil jeg sige, at hvis forbuddet mod destillation indføres så tidligt, som Kommissionen har foreslået, betyder det urimelige problemer for vinproduktionen i Syd. Vi foreslår derfor at udskyde indførelsen af forbuddet et år. Det kommer også til at koste omtrent 1 mio. ECU.
Jeg er næsten skuffet over at måtte sige, at disse foranstaltninger og min betænkning desværre kommer til at koste 170 mio. ECU. Disse penge skal findes. Vi befinder os i en situation med budgetmæssig tilbageholdenhed. Vi er nødt til at forstå, at vi i Landbrugsudvalget ikke fortsat kan øge budgettet. Der findes en række muligheder. Der er foreslået to inden for det nuværende forslag til en prispakke. Det ene er et ændringsforslag vedrørende de månedlige forhøjelser for korn. Det er genfremsat i ændringsforslagene.
Hvis vi fjerner de månedlige forhøjelser, nedbringer vi EU's budget med 160 mio. ECU. Hvis vi lige har brugt 170 mio. ECU, kan man sige, at det er en måde at gøre prispakken så godt som budgetneutral på. For dem, der ikke forstår, hvad jeg taler om, er de månedlige forhøjelser en øget månedlig ydelse, der betales til landmændene for at få dem til at vente med at sende deres korn til intervention. Det ville være populært i visse sammenhænge, fordi jeg kan konstatere, at interventionen generelt bruges så lidt som muligt, og at det betragtes som en nødløsning.
Jeg støtter også et andet forslag, nemlig generelt at gøre budgettet neutralt. Det kommer fra hr. Böge, der har stillet en række ændringsforslag. Det er et spørgsmål om at finde pengene fra budgettet.
I begrundelsen opfordrer jeg Kommissionen til at fastsætte jordudtagningsprocenten. Jeg foreslår, at det skal ske senest i juli, og jeg foreslår 5 %. Jeg vil gerne her tilføje, at jeg mener, at jordudtagning var en fortrinlig løsning under MacSherry-reformerne. Det har været en god måde at skabe balance på. Det har standset overproduktionen. Det har standset interventionen og været godt for miljøet. En af de ting, der oprindelig blev anført mod ordningen, var, at den ville være miljøfjendtlig. Det har ikke været tilfældet.
Men Kommissionen har indført en eksportafgift på korn fra Den Europæiske Union, fordi vi i teorien mangler korn. Denne afgift ligger på ca. 10 ecu pr. ton. Jeg synes derfor ikke, at der er nogen grund til at hæve jordudtagningsprocenten til over 5 % for næste år.
Uanset de foranstaltninger, Rådet når til enighed om, kan landbruget komme overens med dem under forudsætning af, at vi har nok tid. Derfor foreslog jeg, at Kommissionen og Rådet fastsætter procenten så tidligt som muligt og helst allerede i juli, som jeg skriver i betænkningen. Jeg har modtaget et prisforslag med en stigning på 0, 45 %. Et af en ordførers problemer er, at man forsøger at finde nogle penge til alle, men samtidig skal vi blive inden for principperne om forsvarlig forvaltning. Hvis vi ønsker mere magt til Parlamentet og mere respekt og ansvar, skal vi være ansvarlige i vor tilgang til budgettet.
Jeg håber, at jeg har stillet nogle ansvarlige forslag, og jeg glæder mig til Kommissærens svar.

Funk
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær Fischler, kære kolleger, min betænkning drejer sig om udsættelse af forskudsbetalingen for oliefrø og nedsættelse af hektarstøtten til markafgrøder.
Hertil vil jeg gerne knytte følgende kommentarer: McSharry-landbrugsreformen var møntet på at foretage en kovending i landbrugspolitikken. Det drejede sig om at reducere overskuddene og foretage en tilpasning til GATTaftalen med en radikal prisnedsættelse på korn, oliefrø og proteinafgrøder. Samtidig blev der indført dyrepræmier for ammekøer og tyre og interventionspriserne blev sat kraftigt ned. På dette grundlag er hektarudligningsstøtten opstået. Således var det ikke uden grund, at de største produktionsregioner for eksempel i Frankrig og i nogle andre områder i Den Europæiske Union også har modtaget de største udligningsbetalinger, denne gang imidlertid ikke på grundlag af en beslutning truffet af Europa-Parlamentet - det vil jeg her gerne fastslå ganske klart. Men det var guleroden, der skulle få landmændene og deres organisationer til at acceptere denne landbrugsreform.
Udligningsstøtten har kommissær Fischler også garanteret gentagne gange indtil 1999. I Deres nuværende forslag har De nu fastsat lineære nedsættelser. Som begrundelse har De først og fremmest anført BSE-krisen og i tilslutning hertil den store kornhøst. Deres argumenter er i mellemtiden brudt sammen, da landbrugsbudgettet for 1997 er tilstrækkeligt til at overholde de finansielle forpligtelser behørigt og rettidigt. Forslaget om at nedsætte støtten lineært er idéforladt og for det meste uretfærdigt - det står fast. Det tager ikke hensyn til de naturlige vilkår på stedet, til landmændenes produktionsmuligheder, og den ugunstige indkomstudvikling for visse bedriftsstørrelser tages der overhovedet heller ikke hensyn til.
Den unge landmand, der lige har investeret i en blandet bedrift med kvægopdræt og dyrkning af markafgrøder, står i den nuværende situation med ryggen mod muren. Unge landmænd kan kun videreudvikle sig ved at forpagte jord. Forpagtningstilsagnene er i reglen baseret på denne hektarstøtte indtil 1999, der er givet fast tilsagn om.
Hr. kommissær Fischler, De har sikkert fremragende fagfolk i Kommissionen. Hvis de nærmere havde analyseret landbrugernes differentierede problemer i de europæiske regioner, så var dette forslag sikkert ikke blevet fremsat, der bygger på at yde økonomisk støtte i småportioner. Det er fuldkommen uafbalanceret og vil nødvendigvis føre til et tillidsbrud hos landbrugerne.
Den grundlæggende finansieringsreform af kornmarkedet, Kommissionen har krævet, må jeg afgjort tilbagevise. Jeg selv kommer fra en delstat, hvor landbrugene - i gennemsnit 20 køer - er væsentligt mindre end i mange andre regioner i Den Europæiske Union. Normalt er brugene på mellem 20 og 50 ha. Hr. rådsformand, jeg anmoder Dem om også lige at tage hensyn til det.
Jeg har fået tallene i dag fra min delstatsregering. Hos os er det 49.143 bedrifter, der får udligningsstøtte, og i gennemsnit er tallet 8.595 D-mark om året. For det beløb ville der ikke være en eneste kommissionsembedsmand, der var villig til at arbejde bare en måned.
Kære hr. kommissær, disse landbrugsfamilier må kæmpe hårdt. Det ville være et slag i ansigtet på dem, hvis De i disse tilfælde talte om overkompensation. En reduktion af udligningen skader især de blandede bedrifter. De særligt nødlidende foderproducerende bedrifter får slet ikke noget ud af det, hvis vi reducerer hektarstøtten til markafgrøder. Det er det afgørende svage punkt i kommissionsforslaget. Hvis der rent faktisk foreligger en overkompensation, så skal den fastslås objektivt ved hjælp af de priser, landbrugeren opnår på sit marked og i sin valuta. Lande, der har profiteret af stadige devalueringer, opnår flotte priser ved produkter under markedsordningen. Det er således nødvendigt at forelægge et modificeret forslag om, hvordan udligningsstøtten skal udformes.
Også Budgetudvalget støtter vores forslag om ikke at udsætte forskudsbetalingerne for oliefrø for 1997, idet budgetbevillingerne er til rådighed. Vi bevæger os inden for landbrugsretningslinjen.
Hr. formand, jeg anmoder om at få lov til at tale færdig. Man har dømt os til at tale her i aften. Normalt skulle jeg have talt i eftermiddags kl. 15.00. Min forgænger talte i otte minutter. Jeg er også ordfører. Jeg mener, at jeg har ret til tre sætninger til. Gør mig den tjeneste at lade mig tale færdig. Det er nødvendigt. Rådsformanden er rejst hertil for at høre min redegørelse. Det håber jeg i det mindste!
For at undgå fejludviklinger er det absolut nødvendigt snart at forelægge forslag for perioden efter 1999, for troværdigheden af de politiske beslutninger og tilliden til et fælles Europa står på spil. Jeg beder indtrængende Kommissionen om at trække sit forslag tilbage om udsættelse af forskudsbetalingerne for oliefrø og garantere, at hektarstøtten betales fuldt ud for 1998 og 1999, sådan som det er fastsat i landbrugsreformen.

Baldarelli
Hr. formand, hr. kommissær, jeg tror, at denne aften vil kunne give et yderligere bidrag til at gøre det muligt for Parlamentet at gå ind på realiteten i nogle af Kommissionens forslag, der er af stor betydning, men jeg tror ligeledes, hr. kommissær, at De vil kunne drage nytte af forhandlingen, når De skal følge retningslinjerne i reformen af den fælles landbrugspolitik. Jeg har opmærksomt fulgt Deres engagement også på den nylig afholdte konference, men jeg mener, at vi bør gå noget videre. Vi bør kort sagt ikke vente på åbningen af markedet for de nye lande - Polen og Ungarn - men bør allerede nu fremskynde reformen. Dersom disse forhandlinger skal være til nytte også for denne proces, vil dette givet være positivt. Dette har også til dels været min bevæggrund som ordfører til at behandle Kommissionens forslag under en synsvinkel, der ikke blot skal tage hensyn til den retlige del, men tillige til en global omvurdering af systemet i landbrugsordningen på fællesskabsniveau.
Der er i dag former for landbrug eller bestemte aktiviteter, særlig i Middelhavsområdet, der stadig i højere grad udsættes for en form for landsforvisning. Disse former for produktion er af meget stor betydning, fordi de gør det muligt at opretholde indkomster under vanskelige og marginale forhold, særlig i områder, hvor den økonomiske og sociale samhørighed er af meget stor betydning, nemlig mål nr. 1-områderne. Hård hvede er en af disse produktioner, en anden er olivenolie og tobak endnu en tredje. Hvad særlig angår den hårde hvede finder jeg det rigtigt, også med henblik på at rationalisere forslagene, at fastsætte det størst mulige areal for hård hvede for de enkelte lande og derefter fordele det på territorialt plan. Jeg finder dette forslag forstandigt og seriøst, idet det ligeledes tilsigter at afskaffe en række former for svig, som kan være forekommet i forvaltningen af dette landbrugsområde, men særlig giver mulighed for svar med hensyn til afsætningen af dette produkt på markedet, idet visse producenter meget ofte kun dyrker denne hvede med henblik på at indkassere præmien. Denne metode er derfor af stor betydning, fordi den binder produktionen til området.
Jeg finder ligeledes de forslag, der er vedtaget i Landbrugsudvalget, af stor betydning - og hr. formand, hr. kommissær, jeg skal tilføje - at de er vedtaget enstemmigt og fastsætter to grundlæggende mål. Det ene vedrører muligheden for en udvidelse af grænsen på 5 % og følgelig en ophævelse af det loft, der er fastsat for kvoterne på nationalt niveau og igen på regionalt niveau for de unge landbrugere. Kvoterne er et stift instrument. Vi finder, at de unge landbrugere bør have mulighed for at komme ind på markedet og navnlig erstatte en omsætning, der ikke længere findes inden for landbrugssektoren. Følgelig er denne kvote, som i det væsentlige er tiltænkt de unge landbrugere, meget vigtig. Vi finder, at der her er tale om et af de valg, som Kommissionen og Rådet bør træffe efter enstemmig anvisning fra Parlamentet og dets Landbrugsudvalg.
Det andet forslag vedrører certificeret sædekorn. Vi er enige i, at dette skal indføres, men vi er ligeledes overbevist om, at man skal bibeholde den biologiske diversitet, som er et grundlæggende forhold. For de små landbrugere er opretholdelsen af den biologiske diversitet og ligeledes andre karakteristiske egenskaber ved sædekorn, særlig hård hvede, et forhold af meget stor betydning. Til de traditionelle producenter har vi føjet Tyskland og Østrig, fordi vi finder, at der her er tale om et markedsbehov, og vi har samtidig ajourført kvoterne for tildelingerne af hård hvede til de lande, der traditionelt dyrker denne. Jeg finder, at der er tale om et i det væsentlige velafbalanceret forslag, der tager hensyn til den enstemmige opfattelse i Landbrugsudvalget, et forslag, der kan danne et godt grundlag for Dem, hr. kommissær, under drøftelserne i Rådet.
Jeg skal ikke sige mere, og jeg håber kun, at dette vil kunne vedtages.

Poisson
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, den mundtlige forespørgsel, der blev stillet Kommissionen på mit initiativ, og som blev støttet af Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, er fuldt berettiget, for det er absolut nødvendigt, at Kommissionen træffer beslutning om jordudtagning i prispakken for 1997/1998. Jordudtagningen bør, når den er forskellig fra det, der blev fastlagt i den oprindelige forordning, være kendt med tilstrækkelig kort frist til, at producenterne i Den Europæiske Union kan gennemføre deres vekseldriftsplan og foretage deres såning med fuldt kendskab til kendsgerningerne.
Under hensyntagen til såperioderne i nogle af Fællesskabets regioner vil det således være hensigtsmæssigt, hvis Kommissionen snarest muligt fremsætter et forslag. Siden gennemførelsen af reformen af den fælles landbrugspolitik 1. juli 1993 har kornmarkedet genfundet en god balance på grund af nedbringelsen af produktionen og navnlig på grund af generobringen af hjemmemarkedet, særlig for dyrefoder. Denne situation har ført til en omfattende nedbringelse af kornlagrene i Den Europæiske Union. To af de vigtigste mål med reformen er dermed nået. Det drejer sig dog om at stadfæste disse resultater ved at opretholde et forsyningsniveau, der gør det muligt at sikre en opretholdelse eller endog en forøgelse af forbruget inden for Unionen.
Vi har endvidere konstateret en asiatisk efterspørgsel, der ser ud til at være vedvarende. Derudover bør Den Europæiske Union sikre en regelmæssig forsyning af sine kunder i de traditionelle tredjelande.
I forbindelse med produktionsåret 1995/1996 konstaterede vi, at vor kornproduktions utilstrækkelighed forhindrede os i at opfylde nogle af vore forpligtelser, navnlig i Mellemøsten og Nordafrika. Kommissionen måtte endog allerede fra december 1995 pålægge eksportafgifter for at sikre den interne forsyning. Vi har ligeledes konstateret, at rekordhøsten i 1996/1997 på omkring 202 mio. tons nemt blev absorberet af hjemmemarkedet og eksporten. Før høsten i 1996/1997 blev Fællesskabets lagre anslået til 24 mio. tons, mens de i dag er på lige godt 28 mio. tons, hvilket ikke er meget, da der er behov for 30-35 mio. tons for at garantere levnedsmiddelforsyningen i Europa i en periode på to måneder.
I dag truer reduktionen af verdens kornlagre planetens levnedsmiddelforsyning. Disse lagre anslås på nuværende tidspunkt til 55 dages forbrug. I 1996 var de på knap 51 dage. Eksperterne siger, at verdens forsyningssikkerhed er truet, når lagrene er på under 70 dages forbrug.
Afslutningsvis anmoder jeg Kommissionen og Rådet om at fastsætte jordudtagningsprocenten før 30. juni 1997 og om at tage hensyn til de meteorologiske usikkerheder, den stigende efterspørgsel og de relativt små lagre.

Van Aartsen
Hr. formand, ærede medlemmer af Parlamentet, hr. kommissær, det er med stor interesse og opmærksomhed, at jeg følger forhandlingen om prispakken i Europa-Parlamentet her i dag. Jeg har herigennem også fået et godt indtryk af den samvittighedsfulde og engagerede måde, hvorpå De som parlamentsmedlemmer arbejder med de udtalelser om forslagene, De giver Kommissionen og Rådet.
Det ville jeg gøre opmærksom på, inden jeg kommer ind på indholdet i forslagene. For øvrigt var jeg i sidste uge gæst ved et udmærket symposium om landbrugspolitikkens fremtid. Det var tilrettelagt og ledet af Deres kollega, hr. Sturdy, og i dag har vi så denne forhandling om de aktuelle politiske forhold. Jeg vil for øvrigt takke Dem meget, hr. formand, og også Dem, ærede parlamentsmedlemmer, for, at De var villige til på min særlige anmodning at udsætte mødet til denne sene aftentime. Min anmodning skyldtes, at der var hårdt brug for mig i det nederlandske parlament i eftermiddag, og jeg er Dem meget taknemlig for, at vi kan tage denne forhandling her til aften.
Dette til indledning. Lad mig nu kort give en oversigt over, hvordan Rådet har tænkt sig prispakken for det kommende år. Det kan naturligvis kun blive en foreløbig tilkendegivelse, som endnu ikke giver nogen garantier for den retning, som beslutningerne vil tage. De bliver jo tidligst taget i Rådet i juni. Alligevel finder jeg, at forhandlingerne allerede nu giver et rimeligt billede af de forskellige standpunkter.
Allerførst prispakkens omfang. Det er, som De ved, meget beskedent. Kommissionen foreslår en roll over for væsentlige pris- og støtteniveauer. Det vil sige, at alt bliver ved det gamle, og jeg tror, at der er meget, der taler herfor, for landmændene er tjent med et vist mål af stabilitet, med sikkerhed for deres driftsførelse; under hensyn til at indkomstudviklingen også er rimelig stabil, kan man nok også forsvare, at Kommissionen for det kommende år foretager en gang på stedet. Naturligvis er der altid medlemslande, der hellere havde set en stærkere prispakke, komplet med vidtgående reformforslag, og naturligvis har også alle medlemsstaterne afgivet specifikke ønsker og anmodninger til Kommissionen, men i al almindelighed mener jeg, at man kan sige, at der hos delegationerne er forståelse for, at prispakken er af beskedent omfang i år, bl.a. fordi Kommissionen har meddelt, at den til efteråret vil komme med reformforslag for korn, oksekød og mælk og mejeriprodukter.
Når vi i år taler om en prispakke, så kan vi naturligvis ikke forbigå den budgetmæssige situation. De ved jo, at landbrugsudgifterne for 1998 foreløbig er sat til et beløb, som er 0, 5 % højere end på budgettet for 1997. Årsagen hertil er klar: Mange lande - det står også i hr. Sturdys betænkning - må sætte alle kræfter ind på at få orden på deres statsbudget for herigennem at kunne opfylde Maastricht-kriterierne, og det er derfor forståeligt, at også Kommissionen selv pålægger sig en streng budgetdisciplin. I Rådet har der knapt nok været nogen kommentarer hertil, og også fra Parlamentets side, har jeg forstået, kan man tilslutte sig fastsættelsen af landbrugsudgifterne til groft sagt 41 mia. ecu.
Det kan være, at størrelsen af det samlede budget ikke giver anledning til så megen diskussion; anderledes ligger det naturligvis med midlernes fordeling, og sådan er det overalt. I Kommissionens forslag gås der ud fra en nedsættelse af støtten til markafgrøder på 7 %. I Landbrugsministerrådet var der - og nu må jeg vælge en noget diplomatisk terminologi, lad mig så udtrykke det mildt - ikke så stor begejstring herfor. Heller ikke Parlamentet ser noget positivt i dette forslag, sådan må jeg læse udtalelsen, og sådan har jeg lige nu forstået hr. Funk. Spørgsmålet er naturligvis, hvordan vi så skal sikre, at udgifterne holder sig under det aftalte loft, for det er jo målsætningen ikke kun for Kommissionen, men også for formandsskabet at fastholde dette. Jeg gør mig personligt tanker herom, men det er altså mere eller mindre personlige tanker, som endnu ikke afspejler sig i Rådets opfattelse.
Jeg synes, at vi skal fastsætte et loft over budgettet, at vi generisk må nedsætte alle budgetposter noget, således at det hele passer præcis med beløbet. Kommissionen må så anmodes om gennem en fleksibel markedsadministration at sætte alt ind på, at man holder sig under loftet, og i betragtning af underforbruget i de forløbne år må det efter min opfattelse også være muligt. I øvrigt har vi stadig den mulighed i baghånden, at vi kan udbetale forskuddene til oliefrø et år senere, men efter al sandsynlighed har vi slet ikke brug for dette instrument i budgetåret 1997, forløbet af udgifterne taget i betragtning. Det betyder, at vi stadig har denne mulighed for 1998, hvis der skulle forekomme uforudsete udgifter. Dermed mener jeg, at der er muligheder nok for at holde udgifterne inden for de aftalte rammer i 1998. Hvordan beslutningstagningen i Rådet vil forløbe, er det naturligvis meget vanskeligt at forudsige, men De ved nu, hvad formanden for Rådet mere eller mindre personligt mener om det.
Så en anden bemærkning om budgetsituationen. Som sagt kan jeg godt se mulighed for, at man kan holder sig under loftet gennem en fleksibel markedsadministration. Men det forudsætter, at vi er meget tilbageholdende med den lange liste med ønsker og anmodninger fra diverse medlemsstater. Jeg mener, at det endda er en absolut betingelse, for ellers lykkes det naturligvis aldrig at finde de 1, 4 mia. ecu, som mange medlemsstater vil stryge i Kommissionens forslag. I den forbindelse har også Parlamentet et ansvar, og jeg vil tilslutte mig hr. Sturdy og sige, at det ansvar har Parlamentet også taget på sig. Om nogle dage skal De stemme om denne pakke, og jeg har netop modtaget udkastet til udtalelse. Jeg mener, at det vil være godt også at studere dette udkast til udtalelse grundigt i den kommende tid. Det er af betydning, at de ekstra omkostninger i Deres ændringsforslag er på 170 mio. ecu i alt, og under hensyn til den budgetmæssige situation finder jeg, at det er en meget realistisk måde at omgås landbrugsbudgettet på, og jeg vil, hvad dette angår, også henvise til såvel hr. Sturdys indlæg her i aften samt til indledningen til hans betænkning, hvor han fremsætter en række bemærkninger, som det er værd at tage til sig.
Jeg skal ikke tale alt for længe, og jeg mener heller ikke det er nødvendigt på dette stadium af beslutningsprocessen, nu hvor mange medlemsstater samtidig er ved at forberede sig til regeringskonferencen. Jeg vil som formand gøre alt, hvad jeg kan, for at beslutningen om prispakken kan vedtages i Rådet den 23., 24. og 25. juni, og jeg håber, at vi i fællesskab med Kommissionen kan gennemføre dette. Jeg mener, at det er nødvendigt, og jeg mener at landmændene også har krav på i tide at få at vide, hvad de står over for i det kommende år. De har, hvad dette angår, gjort et stort og godt stykke arbejde, og jeg vil takke de herrer Funk, Baldarelli og Sturdy for det samvittighedsfulde arbejde, de har udført. Parlamentet har talt, og nu har Rådet ordet.
Jeg vil også meddele Dem, at jeg har til hensigt at lade endnu en sag komme til afgørelse i Rådet i juni. Det er den såkaldte sanktionssag. Jeg husker, at vi i januar, da jeg var til møde med Landbrugsudvalget, også talte herom, og at det fra Parlamentet blev sagt til mig: Læg nu op til en beslutning under Deres formandskab. Jeg håber, at det vil lykkes. Forslaget er nu næsten et år gammelt. Det indeholder på den ene side et element af afsvækkelse af sanktionerne i tilfælde af naturkatastrofer, som er så vigtigt for vore sydlige partnere, og på den anden side et element af udligning mellem regionerne. Derfor behøver sanktionerne ikke at blive anvendt langsommere. Parlamentet har, hvis jeg husker rigtigt, allerede fremsat en udtalelse om dette forslag i september forrige år, og jeg håber, at tiden nu er moden til at tage en beslutning om dette komplekse system. Derfor er sagen da også sat på dagsordenen for juni.
Jeg vil ikke lægge skjul på, at forslaget om hård hvede ikke er opført på dagsordenen. Desværre er det sådan, det må jeg sige til hr. Baldarelli, at beslutningsprocessen endnu ikke har nået et stadium, hvor man kan nå frem til en afgørelse i Rådet. Alle berørte medlemsstater har fremsat krav om en forhøjelse af de maksimalt garanterede arealer. Og hvis jeg tæller det hele sammen, ville det, bliv nu ikke forskrækkede, dreje sig om omkring 600.000 ha ekstra, og det betyder flere hundrede mio. ecu ekstra. Set i lyset af det problem, vi står over for, og det beder jeg om Deres forståelse for, kan det naturligvis ikke lade sig gøre. Selv om De inden længe skal fremsætte Deres udtalelse, kan jeg ikke se, at der i rådsregi er sket tilstrækkelig fremgang til, at man kan træffe en afgørelse. Men det er simpelthen også et budgetproblem. Jeg mener endvidere, at det under alle omstændigheder vil være en kæmpeopgave at få prispakken igennem i juni. Og det er i øvrigt for mig en grund til at sætte ekstra energi ind.
Jeg vil i øvrigt tilføje en bemærkning, og det gør jeg med et sideblik til hr. kommissær Fischler. Såvel en række medlemsstater som repræsentanterne for Parlamentet har presset på for at få en hurtig afgørelse omkring jordudtagningsprocenten for det kommende år. Og for et øjeblik siden er anmodningen herom endnu en gang blevet belyst i et indlæg af fru Poisson. Jeg mener, at det er sket med det samme argument, som jeg lige har brugt. Ud over de andre argumenter, som hun har nævnt, og som har at gøre med udviklingen på verdensmarkedet for korn, mener jeg, at det vil være godt hurtigt at skaffe kornproducenterne klarhed. Hr. Sturdy har som ordfører også skrevet dette i sin betænkning, hvor han også skitserer, hvordan en sådan beslutning omtrentligt må skulle se ud. Jeg mener, at også hr. Goepels afgørelse, som De skal drøfte på torsdag, maner til en hurtig beslutning.
Faktisk betyder det, at De så hurtigt som muligt må bede om at få et forslag fra Kommissionens side at se. Det støtter jeg, og jeg håber, at Kommissionen vil være parat hertil, for det er den altid i stand til, men jeg håber, at den også vil være parat til inden længe at stille et sådant forslag, for jeg mener, at det måske også vil kunne forenkle beslutningsprocessen omkring prispakken.

Fischler
Hr. formand, hr. rådsformand, mine damer og herrer, det glæder mig at se, at rådsformand Jozias van Aartsen er blandt os ved denne vigtige debat, og jeg håber, de respektive rådsformænd på landbrugsområdet vil gøre sig det til regel.
Eftersom jeg skal udtale mig om tre betænkninger, en mundtlig forespørgsel og ikke så få ændringsforslag, beder jeg om forståelse for, at det vil tage en vis tid. Som det første vil jeg gerne nærmere belyse nogle sammenhænge, der er vigtige for forståelsen af Kommissionens prispakke for produktionsåret 1997/98.
Med henblik på at forberede Den Europæiske Union på udfordringerne i det næste årti er det nødvendigt at reformere en række markedsordninger. For flere produktionsområder har Kommissionen allerede forelagt konkrete forslag, og der vil blive fremsat yderligere i løbet af det kommende år. Beretningerne om olivenoliesektoren samt beretningen om tobak er for øjeblikket genstand for udførlige diskussioner både i EuropaParlamentet og også i Rådet. For at de fremtidige reformarbejder kan komme i gang, har Kommissionen udarbejdet en række analyser, der giver oplysning om den nuværende situation, om strukturen og først og fremmest om langtidsudsigterne på markederne for korn, mælk og kød. Et lignende materiale vedrørende udvikling af landdistrikter er ligeledes under forberedelse.
Vi bør være klar over, at vi med prisforslagene for det kommende år befinder os i en slags overgangsperiode. Prisforslagene er derfor i det væsentlige en forlængelse af de eksisterende ordninger. Men på de områder, hvor det forekommer os at være nødvendigt, bliver enkelte ordninger tilpasset den udvikling, der er sket i de økonomiske omgivelser.
Faldet i rentesatserne betyder, at der sker en justering af de månedlige tillæg til interventionsprisen for korn og ris samt ved lagerrefusionerne for sukker. Da støtten til hør blev nedsat af Rådet med 7, 5 % sidste år, uden at der den gang blev foretaget en justering af støtten til hamp, som kan erstatte hør i sædskiftet, foreslår vi på samme måde at reducere støtten til hamp for indeværende år. Støtten til akvakulturer, der blev indført i 1992 med henblik på at udligne pristabene, skal ligeledes i højere grad tilpasses den faktisk indtrådte prisudvikling.
Ifølge en undersøgelse, det britiske landbrugsministerium har foretaget, har der i de sidste fire år efter reformens indførelse fundet en overkompensation sted på 14, 3 milliarder ecu. Ikke i Storbritannien, hr. parlamentsmedlem, men i Den Europæiske Union! Jeg tvivlede meget på resultaterne af denne undersøgelse og den anvendte metode. Derfor pålagde jeg mine tjenestegrene at undersøge dette anliggende nøje. Resultatet lyder: Overkompensationen beløber sig til ca. 8 milliarder ecu i de sidste fire år ifølge mine tjenestegrenes vurdering.
Jeg vil her ikke uddybe debatten om dette spørgsmål, men kun henvise til det faktum, at sammenlignet med den hidtidige overkompensation forekommer den reduktion af udligningspræmierne, Kommissionen har foreslået, på 1, 4 milliarder ecu om året nærmest beskeden.
Hermed når jeg frem til den betænkning, hr. Sturdy har udarbejdet. De egentlige prisforslag omfatter 16 forordninger, hvoraf de 9 er vedtaget i den foreslåede form af Landbrugsudvalget. Jeg vil gerne rette en hjertelig tak til medlemmerne af Landbrugsudvalget, men først og fremmest til Dem, hr. Sturdy, som ordfører for Deres konstruktive samarbejde i forbindelse med udarbejdelsen af betænkningen om prispakken.
Lad mig nu komme ind på ændringsforslagene til de syv andre forordningsforslag. For det første: I nogle ændringsforslag forlanger De, at den nuværende størrelse af de månedlige tillæg bibeholdes. Ligesom andre sektorer nyder landbrugssektoren imidlertid godt af rentefaldet, som vi ikke må ignorere ved vores prisbeslutninger. Derfor kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag nr. 3, 7, 11, 15 og 17.
Ændringsforslag nr. 47 kræver på den anden side alle månedlige tilskud afskaffet for kornsektoren. Set med vores øjne ville det imidlertid betyde en væsentlig ændring, der ikke ville være i overensstemmelse med mottoet om, at der skal være kontinuitet i prisforslaget.
For det andet: Ændringsforslag 6, 8 og 9 vedrører rissektoren og har til formål at fremskynde den reform, der blev aftalt sidste år. Det største problem for øjeblikket i denne sektor er de store mængder af afgiftsfri importer fra EU's oversøiske områder. Dette problem kan imidlertid kun løses inden for rammerne af diskussionen i Rådet. Konsekvensen af en sådan ændring ville være mindre beskyttelse og mindre budgetomkostninger i form af en forøgelse af støtten. Hvad angår ændringsforslag 5, er det i denne situation mindre fornuftigt at støtte importerne ved en forud fastsættelse af importkvoterne.
For det tredje: Ændringsforslag 12, 13, 14 og 15, der vedrører sukkersektoren, har til formål at genindføre statsstøtte i Spanien og Portugal. Dette spørgsmål blev undersøgt indgående i 1995, da markedsordningen for sukker blev forlænget med seks år. Kommissionen er derfor imod, at denne sag nu tages frem igen.
For det fjerde: Ændringsforslag 18, 19 og 20 om hør og hamp. Disse forslag afviser vi af de indledningsvis nævnte grunde. For det femte: Ændringsforslag 25 og 26 om tobakssektoren: Det er ganske vist korrekt, at det gælder om at afstemme produktionen efter markedets behov, men dette problem kan kun løses ved en gennemgang af den nuværende ordning.
For det sjette: Ændringsforslag 2 vedrørende proteinafgrøder betyder en forbedring af proteinafgrøders konkurrenceevne i forhold til andre markafgrøder. Kommissionen er indforstået med formålet med dette forslag, men har allerede foreslået en forbedring i forbindelse med nyfastsættelsen af præmierne til markafgrøder. Jeg minder om, at udligningsstøtten til proteinafgrøder bibeholdes, mens støtten til korn og oliefrø skal beskæres.
For det syvende, ændringsforslag 30 vedrørende olivenolie: De foreslåede principielle ændringer bør efter vores mening diskuteres inden for rammerne af reformforslagene. For det ottende, ændringsforslag 27 til 29 om oksekødsektoren: Præmieordningen for tyre hjemler kun støtte til 10 måneder gamle tyre. I den alder er det ganske vist ikke muligt at skelne mellem tyre til tyrefægtninger og andre tyre. Den anden præmie for 22 måneder gamle tyre er jo, som De ved, blevet afskaffet i mellemtiden.
For det niende, ændringsforslag 1 og 4 om forlængelse af undtagelsesordningen i relation til fugtighedsindholdet - hr. Sturdy har omtalt spørgsmålet: Denne bestemmelse falder inden for Kommissionens kompetenceområde, således at ændringsforslaget er overflødigt. Men jeg anerkender, at en sådan undtagelsesordning altid er blevet ydet tidligere, og at den ville være i overensstemmelse med denne prispakkes samlede koncept.
For det tiende, ændringsforslag 10: Her kan jeg ganske vist ikke acceptere ordlyden af dette ændringsforslag, men jeg mener, det er værd at overveje dette forslag om at optage rissædekorn i den nye fælles markedsordning, såfremt der træffes alle forholdsregler med henblik på at forebygge alvorlige forstyrrelser af markedet for sædekorn.
For det ellevte: Ændringsforslag 21 til 24 vedrører vinsektoren og har til formål at give et års udsættelse med den som led i sidste prispakke trufne beslutning om at udelukke spisedruer fra destillation. Disse ændringsforslag er ikke acceptable for mig. Der foreligger en beslutning, der nu skal gennemføres. Jeg har ganske vist forståelse for, at gennemførelsen af denne ændring kan forårsage lokale markedsproblemer i begyndelsen. Jeg vil derfor forfølge denne tanke yderligere og mener, at man kunne finde frem til en fornuftig midlertidig løsning inden for rammerne af den fælles markedsordning for frugt og grøntsager.
For det tolvte: Ændringsforslag 48 til 50 vedrører forhøjelse af det samlede areal for nye beplantninger for produktionsårene 1997/98 og 1998/99. For førstnævnte produktionsår er de nye beplantninger allerede fastsat inden for rammerne af forordning 15/92, og det ville derfor ikke være begrundet at foretage nogen yderligere forhøjelse. Ændringsforslag 49 til 51 kræver den obligatoriske destillation afskaffet. Efter min mening ville det imidlertid være mere fornuftigt at afklare spørgsmålet som led i reformen af vinsektoren.
Lad mig nu komme ind på betænkningen udarbejdet af hr. Funk, som jeg også gerne vil takke. Han beskæftiger sig med problemet vedrørende forskudsbetalingerne for oliefrø samt forslaget om at nedsætte udligningsstøtten for markafgrøder. Hvad angår den foreslåede udsættelse af forskudsbetalingerne for oliefrø, så peger de seneste data om gennemførelsen af 1997-budgettet på, at der skulle være opnået tilstrækkelige besparelser. De vil være så store, at der er mulighed for at afholde de næste forskudsbetalinger for oliefrø over 1997-budgettet på grundlag af de eksisterende bestemmelser.
Men herved er problemet ikke løst for 1998 og 1999. Under forudsætning af, at det foreløbige budgetforslag fra Kommissionen, ikke fra GD VI, er korrekt for 1998, er vi henvist til at gennemføre besparelser på 1, 353 milliarder ecu ved at nedsætte støtten til markafgrøder; ellers var vi nødt til at overføre 1998-forskudsbetalingerne for oliefrø til 1999-budgettet. Men dermed ville vi kun udskyde problemet til 1999-budgettet. En anden mulighed, der imidlertid også er blevet omtalt i dag, var at nedsætte alle poster på 1998-budgettet i samme grad, hvilket ville betyde, at der især ved de poster, hvor bevillingerne er meget knappe, ligeledes ville opstå problemer, mens overkompensationen ville blive opretholdt på kornområdet.
Heraf fremgår det tydeligt: Ved at udsætte forskudsbetalingerne opnår vi kun besparelser tilsyneladende, da de besparelser, der opnås i ét budgetår, betyder udgifter i et andet budgetår. Hvis udligningsstøtten for markafgrøder derimod sættes ned, opnår vi reelle besparelser i alle fremtidige budgetter.
Jeg vil gerne understrege, at EUGFL-budgettet i sagens natur må være underkastet svingninger. Hvem ville i dag for eksempel kunne forudse høstudbyttet i efteråret 1998? Ikke mindst Europa-Parlamentet har gentagne gange krævet princippet om budgetdisciplinen overholdt, og i overensstemmelse hermed fordrer budgettets gennemførelse, at Kommissionen undgår unødvendige udgifter, hvor det er muligt.
Også Revisionsretten understreger med jævne mellemrum dette aspekt. I tilfælde af overkompensation i en bestemt sektor - som den, der er indtrådt i sektoren for markafgrøder ifølge de beregninger, der blev nævnt indledningsvis - skal Kommissionen følgelig handle. Af den grund kommer Kommissionen heller ikke udenom at opretholde sit forslag om at nedsætte udligningsstøtten til markafgrøder.
Om de ændringsforslag, der vedrører en modulering af udligningsstøtten til de forskellige producenter ved at reducere jordudtagningspræmien, men uden en ændring af kornpræmien, vil jeg gerne sige, at denne tanke allerede afspejler sig i kommissionsforslaget. En udførlig analyse af udligningsstøttens fordeling i markafgrødesektoren vil blive et af nøglepunkterne i den fremtidige sektorundersøgelse. Jordudtagningens udvikling har haft stor indflydelse på kornproduktionen i Fællesskabet i de senere år. Ved at fastsætte udligningsstøtten for jordudtagning på samme niveau som udligningsstøtten for korn ville der blive foretaget en indirekte modulering.
Jeg vil også tillade mig at komme med nogle bemærkninger til hr. Baldarellis betænkning. Først vil jeg gerne takke ordføreren og medlemmerne af Landbrugsudvalget for den positive indstilling, de har vist Kommissionens forslag om ændring af den særlige ordning for hård hvede. Forslaget er i overensstemmelse med de bestræbelser, som udfoldes med henblik på at forenkle markedsordningen, og som også deles af Rådet. Men det er indlysende, at forenklingen ikke må føre til, at budgetudgifterne stiger. I denne forbindelse skal jeg også erindre om, at sammenlignet med andre markafgrøder er sektoren for hård hvede det område, der modtager den højeste støtte over budgettet. Jeg må her give hr. minister van Aartsen ret, når han har gjort opmærksom på, hvilke finansielle konsekvenser det ville få, hvis man her ville opfylde alle ønsker.
Med hensyn til ændringsforslag 2, 7 og 10 om forhøjelse af det maksimale garantiareal specielt for unge landbrugere er Kommissionen ganske vist enig i Landbrugsudvalgets forslag, men dette ønske er allerede imødekommet ved at omstille ordningen fra individuelle præmierettigheder til maksimale garantiarealer. Indførelse af en særlig ordning for unge landbrugere ville ikke kun komplicere administrationen af ordningen yderligere, det er også i strid med princippet om, at de maksimale garantiarealer generelt står til disposition for alle producenter.
De ændringsforslag, hvorefter der gradvis skal indføres en forpligtelse til at anvende certificeret sædekorn, svarer indholdsmæssigt absolut til Kommissionens opfattelse. Ganske vist anser Kommissionen dette for et forvaltningsspørgsmål, der skal reguleres inden for rammerne af dens kompetence.
Til sidst vil jeg gerne komme ind på den mundtlige forespørgsel om jordudtagningssatsen for 1998-høsten. Hvad angår dette spørgsmål, så er jeg helt klar over, at landbrugerne inden udsåningen, det vil sige inden efteråret, ønsker klarhed over, hvor stor en del af deres arealer de skal udtage ved 1998-høsten. Jeg indrømmer, at indeværende år har været et udtalt gunstigt år for eksporterne, således at vi i slutningen af produktionsåret har indført eksportafgifter for hvede og hvedeprodukter. Interventionslagrene ligger formentlig kun på ca. 2 millioner tons i slutningen af produktionsåret og består først og fremmest af rug og byg. Men det er ikke nogen grund til at træffe forhastede beslutninger, for der foreligger hverken et tilsagn eller en retlig forpligtelse til at stille forslag eller træffe beslutning inden den 30. juni 1997. Jeg minder dog om, at hvis der ikke foreligger noget kommissionsforslag eller der ikke træffes nogen rådsbeslutning om et sådant forslag, så ville standardsatsen på 17, 5 % gælde.
Naturligvis vil jeg derfor stille et forslag, men på to spørgsmål må jeg desværre for øjeblikket blive Dem svar skyldig, nemlig dels på spørgsmålet om, hvilken sats vi konkret vil foreslå, dels på spørgsmålet om tidspunktet. Grunden er, at jeg gerne først vil handle, når jeg kender sagens fulde sammenhæng. Så snart der er klarhed over sagen, vil jeg hurtigst muligt fremsende et forslag.

Cunha
Hr. formand, jeg vil gerne have et punkt præciseret. Kommissæren begik efter min mening en fejl, da han i forbindelse med forslagene om sukkerpriser sagde, at han ikke kunne acceptere ændringsforslag nr. 12-15, fordi de indebærer en genindførelse af national støtte. Det er forkert, da der for Portugals vedkommende ikke er tale om genindførelse, men om indførelse slet og ret, da vi i Portugal først nu er begyndt at producere sukker med henblik på opfyldelse af den tildelte produktionskvote.

Fantuzzi
Hr. formand, fastsættelsen af landbrugspriserne her i år minder om en kinesisk æske, idet der i denne findes både en lille og en stor pakke. Den lille pakke er ganske lille, og står for en status quo, der er mere fuldstændig, end man nogensinde har set her i salen, i henseende til priserne og de hermed forbundne foranstaltninger. Den er behandlet i hr. Sturdys betænkning. Den store pakke er derimod centnertung, og den indebærer en nedskæring af støtten til sædekorn og frø med 1, 4 milliarder ECU for 1998. Den er behandlet i hr. Funks betænkning.
Jeg begynder med den lille pakke. Hr. Sturdy har udført et godt stykke arbejde og realistisk og strengt givet afkald på enhver form for demagogi. Jeg må sige, at vi socialdemokrater vil gå videre, idet vi vil stemme nej til enhver form for udgifter, også dem, der er godkendt i Landbrugsudvalget. De forskellige tilbageværende problemer i landbrugssektorerne skal behandles i de drøftede reformer, og ikke her i forbindelse med prisfastsættelsen. Heri er vi enige med Dem, kommissær Fischler. Den eneste undtagelse - med forlov - er vinen, idet det reformforslag, der ligger på bordet, og som De omtaler, i realiteten ikke er på bordet mere. Fra 1994 har man koldt og roligt ladet dette ligge i skuffen, og Parlamentet kan ikke lukke øjnene herfor. Vi kræver derfor afskaffelse uden forøgelse af udgifterne af den pligtmæssige destillation som et tegn, der angiver, at visse instrumenter er utilstrækkelige og ikke svarer til nutidens forhold, hvorfor de bør afskaffes én gang for alle for at give plads til producenterne og markedet.
Og så går jeg over til den store pakke. Hr. Funk har ladet en lejlighed gå fra sig ved fuldstændig og direkte at modsætte sig enhver nedskæring, der er foreslået af Kommissionen, med hensyn til frø og sædekorn og foregiver under anvendelse af regnskabsmæssige kunstgreb ikke at se de virkelige problemer. Forskuds- eller efterbetalingerne for olieholdige frø er et blændværk, der varer en dags tid, men når regnskabets time slår, kommer det igen, enten vi vil det eller ej. At sætte sin lid til den kroniske generøsitet i Kommissionens bevillinger til landbrugsudgifter, som vi synes at skulle se også i 1997, og som endelig vil gøre det muligt at rette op på alting uden at såre nogen også i 1998, synes mig en smule for letkøbt, hr. Funk.
Er vi eller er vi ikke budgetmyndighed som parlament? Skal vi kræve eller undlade at kræve at have et ord at skulle have sagt, også vedrørende de obligatoriske udgifter? Dette er grunden til, at hr. Funk i en så stiv og konservativ betænkning har forpasset muligheden for at lade Europa-Parlamentet tale vedrørende objektive problemer, der findes i vort landbrugs budget. Jeg er misundelig på rådsformanden, idet han allerede ved, hvorledes det vil gå ved afstemningen på torsdag. Jeg beklager kun at han, dersom han havde overværet forhandlingen, og ikke blot hørt ordførernes mening, ville have forstået, at vi ikke alle deler ordførernes opfattelse vedrørende disse ømtålelige betænkninger, og særlig at vi ikke alle er enige i hr. Funks opfattelse.
Vor gruppe vil forsvare landbrugernes sag, men de forsvares ikke hensigtsmæssigt ved, at man stikker hovedet i busken. Vi ved, at uligevægten inden for den fælles landbrugspolitik skaber alvorlige problemer, også af finansiel beskaffenhed. Betænkningen om samhørigheden fortæller os om indkomstfordelingsproblemerne i den fælles landbrugspolitik. I de overslag over overkompensationen, der blev forelagt af Kommissionen i går, findes der endnu andre. De krav, der stilles af den nye politik for udviklingen af landbruget, består fortsat, og vi kan ikke længere slå os til tåls med erklæringer fra kommissæren. Og vi er ikke overbevist om rigtigheden af, at det alene er De Femten i ECOFIN-rådet, der skal træffe afgørelser for landbrugerne og deres fremtid. Det tilkommer Parlamentet at give sit besyv med, og vi har som Den Socialdemokratiske Gruppe fremsat visse forslag, f.eks. ved at begynde med at sætte spørgsmålstegn ved visse fordrejninger inden for kompensationsordningerne ved at nedsætte kompensationen for frivillig jordudtagning, der i stadig videre omfang risikerer at undergrave hele ordningen med tvungen jordudtagning, og ved ikke længere at udsætte spørgsmålet om regulering af støtten og straks begynde med i hvert fald at nedsætte denne kompensation, så den kommer til at svare til indkomsttilskuddene.
Jeg er ikke enig i nedskæringen med 7 % af indkomsttilskuddene, ikke fordi der er tale om nedskæringer, men fordi der er tale om generelle nedskæringer, som følgelig kan bevirke større uretfærdighed.
Ved vore ændringsforslag regner vi i Den Socialdemokratiske Gruppe med at spare ca. 500-600 millioner ECU på budgettet for 1998. Det er ikke nok, men et første tegn, et første fremskridt i retning af ansvarlighed. Vi får se, om de øvrige grupper vil følge os, og vi vil bestræbe os på at acceptere en rigoristisk holdning over for betænkningen af Sturdy og en mere liberal holdning over for betænkningen af Funk. Det vil være rigtigt at være streng over for den lille pakke og sende den store pakke tilbage til afsenderen.
Hvad angår afsenderen har jeg ikke forstået - kommissær Fischler - hvorfor De har sagt til landbrugsministrene, at der ikke længere var budgetmæssige grunde til at nedsætte tilskuddene til frø og sædekorn. Det var efter min opfattelse ikke særlig klogt. Vi har for os det foreløbige udkast til budget for 1998, der er vedtaget i Kommissionen. Der er tale om en nedskæring, men hvis jeg ikke tager fejl, er den der for at sikre ligevægt på budgettet for 1998, og også efter at have hørt rådsformanden føler jeg anledning til at sige, at hvis denne manøvre, kommissær Fischler, kun er et skuespil, må De være så venlig at sige os det rent ud. Hvis De derimod har lyst til virkelig kamp, skal De vide, at Den Socialdemokratiske Gruppe trods de bestående meningsforskelle er rede til at tage denne alvorligt op.

Cunha
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, til en start takker jeg hr. Sturdy for hans betænkning, der er karakteriseret ved sund fornuft og ansvarsfølelse. Jeg takker ligeledes hr. Baldarelli for den forståelse, han i sin betænkning udviser for Portugals særlige problem, som er ret så følsomt, hvilket han og Landbrugsudvalget har forstået. Forhåbentlig vil også Kommissionen og Rådet kunne indse det.
Til en start vil jeg fremsætte et par uddybende kommentarer til hr. Funks betænkning. Vi må anstændigvis medgive, at det er et følsomt emne, den behandler, og at Kommissionen har ret i, at godtgørelserne til kornsektoren er for store. Ikke at indrømme dette er det samme som at hævde, at det er dag, når det rent faktisk er nat! Og frem for alt må det erkendes, at der ikke længere er nogen grund til, at jordudtagningssatsen ikke skulle være den samme som støttesatsen.
Der er imidlertid også andre vigtige faktorer at tage hensyn til. For det første kan en sådan midlertidig nedskæring af støtten kun retfærdiggøres, hvis der ikke er nogen som helst manøvremargen i landbrugsbudgettet. Men det er ikke tilfældet. Budgettendenserne peger ikke i denne retning. Desuden har udgifterne til den fælles landbrugspolitik siden 1992 systematisk ligget 5 % under retningslinjen, og disse penge går tilbage til medlemsstaterne. Jeg foretrækker imidlertid, at pengene - om end de er dårligt fordelt - forbliver hos landbrugerne, frem for at de tilbagegives til medlemsstaterne til andre formål end de landbrugsmæssige.
For det andet skal det understreges, at de europæiske landbrugeres problemer ikke løses med midlertidige, løsrevne og spredte nedskæringer i støtten til markafgrøder. Den fælles landbrugspolitik er præget af en gennemgribende mangel på balance, og det er nødvendigt, at Kommissionen, Rådet og alle andre involverede ser dette problem i øjnene. Vi tager for givet, at GATT vil have en ensartet indvirkning på hele det europæiske landbrug, hvilket langt fra er i overensstemmelse med realiteterne! Der er ugunstigt stillede regioner, som vil komme i en endog meget vanskelig situation. Derfor skal den kommende landbrugsreform forholde sig seriøst til spørgsmålet om ligelighed i fordelingen af indkomststøtten. Jeg er enig med kommissæren. Der skal udformes en støtteordning, som er afkoblet produktion, mængde og produktivitet. Kun på denne måde kan vi imødegå de reelle problemer i det europæiske landbrug, som langt fra er homogent, men tværtimod udpræget heterogent.

Santini
Hr. formand, hr. minister, hr. kommissær, Kommissionen har vedtaget landbrugsprispakken for høståret 1997/1998 uden, som vi allerede har bemærket, at yde større fornyende bidrag til situationen i dag, og jeg vil i denne forbindelse give udtryk for min påskønnelse af de bestræbelser, der er foretaget af ordføreren, hr. Sturdy, for at rokke ved denne ubevægelighed og fastholden af forstenede synspunkter. Og de er stadig forstenede, særlig efter kommissærens bemærkninger, idet han som altid ikke har faret med lempe under beskæringen af vore ændringsforslag.
På nær nogle få undtagelser indeholder forslagene på ny bestemmelser vedrørende priser og markedsordningen, der stemmer med den politik for stabilitet, der førtes dagen efter reformen af 1992. Som et delvist påskud for disse magre forslag anføres også den løbende revision af visse store fællesmarkedsordninger, som f.eks. ordningerne for tobak, olivenolie, kød og snart - håber vi - mælk. Udover dette ubevægelige grundlag findes der mindre justeringer, som det er værd at erindre. For det første er der beskæringen af de månedlige forhøjelser af interventionsprisen for korn og ris og godtgørelsen af udgifterne til oplægning af sukker, som sker under hensyntagen til rentefaldet. For det andet er der satsen for støtte til fremme af anvendelsen af hør, der skal fastsættes til nul, fordi der findes fonde, der modtager større beløb end nødvendigt for de fremmende foranstaltninger, hvorfor den samlede støtte pr. hektar nedsættes med samme beløb. For det tredje er der nedsættelsen af hektarstøtten for hamp, der sker med 7, 5 % for at undgå, at hamp bliver mere interessant end hør som følge af nedsættelsen af støtten til dette produkt.
De budgetmæssige konsekvenser af alle disse forslag andrager efter Kommissionens overslag en besparelse på 82 millioner ECU for 1998. Det er yderligere værd at huske på, at Kommissionen allerede har foreslået en nedsættelse af støtten til markafgrøder, hvilket som nævnt af andre kolleger skal frigøre et beløb på 1, 4 MECU. Dette sker naturligvis for på ny at sætte gang i oksekødet. Konjunkturstigningen i kreditbehovet for regnskabsåret 1997 andrager som opgjort i februar 41.050 millioner ECU, hvilket betyder en budgetoverskridelse på 245 millioner ECU og giver en margin på 755 millioner ECU i forhold til retningslinjen.
Der er - i budgettet - bebudet en meget betydelig nedgang i behovet for bevillinger inden for oksekøds- og fårekødssektoren, der i det væsentlige skyldes markedspriser, som er for høje i forhold til dem, der var forudset i budgettet. Der sker ligeledes en betydelig nedsættelse i sektoren for mælk og mejeriprodukter, særlig på grund af den supplerende afgift, som dels skal opføres i afsnittet for perioden 1995/1996 og dels er anslået for perioden 1996/1997.
En nedgang i behovet for bevillinger til markafgrøder skyldes først og fremmest de olieholdige frø. Yderligere forudses en nedgang i behovet i andre sektorer, navnlig sektorerne for sukker, tørfoder, gartneriprodukter, tobak, æg og fjerkræ foruden fødevaretilskuddet.
Som vi har bemærket under denne forhandling, har man lavet en form for sammenkogt ret af den traditionelle betænkning om landbrugsprispakkerne og yderligere to betænkninger, den ene afgivet af hr. Funk og den anden af hr. Baldarelli, som i en vis forstand supplerer den, styrker den og gør den fremtidsrettet.
Hvad angår hr. Funks betænkning finder jeg at denne bør støttes, navnlig på området for stabilisering af oksekødssektoren, forslaget om ikke at udsætte betalingerne for olieholdige frø, men fra den 16. oktober alene at betale den del af acontobeløbene, som der ikke er dækningsmulighed for i budgettet for 1997.
I hr. Baldarellis betænkning er der grund til at understrege forslaget om en forøgelse af de nationale arealer til dyrkning af hård hvede for at hjælpe de unge producenter og på ny bringe ligevægt i vurderinger, der i dag er overhalet af tiden.
Hvad angår arealerne støtter jeg en appel fra hr. Rosado Fernandez, som desværre ikke er til stede i dag - han er i Portugal, hvor republikkens præsident har tildelt ham en æresbevisning - men han har bedt mig overbringe følgende budskab: «Portugal har i dag et garanteret areal på 35.000 hektar, men der findes i virkeligheden 90.000, og potentialet overstiger i historisk gennemsnit 100.000 hektar.« Der opfordres kort sagt til at tage en smule hensyn til tallene, størrelsesforholdene og virkeligheden i samtlige de europæiske landbrugeres interesse.

Mulder
Hr. formand, eftersom jeg mener, at det er første gang, at hr. minister Van Aartsen er til stede her i dette plenarmøde i Strasbourg, skal der lyde et særlig velkomst til ham.
Hr. formand, prispakken, som vi drøfter i aften, præges først og fremmest af den stramme budgetpolitik, som i øjeblikket føres i de forskellige medlemsstater. Den Liberale Gruppe støtter med et meget stort flertal Kommissionens forslag om ikke at lade landbrugsbudgettet stige med mere end 0, 45 %, og i forbindelse hermed støtter den også størstedelen af Kommissionens forslag på prisområdet.
Vi vil understrege, at forhøjelsen af landbrugsbudgettet trods alt er beskeden. Den Europæiske Unions samlede budget stiger jo med 3 %, og det skyldes først og fremmest, at regionalfondenes budget stiger med 8 %, mens der netop her er tale om et gevaldigt underforbrug. Jeg mener, at det vil være meget vanskeligt at forklare.
Vi er imod Kommissionens forslag om at nedsætte støtten til markafgrøder. Vi har en række argumenter til støtte herfor. For det første er Kommissionens forslag dårligt underbygget. Først sagde man, at det skyldtes BSE-krisen. Derefter kom det argument, for øvrigt først i denne uge i en grundig publikation fra Kommissionen, at det var, fordi der skulle være betalt 6 mia. for meget. Hvordan er det gået til? Har Kommissionen analyseret, hvad effekten har været af ændringen i det agromonetære system pr. 1. januar 1995? Er det ikke sådan, at de lande, der har devalueret, fik betalt alt for meget, og er det ikke sådan, at vi i øjeblikket stadig kompenserer disse lande, fordi de igen har stærke valutaer? Det er alt sammen meget vanskeligt at forklare over for landene med stærk valuta og bønderne dér. Vi tror, at det især er et spørgsmål om troværdighed. Det blev i 1992 sagt nogenlunde sådan: Vi fastholder det i 6 år. Vil Kommissionen nu også indføre denne indkomststøtte for andre sektorer, så taber den troværdighed, når den sådan uden videre indfører et dårligt underbygget system. Vi deler for øvrigt det synspunkt i Kommissionen, at hvis der et sted kommer en forhøjelse, uanset hvilken sag det drejer sig om, skal den kompenseres et andet sted.
Til slut mener jeg, at det vil være det bedste, at forskuddene til oliefrø betales så hurtigt som muligt og at overføre dem for 1998 til 1999, sådan som Kommissionen foreslår.

Jové Peres
Hr. formand, hr. Sturdys betænkning og hr. Funks betænkning har et fælles træk, nemlig at de står over for de samme økonomiske betingelser, hvilket på sin vis også gælder for hr. Balderellis betænkning. I denne forbindelse er det på sin plads at minde om, at i de seneste år har landbrugsudgifterne ligget under de grænser, der er fastsat i budgetretningslinjen.
Hvis man forsøger at opnå en økonomisk margen til andre politiske formål, bør man sætte tingene i deres rette perspektiv. Hvad angår hr. Funks betænkning, kompliceres situationen yderligere af, at der i forbindelse med problemet er tale om en meget prekær omstændighed, som har været behandlet i et undersøgelsesudvalg, i hvilken forbindelse der er fremsat henstillinger om finansieringen. Jeg mener, hr. Funks betænkning har en lang historie, og jeg mener, at han lige fra begyndelsen har formået at anskue et yderst vanskeligt problem på en afbalanceret måde. Derfor vil jeg give udtryk for min gruppes støtte til hr. Funks betænkning.
Hvad angår betænkningen om prispakken, må jeg sige, at sådan som den så ud i sin oprindelige form, da Kommissionen præsenterede den, havde min gruppe mange forbehold. Jeg mener ikke, at resultatet er blevet væsentligt bedre efter debatten i udvalget.
Jeg håber, at det endelige resultat af afstemningerne vil få min gruppe til at mene, at nogle af aspekterne i prispakken er væsentligt forbedret, men på nuværende tidspunkt er der store forbehold.
Til sidst vil jeg ønske hr. Baldarelli til lykke med hans betænkning samt give udtryk for min gruppes uforbeholdne støtte.

Graefe zu Baringdorf
Hr. kommissær, jeg tror ikke, det er budgetproblemer, der bevæger Dem. Sådan var det for et halvt år siden. Argumenterne har ændret sig. Men selvom det var budgetproblemer, er der jo også andre muligheder for at foretage besparelser. Jeg har allerede gjort opmærksom på i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, at en lineær nedskæring er meget lidt fantasifuld. Den løsning er heller ikke økologisk. Den er heller ikke social. De ønsker at udforme præmierne økologisk og socialt, sådan lyder hele tiden Deres udsagn i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter. Hvorfor begynder De så ikke på det i dette forslag, når det nu drejer sig om nedskæring og besparelse? De har jo alligevel i dag afsløret en ganske særlig logik, når De siger: Fordi vi har reduceret hør, er vi også nødt til at reducere hamp, ellers har den en fordel, og oliefrø har en fordel, fordi vi reducerer ved korn. Hvad der ligger bag, er jo, at De altid betragter prisnedsættelsen som den naturligt givne vej frem.
Hr. Funk, til Dem må jeg naturligvis sige, at vi som gruppe støtter Deres betænkning. Men De gør det ikke just let for os. Vi har jo forsøgt at få denne sag til at falde ved at stille et ændringsforslag - det foreligger igen, og jeg er spændt på, hvordan Deres gruppe vurderer det og vil stemme - men med det forbehold, at vi når frem til en reform af udligningsbetalingerne, som tager hensyn til social-økologiske kriterier, og som indeholder en degression, altså en faldende skala, og en kraftigere orientering i retning af økologiske dyrkningsmetoder. Det har De altid blankt afvist i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter. Lignende ændringsforslag er kommet fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. De gør det svært for os her. De er jo som gruppe - ikke Dem personligt, De skal jo repræsentere det - lige så obsternasig som Kommissionen, der siger »nedskæring«, og De siger »nej«! Men herimellem må der jo findes muligheder, i det mindste for fremtiden.
Det samme gælder for jordudtagningen. Hr. kommissær, der er stillet et ændringsforslag - det kom De ikke ind på - nemlig om næste år at tillade, at de udtagne arealer, hvorpå der er dyrket kløver, også må udnyttes. De ved, Europa-Parlamentet allerede vedtog dette forslag sidste år med flertal, hvilket jo ikke nødvendigvis fører til, at Kommissionen skal følge det, men det ville da glæde mig meget, hvis De ville se nærmere på dette problem. Jeg er også her igen spændt på, hvordan Deres gruppe vil stemme om vores nuværende forslag. Måske kunne vi jo gøre vores afstemning i min gruppe betinget af det. Hvis socialisterne stemmer anderledes, har De brug for os, for at vi får flertal på dette punkt. Det var måske en mulighed for at nå frem til en udligning.
Men alt i alt står vi, hr. kommissær, efter min opfattelse på tærskelen til reformen - det har De gjort os klart - og så burde udgangspunktet komme klart til udtryk.
Jeg mener, vi skal gøre det klart, at vi ønsker at orientere os væk fra verdensmarkedet hen imod det indre marked. Vi skal gøre det klart, at vi ikke giver udligningsstøtte til alle arealer. Vi skal gøre det klart, at vi ikke længere ønsker nogen eksportsubventionering, og vi skal gøre det klart, at det, der var de flankerende foranstaltninger, gøres til det centrale i udviklingen af landdistrikter, hvor vi naturligvis har brug for penge. Det forstår jeg alt sammen, men der må naturligvis ikke ske en total tilsidesættelse af de andre områder, kun for at vi kan finansiere det.

Barthet-Mayer
Hr. formand, hr. Kommissær, kære kolleger, jeg har en mærkelig fornemmelse af, at vi i denne debat er helt ude af trit. De budgetmæssige og økonomiske overvejelser, de såkaldt nødvendige forudsætninger for, at frihandelen kan fungere, den såkaldt uundgåelige internationalisering lammer enhver overvejelse af en grundlæggende definition af egentlige politiske retningslinjer.
Siden 1992 har vi talt om reform af den fælles landbrugspolitik, indarbejdelse af kravene om beskyttelse af miljøet, af politikken for udvikling af landdistrikter, af opretholdelsen af befolkningerne og beskæftigelsen i landdistrikterne osv. Hvad tjener så alle disse smukke principerklæringer til, hvis de ikke følges op af nogen form for konkret initiativ til at ændre den fælles landbrugspolitiks mekanismer? Hr. Kommissær Fischler, De har over for os gentaget Deres engagement for en mere harmonisk fælles landbrugspolitik, der kan blive en egentlig drivkraft bag udviklingen af landdistrikterne. I virkeligheden giver De dog kun valget mellem en nedsættelse af priserne eller en jordudtagning som sikkerhed for den fælles landbrugspolitiks fremtid. Undskyld mig, men det forekommer mig, at De mangler lidt fantasi, når De begrænser Dem til regnskabsmæssige løsninger, mens landene i Central- og Østeuropa venter på håndgribelige tegn om den kommende fælles landbrugspolitik, og mens de kommende forhandlinger i WTO nærmer sig med hastige skridt.
Der hviler et større og større pres på Unionen for at fremskynde liberaliseringen af landbrugsmarkederne. For at tage højde herfor må den fælles landbrugspolitik baseres på nye grundlæggende initiativer. Prispakken forekommer acceptabel i forbindelse med den nuværende budgetstramhed. Vi bør alle gøre en fælles indsats, og det er i denne ånd, at min gruppe accepterer at støtte Kommissionens forslag. Når dette er sagt, er det uacceptabelt, at denne pakke ikke indeholder nogen form for politiske retningslinjer. Den påberåber sig at være neutral, men dens regnskabsmæssige neutralitet vidner om manglen på grundlæggende politiske overvejelser. Uden at bruge flere penge havde man kunnet bruge pengene bedre ved at omlægge fællesskabsstøtten til de politiske prioriteter, der så ofte nævnes.
Det er stadig denne bogholderiånd, der foranlediger Kommissionen til at finansiere foranstaltningerne vedrørende BSE på grundlag af producenter af visse markafgrøder. Det er ganske vist nødvendigt af afbalancere støtten mellem de forskellige produktionssektorer, og det er sandt, at kornsektoren længe har indkasseret store overkompensationer fra EUGFL. Men jeg må modsætte mig de teknikker, der anvendes, for de blander sektorerne og risikerer at skabe en præcedens, der vil kunne anvendes efter ønske i forbindelse med forskellige presserende budgetmæssige situationer. Kunne man ikke nå frem til dette resultat gennem en bedre global ligevægt mellem de generelle økonomier og navnlig gennem anvendelse af uudnyttede bevillinger?
Med hensyn til jordudtagning er det endnu en gang denne regnskabsmæssige vedholdenhed, der dominerer. Min gruppe har altid været imod dette system. Hvert år beslutter man således generelt, hvor mange hektarer der skal forblive uproduktive. Det er det, der chokerer mig. Man ræsonnerer nu kun ud fra en global regulering af markedet, idet det eneste mål er at nedsætte produktionen. Hvad med at producere bedre? Det er muligt at regulere produktionen ved at orientere den mod en produktion af høj kvalitet eller ved at støtte eksporten, for ikke kun at tænke i retning af kvalitet. I øvrigt er en egentlig braklægning ikke uproduktiv. Braklægning fungerer som en økologisk genopbygning, mens jordudtagning blot er en fantasiløs forvaltning af produktionen. Endelig forekommer det mig absurd at adskille prisspørgsmålet fra spørgsmålet om jordudtagning. Hvordan kan producenterne planlægge deres aktiviteter under disse forhold?
Afslutningsvis må man, selv om vi kan tilslutte os størstedelen af Kommissionens forslag med hensyn til priser og andre foranstaltninger, beklage, at de ikke indgår i et frivilligt skridt hen imod en omlægning af støtten for at gennemføre målsætningerne for en varig fælles landbrugspolitik, der er den eneste måde, hvorpå man kan sikre de små bedrifters overlevelse og rentabilitet og opretholde en social struktur i landdistrikter.
Hr. kommissær, hvis man ikke vil have en fælles landbrugspolitik, der producerer, må man en dag ophøre med at bruge indtægterne fra den.

Nicholson
Hr. formand, jeg vil benytte lejligheden til først at lykønske begge ordførerne med de betænkninger, de har forelagt her i aften. Jeg er ganske enig i alt det, hr. Funk sagde. Han fremførte sine argumenter meget klart og kortfattet, og jeg forstod dem alle.
Dette er et såkaldt 'roll over'-budget, der ikke indeholder mange ændringer. Prispakken får ringe eller ingen virkning for landmændene. Ordføreren sagde, at det kommer til at koste 170 mio. ecu. Efter at have lyttet til Kommissærens ord her i aften ville jeg gerne vide, hvor stor en del af deres rapporter, de rent faktisk ender med at få vedtaget, for det ser ud til, at han forkaster alle vore forslag. Hvad er der tilbage?
Vi kan snakke, så længe vi vil her i Parlamentet, men når alt kommer til alt, er det det, der sker ude på gårdene, der tæller. Jeg kommer fra et område i Nordirland. Det ved kommissæren udmærket godt, for han er træt at af høre mig fortælle om det. Hvis man er landmand der, især med kvæghold, eller hvis man dyrker korn, er der ikke meget håb for fremtiden.
På grund af BSE-krisen er kødpriserne lavere end nogensinde før. Det har ikke noget at gøre med Europa. Europa-Kommissionen har ydet stor bistand. Men hvis man dyrker korn eller fremstiller oksekød, er der ikke nogen mulighed for at skabe et overskud eller bare for at overleve. Det må vi tænke på. Der er ikke meget håb om på nuværende tidspunkt, at situationen bliver bedre. Der er ikke meget håb for fremtiden for landmændene i det område. Landmændene betaler en meget høj pris for BSE-krisen. Det gør ondt, det skærer i hjertet og gør også ondt i tegnebogen- og det er jo der, det gør mest ondt.
Et andet forhold, der påvirker dem meget for øjeblikket, er, at pundet er så stærkt over for ecu'en, over for prisen på det grønne pund. Det er bestemt den britiske regerings ansvar. Jeg håber, at mine kolleger på den anden side her i Parlamentet lægger pres på den nye landbrugsminister for at få støtte.

Martinez
Hr. formand, vi har den fremragende betænkning af hr. Baldarelli om hård hvede og den ligeså fremragende betænkning af hr. Funk. Vi er i det store hele enige med dem. Men hr. Sturdy er et problem, for han er englænder, en sympatisk englænder, hvilket er en sjældenhed, en varm og menneskelig englænder. Desværre har hr. Sturdy de samme anti-landmandsholdninger som de angelsaksiske herremænd, læs blodsugere.
Teknisk set foreslår han naturligvis som altid den store masse, de seksten forordninger om vin, svin, hør osv., idet det centrale punkt er en fastfrysning af priserne, en nedsættelse af støtten til de store afgrøder, nemlig 7 % mindre til korn, 4 % til olieholdige frø, 26 % til jordudtagningsstøtten, alle forslag, der har til formål at lade kornavlerne betale prisen for de fejl, som de britiske industrifolk har lavet. Hr. Sturdy har forsøgt at udligne faldet i de månedlige stigninger, men som det altid er tilfældet med denne form for elendighed og stramhed, har han fundet sin overmand, nemlig hr. MacSharry, der har afvist det hele.
Bag denne noget tekniske elendighedsbestemmelse gemmer der sig i virkeligheden hovedsageligt politiske valg, og jeg vil endog sige filosofiske valg. Først underlægger man sig Maastricht-traktatens strenghed, rationeringen - loftet på 41 mia. ecu må ikke overskrides - og priserne. Men hr. Cunha forklarede os allerede sidste år, at der findes budgetreserver på 5 %. Dernæst forbereder man udvidelsen af Europa mod øst, mod Centraleuropa, hvorfor det er nødvendigt at spare. Man ofrer landbrugsbudgettet, landbrugspolitikken til fordel for strukturfondene. Med hensyn til regionalpolitikken nævnes den europæiske konference om udvikling af landdistrikter i november.
Man forbereder ligeledes Delors-pakke III, eller Santer I, dvs. at man frem til den flerårige budgetplanlægning i 1999 hvert år nedskærer landbrugsbevillingerne. Men denne prispakke forbereder især package deal i år 2000 i de kommercielle forhandlinger med USA inden for rammerne af Genève-aftalen. Langvarige medlemmer af Parlamentet vil huske, at hr. MacSharry i 1990-1991 forklarede os, at lagrene var for store, at de var for dyre, at kornavlerne profiterede, og at man derfor måtte omlægge den fælles landbrugspolitik.
I dag forklarer man os, at lagrene vil blive store, at de vil være dyre, at kornavlerne profiterer hele tiden, og hr. Sturdy mener, at man bør reformere reformen. Det er det samme som at sige, at alle de foranstaltninger, der blev truffet i 1990-1992, har tjent til at forberede Blair House, og at alle de nuværende foranstaltninger - herunder hr. Sturdy, om jeg så må sige - tjener til at forberede forhandlingerne i år 2000, når de seks års fred er ovre. Og man begynder med at give efter for USA, inden man overhovedet er blevet bedt om det.
Hr. Sturdy, som er intelligent og meget skarpsindig, forsøger at skjule problemet. Han siger: «Ja, men for landmændenes sikkerheds skyld er der behov for en flerårig planlægning over fem år«. Hr. Sturdy har glemt, at allerede Josef forklarede Farao, at der optræder klimatiske variationer, og at en fastsættelse af priserne for fem år dog er meget, meget mærkelig.
Hr. Sturdy, De ved, at jeg vældig godt kan lide Dem, men der er i virkeligheden stor forskel på vore filosofier. Der er den angelsaksiske model med de resultater, vi kender: 160 000 stykker kvæg slagtet. Denne angelsaksiske model er den usynlige hånds taktik, men det er i virkeligheden kapitalismens synlige hånd. Og så er der modellen med familiebrug, den afbalancerede bedrift, den menneskelige bedrift, der ikke er Adam Smiths. Denne forskel er den samme, som adskilte Keynes fra Adam Smith og Cambridge fra Oxford. Det er alle modsætningerne, der skiller os, hr. Sturdy.

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 40, stk. 5 i forretningsordenen.

Colino Salamanca
Hr. formand, jeg tilslutter mig helt og holdent de ord, som hr. Fantuzzi udtalt under denne forhandling, for efter min mening er de i tråd med tankegangen i Den Socialistiske Gruppe.
For det andet vil jeg gerne påpege, at der er tale om en vis forvirring i debatten, navnlig i forbindelse med hr. Funks betænkning, for oprindeligt var forslagene om en nedskæring i støtte for korn knyttet til behovet for økonomiske midler til en løsning af kødproblemet - dette var den oprindelige grund til Kommissionens forslag. Men på nuværende tidspunkt lader det til, at kommissæren fremlægger forslagene isoleret inden for rammerne af en eventuel reform af landbrugspolitikken. For mig lyder det som om, at fordi der eksisterer en overkompensation i kornsektoren, skal støtten reduceres, og dette holdes helt adskilt fra kvægproblemet. Hvis vi accepterer, at dette er ideen, er det efter min mening vigtigt at få gjort klart, om det drejer sig om en reform af landbrugspolitikken eller om BSE-sagen. Jeg siger dette, fordi hvis kommissærens ideer på nuværende tidspunkt ikke er knyttet til kødproblemet, tror jeg - i tråd med hvad hr. Fantuzzi sagde - at vi skal være meget mere realistiske. Jeg mener ikke, det er muligt at tage fat på en reform af kompensationssstøtten for korn ved at sige »der er kaffe til alle«, eftersom denne overkompensation, som De omtalte, ikke har fundet sted i samme omfang i alle Fællesskabets regioner. Det er muligt, at nogle regioner har haft en overkompensation, men det er ikke den generelle situation i Den Europæiske Union. Derfor mener jeg, vi bør begynde at indføre diskriminerende elementer.
De forslag, Den Socialistiske Gruppe er kommet med, går i denne retning. Vi tilslutter os ideen om, at det er nødvendigt at foretage visse korrektioner, men ikke i samme grad for alle, for det er netop denne ulempe, vi har lidt under, som følge af at Rådet i sin tid ikke accepterede hr. McSharrys indledende forslag. Vi går ind for en vis stringens, men helt klart ved at diskriminere visse holdninger, for at der virkelig skal være fornuft i denne reform. Men også for at man skal vurdere de sociale aspekter, sådan som hr. Graefe zu Baringdorf tidligere mindede om, samt for at man skal vurdere de økologiske aspekter. Det ville efter min mening være et godt udgangspunkt for at begynde at diskutere nogle ideer.
Kort og godt, tror jeg, som hr. Fantuzzi sagde, at vi skal bevæge os fra taler og gode ord til visse konkrete kendsgerninger. Vi accepterer Deres udfordring, hr. kommissær, men De skal i gang med arbejdet, således at vi i løbet af de kommende måneder har nogle kendsgerninger at gå ud fra, så vi kan vide, i hvilken retning Deres ideer til reformen af den fælles landbrugspolitik går.

Tillich
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, jeg taler om de tre foreliggende betænkninger ud fra det synspunkt, budgetordføreren for 1998-budgettet anlægger. Først nogle bemærkninger til Funkbetænkningen. I betragtning af de store beløb, der ikke kan udnyttes i 1997-budgettet fra landbrugssektoren, har Budgetudvalget i sin udtalelse til forslaget fra ordføreren, hr. Funk, tilsluttet sig det, og hr. Funk har i meget høj grad overtaget forslaget i udtalelsen fra Budgetudvalget, men desværre ikke de dele, der også vedrører forordningsændringen.
Hvad angår hhv. udsættelsen af oliefrøbetalingen til 1998/99 og udsættelsen i 1997, har Kommissionen eksplicit erklæret, at den i det mindste for øjeblikket ikke er villig til det. Jeg tror, vi er nødt til at forhandle videre herom inden for rammerne af ad-hoc-proceduren. Jeg har nærmest sympati for Kommissionens forslag.
Hvad angår hr. Sturdys betænkning, så vil jeg i det mindste gerne lykønske hr. Sturdy. Han har egentlig valgt den rigtige vej, selvom hr. Martinez ikke ser sådan på det; hans forslag er nemlig ægte budgetneutralt.
Til Landbrugsudvalgets nuværende beslutning skal bemærkes, at Budgetudvalget har afgivet sin udtalelse til kommissionsforslaget og netop ikke til det nuværende betænkningsforslag fra Landbrugsudvalget, der indeholder en forhøjelse på 170 millioner ecu. Derfor ville det være korrekt ud fra et procedureteknisk synspunkt, hvis den nuværende betænkning af hr. Sturdy blev henvist til fornyet udvalgsbehandling, for at Budgetudvalget kunne afgive sin udtalelse på grundlag af den nye situation.
Ændringsforslagene om at dække denne stigning ved at foretage andre besparelser på landbrugsbudgettet, sådan som det foreslås fra Landbrugsudvalgets side, er en kosmetisk løsning, for det er ikke ægte budgetneutralt, og når det kommer til stykket, er og bliver der tale om en forøgelse. Med hensyn til det, rådsformandskabet har sagt, så vil jeg i det mindste gerne citere to udtalelser. Jeg håber, det vil lykkes Dem at gennemføre en fleksibel struktur i budgetudformningen i landbrugssektoren. Jeg ønsker Dem held og lykke med foretagendet. Men hvad De også sagde igen, gjorde egentlig, at jeg igen blev pessimistisk. De talte nemlig indirekte om horisontale nedskæringer. Det ville ganske vist være effektivt og sikkert den nemmeste løsning, men det ville være i strid med det, kollegerne har sagt, nemlig at man bør se nærmere på posterne og skære ned de steder, hvor der allerede i årevis har fundet en overkompensation sted.
Jeg tror imidlertid, at det kan og skal vi forhandle om i en længere periode. Den nemmeste løsning alt i alt, både for os som Parlament og for Rådet, havde sikkert været at godkende Kommissionens forslag. Det havde været den mest logiske løsning ud fra et budgetpolitisk synspunkt. Hr. kommissær, heller ikke De skal have lov til at slippe godt fra det. Jeg vil også kritisere Dem. Det er naturligvis lidt besynderligt, at vi to uger efter forslaget om det foreløbige budgetforslag får en mundtlig rettelse fra Deres tjenestegrene om, at de har regnet 329 millioner forkert. Det vil sikkert også blive et tema i ad-hoc-proceduren. Vi vil få det opklaret senest sidst på efteråret, og det vil så være op til os alle, at vi lægger os i selen for en budgetdisciplin, sådan som vi besluttede i punkt 9 og 10 i guidelines .

Daskalaki
Hr. formand, jeg vil indlede med at sige, at denne forhandling viser, at Fællesskabets kompetence inden for landbrugsspørgsmål bør styrkes, sådan som Kommissionens formand også har foreslået, så vi får fælles beslutningstagning.
Med hensyn til landbrugspriserne, står det klart, at den budgetdisciplin, der er pålagt fællesskabsudgifterne, må overholdes. Vi må imidlertid være klar over, at den fastfrysning af landbrugspriserne på 1997-niveauet, som Kommissionen ønsker, i virkeligheden bliver på 1992-niveauet, når der ikke tages hensyn til den gennemsnitlige inflationsrate, og der heller ikke er planer om dækning af en del af indkomsten via godtgørelsesordninger. På denne måde lider de markeder, som ikke er blevet revideret efter 1992, større indkomsttab end de markeder, som nåede at blive revideret, som f.eks. korn.
Nu forholder det det sig mærkeligt nok sådan, at disse reviderede markeder tilfældigvis udelukkende vedrører nordeuropæiske produkter, som har godtgørelsesordninger. Derfor må man spørge, om det måske er forkert at forsøge at fastfryse priserne på basale middelhavsprodukter. Et eksempel er ca. 15 frugter og grøntsager, hvor markedet ganske vist blev revideret, men hvor der ikke blev indført godtgørelsesordninger. Det vil være rimeligt, at vi for disse produkters vedkommende foreslår en lille forhøjelse af institutionspriserne for 1998, som er lavere eller måske svarende til den forventede gennemsnitlige EU-inflation, for det er heller ikke tilfældigt, at det sydeuropæiske landbrug føler sig mere og mere forfulgt.
Til sidst vil jeg gerne tilføje, at der er behov for en særlig politik, der kan tjene Unionens interesser for de produkters vedkommende, som er i stort underskud, når der skal vedtages institutionspriser og ledsageforanstaltninger. For eksempel er det forståeligt, at priserne fastfryses for overskudsprodukter, men det er ikke forståeligt, når det er et produkt, der er i underskud, og Unionen dækker over 50 % af sit behov ved import.

Anttila
Hr. formand, hr. kommissær, lykønskninger til betænkningens ordfører. Da Kommissionens prispakke gennemførtes, nedsattes hektar- og braklægningsstøtten til korn og oliefrø. Virkningerne af disse nedskæringer er relativt større for rentabiliteten af landbrugsproduktionen især i EU's fjerntliggende områder end i de bedste produktionsområder. Jeg kan derfor ikke acceptere disse nedskæringer. En nedsættelse af braklægningsstøtten med en tredjedel vil være i strid med målsætningerne om at nedbringe kornsektorens overskudslagre. Overproduktionen af korn er ifølge markedsprognoserne ved at blive et stigende problem. Nedskæringen i braklægningskompensationerne er en ringe gennemtænkt foranstaltning med en sådan situation på kornmarkedet. Reformen af den fælles landbrugspolitik gennemførtes, og producenterne i de bedste produktionsområder nød relativt mest fordel af den. Når Kommissionen foreslår nedskæringer i støtteordninger for at gennemføre besparelser, bør nedskæringerne fordeles således, at der tages hensyn til nedskæringernes relative indvirkning på produktionens rentabilitet.
I EU forsøger hvert enkelt land selv at producere flest mulige levnedsmidler. Forbrugerne værdsætter levnedsmidler, der produceret tæt på dem selv, eftersom alt for lange transportafstande forringer levnedsmidlernes kvalitet. I USA's industrialiserede landbrugsproduktion, hvor specialiseringen er gennemført til det yderste, er man nødt til at fragte levnedsmidler over flere tusind kilometer, inden de når frem til forbrugeren. Jeg advarer mod denne tendens, især under de kommende forhandlinger om frihandelsaftaler. Frihandel er ikke nødvendigvis særlig velegnet for os, da de forbundne risici ofte er større end fordelene.

Querbes
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, det må siges helt klart, at EuropaKommissionen med sine forslag til priser for 1997-1998 ikke blot fastfryser priserne og støtten, den forbereder nye tilpasninger af den fælles landbrugspolitik med henblik på de kommende forhandlinger i WTO og på udvidelsen af Den Europæiske Union mod øst.
Udligningen af fællesskabspriserne med verdenspriserne sigter på at tilpasse den fælles landbrugspolitik til den amerikanske model med en deraf følgende indtægtstilbagegang, en hurtigere koncentrering af bedrifterne og indførelse af overintensive produktionsmetoder. Denne prispolitik supplerer underskrivelsen af aftaler med tredjelande, der ødelægger fællesskabspræferencen.
Landbruget spiller rollen som valuta i forbindelserne med tredjelande såvel som på hjemmemarkedet, men princippet om fri konkurrence prioriteres. Producenterne udsættes for konkurrence udelukkende til fordel for omfattende distribution og den internationale handel. Dette er for nuværende tilfældet inden for sektoren for frugt og grønsager.
Bortset fra hærværk og vold mod personer, som jeg kraftigt fordømmer, er producenternes demonstrationer et alarmsignal om forringelsen af deres situation. De andre sektorer som f.eks. mælk og oksekød går ikke ram forbi.
Det er ikke nok, som Udvalget om Landbrug foreslår, selv om det er rigtigt, at modsætte sig nedsættelsen af prisstigningerne for korn. Det haster med at indlede en reform og en forbedring af den fælles landbrugspolitik. Regeringsskiftet i Frankrig kan bidrage hertil inden for rammerne af den nyorientering af opbygningen af Europa, som foreslås i socialistpartiets og kommunistpartiets fælles erklæring. Denne reform af den fælles landbrugspolitik bør tage ved lære af kogalskabskrisen, der afslørede en politik, som er skadelig for producenternes og forbrugernes interesser.
Det er takket være producenternes, forbrugernes og lønmodtagernes fælles aktion, at vi har til hensigt at tage over fra den franske regering, og det er i fællesskabsinstanserne, at vi kan gennemføre nye retningslinjer, der opfylder befolkningens fødevarebehov og producenternes behov.

Souchet
Hr. formand, landmændene har brug for stabile og forudsigelige rammer, hvis vi vil standse nedlæggelsen af arbejdspladser inden for landbrugssektoren, der siden 1996 har mistet yderligere 230 000 lønmodtagere.
Vores gruppe beklager således, at der stadig ikke foreligger noget forslag fra Kommissionen vedrørende jordudtagningssatsen for det kommende produktionsår, selv om vore landmænd skal forberede såningen.
Jeg vil gerne minde om, at man sidste år for første gang i Fællesskabets historie måtte indføre en eksportafgift. I år har Kommissionen siden 14. maj set sig nødsaget til at genindføre denne afgift for at sikre den interne forsyning i Unionens medlemsstater. Det er derfor absolut nødvendigt ikke at overskride den nuværende sats for obligatorisk jordudtagning på 5 % og at fjerne den ekstraordinære jordudtagning som følge af eventuelle overskridelser.
Med hensyn til landbrugsbudgettet ved vi, at EUGFL-Garantisektionens budget ikke vil stige med mere end 0, 5 %. I forhold til retningslinjen i Edinburgh-kompromiset er det en samlet nedgang i landbrugsbudgettet for de kommende år på omkring 2, 4 mia. ecu. Den egentlige årsag er indførelsen af den fælles mønt og den deraf følgende overholdelse af konvergenskriterierne i Maastricht-traktaten. Det ved vi alle her, men landmændene ved det ikke. Det er måske ingen skade til, at nogle stemmer her siger det tydeligt.
Med hensyn til hård hvede vil jeg gerne henlede mine kollegers opmærksomhed på ændringsforslag nr. 5, som vi har fremsat og vedtaget i udvalget, for at arealerne med hård hvede fremover fastsættes på tværregionalt plan. Det er absolut nødvendigt af bløde noget op på forvaltningen af en produktion, der er nødvendig for forsyningen af en specifik agrolevnedsmiddelindustri.
Endelig vil jeg gerne understrege det væsentlige i den forpligtelse til at anvende attesteret såsæd i produktionen af hård hvede, som udvalget har vedtaget. Dette punkt er særlig vigtigt for sektoren for såsæd, og det vil jeg gerne understrege. Vi har foreslået en ændring, som også blev vedtaget i udvalget, og som indfører større fleksibilitet for landmændene. Jeg håber, at Rådet ligeledes vil vedtage vort forslag på dette punkt.

Iversen
Hr. formand, EU's landbrugspolitik har på mange måder overlevet sig selv. Vi har i dag en landbrugssektor, der anvender uanede mængder af giftstoffer for at opnå så stort et udbytte som muligt. Resultatet er desværre store miljøproblemer og fødevarer, som forbrugerne i stigende grad kritiserer.
Vi står nu over for en udvidelse af EU med de øst- og centraleuropæiske lande, der også har en stor landbrugssektor. Vi er af mange grunde - ikke mindst økonomiske - nødt til at indse, at en reform af prisforslagene skal komme inden disse landes medlemskab. Derudover er der kravene fra Verdenshandelsorganisationen, der gør, at vi er nødt til at nærme os verdensmarkedspriserne. Vi skal derfor se dette forslag fra Kommissionen som en udfordring, der har både økonomiske og miljømæssige fordele. På samme måde er det en fordel, at mange medlemslande ønsker en streng budgetdisciplin fremover. Jeg mener, at der i det fremlagte forslag fra Kommissionen gives udtryk for en realistisk holdning til problemerne omkring verdensmarkedspriserne. Det ville nu være rart, om vi kunne komme helt væk fra produktioner, der ikke hører hjemme i EU. Et eksempel er tobaksproduktionen. Jeg støtter Miljøudvalgets forslag om en nedsættelse af præmierne på det område med 10 %, ellers får vi ingen sammenhæng mellem landbrug, sundhed og miljø.
I fremtiden skal vi forhåbentlig ikke bruge tid og penge på prisforslag i EU. I stedet skal vi give støtten et socialt sigte ved at give penge til landskabspleje og miljøvenlig produktion. Det økologiske landbrug trænger også til hjælp. Vi skal i det hele taget sikre et bæredygtigt landbrug med kvalitetsvarer i EU. Kun derved er jeg sikker på, at vi igen kan vinde forbrugernes tillid til den fælles landbrugspolitik, og det er nødvendigt, hvis den overhovedet skal overleve.

Filippi
Hr. formand, jeg skal straks sige, at jeg er enig i de konklusioner, Landbrugsudvalget er nået til, og at jeg følgelig er indstillet på her i salen at støtte den form for løsninger, som vi har vedtaget i dette udvalg. Når dette er sagt vil jeg straks tilføje - og jeg henvender mig her særlig til parlamentsmedlemmerne, men tillige til Rådet og Kommissionen - at vi efter min mening vil begå en fejl, dersom vi efter afslutningen af forhandlingen her i aften og ved afstemningen i morgen eller i overmorgen lader den drøftelse falde, som er indledt her i aften, og som efter min mening er af stor betydning. Jeg hentyder til de eksisterende vanskeligheder i dialogen mellem Parlamentet, Kommissionen og Rådet og til min ven og kollega hr. Fantuzzis indlæg, der synes at skulle give anledning til strid i selve Parlamentet mellem de reformvenlige og de konservative i landbrugsspørgsmålet.
Efter min mening har vi begået en fejl ved at tillægge »prispakken« en betydning og en rolle, den ikke burde have. Jeg er enig med hr. Mulder, når han fra dette synspunkt bygger på en vis, ja endda betydelig realitetssans. Jeg var ikke enig med hr. Sturdy, når han søgte at foretage en vis omfordeling mellem sektorerne gennem »prispakken«, og jeg er nu ikke enig med hr. Fantuzzi, som vel går ud fra en analytisk korrekt forudsætning, men senere når til en fejlagtig konklusion, idet han hævder, at vi netop under forhandlingen her i dag kan give svar på problemer, der rettelig henhører under den almindelige landbrugsordning, og som givet findes, og som vi skal forsøge at besvare.
Jeg ved ikke, om Kommissionen i dag har forestillinger om en almindelig landbrugsreform, men jeg er overbevist om, at den faktisk gennem den fælles ordning for landbrugsvarer, prispakken osv. fremmer en plan, over for hvilken vi her i Europa-Parlamentet bør fastsætte en strategi, som imidlertid endnu ikke er blevet klart udformet. Jeg håber, at den lære, vi nu på sin vis er ved at få under denne forhandling, vil gøre det muligt for os at finde den rette vej som parlament i forhold til Kommissionen og Rådet.

Hyland
Hr. formand, set fra landbrugernes side er landbrugspriserne centrale for dette erhvervs levedygtighed. Landbrug drejer sig om at producere mad, men også om at forvalte miljøet, som landmændene er de første, der skal tage vare om. Til forskel fra andre fag er landmændene ikke sikret en indkomst, og erhvervet har været redet som en mare på grund af svingninger i både pris og produktionsomkostninger.
Det er rigtigt, at den fælles landbrugspolitik og ledsageforanstaltningerne har været et stort bidrag til at sikre markedsstabilitet og styre produktionen i retning af markedets behov, men de direkte betalinger har været til utrolig stor nytte, fordi de har sikret mange landmænds overlevelse, især dem med små og mellemstore landbrug. En revision af landbrugspriserne og den fælles landbrugspolitik skal derfor ikke alene tage hensyn til landbrugets økonomiske levedygtighed som madvareproducent, men også den miljømæssige og sociale betydning af at bevare så mange landbofamilier som muligt.
Hr. Sturdy belyser med rette i sin betænkning behovet for budgettilbagholdenhed, især i forbindelse med ØMU'en. Landbrugsbudgettet udgør en stor del af det overordnede EU-budget, men det er forkert at foreslå, at stramningerne skal være baseret på, hvad der er tilbage efter stigningen på 8 % til strukturfondene i stedet for at se på, hvad det reelt er, europæisk landbrug har brug for.
Det bør også bemærkes, at 'roll over' i landbrugspriserne rent faktisk betyder en nedgang i landbrugspriserne, når der tages hensyn til inflationen, for ikke at nævne problemerne med revalueringen af de forskellige valutaer. Garantifonde er et afgørende element i det overordnede landbrugsbudget, og forslaget om en 0, 5 %-forøgelse lægger stort pres på en sektor, der allerede lider under følgerne af BSE-krisen. Europæisk landbrug står over for mange udfordringer i forbindelse med reformen af den fælles landbrugspolitik og forhandlingerne om international handel. Hvis industrien skal ekspandere, kan det kun ske, hvis den er konkurrencedygtig på verdensmarkedet.
Der skal træffes nogle alvorlige beslutninger om landbrugets strukturer i fremtiden. Enten skal vi lade markedets pres skubbe os i retning af gårde som i New Zealand med katastrofale følger for den menneskelige side af landbruget, eller også skal vi lægge os fast på en politik, der går ud på at opbygge og udvikle Europas traditionelle landbofamilie. Jeg forstår ordførerens holdning til støtte til landbrugspriser, især her hvor vi skal til at forhandle om en ny WTO-aftale, den fælles landbrugspolitik og udvidelsen mod øst. Jeg gentager, at den eneste vej frem for europæisk landbrug og for irsk landbrug, som jeg sammen med andre kolleger repræsenterer i en bredere sammenhæng, er øget effektivitet og bedre konkurrenceevne, så vi kan få en større andel af verdensmarkedet. I planlægningen for fremtiden må vi sikre os, at målene nås inden for en traditionel landbofamilies økonomiske rammer.

Kofoed
Hr. formand, først siger jeg til lykke til ordførerne for disse betænkninger. Jeg synes, de har taget situationens alvor med ind i billedet og erkendt, at landbrugsreformen skal gå videre. Jeg synes også, at Kommissionens forslag med hensyn til prisstabilitet er korrekt. Men jeg har et par indvendinger imod Kommissionens argumentation for at reducere hektarstøtten til kornafgrøderne. Jeg kan ikke acceptere den argumentation, at man har haft overkompensation på dette område. Jeg kan blot henvise til, hvad hr. Funk sagde om tallene fra en del af Tyskland, som formentlig gælder for alle lande med en stærk valuta. Der har man i hvert fald ikke kunnet konstatere en overkompensation på kornmarkedet. Det er så den ene ting.
Det andet spørgsmål er, om det er politisk rigtigt at bruge hektarnedsættelsen på korn også i fremtiden. Hvis vi skal være med til at dække også et behov for korn på verdensmarkedet, så kan det ikke hjælpe, at man trækker sikkerhedsnettet ud under kornavlen, således at det ikke bliver rentabelt at dyrke korn. Så jeg mener, at Kommissionen på det punkt ikke har ramt rigtigt.
Men ellers vil jeg synes, at Kommissionens politik er korrekt, fordi man forlader prisstøtten og går over til hektarstøtten. Hvis vi skal se en fremtidig landbrugspolitik, så bliver man nødt til helt at afskaffe prisstøtten og gå over udelukkende til hektarstøtten. Det er fremtidens landbrug i Europa.

Ephremidis
Hr. formand, en strøm af ord, men komplet blottet for mening, kunne man sige om det emne, der drøftes. Forslag fra Rådet og Kommissionen, langvarige taler fra formandskabet og den ansvarlige kommissær, tre betænkninger og en mundtlig forespørgsel. Jeg vil fortolke disse, ikke bogstaveligt og sprogligt, men meningen med dem. Alle bekræfter de, på hver deres måde, at vi står over for en allestedsnærværende landbrugsfjendtlig, samfundsfjendtlig, uøkonomisk, umenneskelig landbrugspolitik i Fællesskabet. Det bekræfter fastfrysningen og sænkningen af priserne, fastfrysningen og nedskæringen af tilskuddene og af andre beskyttelsesforanstaltninger, fastfrysningen af produktionsmængderne, også i de tilfælde, hvor produkterne er i underskud, og uden hensyn til inflationsstigningen, ligesom produktionsomkostningerne vokser uhæmmet måned efter måned, år efter år. Spørgsmålet er derfor: hvordan skal Fællesskabets landbrugsbefolkning overleve, især i de sydlige lande? Det er der ingen, der interesserer sig for. Den skal bare underkaste sig budgettets og den monetære disciplins Buddha. Budgettet er tilsyneladende til, for at landmændene skal tjene det og ofre sig med smerte, og ikke for at give dem et menneskeligt liv.
Sagen er, at der skal ændres radikalt på hele situationen. Og hvis De ikke gør det, vil landmændene gøre det selv sammen med samfundets arbejderklasser, sådan som De også allerede ser tegn på. Lad det ikke komme så vidt. De må i tide - hvis det er det, De ønsker - på den ene eller den anden måde ændre Deres umenneskelige politik.

Van der Waal
Hr. formand, ifølge udkastet til budget for 1998 må landbrugsudgifterne kun stige med 0, 5 %. Også de ekstra 1, 3 mia. ecu til BSE-krisen skal finansieres inden for denne snævre ramme. Men er det rimeligt? Regningen for ØMU-kriterierne og BSE-krisen bliver derved sendt til landbruget.
Det omstridte forslag til nedsættelse af indkomsttilskuddene til korn kan jeg vanskeligt acceptere. Det er ikke fair at nedsætte kornstøtten udifferentieret, fordi der i nogle medlemsstater er tale om overkompensation. Vi må ikke glemme, at dette i hovedsagen skyldes en devaluering af de pågældende nationale valutaer. I lande med en hård valuta er der endda tale om en svag underkompensation. Jeg er enig med ordføreren, hr. Funk, i, at der som alternativ til en nedsættelse af indkomststøtten skal ske en lettelse af budgettet for 1998 ved, at underforbruget i 1997 bruges til betaling for oliefrø. Hvis også det giver for lidt, må man fravige den maksimale stigning på 0, 5 %. Jeg erindrer om de tilsagn, der blev givet under reformerne i 1992, og peger på, at landbrugsdirektivet tillader en ekstra stigning på 2 mia. ecu.
Hvad Sturdy-betænkningen angår, kan jeg tilslutte mig den almindelige fastfrysning af landbrugspriserne. Under hensyn til inflationen betyder det ganske vist en reel nedsættelse, men markedspriserne og dermed landmændenes indkomster er mere afhængige af den europæiske markedspolitik end af interventionsprisernes højde. De ændringsforslag, der ophæver godtgørelserne til korn og sukker, støtter jeg. De nuværende godtgørelser slår knap nok til til at dække omkostningerne til oplagring og rente.
Til slut, hr. formand, via tilbageholdelsen af støtten til spindhør er der efterhånden opbygget en anselig kapital til afsætningsfremme for dette produkt. Men det må ikke føre til nedsættelse af pr-aktiviteterne. Jeg vil gerne høre fra kommissæren, om han vil bruge de mange millioner i kassen til afsætningsfremme.

Rehder
Hr. formand, kære kolleger, det skal også siges en gang i denne diskussion med al tydelighed: De hidtidige og de tidligere diskussionsindlæg fra dele af Det Europæiske Folkepartis Gruppe i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter er dokumenter, der fortier og dermed i grunden også fordrejer kendsgerningerne. For det er ikke Kommissionen, der har sløjfet massive milliardbesparelser i begyndelsen af disse drøftelser, det var derimod de europæiske finansministre og Rådet, der med hvilke som helst argumenter her ønskede at sætte de mindre og mellemstore landbrugere på afmagring. Det er en kendsgerning, man også må anerkende. Og, hr. Funk, det er også Deres egen finansminister, der støtter denne politik. Man burde derfor også have mod og mandshjerte til at skrive et brev til denne finansminister, også selvom han tilhører ens eget parti, og sige, at det i grunden er en uanstændig politik, der her føres på nakken af de små landbrugere. Det skal ændres.
I stedet har De i Landbrugsudvalget oven i købet nedstemt forslaget om at nævne denne omstændighed, og jeg mener, det viser, at der her repræsenteres en politik, som absolut accepteres i Tyskland og måske også i nogle andre stater, men som i grunden er dårlig og ueuropæisk. Den ene gang efter den anden gør De Kommissionen til den store syndebuk og forsøger at skjule det nationale ansvar bag denne Kommission, bag denne universale syndebuk.
Jeg mener, at baggrunden for hele denne adfærd også ligger i, at dele af PPE, jeg siger vel at mærke, dele af PPE, i grunden afviser en grundlæggende, fornuftig reform af landbrugspolitikken, der ikke blot burde have været gennemført for længe siden, men også kommer planmæssigt, og med denne betonholdning også ønsker at fremkalde det indtryk derhjemme bag en stor lobby - og De fører jo hermed også indenrigspolitik - at alt bliver, som det har været hidtil. Denne politik er i grunden en politik mod de små og mellemstore landbrugere, og den støttes ikke af socialdemokrater.

Mayer
Hr. formand, hr. rådsformand, mine damer og herrer, det drejer sig i dag ikke om dokumenter, det drejer sig heller ikke om diskussioner om den fremtidige udformning ind i næste årtusind, men derimod om de absolut vigtige emner landbrugspriser og udligningsregler, der ganske vist ikke længere er så omstridte som i tidligere år. Men det tredje emne »Ordning for hård hvede« er som støtteordning et vigtigt emne for landbrugere i visse regioner. Jeg mener, et vigtigt emne, der også fortjener en tidssvarende behandling.
Mange tak til ordførerne. Der er da nu sat lidt kulør på debatten. Jeg kan i dag her kun tale om ordningen for hård hvede, og her indeholder det nye forslag en forenkling i omstillingen fra individuelle præmierettigheder til maksimale garantiarealer pr. medlemsstat. Også denne ændring hilses velkommen.
I Landbrugsudvalget var der i høj grad tilslutning hertil, også til de særlige forslag fra ordføreren, hr. Baldarelli. Han har gjort sig megen umage. Reserven på 5 % til unge landbrugere og de heraf følgende forhøjelser bakkes op. Ganske vist ser vi også, at af hensyn til såkaldte ikke-traditionelle dyrkningsområder har nogle lande legitime krav - jeg nævner her Østrig og Tyskland.
Dyrkning af hård hvede i Tyskland har jo også en lang tradition. Før den hidtidige præmieordning dyrkede man her et areal på 25.000 ha til at dække behovet, og det ville også være nødvendigt fremover.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, denne forhandling om landbrugspriserne overskygges stærkt af de finansielle efterveer af BSE&#x02BC;en, hvor overvæltningen af elendigheden fra den ene sektor til den anden kun er en del af pinen. Efter min opfattelse forestår der en ny finansiel kollaps, nemlig forårsaget af svinepesten, en sygdom, der blusser op snart det ene sted, snart det andet, i øjeblikket i mit eget land, og hvortil omkostningerne i mellemtiden er løbet op i 150 mio. ecu bare i Nederlandene.
Det er så galt, så det ikke kan udtrykkes i ord, men jeg vil indtrængende appellere til formandsskabet og hr. kommissær Fischler om at søge en ny bekæmpelsesmåde, hvor vaccination, foreløbig kombineret med præventiv nedslagtning, bliver afprøvet.
Min bedømmelse er, at Rådet og Kommissionen, med eller uden tilslutning fra Den Stående Veterinærkomité, hurtigt må fremlægge en masterplan til forebyggelse af yderligere lidelser for dyrene, skade for handelen og voksende euroskepsis.
Jeg anerkender bestemt mine kolleger d'herrer Funk og Sturdy, men jeg ville ikke undlade at nævne dette problem her i aften.

Novo
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, hr. Salvador Jové Pérez har tidligere i debatten redegjort for vores gruppes holdning til Funk- og Baldarelli- betænkningerne. Med hensyn til beslutningerne om Kommissionens forslag om fastsættelse af priser for landbrugsprodukter for produktionsåret 1997-1998 er de fortsat ubegribelige for de fleste landbrugere, navnlig i de mest ugunstigt stillede regioner. Nogle af de foreslåede nedskæringer er i modstrid med principperne for landbrugsreformen af 1992, men derudover vil de for 80 % af landbrugerne, således for landmændene i Portugal, - der som bekendt er det eneste af de fire samhørighedslande, der lider nettotab på landbrugsområdet - yderligere forringe deres i forvejen meget små indkomster.
På nogle områder ændrer Sturdy-betænkningen intet. På andre områder foreslår den, at priserne opretholdes på det foregående års niveau, en metode, som i øvrigt allerede er blevet anvendt for indeværende høstår. Alt i alt hindrer de foreslåede ændringer ikke, at resultatet bliver en reel indkomstforringelse, som rammer alle, store og små, rige og fattige, men som klart nok kun for de fattige udgør en trussel mod deres eksistens.
Vores støtte til Parlamentets ændringsforslag, som søger det mindste onde, er ikke på nogen måde ensbetydende med, at vi støtter det samlede perspektiv i Kommissionens prispolitik, der viderefører en landbrugspolitik, som ikke tager hensyn til forskelle og særegenheder, hverken til de ugunstigt stillede regioner, bedrifternes størrelse eller de små indkomster.

Lambraki
Hr. formand, dagens forhandling giver os lejlighed til at drøfte landbrugspriserne for 97/98, men også til at komme ind på størrelsen og fordelingen af bevillingerne til landbrugsudgifter. Emnerne for denne fælles forhandling rækker langt ud over landbrugsprispakken for 97/98, bestemmelserne om braklægning og støtteordningen for visse markafgrøder.
Unionens nye prioriteter, de stramme økonomiske programmer, den planlagte, men ikke fastlagte udvidelse og de endnu ikke præciserede omkostninger er problemets reelle kerne. Dette betyder ganske vist ikke, at prispakken ikke skaber problemer. Hvis jeg skulle sætte en betegnelse på Kommissionens forslag, ville jeg sige, at det er af ren administrativ karakter, der er ingen fremtid i det, men det skaber usikkerhed hos producenterne, der spises af med rammer bestående af en årlig planlægning med alt for snævre tidshorisonter, hvor de så kan afvente nye bestemmelser.
Besparelsen på 1, 4 mia ecu af støtten til markafgrøder med en lineær fordeling af støtten til alle producenterne rammer hovedsagelig de små landmænd. Men det er den løsning, Kommissionen plejer at vælge for at løse sine problemer. Jeg personligt er modstander af Kommissionens forslag om rundhåndede bevillinger til stabiliseringen af oksekødssektoren. Hvis vi skal være oprigtige - og det glæder mig, at rådsformanden er til stede her i dag - vil vi, som hr. Fantuzzi så smukt sagde det, støtte Deres bestræbelser, også hvad angår budgetdisciplin og besparelser, hvis De ønsker det. Men hvis vi skal støtte denne politik, må den fremherskende tankegang i Kommissionen ikke dreje sig om gode og dårlige produkter, hvor alle de dårlige produkter som regel er de sydeuropæiske. Vi kan ikke på den ene side have en gavmild støtte og præmie til korn, mens bevillingerne skæres ned, og besparelserne vedrører de sydeuropæiske produkter. Det er en politik, som ikke vil kunne støttes af alle.

Virgin
Hr. formand, i forbindelse med den årlige forhandling om landbrugspriserne forekommer det også nødvendigt at rette blikket mod fremtiden. Hr. Sturdys betænkning tager de spørgsmål op, der melder sig i denne forbindelse. Han foreslår bl.a., at man forenkler interventionsordningen for korn ved kun at fastsætte én pris og afskaffe de månedlige forhøjelser. Ud over at det, som han foreslår, er nødvendigt for at skabe balance på budgettet, er det et lille skridt i den rigtige retning hen mod en tilpasning til betingelserne på verdensmarkedet - en tilpasning, som jeg hilser velkommen. Det er et lille skridt, som svarer til mindre end 0, 5 % af omsætningen inden for kornsektoren. Det kan ikke siges at true den fælles landbrugspolitik. Ser vi lidt længere frem, er jeg overbevist om, at det europæiske landbrug bliver nødt til at tilpasse sig verdensmarkedet, hvis det skal kunne spille en rolle på dette marked.
I de kommende handelsforhandlinger må EU sammen med andre lande tage sigte på at afvikle eksportstøtten og de kvoteordninger, som binder produktionen. Kun på den måde kan vi udvikle et dynamisk landbrug. Jeg ville faktisk være mere bekymret for det europæiske landbrugs fremtid, hvis man blev hængende i en uændret landbrugspolitik, end jeg ville være, hvis man tog tyrene ved hornene og virkelig gik videre i den logiske ånd, som præger reformen af den fælles landbrugspolitik. Jeg synes, man her og der kan fornemme, at kommissær Fischler også ræsonnerer på denne måde, men han gør det overordentlig forsigtigt. Men hvis han gør det, fortjener han stærk støtte fra Parlamentet.
Der bør, i det mindste midlertidigt, ydes kompensation for prisnedsættelserne gennem faste godtgørelser, der kan udfases i takt med de prisstigninger, som efter OECD's vurderinger vil finde sted. Det er livsfarligt for det europæiske landbrug at blive hængende i et forældet reguleringssystem. Det europæiske landbrug fortjener en bedre skæbne.

Wilson
Hr. formand, Funk-betænkningerne handler om aktioner til begrænsning af oksekødproduktionen, og hvordan vi betaler sådanne aktioner. I september bad kommissæren Parlamentet om at overveje sine forslag som en uopsættelighed. Det gjorde vi, men vi er stadig ikke nået til enighed om, hvordan de skal betales, og det handler betænkningen om. Aktiviteterne omfatter slagtning af kalve, mere intervention osv., men vi skal finde ud af, hvor meget vi vil betale for det. Nogle siger, at den forventede underudnyttelse skal betale det. Vi må udvise en vis moral her og sige, at underudnyttelsen måske kan betale for det, men vi er nødt til at finde ud af det. Det håber jeg, at vi kan.
Uanset hvad vi beslutter her i aften, ændrer det ikke noget ved det forhold, at aktiviteterne ikke har skåret ned på produktionen, så vi må tænke på næste år og årene efter, hvor vi skal finde frem til en mere effektiv måde at skære ned på oksekødsproduktionen på. Faldet i forbrug i hele Europa ligger på mellem 10 og 15 %, så vi skal have nedbragt produktionen, eller også skal vi gøre mere reklame for oksekød. En stor del af det budget, som vi skal behandle senere på året, kan anvendes til reklame for oksekød for at få det fjernet fra interventionen. For hver 50 mio. ecu vi investerer på denne måde, sparer vi 100 mio. ecu. Jeg håber, vi træffer en beslutning i ugens løb, og at vi ikke får en tredje eller fjerde Funk-betænkning næste år.
Vi briter ville gerne kende Det Forenede Kongeriges reelle bidrag til det fælles landbrugsbudget i betragtning af prisen på BSE-krisen i Storbritannien og omkostningerne forbundet med godtgørelser til landmændene på grund af revalueringen af det grønne pund i lyset af den refusion, fru Thatcher fik forhandlet sig frem til.

Schierhuber
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det glæder mig, at rådsformanden også er til stede i dag. Ud fra forudsætningerne er Østrig et traditionelt dyrkningsområde for hård hvede, selvom det ikke blev accepteret eller godtgjort den gang ved tiltrædelsesforhandlingerne. Produktionen af hård hvede i Østrig - der kan følges tilbage til begyndelsen af 60'erne og kan dokumenteres ved hjælp af dyrkningstilladelser - er derfor en tradition. Derudover er talrige eksporter et bevis på, at den østrigske hårde hvede også er efterspurgt på det internationale marked på grund af sin førsteklasses kvalitet.
Jeg hilser det derfor særlig velkommen, at man har foretaget en revurdering i Landbrugsudvalget og vedtaget at give støtte til Østrig til dyrkning af hård hvede for 9.600 ha. Det landbrugspolitiske reformkoncept fra 1992 betød allerede en forbedring af den landbrugsøkonomiske situation i Fællesskabet. Landbruget og landdistrikterne med alle deres mangfoldige funktioner skal fortsat være et attraktivt område. Forvaltning og bevarelse af naturlige ressourcer og større bidrag til miljøet samt tilpasning og videreudvikling af landbruget er for mig vigtige punkter i en integreret politik.
Af denne grund er det nødvendigt at give landbrugerne sikkerhed for, at den næste WTO-runde ikke foregribes, og at Europa fører en stabilitetspolitik. Man kan kun vinde landbrugernes tillid ved at føre en politik, der er opbygget på et mere langsigtet grundlag. I denne forbindelse vil jeg gerne nævne, at det er vigtigt, landbrugerne kan tjene en indkomst af urproduktionen, og at udligningsbetalinger kun er udligning. Det kan ikke alene være budgetdisciplinen, der bestemmer den fælles landbrugspolitik, hvis vi i Europa ønsker et arealdækkende landbrug!

Wynn
Hr. formand, nu har jeg siddet her 2½ time, så jeg er fristet til at holde min valutatale igen om, at pengene ikke gror på træerne. Men da jeg allerede har holdt den, skal jeg undlade at gentage den.
For syv år siden besøgte jeg Parlamentet i Papua Ny Guinea, og der morede jeg mig meget mere end her. Under forhandlingen, der er blevet ført på et gebrækkeligt engelsk, brugte en af talerne et dejligt ord til at beskrive noget rod, som landets regering var kommet ud i. Han sagde: «I har lavet noget værre kludder«. Dette ord kludder indeholdt mange ting. Det kommer jeg til at tænke på, når jeg ser på hr. Sturdys betænkning, som rent faktisk var budgetneutral, men så kom Landbrugsudvalget og kludrede gevaldigt i det hele, og derfor er hr. Sturdys betænkning nu noget kludder.
Hr. kommissær, De sagde nogenlunde det samme, bare meget mere velformuleret. Det, De sagde, er, at vi skal se bort fra alle ændringsforslagene og støtte Sturdy-betænkningen. På den måde kan vi i det mindste nå frem til en budgetneutral stilling. Et af vore problemer i Parlamentet er, at der ikke er ret mange mennesker her, der tager sig af det, De siger, især ikke på den anden side. Det eneste, de skal lære, er, at man ikke kan trodse matematikkens regler. Pengene skal findes et eller andet sted. De kommer ikke bare af sig selv ud ad den tynde luft.
Tak, fordi rådsformanden er til stede. Jeg er enig med ham i, at de 170 mio. ecu bør fjernes, og det er mange af mine kolleger også, som hr. Fantuzzi sagde. De sagde også, at Parlamentet har et ansvar for at støtte budgetstramningen på 1, 4 mia. ecu. Det er jeg enig med Dem i. Og det er hr. Fantuzzi også.
I denne side af Parlamentet taler vi med en stemme. Vi søger at leve i virkeligheden verden. Det forsøger vi med de ændringsforslag, der er stillet fra vor side. Hvis Parlamentet ikke handler på en ansvarlig måde, bliver det ikke taget alvorligt. Det må vi aldrig glemme, når vi taler om landbrugsanliggender.

Goepel
Hr. formand, forespørgslen om jordudtagning giver mig anledning til at gøre opmærksom på to, tre ting. For det første: Diskussionen om jordudtagningssatsen i slutningen af 1998 er p.t. endnu spekulativ, og alligevel skal landbrugerne vide besked så tidligt som muligt.
For eksempel kræver Frankrig en jordudtagningssats på 0. Hr. kommissær Fischler talte maksimalt om 17, 5 %. Fra en tysk synsvinkel må jeg sige: Disse opfattelser kan vi ikke tilslutte os. Hvorfor? Vi må regne med, at kornhøsten vil nå op på nogenlunde samme omfang som i 1996. Men der er allerede nu tegn på, at der vil ske et fald i anvendelsen af korn til foder, som steg voldsomt sidste år, og eksportprognoser er, som De ved, på ingen måde et pålideligt udsagn.
Derfor skal vi under alle omstændigheder - og det understreger jeg udtrykkeligt over for kollegerne fra Den Socialistiske Gruppe, hr. Rehder er her jo desværre ikke mere - holde fast ved instrumentet for konjunkturmæssig og først og fremmest frivillig jordudtagning. Enhver nedsættelse i første række af den frivillige jordudtagning ville vi ikke længere kunne forklare vores landbrugere derhjemme. Som bekendt kan vi modregne 85 % af en frivillig jordudtagning i en overtrækning på grande culture .
Hermed skulle jeg være fremme ved det andet punkt: I efteråret 1995 stillede De, hr. kommissær, i Landbrugsministerrådet en national salderingsmulighed for basisarealet i udsigt allerede for slutningen af 1996, Deres aktuelle forslag vedrørende denne problematik forelagde De så ganske vist forsinket efter 1996-høsten, hvortil de berørte medlemsstater, herunder også Tyskland og Frankrig, stillede ændringsforslag, som Kommissionen hidtil ikke har accepteret.
Jeg opfordrer Dem til omsider at virkeliggøre de politiske løfter fra efteråret 1995, og det i rette tid til at foretage en saldering for 1997. En sidste bemærkning om Deres overkompensation. Jeg har allerede omtalt det én gang. Skaf dog den samme situation som ved oliefrøstøtten, og tag så de penge, der bliver tilovers, og brug dem i fuldt omfang på forædlingen i den animalske produktion. Så får De også tilslutning hos os!

Campos
Hr. formand, hr. kommissær, hr. rådsformand, den fælles landbrugspolitik er i dyb uoverensstemmelse med de politiske, økonomiske og sociale realiteter i Fællesskabernes Europa og med dettes underliggende filosofi. Den koncentrerer støtten om de produktioner, som er arbejdsløshedsskabende, med den skandaløse undtagelse af det lille bitte areal med tobaksproduktion. Den fordeler 47 % af hele Fællesskabets budget mellem en privilegeret minoritet på 20 % af de europæiske landbrugere, som modtager omkring 80 % af hele støtten. Den tilskynder til en uhæmmet produktion, som udgør en trussel mod miljøet, dyresundheden og - velfærdet og folkesundheden. Den fælles landbrugspolitik er, som den ser ud i dag, en politisk vildfarelse, som kræver radikale forandringer.
Enhver produktionsstøtte bør indstilles og overføres til bedrifterne på grundlag af veldefinerede regler. Støtten bør gøres betinget af anvendelsen af produktionsteknikker, der er forenelige med beskyttelse af miljøet, dyresundheden og -velfærdet og folkesundheden. En omstrukturering af støtten, således at den er omvendt proportional af bedrifternes størrelse, er en social nødvendighed; en regionalisering af støtten med større støtte til de mest underudviklede regioner er en nødvendighed af hensyn til samhørigheden; og en forhøjelse af støtten for hver fast arbejdsplads i bedrifterne er den praktiske virkeliggørelse af Fællesskabets prioriterede målsætning om bekæmpelse af arbejdsløsheden.
Der bør iværksættes målrettede foranstaltninger til bekæmpelse af arbejdsløsheden under samtidig bevarelse af kvaliteten, og denne indsats skal være åben for forbrugernes deltagelse og kontrol og finansieres af EUGFLGarantisektionen. Indførelsen af en sådan streng kontrol bør gøres til et værdifuldt kommercielt emblem på Fællesskabets indre og ydre marked.
Hr. Funks betænkning går i modsat retning af den ønskværdige udvikling, idet de heri indeholdte forslag blot vil gøre landbrugspolitikken endnu mere uretfærdig og lede endnu flere finansielle midler over i en produktion, som i forvejen lægger beslag på 45 % af alle støttemidlerne, en produktion, som ud over at være den mest arbejdsløshedsskabende også bidrager mest til afvandringen i Fællesskabet.

Gillis
Hr. formand, jeg vil gerne trods kritikken takke vore ordførere for deres arbejde. Sammenbruddet på markedet og forbrugernes manglende tillid på grund af BSE-krisen har medført et meget stort indkomsttab for landmændene. I Irland er dette fald omtrent 19 %, og kvægavlerne lider endnu større tab. Trods hr. Wynns ord er dette et menneskeligt problem, som vi skal have løst. Jeg erkender fuldt ud hr. Fischlers arbejde med at afbøde markedets slag, og jeg takker ham for hans hjælp. Jeg håber, at han vil fortsætte sin støtte, til landbruget får det bedre.
Og så ganske kort til betænkningerne; forslaget fra Kommissionen om at afsætte yderligere 1, 4 mia. ecu til oksekødssektoren bifalder jeg, men jeg kan ikke acceptere den foreslåede finansieringsform, nemlig at reducere støtten til kornproducenterne med samme beløb. Jeg forkaster denne måde at betale for BSE-krisen på, en krise, som kornproducenterne ikke har noget at gøre med, og som de ikke bør betale for. Jeg mener, at det er muligt at finde den nødvendige finansiering andetsteds, måske fra besparelser og forsinkede betalinger. Jeg har noteret mig, hvad kommissæren sagde tidligere.
Jeg støtter forslaget om, at jordudtagning fastsættes til 5 % for 1998-høsten, men uden at reducere godtgørelsen for jord, der udtages fra produktionen. Som ordfører for en betænkning om jordudtagning har jeg bedt om, at procenten fastsættes senest i juli hvert år, så landmændene kan lave en ordentlig planlægning. Det er der generel enighed om. Jeg beder nu Rådet og Kommissionen om at beslutte disse 5 % og fastholde det nuværende støtteniveau.
Endelig bør en vigtig del af denne forhandling være fremtiden for EU's produktion. Vi skal i gang med arbejdet med en langsigtet holdning til landbruget i forhold til reformen af den nuværende fælles landbrugspolitik i slutningen af 1999 og den næste WTO-runde. Vi skal undersøge muligheden af at fremstille produkter separat til det voksende verdensmarked uden eksportstøtte eller anden omkostning for EU's budget. Det er værd at overveje.

McCartin
Hr. formand, tak til hr. Sturdy for hans betænkning. Jeg er uenig i det grundlæggende forslag om, at vi i Den Europæiske Union skal vise budgettilbageholdenhed, fordi medlemsstaterne er nødt til at gøre det. Maastricht-kriterierne er medlemsstaternes egen sag. Det kommer ikke den fælles landbrugspolitik ved. Landmændene i Europa og deres indtægt er vort ansvar. Det er medlemsstaterne, der i årenes løb har lånt for mange penge. Det er dem, der har haft et overforbrug og ignoreret deres egne budgetretningslinjer. Ikke os. Vi har rettet os efter vore retningslinjer i alle disse år. Ja, vi har endog holdt os inden for en stigning på 75 %, som fru Thatcher insisterede på. Vi har endda sendt penge tilbage hvert år, som vi har sparet takket være forsvarlig budgetpolitik. Fru Thatcher ville være stolt af den måde, vi har opført os på, og hun ville især være stolt af Terry Wynn her i aften, hvis hun ellers kunne genkende den måde, han forsvarer det, hun har kæmpet for så længe i forbindelse med EU's budget.
Af de penge, vi har haft til rådighed i år, sender vi 2, 27 mia. ecu tilbage. Og det på et tidspunkt, hvor de europæiske landmænds indtægter falder. Pyt med de 20 %, som den foregående taler sagde, vi sender 2, 27 mia. ecu tilbage, som vi kunne bruge til at opfylde behovet hos de 80 %, de 5 millioner europæiske landmænd, hvis løn kun er halvdelen af den gennemsnitlige løn i industrien. Jeg er enig med hr. Kofoed. Jeg accepterer, at vi ikke skal hæve priserne i det uendelige, og vi skal sætte det i forhold til den øvrige støtte til området eller de mennesker i området, der beskytter miljøet og forsvarer landbruget. Jeg mener derfor, vi er slået ind på den forkerte vej, og jeg støtter ikke det grundlæggende forslag om, at fordi der udvises tilbageholdenhed på nationalt plan, skal det også ske her.

Van Aartsen
Hr. formand, dette bliver meget kort, for der er egentlig ikke stillet flere spørgsmål til mig under denne forhandling, men jeg vil gerne sige Dem, at jeg har lyttet til den med stor glæde. Jeg tror også, at Rådet i juli vil drage fordel af denne forhandling, og jeg vil sige til hr. Fantuzzi, at jeg ikke kun har lyttet til, hvad ordførerne har sagt, og at jeg ikke kun har taget det, der står i ordførernes betænkninger, til efterretning, men at jeg også har været optaget af hele denne forhandling, sådan som den er ført her i Parlamentet i aften.
Jeg vil i øvrigt henvende mig til Dem, hr. formand, og gennem Dem til Parlamentet fremsætte en indtrængende anmodning om, hvis det på nogen måde er muligt, at fremsætte en udtalelse om prispakken. Jeg mener bestemt, at det er nødvendigt for beslutningstagningen i Rådet, at der foreligger en udtalelse fra Parlamentet, for uden en sådan udtalelse kan Rådet ikke gøre sit arbejde, og jeg tror, at det ville være i landmændenes og landbrugets interesse i hele Europa, om der i slutningen af juni virkelig kan træffes en beslutning om prispakken for det kommende år. Fra vor side vil vi gøre alt, hvad vi kan, for at få truffet en afgørelse om denne prispakke, men uden en udtalelse fra Parlamentet går det ikke, og jeg imødeser denne udtalelse med megen interesse.

Fischler
Hr. formand, hr. rådsformand, mine damer og herrer, også jeg vil gerne først takke hjerteligt for denne diskussion. Jeg mener, denne prispakke har været genstand for en meget konstruktiv debat. Det er ikke nu på sin plads at komme ind på detaljer, men jeg vil gerne komme tilbage til et par principper.
En prispakke er egentlig til for at fastsætte de tilsvarende produktionsbetingelser for det kommende produktionsår i det omfang, de falder ind under Rådets og Parlamentets kompetenceområde. Det er derfor per definitionem et for stort krav til en prispakke, hvis man samtidig forlanger, at en prispakke skal være en reformpakke. Jeg har imidlertid allerede bebudet for Dem, og det står jeg ved, at Kommissionen allerede i år vil forelægge tilsvarende reformpakker og reformforslag for Parlamentet.
De ved alle, at vores tjenester for få uger siden offentliggjorde nogle analyser, hvoraf det klart fremgår, hvor og i hvilket omfang der er behov for reformer.
Derudover har spørgsmålet om budgettet og spørgsmålet om nedsættelse af præmierne til markafgrøder udgjort en stor del af denne diskussion. Jeg indrømmer her, at vi i vores forslag, sådan som vi har præsenteret dem, måske har understreget budgetargumentet for meget på grund af den daværende budgetsituation. Men vi har lige fra begyndelsen også gjort opmærksom på, at der finder overkompensationer sted. Disse overkompensationer har vi i mellemtiden også kvantificeret.
I øvrigt behøver Kommissionen ikke at undskylde, at den har opstillet et sparsommeligt budget, for her har den vel snarere rettet sig efter Parlamentets vilje. Hr. Funk, jeg må sige Dem en ting: Hvis der, sådan som De har redegjort for, ikke er nogen som helst vilje til noget som helst, kan det ikke fungere. Landbrugernes repræsentation, COPA, lægger nu mere fleksibilitet for dagen, hvad angår videreudviklingen af udligningsstøtten.
Med hensyn til argumentet vedrørende hårdvalutalandene så har vi i hvert fald fastslået i vores beregninger, at der bestemt også har fundet overkompensationer sted i hårdvalutalandene og ikke kun i lande, som har devalueret i de senere år.
De forslag, der blev stillet i forbindelse med en modulering, er til dels absolut interessante og værd at diskutere, men hvis det skal være rigtigt, falder de efter min mening snarere ind under en overvejelse i forbindelse med reformen af sektoren.
Hr. Fantuzzi, jeg anerkender absolut, at Deres overvejelse, om nemlig som et første skridt foreløbig at sidestille jordudtagningspræmierne med de normale kornpræmier, betyder en vis modulering. Men på den anden side vil jeg gerne gøre Dem opmærksom på - det er også blevet omtalt her - at vi bør tage hensyn til, at vi med en sådan foranstaltning også er nødt til at træffe forholdsregler med henblik på, at især energiplanteproduktionen sikres for fremtiden.
Hvad angår forslaget fra hr. Goepel vedrørende en saldering, så kan det sikkert også diskuteres. Det er i hvert fald afgørende for mig, at vi rent faktisk kommer frem til det, der fra begyndelsen var bestemt i forordningen, nemlig at arealudligningspræmierne skal tilpasses de respektive økonomiske forhold.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Nye levnedsmidler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler:
B4-0175/97 af Breyer, Lannoye og Hautala for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet til Kommissionen om gennemførelse af forordning (EF) nr. 258/97 om nye levnedsmidler; -B4-0176/97 af Roth-Behrendt for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe til Kommissionen om gennemførelse af bestemmelserne om mærkning af produkter dækket af forordning nr. 258/97 om nye levnedsmidler og nye levnedsmiddelingredienser; -B4-0177/97 af Schleicher m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe til Kommissionen om gennemførelse af bestemmelserne om mærkning af produkter dækket af forordning nr. 258/97 om nye levnedsmidler og nye levnedsmiddelingredienser; -B4-0178/97 af Eisma for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe til Kommissionen om gennemførelse af bestemmelserne om mærkning af produkter, som falder ind under forordning 258/97 om nye levnedsmidler og nye levnedsmiddelingredienser; -B4-0179/97 af Pasty for Gruppen Union for Europa til Kommissionen om gennemførelse af bestemmelserne om mærkning af produkter omfattet af forordning nr. 258/97 om nye levnedsmidler og nye levnedsmiddelingredienser; -B4-0180/97 af Pasty for Gruppen Europæisk Radikal Alliance til Kommissionen om gennemførelse af bestemmelserne om mærkning af produkter omfattet af forordning nr. 258/97 om nye levnedsmidler og nye levnedsmiddelingredienser.
Hautala
Hr. formand, vi er endnu en gang samlet for at drøfte forordningen om nye levnedsmidler. Det er næppe længere uklart for nogen, at forordningen om nye levnedsmidler ikke er nogen succes. Den har skabt en skabt uoverskuelig situation. Der anvendes i hvert fald fire forskellige måder til mærkning af genetisk modificerede levnedsmidler, og der er planer om flere. Myndighederne i medlemslandene ved ikke, hvordan de skal administrere den netop ikrafttrådte forordning. Forbrugerne er bekymrede og usikre. Detailhandlen efterlyser også klare bestemmelser, der sikrer, at de ikke behøver at skamme sig over for forbrugerne.
Har Kommissionen undersøgt, om Verdenshandelsorganisationen, WTO, eventuelt har noget imod, at der i EU for øjeblikket udarbejdes en strengere praksis for mærkning af emballage end planlagt? Har Kommissionen fået svar fra WTO? Jeg vil også spørge, om Kommissionens kardinaler allerede har mødtes for at drøfte, hvem der skal vælges til pave. Med dette mener jeg, at for så vidt vides er flere af Kommissionens medlemmer kommet med forslag til, hvem der faktisk bør koordinere praksis inden for emballagemærkningen, og hvem der i Kommissionen vælges til pave for denne sag. Hvor mange dage skal Kommissionen endnu bruge for at udnævne denne pave, og agter Kommissionen udarbejde en slags fælles praksis for mærkning af disse genmodificerede levnedsmidler?

Roth-Behrendt
Hr. formand, det er naturligvis en glæde på dette tidspunkt igen at diskutere om de nye levnedsmidler med kollegerne og hr. kommissær Bangemann. Hr. Bangemann, vi har jo allerede tidligere ved mange lejligheder haft en lille ordveksling, og vi har egentlig mere eller mindre indirekte forvisset hinanden om vores gensidige respekt.
Hvad der skuffer mig lidt, er, at jeg i tillægget til novel food og til lovgivningen novel food har indtryk af, at De ganske pludseligt som repræsentant for Kommissionen kunne være en dårlig taber. Det skuffer mig også, fordi jeg har forregnet mig i min egen menneskekundskab, fordi jeg anser Dem for en pragmatiker, ganske vist helt igennem for et stivsindet menneske, men for en pragmatiker. Hvad jeg tidligere har hørt om Kommissionen, men også, hvad jeg har oplevet, får mig lige akkurat til at formode dette. De, hr. Bangemann, ved præcis ligesom jeg som behørigt uddannet jurist, at en forordning skal omsættes.
I forordningsteksten, som Forligsudvalget har besluttet - og mere demokratisk kan det ikke længere foregå i Den Europæiske Union - står der, at det er muligt for Kommissionen at udstede gennemførelsesbestemmelser. Det står Kommissionen frit for ikke at gøre det. Men så ville det være dens opgave at sørge for, at denne lovgivning finder anvendelse i Unionen. Enten eller. Enten gør medlemsstaterne det selv, så må Kommissionen give en vejledning hertil og også en lille målsætning, eller også gør Kommissionen det, og derfor håber jeg, at De fortæller mig i aften, ja, Kommissionen arbejder på gennemførelsesbestemmelser. Så vil jeg ganske vist spørge pessimistisk en gang til, hvorfor De ikke allerede gjorde det i begyndelsen af maj måned, eftersom forordningen trådte i kraft den 15. maj, og vil desuden bande lidt og sige, det kunne De have vidst, det er jo ikke noget nyt. Men jeg vil være tilfreds, hvis jeg hører fra Dem, De er af den overbevisning, at forbrugerne nu efter resultatet i Forligsudvalget har ret til at få en omfattende information om genetisk modificerede levnedsmidler, hvis de adskiller sig fra traditionelle levnedsmidler, og det ikke ved en addition af alle de ting, som de finder i forordningen, ikke, når næringsværdi, nutritive kendetegn og mange andre ting kommer sammen. Det er ikke nogen addition, ellers er det et alternativ, og lovteksten siger det ganske klart. Jeg er også gerne villig til at få det prøvet af Domstolen. Ellers er jeg som politiker og jurist slet ikke af den opfattelse, at Domstolen bør føre politik.
Jeg vil i dag gerne høre fra Dem, hr. Bangemann, at De arbejder på gennemførelsesbestemmelser. Hvis De ikke gør det, så vil jeg gerne høre fra Dem, hvordan medlemsstaterne skal foretage en klar mærkning, og jeg vil også gerne høre fra Dem - og her må jeg indrømme, at jeg fortsat har dyb tillid til Deres seriøsitet - at det ikke er muligt at foretage en mærkning, der misinformerer forbrugerne. Jeg hører overhovedet ikke til dem, der advarer mod genteknologien, tværtimod. Jeg tror, genteknologien giver en masse muligheder, men når levnedsmidler er ændret genteknologisk, må der ikke stå på dem, at de er fremstillet »med moderne bioteknologiske metoder«. Jeg ved, der er medlemsstater, som ønsker det. Men jeg håber, De støtter Europa-Parlamentet for at forhindre noget sådant, og jeg indrømmer, at jeg på dette sene tidspunkt gerne ville høre noget sådant fra Dem.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, de spørgsmål, vi har stillet, vil jeg gerne begrunde på PPE-gruppens vegne. Med novel food-forordningen blev der skabt retssikkerhed for forbrugerne, handelen og producenterne især med hensyn til godkendelse, men også mærkning af nye og også genetisk modificerede levnedsmiddelprodukter. Det var og er en stor præstation, der kan tilskrives alle europæiske institutioner.
En EU-forordning bliver imidlertid umiddelbart gældende ret i alle medlemsstater den dag, den træder i kraft - i dette tilfælde var det den 15. maj. Enhver forordning, der gælder i 15 medlemsstater i Den Europæiske Union fra en bestemt dag, giver ved en så vanskelig materie nødvendigvis først rigtig anledning til fortolknings- og gennemførelsesproblemer i begyndelsesfasen. Selvom gennemførelsen og anvendelsen af især en forordning bør håndteres ensartet i alle medlemsstater, ser vi netop ved denne komplicerede materie nogle problemer i forbindelse med den praktiske anvendelse.
Jeg mener, de vedrører tre punkter, hvordan og først og fremmest med hvilken ordlyd mærkningen skal foretages, hvilke produkter der falder ind under forordningen, og endelig hvad der sker med produkterne af majs og soja, der allerede var tilladt, før forordningen trådte i kraft. Det er der øjensynlig usikkerhed omkring på grund af forskellig fortolkning. Derfor anser vi det for absolut nødvendigt, at man på fællesskabsplan bliver enig om en ensartet fortolkning. Disse problemer kan efter min vurdering absolut løses. Ganske vist skal disse spørgsmål tackles i en saglig diskussion med de sagkyndige på europæisk plan, og det haster.
Det haster, fordi levnedsmidler, der er fremstillet af godkendt genetisk modificeret soja og majs, allerede står på hylderne i fødevarebutikkerne og nu skal mærkes i overensstemmelse med bestemmelserne i forordningen om nye levnedsmidler. Ganske vist ses det her ganske særlig tydeligt, at det mere end haster også at få revideret 220direktivet i relation til mærkning.
Men disse problemer kan ikke løses på den måde, nogle parlamentsmedlemmer forsøger sig med, hvor man har indtryk af, at det for dem mere drejer sig om, hvilken medievirkning genteknikken har, og hvordan genteknikken kan undgås, end om en effektiv forbrugerbeskyttelse. Jeg vil gerne gøre det klart her ved hjælp af det spørgsmål, fru Breyer og Gruppen De Grønne har stillet, for Gruppen De Grønne siger ja til, at hele forordningen burde ændres eller sågar erstattes af andre regler. Det er ikke kun meningsløst, men det er også i strid med flertallet i Europa-Parlamentet.
Det drejer sig ikke om at skabe panik, men om at løse absolut almindelige problemer, og med henblik herpå vil vi opmuntre Kommissionen med vores spørgsmål.

Eisma
Hr. formand, vi må være ekstra, jeg gentager, ekstra varsomme med et emne som nye fødevarer i Europa. Efter svinepesten, efter BSE&#x02BC;en, ønsker forbrugerne mere end tidligere at blive informeret om det, de spiser. Og så er der den forordning, som trådte i kraft den 15. maj. Vi ved stadigvæk ikke helt, hvordan visse dele af denne forordning skal fortolkes af de enkelte medlemsstater.
Jeg vil spørge hr. Bangemann, hvorfor Kommissionen ikke i tide har udarbejdet et direktiv til regulering heraf, sådan så der er en klar, ensartet ordning med hensyn til mærkning? Hr. Bangemann, hvordan bliver mærkningen af gen-modificerede fødevarer egentlig styret? Og hvem har egentlig ansvaret for denne mærkning, når Kommissionen ikke har fastsat nogen regler? Er det fabrikanterne?
Kort sagt, der er en masse uklarhed her, og vi finder, at Kommissionen har handlet meget skødesløst og har svækket forbrugernes tillid alvorligt, og vi vil nu vide, hvordan Kommissionen vil klare denne sag, for det haster virkelig.

Leopardi
Hr. formand, hr. kommissær, vi kan kun glæde os over ikrafttrædelsen den 15. marts her i år af den nye forordning nr. 258/97 om nye levnedsmidler og nye levnedsmiddelingredienser, for så vidt som de nye bestemmelser, der skal anvendes på mærkningen af disse, udgør et stort fremskridt inden for en sektor, som forbrugeren endnu ikke er fortrolig med, og som er en kilde til stor forvirring. Og netop af denne grund opstår der spontant et krav om endnu klarere og mere gennemskuelige oplysninger end dem, der fremgår af ordlyden af denne forordning.
Det er nemlig ikke klart, om forordningen har tilbagevirkende kraft. Hvad er nemlig dens effektive gyldighedsområde? Er der eller er der ikke pligt til mærkning af genetisk modificeret majs og soja, som det blev tilladt at bringe på det fælles marked i december sidste år? Og skal mærkningen i bekræftende fald være i overensstemmelse med bestemmelserne i forordningen eller ej? Og hvordan skal man forholde sig i de lande, der allerede har nationale bestemmelser inden for denne sektor? Hvor strengt skal reglerne anvendes? Er det for meget at kræve klare og nøjagtige oplysninger om forordningens anvendelsesområde, hvorledes den anvendes, og hvorledes mærkningen skal være? Er der taget hensyn til de forskellige nationale forskrifter, som f.eks. de italienske? Og endelig kan man spørge, om der er taget hensyn til den forvirring, der kan opstå hos flertallet af forbrugerne, som i vidt omfang endnu er for lidt oplyst og ude af stand til rigtigt at fortolke påskrifter, hvori der henvises til genetisk modificerede organismer, og som derfor som forbrugere grundlæggende må nære en forståelig mistillid hertil?
Endelig synes det at være på sin plads at understrege, at der, selvom vi for os har en forordning, der er blevet til ved et kompromis mellem indbyrdes modstridende interesser i medlemsstaterne, organisationerne og de berørte grupper, ikke er tale om at man, selvom man råder bod på en fuldstændig mangel på regler inden for en sektor, skal slå sig til tåls med ufuldstændige og utilfredsstillende bestemmelser, der giver anledning til forskellige fortolkninger og faktisk kan skabe forvirring.

Bangemann
Hr. formand, før jeg kommer ind på de enkelte bemærkninger, vil jeg indledningsvis gerne fremsætte en generel bemærkning, som måske igen kan sætte det ene eller det andet på plads. Vi har alle i fællesskab støttet dette resultat af conciliation , med undtagelse af fru Breyer og nogle andre, der den gang gjorde opmærksom på, at det ikke er tilstrækkeligt til at oplyse forbrugeren tilsvarende. For så vidt er der ingen her, der bør gøre - hverken fru Roth-Behrendt eller fru Schleicher, og frem for alt heller ikke hr. Eisma, der, så vidt jeg ved, ikke deltog i debatten den gang, Den Liberale Gruppe gjorde sig her ikke særlig bemærket - som om Kommissionen nu pludselig havde noget at skulle stå til ansvar for, som De har tilvejebragt sammen med Rådet i conciliation .
Jeg er imod, hr. Eisma, at De nu simpelthen fører krigen over i fjendens lejr og siger, at Kommissionen ikke har gjort det og det. Denne lovgivningsmæssige foranstaltning stammer fra maj i år. Det er korrekt, at der i diskussionen - som man siger noget krukket - er sket et paradigmeskift, som jeg for øvrigt allerede gjorde opmærksom på den gang, nemlig væk fra de traditionelle mærkningsprincipper, som jeg den gang repræsenterede endnu en gang. Hvis der sker en ændring, der er af betydning for forbrugeren, skal der ske en mærkning.
Hvis der sker en ændring, der ikke er af betydning, behøver der ikke ske en mærkning, der bør efter min mening ikke ske en mærkning, for hvis man mærker alt efter behag, står forbrugeren i sidste ende som kejseren med de nye klæder, og en hel stribe mærkninger har han overhovedet ikke noget ud af. Og det beror, fru Roth-Behrendt, det værk jo på, som De var så stolt af. De var stolt, fru Breyer var ikke stolt. Jeg var heller ikke stolt. De sagde den gang - jeg kan hente protokollen frem en gang til - at denne beslutning er en lussing til hr. Bangemann. Nu gør De, som om det falder tilbage på mig. Her er jeg snarere enig med fru Breyer: Grib i Deres egen barm!
(Tilråb) Nej, nu vil vi have klarhed over det, for at fronterne her ikke bliver udvisket og der ikke opstår det forkerte indtryk, at Kommissionen skulle være ansvarlig for noget, som De den gang fejrede som Parlamentets store sejr. Jeg kan da stadig huske, hvordan De optrådte i tysk fjernsyn!
(Tilråb) Kære fru parlamentsmedlem, når hr. Eisma, fru Roth-Behrendt og andre talere her lader, som om Kommissionen var ansvarlig for alt muligt, så må De affinde Dem med - det hører med til demokratiet - at en kommissær, der har medvirket i denne diskussion lige fra begyndelsen og vist deltagelse, nu engang siger, hvordan sagen forholdt sig den gang. Den, der her diskuterer ærligt og åbent, må indrømme: Jeg affandt mig med diskussionsresultatet den gang. Det svarede i det væsentlige til principperne, fordi det jo netop beror på disse tre saglige kriterier. Fru RothBehrendt, jeg har aldrig sagt, at de skal foreligge kumulativt! Det har Kommissionen aldrig sagt. Jeg ved ikke, hvordan De er kommet på den idé.
Hvis et levnedsmiddels sammensætning ændres, hvis næringsværdien ændres, eller hvis anvendelsesformålet ændres - og det hver for sig i det enkelte tilfælde, det har vi aldrig bestridt eller aldrig set anderledes på - så skal der mærkes. Det er foreløbig fuldkommen klart. Men disse tre kriterier betyder netop, fru Schleicher, at man har et sagligt grundlag: Altid, når en ændring er af betydning for forbrugeren, skal der mærkes.
Nu er der, fru Roth-Behrendt, og det er baggrunden for hele denne debat, ikke kun i Parlamentet, men også i Kommissionen begyndt en helt anden debat i forbindelse med soja og majs, nemlig om spørgsmålet: Skal man ikke mærke i det hele taget, og det uafhængig af de tre saglige kriterier? Nu skal De ikke ryste på hovedet! Men der er her i Parlamentet - det fremgår jo af spørgsmålene - mange, der siger, vi ønsker f.eks. mærkning i forbindelse med majs eller soja eller hvilke som helst andre levnedsmidler, der ikke er omfattet af forordningen; forordningen vedrører nu engang kun levnedsmidler, der afsættes til den endelige forbruger, mens majs og sojaskrå jo i reglen ikke sælges til den endelige forbruger.
Men hvis der nu stilles krav om, at der skal mærkes, og det uanset om et af disse tre kriterier er opfyldt, så er det for mig fuldkommen klart, at De dermed forlader disse principper, som vi forsvarede den gang i fællesskab, og siger, at uanset hvad virkning det får, skal vi mærke, når der er anvendt en bestemt teknik, og det gælder også, hvis det helt forsvinder i kæden.
Enhver ved, gensplejsede sojabønner eller majs har, når de forarbejdes, ikke de virkninger, der er beskrevet i forordningen for novel food, behøver heller ikke at have dem, og set ud fra det synspunkt er det et paradigmeskift. Jeg er da gerne villig til det - jeg har allerede sagt det, jeg er her demokrat - hvis Parlamentet og også Kommissionen beslutter det med et flertal, så vil det naturligvis blive gjort. Jeg vil så bøje mig som den eneste af dette flertal. Ganske vist vil jeg tage mig den frihed også at sige i aften en gang til, at jeg anser det for skæbnesvangert for forbrugeren. For så bliver praktisk taget alt mærket, og når det kommer til stykket, mister mærkningen så enhver værdi for forbrugeren. Her må jeg igen give fru Breyer ret, så kan vi slå hinanden på skuldrene, men forbrugeren har overhovedet ikke noget ud af det.
Det er situationen. Kommissionen arbejder på det. Vi har nedsat en gruppe kommissærer, der tænker over denne principielle ændring. Jeg er imod det. Jeg betragter de tre kriterier eller generelt princippet om en saglig ændring for noget helt afgørende for forbrugeren. Jeg taler her ikke på industriens vegne, for industrien er for det, De ønsker. Det går jeg ikke ind for! Jeg mener, forbrugeren har mere ud af det, hvis han får en målrettet, klar information, når det er af betydning for ham. Men hvis flertallet ønsker det, og hvis det tjener opklaringsarbejdet, så vil vi gøre det, dvs., i praksis måtte vi så ændre novel food-forordningen, for der er jo ikke nogen logik i den.
At vi har strengere mærkningsforskrifter for foderstoffer - hvis jeg nu betragter majs og sojabønner som foderstoffer - end for nye levnedsmidler, det er jeg ikke længere i stand til at forklare noget menneske. Så ændrer vi i Guds navn netop novel food, så lader vi de tre saglige kriterier falde, og altid, når der på et eller andet sted i kæden optræder en genetisk modificeret ingrediens, sker der en mærkning! Det er det egentlige problem.
De har jo meget venligt sagt, fru Roth-Behrendt, at jeg i sådanne spørgsmål lægger mig i selen for min opfattelse. Det gør jeg her. Hvis De ønsker at ændre det med et flertal, vil jeg, som sagt, ikke kunne forhindre det. Det kan jeg ikke, og det ønsker jeg heller ikke. Jeg ønsker bare at fortælle Dem, hvad resultatet er, og resultatet er ikke godt for forbrugeren.
Lad mig nu komme ind på de enkelte spørgsmål. Jeg gør det ganske kort. Vi har haft forordningen siden maj. Vi har i artikel 2 helt entydigt fastsat undtagelserne fra dette direktivs anvendelsesområde, og derfor er det ikke nødvendigt med retningslinjer herfor. Det gælder også artikel 1, selvom man her ifølge artikel 1, stk. 3, skal afklare nogle spørgsmål efter udvalgsproceduren, men det har vi jo indrettet denne procedure til, dvs. vi ønsker ikke at gøre noget nu via retningslinjer, som udvalgene skal gøre.
Vi vil anstille de overvejelser inden for rammerne af artikel 8, som jeg allerede har redegjort for, dvs. vi skal overveje, hvordan denne principielle beslutning skal se ud. Men uanset den beslutning, Kommissionen og senere Parlamentet skal træffe, giver manglende retningslinjer ikke medlemsstaterne frie hænder, de kan ikke fortolke bestemmelserne efter forgodtbefindende. Ved enhver godkendelsesbeslutning anvendes bestemmelserne i artikel 8 på det særlige tilfælde og mærkningens modaliteter og former fastlægges. Der findes altså ikke noget ensidigt spillerum for medlemsstater og naturligvis heller ikke for den enkelte. Han har en vis valgfrihed, men til syvende og sidst vil vi bedømme det på tilsvarende måde. Vi ønsker også en ad-hoc-foranstaltning, hvad angår soja- og majsprodukter. Jeg har jo allerede sagt, at det så også vil få konsekvenser, for det berører principielt ikke anvendelsesområdet i forordningen om levnedsmidler og levnedsmiddelingredienser. Ganske vist er man så nødt til at iagttage en vis logik.
Det er i det væsentlige de spørgsmål, der er stillet her. Vi er gerne villige til at debattere videre med Parlamentet om, hvad vi skal gøre. Men, hr. Eisma, det vil jeg gerne sige her med al tydelighed: Bebrejdelser, som dem De her har formuleret, vil jeg ikke lade sidde på mig!
Jeg er som fru Roth-Behrendt og mange andre i conciliation af den opfattelse, at det er et bæredygtigt resultat. Det har ikke krænket vores principper. Det har givet ændringer i detaljerne. Det var fru Roth-Behrendt jo meget glad og stolt over. Parlamentet har fejret det som en stor sejr over Kommissionen. At alt så at sige nu bliver vendt på hovedet, at vi nu skal være ansvarlige for dette resultat, det finder jeg selv ikke særlig glædeligt på så sent et tidspunkt!

Graenitz
Hr. formand, hr. Bangemann har med mange ord forklaret os, hvorfor ting, der allerede burde være sket for længst, ikke er sket endnu. Vi taler i dag, hr. Bangemann, om gennemførelsesbestemmelser til novel food-forordningen, og jeg vil citere fra grønbogen for levnedsmiddelret, at forordninger altid skal udfærdiges for at gøre fællesskabsretten mere transparent, for at lette anvendelsen af retsreglerne i det indre marked, for at nationale omsættelsesbestemmelser bortfalder.
Det betyder altså, at der skal eksistere fælles omsættelsesbestemmelser, for at enhver medlemsstat skal gøre præcis det i forbindelse med godkendelserne, som også de andre medlemsstater skal gøre. Hvis vi ønsker et indre marked, så er det nødvendigt, at vi udformer dette indre marked særlig minutiøst ved produkter, som forbrugerne betragter med stor mistillid som en nyhed, som noget fremmed, og at vi her ikke siger: Vi har haft en lovgivning siden den 15. maj, og nu er det kun den 15. juni, og vi har masser af tid.
Hr. Bangemann, De har haft virkelig god tid til at forberede dette i Deres tjenestegren, og jeg kan forestille mig, at administrationen i GD III også ville være i stand til det.

Florenz
Hr. Bangemann, jeg kan i grunden ikke sådan helt forstå Dem. Mangt og meget forstår jeg jo, men i april 1997 skrev De i den tyske avis Frankfurter Allgemeine Zeitung : Mærkning fører slet ikke til noget, og så bliver man naturligvis vågen. Vi mener, at mærkning absolut fører til noget. Det fører til noget for forbrugeren, og det fører til noget for industrien, og det er jo den chance, vi ønsker at gribe. Efter de ulykkelige erfaringer med BSE bør vi også rent faktisk udnytte og gribe den chance, novel food-forordningen giver.
Jeg mener, det er kommet tydeligt frem her i aften, at vi ikke taler om indholdet i direktivet, men om, hvad vi har gjort med dette indhold. Når De siger, det først er trådt i kraft i maj måned, så siger jeg, de jure er det korrekt. Jeg er som bekendt ikke jurist, men De vidste naturligvis allerede i januar måned, at sagen er i anmarch, og hvordan den ser ud. Vi så ganske gerne, at De gør Dem anstrengelser for at gøre det klart for Unionens 15 medlemsstater, i hvilken retning det går. At der endnu ikke kan ligge nogen endelige papirer på bordet, det kan selv vi begribe, men jeg mener, vi bør altid her holde os for gode til at igangsætte en overfladisk beskyldningskampagne, sådan som De Grønne, der jo en gang imellem også er idéforladte, har gjort i dette tilfælde.
Jeg tror i ramme alvor, hr. Bangemann, at novel food-forordningen er en god begyndelse i denne nye retning. Tag fat på opgaven med humør, så kan vi også sige til medlemsstaterne, i hvilken retning det går!

Breyer
Hr. formand, jeg mener, hr. Bangemann har været ærlig i aften, og vi bør også være ærlige. I virkeligheden er novel food-forordningen skabt i fællesskab af Parlamentet og af Ministerrådet. Jeg har ikke blot i januar gjort opmærksom på, at der ikke er nogen gennemførelsesbestemmelser, men også i Forligsudvalget. Fra de kolleger her, der nu beklager sig over det, hed det, at alt er soleklart, novel food-forordningen er det bedste, der findes, og alt er omfattet af den. Nå, jeg vil ikke se tilbage, men frem. Jeg er hr. Bangemann taknemmelig for, at trods formuleringen i artikel 8, hvor det jo hedder, Kommissionen kan udstede gennemførelsesbestemmelser - Parlamentet ønskede ikke formuleringen, Kommissionen skal udstede gennemførelsesbestemmelser - har han altså alligevel erklæret sig villig til at sørge for gennemførelsesbestemmelser om mærkning. Jeg mener, de er vigtige, fordi dette kritiseres ikke blot af miljø- og forbrugerorganisationerne, men i virkeligheden af industrien selv.
Hvad vi altså har brug for, er nu at få formuleret, hvordan produkter, der er omfattet af forordningen, skal mærkes. Jeg vil gerne endnu en gang indtrængende opfordre til at vælge formuleringen »fremstillet ved hjælp af genteknologi«, idet »moderne bioteknologi, ernæringsfysiologisk optimeret« ville være en vildledning af forbrugerne og ville ikke give dem en klar information. Desuden ville vi udsætte os for at blive bebrejdet, at novel foodforordningen er etiketsvindel. Hvis industrien anvender metoden, så skal den også have mod til at mærke det, for at genteknologien så på et eller andet tidspunkt bliver et kvalitetsmærke i industriens interesse.
Men hermed er jeg allerede nået til punktet »kvalitetsmærke«. Det positive ved novel food-forordningen er jo, at vi i betragtning 10 bestemmer, at der er positivmærkning. Her ville jeg desuden gerne have hørt fra Dem, hr. Bangemann, netop i betragtning af den kendsgerning, at industrien har planer om at mærke alt det, der ikke er omfattet af novel food-forordningen, som genteknikfrit, om De er villig til at udarbejde kriterier i lighed med det, vi har gjort på bioområdet og nu også i relation til animalske produkter, for at vi kan nå frem til en positivmærkning. For én ting må være evident: Vi må ikke rokke ved forbrugernes tillid. Det må nu snarere gælde om langt om længe at skabe klarhed.

White
Hr. formand, jeg vil foreslå hr. Bangemann et scenario. Hvis en forbruger i en medlemsstat får problemer på grund af utilstrækkelig mærkning, har denne forbruger under normale omstændigheder, hvis loven er klart udformet, i henhold til Frankovitch-dommen ret til godtgørelse fra den medlemsstat, der ikke har gennemført EU-lovgivningen. Det ved både kommissæren og jeg.
Denne nye lov har fået bred pressedækning. Det fleste borgere i Unionen, som har interesseret sig for sagen, antager, at en ny lov, der beskytter dem, træder i kraft pr. 15. maj. Men en regering i en medlemsstat kan under sådanne omstændigheder sige til den utilfredse borger i retten: «Ja, men vi ved ikke, hvad holdningen er. Kommissionen har ikke meddelt os det«. Så Kommissionen har bestemt et ansvar.
Jeg synes, kommissæren har behandlet Parlamentets ansvar godt her i aften, og som medlem af et forligshold påtager jeg mig min del af ansvaret. Men jeg vil gerne påpege over for kommissæren, at der er tre behandlinger under den fælles beslutningsprocedure. Kommissionen er inddraget i forslaget, når det kommer til os første gang. Den er med under andenbehandlingen. Det er først, hvis vi ikke kan enes med Kommissionen, at vi går over til forligsproceduren. Derfor har Kommissionen et ansvar nu, hvilket også var tilfældet i begyndelsen af denne lovgivning, for at sikre, at forbrugerne er tilstrækkeligt beskyttede. Det er de stadig ikke, og det er både jeg og de fleste her i Parlamentet enige i.

Bangemann
Hr. White, forordningen trådte i kraft den 15. maj. Vi har nu den 10. juni, det betyder, der er gået mindre end en måned. Vi har hidtil ikke haft et eneste tilfælde, og hvad angår spørgsmålet om mærkning, så har vi inden for rammerne af denne forordning fastsat detaljerede mærkningskrav, der gælder umiddelbart og bindende i medlemsstaterne. Det er nemlig, hr. Florenz, meningen med en forordning. De talte om et direktiv. Det her er en forordning, der gælder umiddelbart i medlemsstaterne, og hvis der er tvister om spørgsmålet om, hvorvidt mærkningen er rigtig, kan Levnedsmiddelkomiteen træffe afgørelse - det er forordningens indhold.
Derudover har jeg jo sagt til Dem: Vi anstiller for øjeblikket generelle nye overvejelser, De og Kommissionen. Når vi er nået til et resultat, vil Kommissionen logisk nok forelægge Dem overvejelserne, og måske siger De så: Vi forlader kriterierne i novel food-forordningen, fordi vi altid ønsker at mærke, når genteknik på et eller andet tidspunkt er med i spillet, uanset om det så forsvinder i løbet af levnedsmiddelkæden, for det er jo holdningen ved soja og majs. Men selvfølgelig! Det forlanges, at enhver, der anvender disse to stoffer i forarbejdningskæden, gør opmærksom på, at de er genetisk modificerede, uanset om de tre kriterier er opfyldt.
Fru Schleicher, jeg har været så engageret i dette spørgsmål om novel food-forordningen, fordi jeg mener, at vi, hvis vi forlader disse mærkningsprincipper, gør forbrugeren en bjørnetjeneste. Men hvis De ønsker det, så skal vi blive ved med at være logiske. Det kan da ikke være rigtigt, at vi bruger strengere mærkningsbestemmelser ved soja og majs end ved et nyt levnedsmiddel, der kommer direkte ud til den endelige forbruger, og derfor vil vi være nødt til at revurdere disse overvejelser.
De kender mig: Hvis jeg har gjort noget forkert, tager jeg det på min kappe. Alle kan komme til at gøre noget forkert, men at De siger til mig som hr. Eisma efter tre uger, uden at der hidtil er forekommet et eneste tilfælde: De har glemt det alt sammen, og De har ikke varetaget Deres forpligtelser, det vil jeg ikke lade sidde på mig! Og først og fremmest ikke i betragtning af, at jeg i en nyhedsudsendelse måtte høre fru Roth-Behrendt udtale følgende: Nu har kommissær Bangemann fået en knaldende lussing. O.k., hvis det var sådan, så bedes De lige overveje, om De ikke har givet Dem selv en knaldende lussing. Det er nemlig det egentlige problem!

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 40, stk. 5, i forretningsordenen.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 00.25)

