Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Er der nogen bemærkninger?

García Arias
Hr. formand, i går skete der en tragisk ulykke i Asturien i Spanien, som kostede en minearbejder livet. Når jeg bringer dette frem her, er det, fordi arbejdsnedlæggelserne og strejken i minen i Asturien kan brede sig, for situationen bliver mere og mere spændt.
Sagen har relation til hele Unionen, fordi det bagvedliggende problem i nævnte konflikt netop er, at EuropaKommissionen ikke har accepteret den plan, som regeringen allerede havde forhandlet med fagforeningerne. Jeg beder Dem, hr. formand, om at anføre over for Kommissionen, at det ville være formålstjenligt at se nærmere på det, der sker i Spanien, for jeg er bange for, at situationen bliver mere og mere spændt.
Jeg vil gerne anmode om, at vi giver udtryk for vores medfølelse og opfordrer de spanske minefagforeninger og den spanske regering til ro, men det er også nødvendigt, at Kommissionen bliver opmærksom på, at den skal respektere det, som allerede er blevet aftalt mellem fagforeningerne og den spanske regering. Den store geografiske afstand mellem Bruxelles og nævnte områder må ikke føre til, at Kommissionen skjuler sig bag en autoritær holdning.

Formanden
Fru García Arias, vi har læst om denne tragiske ulykke i dag i aviserne. Jeg tager Deres bemærkninger til efterretning.

González Álvarez
Hr. formand, for at gøre det kort vil jeg begrænse mig til at sige, at jeg er fuldstændig enig i det, som fru García Arias netop har sagt. Vi, der bor i Asturien, er meget bekymrede for Kommissionens holdning med hensyn til den mineplan, som er blevet underskrevet af den spanske regering og fagforeningerne i Asturien. Når vi viderebringer vores kondolence, så lad os også viderebringe vores bekymring over det, der sker, til Kommissionen. Konflikten kan brede sig, og vi ved ikke, hvor det kan ende.

McMahon
Hr. formand, jeg har en kommentar til side 15 i protokollen, hvor de Vries og Martens stiller et spørgsmål. Jeg kan se, at De Silguy er til stede i mødesalen, og jeg vil gerne vide, om han her og nu kan komme med en udtalelse om, hvad der sker, eller om han i det mindste vil overveje at følge Parlamentets anmodning om en redegørelse. Vil han fremsætte en personlig bemærkning i dag, eller vil Kommissionens formand Santer fortælle Parlamentet, hvorfor det er vigtigt, at kommissærer skal kunne besætte to stillinger i en tid med stor arbejdsløshed i Europa?

Formanden
Hr. McMahon, jeg ville netop, når protokollen var godkendt, informere Parlamentet om, at Kommissionen har meddelt mig, at dens formand på møderne den 28. og 29. januar i Bruxelles vil afgive en redegørelse om spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionens medlemmer har ret til at søge politiske mandater, når de også er medlemmer af Kommissionen. Anmodningen fra hr. de Vries og hr. Martens, som også Socialisterne og GUE-Gruppen har tilsluttet sig, vil derfor blive imødekommet med denne redegørelse i Bruxelles.

Schiedermeier
Hr. formand, under punkt 11 i protokollen er jeg som den sidste taler om hvidbogen om jernbanesystemet og hurtigruter for godstog faldet ud. Jeg anmoder derfor om, at mit navn kommer med på talerlisten.

Cox
Hr. formand, jeg vil gerne vende tilbage til gårsdagens indlæg fra de Vries, som De har behandlet. Jeg håber, at Kommissionen vil benytte lejligheden til at afgive en redegørelse herom.

Hyland
Hr. formand, jeg var til stede i går, men jeg glemte at skrive mig på tilstedeværelseslisten.
(Protokollen godkendtes)

Euroen, kapitalmarkederne, forbrugerne og ØMU'en
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende fire betænkninger for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik:
A4-0383/97 af Friedrich om beretning fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet: Konsekvenser for kapitalmarkederne af euroens indførelse (KOM(97)0337 - C4-0443/97); -A4-0338/97 af Ruffolo om Kommissionens arbejdsdokument om Den Økonomiske og Monetære Unions eksterne aspekter (SEK(97)0803 - C4-0265/97); -A4-0417/97 af Stevens om elektroniske penge og Den Økonomiske og Monetære Union; -A4-0415/97 af Pérez Royo om euroen og forbrugerne.
Friedrich
Hr. formand, euroen kommer, og den vil komme som en stabil valuta. Alle data i og uden for Europa peger på, at vi er på vej ind i en fase med stor valutastabilitet, som kommer til at ligge over gennemsnittet, og det er der heller intet at indvende imod. Dog må man heller ikke lade hånt om advarslen fra centralbankdirektør Greenspan. Vi kunne måske også risikere deflation.
Vi har i Europa og i verden hverken brug for deflation eller inflation. Når den europæiske valuta indføres, må der påregnes følgende konsekvenser for finansmarkederne i Europa: For det første vil lånemarkedet i Europa udvikle sig til det næststørste i verden. For det andet vil euroen - ud fra alt, hvad vi ved - blive den næststørste reservevaluta i verden, ca. i størrelsesorden med dollaren. For det tredje kan euroen - og det bør og skal vi støtte - give aktiekulturen i Europa et skub, så den blomstrer op. Denne udvikling er meget vigtig for os, fordi den manglende brede investering i aktier i Europa i dag, navnlig i Tyskland, f.eks. har flyttet også ældreforsorgen ensidigt over på staten i stedet for at lægge den på skatteborgernes skuldre.
Enhver privat ældreforsorg og den nok nødvendige akkumulation af en kapitalreserve til fremtidens ældreforsorg har behov for et funktionsdygtigt aktiemarked i udvikling. På den måde kan også brede lag i befolkningen få del i væksten inden for nationaløkonomien. Det er en nødvendig ændring, der burde være lavet for længe siden, af den hidtidige fordeling, den uretfærdige fordeling af velstanden blandt vores borgere. Her kan et aktiemarked i udvikling, som får et nyt skub takket være euroen, medføre en forbedring.
For det fjerde vil euroen naturligvis også medføre koncentrationsprocesser for børserne. Der findes således for øjeblikket 32 børssteder og 23 terminsbørser i Europa, men i USA kun 8 aktiebørser og kun 14 terminsbørser. Vi i Europa og børsstederne skal derfor være rede til et bedre samarbejde og til en specialisering af børsstederne, hvis vi vil bevare vores børssteder også i det nye euro-land.
For det femte: Spørgsmålet om, hvor megen harmonisering og regulering euro-finansmarkederne reelt har behov for, er endnu ikke rigtig løst. Sikkert er det, at skatter og afgifter skal harmoniseres yderligere, at vedtægterne for SE-selskaber skal vedtages og at der skal dæmmes op for skatteflugt, men yderligere kontrolforanstaltninger og reguleringer bør, det kræver vi i betænkningen, ud fra vores kendskab til de erfaringer, der er indhøstet i USA - det vil sige på det andet store finansmarked - indføres gradvis hos os i Europa.
Så vidt muligt skal markederne selv tilrettelægge deres kontrolforanstaltninger, uden staten. Det ville være det bedste, men vi ved naturligvis, at det ikke kommer til at gå helt uden staten, det vil i dette tilfælde sige Den Europæiske Union. I den sammenhæng lige et par ord om de fire tyske professorers forfatningssag mod euroen. Skulle Tysklands rettidige deltagelse i Den Europæiske Økonomiske og Monetære Union af denne grund være truet, vil det naturligvis medføre et drastisk tilbageslag for opbygningen af et økonomisk område, der kan sammenlignes med USA, med negative følger for alle borgere. Jeg forventer personlig ikke, at de får medhold, fordi det centrale krav blev opfyldt ved den første dom afsagt af forfatningsdomstolen i Tyskland. Dette centrale krav lød: Tyskland må ikke tiltræde en ikke-stabil union. Tyskland må kun tiltræde et stabilitetsfællesskab. Jeg er imidlertid af den mening, at de sidste år har bevist - jeg komplimenterer netop her vores naboer mod syd derfor - at europæerne har taget stabiliseringen af valutaen alvorligt, og de positive resultater er entydige. Ud fra alle de data, vi kender, udvikler der sig rent faktisk et stabilt monetært fællesskab i Europa.
Jeg retter imidlertid i dag fra Europa-Parlamentet en appel til den tyske forfatningsdomstol. Den bør ikke trække sin definitive indholdsmæssige dom i langdrag. Tyskland og Europa har behov for klarhed i dette centrale spørgsmål i vores udvikling. Hvis forfatningsdomstolen i Tyskland nu afviser søgsmålet af formelle grunde, nemlig at det er forhastet, og dernæst efter behandlingen i den tyske forbundsdag alligevel berammer en votering om indholdet, vil mit lands handleevne blive lammet til ulempe for alle involverede, og dét skal under alle omstændigheder undgås.
Derfor appellerer jeg i dag til den tyske forfatningsdomstols ansvarsbevidsthed: den skal behandle søgsmålet korrekt og rettidigt også i henseende til indholdet for at bringe klarhed over den videre udvikling. Kun den, der forandrer sig, bliver ved med at være. Vi ønsker en stabil euro, for at vi som europæere kan blive ved med at være en central faktor i de internationale begivenheder.

Ruffolo
. (IT) Hr. formand, indførelsen af euroen rejser to grundlæggende spørgsmål: det ene er euroens indre værdi og prisstabiliteten i Unionen, det andet er euroens eksterne værdi og dens kursstabilitet. Det er det sidste punkt der behandles i betænkningen, der afdækker de forudsete konsekvenser som indførelsen af euroen kan have, som de problemer indførelsen skaber for Unionens valutakurspolitik, de muligheder der åbnes for, hvad angår en ny fase i det internationale monetære samarbejde og det særlige problem med dollarreserverne, som vil kunne anses for at være i overskud.
Hvad angår det første punkt, er det i dag ikke muligt at klarlægge, hvordan markederne vil reagere på indførelsen af euroen, især ikke i den første tid. Der er uenighed om, hvad der vil ske. Nogle mener, at euroen straks fra indførelsen vil blive en international valuta, og at den kan blive en rival til dollaren takket være det store økonomiske magtområde, den repræsenterer, mens andre mener, at euroen i en periode vil stå svagt og mangle opbakning på grund af de mange forskelle i euro-landene. Det nytter dog ikke noget at spå om fremtiden. Euroens troværdighed er i vidt omfang afhængig af den fælles valutapolitik, og det er derfor mere nyttigt at koncentrere sig om denne.
I den forbindelse fremstiller betænkningen to synsvinkler på henholdsvis kort og mellemlangt sigt og på langt sigt. Man ønsker ikke at opstille den fælles valutapolitik som et valg mellem en stærk eller en svag euro, idet det ikke er det egentlige problem. Problemet er at sikre en stabil euro uden kunstige beskyttelsesindgreb og uden modsat at forsøge at fremme den europæiske økonomis konkurrenceevne ved at svække valutaen. Under omstændigheder med stabile offentlige finanser vil en stabil og troværdig euro kunne fastholde renteniveauet og dermed fremme investeringsudviklingen ved at absorbere den overskydende opsparing, som hidtil er blevet brugt til at finansiere det offentlige underskud og således fremme en øget vækstrate.
Naturligvis er valutakursstabiliteten også afhængig af den amerikanske valutakurspolitik og af uforudsigelige chok udefra. Dette medfører to ting, dels at fremme et tæt monetært samarbejde med USA, hvilket er til fordel for begge parter, dels at klarlægge faste ansvarsområder for kurspolitikken internt i Unionen. På dette punkt angiver betænkningen, at der stadig er en vis institutionel uklarhed.
På langt sigt vil det være ønskeligt, at den fælles monetære politik fremmer euroens overgang fra europæisk regional valuta til verdensvaluta på højde med dollaren. Det vil afhænge af i hvor høj grad euro-dollarkursen vil afspejle de grundlæggende økonomiske forhold mellem EU og USA og i hvor høj grad den vil blive brugt til finansielle transaktioner og til valutatransaktioner af eksterne aktører.
Det tredje spørgsmål, der rejses, er euroens følgevirkning på det internationale monetære system. Det, at man fjerner en stor del af den internationale handel og valuta og samtidig indfører en helt ny valuta vil skabe store ændringer på den internationale monetære arena. Der vil kun være tre magtfulde valutaer, og det vil være starten på en helt ny og ukendt monetær udvikling med stor risiko for kursudsving og valutauro, men det vil også give gode muligheder for samarbejde, som kan danne grundlaget for en mere velordnet monetær sfære i verden. Betænkningen foreslår, at EU iværksætter et politisk initiativ med henblik på dette.
Endelig er det sandsynligt, at indførelsen af euroen vil frigøre en væsentlig del af de dollarreserver, som i dag holdes af de europæiske centralbanker. Valget står mellem en overbeskyttende politik over for euroen, som ville betyde, at reserverne ikke ville blive brugt, og en politik, der tillader en fornuftig og funktionel brug med henblik på udvikling og udvidelse af Unionen.

Pérez Royo
Hr. formand, kære kolleger, der er 352 dage til den tredje fase i Den Monetære Union går i gang. Indtil nu er de fortløbende faser i den tidsplan, der er fastsat i traktaten, blevet opfyldt som forudsat, og vi kan i dag med al sandsynlighed fastslå, at euroen vil begynde at fungere fra den 1. januar 1999 på de betingelser, der er fastlagt af Det Europæiske Råd i Madrid, og at der i denne tredje fase vil deltage 11 medlemsstater fra begyndelsen, det vil sige praktisk talt alle de stater, som ikke har udelukket sig selv. Det betyder, at euroen fra denne dato vil blive den fælles mønt for ca. tohundrede millioner europæiske borgere. Disse borgeres holdning til den fælles mønt er afgørende for dette projekts endelige succes.
Undervejs i løbet af de forskellige faser i Den Monetære Union har hovedpersonerne i samme opfyldt deres hverv: Staterne har forberedt deres konvergensprogrammer; Kommissionen og Rådet har opfyldt deres opgave med at overvåge og udarbejde regelsættet. Det Europæiske Monetære Institut er blevet oprettet, og det har fungeret hele tiden; Parlamentet har givet spørgsmålet om euroen høj prioritet i sine forhandlinger; industrien, kreditinstitutterne, kapitalmarkederne forbereder sig til den nye virkelighed, som indførelsen af euroen vil skabe.
Der er dog en række ubekendte med hensyn til forbrugerne, som er euroens slutbrugere. Pengene, valutaen, er ikke kun et økonomisk begreb, de er også en symbolsk og social faktor, et grundlæggende element i samfundslivet, hvis endelige hovedpersoner er borgerne, og disse borgere, som er vant til deres nationale valutaer, er på samme tid meget forskellige, de har forskellige uddannelsesniveauer og meget forskellige rutiner og vaner med hensyn til brugen af penge og til betalingsmidlerne.
For disse borgere, for forbrugerne generelt, medfører indførelsen af euroen en række problemer: spørgsmålet om brugen af euroen i overgangsperioden; spørgsmålet om vekselkursen mellem de nationale valutaer, som deltager i euroen i overgangsfasen; spørgsmålet om den endelige overgang til europengesedler og euromønter ved udgangen af denne fase; spørgsmålet om kontinuitet i kontrakterne, og ikke mindst de såkalde tiltrædelseskontrakter med forsyningsvirksomheder, telefon- og elselskaber etc.
Ved behandlingen af disse spørgsmål har vi bestræbt os på at nærme os de holdninger, som er mest fordelagtige for brugerne, og som vi f.eks. er blevet gjort opmærksom på fra de organisationer, som repræsenterer dem, og i nogle tilfælde er der endda fremlagt ændringsforslag, som har styrket denne holdning, og vi har givet udtryk for, at vi vil stemme for disse.
Som udgangspunkt bør vi fremhæve vigtigheden af det skifte, som vil finde sted den 1. januar 1999. Selvom sedlerne og mønterne først vil komme i omløb tre år senere, i år 2002, så vil det store skifte finde sted allerede i 1999.
Det er nødvendigt at bruge denne overgangsperiode til at sikre en effektiv indførelse af euroen for at forbrugerne kan vænne sig til at tænke i euro. Euroen vil være gangbar som betalingsmiddel fra 1. januar 1999, i form af checks eller ved hjælp af kreditkort eller elektroniske penge, og det er nødvendigt at stimulere denne anvendelse og sikre, at det ikke vil komme til at betyde ekstra omkostninger for brugerne.
Et spørgsmål, som vækker særlig bekymring, drejer sig om omkostningerne eller vekselgebyrerne ved den endelige omregning til euro. Vi mener, at det skal fastslås tydeligt, at omregning skal ske gebyr- og omkostningsfrit. I denne forbindelse skal det nævnes, at Rådets forordning er tvetydig på dette punkt, og derfor anmoder vi i vores beslutning om, at Kommissionen foreslår den nødvendige ændring for at få afklaret dette spørgsmål, som ikke kun berører forbrugerne som sådan, men selve den nye valutas troværdighed.
Vi foreslår ligeledes, at der fastlægges præcise regler for den dobbelte prisangivelse i slutfasen.
Afslutningsvis vil jeg gerne fremhæve noget, som dette Parlament har gentaget mange gange: euroens succes hos borgerne er forbundet med netop disse borgeres opfattelse af, at den fælles mønt vil blive fulgt af fremskridt inden for økonomien, for borgernes velfærd, for løsningen af de fundamentale problemer, som bekymrer dem, startende med beskæftigelsesproblemet.
Endelig vil jeg gerne udtrykke min tillid til, at denne forhandling, såvel som forhandlingerne om de øvrige betænkninger, vi behandler her til formiddag, præges af disse bestræbelser.

Formanden
Da hr. Stevens er ordfører, vil jeg nu give ham ordet, selvom han mod sædvane er ankommet senere. Kollegerne bedes være til stede, når deres navn er opført på talerlisten, ellers opstår der problemer.

Stevens
Hr. formand, jeg undskylder forsinkelsen. Jeg var optaget af et interview om denne betænkning, og mit ur gik forkert.
Denne betænkning handler om teknologiens begrænsninger, som muligvis er passende. Det er pudsigt, at tidsplanen for indførelse af en fælles valuta i Europa er sammenfaldende med en teknologisk revolution, hvad angår finansielle tjenesteydelser samt muligvis selve definitionen af penge. Udviklingen af elektroniske penge er lige så stor en revolution som den fælles valuta. I betænkningen behandler vi spørgsmålet om en mulig kombination af de to processer, desværre uden at vi er nået frem til en løsning. Der kan naturligvis opnås store besparelser ved en sådan kombination.
De europæiske virksomheder skal investere meget store beløb i informationsteknologi i forbindelse med indførelsen af euroen. Det ville være logisk at kombinere denne investering med yderligere et skridt fremad mod indførelsen af elektroniske penge, i form af Internet-baserede betalingssystemer, smart cards eller elektroniske punge.
Fra borgerens synspunkt kan problemerne med at gå fra de nationale sedler og mønter til de nye eurosedler og -mønter lettes betydeligt, hvis man skaber betingelser, hvor sedler og mønter ikke længere har den store betydning, fordi man primært bruger elektroniske penge.
Endvidere vil det med elektroniske smart cards være muligt for borgerne at omregne beløb fra euro til f.eks. tyske mark eller franske franc, når de står i butikkerne.
Selvfølgelig har de elektroniske penge en række følger for centralbanker og banktilsyn. Desværre ser det ud til, at Kommissionen, Det Europæiske Monetære Institut og de nationale regeringer har megen modvilje mod at udnytte de mange muligheder, der findes inden for dette område. De synes at have konkluderet, at overgangen til en fælles valuta er så stort et skridt for borgerne, at det ville være for meget forlangt at komplicere det yderligere ved også at inddrage en teknologisk revolution. De har konkluderet, at den hastighed, hvormed elektroniske penge indføres i den europæiske økonomi, ikke er tilstrækkelig høj til, at de kan blive en faktor inden den 1. januar 2002. De har sandsynligvis ret i denne vurdering, hvis de indtager en passiv holdning til denne udvikling. Jeg vil imidlertid hævde, at det kunne have set anderledes ud, hvis de havde indtaget en mere aktiv holdning og fået øjnene op for det store potentiale i denne teknologi - men sådan er det!
Min betænkning tjener derfor et ret beskedent formål. Det, der oprindelig var ment som en opfordring til en indsats fra Kommissionen, Rådet og Det Europæiske Monetære Institut, skal nu blot ses som et advarselsskud. Euroen vil revolutionere den europæiske økonomi. Den vil kraftigt øge den europæiske økonomis konkurrenceevne på internationalt plan, men indførelsen af elektroniske penge har de samme muligheder. Den hastighed, hvormed Europa bliver en elektronisk markedsplads, bliver afgørende for, hvor hurtigt Europa bliver til et ægte informationssamfund. Alt dette vil have afgørende betydning for Europas fremtidige konkurrencemæssige position på verdensplan. Jeg føler derfor, at en mulighed glider os af hænde.
Personligt tror jeg, at de ret beskedne vurderinger af den hastighed, hvormed anvendelsen af elektroniske penge øges, meget vel kan være forkerte. Hvis man ser på de Internet-baserede betalinger i USA, så er de meget hurtigt blevet udbredt.
Det er nu min beskedne opgave at advare vores partnere i Kommissionen, Rådet og medlemsstaternes regeringer om, at denne grænseflade mellem indførelsen af euroen og udviklingen af elektroniske penge er noget, vi skal være meget opmærksomme på. Jeg håber, at min ret pessimistiske vurdering ikke viser sig at holde stik.

Porto
Hr. formand, skabelsen af euroen kan også, selvom den naturligvis i første række skal tjene Den Europæiske Unions interesser, være af stor betydning for den øvrige verden.
Det kan gå sådan, fordi alt tyder på, at det vil dreje sig om en valuta med stor udbredelse. Allerede i dag gennemføres ca. 30 % af verdens betalinger i de forskellige europæiske valutaer regnet sammen. Men virkningen af en fælles mønt vil ganske givet blive større, med en forøget tiltrækning, ud over betalingerne, i form af finansielle placeringer og opbygning af reserver i emittentbankerne. I øvrigt i fortsættelse af den stigende anvendelse af de europæiske valutaer, som man, i takt med den samtidige svækkelse af dollarens dominans på verdensmarkedet, har kunnet konstatere i de seneste år: fra 50 til 42 % af betalingerne mellem 1990 og 1995, fra 67 til 40 % af de finansielle placeringer mellem 1981 og 1995, og fra 76 til 6, 5 % som reservevaluta mellem 1973 og 1995.
De perspektiver, der åbner sig for euroen, er således en yderligere grund til at gøre Den Europæiske Union ansvarlig, da det er vigtigt, at det bliver en stærk og stabil valuta, dog med en korrekt balance, så vores eksport ikke rammes, hvis valutaen overvurderes, eller, omvendt, hvis den undervurderes, at den ikke mister troværdighed og får inflationære følger.
Med henblik på, at den skal opnå accept på verdensplan, er det endvidere vigtigt, at der straks igangsættes en bred oplysningskampagne forskellige steder i verden, en sag, som jeg gerne særlig vil henlede kommissærens opmærksomhed på, således som vi foreslog det i den udtalelse, som vi var ordfører for i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser. Den europæiske kampagne, der er i gang, er utvivlsomt vigtig, men man bør ikke udskyde en verdenskampagne ledsaget af andre udbredelsestiltag, der måtte vise sig tilrådelige. Det drejer sig om en kampagne og om tiltag, der ikke kan være ensartede, da der er tale om meget forskellige forhold, idet de samlede tal, som betænkningen anfører om anvendelsen af euro, ikke siger så meget.
Mere konkret bør man eksempelvis ikke blande områder som Europa uden for euro-området og en stor del af Afrika, der de facto eller de jure vil være en del af en stor euro-zone, sammen med Latinamerika, Nordamerika eller Asien, hvor de perspektiver, der åbner sig på betalings-, investerings- og reserveopbygningsområderne, i alle tilfælde er relevante, og hvor Bank of Chinas plan om at have 30 % af sine reserver i euro er et sigende forvarsel på et kontinent, hvor selv yen ikke formår at dominere. Det er derfor vigtigt at rette tiltag mod hvert enkelt område i verden.
Det er, for at konkludere, betydelige perspektiver, der åbner sig i en horisont, hvor euroen vil tildele Europa en øget rolle, i sin egen og i verdensøkonomiens interesse.

Cot
Hr. formand, jeg skal tale for Retsudvalget om hr. Friedrichs betænkning. Jeg vil gerne lykønske kommissæren med det arbejde, han har udført, og måske i endnu højere grad lykønske Giovannini-gruppen, som efter min mening har afstukket retningslinjerne for hele spørgsmålet på en fornuftig måde. Hr. Friedrich foreslår en ambitiøs, lang og indholdsrig beslutning. Så meget desto bedre!
Der er kun få egentlig juridiske spørgsmål, der rejser sig i forbindelse med denne betænkning. Eftersom problemet med kontrakternes kontinuitet allerede er løst ved hjælp af de bestemmelser, vi behandlede for kort tid siden, drejer det sig hovedsagelig om spørgsmål om bestemmelser, der skal vedtages enten af medlemsstaternes nationale myndigheder eller af de faglige organisationer. Vores bemærkninger er derfor hovedsagelig møntet på den bredere juridiske ramme, som skal ledsage indførelsen af euroen, og som, da det drejer sig om markederne, naturligvis må berøre SE-selskaberne. Det ville være godt, hvis denne endelig kunne blive mere fremtrædende, på samme måde som for institutterne for kollektiv placering i værdipapirer og senere skatteharmoniseringen.
Med hensyn til forbrugerbeskyttelsen - der er tale om betragtning 23 i hr. Friedrichs beslutning, og dette emne behandles naturligvis også i hr. Pérez Royos betænkning - så vil jeg gerne have lov til at komme tilbage til denne, hr. kommissær. Som De ved, er jeg meget optaget af forbrugernes beskyttelse mod svindel, men også mod forvekslinger, og jeg mener, at det er vigtigt at opfordre medlemsstaterne til at oprette lette strukturer, der kan afgøre mindre uoverensstemmelser. I øvrigt er De jo før eller senere nødt til igen at tage fat på problemet med straffeforanstaltninger ved hjælp af den tredje søjle eller ved hjælp af aftaler. Nu, hvor euroen indføres, er det på tide at tænke på dette. Jeg vil derfor gerne høre Deres mening i den forbindelse.

Donnelly, Alan
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordførerne for deres arbejde. Jeg blev medlem af Europa-Parlamentet i 1989, og jeg og hr. Cox var Parlamentets første ordførere for Den Økonomiske og Monetære Union. Vi er kommet ganske langt med det tekniske arbejde i bestræbelserne på at færdiggøre dette vigtige projekt. Hvis man ser på betænkningerne og arbejdsindsatsen vedrørende Den Økonomiske og Monetære Union, så er vi nu, trods problemer, herunder lavkonjunkturen i starten af halvfemserne, nået til et punkt, hvor Den Økonomiske og Monetære Union ikke kan standses.
Hvis man tager de største aktører inden for finansielle tjenesteydelser, så har de i de seneste par år baseret deres strategiske beslutninger på den formodning, at ØMU'en gennemføres. Vi har på det seneste oplevet en bølge af fusioner og omstruktureringer, der har spredt sig i hele sektoren for finansielle tjenesteydelser. I den private sektor som helhed er der investeret store summer i opdatering af systemer til informationsteknologi og omskoling af personalet. Alt dette markerer starten på ØMU'ens tredje fase den 1. januar 1999.
Dette viser, at når Den Europæiske Union sætter sig tydelige mål og realistiske tidsplaner, så kan vi nå store resultater i Europa. Der har været klare mål for ØMU-projektet siden starten på den første fase i 1990. Der har været en overkommelig tidsplan, og det er selvfølgelig årsagen til, at vi vil få indført en fælles valuta den 1. januar 1999. Om mindre end fire måneder vil Rådet træffe denne sidste vigtige beslutning, og som Parlament skal vi tænke videre end denne beslutning den 2. maj og starten på ØMU'en den 1. januar 1999 og sætte en ny dagsorden for Europa-Parlamentet. Det nytter ikke noget at sidde og glæde os over oprettelsen af en fælles valuta, vi må undersøge, hvordan vi får den gennemført, og hvilken betydning den får for os fremover.
I dag vil jeg gerne opstille nogle af min gruppes prioriteringer for de kommende år. Vi skal tage ved lære af den økonomiske uro i Sydøstasien. En valuta skal være stabil, og vi skal kunne påvise dens stabilitet. Derfor er stabilitets- og vækstpagten meget vigtig. Her i Parlamentet må vi sikre os, at den gennemføres til punkt og prikke, så vi kan beskytte vores valutas stabilitet.
For det andet ønsker vores gruppe større tiltag inden for økonomisk koordinering. Da jeg ved, at Kommissionens tjenestegrene i øjeblikket arbejder med den økonomiske årsberetning, vil jeg sige til kommissæren, at vi gerne vil vide, præcist hvordan den nye økonomiske årsberetning kommer til at se ud. Hvordan bliver de overordnede økonomiske retningslinjer for udviklingen af denne nye styrkede økonomiske koordinering? Vi vil gerne have en dialog med Dem i de kommende uger for at sikre, at de overordnede økonomiske retningslinjer for fremtiden er dem, vi faktisk har brug for i dette nye europæiske miljø.
Vi vil gerne sikre os, at den Europæiske Bank er uafhængig. Ingen her i Parlamentet vil anfægte dette, men der er ingen grund til, at en uafhængig bank ikke også skulle være regnskabspligtig. Specielt i lyset af Plath-betænkningen er det vigtigt, at vi arbejder meget ihærdigt med, hvordan denne bank gøres regnskabspligtig. Det er vores opgave som parlamentsmedlemmer at gøre det. Det vil sige, hr. formand, og jeg siger det til Dem, fordi De er medlem af Europa-Parlamentets Præsidium, at vi skal omstrukturere Europa-Parlamentets udvalg. Vi har brug for et bankudvalg i Europa-Parlamentet, der kan arbejde med finansielle tjenesteydelser og Den Europæiske Centralbank på samme måde, som man i nationer som USA har et stærkt bankudvalg. Det vil vi arbejde videre med i vores gruppe i de kommende måneder.
Hvad bliver de nationale parlamenters rolle i dette helt nye miljø? Vil vi være så arrogante at tro, at vi ikke har brug for at have kontakt med de nationale parlamenter? Vi skal i det mindste på uformelt plan skabe et forhold til de nationale parlamenter, og jeg vil i de kommende par uger tage skridt til at gøre dette, forhåbentlig sammen med kolleger fra alle dele af mødesalen. Vi bør nedsætte et Europæisk Økonomisk Forum, hvor de nationale parlamenter og medlemmerne af Europa-Parlamentet kan mødes for nøje at overvåge den økonomiske koordinering og Den Europæiske Centralbanks rolle. Jeg håber, at nogle her i salen vil deltage i dette arbejde.
Til sidst vil jeg tale om borgerne og forbrugerne. Vi har udført det tekniske arbejde, men vi har endnu ikke solgt budskabet til offentligheden. Det er vores opgave som Europa-Parlament, jeres opgave som Kommission samt Rådets opgave at sørge for, at borgerne fra nu og frem til den 1. januar 1999 og specielt 2002 accepterer og tager imod alt det arbejde, vi har gjort, samt den fælles valuta.

Herman
Hr. formand, kære kolleger, mit indlæg henvender sig især til hr. Ruffolo og drejer sig om den betænkning, som han så flot har fremlagt.
Man må indrømme, at problemet med forholdet mellem valutaens interne værdi og dens eksterne værdi ikke er blevet særligt godt løst i traktaten. I traktaten står der således, at Centralbanken bestemmer værdien, at den har til formål at gøre de interne priser stabile og herved også valutaens interne værdi, og det antydes, at det tilkommer Ministerrådet eller regeringerne at træffe afgørelse om forholdet til den ydre værdi, eller den eksterne værdi. Denne hypotese er dog forsvundet på sensationel vis, eftersom det nu kun er markederne, der bestemmer forholdet mellem euroen og de andre valutaer. Vi befinder os ikke længere i et system med faste pariteter. Mellem "in-« og "out-landene« vil dette problem ganske vist blive ved med at eksistere, men vil kun have ringe betydning. Forholdet mellem dollaren, yennen, de store internationale valutaer og euroen udgør det største problem. Markederne vil komme til at spille en afgørende rolle på området, på samme måde som Centralbanken og dens rentesats. Forholdet mellem den eksterne værdi og den interne værdi vil blive fastsat af Centralbanken.
Harmoniseringen af det indre marked vil begrænse afhængigheden over for udlandet, og som følge heraf vil vi kunne føre en valutapolitik, der hovedsagelig er rettet mod de interne behov, uden at vi hele tiden behøver at bekymre os om stabilitetsforholdet til udlandet, eftersom udenrigshandelen på dette tidspunkt blot vil udgøre 1012 % af bruttonationalproduktet, hvilket er forholdsvis ubetydeligt i forhold til i dag. I dag skal hver regering sørge for, at forholdet mellem valutaens interne og eksterne værdi er i perfekt overensstemmelse med paritetskurserne, så man ikke skaber store forvridninger eller forstyrrer økonomien. Denne omvæltning forudsætter, at Centralbanken er stærk. Dens magt er allerede større end Bundesbankens magt, og den kan kun ændres ved en enstemmig beslutning truffet af de femten medlemsstater.
Desuden har man ikke taget højde for at kunne skride ind imod den, hvilket i særligt alvorlig grad rejser spørgsmålet om dens finansielle ansvar. Dette er i øvrigt defineret dårligt i traktaten, som ikke nævner et ord om målene, og som heller ikke definerer den valutamæssige stabilitet, der er et meget relativt begreb. At den både er dommer og part i sagen, styrker dens magt. Centralbanken, som allerede er meget stærk, og som praktisk taget kan gøre alt, vil ikke, eller kun i meget ringe grad, være ansvarlig, og man vil ikke kunne skride ind imod den.
Hvordan skal man så rette op på denne situation? Jo, det væsentligste spørgsmål er at bede Centralbankens ledere om at fastsætte målene på forhånd, om at sige "det er, hvad vi betragter som en fornuftig og acceptabel inflationstakt og prisstabilitet, der er i overensstemmelse med de andre mål«. Hvis de forpligter sig hertil, vil vi et halvt eller et helt år senere kunne sige til dem: "De havde sat Dem dette mål. Bravo, De har nået målet!« eller "De har ikke nået Deres mål. Fortæl os, hvad De har til hensigt at gøre«. Først da vil der opstå en dialog, der sikrer denne banks ansvar og demokratiske berettigelse. Det er et af de vigtige aspekter, som vi skal finde en løsning på under høringen af de forskellige kandidater. Vi vil stille dem spørgsmålet. Det er derfor, at høringen er af afgørende vigtighed, og jeg vil gerne takke både Præsidiet og vores kolleger, der har sørget for, at den kan finde sted på de bedste betingelser.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, jeg ønsker at tale for UPE-Gruppen om den glimrende betænkning af vores kollega Ingo Friedrich.
Kommissionens forslag tager udgangspunkt i det princip, at harmoniseringen af markederne, som vil ledsage indførelsen af euroen, er et emne af afgørende interesse for kapitalmarkederne.
Dette forslag kommer i rette øjeblik, og jeg vil gerne her lykønske hr. Friedrich med hans betænkning. I betragtning 11 gøres der i beslutningen med rette opmærksom på, at udbytte og tilbagebetalinger fra pensionsfonde, livsforsikringer og ejendomsfonde vil ske i national valuta, det vil sige, at en stor del af disse beløb skal forblive i landet ifølge kongruensprincippet. Takket være Den Monetære Union vil hele Unionens monetære område i virkeligheden blive til ét område. Dette gør virkefeltet for kapitalinvesteringerne betydeligt større, og det er her, man ser vigtigheden af den udfordring, som Unionen tager op over for USA med hensyn til kapitalmarkedet og fremtiden for den opsparede kapital på verdensplan, på langt og mellemlangt sigt.
Det er meget vigtigt for Europas fremtid, at medlemsstaterne f.eks. tager den strenge kvantitative begrænsning, som de pålægger deres pensionsfonde, op til fornyet behandling med henblik på den forestående indførelse af euroen.
Hvis vi nu tager Frankrig som eksempel, viser et redskab som det franske marked for futures her hele sin betydning. Det franske marked for futures, der er det vigtigste eller et af de vigtigste i Europa, skal kunne fortsætte med at udvikle sig og med at konkurrere med det amerikanske marked. Man skal også huske på euroens afgørende betydning med hensyn til den månedlige afvikling af gælden. På den anden side forudsætter det interne kapitalmarked, hvor kapitalen vil være angivet i euro, naturligvis en opretholdelse af den finansielle kvalitet af de lån, der allerede er udstedt - hvilket i høj grad beviser det nyttige i stabilitetspagten - for at man kan sikre långiverne, at indfrielsen af de allerede udstedte lån vil finde sted til uændret værdi.
Hr. Friedrichs betænkning omhandler specielt den virkning, indførelsen af euroen vil få på kapitalmarkederne. I lyset af de nylige skuffelser i forbindelse med NAFTA kan man konkludere, at et sådant frihandelsområde, der ikke er andet end et frihandelsområde, kan føre ind i en blindgyde. Det viser det berettigede i Fællesskabets praksis med et integreret økonomisk og monetært område, som har en hel række præcise og samordnede politikker, og som kommissær de Silguy er en ihærdig tilhænger af.
Vi skal betragte ØMU'en som den logiske forlængelse af det indre marked, men også som et pædagogisk redskab for udvidelsen og den europæiske integration. For de vesteuropæiske lande repræsenterer euroen en proces, som markerer færdiggørelsen af det konkurrencemæssige regime. Den afgørende handling for denne færdiggørelse er indførelsen af det monetære regime. Den Monetære Union forudsætter også - og her tænker jeg på vores venner fra Østeuropa, der alle på visse betingelser kan blive optaget i Unionen på langt sigt - at den paneuropæiske konvergens både vil være resultat af en international fleksibilitet og det projekt, som Den Økonomiske og Monetære Union vil have skænket Europas lande, der vil have forstået at overvinde skepsisen for beslutsomt at sætte kurs mod fremtiden.

Cox
Hr. formand, jeg vil gerne på vegne af Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe kommentere Ruffolo-betænkningen.
Unionen er kommet igennem en ganske lang periode med økonomisk introspektion i bestræbelserne på at skabe den nødvendige konvergens forud for en monetær union. Betænkningen er fremsat nu, hvor vi er tæt på at nå målet, og det er på alle måder på sin plads at spørge om, hvad der skal være euroens eksterne formål og rolle.
En ting står helt klart: det nye europæiske monetære område vil, skønt det er helt åbent for handel, have en meget forskellig grad af åbenhed over for de enkelte medlemsstaters økonomier. Det er faktisk i denne sammenhæng, på et globalt marked, at euroen måske har det største potentiale for Europa i fremtiden og for det indre marked i særdeleshed.
Hvad angår valutakursen, så er jeg enig med ordføreren. Et centralt punkt for euroens eksterne rolle er stabilitet. I den forbindelse er det politikernes opgave at se på realøkonomiens grundlæggende økonomiske forhold. Det er politikernes opgave at nå frem til et passende konvergensniveau. Det er politikernes opgave at definere et ønskeligt niveau for den interne prisstabilitet. Men når disse opgaver er løst, er det Centralbankens opgave at finde frem til den rette blanding inden for pengepolitik, og vi behøver ikke på nuværende tidspunkt at genoptage tidligere forhandlinger.
Der er en klar ubekendt størrelse i forbindelse med euroens eksterne værdi: det er euroens markedsorienterende kapacitet og den hastighed hvormed og det omfang hvori euroen kan blive en reservevaluta samt følgerne heraf, hvad angår feedback for den interne politik, hvilket man i øjeblikket kun har en formodning om.
Afslutningsvis vil jeg for Den Liberale Gruppe sige, at vi i rollen mellem politikeren og banken skal give kejseren hvad kejserens er, og give banken, hvad der er fastsat ifølge traktaten.

Seppänen
Hr. formand, ordfører hr. Ruffolo taler om den fundamentale kursbalance mellem euroen og dollaren. Vi bør ikke lukke øjnene for, at balancen den første maj i år eller den første maj næste år ikke er konstant, men varierer. De nationale økonomier er dynamiske, for de er bundet til deres historie og afhængige af strukturen i nationaløkonomien og hele samfundet. Den fundamentale balance i dag indeholder en ubalance for et land i morgen. Således er valutakursen rigtig for nogle og forkert for andre.
Ønsket og kravet om samtidige konjunkturer er ubegrundet. I praksis kan det ikke gennemføres, fordi landene ikke er ens. Således kan vi nu forvente en europæisk regeringspolitisk og ikke en økonomisk valutakurs og valutamekanisme.
Jeg repræsenterer finnerne, det vil sige en befolkning, som af alle medlemslande i Den Europæiske Union er den mest negative over for indførelse af ØMU'en. Finland kan kun bringes ind i ØMU'en ved hjælp af politisk tvang, som vores politiske elite har lært at anvende i kraft af nye forpligtelser fra disciplinaftalen i Dublin.
Der blev ikke taget beslutning om Dublin-aftalen i de forskellige landes parlamenter, da Maastricht-traktaten blev indgået. Dens forpligtelser og disciplin er nye i Europa. Derfor bør vi arrangere en folkeafstemning om ØMU'en i alle de lande, som er ved at træde ind i den. Demokratiet alene kræver dette.
ØMU er et tilbageskridt på den europæiske demokratis vej. Den har ingen form for parlamentarisk eller demokratisk kontrol. En uopløselig bestyrelse på seks medlemmer tager beslutninger for 370 millioner mennesker, uden at de via folkeafstemninger har fået fuldmagt til det.

Hautala
Hr. formand, jeg synes ikke, at det er en overdrivelse at sige, at vi befinder os foran en revolution. Den skabes af sager, som er på dagsordenen i dag, ikrafttrædelsen af euroen og elektroniske penge. Jeg tilføjer her endnu to faktorer: den stadigt voksende Internet-handel, hvilket kan udfordre staternes muligheder for at indkræve skat samt berige velfærdsstater, og år 2000, som kan foranledige visse forstyrrelser i datasystemerne. Alle disse faktorer tilsammen har en indflydelse på, at alle økonomiske aktører ændrer adfærd. Der er i stort omfang også tale om psykologi. Dette kommer sikkert til at ramme virksomheder, den offentlige sektor og forbrugere.
Derfor er der mange ukendte faktorer, som kan true økonomien i Den Europæiske Union. Det er derfor jeg bakker op om forslaget fra Alan Donnelly om, at Parlamentet bør have et bankudvalg, som behandler disse spørgsmål. Udvalget vil også være vigitigt som en slags udvikler af bevidstheden om risiko, for der er specielt behov for bevidsthed om risiko.
I sin betænkning nævner hr. Friedrich en faktor, som vækker optimisme: Når den nationale valutarisiko fjernes, så fjernes naturligt også en faktor, som påvirker væksten i renteforskelle. Det kan have en stabiliserende virkning.
Til sidst vil jeg sige, at Den Europæiske Union nu som modvægt til ØMU'en også skal turde skabe en fælles økonomisk politik specielt inden for beskatningen, men også for at vi kan forsvare en europæisk økonomipolitisk model. Den afviger mere og mere fra de andre områders modeller. Her vil det være vigtigt at skabe mekanismer, hvorved det kan sikres, at eurolande, som kommer i en krise på grund af forskellig timing i den økonomiske udvikling, ikke bliver udsat for uoverkommelige økonomiske vanskeligheder.

Scarbonchi
Hr. formand, kære kolleger, jeg skal nærmere betegnet tale om betænkningen af Stevens.
Der er næsten ikke længere noget til hinder for, at de elektroniske penge kommer på vingerne i Europa, det skulle da lige være de europæiske politiske og økonomiske beslutningstageres tavshed og afventende holdning. Jeg lykønsker derfor Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik samt dets ordfører, hr. Stevens, med dette initiativ til en betragtning om det, der helt og holdent lader til at være en af de største udfordringer for fremtidens samfund, nemlig kontrollen med de elektroniske penge.
Hvordan kan man nemlig, i lyset af de to revolutioner, der er i færd med at vende op og ned på den finansielle adfærd i Europa - jeg tænker her på indførelsen af den fælles valuta og på udviklingen inden for de numeriske penge - undgå at forestille sig, at der vil opstå nye betalingsformer, og ikke mindst at selve pengene samt bankernes og kontrolmyndighedernes rolle vil få en ny definition?
Malstrømmen inden for telekommunikationssektoren har i de seneste år medført en gennemgribende ændring af bankvirksomheden. Electronic banking har med den meget udbredte brug af "Proton«-kortet alleredet vundet fodfæste hos forbrugerne i Belgien. Sådan vil det også snart være i Frankrig med den elektroniske pung, der markedsføres af postvæsenet.
Ligesom mine kolleger allerede har givet udtryk for, kan man kun glæde sig over overgangen fra magnetkortet til det chipkort, der enten kan smides væk efter endt brug, genoplades eller genaktualiseres. Den virtuelle pung vil sikkert få en lys fremtid, eftersom den har mange fordele. Den er praktisk for kunden og for den handlende i Europa, og den har ligeledes den fordel, at den er betryggende for brugeren, idet der overføres penge til den virtuelle konto fra brugerens kreditkort. Det vil således ikke længere være nødvendigt at afsløre sit kreditkortnummer eller at smide kvitteringen fra automaten ud, når man hæver kontanter.
Men selvom Europa i øjeblikket er førende med hensyn til chipkortteknologien - sådan som ordføreren minder om i sin begrundelse - har vi så kontrol over livsnerven i krigen om de elektroniske penge? Modsat ordføreren - og når jeg siger dette, henholder jeg mig til begrundelsens punkt C - så mener jeg, at handelskrigen i højere grad vil rase på Internet-området end på den virtuelle pungs område, og det af den simple grund, at kapelmesteren er amerikansk.
Er der så ikke en stor risiko for, at de multinationale teleselskaber vil fratage de nationale bankmyndigheder, eller den kommende Europæiske Centralbank, deres kontrolmyndighed i de næste 20 år? I samme øjeblik som vi tænker over spørgsmålet og vores regeringer forbliver tavse, er de vigtige manøvrer allerede begyndt på den anden side af Atlanten, og de alliancer, der indgås mellem de store multinationale amerikanske multimedieselskaber og verdens førende institutter med speciale i behandlingen af banktransaktioner via hæve- og betalingskort - hvad enten det drejer sig om alliancen mellem Netscape Communication og First Data eller mellem Microsoft og Visa International - har kun ét mål, nemlig at underlægge alle, herunder os europæere, deres overherredømme.
I USA har de multinationale selskaber, med accept fra Det Hvide Hus, længe vidst, at kontrol over cyberøkonomien, ved at tilegne sig det teknologiske herredømme, vil gøre det muligt for dem at vinde det eneste slag, der lader til at gælde, nemlig slaget om IT-revolutionen.
Jeg vil derfor ringe med alarmklokkerne, mens tid er: En velfungerende fælles valuta, Unionens konkurrenceevne og et stabilt finansielt system i Europa forudsætter nemlig, at vores ledere træffer nogle hasteforanstaltninger.

de Rose
Hr. formand, hr. Pérez Royos betænkning er interessant, men er det ikke naivt at drage den forhastede slutning, at euroen vil have positive konsekvenser for forbrugeren?
Sammenligningen af priserne inden for selve Unionen vil naturligvis blive nemmere. Men derfra og til at konkludere, at regningernes beløb vil falde til gavn for forbrugerne, så snart priserne bliver angivet i euro, det er at udvise en optimisme, som jeg ikke deler. Jeg frygter endda, at det vil være en lejlighed til at runde priserne op, så de bliver højere. Lad os heller ikke glemme, at der i Frankrig 35 år efter indførelsen af den nye franc - som svarede til det hundreddobbelte af den gamle - er mange franskmænd, der stadig taler og regner i franc fra før 1960. Forestil Dem så, hvad det vil betyde for disse personer, når deres nationale valuta skal omregnes ud fra 6, 05 franc, med tre tal efter kommaet! Lad os heller ikke bagatellisere de vanskeligheder, som overgangen til euro vil medføre for ældre eller analfabeter.
Når ordføreren fortæller os om den rolle, som serviceudbyderne skal spille, så lader han til at glemme, at selvom det er forholdsvis nemt at underskrive en bankoverførsel for at betale sin elektricitetsregning, hvor beløbet står opført i euro og i den nationale valuta, så vil det være mindre nemt for husmoderen at beregne beløbet på budgettet for hendes daglige indkøb.
I øvrigt må vi stille os selv følgende spørgsmål. For det første, hvordan skal man for hver virksomhed i hver sektor nøjagtigt beregne de reelle - og ikke fiktive - omkostninger ved overgangen til euroen, så man kan reducere disse mest muligt? For det andet, hvad er det præcise anvendelsesområde for kontrollen med overgangsprocessen? For det tredje, hvordan skal man sikre en ægte konkurrence mellem serviceudbyderne og forhindre enhver uberettiget prisstigning? For det fjerde, hvordan skal man garantere alle forbrugere, at omkostningerne ikke påvirkes?
Det er spørgsmål, der endnu i dag forbliver ubesvarede, eller som giver anledning til nogle vage svar.
Afslutningsvis vil jeg sige, at ud over den entusiasme, der udvises af tilhængerne af "euroen for enhver pris« - og jeg ønsker her ikke at komme med et dårligt ordspil - så er det på tide at give visse garantier til de forbrugere, hvis købekraft allerede i betydelig grad er blevet berørt af, at man har stræbt efter at opfylde Maastricht-kriterierne.

Féret
Hr. formand, denne overvældende optimistiske betænkning må ikke få os til at glemme, at indførelsen af den fælles valuta har tvunget vores lande til at føre en stram politik - en politik, der var velkommen efter årene med en slap budgetpolitik, som - navnlig i Belgien - medførte en astronomisk offentlig gæld. Men denne stramme politik gik hårdt ud over de svagest stillede, som euroen ikke giver forhåbninger om forbedring af deres levevilkår.
Hvis man skal tro på de løfter, som den franske præsident gav Fyrsten af Monaco sidste sommer, så overvejer Rådet og Kommissionen seriøst at lade fyrstendømmet få gavn af euroen - og det samtidig med, at fyrstendømmet fremmer en gigantisk skatteflugt til skade for Unionens medlemsstater - uden at man kræver den mindste økonomiske indsats af de monegaskiske indbyggere. Denne gave til de rige vil være en umoralsk handling og en hån mod de fattige, der i meget lang tid endnu må fortsætte med at spænde livremmen ind.

Randzio-Plath
Hr. formand, kære kolleger, allerede om et år vil vi være inde i euro-tidsalderen. Denne tidsalder skulle gerne blive en guldalder, hvor de internationale valutaer er forbundet med hinanden i et klima af monetær stabilitet. Selvom jeg i lighed med hr. Ruffolo, ordføreren, er af den mening, at det bliver meget vanskeligt på kort tid at nå frem til afbalancerede og stabile monetære relationer, skal det alligevel - og det viser krisen i Asien meget klart - meget snart komme dertil, at der i verden stadig overhovedet findes politiske styringsmekanismer, som bidrager til, at realøkonomien ikke trues af valutauro til skade for arbejdstagerne og den økonomiske udvikling af velstanden i verden. Derfor mener jeg, at Den Europæiske Økonomiske og Monetære Union i virkeligheden ikke kun bidrager til en fornuftig konkurrencesituation mellem de aktuelle internationale valutater, men at den samtidig også bidrager til, at der etableres en international monetær stabilitet og at de internationale valutaters betydning for hinanden tillige normaliseres i forhold til handel og økonomi. Europa-Parlamentet lægger derfor i lighed med Kommissionen med rette stor vægt på euroens stabilitet og dens internationale dimension.
Jeg beklager meget, at Rådet til dato ikke har været i stand til at gøre det klart, at Den Europæiske Union i eurotidsalderen monetært ønsker at tale med én stemme. Vi kan altså ikke have en monetær union og alligevel i internationale finansinstitutioner eller på G 8- eller G 10-møder tale med hver sin stemme. Det var bittert at skulle opleve, at dette uheldigvis er sket i Uruguay-runden og tillige i Verdenshandelsorganisationen. Vi bør ikke gentage disse fejl på det monetære område. Jeg håber derfor, at også Kommissionens rolle styrkes i forbindelse med euroens internationale dimension.
Det er endvidere rigtigt, at Europa-Parlamentet med debatten i dag viser, at det er vigtigt ikke kun at ville Den Økonomiske og Monetære Union, men at den også skal forberedes omhyggeligt, for at folk bliver fri for deres bekymringer, som af modstandere af Den Økonomiske og Monetære Union nemt kan udnyttes ved at give folk indtryk af, at den monetære union alligevel er en valutareform og de derfor har god grund til at være bekymrede for pengenes værdi og købekraft. Her skal vi under forberedelsen gøre det klart, at den monetære union rent faktisk er en samling af lige gode valutaer, så der overalt i Den Europæiske Union kan betales med lige gode penge. Så kan det også blive klart for borgerne, som er interesserede i pengenes stabilitet og som naturligvis også skal vide deres opsparede kapital og deres indtægter sikret, at der tages hensyn til denne bekymring under forberedelsen af den monetære union. Derfor er det så vigtigt, at vi som Europa-Parlament også går ind for forbrugerbeskyttelse inden for den monetære unions rammer.
Det er vigtigt, at Kommissionen omsider også forelægger en forordning som supplement til den nuværende eurolovgivning med bestemmelser om, at omstillingen fra de nationale valutaer til euroen skal ske uden udgifter, at enhver form for konversionssvig og konversionsmisbrug udelukkes og at der navnlig med en forordning tillige fastsættes bestemmelser om, at vi får en dobbelt pris- og værdimærkning. Vi skal virkelig tage borgerne ved hånden på vej ind i Den Økonomiske og Monetære Union og ikke give næring til deres bekymringer. Det kan vi kun, hvis det i fasen forud for indførelsen af euroen og i tiden frem til udløbet af parallelfasen mellem euro og national valuta virkelig kan læses og kontrolleres, hvad en vare, hvad en tjenesteydelse eller de almennyttige tjenester er værd i euro og i den nationale valuta.
Det krævede vi som Europa-Parlament allerede i fjor, hr. kommissær. Jeg mener, at det må være af interesse ikke blot for den monetære unions succes, som skal kunne aflæses ikke blot i accept fra markederne, men også i accept fra borgerne, at vi nu omsider får denne forordning forelagt af Kommissionen. Euroen er i sidste instans for alle, og det bliver vi nødt til at bidrage til meget hurtigt gennem en lovgivning på europæisk plan.

Langen
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil fortsætte dér, hvor fru Randzio-Plath slap, nemlig med de spørgsmål, som behandles i betænkningen af Pérez Royo: euroen og forbrugerbeskyttelsen. Jeg anser det for rigtigt, at vi også fra Kommissionens side er tilstrækkelig opmærksomme på forbrugerbeskyttelsen, men jeg ville anse det for forkert, hvis vi her skyder over målet.
Fru Randzio-Plath, De ved lige så godt som jeg, at gennemførelsen af dobbeltprismærkning og udbredelse af den, som ønsket i betænkningen af Pérez Royo, fra begyndelsen af den tredje fase - altså fra 1.1.1999 - måske i første omgang frivilligt, men dernæst, hvis det ikke går tilfredsstillende, påtvunget ved en forordning, naturligvis er et spørgsmål, som får stor indflydelse på omkostningerne i forbindelse med handel og muligvis vil forøge dem. Derfor vil jeg advare imod, at vi giver forbrugerbeskyttelsen denne dimension. I hr. Pérez Royos forslag, som på mange punkter er rigtigt og korrekt og som som jeg støtter fuldt ud, står der i punkt 14, at Kommissionen anmodes om at oprette observationsorganer på lokalt plan. Hvad er da det for en idé? Har vi brug for observationsorganer på lokalt plan? Den, der foreslår sligt - og måske får det endog flertal ved afstemningen i dag ved middagstid - har ikke forstået, at en EU-forordning i henhold til artikel 235 i EF-traktaten jo opstiller forskrifter om alle civilretlige spørgsmål: traktatens kontinuitet, omregning ecu/euro i forholdet 1: 1 og bestemmelser om afrunding. Overalt, hvor der er konkurrence - og det er der i handelen i hele Europa - hvor udbyderne på markedet skal stå deres prøve, vil de efter min mening ikke i længden kunne lave fiksfakserier. Det vil nemlig falde forbrugeren for brystet.
Jeg kan ikke rigtig lide, at handelen generelt betegnes som potentiel forbryder og forbrugerne som potentielle fæhoveder. Hver forbruger får kun én omregningsværdi fra sin gamle nationale valuta til euro. Én værdi! Fra den 4. maj 1998 vil alle forbrugere kende den værdi, og der er overhovedet ikke tale om, at man kan opstille bestemmelser derom inden for rammerne af frivillige aftaler. Der kommer lommeregnere med en ekstra tast. De findes for øvrigt allerede. Det kommer altså overhovedet ikke på tale, og jeg vover den spådom, at forbrugerne på 48 timer, måske endog 24 timer, har fattet, hvad omregningsværdien er, og at ingen mere kan løbe om hjørner med dem.
Der er en undtagelse, nemlig dér, hvor der er monopoler, navnlig inden for det offentlige. Dér skal det påses, at der ikke med indførelsen af euroen kommer skjulte prisforhøjelser. I den henseende bør vi, så nødvendig forbrugerbeskyttelse end er, ikke skyde over målet.

Gallagher
Hr. formand, jeg ønsker først og fremmest at lykønske de forskellige ordførere med deres betænkninger.
Jeg tror, at Den Økonomiske og Monetære Unions succes i høj grad vil afhænge af, om vores borgere er parate til indførelsen af en fælles valuta. Vi behøver blot at tale med vores vælgere for at erkende det. Befolkningen bekymrer sig. Det er derfor nødvendigt at informere om euroen og udrydde alle misforståelser. Det er naturligvis en opgave for Unionen og medlemsstaternes regeringer. Jeg anmoder Kommissionen om at bakke op om og finansiere en national og europæisk »euro hotline« for at beskytte forbrugernes og erhvervslivets interesser, når vi tager hul på dette store initiativ. Det er særdeles vigtigt, at der iværksættes oplysnings-, undervisnings- og uddannelseskampagner for alle borgere samt for erhvervslivet. De europæiske borgere skal forsikres om, at den fælles valuta ikke er i modstrid med deres eller deres lands interesser. De skal overbevises om, at euroen vil styrke vores økonomier, og at den vil vise Europas reelle styrke over for resten af verden, hvilket vil give lavere rentesatser og flere penge i borgernes lommer.
Ved indførelsen af euroen er det vigtigt at garantere, at det ikke er forbrugerne, der skal betale omkostningerne hertil. Der skal være en nedrunding til fordel for forbrugerne. Når priserne konverteres, skal man også vise forbrugerne, hvor let det er at omregne fra en medlemsstats valuta til euroen. Det er af afgørende betydning med dobbelt prisangivelse, og denne skal indføres inden januar 1999. Det er vigtigt, at forbrugerne vænner sig til prisfastsættelsen inden 2002. Det er uomgængeligt nødvendigt, at man afslører falske penge, herunder også brugen af falske mønter i maskiner.
En af de særlige fordele ved euroen er, at den vil sætte forbrugerne i mit og andre lande i stand til at sammenligne priserne på varer og tjenesteydelser, herunder også turistprodukter. Prisen på en ferie i det vestlige og nordlige Irland vil vise sig at være meget favorabel. Euroen vil også fremme den grænseoverskridende handel. Jeg tror på, at euroen vil fremme konkurrencen. Den vil sikre gennemsigtighed i priserne. Den vil sikre stabile valutakurser og rentesatser. Den vil kvæle valutaspekulationer og stimulere væksten i beskæftigelsen.
Jeg mener, at de nationale myndigheder bør sikre, at der er tilstrækkelige og tydelige oplysninger om de reelle omkostninger ved indførelsen af euroen samt tilstrækkeligt med forbrugeroplysninger til at garantere konkurrencen og afsløre og standse uberettigede prisstigninger - derfor mit krav om en »euro hotline«.
Afslutningsvis vil jeg sige, som jeg allerede har sagt her i Parlamentet, at der ved udarbejdelsen af eurosedlerne skal tages hensyn til de synshandicappede. Vi har alle en forpligtelse til at sørge for det.

Nordmann
Hr. formand, efterhånden som fristerne nærmer sig, ændrer betydningen af visse foranstaltninger sig undertiden.
ØMU'ens tredje fase har været planlagt i snart ti år. Siden da er der sket en række ændringer, navnlig teknologiske ændringer, der gør, at man må spørge sig selv om det realistiske ved denne fase, og i særdeleshed om det gennemførlige i en treårsperiode, hvor vi skal gennemleve en slags monetær splittelse - jeg vil endda sige skizofreni - mellem en dagligdag med den nationale valuta og anvendelsen af sedler og mønter, der allerede i stor udstrækning vil være domineret af euroen.
Jeg spørger derfor mig selv, om man ikke skulle overveje at gøre processen hurtigere, på samme måde som informationsteknologiens vigtige milepæl år 2000 vil kræve et eftersyn af alle IT-systemerne, og på samme måde som man kan forvente, at man af økonomiske grunde faktisk vil speede op med hensyn til brugen af, og i hvert fald skiltningen med, euroen på en række punkter i dagligdagen. Jeg mener derfor, at det vil være en fordel, hvis Kommissionen vil undersøge de politiske og tekniske hindringer for udsigten til en fremskyndelse, og om den kan fremlægge nogle detaljer med hensyn til valget af en sådan fremskyndelse, eller i hvert fald stille disse til rådighed for Rådet og for dem, der skal træffe beslutningerne.
Hr. formand, jeg vil slutte af med disse ord: Der er nogle situationer, hvor fornuften undertiden får én til at sætte farten op. Det gælder for en taler, og det kan også gælde med hensyn til valutapolitik.

Formanden
Jeg vil gerne lige gentage og gøre det helt klart, at jeg forstår, at et minut er alt for lidt, selv for en taler af Deres karat, hr. Nordmann, til at redegøre for éns synspunkter, men jeg har gang på gang opfordret de politiske grupper til ikke at give medlemmerne en taletid på et minut. Det er simpelthen et spørgsmål om vores værdighed. Alligevel har De fået et minut, og både De selv og formanden får problemer som følge deraf. Desuden er der jo også en dagsorden, der så ikke kan overholdes. Men ét minut kan altså ikke blive til to minutter.

Theonas
Hr. formand, alle fire betænkninger er kendetegnet ved en generel opstemthed ved udsigten til indførelsen af den fælles mønt. Men det bør nu ikke forbigå vores opmærksomhed, at forsøget på at indføre og stadfæste euroen som en international betalingsenhed og sikringen af dens stabilitet på de internationale markeder forudsætter en fuldstændig gennemførelse af spareforanstaltningerne, streng budgetdisciplin, overholdelse af stabilitetspagten og i sidste ende en total omstilling af arbejdsmarkedet med en indskrænkning af arbejdstagernes rettigheder med hensyn til social sikring. Udviklingerne på de internationale børser viser samtidig, at der er udbredt frygt for den økonomiske udvikling i de lande, der endnu ikke opfylder betingelserne.
Kommissionen har pligt til at undersøge følgerne og de voldsomme afvigelser i de svagere økonomier, som f.eks. i Grækenland og andre lande inden for og uden for eurolandene, der er let påvirkelige ofre for udenlandske spekulationsforsøg. Europas arbejdstagere og folk kan ikke acceptere, at der udtages pant på deres fremtid i euroens navn og for at opfylde den europæiske bankkapitals ønske om en stærk valuta, således at de med større held kan spille deres spekulationsspil på verdens kapitalmarkeder. Og dette vil man før eller senere modsætte sig, og derfor, hr. formand, bør der tages hensyn til de europæiske arbejdstageres og folks utilfredshed med denne udvikling.

Wolf
Hr. formand, vi burde sige noget om det økonomiske indhold af den revolution, der her fremmanes fra alle sider. Jeg mener, det er den direkte dedimensionering af lånene, som samtidig viser os sin generelle dimensionale mangel på stabilitet. At netop nu lånekapitalen også internationalt bringes i fare på grund af den asiatiske krise, er blot et udtryk herfor. Dermed når vi frem til et nyt trin af de monetære kredsløbs selvstændiggørelse i forhold til den virkelige økonomi og de kun deraf fremkomne primære indkomster og dermed tillige selvstændiggørelse af de økonomiske strukturers materielle reproduktionsevne som bestanddel af et differentieret verdenssamfund med stadig mere globale problemer og planetart ansvar. I netop den sammenhæng gør vi os rede til at indføre euroen.
Hr. Ruffolo, en stabil og troværdig euro afgøres ikke blot på mellemlangt og langt sigt og heller ikke primært gennem pengepolitiske spørgsmål. Den vil blive afgjort af, om Den Europæiske Union er troværdig, og at være troværdig betyder i denne sammenhæng, i hvor høj grad den evner at finde demokratisk bæredygtige svar på fremtidens spørgsmål.
Jeg er stadig overbevist om, at det neoliberale projekt med en revolutionær mikroøkonomisering af samfundet, således som hr. Stevens her omtalte det for os, som stræber efter at forvandle alle relationer til køb og salg, kreditor- og debitorforhold, det vil sige markedsrelationer, ikke er egnet til at sikre en sådan fremtidsevne, det vil sige, at vi ikke kun må betragte borgerne som forbrugere. Vi ved, at projektet i mellemtiden er blevet unstoppable , hr. Donnelly. Euroen bliver indført! Det, det nu drejer sig om, er, selvom Luxembourg I og Luxembourg II kun gav utilfredsstillende resultater, at foretage korrekturer, hvilket stadig kan lade sig gøre, af de forudsætninger, under hvilke euroen indføres.
Jeg kan kun omtale det i telegramstil her. Vi har brug for en effektiv europæisk beskæftigelsespolitik. Vi har brug for en koordinering af den økonomiske politik, som går videre end produktion af papirer og virkelig opstiller rammebetingelser og mål. Vi har brug for, at alle former for dumping-konkurrence om valg af firmadomicil på det indre marked bringes til ophør, om det nu skal ske via skatter og afgifter, økologiske standarder, social sikring eller støtteordninger. Vi har brug for at få Den Europæiske Centralbank og tillige det europæiske centralbanksystem med ind i en omfattende proces omkring samfundspolitikken og den økonomiske politik. Vi har med andre ord i stedet for den mikroøkonomiske revolution brug for mod til at turde mere demokrati og dét netop også inden for den økonomiske politik og socialpolitikken for dermed at give de borgere, som nu sætter sig i bevægelse, kraft og perspektiver.

Blokland
Hr. formand, med denne forhandling om ØMU'en kunne Parlamentet gøre et godt indtryk. I økonomisk forstand har Europa jo vind i sejlene. Antallet af prognosticerede ØMU-deltagere har aldrig været så højt. For Italien, Spanien og Portugal er der udsigt til tiltrædelse. Frankrig og Tyskland skal sætte alle sejl til, men de vil nok også klare det, for de er i politisk forstand uundværlige ØMU-deltagere.
Den jublende stemning med hensyn til ØMU'en er meget forståelig, men ligeledes meget farlig. Den hersker frem for alt hos politikere, embedsmænd og bankierer. Men de nederlandske vælgere har en anden opfattelse. 47 % forventer udsættelse. Kun 18 % forventer, at ØMU'en starter den 1. januar 1999 med en stor gruppe lande. Det betyder en enorm kløft mellem den beslutning, der skal træffes den 2. maj 1998, og hvad befolkningen tror, at denne beslutning vil være.
Den, som tror, at ØMU'en bliver til noget, fordi der er tale om en god økonomisk konvergens, tager fejl. Formelle traktatkriterier opfyldes. Men i virkeligheden er der store forskelle i økonomiske og konjunkturmæssige udviklinger. Desuden er langt fra alle resultater inden for rammerne af de offentlige finanser baseret på strukturelle foranstaltninger.
ØMU'en bliver ikke gennemført på grund af den opnåede konvergens, men fordi vigtige politikere har knyttet deres skæbne til den. Fire tyske professorer har for nylig offentliggjort deres mening på dette punkt. De advarer mod ustabile valutakurser, hvis euroen bliver utroværdig på grund af økonomisk svagere landes deltagelse.
Også indvirkningen på beskæftigelsen idealiseres. Den vil være positiv for blomstrende regioner, men for svage regioner kan der snarere forventes en negativ effekt. På samme måde lades andre økonomiske risici ved ØMU'en ude af betragtning. Hvis disse bliver konkrete, så har ØMU'en et problem. Tilliden til euroen bliver så sat på en prøve. Det vil være vanskeligt som europarlamentariker at forklare, hvorfor euroen er så god for de europæiske forbrugere.

Lukas
Hr. formand, jeg vil kun tale om Stevens-betænkningen. De initiativer, den betænkning indeholder, anser jeg for særdeles værdifulde. Den skal imidlertid ikke kun ses i sammenhæng med indførelsen af euroen. Det er en kendsgerning, at Europa er førende inden for smart card-teknologien. Det ligger ligefor at udnytte denne situation.
Øget anvendelse af elektroniske penge ville være endnu et skridt ind i informationssamfundet og være positivt for borgernes levestandard. I betragtning af smart card-teknologiens mangfoldige funktioner kunne samtidig forvaltningsopgaver inden for området offentlige tjenesteydelser rationaliseres, hvilket ville betyde væsentlige besparelser på budgettet på mellemlangt sigt. Det ville virkelig være af stor betydning, om dette initiativ fra Parlamentets side ville fremme viljen til samarbejde i Rådet, om de forskellige nationale initiativer inden for smart card-teknologien i det mindste blev gjort kompatible. Fremme af elektroniske penge er en investering i en udvikling, som er i overensstemmelse med tidsånden.
Så meget desto mere forunderligt er det, at denne proces med den teknologiske omvæltning af borgernes betalingssystem hidtil knap har spillet nogen rolle i forbindelse med den væsentlige samlede strategi for indførelsen af euroen. Udviklingen af informations- og kommunikationsteknologien vil også hurtigt indvirke på måden at omgås med penge på. Udviklingen af elektroniske betalingsmidler berører jo begrebet penge slet og ret. Vi skal leve op til de udfordringer af skattemæssig, juridisk, økonomisk, ja politisk natur, som bliver en konsekvens heraf. I den henseende hilser jeg Stevens-betænkningen velkommen. Men det ville være godt, om i det mindste en del af det budget, der er beregnet til reklamer for euroen, blev brugt til at forberede borgerne på de teknologiske ændringer i pengevæsenet.

Harrison
Hr. formand, om 11 måneder vil 11 lande indtræde i en økonomisk og monetær union her i Europa. Målet med vores stræben efter en fælles valuta vil blive scoret af dette første hold bestående af 11 spillere med fire lande på udskiftningsbænken, der er klar til at varme op og komme ind i kampen på et senere tidspunkt, måske inden det næste verdensmesterskab i år 2002. Men selv i denne 11. time er der nok at gøre med at sikre, at stolperne er på plads og ikke flyttes, at banen er jævn og i god stand, og at bolden er hård nok til at score mål for Europa helt fra kampens start.
De fire betænkninger, vi her sidder med, omhandler nogle af de bekymringer og håb, der er opstået i sidste øjeblik. Royo-betænkningen identificerer med rette bekymringerne hos nogle af tilskuerne til den fælles valuta. Forbrugerne skal f.eks. forsikres om, at når først bolden med den fælles valuta er givet op, så er dobbelt prisangivelse i euro og den lokale valuta regelen og ikke undtagelsen. Hvis de detailhandlende ikke er villige til at hjælpe forbrugerne igennem disse historiske ændringer, så skal Parlamentet blæse i fløjten og være klar til at lovgive for at sikre dobbelt prisangivelse.
Det samme gælder for de potentielle omregningsomkostninger i forbindelse med indførelsen af euroen. Uanset om vi taler om fase B, hvor de nationale valutaer kan veksles, eller fase C, hvor de nye euromønter kan ombyttes med uddøende møntsorter, vil det være en katastrofe at opkræve vekselgebyr af manden eller kvinden på gaden eller boulevarden, specielt fordi vi har solgt euroen til borgerne som den valuta, der eliminerer sådanne uøkonomiske vekselgebyrer. Vi må vogte os for et sådant selvmål.
Det er endvidere bydende nødvendigt, at de offentlige myndigheder nøje overvåger overgangen til euroen. Mistanke hos forbrugerne om, at euroen vil blive brugt til at dække over prisstigninger, skal tackles hurtigt og effektivt. Mange af de ældre borgere i Storbritannien i dag husker overgangen til decimalsystemet i 1971 som en periode, hvor man kunne kræve frispark på grund af billethajer, der tjente penge på dem, der ikke var trygge ved den nye valuta.
Jeg håber, at Kommissionen vil gå med til at udarbejde forslag til forordninger vedrørende omvekslingsomkostninger for sådanne mønter og sedler. Mens Royo-betænkningen handler om den nærmeste fremtid, så handler hr. Stevens' essay om elektroniske penge om en fremtid, der rykker hastigt nærmere. Brugen af smart cards og elektroniske punge vil snart falde os alle naturligt. Måske kunne man have fremmet accepten af ØMU'en ved at kæde den sammen med nye teknologier såsom elektroniske penge, sådan som ordføreren tidligere har hævdet. Derimod lyder hans forslag om, at en enkelt organisation i den private sektor skulle have ansvaret for at udstede dette krypterede betalingsmiddel, knapt så tillokkende. Uanset den fremtidige udvikling bør Parlamentet insistere på, at myndighederne sørger for, at udstederne af elektroniske penge i banker eller andre institutioner, skal leve op til kravene om offentlig tillid, interoperabilitet og de finansielle systemers fortsatte stabilitet.
Hvad angår Ruffolo-betænkningen om visse eksterne aspekter af euroen, vil jeg tilslutte mig ordførerens bekymring vedrørende Det Europæiske Fællesskabs repræsentation i organer som eksempelvis IMF. Der er også brug for snarest muligt at få klarlagt ansvarsfordelingen mellem ØKOFIN-Rådet og Den Europæiske Centralbank.
Afslutningsvis vil jeg sige, at den aktuelle alvorlige uro på de asiatiske finansmarkeder gør det så meget desto mere vigtigt, at ØMU'en starter på et solidt grundlag. En stabil euro vil være godt for Europa og resten af verden.

Fourçans
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne udtale mig om Ruffolos betænkning, der får én til at stille sig selv tre spørgsmål med hensyn til euroens eksterne aspekter. For det første, vil euroen blive en international valuta i ordets fulde betydning? For det andet, hvilken valutapolitik skal man føre med hensyn til administrationen af den europæiske valuta? Og for det tredje, hvordan kan euroen få indflydelse på det internationale valutasystems stabilitet?
På det første spørgsmål kan man svare, at selvom det lader til at være meget sandsynligt, at euroen i højere og højere grad vil blive anvendt som handelsvaluta i den internationale handel, når man tænker på betydningen af den europæiske økonomi, så er det mindre åbenlyst, at den vil erstatte dollaren som reservevaluta, i det mindste på kort sigt. Alle monetære systemer er træge. Det er svært at detronisere en valuta, der i lang tid har haft status som international valuta.
Med hensyn til det andet spørgsmål, der er vigtigere for os her i dag, nemlig spørgsmålet om valutapolitikken og euroens værdi, så tror jeg, at vi skal undgå nogle grundlæggende misforståelser. Det drejer sig ikke om at finde ud af, om man skal skabe en stærk eller svag euro. Det drejer sig om at finde ud af, hvordan markedet vil reagere på Den Europæiske Centralbanks og den amerikanske centralbanks valutapolitikker og på disse to vigtige zoners finans- og skattepolitikker. Eller sagt med andre ord, så skal vi udtrykke os klart. Der er ingen politiker, og jeg siger ingen politiker, der kan fastlægge euroens værdi. Det er markederne, der vil gøre dette.
Ud fra den betragtning vil ECB's politik spille en central rolle. Hvis den når sin målsætning om prisstabilitet, vil vi få en stabil euro - hvilket uden tvivl er det vigtigste mål - hvis værdi gennemsnitligt vil svare til udviklingen i økonomiens grundfaktorer og til forventningerne om denne udvikling. Derfor er ikke kun valutapolitikken meget vigtig, men også en fornuftig samordning af Europas finans- og skattepolitikker, som jeg ikke vil komme ind på her. Det har man gjort i andre forbindelser.
Endelig vil jeg med hensyn til det tredje spørgsmål, nemlig spørgsmålet om euroens indvirkning på det internationale monetære system, sige et par ord om det forslag om målzoner, der fremsættes i hr. Ruffolos betænkning. Jeg har intet imod målzoner, når blot de har nogle brede udsvingsmarginer. I den henseende kan de hjælpe med samordningen af de forskellige landes økonomiske politikker, idet de giver nogle overordnede retningslinjer, og idet de således får de økonomiske ledere fra de forskellige stater til at kommunikere ud fra et konkret og klart defineret grundlag, idet de kort sagt skaber en bedre kommunikation mellem beslutningstagerne, og idet de derved - det kan man i det mindste håbe - giver mulighed for nogle bedre økonomiske beslutninger.
Men det ville være illusorisk at tro, sådan som mange stadig lader til at tro, at man kan vende tilbage til et internationalt monetært system ligesom det fra Bretton Woods, med faste valutakurser mellem euroen, dollaren og yennen. Det er i dag en umulighed, og det ville have nogle kraftige og skadelige bivirkninger for verdensøkonomien.

Cardona
Hr. formand, kære kolleger, jeg beskæftiger mig med hr. Friedrichs betænkning, hvis forfatter jeg takker, og som behandler et af de vigtigste områder inden for institutionaliseringen af kapitalmarkedet. Det er i øjeblikket opsplittet og præget af konkurrence mellem de enkelte europæiske børser og mellem dem og verdensmarkedets. Af denne betænkning synes det at fremgå, at indførelsen af euroen i aktiebørsernes handel og notering fra 1. januar 1999 vil løse alle de problemer og alle de forvridninger, der findes mellem de forskellige investorer i Unionens medlemsstater, og udgør en vigtig etape i harmoniseringen af processen med at fuldende det indre marked i Europa.
Det er en meget optimistisk betænkning, fordi ikke alle finansmarkedets problemer vil blive løst. Vi deler ikke helt dette nominalistiske og formelle synspunkt, men har derimod den opfattelse, at de forskellige konvergenser skal være reelle. Og der vil faktisk stadig eksistere juridiske og skattemæssige barrierer, der ikke vil blive overvundet, således som betænkningen i øvrigt også erkender det, og netop derfor kan det heller ikke betyde, at alene euroen kan overvinde dem.
Hvad angår de skattemæssige barrierer, forekommer det os vigtigt at understrege, at hvert enkelt land fastsætter og ønsker at blive ved med at fastsætte de nationale afgifter og de forskellige opkrævningssystemer gennem kildeskatteordninger eller, når det kommer til stykket, blot for at skaffe sig attraktive lån fra borgerne gennem offentlige lånebeviser eller obligationer.
Vil euroen løse alt dét? Det tror jeg ikke. Man vil svare mig: «Det er en følge af regelen om enstemmighed«. Mon? Siden hvornår er de interesser, der ikke er fælles, ikke blevet forliget, selvom det nødvendiggør konsensus eller, især, enighed? Det, der foregår, og denne betænkning behandler ikke dette tema, er, at hvert enkelt af de lande, der får investeringer, hævder sine interesser over for de andre, der kommer til at mangle dem.
I det øjeblik, hvor disse mål nås, vil de ønsker, som kommer til udtryk i denne betænkning, endelig blive indfriet.

Watson
Hr. formand, elektroniske penge er et alvorligt emne, og det fortjener i virkeligheden en særskilt behandling i stedet for at blive klumpet sammen i en generel debat om euroen.
Det glæder mig, at hr. Stevens og PPE endelig kan acceptere de liberale ændringsforslag, som udvalget godkendte, for uden disse ændringer var det ikke sikkert, at vi ville kunne støtte hans betænkning i dag.
Denne betænkning kommer på et vigtigt tidspunkt i udviklingen af elektroniske penge. Den nye teknologi, der allerede er under udvikling i mange medlemsstater, debatteres i Kommissionen, Det Europæiske Monetære Institut og medlemsstaterne. Men ved at vedtage denne betænkning nu, inden de andre institutioner, kan EuropaParlamentet udsende et stærkt signal om, at udviklingen af elektroniske penge ikke må vanskeliggøres af overdreven regulering og uforenelige standarder.
Formålet med mine ændringer var at udsende dette signal og at fjerne de konkurrencebegrænsende elementer i ordførerens første udkast. Betænkningen fastsætter nu et lovgrundlag, der vil sikre offentlighedens tillid til elektroniske penge, udstedernes stabilitet og pålidelighed samt det indre markeds funktion. Vi må sikre os, at et sådant lovgrundlag giver alle behørigt lovregulerede enheder, banker og ikke-banker mulighed for at udstede elektroniske penge på konkurrencemæssige vilkår. Vi må ligeledes sørge for, at konkurrencen ikke hæmmes gennem et franchisesystem eller ved udelukkende at begrænse markedet til banker.
Interoperabilitet vil være en nøglefaktor i udviklingen af elektroniske penge. Vi må sikre os, at de forskellige elektroniske punge og smart cards baseres på interoperable standarder, så vi undgår en fragmentering af markedet og udviklingen af et konkurrencebegrænsende kartel.
Endelig må en reguleringsordning ikke gribe ind i prispolitikkerne. Hvis virksomheder har investeret i udviklingen af disse betalingsmidler, så skal de ikke være forpligtede til at stille deres produkter gratis til rådighed. Markedet bør bestemme prissætningen, og kunderne skal have mulighed for selv at vælge.
Med disse forbehold er jeg glad for at godkende denne betænkning.

Svensson
Hr. formand, jeg har tre kommentarer. For det første: Kriser og forstyrrelser i økonomien vil med euroen brede sig hurtigere på kapitalmarkederne, og Europa risikerer at få en asiatisk situation.
For det andet: Demokratiet nedbrydes. Folkevalgte politikere forvandles til lakajer med opgaven at tjene og lette bevægelserne på kapitalmarkederne. Vi får et system, som ingen kontrollerer, og som aldrig kontrollerer sig selv.
For det tredje: Denne debat udviser en massiv meningskonformisme. Hvad er det for et Parlament, hvor 95 % af debatten består af lovsange til en og samme idé? Her gives jo ingen plads til en dybere kritisk videnskabelig analyse. Denne ortodoksi er forfærdende på baggrund af, at alle forsøg fra 1873 til 1993 på at skabe denne type valutakonstruktioner har ført til depression og derefter til sammenbrud.

Berthu
Hr. formand, de betænkninger, som vi behandler i dag om indførelsen af den fælles valuta, viser, at teknikerne uforstyrret udfører deres arbejde, og at mekanismerne for det kommende euromarked begynder at tage form, i det mindste på papiret. Et grundlæggende spørgsmål er dog stadig ikke blevet løst. Bliver de økonomiske og sociale betingelser for ikrafttrædelsen af en fælles valuta opfyldt i Europa? Det gælder også, og navnlig, de to følgende bispørgsmål: Er økonomierne tilstrækkeligt konvergerende? Og støtter de berørte folk projektet i tilstrækkelig grad? Vi svarer nej til begge spørgsmål.
De europæiske økonomier er stadig forskelligartede, og man skal ikke lade sig narre af et underskudskriterium, der ikke siger noget om det væsentlige, eller af et kriterium for rentesatser, der kun konvergerer, fordi markederne foregriber konsekvenserne af en beslutning, som de anser for politisk truffet. Og man skal især ikke glemme, at borgerne i de europæiske lande stadig ikke er særligt overbeviste, for nu at sige det mildt - ifølge de seneste meningsmålinger er der i hele Europa kun 47 %, der er positivt stemt - og at der således ikke er nogen entusiasme for projektet, samt at antallet af positivt stemte personer viser en tendens til at falde, efterhånden som fristen i 1999 nærmer sig.
Jeg vil indskyde, at de seneste undersøgelser viser, at det i Frankrig ikke er gået op for næsten en tredjedel af befolkningen, at euroen kommer til at erstatte franc'en fuldstændigt. Man vil forstå, at befolkningen vil kunne skifte mening, når den bliver klar over en kendsgerning, som man egentlig ikke havde forsøgt at give den en ærlig forklaring på under Maastricht, og når den indser, at den nationale mønt vil forsvinde, og at den vil komme til at bringe nogle ofre i sin dagligdag til gengæld for nogle abstrakte, fjerne og globale fordele, som det er virkelig svært at se den umiddelbare og praktiske interesse i.
Vi oplever således en voksende kløft mellem eksperterne, der fortsætter deres arbejde, og borgerne, der ikke har indtryk af, at man tager sig af deres reelle behov. Ud af de to har politikerne indtil i dag forsvaret eksperterne. Lad os håbe, at de bliver klar over, at de er i færd med at miste deres grundlag.

Blot
Hr. formand, kære kolleger, det forudgående spørgsmål er ikke blevet behandlet. Før man kommer til de tekniske aspekter, burde man sikre sig, at Europas folk virkelig ønsker at deltage i euroen. Man burde derfor afholde folkeafstemninger i alle landene om en så vigtig reform. Om ikke andet, så af respekt for vælgerne.
I øvrigt kan vi tydeligt se konsekvenserne af den tyske marks udvidelse til også at omfatte det gamle Østtyskland: Arbejdsløshed i øst og skattestigninger i vest, sådan ser det barske facit over flere år ud. Det er, hvad der sker, når man påtvinger to lande med forskellig konkurrenceevne en fælles valuta. Og så har jeg endda udeladt det psykiske aspekt ved dette forsøg, nemlig Vestens ringeagt for Østen i et samfund, hvor alt måles i penge. Vi risikerer, at det samme sker i Europa. De lande, hvor virksomhederne har problemer med konkurrenceevnen, vil opleve en stigning i arbejdsløsheden. De rigeste lande vil før eller senere skulle udvise et minimum af solidaritet, og skatterne vil stige.
Ændringen af møntenheden vil også få konsekvenser for forbrugeren i form af inflation. I Østeuropa blev indførelsen af nationale valutaer i Estland, Slovakiet, Slovenien og andre lande dengang opfattet som en frigørelse. Den gjorde det nemlig muligt for disse lande at gennemføre overgangen til markedsøkonomi på de bedste betingelser. Mærkeligt nok gør man i Vesteuropa det modsatte. Schweiz' eller Norges valutamæssige sundhedstilstand viser da ellers fordelen ved de nationale valutaer.
Det nytter kort sagt ikke noget at gå ind i en teknisk debat uden at løse det forudgående spørgsmål om selve princippet om euroens indførelse, og dette spørgsmål vil kun rigtigt kunne løses ved hjælp af en demokratisk debat, der forudsætter, at man afholder folkeafstemninger.

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, hvad enten den yderste højrefløj og deres allierede bryder sig om det eller ej, så går euroen nu ind i sin sidste fase. Om nogle uger vil alt være på plads, og om et år vil euroen være det lovlige betalingsmiddel for mere end 200 millioner europæere. Debatten i dag er derfor meget vigtig, og jeg vil gerne takke og lykønske vores ordførere for deres arbejde og deres bidrag.
Jeg mener helt ligesom hr. Friedrich, at man skal muliggøre en fuldstændig integration af kapitalmarkederne. Men jeg mener også, at det er nødvendigt at harmonisere de skatte- og lovgivningsmæssige rammer, idet man passer på ikke at nøjes med kun at tilfredsstille de spekulative markeder. Vi skal også, og måske endda navnlig, fremme de direkte investeringer, der skaber nye arbejdspladser, og vi skal mindske eller helt afskaffe de skattetilflugtssteder og skatteparadiser, der eksisterer i selve hjertet af vores Europa. Det er en af betingelserne for, at borgerne accepterer euroen.
Med hensyn til euroen og forbrugerne, så er jeg enig i hr. Pérez Royos forslag om en dobbelt angivelse af priserne, men jeg ønsker, at denne skal ske hurtigst muligt, så dette system bliver så kort som muligt. Stadig med hensyn til forbrugerne, så tilslutter jeg mig den meget indtrængende og kraftige anmodning om, at ombytningen af den nationale valuta til euro skal være gratis for borgerne. Det er nødvendigt at holde øje med dette, for man har fortalt os, at det for visse banker er en stor fristelse at lade deres kunder betale for denne service.
Idet jeg taler på vegne af forsvarerne af den industrielle konkurrenceevne i Europa, hvilket er en sag, som jeg arbejder med i øjeblikket, vil jeg om Ruffolos betænkning sige, at man må gøre alt for at undgå en for højt vurderet euro, som ville have en negativ virkning på beskæftigelsen. Det er ganske vist ikke politikerne, der fastsætter valutaernes værdier, men de beslutninger, som vi træffer, kan trække værdierne opad eller nedad. I øvrigt er jeg naturligvis tilhænger af en demokratisk kontrol af Den Europæiske Centralbank, og således i det mindste en kontrol af valutakurspolitikken fra ØKOFIN-Rådets side.
Endelig vil jeg i forbindelse med forholdet mellem pengene og den nye teknologi, der er emnet for hr. Stevens' betænkning, sige, at også jeg ønsker, at dette forkorter den tid, der er nødvendig for at fremstille sedlerne og mønterne, og at vi således kan vinde noget tid i forhold til den dato, som er den 1. januar 2002. Tre år, det er virkelig alt for lang tid.
Før jeg slutter mit indlæg, vil jeg gerne benytte mig af disse betænkninger til at bede hr. de Silguy, som er til stede her i dag, om at gøre rede for sin holdning til konsekvenserne af den asiatiske krise for vores udsigt til vækst og for euroens tidsplan. Mener han ikke, at dette burde fremskynde tidsplanen? Mener han stadigvæk, at vi vil kunne vente til den 1. januar 1999 med at få euroens værdi, når nu euro-zonen og pariteterne mellem valutaerne vil blive fastlagt den 2. og 3. maj. Hr. kommissær, det ville være godt, hvis De kunne fortælle os det her, og ikke kun via de radioog TV-stationer, hvor De kommer meget i øjeblikket.

Hoppenstedt
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, der er allerede blevet sagt meget, og der vil blive sagt endnu meget mere i formiddag og i eftermiddag. Europa-Parlamentet har i de sidste år i Underudvalget om Monetær Politik og i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik ydet et fremragende stykke arbejde. Formændenes klogskab har egentlig altid gjort det nemt for os med repræsentanterne for pengeøkonomi og den politik, der har noget med finanser at gøre, men også med sammenslutningerne. Dertil hører forbrugersammenslutningerne, sammenslutningerne i industrien og lignende.
Det, vi har tilegnet os af informationer, er forbilledligt i Europa-Parlamentet, og dagens debat burde gøres tilgængelig for mange, for at der så indtil midten af i år kan afledes yderligere positive beslutninger af drøftelsernes indhold. Jeg mener, at bekymringerne kan fjernes her, man skal ikke lade sig gå på. Hverken af nogle af indlæggene i dag og heller ikke af nogle tyske professorers forsøg på at forhindre euroen. Jeg mener, at det, vi gør her i dag, er en tillidsskabende foranstaltning.
Der er jo fire betænkninger. Betænkningen om euroen på verdensmarkederne og Ruffolo-betænkningen indeholder på en vis måde eksplosivt stof på grund af turbulenserne i Sydøstasien. Jeg mener, det er vigtigt for os at insistere på, at netop verdensøkonomisk skal penge-, rente- og støttepolitikken absolut drøftes mere intensivt endnu en gang. Det, vi gør i Den Europæiske Union og er nødt til at gøre på grundlag af traktaterne fra Maastricht og også gerne gør, skal gøres her, for det, der foregår i Sydøstasien, har jo allerede i årevis haft indflydelse på vores arbejds- og konkurrencemarkeder, og det, der dér er opstået af støttepolitik, lavrentepolitik og pengepolitik, har kostet mange arbejdspladser. Vi har været for lidt opmærksomme på dette emne, og i dag er vi dobbelt involverede, idet vi pumper kæmpesummer - via IMF også europæiske penge - ind i disse markeder for at undgå større turbulenser, dersom de da stadig kan undgås.
Om Pérez Royo-betænkningen er der allerede sagt en del. Werner Langen sagde i sit indlæg meget klart, hvad forbrugerne forventer, og hvorledes forbrugeren skal bedømmes, men han gjorde det også klart - og det vil fru Thyssen nok også gøre - hvilke foranstaltninger vi indleder med henblik på at informere borgerne. Det er vigtigt, at staten i forbindelse med den statskvote på 50 % med de muligheder, den har i de næste tre år, allerede tydeliggør de dobbelte priser.
Jeg anser det for påtrængende nødvendigt, at vi, som det også gøres klart og siges i Pérez Royo-betænkningen, skaber tillid hos forbrugeren, ved at der indføres pengesedler, der er sikrede mod forfalskning, med samme papirstandarder og samme trykkestandarder. Jeg mener, det er et vigtigt bidrag, som vi virkelig kan kræve.

Van Bladel
Hr. formand, den kombinerede behandling af disse betænkninger om euroen forudsætter, at borgerne allerede er eurofile, men det er de efter min mening endnu langt fra. Det er rigtigt, at indførelsen af euroen er kronen på det indre marked. Det er rigtigt, at Europa hermed virkelig får en vigtig rolle på det internationale område. Det er rigtigt, at konkurrenceforholdene bliver tydelige, og at forbrugerne kan drage fordel deraf.
Men ordføreren, hr. Pérez Royo gjorde med rette opmærksom på, at succes hos borgerne er afhængig af den opfattelse, som disse borgere har af euroen, og den velfærd, som den tilføjer deres liv. Så vidt det fremgår af mine samtaler med borgere, ser borgerne hovedsagelig euroen som en teknokratisk foranstaltning, som politikerne, altså vi, vil presse ned over hovedet på dem. Altså drejer det sig nu først og fremmest om information af borgerne. Borgerne har allerede problemer med globaliseringen og tabet af identitet. En god orientering fra de nationale myndigheders side i forbindelse med europrocessen er absolut nødvendig.
Euroens succes skaber mulighed for det i den grad nødvendige og større politiske samarbejde i Europa. En fiasko kan imidlertid betyde afslutningen af harmonisk EU-samarbejde på forskellige områder. Altså: Hold fast ved kriterierne, giv borgerne og frem for alt pensionister og dem, der snart bliver det, som jeg selv, information, og tag dem med på vejen mod euroen. Så kan jeg med en rolig fornemmelse anbefale euroen hos borgerne og gå ind i det 21. århundrede som en eurofil, om nødvendigt ved hjælp af den euro-hotline, som hr. Gallagher har foreslået.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg begrænser mig til Pérez Royobetænkningen. Mine kolleger har allerede behandlet de andre punkter og vil gøre det igen. Hr. Pérez Royo har i sin fortjenstfulde betænkning skitseret de forskellige facetter i forbindelse med euroen og forbrugerne. I mellemtiden har Kommissionen i sin meddelelse om de praktiske aspekter i forbindelse med indførelsen af euroen lovet at stille en række forslag.
Hr. kommissær, jeg citerer to vigtige punkter, hvortil der stadig vil opstå spørgsmål, som endnu ikke er besvaret tilstrækkeligt, nemlig den dobbelte prismærkning og udgifterne til omregningen. Hvad angår den dobbelte prismærkning, ville jeg gerne have haft at vide, hvor langt man er kommet med en beslutning. Kommissionen skulle inden udgangen af 1997 fastslå, om det er nødvendigt at indføre en fælles ordning i alle deltagerlande. Jeg støtter dem, som synes, at dobbelt prismærkning ikke må gøres forpligtet. Lad markedet gøre sit arbejde, giv mulighed for fleksibilitet, frivillige aftaler eller adfærdskodekser.
Hr. kommissær, jeg havde lige et andet spørgsmål. I hvilken udstrækning vil bankerne lade kunderne betale omkostningerne ved omregningen? Også her har Kommissionen lovet at fastslå inden udgangen af 1997, om på den ene side en fælles ordning eller national lovgivning er ønskelig, eller om på den anden side spørgsmålet kan overlades til markedets deltagere. Kunne Kommissionen eventuelt forbyde, at omkostningerne ved omregning skal betales af kunderne? Vi vil helst have, at banksektoren selv udformer adfærdskodekser. Jeg vil gerne takke kommissæren for hans svar herpå.

Ribeiro
Hr. formand, i denne panopli af betænkninger understreger jeg, at jeg er en af dem, der er trofast over for forbrugerne. Og, hvor velbegrundede bekymringer den end måtte afspejle, forklarer betænkningen ikke, hvordan det ikke skal blive forbrugerne, der kommer til at bære omkostningerne. Der synes at være enighed om at ønske, at det ikke skal være forbrugerne, der skal bære dem, men eftersom disse omkostninger vil blive en realitet, hvem skal så bære dem?
Det er ikke nok at ønske, at det ikke bliver forbrugerne, og vedtage beslutninger med denne fine hensigt. Det er også nødvendigt ikke at glemme, at forbrugerne først og fremmest, i det mindste endnu, er lønmodtagere, og i denne sag er det derfor særdeles vigtigt at undersøge følgerne for reallønnen og for den gennemskuelighed, der følger af større sammenlignelighed.
Der foreligger et troværdigheds- og pålidelighedsproblem, der udmærket svarer til begrundelserne, når det dér forudses, at der kan opstå den opfattelse, at euroen kun er for de rige, eller den kun vil være til gavn for dem, både som forbrugere og som virksomheder, hvor de små og mellemstore virksomheder vil have større vanskeligheder, hvad angår den administrative og regnskabsmæssige styring og med at styre de omkostninger, der er forbundet med indførelsen af en fælles mønt i nogle lande.
På den anden side gør man sig stadig ingen seriøse overvejelser, i det mindste her i Europa, angående følgerne af euroens indførelse for de lande og regioner, der er en del af de valutazoner, der blev skabt i kølvandet på relationerne mellem metropol og koloni, i øvrigt udvidede til andre metropolers ex-kolonier, således som det er tilfældet for CFA-zonen og Guinea-Bissau.
Sidste bemærkning: Der er en relativ forsinkelse i udformningen af en kompensationsmekanisme, der kan imødegå asymmetriske sammenstød, nødvendigvis forskellige fra dem, som er skabt af IMF, der med konsekvenser intervenerer rundt om på planeten og, som sædvanlig, lader hånt om årsagerne og forværrer dem.

Ettl
Hr. formand, mine damer og herrer, indførelsen af vores nye fælles valuta kræver ikke kun så gode flankerende pengepolitiske ledsageforanstaltninger som muligt og hensyntagen til alle former for indflydelse på kapitalmarkederne og til de eksterne aspekter af Den Økonomiske og Monetære Union, men tillige en så god støtte som muligt af EU-befolkningens vilje til at tage godt imod euroen. Viljen til at tage godt imod euroen øges også, hvis det kan synliggøres, hvorledes der arbejdes med den. I netop denne sammenhæng ville det være særlig vigtigt at sørge for, at udbetalinger og tilbagebetalinger på kapitalmarkedet - f.eks. af pensionsfonde - underlægges egnede investeringsprincipper. Der skal tages hensyn til kongruensprincippet, nemlig at en stor del af pengene skal blive i indlandet, i Den Europæiske Union - det er en henvisning til Friedrich-betænkningen - og dét netop nu, fordi investeringer i Den Europæiske Union er vigtigere end nogensinde med henblik på at klare beskæftigelsessituationen. Det har meget stor betydning. Også euroen, morgendagens pengevæsen som sådan vil netop blive målt i forhold dertil. Pengevæsenet må ikke kun være en abstrakt størrelse.
Derudover er de forbrugerpolitiske aspekter af særlig betydning. Indførelsen af euroen må i omstillingsfasen ikke koste forbrugerne noget, ikke give anledning til omkostninger. Omkostninger til omstilling og omregning må ikke indregnes. Eksisterende aftalers kontinuitet skal sikres. Til det formål får man brug for ledsageforanstaltninger. En af de væsentlige ledsageforanstaltninger er dobbeltprismærkningen. Dobbeltprismærkningen kræver på sin side et juridisk regelsæt, en forordning. Denne forordning er nødvendig for at forbrugeren kan opnå gennemskuelighed og få kontrolmuligheder. Det drejer sig ikke om, at man ikke kan have tillid til markedet, det drejer sig om at vække tillid til euroen hos forbrugeren. Dertil bidrager også retsgyldigheden.
Det drejer sig endvidere om at få tilvejebragt en positiv indstilling til den fælles valuta. Det skaber troværdighed og bidrager dermed også til det ry, som vores institutioner og navnlig Den Europæiske Centralbank har brug for.
Vejen til stabilitet kræver mange ledsageforanstaltninger, men frem for alt særdeles megen indfølingsevne. Det er igen den politiske udfordring slet og ret. Det må ikke kun være pengeteknokratiets anliggende!

Secchi
Hr. formand, denne morgens debat er meget vigtig, netop idet den understreger, hvor vigtigt det er, at Europa-Parlamentet deltager aktivt i planlægningen af Den Økonomiske og Monetære Unions slutfase.
Jeg ønsker at komme med nogle bemærkninger, der til dels vedrører hr. Friedrichs udmærkede betænkning om kapitalmarkederne og hr. Ruffolos ligeledes udmærkede betænkning om euroens eksterne rolle. Man kan spørge sig selv: Er det nok at fastsætte målet om stabilitet som en grundlæggende mission for fremtidens europæiske centralbanks uafhængighed og insistere på kravet om accountability for at opnå en god styring af den europæiske økonomi?
Der er ingen tvivl om, at den monetære politik er afhængig af, og i konstant samspil med, resten af den økonomiske politik, især finanspolitikken, budgetpolitikken og skatte- og afgiftspolitikken, eller det, man kan kalde den ikkevalutamæssige del af økonomien. Vores vigtigste opgave bliver altså det fremtidige økonomiske styringssystem for EU i Den Økonomiske og Monetære Union.
Jeg mener, at de beslutninger, der blev truffet på det nylige topmøde i Luxembourg, og som i det store og hele er positive, hvad angår dannelsen af det såkaldte Eurocouncil, går i den rigtige retning og fastlægger behovet for en ikke-monetær enhed, der på en vis måde kan virke som modpol til Den Europæiske Centralbank. Det er et system, der er baseret på to uafhængige autoriteter, men som dog er forbundet med hinanden i det net, som i virkeligheden generelt findes inden for den økonomiske politik i et system som det europæiske. Men ikke bare det, der er tale om to autoriteter med lige grad af myndighed og værdighed, som skal tage stilling til, og det gælder især for Eurocouncil, hvorvidt det er nødvendigt at fremskynde løsningen af nogle grundlæggende problemer, som viser sig, hvis vi kan konstatere det, som i øvrigt er tydeligt for alle, at Den Økonomiske og Monetære Union er som en mønt med to uadskillelige sider, den monetære del og den ikke-monetære del. Hvad angår den ikke-monetære del, vil jeg understrege de elementer, der har relation til det indre marked og til det nødvendige i at fremskynde iværksættelsen af den såkaldte handlingsplan og afgiftsspørgsmålene.
Set i det lys er ØKOFIN-Rådets beslutninger af den 1. december meget opmuntrende, og jeg tror, at EuropaParlamentet vil få mulighed for at diskutere disse beslutninger og anspore til yderligere fremskridt. Til slut vil jeg citere et aspekt, som er sammenkædet med det, hr. Friedrich understregede, nemlig aftalen om et direktiv, der omhandler beskatningen af ikke-bosiddende fysiske personers kapitalindkomst. Dette er meget vigtigt, hvis kapitalmarkederne i fremtiden skal kunne fungere korrekt efter indførelsen af euroen.

Fitzsimons
Hr. formand, generelt set glæder jeg mig over Royo-betænkningen, fordi den erkender behovet for at gennemføre virkelige og håndgribelige foranstaltninger til beskyttelse af forbrugernes interesser frem mod indførelsen af europæisk fælles valuta. Jeg vil gerne fra et irsk perspektiv give udtryk for, at vi ikke ønsker at se en gentagelse af de fejl, der opstod i forbindelse med overgangen til decimalsystemet først i halvfjerdserne, hvor der var stor forvirring overalt.
Jeg erkender, at de håndgribelige eurosedler og euromønter ikke vil havne i lommerne på de 340 millioner forbrugere før år 2002, men tiden er stadig afgørende, for så vidt angår de EU-finansierede informationskampagner, der skal arrangeres i denne forbindelse. Der kan gennemføres mange banktransaktioner og handelstransaktioner med euroen som møntsort inden år 2002.
Europa-Kommissionen må sammen med de nationale regeringer finansiere informationskampagner, der specielt er rettet mod prismærkning af varer i både euro og de lokale medlemsstaters valutaer frem mod gennemførelsen af ØMU'en. Kampagner for dobbelt prismærkning skal være en del af denne proces, og sådanne kampagner skal finde sted i alle betydningsfulde supermarkeder og på alle vigtige salgssteder i hele Europa. Endelig skal priserne på varerne vises i både euro og den nationale valuta.

De Clercq
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, ofte bliver de eksterne aspekter af Den Økonomiske og Monetære Union overset i diskussionen om Europa. Med urette, for ØMU's eksterne virkninger vil have vigtige følger for både EU selv og for vores direkte partnere og for alle de internationale økonomiske og monetære forhold.
Euroen vil uomtvisteligt komme til at spille en vigtig rolle som international valuta, den vil sørge for større ligevægt i det internationale monetære system frem for alt i forhold til dollaren. ØMU'en vil sætte EU i stand til at yde bedre modstand mod eksterne chok som dem, der forårsages af kapitalstrømme i spekulationsøjemed. ØMU'en betyder et vigtigt skridt i retning af et nyt og mere afbalanceret internationalt monetært system fra et system med én pol til et system med flere poler, hvori Den Europæiske Union kan og forhåbentlig vil spille en toneangivende rolle.
Den Europæiske Union vil gennem ØMU'en også få et større ansvar inden for de internationale finansielle og økonomiske organisationer. Den konkrete udformning heraf, bl.a. inden for IMF og G7, bør derfor foretages hurtigst muligt.
Til sidst vil jeg gøre opmærksom på faren ved på forhånd at regulere for meget og i for høj grad sætte grænser med henblik på indledningen af den tredje fase af ØMU. Det er ikke så meget vores styring på forhånd, men frem for alt indvirkningen på markedet, vel at mærke påvirket af en troværdig og effektiv makroøkonomisk politik, der skal bestemme euroens kurs. En kurs, som også udadtil har en positiv indvirkning på Europas økonomiske stilling og på det verdensomspændende økonomiske og monetære samarbejde samt stabiliteten.

Willockx
Hr. formand, kære kolleger, for ti år siden opstod den politiske vilje til dette ambitiøse projekt med euroen. I de forløbne år er den økonomiske konvergens på en temmelig spektakulær måde forbedret til trods for til tider vanskelige konjunkturmæssige virkninger. I dag står vi ved begyndelsen til en overgangsperiode, som kan være vigtig og af stor betydning for den nye europæiske valutas troværdighed. Allerførst vil bolden meget hurtigt komme til at ligge i de nationale myndigheders lejr. De vil gøre den nye valuta mere troværdig ved ikke blot at udstede nye lån i euro, men også ved at konvertere den udestående nationale gæld maksimalt til euro.
For det andet vil euroen også være en løsning for adskillige lande, som gerne vil begynde at differentiere reserverne som sådanne. Jeg siger ikke, at euroen vil komme i stedet for dollaren, men jeg siger, at euroen kan blive en vigtig faktor i forbindelse med diversificering.
For det tredje er det tydeligt, at summen af deltagerlandenes reserver er større end nødvendigt til at støtte den fælles europæiske valuta. Jeg støtter derfor ordføreren, hr. Ruffolos, anmodning om at lade Kommissionen undersøge, hvordan disse overskydende reserver bedst kan anvendes.
For det fjerde må der nu i overgangsfasen sættes alt ind på at informere offentligheden. Tiden med usikkerhed vil være forbi, når først den 2. maj er passeret. Alle midler, alle budgetmæssige midler, som vi har med henblik på information, må vi bruge til at informere borgerne om indførelsen af euroen.
For det femte vil banksektoren spille en vigtig rolle. Banksektoren, som for nylig også i vores land har bevist, at den ikke er tilliden værd på grund af sin opførsel over for forbrugerne. Jeg regner derfor heller ikke med markedets kræfter, således som fru Kestelijn og hr. De Clercq for lidt siden sagde. Jeg tror, at Kommissionen og om nødvendigt de nationale medlemsstater ved lov skal fastsætte og garantere gratis omregning fra den nationale valuta til euroen.
Endelig giver indførelsen af euroen i bredere forstand også nye muligheder og nye perspektiver. Lad os i dag prøve at bruge begyndelsen til en europæisk økonomisk koordinering, således som det blev aftalt den 1. december på ØKOFIN's sidste møde, til sammen at skitsere én plan, som begrænser de ulemper og konsekvenser, som krisen på de asiatiske markeder i dag risikerer at få for Europa. Det er for mit vedkommende den første prøvesag med hensyn til en bedre økonomisk koordinering, som skal knyttes til indførelsen af euroen.

Rübig
Hr. formand, jo mindre beløb, desto højere omkostninger. Jeg har i år været på ferie i Italien sammen med min datter, og hun vekslede 100 schilling i en pengevekslingsautomat. Der kom 9.600 lire ud. Da vi kom tilbage til Østrig, rundede jeg beløbet op og gav hende 10.000 lire igen. Hr. kommissær, gæt engang, hvor mange penge der kom ud af den østrigske automat: Nøjagtig det halve, 50 % fik hun tilbage! Jeg tror, at det inden for turismen og mange andre områder i Europa koster mange penge. Tager man nu med, at vi i forhold til USA har ca. 50 % flere ansatte i bankerne, oven i købet til højere lønninger, ansatte, som jo i sidste instans er nødvendige for at klare hele dette pengevekslings- og risikoområde, bliver vi nødt til for fremtiden at være opmærksomme på vores europæiske bankvæsen og se på, hvorledes banktilsynet skal fungere fremover.
Når man ved, at bankverdenen er en af hovedårsagerne til krisen i ASEAN-landene, bør vi i forbindelse med omstillingen til euro være særlig opmærksomme på, at vi har sunde banker i Europa. I sidste instans er det jo sådan, at jo større beløbene er, desto større er risikoen, og jeg mener, at en af vores hovedopgaver bør være at minimere risikoen.
Når man tænker på, at dollaren fra 1985 til 1995 - tallene stammer fra en undersøgelse foretaget af det østrigske WIFO - har kostet os ca. 1, 3 millioner arbejdspladser i Europa, ser man, hvilken betydning en fælles valuta har for os.
Når man taler om euroens hårdhed, må jeg sige, at euroen måske bliver hårdere, end nogle eksportører bryder sig om.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, jeg vil komme ind på hr. Friedrichs betænkning, og på min gruppes vegne kan jeg sige, at vi er enige med hr. Friedrich i, at det er muligt, at verdens næststørste obligationsmarked opstår i Europa efter indførelsen af euroen. Men det er ikke tilstrækkeligt at konstatere dette. Netop med hensyn til den stimulerende politik skal Unionen sætte meget i gang, f.eks. med hensyn til selskabsretten, udregningsforskrifter og børsbestemmelser. Det er virkelig skandaløst - og jeg har tidligere sagt dette i denne sal - at det stadig ikke er lykkedes os at tilvejebringe en statut for SE-Selskabet. Der er gjort så enorme bestræbelser på dette punkt også af Davignon-udvalget, og det trækker stadig i langdrag.
Til sidst vil jeg også, ligesom hr. Friedrich, henlede opmærksomheden på pensionsfondene i de forskellige medlemsstater. På grund af eksisterende forpligtelser, nemlig at de for størstedelens vedkommende skal foretage deres investeringer i etableringslandet, går man også her glip af chancer. Jeg vil personligt også henlede opmærksomheden på dette punkt i min betænkning for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om grønbogen for pensionerne. Men også her skal Kommissionen efter min opfattelse gribe ind for at få medlemsstaterne til at indse, at de ikke længere kan holde fast ved en forældet politik på dette punkt.

Torres Marques
Hr. formand, i går viste fjernsynskanaler i hele verden os billedet af fire tyske eksperter, der til landets forfatningsdomstol indleverede en stævning mod Tysklands deltagelse i euroen, og de omtalte en undersøgelse, hvoraf fremgik, at 60 % af tyskerne skulle være imod den nye valuta.
Hvorfor er det kun de dårlige nyheder, der er nyheder? Europa-Parlamentet giver i dag et eksempel på, at det står fast på, at euroen skal skabes til den planlagte dato, gennem en diskussion af fire yderst interessante bekendtgørelser, som jeg med det samme vil takke de respektive ordførere for, hr. Friedrich om konsekvenserne for kapitalmarkederne af euroens indførelse, hr. Ruffolo om de eksterne aspekter af Den Økonomiske og Monetære Union, hr. Stevens om elektroniske penge og ØMU'en og Perez Royo om euroen og forbrugerne.
Hvilken dækning i massemediernes vil vores debat mon få? På grund af den begrænsede tid, som jeg råder over, har jeg valgt at koncentrere mit indlæg om den sidstnævnte betænkning, for, som man siger i Portugal: Forbrugere, det er vi alle.
Den enorme revolution, som indførelsen af euroen kommer til at betyde i hele verden, og ikke blot i Den Europæiske Unions lande, kræver imidlertid, for at blive godt modtaget og give fuldt resultat, at borgerne får god oplysning, og ...
(Undskyld, hr. formand, at jeg afbryder mit indlæg, for jeg har bemærket, at kommissæren ikke har høretelefoner på, og så vidt jeg ved, forstår han ikke portugisisk) . ...især, at de institutioner, der tager sig af valutaen og med forbrugerne, har klare og fuldstændigt definerede funktionsregler. Personalet i disse institutioner, der har direkte kontakt med forbrugerne, skal også råde over tilstrækkelige midler til oplysning, så det er muligt for dem at orientere den almindelige borger fyldestgørende og ikke medvirke til at skabe unødig tvivl.
Denne oplysning burde påbegyndes så hurtigt som muligt, eftersom euroen fra 1. januar kan benyttes som pengerepræsentativ i regnskabssammenhæng og i form af check og kreditkort. Hvis brugen af den indtil 1. januar 2002, hvor der kommer sedler og mønter, ikke er obligatorisk, så er den dog tilladt og ønskelig, og det er en stor fordel for forbrugeren at stimulere den.
Ønskelig, fordi den gennemskuelighed, som eksistensen af priser i én eneste valuta vil føre med sig, og nødvendigheden af at føre en stram finanspolitik, der fører til lave renter og lav inflation, kun vil indebære fordele for forbrugeren. Meget fjernsalg vil straks blive præget af dynamik, og det samme vil ske med pengetransaktionerne. Det er imidlertid nødvendigt at give forbrugerne virkelige garantier. Derfor spørger jeg Kommissionen, om den er parat til at gå videre inden for disse områder: forbrugeroplysning og uddannelse af medarbejderne, støtte til specifikke programmer, skoler, universiteter, NGO'er, særligt kvindeorganisationerne, der repræsenterer 70 % af forbrugerne, samt til, at der sker fritagelse for vekselomkostninger fra den nationale valuta til euroen og omvendt. Denne sidste foranstaltning kan vise sig afgørende, for euroens succes ligger ikke kun i dens egne fortjenester, men også i den måde, hvorpå folk modtager den, og fritagelse for vekselomkostninger forekommer mig at være en afgørende betingelse for, at offentligheden kan vinde tillid til den nye valuta.

Pex
Hr. formand, ligesom euroen befinder fru Peijs sig i luften, og derfor har jeg fået lov at være stedfortræder for hende, hvilket jeg gerne gør, for så kan jeg igen tale om mit eget fag.
Først en bemærkning om Stevens-betænkningen. Kommunikations- og informationsteknologien gør store fremskridt. Derfor forventer handelen og forbrugerne, at Europa vil skabe nye nemme og elektroniske betalingsmuligheder i den fremtidige eurozone. I øjeblikket finder 90 % af betalingerne sted inden for medlemsstaterne. Det forventes, at de elektroniske grænseoverskridende betalinger i fremtiden vil stige eksplosivt i antal. Mange mennesker bruger nu også kreditkort på ferie. Detailhandelen søger billigere systemer. Et europæisk intelligent kort med euro vil sandsynligvis være billigere. I fremtiden vil virksomheder derfor tilbyde grænseoverskridende intelligente kort.
I Stevens-betænkningen skitserer Parlamentet for første gang, hvor det vil hen med disse fremtidige betalingssystemer. Jeg er glad for, at Parlamentet synes at ville vælge en retning, som giver mulighed for konkurrence mellem flere udbydere under Den Europæiske Centralbanks overvågning. Den tidligere valgte holdning med ét udbud, hvorved i sidste instans én udbyder vil markedsføre kortet, er man heldigvis gået bort fra. Tilstedeværelsen af flere udbydere vil styrke incitamenterne til innovation og til nedsættelse af udgifterne, både for forbrugerne og for handelen. Det er præcist, hvad der er nødvendigt for den yderligere udvikling og stimuleringen af anvendelsen af teknologien.
Så er der betænkningen "euroen og forbrugerne«. Euroens succes vil i første række afhænge af forbrugernes tillid til den nye valuta. Derfor er denne betænkning naturligvis meget vigtig. Tillid til en valuta betyder tillid til værdien af euroen. Forbrugere skal vænne sig til brugen og skal lære at bedømme de nye priser.
Ordføreren mener, at man allerede skal begynde med den dobbelte prismærkning den 1. januar 1999. Det skaber for de små og mellemstore virksomheder og frem for alt for de handlende meget høje omkostninger, som uundgåeligt vil blive væltet over på forbrugerne. God information er netop i erhvervslivets egen interesse. En usikker forbruger, som tøver med hensyn til prisen, beholder sine penge i lommen.
Lad os ikke præcist foreskrive de handlende, hvordan de kan informere kunderne, men lad os overlade denne priskommunikation til sektorens egen kreativitet. Et ufleksibelt europæisk direktiv er derfor den dårligste løsning.
De overvågningscentre, som ifølge ordføreren skal udøve kontrollen med omregningen til euro, forekommer mig at være fuldstændigt overflødige. Lovgivningen om omregningen fra juni sidste år er tilstrækkelig til at garantere forbrugernes sikkerhed. Hvis erhvervslivet eller andre organisationer mod forventning misbruger situationen på grund af ulovlige afrundinger, kan og skal dette anfægtes juridisk.
Naturligvis skal det forklares over for forbrugerne, hvad euroen vil betyde for dem. I den forbindelse er myndighedernes informationskampagner for den brede offentlighed uundværlige. Men lovbestemmelser, som vil føre til store udgiftsforhøjelser, kommer som en boomerang tilbage til forbrugerens hoved, og det er bestemt ikke hensigten.

Paasilinna
Hr. formand, kære kolleger, euroen skal være stærk og troværdig. Tillid på markeder er ikke nok. Der er behov for befolkningens tillid. Den er lig med voksende demokrati og kontrol af centralbanken samt ansvar til demokratiske organer.
De store virksomheder går over til anvendelsen af euroen lige fra starten af den tredje periode. F.eks. har allerede 64 % af finske store virksomheder meddelt, at forberedelserne er i gang. Men i små virksomheder er situationen betydeligt svagere. Kun 7 % er påbegyndt forberedelserne. I virksomheder i servicebranchen er situationen endnu svagere. SMV-sektoren er alligevel den største arbejdsgiver i Europa. De små og mellemstore virksomheder har ikke altid de nødvendige ressourcer til rådighed til at skabe nye datasystemer og heller ikke altid fagkyndigt personale eller midler til køb af EDB-service. Kommissionen bør udarbejde en rådgivende pakke til SMV-sektoren.
For at overgangsperiodens omkostninger ikke skal blive en belastning for skattebetalerne, bør der sørges for, at omkostningerne, som skyldes indførelse af euroen, ikke skal betales af forbrugerne. Euro-projektet er århundredets projekt, men i medlemslandene bliver det præsenteret som en mindre væsentlig affære. Uddannelse af og information til medborgerne er uhyre vigtig, og de er forsinkede på mange områder. En uklar og utilstrækkelig oplysning har skabt et billede med tøven og hemmeligholdelse, og under en periode med stor arbejdsløshed er det med til at øge modstanden. Med kæmpedevalueringer og nedskæringer af seddelværdierne efter krigen i erindring forholder man sig forsigtigt til penge. Jo mindre man har, desto mere værdifuldt bliver det. Derfor skal oplysningen om de nye penge være sikker og veldækkende. Jeg foreslår, at der efter TV-nyhederne i hvert medlemsland sendes informationsspots, som fase efter fase fortæller, hvad det drejer sig om. Det kan ikke være meningen, at der redegøres bedre for babybleers sugeevne end for trækkraften i den fælles valuta.
Jeg samtykker med kollega Péres Royo i, at el-, gas-, vand- og telefonselskaberne bør deltage i oplysningskampagnen ved at trykke priserne på kunderegningerne også i euroer. Vi kan dog ikke forvente, at virksomhederne f.eks. i handelsbranchen - her mener jeg ikke supermarkeder - skal uddanne sit personale til at eurouddanne befolkningen, som det er blevet nævnt her. Det er en opgave for det offentlige, og det er naturligvis også vores opgave.

Thyssen
Hr. formand, indførelsen af euroen vil naturligvis skabe forandringer for alle markedsdeltagere, og vi er overbevist om, at de positive virkninger i rigt mål vil overgå de negative virkninger, også for forbrugerne. De positive aspekter må vi ikke gøre os så mange bekymringer om, men vi må naturligvis forklare dem for folk. Med henblik herpå skal der stadig ske temmelig meget. For så vidt angår ulemperne, må vi sørge for, at de forbliver så små som muligt, selvom de hovedsageligt er et overgangsspørgsmål. For at det skal lykkes, må vi også sørge for information, men vi må også være helt klar over, at information nok er nødvendig, men utilstrækkelig, og at vi også har brug for lovmæssige og afbalancerede rammer, rammer, som sørger for, at forfalskning af pengesedler undgås, at omregningerne sker til den rigtige kurs og på den rigtige omregningsmåde. At indførelsen af euroen ikke påvirker kontinuiteten af kontrakter, at perioden med sammenblanding af rede penge i forskellige enheder er så kort som mulig, og at der gives information, således at forbrugerne ved, at der er grund til at have tillid.
De fleste af disse spørgsmål er fastsat ved lov, men desværre ikke optimalt. Min gruppe er overbevist om, at tiltrædelseskontrakter ikke kan være tilstrækkelige til at afvige fra kontinuitetsprincippet. Vi har derfor stillet et ændringsforslag, hvori vi beder Kommissionen om at fremsætte et forslag om ændring af forordning nr. 1103. Jeg ville gerne have at vide, om kommissæren er rede til at overveje et initiativ med henblik herpå.
Så er der også spørgsmålet om den dobbelte prismærkning. Polariseringen af forbrugernes interesser på den ene side og detailhandelen på den anden side er efter vores opfattelse ikke realistisk. Disse interesser løber meget mere parallelt, end nogle vil have os til at tro. Det er ud fra denne filosofi, at vi har stillet ændringsforslag nr. 8. Et ændringsforslag, hvori vi beder om, at man lige venter lidt. Venter til efter 1999 for at se, hvad markederne spontant vil gøre. Så kan vi på grundlag af markedsdeltagernes faktiske reaktioner afgøre, hvad der er behov for, og om vi har brug for en detaljeret ordning for dobbelt prismærkning. I bekræftende fald hvordan vi bedst kan lade denne opfylde hver af markedsdeltagernes reelle behov.

Hendrick
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordførerne med adskillige udmærkede betænkninger i forbindelse med indførelsen af euroen. Euroen er på vej. Den varsler en ny æra, og den er det største økonomiske projekt, som verden nogensinde har set. Derfor er det naturligvis meget vigtigt, at euroen bliver en succes.
Alle betænkningerne har et fælles tema, nemlig at euroen vil være til stor gavn for brugerne, uanset om disse er forbrugere, virksomheder eller dem, der arbejder med valutaer på de internationale finansmarkeder.
Stevens-betænkningen handler specielt om indførelsen af ny teknologi, og den tilbyder en løsning i form af elektroniske penge. Det vil blive lettere for folk at rejse rundt i Den Europæiske Union med elektroniske penge, og det forstærker et af traktatens principper vedrørende fri bevægelighed, specielt arbejdskraftens mobilitet.
Euroen er et sikkert betalingsmiddel, og den vil også hjælpe industrier såsom turistindustrien, der er en af de hurtigst voksende industrier i Den Europæiske Union.
Euroen er en stor brik i det økonomiske puslespil, og den vil forene Europa som aldrig før. Den vil forbedre gennemførelsen af det indre marked og stabilisere EU's økonomi, specielt når der er turbulens på de globale finansmarkeder. Den vil også varsle en æra med fornyet økonomisk samarbejde, og samtidig med den så jeg gerne, at man indførte begrebet demokratisk oplysningspligt. Jeg er enig med mine kolleger, der har talt om indførelsen af et bankudvalg, fordi vi har brug for en dialog med Den Europæiske Centralbank, vi har brug for overvågning og nøje kontrol med Den Europæiske Centralbank, og Den Europæiske Centralbank skal være regnskabspligtig, så Parlamentet kan rådgive den. Men sammen med mine kolleger tror jeg, at vi aldrig må gå på kompromis med Centralbankens uafhængighed, da finansmarkederne ellers vil vende sig mod euroen.
Vi har en stor mulighed og en stor gevinst at vinde. Lad os gribe denne mulighed og føre Europa ind i det 21. århundrede og bringe velstand til Det Europæiske Fællesskab.

Garosci
Hr. formand, vi har hørt fire meget interessante indlæg om et yderst vigtigt emne. Unionens fremtidige troværdighed udspiller sig omkring euroen og indførelsen af den fælles mønt. Den fælles valuta er både mål og middel til at få borgerne til at forstå, at de skal tage del i et fællesskab, hvor de, takket være den fælles valuta, blandt andet vil kunne rejse, handle og bevæge sig frit. Der er nogle praktiske problemer, som er blevet nævnt af ordførerne, som vi takker for deres indlæg. Der er andre problemer, som endnu ikke er dukket op, og som den fælles mønt sikkert vil afsløre i løbet af de næste måneder, eller måske allerede i løbet af de næste uger. Euroen er en fredelig revolution her i slutningen af dette århundrede. Den er en nødvendig betingelse for, at et økonomisk system kan blive homogent, som Den Europæiske Union skal benytte som et godt instrument til at illustrere, hvad dens funktion er.
Der er tydeligvis nogle praktiske problemer i forholdet mellem dem, der skal udbrede euroen, og den endelige bruger, det vil sige borgeren, især i sin egenskab af forbruger. Nogle af mine kolleger har allerede nævnt, at borgerne selvfølgelig vil komme i kontakt med euroen i bankerne, men at det især vil være i erhvervslivet, det vil sige i butikker, i supermarkeder, på restauranter og i rejsebureauer, at borgeren vil støde på euroen, og der skal der så være en person, en erhvervsdrivende eller en medarbejder, der kan forklare, hvordan euroen virker. Vi skal derfor udarbejde en informationskampagne med forbrugerne som målgruppe og samtidig informere og uddanne erhvervslivet. Et andet meget vigtigt punkt er, at der for borgerne ikke må være nogen bankudgifter forbundet med overgangen fra den nationale valuta til den fælles valuta.
Til slut vil jeg minde om nogle praktiske aspekter i forbindelse med den fælles valuta. Det vil være i erhvervslivets interesse, at euroen bliver mest udbredt og kendt i forhold til borgeren som forbruger, og erhvervslivet skal hurtigt, klart, og kortfattet kunne opfylde de informationskrav der følger af denne store monetære ændring. Vi skal derfor gøre det muligt for den erhvervsdrivende, stor som lille, at svare klart på spørgsmålene. Hvis vi ikke gør det, kan indførelsen af euroen blive meget kostbar for alle, både erhvervslivet og forbrugerne. Det, som vi skal og vil undgå, er, at forbrugeren bliver ene om at skulle betale regningen for indførelsen af den fælles valuta.

de Silguy
 - (FR) Hr. formand, de damer og herrer parlamentsmedlemmer, nærværende debat er en forlængelse af Det Europæiske Råds sidste møde i Luxembourg. Debatten har været særlig indholdsrig, eftersom jeg har talt otteogfyrre indlæg, som jeg vil opdele i to kategorier: Indlæg af generel og politisk karakter, der drejede sig om det berettigede i euroen, og indlæg af praktisk karakter, der havde forbindelse med emnet for de fire betænkninger, der blev fremlagt for Dem til forhandling.
Jeg vil så nøjes med at svare på de praktiske spørgsmål, idet jeg dog vil gøre to undtagelser, eftersom hr. Caudron og fru Torres Marques sidder lige over for mig. Med hensyn til den asiatiske krise, som hr. Caudron nævnte, så mener Kommissionen, at denne kun vil få en "marginal« indvirkning på væksten. Vi skal naturligvis holde øjnene åbne, for vi kan ikke se ind i fremtiden i nogen krystalkugle. Man må dog konstatere, at grundlaget for den europæiske økonomi stadig er godt. Euroen er allerede integreret på kapitalmarkederne og spiller sin beskyttende rolle, hvilket man kan se af stabiliteten i det europæiske monetære system, der nu har været stabilt i flere måneder, til forskel fra det, der skete i 1995. Efter min mening vil den asiatiske krise - hvis udvikling man naturligvis må følge - ikke få nogen indflydelse på euroens indførelse til den fastsatte dato.
Fru Torres Marques rejste et efter min mening vigtigt spørgsmål af generel karakter, idet hun hentydede til en klage, som nogle tyske universitetslærere har indbragt for en tysk domstol. Det er ikke Kommissionens opgave at blande sig i en indenrigspolitisk debat. I vores lande har enhver borger heldigvis ret til at indbringe klager for domstolene. Men jeg kan forsikre Dem om, at euroen vil se dagens lys den 1. januar 1999. Beslutningen vil blive truffet den 2. maj af stats- og regeringscheferne. Den vil være en forlængelse af Deres Parlaments mødeperiode og blive truffet på grundlag af en nøje overholdelse af traktaten/traktaterne. Jeg tror, at størstedelen af medlemsstaterne vil være i stand til at deltage i euroen fra den 1. januar 1999.
Når det er sagt, så viser denne debat, at Deres forsamling med rette er optaget af de praktiske omstændigheder for og konsekvenser af euroens indførelse samt af at få en velfungerende Økonomisk og Monetær Union fra den 1. januar 1999. Det gør De ret i, for det er dér, at vi har de virkelige problemer og den virkelige debat. Jeg vil forsøge at svare kort på alle de spørgsmål, der er blevet rejst, idet jeg én efter én gennemgår de fire betænkninger, som er blevet forelagt for Deres forsamling.
Først hr. Friedrichs betænkning om konsekvenserne for kapitalmarkederne af euroens indførelse. Ja, hr. Friedrich, Kommissionen mener ligesom De, at indførelsen af euroen og udviklingen af et ægte europæisk kapitalmarked skal gå hånd i hånd. Det er denne målsætning, som har fået os til at bede Giovannini-gruppen om at udarbejde en rapport, der førte til den meddelelse fra 2. juli sidste år, som De nævnte.
Dette dokument fra Kommissionen behandler faktisk en række ændringer, som finansmarkederne vil undergå, og beskriver de nødvendige tekniske forberedelser. Disse ændringer skulle sikre en optimal gennemsigtighed og bevægelighed på euromarkederne. Blandt de anførte emner vil jeg gerne nævne konverteringen til euro af de omsættelige værdipapirer, som i dag lyder på national valuta, referenceudstedelser samt markedsaftaler, f.eks. om beregningen af renter eller om indfrielsesperioderne.
Lovgivningen på disse områder er først og fremmest de nationale myndigheders opgave og afhænger især af markederne som sådan. Kommissionen har udarbejdet nogle henstillinger for at imødekomme et ønske, der ofte er blevet udtrykt af aktørerne på markedet. Hvis jeg har forstået vores ordfører ret, så var det i øvrigt også det, som han ønskede.
Harmoniseringen af kapitalmarkederne skal gennemføres af markederne selv og ud fra to forordninger om euroens retlige status, der blev vedtaget efter Det Europæiske Råds møde i Amsterdam i juni. Aktørerne er allerede nået frem til en meget bred enighed. Her tænker jeg særligt på markedets praksis. Der er også gjort fremskridt med hensyn til konverteringen af gælden ud fra referenceindekserne. Jeg tror, at vi nu kan regne sikkert med, at den overdragelige statsgæld vil blive konverteret i begyndelsen af januar 1999 i hele euro-zonen. Det er i øvrigt Deres ordførers ønske.
Desuden har de organer, der skal sørge for at beregne de nationale referenceindekser, truffet alle forberedelserne for at kunne gå i gang med de nødvendige omregninger den 1. januar 1999. De europæiske banksammenslutninger og Den Internationale Vekselererforening er navnlig, netop nu, blevet færdig med at fastlægge det kommende referenceindeks for det europæiske pengemarked. Jeg mener, at dette indeks hedder Euribor, European interbanking offered rate.
Andre spørgsmål er stadig genstand for en grundig undersøgelse. Jeg tænker særligt på beskyttelsen af investorerne og på de lovgivningsmæssige rammer for de nye finansielle produkter og de nye typer finansielle institutioner. Der vil blive fundet et passende svar på alle disse spørgsmål i løbet af de kommende måneder. Det er nemlig vigtigt at skabe lovgivningsmæssige rammer, der gør det muligt, at markederne fungerer effektivt. Det er det, som Kommissionen arbejder på i øjeblikket.
Jeg kommer nu til den anden betænkning, nemlig hr. Ruffolos betænkning om de eksterne aspekter af Den Økonomiske og Monetære Union. Efter at Kommissionen den 23. april sidste år fremlagde en meddelelse om konsekvenserne af euroens indførelse for Unionens økonomiske og monetære forbindelser med tredjelande, klarlagde Det Europæiske Råd på sit møde i Luxembourg i december sidste år de nærmere omstændigheder for iværksættelsen af traktatens bestemmelser. Jeg tænker her på artikel 109 om valutapolitikken, fastlæggelsen af Unionens stilling over for udlandet samt euro-zonens repræsentation.
Med hensyn til valutapolitikken - og jeg tillader mig her ved samme lejlighed at svare på nogle spørgsmål, som ofte er blevet stillet om dette emne uden for denne kreds - så minder Det Europæiske Råd, idet det understreger Fællesskabets ansvar med hensyn til indførelsen af euroen, om nødvendigheden af at anvende traktatens bestemmelser til fulde for at sikre, at der sker en menings- og informationsudveksling mellem Rådet og Den Europæiske Centralbank omkring euro-kursen.
Kommissionen vil sikre en permanent opfølgning på markedernes udvikling. Spørgsmålet vil blive behandlet regelmæssigt i Det Økonomiske og Finansielle Udvalg, der fra den 1. januar vil erstatte Det Monetære Udvalg. Efter henstilling fra Kommissionen eller Den Europæiske Centralbank vil Rådet under særlige omstændigheder kunne opstille nogle generelle valutapolitiske retningslinjer med hensyn til valutaerne uden for Fællesskabet, i overensstemmelse med artikel 109, stk. 2, i traktaten. På samme måde vil Rådet efter indstilling fra Kommissionen skulle fastlægge Fællesskabets holdning til de internationale spørgsmål, der er af særlig interesse for Den Økonomiske og Monetære Union, i henhold til artikel 109, stk. 4, i traktaten.
Jeg tror, at de konklusioner, som jeg lige har fremsat, allerede i stor udstrækning giver et svar på det spørgsmål, som Deres ordfører stillede om fortolkningen af artikel 109.
Efter at have overværet debatten her til morgen og hørt de forskelliges meninger ønsker jeg blot at understrege to aspekter ved hr. Ruffolos betænkning.
Med hensyn til nødvendigheden af at beregne omfanget af Det Europæiske Centralbanksystems overskydende dollarreserver vil jeg for det første sige, at selve eksistensen af dette overskud først skal påvises. Hvordan det end forholder sig, så mener Kommissionen, at det ikke er dens opgave at give Den Europæiske Centralbank nogen retningslinjer for, hvordan den skal administrere valutareserverne, for dette kunne nemlig blive opfattet som et forsøg på at begrænse dens uafhængighed.
Det andet aspekt, som jeg gerne vil understrege, drejer sig om det ønske, som flere af Dem navnlig har givet udtryk for her til morgen, nemlig om at fastlægge en referenceværdi for euroens kurs i forhold til dollaren. Jeg minder om, at en valutas paritet ikke kan fastsættes. Der er naturligvis ikke tale om at skabe en for højt eller for lavt vurderet valuta, hr. Rübig. Det, som vi skal arbejde på at få, er en stabil valuta. Jeg er enig i hr. Ruffolos mundtlige indlæg, og jeg er ligeledes enig i hr. Fourçans og hr. Harrisons bemærkninger omkring dette punkt.
Under alle omstændigheder mener Kommissionen, at indførelsen af et valutasystem, der er baseret på udsvingsmarginer, lader til at være temmelig overilet i betragtning af det internationale monetære systems nuværende form. Jeg er i den forbindelse enig i hr. Fourçans bemærkninger om målzoner. Jeg tror, at den aktuelle udvikling i Asien giver os anledning til at udvise en særlig forsigtighed på dette område, og lad os aldrig glemme, at valutakursen er et resultat af den økonomiske politik og ikke et mål eller et redskab for denne.
Jeg mener ikke, at der var nogen, som her til morgen nævnte Fællesskabets repræsentation på internationalt plan. Jeg ønsker dog alligevel at sige et par ord om dette, da det er et vigtigt punkt. Stats- og regeringscheferne understregede i Luxembourg, at Kommissionen vil blive tilknyttet den eksterne repræsentation i det nødvendige omfang, så den får mulighed for at udøve den rolle, som traktatens bestemmelser giver den. Disse konklusioner fra Det Europæiske Råd bekræfter, i overensstemmelse med Deres forsamlings ønske, nødvendigheden af en fælles indfaldsvinkel for euro-zonen med hensyn til spørgsmålet om dens repræsentation i de internationale valutakredse. Det monetære Europa skal kun tale med én stemme. Dette mål, som jeg mener blev stadfæstet af Det Europæiske Råd, mangler dog stadig at blive ført ud i praksis, ved at man i hvert enkelt tilfælde bestemmer, hvordan Fællesskabet vil blive repræsenteret bedst muligt under hensyn til dets interesser. Det er, hvad vi skal arbejde med i de kommende måneder, og jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen har gjort en stor indsats og vil fortsætte med at gøre en stor indsats for at sikre sin plads i denne repræsentation, på trods af visse medlemsstaters forsøg på at forhindre det.
Den tredje betænkning er hr. Stevens betænkning om elektroniske penge og Den Økonomiske og Monetære Union. De betragtninger, som hr. Stevens fremlægger for os om samtidigheden mellem fremkomsten af formerne for elektroniske penge og indførelsen af euroen er højst interessante, men jeg deler ikke hans pessimisme. Til hr. Nordmann vil jeg sige, at det ikke er muligt at gøre fristen på tre år, fra 1999 til 2002, kortere. Jeg vil ikke komme ind på detaljerne. Husk blot på, at der trods alt er halvfjerds milliarder mønter, der skal præges, og tolv eller femten milliarder sedler, der skal trykkes. Både materielt set og fysisk set har vi brug for tid til at gøre dette.
Det forekommer mig, at hr. Stevens' betragtninger passer perfekt ind i rammerne for Kommissionens aktuelle arbejde. En konstatering: Udviklingen inden for elektroniske penge er et markedsvalg, og ligesom Deres ordfører mener Kommissionen, at de vigtigste spørgsmål er de herefter følgende. Først er der spørgsmålet om kontrol. Hr. Scarbonchi lagde med rette vægt på dette punkt. Udviklingen inden for de elektroniske penge rejser spørgsmålet om udbredelsen af og de nærmere omstændigheder for de kompetente myndigheders kontrol med denne, navnlig med hensyn til valutapolitikken. Der må fastlægges et egnet overvågningssystem. Kommissionen vil i den anledning fremsætte et direktivforslag i 1998.
Herefter følger spørgsmålet om accepten. Det er vigtigt at sikre offentlighedens forståelse og tillid over for de nye betalingsformer. De indførte systemers stabilitet og integritet skal ligeledes sikres. Og herefter igen kommer spørgsmålet om den frie konkurrence. Dette princip, der sikrer, at det indre marked er velfungerende, skal også gøre sig gældende inden for denne sektor. Ethvert muligt privilegium, som man egentligt eller retligt giver det ene eller det andet institut med hensyn til udstedelsen af penge, skal underkastes en grundig undersøgelse. Der er ikke tale om, at man begrænser konkurrencen, hr. Watson, men derimod om, at man klarlægger anvendelsen af konkurrencereglerne. Dette bliver også genstand for vores direktivforslag til næste år.
Endelig kommer sikkerheden. Udviklingen inden for elektronisk handel samt betalingernes sikkerhed kræver nogle produkter, der både er pålidelige, let tilgængelige, effektive og sikre. Vi må beskytte disse fire krav, som Deres ordfører nævnte, mod svindel. De indgår i øvrigt i Kommissionens meddelelse fra april 1997 om det europæiske initiativ på området for elektronisk handel. Kommissionen er, ligesom Deres ordfører, tilhænger af princippet om lovgivningsmæssige rammer, der sikrer det finansielle systems interoperabilitet og stabilitet, samt i øvrigt offentlighedens tillid, alt imens den garanterer, at der vil være flere udstedere af elektroniske penge.
Kommissionen har allerede i juli 1997 vedtaget en henstilling, der fastlægger en række regler med hensyn til gennemsigtighed, ansvar og klagemuligheder, og som gælder for forholdet mellem udstederen og indehaveren af et betalingsinstrument. I forbindelse med udbredelsen af den elektroniske handel og af informationssamfundet har Kommissionen til hensigt at udarbejde et direktivforslag om udstedelsen af elektroniske penge i begyndelsen af 1998, der skal opfylde de kriterier, jeg lige har nævnt. I øvrigt overvejer vi spørgsmålene vedrørende svindel og falskneri i forbindelse med disse nye betalingsmidler. Visse af disse spørgsmål er vanskelige. Drøftelserne fortsætter. De finder ikke kun sted i Europa, men også i USA og i Japan. Når det er sagt, så vil eksistensen af gennemsigtige og sikre former for elektroniske penge unægteligt lette overgangen til euroen, hvilket er et positivt aspekt.
Endelig kommer jeg til den fjerde og sidste betænkning, som er hr. Pérez Royos betænkning om euroen og forbrugerne. Fru Randzio-Plath, jeg er enig med Dem. Euroen er ikke de riges valuta, og euroen er ikke kapitalmarkedernes valuta, euroen er derimod europæernes, alle europæernes, valuta. De skal finde sig til rette med deres valuta. Derfor er hr. Pérez Royos betænkning en nyttig del af det igangværende arbejde om euroens praktiske aspekter. Jeg husker navnlig en dobbelt bekymring, der kom til udtryk i hr. Pérez Royos betænkning, nemlig informationen af forbrugerne og de risici, der er forbundet med omkostningerne ved overgangen til euroen, hvilket også er blevet nævnt flere gange her til morgen. De skal vide, at Kommissionen deler de samme bekymringer som Deres ordfører, og den har derfor besluttet at holde en ny rundbordskonference den 26. februar i år, med deltagelse af alle arbejdsmarkedets parter og de berørte organisationer fra Parlamentet, Kommissionen og Rådet, og med henblik på retfærdigt og med samstemmighed at finde en løsning på de problemer og de punkter, der stadig er uafklarede.
Lad os se på den første bekymring: Informationen af forbrugerne. Hr. Gallagher, hr. Fitzsimons og fru Cardona nævnte problemerne med informationskampagnerne. Disse kampagner, der blev lanceret af Deres forsamling og Kommissionen, imødekommer netop det udtrykte ønske om at opfylde forbrugernes behov og ønsker, og i forbindelse med disse kampagner kan man faktisk godt tage alle slags idéer op til overvejelse, som f.eks. de telefonlinjer, De nævnte. Hr. Paasilina, hvis fabrikanterne af blebukser er så gode til at sælge deres varer, så kunne man måske få dem til at hjælpe os med at reklamere for euroen! Vi må være klar til at mønstre alle frivillige kræfter, men jeg tror ligesom hr. Hoppenstedt, at det er vigtigt at understrege, hvor nødvendigt det er med tillid.
I den forbindelse rejser Deres ordfører tre spørgsmål: uddannelses-, undervisnings- og informationsaktioner. Kommissionen vil, ud over sine henstillinger til de nationale offentlige forvaltninger, fremlægge en henstilling om euroen og undervisningsmiljøet. Jeg tror, at dette vil berolige fru Torres Marques. Denne aktion vil oplyse medlemsstaterne om, hvilken slags aktion man kunne iværksætte.
Den dobbelte prisangivelse har været meget omtalt her til morgen. Det er naturligvis vigtigt, men det er ikke den eneste måde, hvorpå forbrugerne skal informeres. Når det er sagt, så har Kommissionen mærket sig Deres forslag om, at der skal træffes nogle lovgivningsmæssige foranstaltninger, hvis den dobbelte prisangivelse skulle vise sig at være utilstrækkelig. Jeg vil dog på nuværende tidspunkt gerne gøre opmærksom på, at vi foretrækker en frivillig og ubureaukratisk indfaldsvinkel, da en sådan er den eneste, der er i stand til at tage højde for hver sektors eller hvert distributionssystems særlige karakter. Vi må nemlig ikke svække de små forretninger unødvendigt, eller pålægge dem nogle omkostninger, som i den sidste ende måske vil skulle afholdes af forbrugerne, i det mindste delvist, eller som måske vil gøre forvirringen større hos forbrugerne. De skal ligeledes vide, at man på nuværende tidspunkt kan konstatere, at de handlende og bankerne har til hensigt at benytte sig af en dobbelt skiltning, på forskellige måder alt efter de anvendte produkter og teknologier.
Her til morgen talte flere af Dem i øvrigt om lokale eller nationale observationsorganer. Kommissionen vil behandle dette forslag, som efter hr. Langens bemærkninger at dømme ikke er genstand for enstemmighed. Disse observationsorganer skulle følge overgangen til euro med hensyn til prisudviklingen og den ordentlige information af forbrugerne. Jeg gør dog opmærksom på, at disse observationsorganers beføjelser skal have deres rod i den nationale lovgivning. Man må derfor sørge for, at disse er i overensstemmelse med strukturerne i hver medlemsstat.
Endelig kommer jeg nu til Deres ordførers anden bekymring. Der var flere gange her til morgen en del talere, som lagde vægt på nødvendigheden af at reducere forbrugernes omkostninger ved overgangen til euroen mest muligt. Dette er også Kommissionens mål, og det foreslog vi allerede i vores grønbog i maj 1995. Overgangen til euro må ikke på nogen måde gå ud over forbrugerne - jeg er enig med hr. Harrison på dette punkt - og alt det, som er obligatorisk ved denne overgang, må ikke koste forbrugerne noget.
Kommissionen mærker sig Deres forslag om en lovgivningsmæssig indfaldsvinkel, hvad enten det drejer sig om ombytningen af sedler og mønter i de deltagende medlemsstater i overgangsperioden eller om ombytningen af nationale sedler og mønter til euro den 1. januar 2002. Kommissionen har oprettet en ekspertgruppe med henblik på at undersøge spørgsmålet om bankudgifterne i forbindelse med ombytningen til euro. Og som det ser ud nu, så er denne gruppe, som er enig i Deres ordførers målsætning, stemt for en mere fleksibel løsning, der tager udgangspunkt i en forpligtelse fra kreditinstitutternes side og særligt i en mulig adfærdskodeks, som så skulle underskrives af kreditinstitutterne, eller i en henstilling fra Kommissionen til kreditinstitutterne, hvortil bankerne frivilligt kunne slutte sig. Med hensyn til alle disse spørgsmål er Kommissionens holdning dog pragmatisk. Man skal give aktørerne mulighed for selv at finde nogle passende løsninger. Det er et princip om ansvar, og det er kun, hvis løsningerne er længe om at blive indført eller ikke er tilfredsstillende, at man skal overveje nogle mere tvungne metoder.
Endelig blev forbrugerbeskyttelsen nævnt flere gange her til morgen. Med hensyn til strafferetlige sanktioner vil jeg minde om, at der ikke eksisterer nogen europæisk strafferet. Ansvaret for sanktionerne er derfor principielt medlemsstaternes, selvom den tredje søjle åbner nogle perspektiver på dette område. De to forordninger om euroens juridiske status giver alle de nødvendige garantier på kontraktområdet, hvilket medlemsstaterne og de sagkyndige fagmænd er enige om. Vi må sikre gennemsigtigheden samt udelukkelsen af lovstridige bestemmelser i kontrakterne, og hvis det er nødvendigt at tilpasse direktiverne om forbrugerbeskyttelse, så lad os gøre dette. Det foreslog jeg i øvrigt allerede i oktober 1996.
Afslutningsvis vil jeg gerne fortælle Dem, at Kommissionen glæder sig over Deres forsamlings aktive deltagelse i analysen af de praktiske konsekvenser for euroens indførelse og i bestræbelserne på at finde nogle egnede løsninger for borgerne. Kommissionen vil i højeste grad tage Deres idéer og Deres forslag i betragtning, når den går videre med sit arbejde. Vi må sætte os det mål, at når stats- og regeringscheferne den 2. maj i år fastlægger listen over landene, så skal alle europæiske borgere kunne få en fuldstændig information om alle konsekvenserne og alle løsningerne på de praktiske spørgsmål, der rejser sig.

Randzio-Plath
Hr. kommissær, jeg vil blot endnu en gang understrege, at alle de talere under denne debat, som er gået ind for en dobbeltprismærkning af hensyn til forbrugerbeskyttelsen, på ingen måde vil spille forbrugernes interesser ud mod de små og mellemstore virksomheders og grossisters interesser. Vi vil have principielle bestemmelser herom, og det skal være så pragmatisk, billigt og ubureaukratisk som muligt, men det er Kommissionens pligt også at sørge for forbrugerbeskyttelsen.

Thyssen
Hr. formand, jeg havde stillet et meget konkret spørgsmål til kommissæren, og jeg tror ikke, at jeg har fået svar på det. Jeg havde nemlig spurgt, om kommissæren er rede til at tage initiativ til at ændre forordning nr. 1103 af 11. juni 1997. Denne forordning indeholder en række bestemmelser om indførelsen af euroen. Den fastsætter princippet om kontrakters kontinuitet, men den giver dog mulighed for tiltrædelseskontrakter, som afviger fra dette princip, for tiltrædelseskontrakter, som påvirker kontinuiteten. Vi har temmelig mange indvendinger imod den. Vi har derfor stillet et ændringsforslag. Parlamentet beder om en ændring af denne forordning, og jeg vil meget gerne have at vide af kommissæren, om han er rede til at tage et initiativ i den retning. Jeg tror, at det er absolut nødvendigt, hvis vi vil bevare eller vinde forbrugernes tillid.

de Silguy
Hr. formand, jeg har noteret mig fru Randzio-Plaths bemærkning. Jeg er enig med hende om målet, og jeg håber, at vi også er enige om midlerne for at nå frem til dette mål.
Jeg vil gerne svare fru Thyssen. For det første tror jeg, at det i dag ligger sådan, at forordningen om euroens juridiske status - der blev enstemmigt vedtaget - ikke vil kunne ændres, da man i Rådet ikke vil kunne opnå en anden enstemmighed med henblik på at ændre den.
For det andet kan jeg konstatere, at alle er enige om denne forordnings tilfredsstillende karakter og om de nødvendige garantier, som den giver med hensyn til kontrakternes kontinuitet.
For det tredje, frue, hvis dette giver et problem med hensyn til de lovstridige bestemmelser, så tror jeg, at jeg allerede har sagt, at jeg er villig til at overveje en ændring eller en tilpasning af direktiverne om forbrugerbeskyttelse, så man sikrer gennemsigtighed og forhindrer de lovstridige bestemmelser, der findes i kontrakterne. Hvis De har nogle praktiske problemer, så tøv ikke med skriftligt at forelægge dem for os.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Afstemning
Sarlis
Fru formand, med hensyn til punkt 17 er jeg nødt til at sige, at den græske oversættelse indeholder en række fejl og jeg vil bede Parlamentets tjenestegrene om at rette disse fejl i den græske oversættelse af punkt 17. Den samme bemærkning gælder for punkt 31. Den græske oversættelse af teksten skal rettes. Altså er der brug for rettelser til den græske udgave af punkt 17 og 31.
Jeg vil også gerne forelægge et mundtligt ændringsforslag til punkt 33 for at rette en fejl her, mere konkret til den passage, hvor Parlamentet siger, at det »understreger, at ovennævnte samarbejdsaftaler mellem jernbaneselskaberne skal indeholde bestemmelser om...« Det vil jeg gerne bede om bliver ændret til: «understreger, at ovennævnte samarbejdsaftaler mellem jernbaneselskaberne ikke skal indeholde bestemmelser om...«. Transportudvalget stemte om denne tekst, sådan som jeg nu foreslår Dem den: «...ikke skal indeholde bestemmelser«, men lige nu står der »..skal indeholde bestemmelser«, hvilket fuldstændig ændrer sætningens mening. Jeg foreslår altså en mundtlig ændring af punkt 33, således at ordet ikke tilføjes. På engelsk er fejlen »must contain...«, teksten bør være »must not contain...«.

Formanden
Hr. Sarlis, vi har alle udmærket forstået det, på alle sprog. Men når De siger, at der blot er tale om at tilføje en nægtelse, så er alle godt klar over, at dette totalt ændrer betydningen af det, som vi skal stemme om. Jeg ville gerne vide - og hr. Wijsenbeek vil sikkert forklare dette for os - om der er tale om en rettelse, det vil sige at det, som skulle sættes under afstemning, faktisk indeholdt denne nægtelse, og at det således er en fejl, at den tekst, vi har fået, ikke indeholder en nægtelse, eller om der er tale om et mundtligt ændringsforslag, der tager sigte på at tilføje denne nægtelse, da det mundtlige ændringsforslag i så fald er meget væsentligt.

Wijsenbeek
Jeg er helt enig med ordføreren.

Formanden
Er der nogen indsigelser mod godkendelsen af hr. Sarlis' ændringsforslag, som støttes af hr. Wijsenbeek?
(Det mundtlige ændringsforslag godkendtes)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Betænkningen hylder liberalisering og deregulering af adgangen til jernbaneinfrastrukturen. Jeg kan absolut ikke tilslutte mig til den politiske linje, som betænkningen beskriver. En deregulering vil ramme beskæftigelsen, reducere effektiviteten, skade »public service«-interessen, slå en solidarisk fordeling af omkostningerne mellem forbrugere i tyndt befolkede og storbyområder i stykker samt ramme den ansættelsesretlige stilling for det berørte personale. For os som socialdemokrater er det fuldstændig umuligt at støtte en sådan politisk indretning af samfundet. Jernbanetransporter er en samfundstjeneste, hvor profitinteresser ikke bør være det hele.

Bébéar
Hindringerne for personers frie bevægelighed inden for Den Europæiske Union er gradvist blevet fjernet. Afskaffelsen af grænserne har taget fart.
For at følge og fuldende denne uigenkaldelige juridiske proces, skal vi i dag føre en ambitiøs og fornuftig politik på området for jernbanetransport i Europa, såvel af personer som af gods.
Derfor er det ikke længere muligt at nøjes med at tænke på de nationale selskaber, som ofte er stærkt forgældede.
Der skal på europæisk plan udvikles nogle transeuropæiske net, der er opbygget som nervesystemer, i overensstemmelse med tankegangen i direktiv 91/440: De eksisterende net skal forbindes med hinanden (også i de skandinaviske lande), de vigtige linjer skal udvides, der skal være transittrafik og adgang til trafikken.
Alt dette vil kun være praktisk muligt, hvis man fastlægger nogle retningslinjer, der supplerer de nuværende bestemmelser. Man skal gradvist indføre en mere fleksibel administration, der er bedre tilpasset kunderne, og en åben konkurrence i et frit marked. Hvis vi ikke hurtigt træffer disse foranstaltninger, vil vi ikke kunne garantere de europæiske borgere, at deres jernbanetransport vil kunne overleve på nogle økonomiske betingelser, der er acceptable for skatteyderne.
Jeg er derfor enig i konklusionerne fra Europa-Kommissionens hvidbog, og jeg bifalder både retningslinjerne og den forventede tidsplan i Sarlis' betænkning.
Indførelsen af et minimum af konkurrence, særligt med hensyn til godstransport over lange afstande, ville genskabe balancen i det indre marked ved at give jernbanerne det, som vejene allerede nyder godt af.

Bernardini
Med sin hvidbog om en saltvandsindsprøjtning til jernbanerne genoptager EuropaKommissionen en filosofi, som den holder meget af, nemlig at kun en øjeblikkelig og ubetinget liberalisering vil kunne sikre jernbanesektorens levedygtighed.
Vi kan ikke tilslutte os en sådan analyse. Konkurrence må ikke være et absolut kriterium eller et mål i sig selv.
Da denne hvidbog blev offentliggjort, var der meget skarpe reaktioner, hvor man fordømte Kommissionens ønske om liberalisering. I den betænkning, som vi har fået til behandling, har man efter min mening ikke forstået at tage ordentligt mål af jernbanernes fagmænds bekymringer.
I denne betænkning slår man til lyd for en liberalisering i flere etaper, ligesom det var tilfældet med luftfartssektoren. Men denne fremgangsmåde er ikke nogen god idé. Ved at gennemtvinge liberaliseringens rytme - også selvom denne sker trin for trin - så risikerer man snarere at skade jernbanesektoren end at give den en saltvandsindsprøjtning.
Kommissionen bør - i samarbejde med de berørte parter - gøre status over anvendelsen af det grundlæggende direktiv, før den begynder at overveje at ændre dette i en mere liberal retning.
Endelig er jeg bekymret over mangelen på bestemmelser vedrørende den sociale dimension. På ti år har denne sektor mistet mere end 500.000 arbejdspladser. At acceptere princippet om en liberalisering, sådan som denne beskrives i betænkningen, vil blot gøre personalenedskæringerne endnu større.
Af alle disse årsager kan jeg kun stemme nej til denne betænkning.

Caudron
 - (FR) Betænkningen af vores kollega Pavlos Sarlis er grundigt udført, men jeg kan absolut ikke tilslutte mig de forslag, som han fremsætter for os i dag.
Jeg tror nemlig ikke, at en øget liberalisering er fremtiden for jernbanetransporten. Storbritanniens eksempel på dette område viser os de barske følger for passagererne af en liberalisering, hvor de private selskabers eneste mål er rentabiliteten, hvilket går ud over en hypotetisk universel service, der bliver fuldstændig marginaliseret.
At skabe et europæisk jernbanenet ved at liberalisere, det er nemlig at skubbe de fattige regioner, hvis jernbanelinjer ikke er særligt rentable, lidt mere fra sig og "ødelægge« det, der endnu måtte være tilbage af områdeplanlægningen. Et jernbanenet er kun rigtig europæisk, hvis det strækker sig over hele Europa og ikke blot de områder, som er rige og derfor "rentable« at køre igennem.
Hvis vi ikke går i retning af nogle omfattende og udbredte jernbaneforbindelser, så vil jernbanetransporten være dødsdømt. Hvordan kan man forestille sig, at de private selskaber vil gå i gang med de enorme investeringer, der er nødvendige for de kommende højhastighedsnet, uden at lægge omkostningerne over på brugerne og uden at afskaffe de linjer, som ikke er særligt rentable set ud fra et regnskabsmæssigt synspunkt?
Til slut vil jeg sige, at selvom jeg ikke kan stemme for betænkningen i dens nuværende tilstand, så ønsker jeg brændende, at der vil blive indført en forpligtelse til at sørge for forbindelsen til alle Den Europæiske Unions områder, at de nationale særpræg og regler vil blive respekteret, at jernbanerne overalt vil blive ophøjet til at være en ægte offentlig service, og endelig at jernbanerne vil gøre det muligt at forbedre miljøet ved at mindske den transport, der finder sted på vejene.

Darras
Som fransk socialdemokrat kan jeg ikke stemme for betænkningen af Sarlis, ligesom jeg heller ikke kan godkende forslaget fra Europa-Kommissionen.
Vi prioriterer nemlig jernbanernes udvikling højt, navnlig af sociale, miljømæssige og områdeplanlægningsmæssige årsager.
Hvordan skal man så kunne acceptere en øjeblikkelig liberalisering - eller selv en etapevis liberalisering - som uundgåeligt ville ville medføre sit kvantum af fyringer og udstødelser?
Det er en rent økonomisk tankegang, der absolut ikke tager højde for den menneskelige dimension, og jeg kan derfor ikke acceptere den.
De franske statsbaner er netop ved at komme op af afgrunden, og der er bestemt ingen mening i at sende dem derned igen.
Kan man stadig løbe den risiko at forøge arbejdsløsheden i Europa? Jeg stiller Dem spørgsmålet, men for mig er svaret klart: Nej.

Holm
Betænkningen behandler flere vigtige strukturspørgsmål vedrørende jernbanen og trafikken i almindelighed i EU. Det er helt klart, at jernbanen skal udbygges og gøres bedre for at blive konkurrencedygtig. Der er alt at vinde på at øge jernbanetrafikken i EU-landene, både med hensyn til godstransporter og passagertrafikken.
Derimod mener jeg ikke, at deregulering af markedet er den primære løsning på dagens problemer med jernbanetrafikken. Jeg tror i stedet, at man burde lægge lidt konkret handling i alle de tomme ord om at begunstige jernbanen, som Kommissionen og Rådet konstant kommer med. Omsæt disse tomme ord til aktiv handling, blandt andet ved at øge den økonomiske støtte kraftigt, så jernbanen får lige så meget økonomisk støtte som vejtrafikken og ved at lade vejtrafikken stå for alle dens egne omkostninger, det vil sige også miljøomkostningerne, hvilket vi fra V-Gruppen tidligere har foreslået.
Jernbanen er en overlegen transportmåde, når det drejer sig om at opnå en minimal miljøbelastning, især når det gælder godstransporter, og den omkostning, som jernbanen ville blive i dag, er let indtjent, hvis man medregner, hvad det koster at genoprette miljøet efter forureningen fra vejtrafikken.

Novo
På trods af det alarmerende tab af arbejdspladser inden for de europæiske jernbaner (ca. 500.000 på ti år, en tredjedel af det totale antal i denne sektor), på trods af den fundamentale rolle, som dette transportmiddel kan få for bevarelsen af miljøet, på trods af jernbanernes mindre betydning, som har at gøre med et øget antal mulige alternativer, med en forøgelse af den temmelig illoyale konkurrence fra visse dele af vejtransporten og med mangelen på investeringer på nationalt og på fællesskabsniveau, der ikke har gjort det muligt at forbedre og forny infrastrukturen, der har undladt at tilpasse ledelsen til nye behov, og som har tilladt en bevidst forringelse af den ydede service, på trods af en erkendelse af situationen og af nogle af dens årsager, foregiver Kommissionen, at »strategien for et effektivt og moderne jernbanesystem i EU« går over en mere gennemgribende og hurtigere privatisering og liberalisering af denne sektor.
Kommissionen foreslår ikke at gøre noget ved årsagerne, den hverken overvejer eller foreslår alternativer. Den skænker ingen opmærksomhed til de sociale konsekvenser af den politik, som den ønsker gennemført, om end den erkender, at den vil forøge arbejdsløsheden. Den baserer sin strategi på den entusiastiske støtte, som den får fra sektorens store arbejdsgivere, ivrige efter de enorme profitter, som de kan forudse, og som vil vokse med perspektivet for Unionens udvidelse mod øst. Den går ind for en øjeblikkelig ændring af direktiv 91/440/EØF - hvis resultater den afviser at vurdere - for at tillade, at der ikke blot kommer til at være en regnskabsmæssig adskillelse mellem infrastruktur- og transportforvaltning, men også en juridisk adskillelse, der kan fremskynde privatiseringen af transportoperationerne, det vil sige af de rentable dele af de nuværende jernbaneselskaber. Den ønsker ikke at overveje de seneste privatiseringserfaringer (i Thatchers England), hvor der ved siden af arbejdsløsheden ikke er blevet konstateret kvalitetsforbedringer, og hvor den offentlige service er blevet dårligere, selvom de private er begyndt at få støtte til at udføre den.
Hr. Sarlis' betænkning begrænser sig på sin side til at støtte hvidbogens strategi. Heller ikke den hverken undersøger eller foreslår alternativer, der kunne bestå i styrkelse af de offentlige investeringer på alle niveauer, i øget samarbejde mellem de nationale selskaber om at skabe og drive højhastighedskorridorer og i forbedring af tilbuddenes kvalitet. Sarlis' betænkning begrænser til at indføre faser i Kommissionens privatiseringsstrategi og plædere for flere sociale forholdsregler for at afdæmpe de dystre konsekvenser, som den ser for beskæftigelsen.
Under disse omstændigheder kunne vi kun stemme imod betænkningen og fordømme den af Kommissionen foreslåede strategi i det håb, at den ikke bliver vedtaget af Rådet.

Rovsing
Man må med tilfredshed konstatere, at det er lykkedes det korresponderende udvalg at nå frem til en fornuftig og afbalanceret holdning til Kommissionens hvidbog om en strategi for et effektivt og moderne jernbanesystem. Det er således glædeligt, at Parlamentet og Kommissionen allerede fra første færd er enige om at ville sikre jernbanernes overlevelse. Jernbanerne er i dag ved at tabe kampen mod biler, lastbiler og busser. Men Europa kan ikke tåle, at jernbanen forsvinder som transportmiddel, navnlig af hensyn til miljøet og på grund af den øgede godstransport mellem EU, Østeuropa og Centralasien.

Schlechter
Først vil jeg gerne lykønske hr. Sarlis med hans betænkning. Han har påpeget en række problemer, som burde kunne få alle de berørte parter til at tænke efter.
Det er vigtigt at få jernbanepolitikken i Det Europæiske Fællesskab til at skride fremad, og også mere end det.
Det er absolut nødvendigt at forøge hastigheden af jernbanetransport, hvis man ønsker, at denne transportform skal udvikle sig. Til dette formål eksisterer der navnlig nogle hurtigruter for godstog, og jeg glæder mig over, at det for en gangs skyld er lykkedes en del af de europæiske jernbaner at slå hele det politiske miljø i hastighed ved at skabe nogle hurtigruter for godstog. I samme øjeblik, som vi drøfter hr. Sarlis' betænkning, er nogle af disse hurtigruter for godstog allerede i funktion mellem Belgien, Frankrig, Luxembourg og Italien, og forbindelserne fortsættes mod Spanien. Desuden skal jeg gøre opmærksom på, at en lignende aftale er blevet underskrevet mellem Tyskland, Østrig, Nederlandene, Danmark og Sverige. Den skulle træde i kraft om nogle måneder. Denne nye indfaldsvinkel for et samarbejde mellem jernbanerne er et godt tegn, og jeg vil gerne lykønske de ansvarlige med deres mod. Jeg håber, at de vil få regeringernes og også fagforeningernes støtte.
Jeg mener stadig, at man i hvidbogen om en saltvandsindsprøjtning til jernbanerne slår til lyd for en liberalisering, som jeg ikke ville kunne gå ind for. Når man læser, at der siden 1985 er blevet nedlagt 500.000 arbejdspladser, og at man vil nedlægge endnu flere, så tror jeg, at man er nået til et punkt, hvor sikkerheden for jernbanerne, der indtil nu har været et meget sikkert transportmiddel, er i fare.
På den anden side beklager jeg, at Kommissionen begrænser sig til at ridse følgevirkningerne af omstruktureringen op. Jeg tror endda, at den betragter dem som et mindre onde i forhold til hypotesen om sektorens fortsatte forfald. Den forbigår således i tavshed, at følgevirkningerne risikerer at være meget forskellige alt efter medlemsstaterne, eftersom liberaliseringen vil favorisere de selskaber, som er skabt dér, hvor niveauet for den sociale beskyttelse er lavt. Dette vil medføre nogle væsentlige omlægninger i aktiviteterne, til skade for de lande, der har en høj grad af social beskyttelse.
Jeg mener derfor, at Kommissionen burde planlægge at lade liberaliseringen af EU's jernbanesektor være ledsaget af foranstaltninger til en harmonisering fra oven af konkurrenceforholdene, og i særdeleshed af de sociale forhold.
På trods af disse bemærkninger vil jeg stemme for hr. Sarlis' betænkning.

Titley
Hr. formand, jeg støtter denne betænkning, da den kan hjælpe vores jernbaner med at overleve og få fremgang i fremtiden. Dette har afgørende betydning, ikke blot for dem, der arbejder i jernbanesektoren, men også som en del af vores bestræbelser på at flytte godstransport fra vores overfyldte veje over til de mere miljøvenlige jernbaner.
I denne betænkning har man fundet en fin og fornuftig balance mellem at give virksomheder, der driver international fragtvirksomhed, fri adgang til jernbaner, og sikre anstændige arbejdsbetingelser for og en anstændig uddannelse af personalet.
I betænkningen gør man også ret i at opfordre til indførelse af ligestilling for alle former for transport med hensyn til moms, så jernbanen får en rimelig chance for at konkurrere om transportvirksomhed.
Vi skal fremover sikre os, at der er forbindelse mellem de forskellige hurtigruter for godstog, så der kan oprettes et ægte internationalt transportnet. Det kan gavne økonomien, miljøet og beskæftigelsen inden for jernbane- og transportindustien, hvis vi handler nu for at sikre godstogenes levedygtighed.
Betænkning af Desama (A4-0384/97)
Caudron
 - (FR) Jeg vil gerne endnu en gang lykønske vores kollega Claude Desama med kvaliteten og læseværdigheden af hans betænkning samt for relevansen af hans analyser og hans interessante forslag.
Der er ingen tvivl om, at vi står ved et vendepunkt for aktiviteterne i rummet, og således også for vores europæiske rumindustrier. Fra en tid med pionérer er vi gået lige over i en handelskrig, hvor de anvendte strategier både er økonomisk risiko og muligheder for fortjeneste.
Jeg mener ligesom ordføreren, at det er nødvendigt med et øget samarbejde mellem de forskellige aktører fra rumindustrien. Stillet over for den amerikanske og - på langt sigt - asiatiske konkurrence, er det vigtigt, at vi går i retning af en større koncentration for at optimere de enorme investeringer, der er nødvendige for forskningen og udviklingen inden for denne sektor. Det er også vigtigt, at de offentlige bevillinger til forskning ikke reduceres, men derimod øges. Fremtiden afhænger af vores politiske vilje.
Jeg tilslutter mig Claude Desamas ønske om, at man i betænkningen indføjer den miljømæssige dimension vedrørende praksis i rummet, såvel med hensyn til forhindringen af naturkatastrofer som med hensyn til fjernelsen af "rumaffald«.
På dette område gør den opmærksomhed, som miljøproblemet fik på topmødet i Kyoto, sig stadig gældende. Det tilkommer nu Den Europæiske Union at forene konkurrenceevne og miljø. De unge generationer vil kun være taknemmelige for dette. Rumområdet og de dertil hørende aktioner kan med fordel bidrage hertil.
Den Europæiske Union skal, såvel på rumområdet som på alle andre områder, gå i retning af en fornyet modernitet. At gøre fremskridt, det er nemlig også at planlægge. På nuværende tidspunkt er det vigtigt, at de vedtagne forslag af Claude Desama hurtigt bliver gennemført.

Lindqvist
Rumprojekter må ikke gennemføres, hvis de kræver brug af atommateriale, hvis de kan indebære en påvirkning af klimaet ved ødelæggelse af ozonlaget eller problemer med affaldsprodukter i rummet.
Betænkning af Friedrich (A4-0383/97)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Sverige har valgt ikke at gå med i ØMU'en på trods af, at man er kvalificeret til det. Dette er en beslutning, som vi støtter. Projektet med en fælles valuta er et utroligt hasardspil, som bedrives med borgernes beskæftigelse, sociale tryghed og velfærd som indsats.

Berthu
Kommissionens meddelelse om "konsekvenserne for kapitalmarkederne af euroens indførelse« er, i øvrigt på samme måde som Friedrichs betænkning for Europa-Parlamentet, temmelig skuffende, da den behandler dette omfangsrige emne ud fra en teknisk synsvinkel, som er ret begrænsende. Der er ingen tvivl om, at der er nogle problemer med at omregne gælden til euro, med at sikre kontinuiteten af referenceindekserne, med at harmonisere markedsaftalerne eller med at ændre aktiernes værdi, men der er heller ikke nogen tvivl om, at teknikerne vil kunne løse disse problemer.
Vi havde gerne set, at de dokumenter, som man i dag forelægger for os, gav et mere omfattende billede af konsekvenserne for kapitalmarkederne af euroens indførelse. Det er nemlig klart, at hvis den fælles valuta indføres som planlagt, så vil økonomieksperternes arbejde, kapitalmarkedernes funktion, børsernes tyngdepunkt og selve det økonomiske landskab i Europa blive ændret.
Det vil naturligvis ikke være år 1 for en europæisk administration af værdipapirerne i investorernes beholdninger, sådan som nogle foregiver at tro. Det er længe siden, at investorerne begyndte at differentiere deres værdipapirer, og at institutterne for kollektiv investering i værdipapirer gjorde denne differentiering mulig for alle privatpersoner. Mange af dem, der har en værdipapirbeholdning, selv en ret beskeden beholdning, har i dag europæiske aktier i en investeringsforening.
Det er til gengæld sandt, at indførelsen af en fælles valuta kan virke ansporende for den finansielle innovation, lette differentieringen en smule, idet kursrisikoen forsvinder, og sørge for, at der bliver færre juridiske forskelle og skatteforskelle mellem markederne. Derfor forventede jeg, at Europa-Parlamentets betænkning ville indeholde nogle triumferende tilkendegivelser, sådan som vi har set det tidligere, f.eks. om, at prisen på penge ville blive mindre takket være et mere omfattende og mere likvidt kapitalmarked. Men sådan forholder det sig ikke.
Hvis man forsøger at antage en endnu bredere synsvinkel, så må man konstatere, at de finansielle innovationer og stordriftsfordelene ved administrationen af kapitalmarkederne efter euroens indførelse ikke vil være særligt fordelagtige, hvis økonomien samtidig bliver urolig. Det er dér, det egentlige spørgsmål ligger. Man skal tage sig i agt for den tekniske illusion, som Kommissionens meddelelse og Europa-Parlamentets betænkning i dag afspejler. Når alt kommer til alt, så vil den monetære harmonisering give os flere ulemper, i form af en ny strenghed og økonomisk turbulens, end den vil give os fordele takket været nogle tekniske forenklinger.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Af dagens betænkninger og den efterfølgende diskussion fremgår det tydeligt, at teknikere og økonomer arbejder på højtryk for at løse de praktiske problemer, som ØMU-konstruktionen forårsager. Dette til trods for, at tanken om en fælles valuta ikke er ønsket og meget abstrakt for Europas folk, som i stedet er bekymrede for den sociale velfærd og mulighederne for at oprette et økologisk holdbart samfund.
Det eneste rigtige ville være at stoppe processen omgående og i stedet indlede en indgående diskussion med borgerne. En overgang til en fælles valuta er et spørgsmål af en sådan dignitet, at den absolut skal underkastes en folkeafstemning.
Da de ovennævnte betænkninger behandler den, efter vores mening, forkerte indførelse af en fælles valuta, kan vi ikke stemme for dem.
Afslutningsvis vil vi gerne sige, at vi er enige med den svenske økonom, som sammenligner iagttagelsen af indførelsen af en fælles valuta med at stå på kajen og se Titanic sejle mod sin skæbne og horisonten.

Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af Ingo Friedrich, der omhandler virkningerne på Europas kapitalmarkeder af euroens indførelse. Når ØMU'en gennemføres, etableres det tredjestørste aktiemarked efter USA og Japan, som derfor vil være et meget attraktivt marked for investorer inden for såvel som uden for ØMU-området. Betænkningen nævner, at der vil ske en opblomstring af aktiekulturen som følge af euroen. De danske socialdemokrater kan tilslutte sig betænkningen, men gør dog opmærksom på, at Danmark ikke deltager i tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union.

Lindqvist
Den økonomiske og monetære union, ØMU'en, er et stort risikoprojekt. EU er ikke et optimalt valutaområde, og de forskellige medlemslandes økonomier er alt for forskellige til, at en fælles valuta skal kunne gennemføres. Den fælles valuta er også mere et politisk projekt end et økonomisk projekt, som fører til øget centralisering og i retning mod en »EU-stat«. Der er også stor risiko for, at ØMU'en med dens ensidige orientering mod inflationsbekæmpelse fører til øget arbejdsløshed og øgede regionale ubalancer. Centerpartiet har i medfølgende stemmebeslutning sagt nej til deltagelse i ØMU'en.
På den baggrund har jeg afholdt mig fra at stemme eller har stemt nej til de fire betænkninger om euroen.
Betænkning af Ruffolo (A4-0338/97)
Martinez
Fru formand, jeg har til hensigt at tale mere generelt om eurospørgsmålet. Vi får en situation, hvor valutaen på et globalt marked vil være regional, og det ikke engang helt, eftersom i det mindste Storbritannien ikke deltager. Vi står med andre ord over for en kontinental valuta, eller en slags monetær Anschluß, og jeg minder om, at der for Anschluß' vedkommende i det mindste fandt en folkeafstemning sted.
En valuta er lidt ligesom buddhismen - den er et lille medium, som overfører informationer. I dette tilfælde vil euroen overføre informationer om et samfund, der tæller 17 millioner arbejdsløse og 50 millioner fattige på et aldrende kontinent, som er underlagt USA - man behøver blot at se på Verdenshandelsorganisationen. Hvordan vil euroen ændre Den Europæiske Unions stilling i forhandlingerne om verdenshandelen i år 2000?
Egentlig er hr. de Silguy lidt ligesom afrikanerne, han blander ordet sammen med betydningen af ordet. Men det er ikke, fordi man spiser pulver fremstillet af næsehornets horn, at man bliver mere viril. Det er måske ordet, men det er ikke betydningen af ordet. I og for sig kan man måske drømme om euroen ud fra et hormonalt og mediemæssigt synspunkt, men dette ændrer intet ved økonomien.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Det er interessant at notere, at denne betænkning bekræfter vores argumenter i Sverige mod en tilslutning til ØMU'en. Den Økonomiske og Monetære Union vil føre til, at kravene om en stadig mere fælles finans- og skattepolitik stiger. Betænkningen tager i punkt N behovet for en koordinering af skattepolitikken op, og i punkt 8 tales der om harmonisering af skattemæssige forpligtelser.
Vi er overbevist om, at en koordinering af den fælles finans- og skattepolitik vil føre til, at den generelle skandinaviske velfærdsmodel vil tabe over for den kristlig-demokratiske politik med et lavt skattetryk for at give en »valgfrihed«, som kun er til fordel for samfundets velstillede.

Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af Giorgio Ruffolo, der omhandler de eksterne aspekter af Den Økonomiske og Monetære Union. Betænkningen gør opmærksom på det ønskelige i at føre en monetær politik, der modererer de lange renter, uden at kravet om prisstabilitet svækkes. Ordføreren lægger vægt på, at euroens værdi over for tredjelandes valutaer skal svare til den reelle indre værdi. De danske socialdemokrater tilslutter sig betænkningen, men gør opmærksom på, at Danmark ikke deltager i tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union.
Betænkning af Stevens (A4-0417/97)
Berthu
Fru formand, betænkningen af Stevens henleder vores opmærksomhed på den dobbelte revolution, som den europæiske økonomi vil opleve i de kommende år. Den ene, som ledes af myndighederne, er den fælles valutas revolution. Den anden, som sker af egen drift, er de elektroniske penges revolution. Den anden, som er et resultat af virksomhedernes initiativ, kunne meget hurtigt blive udbredt, hvis man gav denne nogle velegnede lovgivningsmæssige rammer, for den nytte, som den vil gøre i hverdagen, vil være meget væsentlig. Ét eneste chipkort vil nemlig kunne gøre det muligt at foretage de daglige betalinger i flere valutaer, alt imens det også har andre funktioner.
Men man bliver dog klar over, at samtidigheden af disse to revolutioner har forekommet de europæiske myndigheder at være et alt for ambitiøst projekt. Myndighederne mente, at de risikerede at vende for meget op og ned på borgernes vaner, at forlange en for stor indsats af borgerne og således at fremkalde nogle negative reaktioner. Man foretrak derfor at samle kræfterne om den fælles valuta, selvom de elektroniske penges udvikling så vil blive forsinket.
Dette valg er meget beklageligt, eftersom industrilandene i dag har kastet sig ud i en hård konkurrence for at være de førende på dette marked. Her har Europa mange fordele. Vi er endda længst fremme med hensyn til chipkortteknologien. Men på grund af myndighedernes manglende mobilisering på dette område, risikerer vi at måtte overlade førstepladsen til amerikanerne.
Der er noget, som er endnu værre. Hvis man havde befordret udviklingen af de elektroniske penge, ville man have opdaget, at de giver svar på mange af de spørgsmål, som den fælles valuta anses for at skulle løse, navnlig på vekslingsproblemerne for de personer, der rejser i flere lande. Samtidig med, at den fjerner de praktiske vanskeligheder ved at have flere valutaer, og dette langt ud over euro-zonens grænser, så ville den elektroniske pung bevare de nationale valutakursers fleksibilitet, som vi stadig anser for at være uundværlig for en smidig justering af vores økonomier, og som euroen netop har til formål at afskaffe.
Det fejlgreb, som den fælles valuta er, risikerer således at forsinke de elektroniske penges revolution i Europa, og det til gengæld for en fordel, som set i bakspejlet vil vise sig at være illusorisk.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Da Sverige ikke vil deltage i gennemførelsen af ØMU'en, har vi valgt at afholde os fra at stemme ved afstemningen om denne betænkning.

Cushnahan
Indførelsen af euroen vil i høj grad gavne forbrugerne på grund af øget konkurrence og deraf følgende lavere priser for varer og tjenesteydelser. Euroen vil også afskaffe behovet for valutatransaktioner og de dermed forbundne omkostninger. Der vil også ske en effektivisering af de finansielle transaktioner.
Som følge heraf giver den fælles valuta en enestående mulighed for at udbrede brugen af elektroniske transaktioner og smart cards. Jeg hilser derfor Stevens-betænkningen velkommen som et nyttigt bud på, hvordan man kan opstille lovgivningsmæssige rammer for at sikre en problemfri indførelse af elektroniske penge i Europa.
Man skal imidlertid være opmærksom på, at nogle forbrugere er meget betænkelige trods fordelene ved den fælles valuta. Den eneste måde at dæmpe denne frygt på, er ved at træffe de bedst mulige sikkerhedsforanstaltninger i forbindelse med brugen af elektroniske penge for at forhindre bedrageri og misbrug af de borgerlige frihedsrettigheder.

Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for John Stevens' betænkning, der handler om elektroniske penge inden for lande, der deltager i den tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union. Betænkningen behandler problemet med hensyn til, hvem der skal have tilladelse til at udstede betalingskort med elektroniske penge inden for ØMU-området. I betænkningen er det holdningen, at også andre institutioner end banker skal kunne udstede disse betalingskort, hvilket dog skal foregå under nærmere specificerede regler, som Kommissionen anmodes om at udarbejde. Betænkningen lægger vægt på, at Den Europæiske Centralbank sammen med de kompetente myndigheder skal føre nøje tilsyn med det elektroniske pengemarked i Europa. De danske socialdemokrater er enige i ovenstående synspunkt, men gør opmærksom på, at Danmark står uden for den tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union.
Betænkning af Pérez Royo (A4-0415/97)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Denne betænkning nævner ikke den store risiko, som forbrugerne udsættes for med en fælles valuta i et område, som ikke er optimalt.
Betænkningen nævner heller ikke de store omstillingsomkostninger, som indførelsen af en ny valuta indebærer for så vidt angår udskiftning af møntautomater, datasystemer m.m. Det er givet, at det bliver forbrugerne - borgerne - der skal betale alt dette i form af højere priser og afgifter.

Berthu
Betænkningen af Pérez Royo giver forbrugerne en opgørelse over omkostningerne og fordelene ved euroen, der mangler overbevisningsevne. Fordelene er nemlig kun tydelige for grænsebeboerne (cirka 40 millioner personer ud af 370 millioner i hele Europa) og for de personer, som rejser meget i forbindelse med deres arbejde. Med hensyn til de andre, som gennemsnitligt tager til udlandet hvert femte eller sjette år, så forekommer de penge, de vil have sparet ved ikke at skulle veksle, at være af mindre betydning. Det samme gælder for den lettere sammenligning mellem de respektive priser på varer og tjenesteydelser i de forskellige medlemsstater, sådan som der står i Pérez Royos betænkning. Selvom man kan regne med en vis stigning i antallet af grænseoverskridende køb med euroen, så skal man ikke glemme, at mellemhandlerne faktisk er godt informeret om prisforskellene mellem landene, og at de udnytter disse i det omfang, det er muligt. Endelig nævner betænkningen en tredje fordel, nemlig de lave renter, som man vil kunne få takket være en fornuftig valutapolitik. På dette punkt må man revidere argumenterne, for en sådan fordel, som var tiltrækkende på det tidspunkt, da Maastricht-traktaten blev underskrevet, lader til at være noget irrelevant nu, hvor renterne igen er faldet og blevet meget lave.
Globalt set er der dog ingen tvivl om, at euroen vil virke ansporende for konkurrencen, og at det i første omgang burde kunne betale sig for forbrugerne. Men man må ikke glemme, at for forbrugerne slutter opgørelsen ikke her. På den ene side beder man forbrugerne om i en nær fremtid at give afkald på deres nationale valuta og at gøre den hertil hørende indsats, hvilket de ikke altid lod til at have forstået. På den anden side spørger forbrugerne, som også er producenter, og som undertiden desværre også er arbejdsløse, sig selv, hvilke konsekvenser euroen vil få for økonomien i sin helhed. På dette punkt er tilkendegivelserne, som var entusiastiske, da Maastricht-traktaten blev underskrevet - man lovede os millioner af nye arbejdspladser - blevet mere forsigtige i dag. Der er endda nogle meget seriøse økonomer, som offentliggør advarsler imod risikoen for, at landene vil blive forstyrret, og at arbejdsløsheden vil stige på grund af euroen.
Under disse omstændigheder er det sandsynligt, at jo mere vi nærmer os datoen for omvæltningen, jo mere vil borgerne begynde at stille sig selv spørgsmål, og jo mere vil de være betænkelige. De vanskeligheder, som overgangsperioden vil påtvinge dem, risikerer i høj grad at få dem til at fokusere på al utilfredsheden.

Carlotti
Det Europæiske Råd traf på sit møde i Madrid i december 1995 beslutning om, hvordan overgangen til den fælles valuta skulle foregå. Det er på den baggrund, at vi allerede nu må forberede Den Europæiske Unions borgere bedst muligt.
Ligesom ordføreren understreger det, har vi ret til at vente os mange fordele af den fælles valuta, herunder navnlig en større gennemsigtighed med hensyn til priserne på de forskellige varer og tjenesteydelser i medlemsstaterne. En gennemsigtighed, der burde fremme konkurrencen og medføre en nedsættelse af priserne, sådan som vi ønsker det. Desuden vil de forbrugere, som rejser til en anden medlemsstat, nyde godt af afskaffelsen af de omkostninger, der er forbundet med at veksle penge.
Vi skal ikke desto mindre være klar over, at indførelsen af den fælles valuta giver anledning til visse spørgsmål med hensyn til iværksættelsen af den. Overgangen til euro vil nemlig medføre nogle gennemgribende ændringer i alle EU-forbrugeres dagligdag.
Det er i en situation, der er præget af en vis skepsis hos vores medborgere, at vi skal påbegynde de vanskeligste faser af den fælles valutas indførelse. Vi må derfor ikke glemme den følelsesmæssige betydning, som den nationale valuta har for borgerne i en stat.
At sørge for, at euroen i løbet af denne periode ikke bliver "syndebuk« for al dårligdom i vores samfund, og her tænker jeg særligt på arbejdsløsheden, det bliver en basal nødvendighed for os!
Den kendsgerning, at nogle borgere i overgangsperioden kan benytte sig af euroen på kapitalmarkederne og på børsen, mens andre ikke har denne mulighed, kunne medføre en vis frustration samt en fornemmelse af, at der er tale om en valuta med to hastigheder! Den betænkning, som vi har fået forelagt i dag, lægger i den forbindelse vægt på at omtale den retning, vi skal gå i, og de nødvendige foranstaltninger, der skal træffes.
Det kan for det første anbefales at prioritere de væsentlige aspekter, som undervisning og uddannelse er, og dette i alle dele af det sociale liv, idet man begynder med skolerne, universiteterne, forbrugerforeningerne, ældreforeningerne osv.
For det andet mener jeg ligesom ordføreren, at systemet med den dobbelte prisangivelse i euro og den nationale valuta bør iværksættes så hurtigt som muligt i detailhandelen. Vi skal vænne vores borgere til at tænke i euro.
For det tredje skal vi i overgangsperioden sørge for, at udgifterne i forbindelse med ombytningen af de nationale valutaer bliver afskaffet. I den forbindelse ønsker jeg, ligesom ordføreren også understregede, at Kommissionen ved hjælp af et forordningsforslag sikrer, at ombytningen af sedler og mønter (i national valuta) til euro vil ske uden udgifter for borgerne.
Euroen, som er et sandt symbol på et forenet Europa, kræver nu mere end nogensinde af os parlamentsmedlemmer, at vi "i marken« skal være forbindelsesled for et Europa, som gør fremskridt.

Cushnahan
I Royo-betænkningen argumenteres der stærkt og overbevisende for indførelsen af en fælles valuta. Europa-Parlamentet behøver imidlertid ingen overtalelse i dette spørgsmål. Det er de europæiske borgere i almindelighed, der skal informeres om fordelene ved euroen, og vi skal gøre mere for at præsentere dem for argumenterne og spørgsmålene.
Jeg er urolig over den udbredte uvidenhed og manglende forberedelse, blandt andet i mit eget land, og specielt hos de små og mellemstore virksomheder. Det må vi straks rette op på.
Jeg er enig i forslagene fra Pérez Royo, specielt forslaget om en tidlig indførelse af dobbelt prismærkning i detailhandelen samt udskrivning af regninger i både euro og nationale valutaenheder, når det drejer sig om banker og store tjenesteydere.
Uddannelsesinstitutioner skal også spille en rolle, og jeg tror, at vi kunne gøre en langt større indsats, hvad angår oplysning på skoler og kollegier.
Forbrugernes tillid er afgørende for den fælles valutas succes. I øjeblikket er beskeden imidlertid den, at vi skal gøre langt mere for at vinde forbrugernes tillid.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi svenske venstrepartimedlemmer har stemt imod denne betænkning. Vi er modstandere af ØMU'en og indførelsen af en fælles valuta. Vi mener, at de fordele med ØMU for forbrugerne, som fremhæves, er stærkt overdrevne. Vi er også modstandere af den ØMU-propaganda, som EU bedriver ved dens såkaldte informationskampagner. ØMU'en er et antidemokratisk projekt, hvis skæbne burde afgøres af folkene selv ved folkeafstemninger.

Fayot
Jeg vil gerne takke hr. Pérez Royo for at have henledt min opmærksomhed på de mangeartede problemer, som forbrugerne vil møde ved euroens indførelse.
Jeg vil for mit vedkommende gerne kommentere to særlige aspekter.
Det første aspekt vedrører euroens omkostninger for brugerne fra den 1. januar 1999.
Vi er enige om, at en af betingelserne for, at overgangen til den fælles valuta skal lykkes, er så hurtigt som muligt at få det størst mulige antal forbrugere til at anvende euroen allerede fra første etape, det vil sige at få en bankkonto lydende på euro, at benytte checks i euro og at foretage overførsler i euro allerede fra den 1.1.1999.
I Luxembourg har bankerne meddelt, at de nødvendige ombytninger af den luxembourgske franc til euro og omvendt vil finde sted uden beregning. Det er en god ting. Jeg ved ikke, hvordan det forholder sig andre steder, men man burde følge dette eksempel overalt.
Fra 1999 til 2002 vil udgifterne i forbindelse med valutatransaktioner inden for Den Monetære Union i øvrigt være minimale, og beløbet på disse vil under alle omstændigheder ikke kunne overstige de nuværende udgifter. Men det ville være godt for euroen, om brugerne allerede nu var overbevist om, at den nye valuta er fordelagtigere end det gamle system.
Endelig er det vigtigt at gøre opmærksom på allerede nu, at ombytningen af nationale sedler og mønter til euro efter den 1.1.2002 vil ske uden omkostninger for brugerne.
Det er disse svar, der interesserer forbrugerne. Selvom udgifterne ved overgangen til Den Monetære Union vil skulle afholdes på den ene eller den anden måde, så afhænger Den Monetære Unions succes af, at de endelige brugere i meget stor udstrækning vil blive fritaget for udgifterne.
Det andet aspekt, som interesserer mig, det er det, som hr. Pérez Royo siger om strategien over for de svage grupper.
Cirka en tredjedel af befolkningen, eller måske endnu flere, kan man ikke få kontakt med via reklamekampagnerne, Internettet eller medierne.
Der må udvikles nogle særlige strategier med henblik på denne befolkningsgruppe. I den forbindelse hilser jeg indsatsen fra Kommissionens GD 24 velkommen, da man her har udviklet nogle pilotprojekter med det formål at udarbejde metoder til at informere meget fattige personer, der ofte er analfabeter og har svært ved at regne, om euroen. Med hensyn til disse personer vil det ikke være muligt at benytte sig af det skrevne ord. Jeg vil i forbifarten sige, at man vil skulle sørge for, at der bliver taget højde for sådanne projekter i Kommissionens budget, senest i 1999.
Hr. Pérez Royos idéer med hensyn til udbredelsen af information om euroen ved hjælp af den direkte økonomiske praksis er vigtige. Princippet om brugernes deltagelse i tilrettelæggelsen af den indformation, der har direkte forbindelse med den økonomiske virksomhed, er ligeledes af stor interesse.
Efter de politiske og temmelig teoretiske betragtninger er det vigtigt, at vi nu går i gang med nogle praktiske betragtninger, og at vi er så konkrete som muligt med henblik på at forankre euroen i alles bevidsthed og skabe en ny fælles valutakultur.

Fourçans
Jeg er tilfreds med hr. Pérez Royos betænkning i sin helhed. Den bidrager nemlig til at fremhæve de fordele ved euroens indførelse, som er til at tage og føle på for forbrugerne. Som vores ordfører meget rigtigt gør opmærksom på, så vil den første fordel ligge i sammenligningen af priserne, som vil blive nemmere takket være euroens indførelse, hvilket vil gøre det lettere for forbrugerne i deres dagligdag. Herefter vil den anden fordel følge af den store lethed, med hvilken man kan rejse rundt i hele Unionen uden at skulle veksle valuta, hvilket er besværligt og frem for alt dyrt. Endelig vil rentefaldet, der er opstået som følge af saneringen af de offentlige finanser og som følge af en velafbalanceret valutapolitik, virke igangsættende for investeringerne i Europa, hvilket skaber beskæftigelse.
Når det er sagt, så skal man, for at overgangen til euro forløber gnidningsløst, informere brugerne ordentligt og ikke mindst forberede dem til at tænke i euro. Med henblik herpå er hr. Pérez Royo fortaler for, at virksomhederne allerede fra starten af den tredje fase, det vil sige om mindre end et år, lader deres lønsedler lyde på euro, og at bankerne lader deres kontoudtog lyde på den europæiske valuta. Han ønsker ligeledes, at der skal lægges særlig vægt på uddannelsen i skolen. Jeg er enig i disse opfattelser. Til gengæld vil jeg gerne give udtryk for et forbehold med hensyn til nødvendigheden af, at man ved hjælp af et direktiv skal foreskrive den dobbelte prisangivelse, og det på grund af de omkostninger, som dette kunne medføre for visse forretninger. Men jeg mener naturligvis, at den dobbelte prisangivelse vil være nødvendig med henblik på at kunne vænne forbrugerne blidt til den nye valuta.
På trods af dette lille forbehold vil jeg stemme for hr. Pérez Royos betænkning.

Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af Fernando Pérez Royo, der handler om euroen og forbrugerne. Betænkningen lægger vægt på, at overgangen fra de nationale valutaer til euroen ikke må komme til at koste forbrugerne noget. Ordføreren foreslår, at omveksling af sedler og mønter i den nationale valutaenhed til eurosedler og -mønter skal være gratis for borgerne. De danske socialdemokrater tilslutter sig dette synspunkt, men gør opmærksom på, at Danmark ikke deltager i tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union.

Rovsing
Til trods for Danmarks forbehold til ØMU'ens tredje fase er der for mig ingen tvivl om, at euroen bør hilses velkommen i hele Europa. Der findes mange mindre og mellemstore virksomheder, særlig i Danmark, som har problemer med den usikkerhed, som handel mellem forskellige valutaer giver. Men forbrugerne og borgerne i Den Europæiske Union skal naturligvis også vænnes til brugen af euroen. Jeg er således enig med ordføreren, når han opfordrer til bedre overgangsordninger og f.eks. foreslår at udskrive regninger i såvel euro som nationale valutaer.

Formanden
Hermed er afstemningstiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 12.53 og genoptaget kl. 15.00)

Forbindelserne Europa - De Forenede Stater
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0410/97 af Souchet for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Kommissionens meddelelse om forbindelserne mellem EU og USA: Vejen frem (KOM(95)0411 - C4-0411/95); -A4-0403/97 af Mann for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om transatlantiske handelsmæssige og økonomiske forbindelser.
Souchet
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, forholdet mellem Europa og USA er som et garnnøgle, der består af forbindelser, som historien har ladet gå i arv lige siden USA's uafhængighed, og af en særlig tæthed og fortrolighed, som kommer til udtryk gennem mangfoldige bilaterale og multilaterale kanaler.
Hvordan kan man forny disse forbindelser mellem Den Europæiske Union, medlemsstaterne og USA i den geopolitiske situation, vi har i dag, og som er blevet ændret radikalt som følge af det sovjetiske systems forsvinden, med henblik på at bidrage til definitionen af den nye internationale orden? Dette har, på grundlag af Kommissionens meddelelse og de transatlantiske handlingsplaner, været udgangspunktet for vores betragtninger.
Det europæisk-amerikanske forhold er i dag karakteriseret af nogle asymmetriske forbindelser mellem to enheder, som er af forskellig karakter. I denne nye situation, hvor den kolde krig er slut, er USA blevet alene om at kunne trykke på de vigtigste knapper, der styrer udviklingen af de internationale forhold, og de er naturligvis udsat for fristelsen til at misbruge denne dominerende stilling.
Vi har optalt og gjort opmærksom på en række nylige beviser på det, som man med et pænt ord betegner som "amerikansk unilateralisme«. Den består først og fremmest i et meget ensidigt ønske om leadership på alle udenrigspolitiske og geografiske områder, lige fra den store Dayton-sag, som er det mest slående eksempel, til Den Nære Orient, Irak og G8-mødet i Denver. Europa opfordres til at lytte til foredragene og betale regningerne. Der er ligeledes en resolut og hastig unilateralisme på forsvarsområdet med hensyn til valget af de nye europæiske medlemmer i NATO og af dem, som holdes ude, ligesom der er det i mangelen på konkrete foranstaltninger for at gøre NATO's europæiske søjle sammenhængende, og det på trods af de generelle forpligtelser, der blev indgået i Berlin.
På det økonomiske område holder USA reelt fast ved hindringerne for udviklingen i handelen inden for praktisk taget alle sektorer. På trods af de generelle forpligtelser, der blev indgået med henblik på afskaffelsen af Buy American Act. De har desuden et ønske om ved hjælp af politisk pression at påtvinge europæerne fusionen mellem Boeing og McDonnell Douglas, hvortil der er knyttet eneaftaler af den ene eller den anden art, eller at påtvinge os de amerikanske fødevarenormer med hensyn til hormonkød, genmodificerede organismer eller kvaliteten af bananer.
Vi har endelig fordømt ønsket om at give visse amerikanske love en eksterritorial karakter, såsom Helms-Burtonloven og d'Amato-Kennedy-loven, og opfordret Kommissionen til at indtage en yderst fast holdning.
Der er således tale om et asymmetrisk forhold mellem to enheder af forskellig karakter. Den Europæiske Union er en sui generis-konstruktion, der udgøres af stater, som bevarer nogle meget vigtige nationale privilegier med hensyn til udenrigspolitik. USA har undertiden nogle vanskeligheder med og betænkeligheder ved at tage dette dobbelte plan i betragtning, og de står perplekse over for den mangfoldighed og de frister, som er forbundet med Fællesskabets beslutningsproces.
USA er derimod en klassisk forbundsstat, hvis nylig indførte praksis for institutionerne - og europæerne må aldrig glemme konsekvenserne heraf med hensyn til den førte udenrigspolitik og dennes finansiering - er præget af en svækkelse af den udøvende magt i forhold til den lovgivende magt.
Hvilke mål kan man så sætte sig for den transatlantiske dialog?
På det politiske plan skal denne dialog tilpasses udviklingen med hensyn til de trusler, som på nuværende tidspunkt går ud over den internationale stabilitet, og som udvikler sig ved hjælp af de åbne grænser, dereguleringen af den internationale handel og liberaliseringen af kapitalbevægelserne. Det er absolut nødvendigt at foretage en nøjagtig opgørelse over disse nye vigtige områder, hvor et tættere og bedre tilrettelagt samarbejde vil være til gavn for begge parter: miljøsikkerhed, bekæmpelse af terrorisme og organiseret kriminalitet, bekæmpelse af menneskehandel og illegal indvandring, bekæmpelse af narkohandel og hvidvaskning af penge samt bekæmpelse af mafiavirksomhed og af handel med atommateriel.
På det økonomiske og handelsmæssige plan er det næppe nødvendigt at påvise vigtigheden af en solid transatlantisk dialog. På trods af forskellen mellem USA og Den Europæiske Union med hensyn til arbejdsløshedsprocenten og den økonomiske situation, så er Den Europæiske Union stadig USA's vigtigste regionale partner, når det gælder handel og investeringer - hvis man medregner salgene af datterselskaber - og den eneste partner, som USA har et harmonisk forhold til. Strømmen af amerikanske investeringer til Europa holder sig ligeledes på et meget højt niveau.
Med hensyn til fremtiden har vi med tilfredshed konstateret den forsigtighed, med hvilken Kommissionen kommer ind på begrebet frihandelszone. Dette koncept er uden tvivl uegnet i transatlantisk sammenhæng, idet de tarifmæssige hindringer, der eksisterer mellem USA og Europa, i dag er forbundet med nogle interesser, hvis sociale og politiske betydning ikke nødvendigvis står i forhold til den økonomiske fordel, som afskaffelsen af hindringerne ville medføre. Det forekom os at være en bedre idé at prioritere de lovgivningsmæssige hindringer for handelen og investeringerne.
Det forekom os ligeledes væsentligt fra europæisk side at opstille nogle klare mål for forhandlingerne. Eftersom disse prioriteringer i stor udstrækning er domineret af de institutionelle aspekter ved frihandelen, er Kommissionen ikke altid de rigtige til at formulere disse mål. Vi mener derfor, at forretningsverdenens bidrag udgør et vigtigt element i den transatlantiske dialog. Fællesskabets beføjelser på det handelspolitiske område udelukker på ingen måde initiativerne fra forretningsverdenen og de forskellige hovedstæder i begyndelsen af forhandlingerne.
Hr. formand, vi må ikke være bange for at føre en indholdsrig og klar dialog med vores partnere, som er ligefrem og konkret, og som ikke begrænser sig til de aftalte emner, som det er nemt at blive enige om. Vi skal derimod åbent komme ind på de vanskelige emner. Det er i øvrigt kun på denne betingelse, at amerikanerne vil interessere sig varigt for denne transatlantiske dialog.

Mann, Erika
Hr. formand, kære kolleger, hr. Souchet har jo allerede i alt væsentligt nævnt mange punkter. Han gjorde opmærksom på, hvor bredt denne transatlantiske agenda er anlagt. Den går faktisk fra politiske til langt ud over økonomiske problemkomplekser, griber dybt ind i videnskabelige sammenhænge og samarbejdskomplekser samt berører spørgsmålet om, hvorledes borgerne eller arbejdstagerne, forretningsverdenen og de små virksomheder for fremtiden kan samarbejde. Det er en bred palet.
Vi bliver nødt til at gøre os klart, at vi ikke taler om en pagt. Vi har ikke nogen fælles pagt - selvom jeg altid har ønsket det - mellem Den Europæiske Union og USA. Vi taler heller ikke om, hvorvidt vi vil opbygge en frihandelszone. Også det er en interessant valgmulighed, men det taler vi ikke om for øjeblikket, det er et politisk tabuemne. Det, der foreligger, er en aftale, som blev undertegnet i 1995, for øvrigt af EU's daværende rådsformand Felipe González, præsident Clinton og hr. Santer, og som etablerer en helt ny form for samarbejde. Det bør vi tage til efterretning, og vi bør virkelig fatte og gribe de muligheder, der åbner sig her.
For øvrigt må jeg rose Kommissionen på mange punkter. Den har på mange punkter ydet et udmærket stykke arbejde. Der er selvfølgelig mangler på de politiske samarbejdsområder. En stor mangel - det undrer mig, at hr. Souchet ikke kom ind på det - er imidlertid, at det parlamentariske samarbejde indtil nu kun afhænger af individuelle former for samarbejde og koordinering. Det kan ikke blive ved på den måde, vi har her virkelig brug for en fundering af det parlamentariske samarbejde. Det vedrører også samarbejdet med vores amerikanske kolleger i Kongressen. Hr. Alan Donnelly sidder her. Han har virkelig påtaget sig et betydningsfuldt og ledende arbejde inden for delegationsarbejdet, men vi bliver nødt til at have en instrumentalisering her, hr. Bangemann! Det vedrører f.eks. den form, hvorunder vi kan samarbejde inden for rammerne af de internationale aftaler - i GATT. Men det vedrører også alle former for samarbejde og koordinering, som de forskellige generaldirektorater vedtager i form af aftaler med deres amerikanske kolleger. Det indebærer, at man skal forelægge os en årlig beretning - det går jeg ind for - i hvilken alt det arbejde, som De udfører på begge sider af Atlanterhavet, beskrives, og som vi så igen kan gribe ind i. Det forudsætter endvidere den mulighed, at Europa-Parlamentet for fremtiden afgiver en udtalelse forud for topmøderne, så de emner, vi ønsker drøftet, stadig kan nå at komme med på dagsordenen. Det er efter min mening meget vigtigt. Det vedrører for øvrigt også det ønske, vi har, nemlig under forberedelsen af aftalerne om gensidig anerkendelse at blive inddraget i det parlamentariske arbejde og i kommissionsarbejdet.
Hvad er så nu det nye ved den transatlantiske agenda? Jeg vil gerne nævne et par punkter. Den har en visionær karakter. Det vil sige, at den tager sigte på at etablere en transatlantisk form for samarbejde, som har de globale mål for øje og ikke kun en bilateral agenda. Den er samtidig pragmatisk, idet den nemlig for første gang nogensinde giver regeringerne og forvaltningerne på begge sider af Atlanterhavet mulighed for direkte samarbejde, bord ved bord så at sige, ansigt til ansigt. Der mangler kun som sagt - jeg har gjort opmærksom på det - den parlamentariske pendant.
Den er bilateralt orienteret i den form, den er opbygget i, men den lader sig lede af den internationale og globale kalender. Det betyder, at den ikke er ensidig i sin koordineringsform, men alt er lagt an på at være tilpasset GATTkalenderen og de øvrige internationale institutioners kalender, hvilket er meget væsentligt. Den indeholder et tæt samarbejde mellem økonomi og politik, det vil sige, at vi her har flagskibet i form af den transatlantiske erhvervsdialog, som virkelig har ydet et fremragende forarbejde ved at være underleverandør til politikken. Her vil jeg dog anføre en lille bitte kritik af Stuart Eizenstat: Jeg mener ikke, at den transatlantiske erhvervsdialog nu virkelig også bør være drivkraften og til en vis grad påtage sig ansvaret for den fremtidige formulering af de transatlantiske forbindelser, men jeg mener, at det stadig er politikkens opgave. Men det er kun en lille kritik i forbifarten. Jeg håber, at han også dér er enig med mig.
Dertil kommer, at handelstvisterne for første gang nogensinde kan løses via direkte kontakter og direkte drøftelser. Dette instrument stod tidligere slet ikke til vores rådighed, men vi kom ud i visse konfliktsituationer uden at have instrumentaliserede løsningsstrategier til vores rådighed. Det er da allerede noget, som gør det umagen værd at oparbejde sådanne transatlantiske forbindelser på trods af alle de vanskeligheder og uenigheder, vi har haft.
Der er modellen for det transatlantiske marked. Det er nyt. Det er ikke noget frihandelsområde, der her er blevet til, men en nyskabelse. Jeg vil dog gerne anmode Kommissionen om, at den i den undersøgelse, som for øjeblikket går ud på endnu en gang at se på handelsbarriererne mellem EU og USA, tillige udformer en model af det transatlantiske marked, som den så i det kommende år forelægger Europa-Parlamentet en beretning om.
Vi har skabt et nyt instrument inden for rammerne af det transatlantiske marked, nemlig procedurerne for gensidig anerkendelse, som vi kender fra det indre marked, hvor de overbevisende har stået deres prøve, og som vi nu overfører til det transatlantiske område, ikke uden vanskeligheder, ikke uden problemer, det vil jeg ikke lægge skjul på. Der er naturligvis forskellige forudsætninger, forskellige opfattelser af sikkerhed og forskellige opfattelser af, hvorledes standarder vedrørende sundhedsbeskyttelse, bilers sikkerhed etc. skal fastsættes. At vi overhovedet overvejer noget sådant og ser på muligheden af at nå frem til en tilpasning ikke via en harmonisering, men via en anerkendelse af forskellige standarder, er da et stort og vigtigt instrument. Vi ved, hvor vigtigt det var på det europæiske indre marked, for at der overhovedet kunne blive en chance for at få adgang til markedet.
Jeg er helt overbevist om, at det, når vi udnytter de former og instrumenter, vi har til vores rådighed - i hele deres bredde - med Europa-Parlamentet og kollegerne på den amerikanske side som håndlangere og samarbejdspartnere, vil lykkes for os her at opbygge et godt fundament for de amerikanske og europæiske forbindelser.
I fremtiden kan vi så drøfte, hvorledes det skal lykkes os også at styrke den europæiske sides politiske dimension. Jeg er for øvrigt helt overbevist om, at det vil lykkes os!

Donner
Hr. formand, det er altid rart at tale for så mange tilhørere. Min korte tid som europæisk diplomat i USA afslørede nogle særheder i deres forhold til Europa. Her følger nogle betragtninger.
Den amerikanske udenrigspolitik bygger på det faktum, at Europa ikke taler med én stemme og i endnu mindre grad optræder som ét land. Den fælles europæiske politik findes udelukkende som folklore. Det amerikanske udenrigsministerium ønsker ikke et stærkt europæisk engagement i Mellemøsten eller andre steder trods visse mundtlige tilsagn. På den amerikanske vestkyst, hvor jeg var udstationeret, bekymrede amerikanerne sig primært om Kina og Det fjerne Østen. Som den eneste militære supermagt i verden med et årligt budget på USD 300 milliarder til hemmelige og knapt så hemmelige operationer ønsker USA at bevare sit militære førerskab, og landet ønsker ikke at give afkald herpå.
Hvad angår økonomien, kan man sige følgende: Det amerikanske erhvervsliv, der har investeret store summer i Europa, vil glæde sig over indførslen af en fælles europæisk valuta. På den anden side er der en udbredt protektionisme i USA. Amerikanerne ønsker at bevare deres dominans inden for computersoftware, audiovisuelle medier, film og fjernsynsprogrammer.
Den Europæiske Union har fortsat en høj profil i Washington og New York, men bortset fra lejlighedsvise besøg på vestkysten, er der ingen repræsentation her. Det er grunden til ændringsforslaget til Souchet-betænkningen om repræsentation på vestkysten. Det forekommer mig, at meget få europæere forstår det amerikanske samfunds fragmenterede natur. Sammenlign Florida, Texas, Alaska, Minnesota og Californien, der er en verden til forskel.
Sidst men ikke mindst, så ved amerikanerne generelt intet om Den Europæiske Union. Det forstår jeg udmærket efter at have set den sjuskede måde, mange af Unionens diplomater i Washington arbejder på.

Lambrias
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at Europa skylder USA meget. Omvendt skylder USA lige så sikkert Europa meget. Da begge parter har været enige om de grundlæggende værdier i den frie verden, har de stået sammen om at opretholde dem under den lange og farlige periode, som går under betegnelsen den kolde krig.
Forbindelserne har ikke altid været gode. USA har ofte beklaget sig over, at det skulle påtage sig et meget stort ansvar uden at møde en tilsvarende forståelse. På deres side har de europæiske lande ofte kritiseret USA for at opføre sig arrogant over for dem. Med ophøret af den kolde krig, bipolariteten og kampen mellem de to supermagter efter omvæltningerne i 1989 er behovet for at ændre på de forhold, der forhindrer en mere oprigtig indbyrdes forståelse mellem Europa og USA, blevet tydeligere. For det ville bestemt ikke være ønskeligt, hvis USA som den eneste tilbageværende supermagt i endnu højere grad kommer til at udvise endnu mere af det, som europæerne - og ikke blot de - betragter som arrogance.
Magtens arrogance har en berømt amerikaner, senator Fulbright, fordømt midt under den kolde krig. Tjekkiets præsident Vaclav Havel fordømte den rigtig nok også for nylig under et besøg i Washington. Det ville være trist, hvis USA på tærskelen til en ny globaliseret tidsalder fik den opfattelse, at det havde eneansvaret for hele jordkloden, at det skulle påtage sig rollen som den internationale ordens og sikkerheds vogter. For det har hverken de nødvendige beføjelser eller muligheden for at gøre det. Heldigvis er der fra mødet mellem Clinton, González og Santer i Madrid i 1995 tegn på, at selve det øgede europæisk-amerikanske samarbejde, på trods af modsætningsforholdet og forsøgene på at slå samarbejdet i stykker, vil kunne forhindre en ugunstig udvikling i de internationale forbindelser, hvilket vil være til fordel for alle.
Den betænkning, som vi drøfter i dag, går - måske lidt for indgående - ind i detaljerne omkring de forhold, der skal vurderes for at kunne tage stilling til den videre udvikling, oprigtigheden, gensidigheden og ligheden i forbindelserne mellem Europa og USA. Og frem for at løbe udglattende hen over de aktuelle økonomiske problemer, som illustreres modsætningsvis, understreges i betænkningen den store betydning, som vi inden for de generelle rammer for forbindelserne - og også fra den anden side af Atlanterhavet - må tillægge stadige bestræbelser på en oprigtig forståelse.

Malerba
Hr. formand, hr. kommissær, parlamentsmedlemmer, i den nye geopolitiske verdensorden, der er opstået efter Berlinmurens fald, kan og skal forholdet mellem USA og Europa styrkes. USA er på verdensplan ledende inden for de fire strategiske områder - det økonomiske, det militære, det teknologiske og i vid forstand også det kulturelle - men af både geografiske og idémæssige grunde er deres leadership-model baseret på samarbejds- og handelsalliancer. Alliancen med Europa har været, og er stadig, den stærkeste og mest stabile, især fordi vores samfund bygger på samme grundlæggende værdier: beskyttelse af menneskerettighederne, den liberale samfundsmodel, hvor alle har lige muligheder, markedsøkonomi og frihandel.
Det er derfor også i USA's interesse, at Europa styrkes, eksempelvis via den fælles valuta, og at Unionen udvides mod øst, idet man således opnår et større område med demokrati og markedsøkonomi. Det er i fælles interesse, at NATO udvides i takt med EU's udvidelse, således at det europæiske engagement i alliancen øges, og at man etablerer positive kontakter mellem EU og Rusland. Der er altså sammenfald i globale interesser mellem EU og USA, som vi kan prøve at få til at balancere på en mere paritetisk måde, og som ikke skal udsættes for forhindringer i de bi- eller multilaterale tvistemål, der har med de to parters økonomiske særinteresser at gøre. Forslaget i den nye transatlantiske dagsorden, og tillige Mann-betænkningen, illustrerer og dækker derfor de mange områder, hvor det er nødvendigt at iværksætte et øget samarbejde.
Ud over det traditionelle samarbejde - bekæmpelsen af den organiserede kriminalitet, ophævelsen af handels- og toldhindringer, dialogen mellem virksomheder - vil jeg gerne fremhæve to særligt aktuelle områder. Som det første foreslår jeg den fælles opbygning af informationssamfundet, dette samfund, der endnu ikke er veldefineret, men som repræsenterer vores fremtid: regler for netværk, infrastrukturer og adgangen til dem, standarder, beskyttelse af den intellektuelle ejendomsret, bestemmelser om elektronisk handel og regler for investeringer og samarbejde mellem virksomheder. Det andet område er øget monetært samarbejde mellem USA og EU for at sikre stabilitet på markederne og styrke de fælles vækst- og udviklingsperspektiver, dette er især vigtigt nu, hvor man er godt i gang med at forberede den fælles europæiske valuta.

Bertens
Hr. formand, kære kolleger, for anden gang på to måneder vedtager Parlamentet et beslutningsforslag om forbindelsen med USA. Det er da af stor betydning, at vi forbliver konsistente i vores politiske kurs over for USA. I den nuværende form bidrager Souchet-betænkningen ikke hertil. Med urette koncentrerer denne betænkning sig ensidigt om problemerne i dette forhold, og i stedet for dette bør vi jo benytte mulighederne for samarbejde og løse meningsforskellene i en dialog og ikke gennem trusler.
Parlamentet skal først og fremmest hilse intensiveringen af de transatlantiske forbindelser velkommen, og den nye transatlantiske dagsorden og den fælles handlingsplan udgør nyttige instrumenter med henblik herpå. Vi må benytte de chancer, som disse instrumenter giver. Én bemærkning fra de to sider af oceanet vil kunne få afgørende indflydelse. Selvom hr. Souchet giver amerikanerne skylden for mangelen på en europæisk sikkerheds- og forsvarsidentitet, skulle han hellere erkende vores egne fejl. Europa har selv undladt at benytte disse chancer under Det Europæiske Råd i Amsterdam. De liberale opfordrer til en styrkelse af forbindelsen mellem Parlamentet og den amerikanske Kongres med hensyn til menneskerettigheder.
Endelig er der våbenhandelen. Nu, hvor det britiske formandskab udvikler planer om at skærpe de fælles eksportregler med hensyn til våben, bør vi også på dette område intensivere dialogen med USA. Våbeneksportpolitik udgør en integreret del af udenrigspolitikken. Individuelle forsøg fra begge sider på at regulere våbenhandelen har større chance, hvis disse er tilpasset hinanden. Jeg opfordrer det britiske formandskab til at tage dette emne med i den transatlantiske dialog.
Endelig har Den Liberale Gruppe stillet temmelig mange ændringsforslag, og jeg håber, at disse ændringsforslag vedtages. Ellers vil vi blive nødt til at undlade at støtte Souchet-betænkningen.

Manisco
Hr. formand, den overordnede klarhed, grundige analyseren og forudseenhed i disse betænkninger om Kommissionens meddelelse om forbindelserne mellem EU og USA er med til at overvinde vores første forbehold og indvendinger.
Vi kan kun bifalde den pragmatiske og kritiske holdning til den voksende ubalance i det transatlantiske forhold. Det foreslås, at man overvejer et nyt design af et velfungerende partnerskab mellem EU og USA på mere lige betingelser og med mere anvendelige parametre, specielt med sagernes nuværende stilling, hvor globaliseringens dogme resulterer i sociale og økonomiske omvæltninger. Den asiatiske influenza bliver til lungebetændelse for verdens finansmarkeder, og den sædvanlige recept med privatisering af profitten og socialisering af tabene gennem den Internationale Valutafond fungerer ikke, og den medfører omkostninger, der ikke blot er uacceptable for EU, men også for den amerikanske Kongres.
Souchet-betænkningen bør roses meget for dens kritik af nogle ekstreme tilfælde af amerikansk ensidighed på mange områder, der allerede er lovreguleret gennem internationale aftaler, eller hvor samarbejdet med andre partnere skulle have været på dagsordenen. Det mest ildevarslende tilfælde er den egenrådige og ensidige erklæring fra Kongressen, som er godkendt af administrationen, om at aflyse en stor del af de amerikanske restancer i de amerikanske bidrag til FN og overgive kontrollen med driften til amerikanske institutioner som f.eks. det amerikanske hovedrevisorat (General Accounting Office). Det er selvfølgelig senator Jessie Helms fra Senatets udenrigsudvalg, der står bag disse tiltag.
Det primære formål med de ændringsforslag, vi fremlægger, er at formulere en utvetydig europæisk støtte til den alternative FN-reform, som støttes af generalsekretær Kofi Annan, om at bevare uafhængigheden i organisationens universelle rolle, sådan som det står skrevet i FN's eget charter.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, kære kolleger, dialog er givet politikkens første og fornemmeste middel. Den nye transatlantiske agenda på dagsordenen i stedet for NATO kan derfor kun få min fulde tilslutning. Man opnår ikke fred i verden, social retfærdighed og en økologisk bæredygtig udvikling i en verden, der daglig bliver mere og mere integreret ved hjælp af afskrækkelse, men kun ved hjælp af fælles handling, som man har drøftet sig frem til. Netop EU og USA har i kraft af deres økonomiske magt et særligt ansvar for, at det går denne verden godt. De har endvidere mulighed for at få initiativer ført ud i livet.
Det drejer sig dog ikke om i fællesskab at omgå internationale fora som f.eks. WTO og FN og dermed udsætte dem for at blive utroværdige. Helms Burton-sagen er det dårligst tænkelige eksempel på, hvad vi forestiller os ved en dialog. EU bør på grundlag af dette eksempel højt og tydeligt fordømme den ekstraterritoriale udvidelse af nationale love.
Der er brug for retssikkerhed i stedet for udenrigspolitisk vilkårlighed. Også i sager som den om bananer eller BSE bør EU benytte agendaen til at gøre det klart for den økonomiske gigant USA, at det ikke er økonomisk vækst og koncerninteresser, der skal prioriteres højest, men befolkningens sundhed og sociale sikring. WTO, som entydigt er EU's og USA's fælles ønskebarn, trænger i den henseende stærkt til reformer. Netop med henblik på WTO's nye emner skal WTO hurtigst muligt laves om socialt og økologisk og blive gennemskuelig for alle medlemmer.
NTA kan med henblik på det forestående ministermøde yde et fornuftigt forarbejde. NTA skal heller ikke være en klub for store industriherrer, som bag lukkede døre foreskriver politikkerne dagsordnerne. Tværtimod, den skal give det civile samfund mulighed for transatlantisk kommunikation i hænde. I de multinationale selskabers tidsalder bør også arbejdstagerne kunne kommunikere og give udtryk for deres tanker om uddannelse og videreuddannelse, om social sikring og sunde arbejdspladser.
Fru Erika Manns betænkning påviser hvordan, og vi vil derfor støtte den med god samvittighed. Desværre har hr. Souchets udenrigspolitiske betænkning endnu ikke det præg, vi ønsker, og det gælder navnlig aspekterne krisemanagement og anvendelse af styrker, selvom sidstnævnte har fået det forskønnende tilnavn fredsbevarende.
Området menneskerettigheder havde helt afgjort fortjent større bevågenhed, ikke kun hvad angår dødsstraf i USA. Vi håber, at ændringsforslaget herom får det nødvendige flertal. Vi forstår heller ikke, hvorfor foranstaltninger som dem, Massachusetts har truffet mod Burma, der krænker menneskerettighederne, skal være udelukket fremover. Det modsatte ville have været rigtigt. Hvad angår beskyttelsen af menneskerettighederne, skal statslige reguleringsmekanismer fortsat være mulige og legale. Menneskerettigheder står, som sagt, over firmainteresser. Det er vildledning, når man giver indtryk af, at friheden til at vælge mellem 27 slags hovedpinetabletter er det samme som friheden til at gå ind for et sundhedssystem, som er til at betale, og hvortil alle har ubegrænset adgang på lige fod. Vi vil hverken stemme ja eller nej til Souchet-betænkningen og meget klart stemme ja til Erika Manns betænkning.

Dupuis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil også gerne lykønske fru Mann og hr. Souchet for disse to glimrende betænkninger. Jeg vil gerne sige, at jeg personligt er enig med hr. Bertens til en vis grad, idet jeg snarere mener - og der er jeg en smule uenig med hr. Lambrias - at vi skylder vores amerikanske venner mere, end de skylder os, i det mindste i løbet af de sidste 40, 50 eller 60 år. Jeg tror, at det er vigtigt at minde om dette.
Jeg mener - og her er jeg desværre bange for, at min ven Manisco bliver lidt vredere på mig - at man ikke kan bebrejde amerikanerne deres unilateralisme. Efter min mening har de meget ofte stået alene over for at måtte tage et vigtigt ansvar, og vi har været heldige, at vi har haft dem. Problemet er endnu en gang, at vi mangler et Europa, et Europa, som er i stand til blot at tale med én stemme og til kun at føre én politik. Det så vi igen i nogle vigtige tilfælde, såsom holdningen til Den Kinesiske Folkerepublik, hvor den opfattelse, som stadig er fremherskende, er, at den ene medlemsstat er uenig med den anden, og det er her, det egentlige problem ligger.
Jeg vil gerne tage hr. Souchet på ordet, når han siger, at vi ikke skal tøve med at tage fat på de vanskelige emner. Jeg mener - og her tror jeg, at min ven Manisco vil være enig med mig - at der er et vanskeligt emne, som er meget interessant, og som i hvert fald interesserer mange af kollegerne i dette Parlament. Det er spørgsmålet om dødsstraf i USA. Så min gruppe har indgivet to ændringsforslag: Det ene til hr. Souchets betænkning, og det andet til fru Manns betænkning. Ændringsforslaget til hr. Souchets betænkning opfordrer USA til at afskaffe dødsstraffen, og ikke fordi denne er uforenelig med demokratiet - for det mener jeg, og vi siger i vores ændringsforslag, at det er vigtigt at understrege dette - men fordi afskaffelsen af dødsstraffen udvider området for de grundlæggende rettigheder, og det ville være ønskeligt, om vores amerikanske venner integrerede den i deres forfatning, som stadig er et godt eksempel på demokrati.
Jeg mener også, at det skylder vi os selv, og at det skylder vi vores Parlament. Vi kan ikke tillade os kun at bede de såkaldt fattige lande, u-landene, om noget sådant. Vi må også være modige nok til at bede et stort land som USA om det, og jeg opfordrer derfor indtrængende hr. Souchet til at godkende dette ændringsforslag.
Ændringsforslaget til fru Manns betænkning er lidt mere kompliceret. Der er 10 eller 12 stater i USA, som har afskaffet dødsstraffen, og her drejer det sig om at gå i gang med en lidt vanskelig opgave, som ville gå ud på at fremme ikke alene vores virksomheders investeringer, men også tilstedeværelsen af vores institutioner og af vores stater, og gennem denne tilstedeværelse og vores regioners tilstedeværelse at favorisere de økonomiske og kulturelle forbindelser med de stater, som har afskafffet dødsstraffen for at få de andre til at forstå, at denne afskaffelse er af stor betydning for os europæere.

Van Dam
Hr. formand, præsident Kennedy udtalte i 1963 de historiske ord "Ich bin ein Berliner«! De afspejlede noget af den særlige forbindelse mellem USA og Europa under den kolde krig. USA garanterede forsvaret af friheden i Vesteuropa.
Denne automatiske identifikation med vores interesser er forbi, selvom vi ikke må dramatisere det. USA og Europa vil også i fremtiden vedblive at være nært knyttet til hinanden. Hverken på det økonomiske eller på det sikkerhedsmæssige område kan vi undvære det amerikanske partnerskab. For at optimalisere forbindelsen med USA skal følgende prioriteter opstilles: den nye transatlantiske dagsorden, frem for alt ophævelse af handelshindringer, samordning på nye områder såsom miljø, folkesundhed og energi, løsning af handelstvister, hvor både USA og Den Europæiske Union respekterer WHO-udtalelser. Endelig: indtagelse af samme holdning over for onde regimer, uden at europæiske lande prioriterer deres egne handelsinteresser med risiko for, at Den Europæiske Union og USA spilles ud mod hinanden.
Et større bidrag fra europæiske lande til sikkerheden på vores kontinent kan bedst udformes ved at omdanne Den Vesteuropæiske Union til en europæisk søjle inden for NATO.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, hr. Souchet forelægger her et veludført og harmonisk stykke arbejde for os, der har den gode egenskab, at det siger nej til vores nationers aktuelle underdanighed over for USA, alt imens det bevarer de diplomatiske former. I denne kreds er dette tilstrækkelig sjældent til, at det bør understreges. Hvem forkaster nemlig denne underkastelse, lige bortset fra mine kolleger fra det nationale højre?
I Frankrig ønsker de Gaulles såkaldte arvtagere, der også tilsluttede sig euroføderalismen, nu at sætte den franske hær under amerikansk kontrol, selvom den sovjetiske trussel er forsvundet. De får i øvrigt følgeskab af kommunisterne, som afgjort ikke kan undvære at være afhængige af udlandet. Thorès og Marchais tog til Moskva for at få deres ordrer. Hue tager nu til Washington. Vi franske patrioter må ikke forveksle det rigtige Amerika, hvor vi har mange venner, med USA's regering, der ledes af globaliseringsideologiens tilhængere.
Denne regering har, desværre med vores regeringers medvirken, i sinde at diktere en ny verdensorden, hvor nationerne og familierne vil gå i opløsning, og menneskene vil blive nogle objekter, der kan klones efter forgodtbefindende. For at påtvinge os denne bedre verden er de amerikanske ledere parate til alt. De har nu i snart otte år udsultet det irakiske folk, i virkeligheden for at bevare deres egne olieinteresser. Derfor er det heller ikke overraskende, at Clinton og hans regering støtter et bureaukratisk og overstatsligt Europa, der retter sig efter alle hans befalinger. Dette regionernes føderale Europa, som ødelægger nationerne, opfylder globaliseringstilhængernes ønsker.
Det virkelige forhold mellem USA og Frankrig svarer naturligvis ikke helt til det, som François Mitterrand beskrev med disse ord: "Frankrig ved det ikke selv, men vi er i krig med Amerika, en krig uden døde«. "Tilsyneladende«, tilføjede han tungt. Denne barske udtalelse, der blev genfortalt af Georges Marc Benamou og citeret af Arnaud Aaron Upinsky i hans bemærkelsesværdige bog "Hortulansyndromet«, indeholder dog et betydeligt gran af sandhed.
Hvad skal vi gøre? Skal vi fortsætte den nuværende underkastelsespolitik? Bestemt ikke. Men at slå til lyd for totalt at adskille Amerika fra Europa ville også være en skæbnesvanger fejl. En fejl, der i øvrigt første gang blev begået af USA, hvis ledere siden 1776 uophørligt har ønsket at kappe forbindelsen til den europæiske civilisation. Der var Monroe-doktrinen i 1820, som nægtede europæerne adgang til det amerikanske kontinent. Der var den nordamerikanske borgerkrig i 1863. Ud over sine varer eksporterer Amerika i dag det værste, som landet har, og som dets oprindelige folk forkaster, til vores lande: fastfood, rap og etniske bander, kort sagt "raptaglang«-kulturen.
Hvad enten man bryder sig om det eller ej, så har de to Amerika'er, Nordamerika og Sydamerika, i et halvt årtusinde været knyttet til de europæiske nationer i et civilisationsfællesskab. Det var vores folkeslag, som skabte den nye verden, navnlig spanierne og portugiserne i Latinamerika, og franskmændene i Canada. Til gengæld må vi, sådan som Dominique Souchet bemærker det, genskabe balancen i vores forhold til Amerika, som naturligvis bør være et jævnbyrdigt forhold, men vi må også genskabe balancen i selve Amerika. Det er blevet et samfund under angelsaksisk dominans. Men der findes andre Amerika'er, som vi bør styrke forbindelserne med og hjælpe med at frigøre sig fra afhængigheden af Washington, nemlig et fransk Amerika, der har eksisteret i Québec siden 1763, og som takket være sin tro og sin vitalitet har forstået at bevare sin identitet, og endelig et Latinamerika. Tillad mig at sige, at Frankrig, med sine latinske søstre Spanien, Portugal og Italien, bør føre denne hjertets og fornuftens politik.

Karamanou
Hr. formand, Europa-Parlamentets betænkning om de handelsmæssige og økonomiske forbindelser mellem Den Europæiske Union og USA påkalder sig særlig stor interesse, så meget desto mere som det er vores kære kollega, Erika Mann, der har udarbejdet den med så stor omhu.
Det er et faktum, at den nye virkelighed, der følger af den økonomiske og politiske globalisering, nødvendiggør nye samarbejdsformer, multilaterale aftaler og snævrere økonomiske, sociale og kulturelle bånd mellem folkene. Ud fra et sådant synspunkt er der ingen, der vil modsætte sig, at der bygges bro over Atlanten, når det sker på baggrund af en fælles opfattelse af bæredygtig udvikling og social samhørighed, for at fremme fred og demokrati og lighed mellem kønnene, for at opretholde velfærden og sikre freden i verden, for at udvikle videnskaben og teknologien og for at beskytte livet og miljøet.
Vores partner på den anden side af Atlanten har imidlertid ikke noget godt omdømme i omverdenen, tynget som det er af en mængde belastende handlinger i en fjern og ikke helt så fjern fortid, som viser, at det ofte tilsidesætter de internationale regler, når det søger og ofte - til skade for de mindre udviklede lande - opnår løvens andel i sine samarbejdsaftaler.
Det forsøger endda, som det første land i verden, at indføre den amerikanske lovgivning over for virksomheder i tredjelande. Jeg tænker her på de eksterritoriale Helms-Burton- og d'Amato-Kennedy-love, som har fundet deres største anvendelse i blokaden mod Cuba, og det på trods af protester fra hele verden og FN's Generalforsamlings fordømmelse af USA. Den amerikanske Kongres føler sig imidlertid ikke berørt af protesterne, men styrkede tværtimod den 11. januar 1997 dette besynderlige lovgivningsinitiativ med otte ændringer, der godkendtes af Kongressens plenarmøde.
Oven i alt dette forsøger USA at undgå en forkastelse af landets handelspolitik fra WTO's internationale mekanisme for bilæggelse af tvister. Disse skridt viser ganske karakteristisk den amerikanske tænkemåde, som går igen i alle dets internationale forbindelser, selv med dets naboer i Central- og Latinamerika. Det er tydeligt, at USA går ind for og ønsker at gennemtvinge et dobbelt system med lovgivningsmæssig beskyttelse af dets egne virksomheder og egne interesser, men hvor det samtidig kræver, at kun de andre udviser respekt for konkurrencereglerne og det frie marked. Så hvordan kan vi undlade at være mistroiske over for sådan en partner?
På arbejdsmarkedet fører den amerikanske models øgede polarisering til en marginalisering af store dele af befolkningen og til, at det amerikanske samfund før eller senere bliver til et tredjeverdenssamfund. Her finder vi endnu et paradoks. Beskæftigelsesandelen i lavtlønnede jobs øges sammen med antallet af mennesker, der lever under fattigdomstærskelen. Dette er endnu et amerikansk paradoks, som vi håber ikke vil blive eksporteret til Europa, som endnu et af de mange produkter fra den anden side af Atlanterhavet, der oversvømmer Unionen.
Så er der spørgsmålet om dødsstraffen. Jeg vil gerne sige, at jeg ikke mener, at Europa-Parlamentet kan kræve af Golfstaterne, at de skal afskaffe dødsstraffen, og så samtidig tøve med at kræve det samme af USA.
Endelig vil jeg gerne understrege, at den parlamentariske kontrol med forbindelserne og samarbejdet mellem Europa og USA bør styrkes.

Kittelmann
Hr. formand, kære kolleger, først en tak til de to ordførere for deres betænkninger. Jeg glæder mig over den optimisme, som fru Mann har givet udtryk for, og jeg er i alt væsentligt enig med hende og behøver derfor ikke at gentage noget.
Alle, der beklager sig over USA, skal være klar over, at handelen mellem Den Europæiske Union og USA årligt overstiger USD 250 milliarder. Prøv engang at omregne det til arbejdspladser! Vi er de største investorer på de forskellige markeder, og Den Europæiske Union og USA har hver for sig draget størst fordel af den liberale verdensorden. På den anden side bliver det ikke på noget område inden for politik så tydeligt som i forholdet mellem Den Europæiske Union og USA, at en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er af meget stor betydning for Den Europæiske Union. Selv med al anerkendelse af Kommissionens bestræbelser, om fra Deres side, hr. Bangemann, Sir Leon Brittan eller fra andres samt fra Europa-Parlamentets side, er de europæiske forsamlingers genklang i USA's udenrigspolitik kun af relativ betydning.
Så længe der foregår et kapløb mellem Den Europæiske Unions medlemsstater i USA, og USA i væsentlige spørgsmål får indtryk af, hvor vanskeligt det er for europæisk politik at tale med én stemme om aktuelle udenrigsog sikkerhedspolitiske spørgsmål, vil det være vanskeligt for amerikansk politik at forstå vores politiske vilje. Omvendt har vi i de sidste måneder til overmål erfaret, med hvilken selvtilstrækkelighed grænsende til arrogance navnlig USA's Kongres træffer afgørelser af betydning for udenrigsøkonomien uden at bekymre sig spor om, hvad resten af verden mener derom.
Helms Burton-D'Amato er jo kun et eksempel. Man skal i den forbindelse lægge mærke til, at det ikke er europæerne, der er chokerede over denne form for politik. USA lægger sig også ud med Canada, Mexico, Sydamerika og andre uden at støde på afgørende modstand. Siden kommunismens sammenbrud er USA's egenmægtige handlinger blevet flere, navnlig fordi landet i lang tid fremover vil være den eneste endnu eksisterende verdensmagt og også på forhånd påtager sig at løse problemer, fordi det forventes som noget selvfølgeligt, at de er i stand til det.
Selv i forbindelse med europæiske problemer henvender man sig til amerikanerne om at bistå med løsningen, fordi vi er for tilbageholdende i dette spørgsmål. Vi bliver endvidere nødt til i fællesskab at slå fast, at det for fremtiden er nødvendigt, at vi taler med én stemme, hvis politik af europæisk interesse skal gøres gældende i de talrige transatlantiske forsamlinger. I forbindelse med WTO beviste vi i Singapore, hvor godt det er at gøre det. Næppe var Amsterdam der, så var man i udenrigsøkonomiske spørgsmål ikke længere i stand til at finde en løsning, som rækker ud over det øjeblikkelige, men er henvist til tolerance, og dén erfaring, nå ja!
Mine damer og herrer, dette er en af mulighederne, og hr. Donnelly kæmper jo for, at Parlamentets USA-delegation på en eller anden måde kommer i kontakt med USA's Kongres. Principielt bliver vi ganske vist nødt til at spørge os selv om, hvem der endnu er stor nok til at øve indflydelse på den amerikanske Kongres i udenrigspolitiske og udenrigsøkonomiske spørgsmål, når selv USA's egen præsident har store vanskeligheder med at vinde forståelse dér og få sin vilje igennem. Den største fejl i tidligere tid, som kendere i USA bebrejder europæerne, er en for ærbødig holdning og en for stor vilje til overilede kompromiser i forskellige sammenhænge. Jeg mener, vi i fællesskab skal lære, at vi med 370 millioner forbrugere og med de interesser, USA har i Europa, mere end tidligere ligepå og hårdt skal sige, hvor vores interesser ligger, og ikke for hurtigt uddebattere kompromiser. Det bringer os ikke hurtigere frem.
En ting står fast: USA og Europa er afhængige af hinanden. Den tredje verden, Asien, Afrika har brug for vores fælles holdning, for at vi ikke bliver spillet ud mod hinanden eller håndterer ansvaret for det, der sker dér, forskelligt. Jeg håber, at vores to betænkninger bidrager til denne erkendelse og at vi i fællesskab vil gøre langt mere end tidligere ved at bistå med, at Kommissionen får succes på det område.

Daskalaki
Hr. formand, George Washington gav sine landsmænd det råd aldrig at lade nogen blande sig i landets indre anliggender, og at de selv ligeledes burde undlade at blande sig i den øvrige verdens indre anliggender. Det er den amerikanske isolationismes berømte dogme, som amerikanerne for første gang afveg fra under første verdenskrig, definitivt opgav under anden verdenskrig og nu har forladt i en sådan grad, at USA efter kommunismens fald er blevet den allestedsnærværende supermagt.
Vi har ofte talt om den uligevægt, der er i det europæisk-amerikanske forhold. Det er rigtigt, at USA træffer beslutninger, og at Europa betaler kæmpestore regninger på denne konto. Og det sker ikke kun i områder som Jugoslavien eller Mellemøsten. Det skyldes i høj grad mangelen på en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i Unionen, men også vores manglende evne til at kræve et ligevægtigt forhold til USA. Måske netop fordi der er så store forskelle mellem os.
Alle disse svagheder omtales i Souchet-betænkningen, som lægger vægt på et styrket og ligevægtigt samarbejde og en europæisk sikkerheds- og forsvarsmæssig identitet. Europas forpligtelse til at udtrykke sin modstand mod den ensidige måde, hvorpå de nye medlemmer af NATO udvælges, mod USA's modvilje mod at underskrive Ottawa-erklæringen om landminer, mod den amerikanske Kongres' underminering af FN, mod love som HelmsBurton- og d'Amato-Kennedy-lovene og mod USA's modvilje mod at træffe afgørelser til beskyttelse af miljøet er alt sammen fremdraget på glimrende vis.
Det vigtige omdrejningspunkt for Kommissionens kommende indsats må nu være kravet om, i det omfang det overhovedet er muligt, at udrydde den tilbageværende ulighed på alle niveauer af det europæisk-amerikanske samarbejde. Og lad så bare USA i det mindste i denne historiske periode og indtil videre - for hvem ved, hvad det kommende århundrede bringer - være den fremadstræbende magt, men Europa bør i det mindste have et afgørende ord at skulle have sagt i sager, der vedrører dets egen husholdning, og det bør spille en større rolle på verdensplan.

Väyrynen
Hr. formand, betænkningen af vores kollega Souchet er på mange måder prisværdig, og de fleste af dens detaljer kan jeg gå ind for. Betænkningen er dog mangelfuld på den måde, at den i alt for høj grad fokuserer på de problemer, som vi har i forhold til USA. Det er derfor, jeg på den liberale gruppes vegne har udarbejdet et ændringsforslag, som indeholder positive og konstruktive standpunkter med henblik på udviklingen af samarbejdet mellem Den Europæiske Union og USA.
Som et eksempel fremdrager jeg samarbejdet i de nordlige regioner. USA og tre medlemslande i Den Europæiske Union har deltaget i dannelsen af et arktisk råd, og i henhold til beslutningen under topmødet i Luxembourg er man i gang med at skabe en nordisk dimension i Den Europæiske Unions politik.
Den aktuelle betænkning er dog ikke til at udbedre på en afgørende måde. Derfor foreslår jeg, at vi i de kommende betænkninger forsøger at skabe en mere konstruktiv indstilling til forholdet mellem Den Europæiske Union og USA. Den Europæiske Union og USA bør sammen påtage sig et centralt ansvar for menneskehedens fremtid.

Ainardi
Hr. formand, hvis der skal opstå et partnerskab mellem USA og Den Europæiske Union, så må man konstatere, at Unionen på talrige områder har været engleagtig med hensyn til det, som man må kalde det amerikanske ønske om overherredømme.
Som eksempel vil jeg komme ind på problemerne i forbindelse med tre områder. Amerikanernes aggressive handelsmoral på landbrugsområdet har aldrig fornægtet sig, hverken med hensyn til at sælge på verdensmarkedet for enhver pris eller med hensyn til at holde fast ved nogle protektionistiske og diskriminerende foranstaltninger. Det har to nylige sager bevist, nemlig bananerne og hormonkødet. USA har gjort Verdenshandelsorganisationen til et redskab, der skal forsvare deres virksomheders interesser.
På det audiovisuelle område bliver Unionens underskud hele tiden værre, og USA øger deres pres. Det er i øjeblikket tilfældet med forhandlingerne om den multilaterale investeringsaftale inden for rammerne af OECD. Disse forhandlinger medfører alvorlige trusler mod kulturen i almindelighed og det audiovisuelle område i særdeleshed. Vores gruppe anmoder derfor indtrængende om, at der dels bliver afholdt en sand offentlig debat omkring forhandlingerne om disse aftaler, og dels, at det audiovisuelle område og det ophavsretslige område bliver holdt uden for en eventuel aftale.
Det sidste punkt er luftfartssektoren. Efter fusionen med McDonnell-Douglas sidder Boeing på 70 % af verdensmarkedet. De garantier og indrømmelser, som Kommissionen påstod at have opnået for at kunne støtte fusionen, ser ud til at være en snydeaftale. I modstrid med de indgåede forpligtelser har Delta Airlines allerede meddelt, at de ikke vil give afkald på deres eneretsaftale med Boeing.
Jeg vil drage en generel konklusion af denne korte gennemgang. Den Europæiske Union skal udvise mere fasthed. Ud fra dette synspunkt glæder jeg mig over, at hr. Souchet, der foreslår en genoprettelse af balancen i forholdet til USA, i sin betænkning går ind for en juridisk ordning med henblik på bedre at kunne forsvare Europas interesser. Jeg mener ligeledes, at Den Europæiske Union bør tage nogle passende initiativer med henblik på at demokratisere de internationale instanser, give FN's Generalforsamling en mere betydningsfuld rolle og revidere mekanismerne i WTO. Det forekommer mig at være nødvendigt, for at man kan tage højde for de sociale, kulturelle, sundhedsmæssige og miljømæssige spørgsmål.

Nicholson
Hr. formand, jeg vil starte med at ønske ordføreren tillykke med betænkningen. Det er et gennemtænkt stykke arbejde med fuld hensyntagen til de mange emner, der påvirker forbindelserne mellem EU og USA. Kommunismens sammenbrud i Østeuropa blev hilst velkommen af demokrater overalt, ikke mindst i Vesteuropa. Vi indså, at hvis ikke de internationale forbindelser blev justeret efter den nye situation, så ville det give store problemer for verdensstabiliteten.
Med afslutningen på den kolde krig måtte der ske ændringer i den fastsatte orden i forbindelserne mellem EU og USA. Vi er i øjeblikket i færd med at foretage disse ændringer. Ind imellem er det temmelig vanskeligt. Vi bør anerkende, at velviljen fra de nationale regeringer i Den Europæiske Union og i den amerikanske administration har sikret en generelt positiv udvikling. I Europa er der imidlertid stadig en opfattelse af, at USA fortsat dominerer forholdet i det, der burde være et partnerskab blandt ligestillede. Alt for ofte vælger USA at sætte egne interesser over de gode forhold med Den Europæiske Union. Det ses bedst i den internationale handel, hvor beslutsomheden hos andre medlemsstater i Den Europæiske Union om at bidrage til et rimeligt internationalt handelsmiljø står i kontrast til den amerikanske politik.
USA kan bestemt gøre mere for at opbygge rimelige handelsbetingelser. Jeg håber, at vi kan samarbejde med USA om at nå dette mål.

Sichrovsky
Hr. formand, som vel det eneste medlem af Europa-Parlamentet med bopæl både i USA og i Europa vil jeg gerne advare mod den kliché og den arrogance, at amerikanerne ikke har nogen forstand på Europa. Sådan var det måske engang, men det er bestemt ikke tilfældet længere. Grundlaget for forbedringen af samarbejdet mellem EU og USA er den fælles interesse på områderne økonomisk politik og sikkerhed. Det betyder fair konkurrence på lige vilkår på verdensmarkedet og et særligt ansvar, hvad angår monetær stabilitet mellem dollaren og den kommende euro.
En dårlig forberedt indførelse af Den Økonomiske og Monetære Union ville medføre, at dollaren yderligere udbygger sin for øjeblikket dominerende stilling. Europæernes mindreværdsfølelse over for USA, som her igen og igen skinner igennem i de forskellige indlæg, kan ikke tales bort, men kun overvindes gennem en virkelig økonomisk styrke og en entydig sikkerhedspolitik. I forbindelse med sammenknytningen af problemer med menneskerettighederne og de økonomiske forbindelser med de enkelte lande er kritik efter min mening ikke på sin plads, men vi europæere bør tilslutte os USA.

Titley
Hr. formand, George Bernard Shaw sagde engang, at England og USA er to lande, der er delt af et fælles sprog. Jeg er stadig mere tilbøjelig til at mene, at EU og USA er to politiske enheder, der er delt af et fælles politisk og økonomisk system. Alt for ofte præges vores forhold af misforståelser og forvirring. Jeg giver Donner ret i, at det nok hyppigere skyldes USA end EU. Det så vi under udvidelsesforhandlingerne, hvor amerikanerne havde meget firkantede meninger om hastigheden og naturen af EU's udvidelse og specielt om Tyrkiets rolle. Det forbavsede mig at høre erfarne amerikanske politikere, der gladeligt talte om, at Tyrkiet skulle være medlem af Den Europæiske Union, som om det var en ganske enkelt sag. Jeg tror, at Tyrkiet fuldstændigt overreagerede på konklusionerne på topmødet i Luxembourg, delvist fordi nogle amerikanske politikere havde fået dem til at tro på, at de kunne få mere ud af Den Europæiske Union.
Det er derfor, denne dialog er så vigtig. Jeg kan tilslutte mig Erika Manns bemærkninger om at sørge for et effektivt parlamentarisk element i denne dialog, så vi kan præcisere over for hinanden, præcist hvor vi står. Det er sandt for udenrigsanliggender, hvor den gamle fasttømrede situation fra den kolde krig nu er blevet erstattet af en situation med langt større uvished og usikkerhed. Vi skal arbejde mere sammen, skønt et sådant samarbejde skal foregå inden for internationale rammer. Noget af dagens debat har helt ærligt smagt af EU-USA-imperialisme. Vi bør arbejde med en sikkerhedssituation, der er multinational og international og ikke blot bilateral.
Situationen i Bosnien har mere end noget andet vist, at tingene kan gå galt, hvis ikke vi får dette forhold på plads. Den har også vist, at når først forholdet kommer på plads, så kan vi faktisk gøre betydelige fremskridt. Men hvis det skal ske, så skal EU bruge lidt mindre tid på at udvikle en stærk retorik og lidt mere tid på at gøre en indsats på det udenrigspolitiske område.

Brok
Hr. formand, kære kolleger, som så mange før mig vil jeg gerne give udtryk for, at vi i dag skal se på de transatlantiske forbindelser ud fra nye synsvinkler. Det er en almen erkendelse, men de dertil svarende konklusioner er ikke blevet draget overalt.
De transatlantiske forbindelser har i dette århundrede navnlig været præget af, at USA har været den afgørende ordensfaktor i Europa. Nu rejser sig det spørgsmål, på hvilken måde amerikanerne fremover vil anvende deres kræfter på Europa, og på hvilken måde vi med en selvstændig kraftanstrengelse er i stand til at blive USA's ligeberettigede partnere. Jeg synes, der er anvist gode holdepunkter i betænkningerne af Souchet og Mann. Det er ikke mere så enkelt som tidligere, for den trussel om fare, som ligger i befolkningernes bevidsthed, bandt nationerne på begge sider af Atlanterhavet sammen. Denne fare er blevet meget mindre siden 1990, og der er derfor en risiko for, at mindre handelspolitiske tvister kan få en sådan emotionel dimension, at de måske medfører, at afstanden mellem Europa og USA øges.
Vi er derfor nødt til igen at udstyre det store værdifællesskab, som bygger på retsstatsprincippet og demokrati, med en sammenknytning af interesser på en måde, der ikke kun er præget af sikkerhedspolitik. Derfor mener jeg, at den transatlantiske agenda, Kommissionens og den amerikanske regerings bestræbelser og de ting, som De, hr. kommissær Bangemann, har sat i gang i de sidste år netop inden for handel og industri for at lede os i retning af en transatlantic marketplace er væsentlige milepæle, samt at disse forskelle i interesser ikke medfører en forøgelse af afstanden, men at vi inden for rammerne af et multilateralt verdenshandelskoncept opfatter dem som en fair konkurrence mellem ligeberettighede partnere og ikke som en fjendtlig modsætning.
Med henblik herpå er det også nødvendigt, at vi ikke kun hos os udvikler evner til at oparbejde ligeberettigelsen i partnerskabet ved hjælp af udenrigs- og sikkerhedspolitiske evner, men at der også er forståelse herfor i USA. Metoden med ekstraterritorialitet i lovgivningen, som det f.eks. kommer til udtryk i Helms Burton-loven eller i NATO, viser, at USA åbenbart endnu ikke har fundet det punkt, hvor de som eneste verdensmagt spiller deres rolle på en fair måde, men at der en risiko for, at de tror, at de nu også ville kunne dominere.
Jeg mener, at vi af den grund er nødt til ud over de handelspolitiske tiltag også på det politiske plan at nå frem til øgede muligheder, og det skal ikke være som et alternativ til NATO. Jeg mener, at aftalen fra Washington og dens indhold skal bestå, og at vi skal gøre alt dette som et supplement til NATO i overensstemmelse med udvidelserne af Den Europæiske Unions kompetence. Og af den grund mener jeg, at vi bør udnytte det moment, som er et resultat af den transatlantiske agenda, af den transatlantic business dialogue og af udviklingen af en sådan marketplace, til at nå frem til en amerikansk-europæisk aftale, som også involverer den amerikanske Kongres, for kun dersom Kongressen og USA's samlede politiske scenario involveres, kan det lykkes os at få en sådan aftale om en samarbejds- og høringsmekansime i stand, der bringer europæerne og amerikanerne sammen på en sådan måde, at vi også i fællesskab kan tage vare på vores værdier i verden.

Hyland
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at lykønske ordføreren med en glimrende betænkning.
Som irlænder er jeg opmærksom på USA's indsats for at fremme fred og stabilitet i verden, ikke mindst i form af støtten til fredsprocessen i Irland. Jeg vil gerne benytte denne lejlighed til at rose USA's og specielt præsident Clintons indsats i bestræbelserne på at løse den tragiske konflikt i Irland.
Jeg bekymrer mig imidlertid specielt om de forskellige landbrugspolitikker i EU og USA, hvilket har stillet europæisk landbrug og europæiske landmænd dårligt. Den europæiske forbruger er f.eks. meget imod brugen af hormoner i kødproduktionen, og det europæiske landbrug har indrettet sig herefter. Ligeledes synes der at være større udtalt modstand mod genteknisk modificerede organismer i Europa end i USA. Der er også forskel på, hvor meget man bruger bioteknologi i levnedsmiddelproduktionen.
Den fælles landbrugspolitik lægger også begrænsninger på produktionen, som de amerikanske landmænd ikke rammes af. Hvad angår bestemmelserne vedrørende verdenshandelen, så ønsker jeg en større gennemsigtighed i anvendelsen af disse foranstaltninger. USA synes altid at være særdeles velinformeret - måske for velinformeret - om udviklingen inden for det europæiske landbrug, og jeg er ikke sikker på, at vi i Europa altid er klar over, hvad der sker på den anden side af Atlanten.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, først og fremmest vil jeg gerne give fru Mann en kompliment for hendes udmærkede betænkning. I årevis har Den Europæiske Union og USA haft et stærkt bånd. De bilaterale økonomiske bånd fremkalder de største handelsstrømme i verden. Desuden er Unionen og USA hinandens største investorer. EU repræsenterer 58 % af de udenlandske investeringer i USA, og 44 % af de amerikanske investeringer finder sted i Den Europæiske Union. På begge sider af oceanet sørger disse investeringer for tre millioner job. Det er derfor ærgerligt, at den europæiske og den amerikanske befolkning i så ringe grad er klar over, hvor afgørende vores samarbejde er for deres beskæftigelse og således for deres velfærd. De amerikanske og de europæiske borgere bør derfor informeres meget bedre om betydningen af vores handelsforbindelser for begge vores økonomier. Forhandlinger på regeringsplan er væsentlige, men uden opbakning fra borgerne og deres repræsentanter, den amerikanske Kongres og Europa-Parlamentet, fører disse forhandlinger ikke til nogen resultater. Derfor er Europa-Parlamentets parlamentariske kontrol så nødvendig.
Bygningen af broer inden for rammerne af den nye transatlantiske dagsorden, som TIES-projektet sigter mod og allerede realiserer, inddrager borgere direkte i de transatlantiske forbindelser. Kvaliteten af dette forhold har stor indflydelse på verdenshandelen, nu og i fremtiden.
Derfor er det også meget vigtigt, at Unionen og USA bilægger deres tvister. Unionen kan under ingen omstændigheder acceptere den ekstraterritoriale virkning af den amerikanske lovgivning.
På fredag vil jeg på ny understrege dette under forhandlingerne i Bruxelles med de amerikanske medlemmer af Kongressen.

Alavanos
Hr. formand, det er klart, at de forskellige aspekter af forbindelserne mellem Den Europæiske Union og USA ikke befinder sig på samme niveau. Der er forhold som handel og økonomi, hvor der stilles krav fra Den Europæiske Unions side, der er aspekter som miljøet, hvor vi i Kyoto så Den Europæiske Unions forsøg på at stille op med en anden strategi. Men helt centralt i forbindelserne, nemlig på det politisk-strategiske område, kan vi slå fast, at der er en klar overvægt fra USA's side, et amerikansk overherredømme. Dette overherredømme næres i mindre grad af den amerikanske fornemmelse af styrke, af deres atomarsenal, deres tilstedeværelse overalt i verden, og i langt højere grad af Den Europæiske Unions mindreværdskompleks på grund af det forhold, at fremtrædende europæiske ledere i virkeligheden fungerer som USA's håndlangere, fordi Den Europæiske Union ikke selv er i stand til at udforme en egen strategi, som kan danne grundlag for drøftelser - og ikke modsætninger - i forhold til USA.
Jeg er enig med hr. Titley i, at vi på det seneste især i forholdet til Tyrkiet har kunnet konstatere dette: Hvad var USA's holdning til alt det, der foregik i Luxembourg? Det fastholdt, at Tyrkiet burde tiltræde Den Europæiske Union på trods af dets demokratiske underskud. Hvad var USA's holdning til det store spørgsmål om de kurdiske flygtninge? Total tavshed, tolerance og dækning af Tyrkiet. Hvad er USA's holdning til de græsk-tyrkiske uenigheder? Vi så til vores store forbavselse i forgårs den amerikanske regerings talsmand støtte Tyrkiets mest outrerede angreb på det ægæiske luftrum, da han sagde, at Grækenland ikke skulle have ret til et luftrum på 10 mil. Jeg ville gerne kunne håbe på, at Den Europæiske Union havde en stærkere tilstedeværelse, og jeg mener, hr. formand, at Rådets fravær ved en drøftelse om et så alvorligt politisk spørgsmål desværre er et klart bevis på den manglende seriøsitet, som præger Den Europæiske Unions behandling af disse problemer.

Donnelly, Alan
Hr. formand, jeg syntes, at det var en rimelig indsigtsfuld og fornuftig debat, indtil jeg hørte det sidste indlæg.
Jeg vil specielt koncentrere mig om Mann-betænkningen, men jeg ønsker at takke begge ordførere for deres arbejde. Jeg vil gerne rette nogle kommentarer til Kommissionen.
For det første vil jeg gerne sige følgende til hr. Bangemann: Jeg tror, det ville være meget nyttigt, hvis Kommissionen kunne udarbejde nogle informationspakker til alle medlemmer af Europa-Parlamentet om den nye transatlantiske agenda. Den blev vedtaget i 1995, og nogle af os, der er meget interesseret i forholdet mellem USA og EU, har nøje fulgt udviklingen. Men jeg har mistanke om, at mange parlamentsmedlemmer ikke er klar over dybden i deltagelsen og den lederrolle, som Den Europæiske Union har haft i mange af disse forhandlinger.
I forhold til den nye transatlantiske erhvervsdialog, som fru Mann omtalte i sit indlæg, ville det ligeledes være nyttigt, hvis man i en sådan informationspakke kunne anføre, præcist hvad der er sket, og nævne den vigtige lederrolle, som Den Europæiske Union har på dette område og specielt i forbindelse med aftalerne om gensidig anerkendelse. Det ville ikke have været muligt uden Den Europæiske Unions lederrolle. Jeg vil bede dem, der mener, at vi er slaver af USA, om at læse oplysningerne, så de kan forstå, hvilken afgørende rolle vi spiller ved at fremme denne agenda.
Jeg vil hellere skue fremad end bagud. Vi har tidligere haft et godt forhold, der primært var baseret på sikkerhedspolitik. Det vil fortsætte med udvidelsen af NATO. Men jeg vil tage et par andre emner op. Eksempelvis vil sammenbruddet på finansmarkederne i Det fjerne Østen betyde, at det stabile og afbalancerede handelsforhold mellem Europa og USA kommer til at spille en afgørende rolle i de nærmeste par år. Amerikanerne, der måske har rettet opmærksomheden mod Det fjerne Østen - samt nogle investorer i Den Europæiske Union, der rettede opmærksomheden mod Det fjerne Østen - vil nu vende tilbage og sætte deres lid til et stabilt forhold mellem USA og Den Europæiske Union.
Vi bør udnytte dette som en mulighed for at uddybe den transatlantiske erhvervsdialog og investeringsforholdet. Så er der oprettelsen af euroen. Inden for cirka fire eller fem år vil 40 % af al fakturering i verdenshandelen være i euro. Vi skal se på forholdet mellem dollaren og euroen. Hvilke mekanismer skal vi oprette i forbindelse med dette forhold? Lad os se på fremtiden og sørge for, at det er den type dialog, der vil finde sted.
Hvad angår den tredje søjle - bekæmpelse af narkohandel og international kriminalitet - hvordan kan vi styrke dialogen også på dette område? Hvad foreslår Kommissionen?
Jeg vil gerne ganske kort tale om det transatlantiske topmøde. Det er et meget specielt topmøde, der afholdes to gange årligt. Vi skal forsøge at gøre det endnu bedre. Derfor har jeg i dag følgende forslag til Kommissionen: Prøv på at involvere parlamentarikerne i en dimension af dette møde. Der er absolut ingen grund til, at repræsentanterne fra Kongressen og Europa-Parlamentet ikke skal involveres i dette topmøde to gange årligt. Hvis vi gør det, så betyder det, at vi kan bekæmpe noget af det sludder, som Kongressen kom med i forbindelse med Helms Burtonloven og ILSA-loven, fordi Kongressens repræsentanter så ville være nødt til at sidde med ved bordet og deltage i dialogen. Lad os til maj invitere medlemmer af Kongressen og Europa-Parlamentet med til det transatlantiske topmøde i London og sørge for, at dette særlige forhold kommer til at omfatte mere end blot Kommissionen, Rådet og administrationen, så også lovgiverne involveres.

Cushnahan
Hr. formand, afslutningen på den kolde krig og Den Europæiske Unions voksende styrke har uundgåeligt medført en omdefinering af forholdet mellem os og USA.
Der har været et fælles bånd mellem USA og Europa af historiske og kulturelle grunde, specielt hvor man havde en fælles fjende eller et fælles mål. Der er ikke noget sted, hvor det er mere sandt end i mit eget land, hvor USA vedholdende har støttet den irske og den britiske regering i deres bestræbelser på at finde frem til en fredelig løsning på den ældgamle konflikt i Nordirland. Vi i Irland sætter stor pris på præsident Clintons personlige engagement i den nordirske fredsproces.
Hvad angår det generelle forhold til Europa, så må det i sandhed siges, at det var et ulige forhold. Tidligere var det helt forståeligt, Europa var overdrevent afhængig af USA, og som følge heraf gik vi på kompromis med vores uafhængighed og retten til at handle anderledes end vores amerikanske allierede.
Hvis det skal være vellykket, må ethvert fremtidigt forhold bygge på et ægte partnerskab mellem ligestillede, uanset om den fælles indsats gælder verdenssikkerheden, fredsbevaring, krisehåndtering eller bekæmpelse af internationale narkobaroner eller terrorisme. Der må være tale om en fælles indsats, som man når frem til efter en fælles overenskomst, der bygger på gensidig respekt og fuldstændig konsultation.
EU kan ikke spille rollen som underordnet paymaster. Endvidere må vi tage EU's nye rolle og ansvar op til fornyet overvejelse set i lyset af USA's politik med at reducere sin militære tilstedeværelse i Europa og andre dele af verden. Vi er nødt til at udvikle en europæisk identitet inden for sikkerhed og forsvar. Skønt man desværre undlod at træffe en afgørelse i dette spørgsmål i den nylige Amsterdam-traktat, så kan vi ikke flygte fra en sådan beslutning meget længere.
Der skal oprettes en europæisk forsvarssøjle under den Vesteuropæiske Union, så vi i tilfælde af en krise kan indsætte vores egne militære interventionsstyrker, uanset USA's holdning.
Europa skal bevare sit varme, konstruktive og imødekommende forhold til USA. Vi skal også gå videre og oprette institutionelle mekanismer, der kan befæste dette. Vi må imidlertid også frit kunne vælge politiske løsninger, der giver EU frihed til at være uenig med vores amerikanske venner, f.eks. på områder, hvor vi skal handle for at beskytte EU's handel, ikke mindst på landbrugsområdet. Eller på det udenrigspolitiske område - f.eks. de forskellige synspunkter vedrørende forbud mod landminer, ophævelse af dødsstraf eller FN's rolle. Venner skal kunne være uenige på baggrund af gensidig respekt, mens de samtidig samarbejder om globale spørgsmål såsom bevarelse af fred, sikkerhed og demokrati i verden og beskyttelse af menneskerettigheder. Når vi kan gøre det, så har vi et sandt ligeværdigt forhold.
Lad mig afslutningsvis hylde de to ordførere for de to betænkninger og deres bidrag til debatten.

Van Bladel
Hr. formand, der er revner i den transatlantiske brokonstruktion. Amerika venter som føderal stat med én stemme udadtil på, hvordan de institutionelle reformer i Europa ender, og hvordan det går med euroen. Derfor er det godt, at ordførerne Souchet og Mann lægger vægt på en aktiv udformning af den transatlantiske dagsorden. Det er tydeligt, at modsætningerne mellem den gamle og den nye verden vil vise sig stadig mere på de økonomiske og handelsmæssige områder, i hvert fald hvis euroen viser sig at være en succes, og hvis tilpasningen af den fælles landbrugspolitik og udvidelsen lykkes.
Europa-Parlamentet har sæde i Bruxelles i en bygning, som i sin formgivning, i hvert fald efter min mening, tydeligt er inspireret af Capitol i Washington. Hvor må det være rart for vores amerikanske kolleger i fremtiden at drøfte mere med os dér, hvordan vi kan undgå en gentagelse af ekstraterritorial lovgivning.
Hvorfor kan vi ikke her aftale, at vi inden udgangen af 1998 drøfter med vores amerikanske kolleger, hvad der videre skal ske med SFOR i det tidligere Jugoslavien? Drøfte med dem og overbevise dem om, at tilladelse af audiovisuelle europæiske kulturelle produkter passer ind i en fri verdenshandel.
Forbindelserne mellem USA og Europa udgør stadig et væsentligt grundlag for stabilitet i denne verden. Denne forbindelse kan udbygges yderligere. Jeg er selv tilhænger af atlantismen. I fællesskab at garantere den internationale fred og stabilitet betragter jeg, som er født i 1940, stadig som det væsentligste i vores forhold. Den transatlantiske dagsorden, således som den er udformet i Souchet-betænkningen og Mann-betænkningen, giver efter min opfattelse en god chance herfor.

Miranda de Lage
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. formand for Kommissionen, forhandlingen om forholdet mellem Unionen og USA indeholder altid elementer af stor politisk interesse.
At give forholdet mellem USA og Den Europæiske Union handelsmæssige, økonomiske og politiske rammer, som er i stand til at udvikle alle de mulige samarbejdsområder, er en målsætning og en nødvendighed for den nære fremtid, hvilket er blevet gjort klart her i eftermiddag.
Man skal dog for det første huske på, at Den Europæiske Union er verdens førende handelsmagt. For det andet, at indførelsen af euroen burde være en spore for forhandlingen om den nye transatlantiske agenda, og for det tredje, at Den Europæiske Union inden for rammerne af globaliseringen - som især vil komme de mest konkurrencedygtige økonomier til gode - ikke må glemme sine forpligtelser over for de lande, der har vanskeligheder, eller ændre sit traditionelle bilaterale forhandlingssystem, skære budgetterne til samarbejde ned, eller som USA forskanse sig, hvad enten det sker som et represalie over for udlandet eller som resultat af et hypotetisk indre pres.
Vi anerkender alle den vigtige rolle, som USA har spillet for at sikre demokratiet. Noget andet er, at dets opfattelse af demokrati altid er faldet sammen med vores, og at deres iver, som er legitim nok, efter at samarbejde for folkenes frihed, af og til har givet sig udslag i undtagelseslove med den hellige og ukrænkelige undskyldning om deres nationale sikkerhed eller ydre trusler, som f.eks. i tilfældet med Cuba, hvilket har bragt det bilaterale forhold i en vanskelige situation.
Man må erkende, at Unionen ikke nyder samme fordel som USA, når der skal træffes beslutninger i undtagelsessituationer. Iværksættelsen af handelsmæssige forsvarsmekanismer som svar på ydre afpresning er, som vi har kunnet efterprøve, vanskelig, men det er ikke umuligt.
Videreudviklingen af opfattelsen af Den Europæiske Union som et politisk foretagende vil forstærke vores forhandlingsposition i de internationale institutioner, og i særdeleshed i WTO, som burde behandle alle sagerne, i stedet for at de forsøges løst ad bagdøren, hvor europæerne altid bøjer sig til ære for pax americana.
Den Europæiske Union skal ikke vige og undlade at spille den rolle, som tilkommer den som verdens førende handelsmagt. Den skal tage andre spørgsmål op i agendaen, som måske kan være mere uvenlige, f.eks. miljøspørgsmål eller spørgsmål af social karakter.
Til sidst vil jeg gerne lykønske fru Mann med hendes fremragende arbejde og erinde Kommissionen om, at vi i den nye transatlantiske agenda skal være opmærksomme på udviklingen af hele det amerikanske kontinent, som vi er forbundet med af en samling aftaler af forskellig karakter, som vil fremme det store atlantiske marked, som USA også er interesseret i og ønsker at fremme. Det, som aldrig må komme til at stå i denne agenda, er, som det ved nogle lejligheder er blevet fremlagt, en hypotetisk opdeling af den politiske magt i interessesfærer, så Syd- og Mellemamerika bliver en del mere af USA's tydelige interessesfære.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, efter at have lykønsket ordførerne, som andre kolleger har gjort det, vil jeg gerne sige, at vi alle er bevidste om den reelle vægt, som Den Europæiske Union har på den internationale scene, og om de utilstrækkeligheder, som Amsterdam-traktaten endnu ikke har kunnet afhjælpe på dette område.
Mens vi i Unionen diskuterer vores stilling ved lange og omfattende procedurer, er USA i stand til at træffe en beslutning i nattens løb og sammenkalde parterne i konflikten, hvad enten det drejer sig om Bosnien, eller, som det vil ske næste uge, om de vigtigste hovedpersoner i fredsprocessen i Mellemøsten.
Det forholder sig jo sådan, hr. formand, at vi i Den Europæiske Union stadig kommer med hovedparten af det økonomiske bidrag, ligesom det er tilfældet med den samlede udviklingshjælp til resten af verden - og som kun er meget lidt synlig eller slet ikke - og i virkeligheden er vi ved at begrænse os til at spille den ærefulde rolle som betaler af regningen for de store samtidsdramaer.
Men hvis vi på det politiske felt er en dværg, så er vi på det økonomiske felt, når vi optræder samlet, den førende handelsmæssige, finansielle og industrielle magt på jorden. Og denne lederrolle vil - som andre talere, som har talt før mig, er kommet ind på - sandsynligvis blive forstærket efter de fordele, som Den Monetære Union vil bidrage med. Og jeg mener, at det er på basis af dette forhold, vores økonomiske magt, at forholdet med USA skal ses. Det skal sættes i et globalt perspektiv og fastsætte et nyt panorama for de målsætninger, man strides om, på basis af de forskellige former, hvorunder truslerne fremkommer i dag. Disse målsætninger er perfekt afgrænset i ordførernes betænkning, sådan som det fremgår af deres arbejder, og jeg er enig med ordførerne i, at de nævnte målsætninger faktisk er en smule vage. Jeg mener, at Den Europæiske Union nu skal holde op med at udøve et rent erklæringsdiplomati.
Og det er på dette punkt i konkretiseringen, at jeg gerne vil henvise til et af de mest afslørende tilfælde: Det med Helms-Burton loven. Med den allerstørste venlighed og altid i en ånd af det mest broderlige venskab - sådan som det skal være mellem loyale partnere - har USA været ubønhørlige i bananpanelet og ubønhørlige i hormonpanelet. Lad os ikke være naive, og lad os handle med samme beslutsomhed som dem, for det eneste sprog, de forstår, når det drejer sig om handelsmæssige emner, er desværre at benytte sig af alle de mulige legale smuthuller, der eksisterer. Som eksempler kan nævnes nogle fusioner og koncentrationer - som i dette øjeblik er ved at blive kontrolleret af Kommissionens DG IV - adfærdskodekserne for de elektroniske reservationssystemer i tilfældet med American Airlines, eller den nylige strid mellem et betydningsfuldt firma i Den Europæiske Union inden for energisektoren og den amerikanske gigant Arko. Venner og partnere ja, hr. formand, men nu er tiden kommet til at forsvare vores interesse ligeså håndfast som dem.

Cassidy
Hr. formand, denne forhandling kommer i rette tid, for det er sidst på denne uge, at den amerikanske kongres kommer til Europa til vores halvårlige møde, og jeg er sikker på, at et par gode beslutninger vil kunne hjælpe amerikanerne med at få et indtryk af vores følelser. Skønt jeg håber, at de ikke vil bide for meget mærke i nogle temmelig voldsomme bemærkninger, der hidtil er fremsat af deltagerne i denne forhandling.
Jeg tror imidlertid, at amerikanerne vil tage os knapt så alvorligt, hvis de nøje gennemlæser Souchet-betænkningen, specielt stk. 10, 11 og 14, hvor der henvises til en lovgivning, som jeg ikke tidligere har hørt omtalt som d'AmatoKennedy-loven. Jeg vil bede ordføreren om at foretage en mundtlig overenskomst i morgen i forbindelse med afstemningen, da amerikanerne ellers kan tro, at der er tale om en eller anden form for moderne samliv mellem demokrater i den ene side af Repræsentanternes Hus og Kongressen og republikanerne i den anden side.
Selvfølgelig er samliv ikke helt ukendt her i Europa-Parlamentet. Når der tidligere blev refereret til amerikanernes fjendtlighed over for Den Europæiske Union, så forventede jeg ikke at høre helt så megen fjendtlighed over for USA fra medlemmerne af Europa-Parlamentet, specielt fra hr. Antony, der sidder bag mig, og fru Ainardi, der sidder over for mig. Jeg spørger mig selv, om det er en form for cohabitation à la française.
Specielt fru Mann har med rette gjort opmærksom på de farer, der udspringer af dette forhold. Det er protektionisme, og den udøves af begge parter, hvilket står klart for enhver, der ser på de rapporter, som hvert år udarbejdes af det europæiske kontor i Washington og USA's handelsforhandler om europæiske handelshindringer.
Det mærkelige ved disse handelshindringer er, at parterne ofte klager om de samme ting, f.eks. vin. Amerikanerne klager over, at vi ikke vil lade californisk champagne, californisk rødvin eller californisk sherry cirkulere frit i Den Europæiske Union - med rette vil De måske sige, fordi der er tale om særlige navne, som vi alle sætter stor pris på. Men hvis man så læser Europa-Kommissionens opgørelse over handelshindringer, så står der: Ved du, at amerikanerne er så uforskammede at fremstille californisk champagne, californisk rødvin og så videre? Det viser bare med andre ord, at begge parter er skyldige i protektionisme. Jeg håber, at der bliver en fornuftig afslutning på vores forhandling. Forholdet er meget vigtigt for begge parter, men jeg vil gerne anmode om en lidt mindre arrogant holdning fra »os europæere« over for »de amerikanere«.

Elles
Hr. formand, ligesom de øvrige talere vil jeg gerne lykønske begge ordførerne, der har udarbejdet glimrende dokumenter som oplæg til denne forhandling. I mine kommentarer vil jeg først se på debattens historiske perspektiv. Vi har to parallelle linjer for vores forhold til USA i dag. Den første - NATO-forholdet - bygger på politisk sikkerhed og har den højeste profil. Her er der fortsat amerikansk dominans, og nu hvor vi nærmer os NATO's 50-års fødselsdag, er der fortsat betydelige problemer, f.eks. vores håndtering af Bosnien, forholdet til Rusland, udvidelsen af NATO og våbenhandler. Det er alt sammen vanskelige spørgsmål.
Det er interessant, at en stor del af Souchet-betænkningen handler om økonomiske spørgsmål, og skønt NATO omhandles i begrundelsen, står der intet om vores fremtidige holdning hertil. Mann-betænkningen omhandler i højere grad partnerskabsfilosofien samt politiske og økonomiske spørgsmål, hvor Den Europæiske Union har kapacitet til at handle, og hvor vi er i færd med at bygge en bro på tværs af Atlanten for det 21. århundrede. Det kommer ikke som nogen overraskelse, at de involverede i denne debat er mere optimistiske end de involverede i NATO-forhandlingerne.
For det andet, hvad er chancerne for en vellykket transatlantisk agenda? Jeg vil mene, at de er meget store. Det drejer sig om spørgsmål, der påvirker de politiske og økonomiske samfund på begge sider, om argumenterne for internationalisering og om fælles interesser. Den transatlantiske erhvervsdialog bevæger sig hen imod tanken om det nye transatlantiske marked. Sammendraget fra Gruppen på Højt Plan på det europæisk-amerikanske topmøde den 5. december er så fuldt af prioriteter og idéer, at jeg vil blive overrasket, hvis administrationerne kan gøre så store fremskridt i løbet af seks måneder. Der er bemærkninger om Ukraine, klimaændringer, elektronisk handel og juridisk samarbejde. Det skal gøres alt sammen, og ingen ved hvordan. Som det tidligere er blevet nævnt, så skal vi senere forhandle om den monetære dialog for at forsøge at opnå ny konsensus mellem den hjemlige og den internationale pengepolitik på begge sider af Atlanten.
Til sidst, hvad gør vi herefter? Både ØMU'en og udvidelsen af EU og NATO vil bringe en ny dimension ind i de transatlantiske forhold. I tiden efter den kolde krig har der været en klar og voksende sammenkobling mellem de økonomiske, politiske og sikkerhedsmæssige aspekter og politisk planlægning. NATO og EU er derfor dømt til at indgå i en dialog, skønt de - som en amerikansk ambassadør udtrykte det - bor i samme by, men på forskellige planeter.
Vi må have et effektivt transatlantisk partnerskab i det 21. århundrede baseret på sammenhængende institutionelle rammer med større parlamentarisk samarbejde og det nye transatlantiske marked. Ironisk nok, så vil det transatlantiske forhold i det 21. århundrede blive stærkere, jo mere EU er i stand til at påtage sig sit ansvar.

Konrad
Hr. formand, mine damer og herrer, med vendepunktet i den internationale politik i 1989/90 gik gamle koordinater i den internationale politik til grunde. På den kolde krigs tid gjaldt det management af status quo, nu gælder det om at beherske forandringen. Alle områder af det transatlantiske samarbejde er også ramt af forandringens dynamik. Det er derfor godt og rigtigt, at vi i dag i Europa-Parlamentet drøfter forbindelsen mellem Europa og USA. Der er centrale spørgsmål f.eks. i forbindelse med det sikkerhedspolitiske samarbejde eller den internationale økonomi og udenrigshandelen.
En selvstændig rolle til Europa i sikkerhedspolitikken er ønskværdig og nødvendig. Men intetsteds er det i de sidste år blevet mere tydeligt end på Balkan, hvor stor betydning USA's medvirken har. Det bliver også nødvendigt, at USA spiller en aktiv rolle i løsningen af den græsk-tyrkiske konflikt og i spørgsmålet om Cypern. En mere effektiv fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik fra EU-staternes side ville for øvrigt også være vigtig her af hensyn til en styrkelse af de transatlantiske forbindelser.
Interessen i åbne markeder og en fri verdenshandel forbinder fortsat os europæere med USA. Vi bør som udgangspunkt have, at verden kun kan nå frem til økonomisk vækst og velstand, hvis vi ikke falder tilbage til gamle former for protektionisme og bygger skotter op imellem os, men tager konkurrencen op og lader nationaløkonomierne udvikle sig på åbne konkurrencemarkeder. Med et blik på dagens debat og en del af debatindlæggene konstaterer jeg, at Colbert ingen fremtid har og ingen fremtid får. Vores svaghed er ofte Europas utilstrækkelige konkurrenceevne.
Det kulturelle, åndelige og religiøse slægtskab forbinder USA og Europa hen over alle økonomiske og politiske spændinger. Vi skal for fremtiden være mere opmærksomme på disse fælles rødder. De kan sikre sammenholdet også og netop i fremtiden.
Det er ikke interessemodsætningerne, men det, vi er fælles om, der er grundlag for det europæisk-atlantiske fællesskab. Hvis den vestlige verdens samfund, og jeg mener hele den vestlige verden, for fremtiden ikke støtter hinanden med deres forskelligartede erfaringer og i fællesskab tager fat på omstruktureringen af verdensøkonomien og de politiske forhold i verden, vil vi komme til at spilde umådelige politiske, økonomiske, sociale og kulturelle kræfter.

Rübig
Hr. formand, kære kolleger, vi står for øjeblikket over for en enorm krise i ASEAN-staterne, som sikkert vil få internationale konsekvenser. For mig rejser sig det spørgsmål: Hvorledes kan Den Europæiske Union og USA i dette tilfælde gribe ind så hurtigt som muligt? Jeg mener, det gælder om i fællesskab at udarbejde instrumenter, der kan stabilisere situationen dér. Vi kunne måske bistå med konvergenskriterier, benchmarking og best practice så hurtigt som muligt. Hvis vi ikke griber ind hurtigt, tror jeg, at det også kan blive farligt for os.
Det andet punkt, der berører mig særligt i forbindelserne mellem Europa og USA, er, at Østrig har stillet en meget værdifuld kunstsamling, som tilhører en fond, til USA's rådighed. Nu er to billeder fra denne samling ensidigt blevet beslaglagt, og jeg kan helt ærligt ikke forestille mig, at man, når en samling, som tilhører en fond, stilles til rådighed, så som tak beslaglægger de to betydeligste billeder.

Bangemann
Hr. formand, når jeg på Kommissionens vegne og samtidig på Sir Leons vegne takker de to ordførere, anmoder jeg om forståelse for, at Sir Leon ikke kan være til stede her i dag, fordi han har travlt andetsteds på grund af topmødet med Japan. Han har anmodet mig om her at redegøre for Kommissionens og for hans egne tanker.
Det gør jeg gerne, men jeg vil først redegøre for det indtryk, jeg har fået af debatten. Der er forskellige spørgsmål, som vi i første omgang bør klare internt, i en europæisk drøftelse, før vi bringer holdninger og standpunkter ind i drøftelsen med de amerikanske partnere. For det første har jeg på fornemmelsen, at der er forskel - det gjorde Alan Donnelly meget klart opmærksom på - på omfanget og intensiteten af drøftelserne mellem de udøvende organer på den ene side og de parlamentariske forsamlinger på den anden side. Det er helt entydigt, at de i Kommissionen og i det amerikanske regerings- og forvaltningsapparat, som ikke kun er til stede under handelsdrøftelserne, men også under de bredere anlagte politiske drøftelser helt åbenbart har et andet indtryk end det, nogle af Europa-Parlamentets medlemmer i dag har fremlagt - ikke alle. Jeg vil bestemt ikke sige, at denne debat har givet et ensartet billede, men jeg har alligevel - først og fremmest på grundlag af min erfaring med den transatlantiske business dialogue - på fornemmelsen, at en del af dem, der har talt her i dag, har gjort det uden at tage tilstrækkeligt hensyn til, hvad der ret beset allerede er opnået af forståelse i disse stadige samtaler og drøftelser mellem de udøvende organer.
Jeg tager Helms Burton-D'Amato som eksempel. Holder man sig for øje, hvad vores debatter i den transatlantiske busines dialogue netop også med repræsentanter fra USA's udøvende organer har ført til, forekommer det mig snarere at være Kongressens problem end et problem for USA's udøvende organer. Jeg siger det meget forsigtigt, fordi man naturligvis ikke kan hænge nogen ud på grundlag af samtaler, som af og til heller ikke absolut er bestemt for offentligheden, men deri ligger der et problem. Det betyder, at jeg kun kan støtte, hvad navnlig fru Mann har krævet, nemlig øget parlamentarisk deltagelse i denne dialog. Det kan kun gavne!
Jeg husker den tid - det er ganske vist allerede længe siden - da vi knyttede de første kontakter mellem EuropaParlamentet og Repræsentanternes Hus. Jeg husker stadig - dengang blev vi indbudt af talsmanden for Repræsentanternes Hus. Vi sagde ja tak til indbydelsen og meddelte naturligvis talsmanden for Repræsentanternes Hus, at vi i Europa-Parlamentet også havde en kommunistisk gruppeformand, Guido Fanti, en overbevist europæer og et meget betydningsfuldt medlem af Europa-Parlamentet. Det voldte os mange vanskeligheder at forklare Repræsentanternes Hus, at der i delegationen af gruppeformænd i Europa-Parlamentet naturligvis også var en kommunist. Det kunne man slet ikke forestille sig, end ikke de progressive medlemmer af Repræsentanternes Hus! Men de accepterede det dog, da jeg sagde til Tom Fowley, den daværende talsmand, at mellem mig, formanden for Den Liberale Gruppe, og Guido Fanti var der kun én politisk forskel, nemlig at Guido Fanti gik langt mere ivrigt ind for NATO end jeg. Det vil sige, at det åbenbart gælder om at etablere en kontakt mellem parlamentsmedlemmerne på begge sider for at fjerne sådanne misforståelser.
Kommissionen bestræber sig altid på at opretholde Den Europæiske Unions holdninger og forsvare dem dér, hvor det helt sikkert er vores ret og tillige vores pligt. Vi har således f.eks. aldrig anerkendt princippet om ekstraterritorialitet. Og også nu forbeholder vi os naturligvis den mulighed, at vi henvender os til WTO's paneler, dersom det skulle blive nødvendigt, dersom der kommer en eller anden aktion mod europæiske firmaer, som ikke er forenelige med de multilaterale forpligtelser.
Her kommer jeg til punkt to, som jeg bed mærke i under debatten. Man kan og skal gå ind for multilateralitet, for det er den enste mulighed for at regulere globale økonomiske og politiske forbindelser således, at ingen på utilbørlig vis kan udøve dominans. Men kræver man det, skal man anlægge samme målestok over for sig selv. Det betyder, at det i samme åndedrag at sige, at amerikanere hælder til unilateralisme, men ikke samtidig erkende, at vi også kan have uret i spørgsmål om landbrugspolitik - bananer f.eks. ikke forekommer mig at rime. Vi kan ikke forlange begge dele. Vi kan ikke sige: Amerikanerne skal bøje sig for multilaterale forpligtelser. Men hvis sådanne forpligtelser falder ud til vores disfavør, så fører vi ophøjede forbruger- og sundheds- og andre synspunkter i marken og unddrager os forpligtelserne. Det går heller ikke. Det ville i betydelig grad underminere vores troværdighed i disse spørgsmål.
Jeg indrømmer, at jeg fra starten i bananspørgsmålet har været af den mening, at det, vi lavede der - det er en personlig bemærkning, jeg kan ikke binde Kommissionen - i allerhøjeste grad var ufornuftigt, fordi det jo ikke engang blev til fordel for vores egen bananproduktion, men det vil jeg slet ikke debattere nu. Jeg vil blot gøre opmærksom på, at den, der går ind for multilateralitet som princip, så er nødt til også at lade det gælde, når det går ham imod, hvis afgørelsen i en sag ikke falder således ud, som han måske ønsker.
En tredje vigtig bemærkning synes mig at være, at vi i forhold til hinanden har langt mere at indhente af gensidig forståelse, end nogle tror. Det gælder for begge sider. Det ville måske være ganske interessant - og fru Mann stillede en række meget interessante forslag herom - om man engang kunne overveje, hvorledes det kan lade sig gøre. Hr. Martinez gav endnu en gang udtryk for sine tanker om den tilbagestående amerikanske kultur i sammenligning med de kulturelle manifestationer på højt niveau, vi har hos os i Europa. Det er - tillad mig at sige det ligeud - en fordom, en tanke, der absolut ikke er rigtig, når man ser på, hvad der frembringes af kulturelle værdier netop også i USA og for en dels vedkommende med europæisk medvirken, og når man af og til ser på, hvad der er af kultur hos os. Det gælder for øvrigt også den demokratiske kultur. Jeg husker klart, hvor længe det varede, inden vi i Europa-Parlamentet - i Europa generelt - fik udviklet en fælles indstilling til dødsstraf. Jeg har været imod dødsstraf hele mit liv. Hele mit politiske liv har i høj grad været præget af min kamp mod dødsstraf.
Jeg husker udmærket, hvorledes vi dengang i Europa-Parlamentet førte forbitrede debatter med medlemmer fra medlemslande, som om sig selv kunne hævde, at de befandt sig og stadig befinder sig på et absolut højt demokratisk og kulturelt niveau, og som dengang i ramme alvor påstod, at dødsstraffen ikke kun var forenelig med dette niveau, men endog var udtryk for dette niveau! Det vil sige, at vi af og til bliver nødt til at overveje, om det ikke er på sin plads at give andre den samme tid til at gennemgå udviklinger, som vi selv brugte.
En fjerde bemærkning giver De mig nok også lov til. Vi bør ikke begå den fejl, som Freud så udmærket har beskrevet, at vi udnytter vores egne svagheder til en anklage mod andre. Det vedrører f.eks. forsvarspolitikken, sikkerhedspolitikken og Den Europæiske Unions tilstedeværelse i forsøg på at løse internationale problemer på fredelig vis. Når vi selv med rette beklager, at USA er til stede i forbindelse med en del europæiske problemer, hvor det ret beset var os, der burde være til stede, så hænger det af og til sammen med, at vi ikke selv kan få denne tilstedeværelse bragt i stand. Vi kan i nogle tilfælde ikke - af rent politiske grunde, som jeg slet ikke vil kritisere her, jeg ser blot på resultatet - f.eks. med en militær indsats bringe en konflikt til ophør, som ikke kan bringes til ophør på anden måde.
Derfor vil jeg anmode om, at vi heller ikke begår den fejl at bortlede opmærksomheden fra vores svage sider, ved at vi kritiserer nogen, fordi han påtager sig byrder, vi ikke selv vil påtage os. Men ser man bort fra disse bemærkninger eller betragter dem som indledning, kan vi notere en hel række nye positive elementer. Det er ikke således, at Den Europæiske Unions relationer til USA er af en sådan art, at de giver anledning til betænkelighed. Vi har nået meget. Alan Donnelly og fru Mann har gjort det klart, jeg støtter det blot. Ser man på, hvad vi reelt har fået igennem af vores egne holdninger under disse drøftelser, og at vi absolut ikke har givet efter, er det tillige forkert at hævde, at vi gik i knæ, fordi en eller anden i USA med sin større magt, med det, han som øverste verdensmagt har til rådighed, skulle have tvunget os til det.
Dertil hører også Boeing-McDonnell/Douglas-sagen. Jeg forstår ikke, at denne kritik blev fremsat igen. Dertil hører på ingen måde spørgsmålet om fusionen mellem American Airways og British Airways. Det har vi til dato ikke godkendt. Eller tag OECD-enigheden om støtte til skibsbygning: Vi gennemførte det sammen med det amerikanske regerings- og forvaltningsapparat. Det er igen et eksempel på, at problemet ligger i Kongressen, i den demokratiske repræsentantion og ikke i det amerikanske regerings- og forvaltningsapparat. Vi aftalte det i fællesskab, sammen, og det er ikke muligt at ratificere dette spørgsmål i Kongressen, hvilket imidlertid ikke har fået os til at opgive vores holdning. Tværtimod, vi har indledt en ny politik på dette område, for os ud fra det klare synspunkt, at det hidtil ikke har været muligt at ratificere dette spørgsmål i USA.
Den påstand, at europæerne altid har tabt dér, hvor vi ikke har kunnet blive enige, forekommer mig ikke at være rigtig. Nu kan man ud af betænkningerne tage en række fornuftige overvejelser, og vi er gerne rede til at støtte det, navnlig i spørgsmålet om parlamentarikeres deltagelse i aktiviteterne. Det, fru Mann og Alan Donnelly sagde i deres indlæg, finder jeg uhyre positivt. Det må være muligt - det er for øvrigt et generelt problem i globaliseringsprocessen - at parlamenter og deres medlemmer i øget grad involveres i udarbejdelsen af og beslutningstagningen vedrørende sådanne aftaler.
Lykkes det os ikke, vil vi se - og det er ikke kun et problem med USA, det vil med globaliseringen optræde generelt - at der er mange mennesker i regeringerne, i forvaltningene og i de internationale organisationer - WTO, ITU og hvad der eller findes på dette område - som går i spidsen, som vil gå i spidsen og også kommer til det, men som så bremses af parlamentarikere med det berettigede spørgsmål, hvad med den demokratiske kontrol, hvad med borgernes medbestemmelse, som kun kan sikres gennem parlamentarisk medvirken? Det skal vi undgå. Det betyder, at det gælder om - og jeg tror, at Sir Leon og hele Kommissionen er mere end rede dertil - at udvikle en procedure, hvor vi ikke falder fra hinanden i dem, som i kraft af deres udøvende beføjelse går fremad og har et helt andet syn på problemerne, og i parlamentarikere, som med rette beklager, at deres muligheder for kontrol og medvirken udhules, og som så har en tilbøjelighed til at reagere emotionelt. Det forekommer mig også at være et meget vigtigt problem, og Kommissionen er mere end rede til at drøfte dette problem i en meget positiv ånd.
Jeg vil gerne sige tak for de to betænkninger. De er positive, og de indeholder aktive tiltag og talrige henstillinger, som vi agter at tage op. Vi har nogle stærke sider. Det er forkert at tro, at Den Europæiske Union skulle stå i en svag position, og man skal endvidere huske, at i denne globaliseringsproces, særlig på baggrund af bortfaldet af modsætningen vest-øst, vil den militære magt ikke længere komme til at spille den afgørende rolle, det vil økonomiske spørgsmål, kulturelle spørgsmål og spørgsmål om åbenhed over for samarbejde med andre komme til. Det vil blive det egentlige bidrag, som Den Europæiske Union udmærket kan indbringe i den globale drøftelse. Det skal være vores stærke side! Hvis vi besinder os på det, behøver vi ikke at handle ud fra et mindreværdskompleks, men kan handle med den ro, som er en forudsætning for positive resultater.

Donnelly, Alan
Hr. formand, jeg vil blot ganske kort sige, at jeg er klar over, at hr. Bangemann ikke kunne give et klart svar på min forespørgsel vedrørende det transatlantiske topmøde.
Jeg vil bede ham om i det mindste at tage idéen med tilbage og diskutere den med formanden for Kommissionen og Rådet, for jeg ser det som en måde til at få udryddet nogle af misforståelserne på begge sider af Atlanten i begge lovgivende forsamlinger.

Bangemann
Som hr. Donnelly erkendte, så kan jeg ikke på nuværende tidspunkt udtale mig på vegne af hele Kommissionen. Jeg er imidlertid overbevist om, at han har berørt et aktuelt problem, der skal løses her og nu, og som tidligere nævnt, så tvivler jeg ikke på, at Kommissionen og formanden vil være langt mere åbne over for dette spørgsmål end tidligere. Jeg vil viderebringe beskeden til Kommissionen, og Sir Leon Brittan vil vende tilbage med et svar.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Levnedsmidler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om betænkning af Lannoye (A4-0401/97) for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Kommissionens forslag om forenkling af visse vertikale direktiver på levnedsmiddelområdet.

Lannoye
Hr. formand, vi skal forhandle om morgenmadsprodukter på et uegnet klokkeslæt, men jeg tror, at vi alle er interesserede i kvaliteten af disse produkter, og at vi vil holde en debat, der også er præget af kvalitet.
Jeg minder om, at da Kommissionen fremlagde sine fem ændringsforslag, var dens mål at modernisere to direktiver, som stammer fra 70'erne, og det ud fra følgende princip: At fastlægge de eneste væsentlige krav, som er nødvendige for at sikre den frie bevægelighed af de omhandlede produkter, i dette tilfælde sukker, honning, frugtsaft, marmelade, frugtgelé og konserveret helt eller delvis inddampet mælk. Dette er bestemt et prisværdigt mål, for så vidt som forbrugernes interesser bliver taget ordentligt i betragtning.
Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse er af den opfattelse, at det er nødvendigt med nogle væsentlige forbedringer af Kommissionens forslag. Vi går i den forbindelse ud fra to principper: Dels skal man indføre en effektiv forbedring af produkternes kvalitet, og dels har forbrugernes ret til at få en korrekt information, det vil sige, at man skal undgå enhver uklarhed med hensyn til produkternes betegnelse, og at man skal indføre en tydelig mærkning.
Jeg vil sætte fingeren på nogle af teksternes mangler og svagheder, som har givet anledning til nogle ændringsforslag, der i stor udstrækning er blevet godkendt af udvalgets medlemmer, mens betænkningen i sin helhed er blevet enstemmigt vedtaget.
Den første bemærkning drejer sig om informationen. Ligesom det var tilfældet med chokoladen, så står vi med hensyn til frugtsaft og konserveret mælk over for nogle forskellige nationale lovgivninger, navnlig hvad angår den mulige tilsætning af vitaminer. Eftersom disse lovgivninger er forskellige - og eftersom de ifølge Kommissionens forslag skal blive ved med at være det - så vil forbrugerne i hver medlemsstat potentielt kunne stå over for to typer produkter, der afviger let fra hinanden, men som er mærket på samme måde, eller som i hvert fald hedder det samme. Vi mener, at det er uacceptabelt, og at man bør ændre betegnelsen en smule, idet man tilføjer adjektivet "vitaminberiget«, når dette er tilfældet.
Den anden bemærkning drejer sig om kvaliteten af produkterne. Der er en række mangler i teksterne, navnlig med hensyn til sukker. Man må tage højde for den tekniske udvikling, der gør det muligt at mindske residualindholdet af svovldioxid, som er et element, der absolut ikke er ønskeligt i sukker. Man kan således sætte indholdet ned fra 15 til 10 mikrogram pr. kilo, hvilket fabrikanterne i øvrigt bekræfter. Denne anden bemærkning angår også frugtsaft. Som De ved, kan denne enten være fremstillet uden brug af koncentrat eller ved, at der tilsættes vand til et koncentrat. I sidstnævnte tilfælde er det vigtigt, at man klart kodificerer kvaliteten af det vand, som man tilsætter for at få det endelige produkt, det vil sige "frugtsaft fremstillet af koncentrat«. Dette er ikke er tilfældet i forslaget. Et ændringsforslag fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse tager sigte på at afhjælpe denne mangel. Med hensyn til muligheden for at tilsætte sukker til frugtsaft kan man i øvrigt undre sig over, at der ikke angives nogen grænseværdi i forslaget. Derfor foreslår Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse at fastsætte en grænseværdi, som helt enkelt går ud på ikke at overstige det sukkerindhold, der forekommer naturligt i frugtsaft.
Endelig vil jeg fremhæve et mere væsentligt punkt, for det drejer sig her om en debat, der allerede har optaget sindene i dette Parlament flere gange, nemlig honningspørgsmålet. I januar 1995 fremsatte fru Lulling i sin betænkning om kvaliteten af honning og det store problem med importeret honning en række krav, der blev enstemmigt vedtaget af Parlamentet. Jeg minder om, at halvdelen af den honning, der indtages i Europa, er importeret honning, der således kommer fra lande uden for Den Europæiske Union, og hvis kvalitet absolut ikke er garanteret.
Vi mener derfor, at det for den importerede honnings vedkommende er nødvendigt med en mærkningsforpligtelse, og at mærkning ikke blot skal være en mulighed, som man giver medlemsstaterne. I den forbindelse har vi derfor indgivet et ændringsforslag, hvoraf det fremgår, at oprindelseslandet skal være anført. Vi mener i øvrigt, at det er på tide at fastlægge en ordentlig analysemetode for honning, da man stadig ikke har en sådan. Endelig mener vi også, at man bør afskaffe det lidt for fornemme udtryk "bagerhonning«, når det drejer sig om et produkt, som faktisk er denatureret honning, og som det ville være mere relevant at kalde for "industrihonning«. Dette var de vigtigste ændringsforslag.
Jeg vil gerne stille kommissæren to spørgsmål. For det første, hvad mener han om de ændringsforslag, som jeg anser for at være de væsentligste, nemlig ændringsforslag 19 og 28 om honning og ændringsforslag 42 om frugtsaft? For det andet, hvad er hans holdning til det foreslåede juridiske grundlag, når han tager i betragtning, at flere af vores kolleger fra PPE har indgivet nogle ændringsforslag med det formål at ændre grundlaget, idet man går over til artikel 100 A? Personligt er jeg tilfreds med denne ændring, men alle de oplysninger, som vi har fået indtil nu, tyder på, at denne ændring møder meget stor modstand hos Kommissionen.

De Coene
Hr. formand, kære kolleger, først og fremmest vil jeg give ordføreren en kompliment for hans, ja, hvad skal jeg kalde det, femdobbelte betænkning, og jeg vil ønske kommissæren godt nytår. Vi ville gerne have ønsket ham glædelig jul i anledning af chokoladeforhandlingen, men dengang var vi ikke så heldige at mødes med ham. Med nogen forsinkelse, godt nytår.
Ordføreren har egentlig belyst de vigtigste ændringsforslag meget grundigt. Jeg vil også gerne stille et spørgsmål til kommissæren i forbindelse med retsgrundlaget. Vi var i vores gruppe lidt forundrede, fru Schleicher, over, at disse ændringsforslag er kommet i forbindelse med behandlingen i plenarforsamlingen. Men vær bare rolig: Vi er naturligvis ikke på forhånd imod disse ændringsforslag, men vi har alligevel et spørgsmål, for denne sag er behandlet grundigt af Retsudvalget og af Parlamentets juridiske tjeneste. Begge er nået til den konklusion, at det korrekte retsgrundlag i disse fem tilfælde, som vi i dag behandler, bør være artikel 43. Vi går enten som individuelle parlamentsmedlemmer, i parlamentsudvalget eller i Parlamentet naturligvis altid ind for en procedure, som er underkastet proceduren med fælles beslutningstagning, fordi Parlamentets rettigheder så naturligvis er meget bedre sikret, og fordi vi er af den opfattelse, at vi som den eneste demokratisk valgte institution er tættere på forbrugerne og således er bedre placeret, tror vi, til at forsvare disse forbrugeres interesser. På den anden side må vi også være lidt ærlige. Vi må sørge for, at et sådant ændringsforslag, hvis vi vil gennemtvinge det, naturligvis også er grundigt juridisk underbygget, for ellers er vi måske i gang med en paradeforestilling, og så narrer vi måske også os selv.
Jeg har indtryk af, fru Schleicher, hr. ordfører og andre kolleger, at problemet egentlig ikke er, om vi skal anvende artikel 43 eller artikel 100A. Problemet er, at artikel 43 ikke er underkastet proceduren for fælles beslutningstagning, og desværre har Amsterdam-traktaten ikke givet os nogen løsning herpå. Ikke desto mindre vil vi ikke fordømme disse ændringsforslag. Hvis vi følger Dem et stykke hen ad vejen, så vil vi gerne af kommissæren have en juridisk underbygget reaktion på ændringsforslagene fra kollegerne fra PPE-Gruppen.
Jeg har en række andre bemærkninger med hensyn til ændringsforslagene, ordføreren har meget udførligt begrundet dem alle sammen. Hvis man ser på pakken for de fem produkter, er det egentlig ændringsforslag, som alle sammen er inspireret af en overordentlig stor omsorg for forbrugerne, beskyttelse af forbrugerne og information af disse forbrugere. Parlamentet er åbenbart ikke uenigt derom. Når det drejer sig om honningprodukters oprindelse, synes vi, at det absolut skal mærkes tydeligt. Hvis der skal tilsættes vitaminer til produkter, synes vi, at det absolut skal mærkes tydeligt. Samhørigheden her i Parlamentet står i skarp kontrast til mangelen på samhørighed, når det drejer sig om chokolade. Her kan vi ikke informere forbrugerne nok. Når det drejer sig om chokolade, er Parlamentet pludselig overordentlig beskedent. Jeg vil dog blive i nytårsstemningen og slutte med at sige, at vi i landet, der flyder med mælk og honning, alle sammen er meget enige, men i det øjeblik, vi diskuterer chokolade, bliver vi pludselig noget bitre.
Hr. Graenitz vil om lidt begrunde ændringsforslagene vedrørende honning yderligere, og jeg tror i øvrigt, at vi med stor overensstemmelse og med stor enighed kan stemme for alle ændringsforslagene. De betyder fremskridt. Lad os nu håbe, at Kommissionen foruden ændringsforslagene omkring retsgrundlaget også vil kunne godkende de andre ændringsforslag.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, Lannoye-betænkningen blev vedtaget i udvalget med stort flertal, og de ændringsforslag, der er stillet, støttes af vores gruppe. Hr. De Coene, De kritiserede lidt, hvor ulogisk man af og til er. Jeg tror, det ligger i menneskets natur, at det ikke altid er logisk. Alligevel synes jeg, vi bør forsøge at bære os logisk ad. Derfor rejser der sig for mig et grundlæggende problem, som vi igen og igen - og i den sidste tid i stigende grad - står over for, nemlig problemet om retsgrundlaget.
Artikel 43 lægges normalt til grund for direktivforslag, som omhandler fremstilling og markedsføring af landbrugsprodukter, således som det også er anført i bilag II til EØF-traktaten, den vedrører altså gennemførelsen af den fælles landbrugspolitiks mål. Eller artikel 100 A, proceduren med fælles beslutningstagning. Dette retsgrundlag anvendes med henblik på indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser, der vedrører det indre markeds oprettelse og funktion, det vil sige harmonisering.
Harmoniseringsdirektiverne skal sikre de omhandlede produkters frie bevægelighed. Det kommissionsforslag, som ligger til grund for Lannoye-betænkningen, vedrører fem produkter, nemlig sukker, honning, frugtsaft, mælk og marmelade. Alle produkter er varer, der allerede er be- og forarbejdede råstoffer, som alle er landbrugsprodukter. Selv for mælkens vedkommende drejer det sig om delvis eller helt inddampet mælk.
Kommissionen har valgt artikel 43 som retsgrundlag. Vi anser artikel 100 A for at være det rigtige retsgrundlag, selvom det tidligere altid har været gjort anderledes. Men også inden for retspraksis går udviklingen videre, ikke mindst på grund af ændringen af traktaterne og desværre også på grund af aktuelle begivenheder. Som følge af BSE-krisen lovede Kommissionen, at for fremtiden skulle alle retsakter med relation til levnedsmiddelret og sundhedspolitik hvile på artikel 100 A i EØF-traktaten. Ikke mindst indeholder kommissionsforslaget om sukker, honning, frugtsaft, mælk og marmelade også bestemmelser om forbruger- og sundhedsbeskyttelse, f.eks. om mærkning, restindhold af svovldioxid i sukker, emballage, indhold af aromastoffer og vitaminer, kvaliteten af det vand, der bruges til frugtsaft, grænseværdier for nitrater, natrium, kalcium etc., det vil sige bestemmelser om mærkning af frugtsaft, mælkeprodukter og marmelade, der er vitaminberiget.
Al levnedsmiddelret i Fællesskabet afvikles i mellemtiden via artikel 100 A i EØF-traktaten. Derfor går vi varmt ind for artikel 100 A som det rigtige retsgrundlag for dette kommissionsforslag, og jeg vil gerne endnu en gang spørge Dem, hr. Bangemann, som Kommissionens repræsentant, om De vil støtte dette forslag fra Europa-Parlamentet. Ellers meddeler jeg, at jeg vil anmode om henvisning til fornyet udvalgsbehandling, hvis Kommissionen endnu ikke er så vidt. Vi står nu i praksis i processen i henhold til artikel 43, og ændres det, er der virkelig også brug for et løfte. Vi kan ikke bare lade det ske og så afvente, hvad der kommer. Det er, hvad vi har på hjerte, og jeg håber, at Kommissionen ikke kun omhyggeligt overvejer det, men på dette område måske også er konsekvent, altså logisk.

Olsson
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at gratulere Lannoye med et godt produkt. Dette med fødevarer er ikke så enkelt. I forslaget fra Kommissionen siges det, at man skal forenkle direktiverne, men enkelheden står ofte i modsætning til sikkerheden. Vi ved, at når markedet for alle varer, men især for fødevarer, vokser, vil det sige, at fødevarer transporteres stadig længere væk fra produktionsstedet. Det er jo tanken i EU og tanken om en fri markedsøkonomi, at det skal være muligt. Så sker der imidlertid også noget andet, nemlig at den direkte information, som i gamle dage var knyttet til den, som solgte fødevarer, den, som producerede fødevarer, forsvinder. I stedet køber vi noget, som vi ikke ved, hvad er, hvis der ikke står, hvad det er. Derfor tror jeg, at man skal finde en afvejning mellem enkelheden og sikkerheden, som ligger nærmere på sikkerhedsaspektet end det forslag, som Kommissionen har fremlagt. Hvis man afholder sig fra det, så risikerer man, at forbrugeren ikke får tilstrækkelig information.
Jeg vil også fremhæve noget, der står i et af ændringsforslagene, nemlig at de samme regler skal gælde uafhængigt af, om et produkt er fremstillet i eller uden for EU, ikke mindst med tanke på den foregående debat, vi havde her i salen.

Gahrton
Hr. formand, jeg har bedt om ordet for at understrege et principielt, utroligt vigtigt indslag i betænkningen om disse fødevaredirektiver, hvor ordføreren giver Kommissionen en velfortjent lektie. Det drejer sig om to punkter med principielt samme indhold, hvor Kommissionen vil fastslå, at medlemsstaterne »for at undgå at der opstår nye hindringer for de frie varebevægelser, bør afholde sig fra at vedtage bestemmelser, der er mere detaljerede«. Lannoye vil derimod give medlemsstaterne ret til at vedtage eller beholde mere detaljerede bestemmelser. Ifølge Lannoye kræves det altså ikke, at Kommissionen skal godkende sådanne strengere regler. Der kræves heller ikke en række andre begrænsninger i modsætning til det, der står i unionstraktatens artikel 100a.4, som jo i sin nye udformning ifølge Amsterdam-traktaten ved en række indskrænkninger helt har mistet sin karakter af såkaldt miljøgaranti og er krympet til en slags indskrænket dispensationsmulighed. Men i Lannoyebetænkningen formuleres altså nu noget, der begynder at ligne en miljø- og sundhedsgaranti, det vil sige en rettighed, og ikke bare en mulighed, for de enkelte medlemsstater til at gå foran, når det gælder om at skærpe det regelsæt, som tager sigte på at beskytte sundhed, miljø og forbrugernes interesser.
Jeg har villet understrege dette, da det er så vigtigt. Jeg håber, at dette vigtige princip også vil få et gennembrud i andre EU-bestemmelser. Det er ganske vist motiveret med visse fælles minimumsnormer, men at man af hensyn til den frie bevægelighed skulle forbyde medlemsstaterne at gå foran og vedtage endnu bedre bestemmelser er et udslag af EU's værste sider. Jeg håber derfor, at Parlamentet vil godkende betænkningen, og at den også vil få genklang i EU's officielle politik.

Martinez
Hr. formand, blandt disse fem vertikale direktiver vedrørende en hel række morgenmadsprodukter, som vores ordfører sagde, vil jeg gerne fremhæve det om honning, ikke blot fordi Frankrig med 25.000 tons er den største producent inden for Det Europæiske Fællesskab, eller fordi der er næsten 80.000 bistader i mit Languedoc, men også fordi man skal have smagt honning fra rosmarinhederne, honning med timian fra Larzac-højsletten, lynghonning, honning med forskelig smag, hindbærhonning eller mælkebøttehonning, honning fra Provence, fra Alpilles-området, fra Grækenland eller fra Spanien, som smager af bistædernes flytning fra et sted til et andet, for at kunne forstå, hvor meget den slags honning afviger fra den maoistiske honning, denne glukose-honning, der smager af sveden fra Gulag-slaverne eller af tårerne over folkedrabet og det store tilbageskridt.
Vi må derfor beskytte os mod den illoyale import uden toldafgifter fra Kina, Østlandene, Mexico og Canada, og mod den illoyale konkurrence fra den kunstige honning fremstillet af majs eller sirup. Vi må have en garantimærkat for "egnshonning«. Et produkt, hvis sammensætning er magisk, og som består af blomsternektar og af nektar fra asters, der er godt for helbredet. Og denne honning skal mærkes med oprindelseslandet. Hr. formand, vi må beskytte honningen, fordi den er et landbrugsprodukt og ikke et element i det indre marked, og det uanset debatten om artikel 43 eller artikel 100 A. Vi må beskytte vores biavlere ved at give dem et støttebeløb pr. bistade, et støttebeløb for kvaliteten og et støttebeløb for den tjeneste, de gør bestøvningen og samfundet.
Hr. formand, jeg håber, at vi igen vil få det flertal, som vi havde i 1995, fra biernes store parti.

Graenitz
Hr. formand, hr. kommissær, jeg har i de sidste måneder drøftet levnedsmiddellovgivning med mange mennesker fra de mest forskellige områder og medlemslande, og jeg har ikke fundet nogen, der kunne forstå, hvorfor cikorieekstrakter skal have et andet retsgrundlag i en vertikal lovgivning end marmelade, frugtsaft eller visse former for sukker. Derfor mener jeg også, at vi bliver nødt til at drøfte spørgsmålet om retsgrundlaget langt mere indgående end bare at sige: Der er tale om produkter, der er fremstillet på basis af landbrugsprodukter. Der er forarbejdning, og der er endvidere en overregional betydning, som i sidste instans også er præget af debatten om tilsætning af vitaminer, således som den er blevet ført i udvalget og således som den - efter min mening - skal føres langt mere indgående i Kommissionen.
Jeg mener ikke, vi kan tillade, at der uden en reel information af forbrugerne tilsættes vitaminer til frugtsaft eller til mælkeprodukter eller måske tillige til syltetøj og marmelade, eller at bestemmelserne derom er forskellige fra medlemsland til medlemsland, da det bestemt ikke på nogen måde har noget at gøre med regionale sædvaner eller med lokale levnedsmidler.
Angående honning vil jeg gerne have tilført debatten et par punkter mere. På den ene side er det vigtigt altid at holde sig for øje, at honning er et naturligt levnedsmiddel og at derfor ikke blot analysen skal være den samme i hele Unionen, men at vi i loven får en bemærkning om, at honning består af mere end blot forskellige former for sukker, hovedsagelig glukose og fruktose. Med de to former for sukker ville man kunne fremstille en forfalskning af honning, og så har vi ikke den honning, som biavlerne giver os fra bierne. Biavlernes arbejde skal der lægges særlig vægt på i Unionen, fordi det ikke kun drejer sig om honningproduktionen, men også om - og jeg tror, at også fru Lulling vil komme ind på spørgsmålet - at biavlerne yder en værdifuld hjælp til at bevare naturen og få avlet den frugt, vi jo så gerne vil have til frugtsaft og marmelade, fordi det ikke ville kunne lade sig gøre uden bierne.

Lulling
Hr. formand, Det Europæiske Fællesskab finansierer dyre annoncer over to sider i ugeblade, hvor der reklameres for kvalitetshonning med oprindelsesbetegnelse fra medlemsstaterne, og det sker med følgende spørgsmål: "Nyder De honning med lige så stor respekt som Sankt Ambrosius?« Den hellige Ambrosius er biavlernes skytshelgen, for han var en stor ynder af honning, som ærkebiskop begejstret for det flittige virke i bisamfundene, som han lod sig inspirere af i organisationen af de talrige klostre i sit bispedømme.
Desværre har Kommissionen i det forslag, den her har forelagt os om forenkling af direktivet om honning, ikke rettet sig efter det, som den med mange penge råder forbrugerne til i sine annoncer på glittet papir. Hr. Bangemann, sådan ser det ud: I Deres forslag savner vi den nødvendige respekt for naturproduktet honning. Jeg er miljøudvalget og dets ordfører, hr. Lannoye, taknemmelig for, at han i sin betænkning har medtaget de talrige ændringsforslag, som jeg stillede i landbrugsudvalget. Det drejer sig jo først og fremmest om, at landbrugsproduktet honning af høj kvalitet, som produceres i vores medlemsstater, beskyttes i forhold til den billige importhonning af dårligere kvalitet, hvorfor det absolut og obligatorisk skal anføres på etiketten, om produktet er fremstillet i Fællesskabet eller i et tredjeland. Desværre er der allerede i forskellige medlemsstater op til 80 % forfalsket honning på markedet, hvorfor i øvrigt filtrering af honning, som ødelægger de genetiske fingeraftryk, så den regionale oprindelse ikke mere kan fastslås, absolut skal forbydes. Vi skal ikke lytte til dem, der er lobbyister for de firmaer, der fylder honning på glas, men til biavlerne og dermed sikre, at ikke færre, men så mange flere biavlere som muligt stadig er rede til at fremstille honning af høj kvalitet trods de langt højere omkostninger. Dermed skal det naturligvis også sikres, hvilket jeg har prædiket igen og igen i mine betænkninger om situationen for biavlen i Europa, at der fortsat vil være bier nok i Den Europæiske Union til med deres bestøvning at bevare mere end 80.000 forskellige plantearter.
Men jeg vil lige have med, at jeg absolut lægger vægt på, at vores ændringsforslag accepteres. De går ud på, at ved oprindelsen er det ikke honning, der er ment, men hovedsagelig overensstemmelse med kvalitetsstandarderne. Jeg har ikke mere taletid nu og vil derfor sige resten i min stemmeforklaring.

Kronberger
Hr. formand, hver gang, vi i Europa-Parlamentet drøfter bestemmelser om levnedsmidler, rejser sig det spørgsmål, hvilke kompromiser vi skal indgå. Det gælder nok også for de nationale parlamenter. Det er mit indtryk, at vi har glemt noget, nemlig at tænke på, at menneskeheden i årtusinder har klaret sig uden kemiske tilsætningsstoffer og kosttilskud. Jeg mener, og det viser debatten her også, at vi har mistet noget, nemlig respekten for fødevarerne. Jeg tænker her især på den gentekniske manipulation, hvor vi igen og igen tror, at vi skal spille Vorherre selv.
Et andet aspekt er, at levnedsmiddelproduktionen, navnlig produktionen af levnedsmidler af høj og højeste kvalitet, er et spørgsmål om arbejdspladser, ikke kun i landbruget, men også i handelen. Det gælder især for decentralt beliggende regioner med kun få turister. Af den grund er det vigtigt, at medlemsstaterne får mulighed for gennem egne betegnelser at tage hensyn til de forskellige regioner og anvende en selvstændig højere kvalitetsstandard end den generelle europæiske, som direktivet fastsætter.
Det skal være en selvfølge, at forbrugeren entydigt kan orientere sig om alle tilsætningsstoffer samt om den geografiske oprindelse, og det skal være deklareret, så det kan kontrolleres. Det skylder vi ikke kun forbrugerne, men også de producenter, som satser på fremstilling af kvalitetsprodukter, som i sagens natur er noget dyrere end masseprodukterne.

Bangemann
Hr. formand, jeg kan bedst takke ordføreren ved at følge hans opfordring og udtale mig om de forskellige ændringsforslag, for sagen er så teknisk, at det nok ikke er godt, hvis man går ind på de filosofiske overvejelser, der også er blevet fremført under debatten.
Hvad visse former for sukker angår, skal der med ændringsforslag 1 og 4 på ny indføres bestemmelser om udbuddet af færdigpakkede varer. Disse forslag kan vi ikke acceptere af samme grund som den, der fik os til at forkaste dem under drøftelsen af forslaget om kaffe og cikorieekstrakter. For kort tid siden beskæftigede De Dem i forligsproceduren med direktivet om angivelse af pris pr. måleenhed. Dette direktiv kan også anvendes på sukker, så bestemmelser om udbuddet af færdigpakkede varer ikke mere er nødvendige, da forbrugeren jo får prisen oplyst pr. måleenhed.
Ved hjælp af ændringsforslag 7 og 8 skal restindholdet af svovldioxid i tørstoffet af visse former for sukker sættes ned fra 15 mg/kg til 10 mg/kg. Her er der sat institutionelle grænser for os, idet den af Kommissionen foreslåede værdi på 15 mg er i overensstemmelse med den værdi, der er fastsat i det generelle direktiv om tilsætningsstoffer, der bygger på artikel 100 A og altså er kommet i stand ved fælles beslutningstagning. Fru Schleicher husker det sikkert, og da hun selv har stemt for forslaget, vil hun sikkert nu hilse min redegørelse med begejstring.
Hvad angår ændringsforslag 10 om de metoder, der anvendes til analyse af sukker, er vi enig med Dem i, at de nuværende analysemetoder, der er fra 1969, er forældede og at der må findes en løsning, der tager hensyn til de nye metoder.
Nu kommer vi til forslaget om honning. Det, fru Lulling sagde, ville bestemt fylde hr. Aigner, som hun sandsynligvis kan huske, med stor tilfredshed. Deraf ser man, at der er kontinuitet i den parlamentariske repræsentation af de vigtigste interesser. Det, hr. Aigner i årevis fastholdt, har fru Lulling fremlagt endnu en gang.
(Tilråb fra fru Lulling) Ja, det gjorde indtryk, hvad hun sagde. Men jeg er nødt til at sige til Dem, at forslaget om honning hovedsagelig drejer sig om at fastsætte bestemmelser for markedsføring og mærkning af disse produkter. Målet er ikke at fastsætte bestemmelser om forhold, som vedrører produktets kvalitet, eller at træffe foranstaltninger om støtte til biavlerne. Det er en helt anden problematik, og den skal behandles i anden sammenhæng.
Flere af de foreslåede ændringer er enten af meget teknisk eller af redaktionel art. Det vil jeg ikke komme ind på. Med ændringsforslag 19 tages imidlertid et grundlæggende spørgsmål op, som også fru Lulling fremlagde endnu en gang. Det vedrører den obligatoriske angivelse af honningens oprindelsesland uanset, om produktet er fremstillet i Fællesskabet eller i et tredjeland.
Dette ændringsforslag kan til dels accepteres principielt. Honningens oprindelsesland kan være en nyttig oplysning for forbrugeren. Men obligatorisk angivelse af oprindelseslandet for honning, der kommer fra Fællesskabet, er ikke tilladt i henhold til Domstolens retspraksis. Vi er naturligvis her nødt til at rette os efter, hvad Domstolen har sagt, da vi er et retssamfund, og det vil hr. Martinez sikkert ikke betvivle. For øvrigt går jeg ind for, at honning fra departementet Les Deux-Sèvres omsider får en korrekt oprindelsesbetegnelse, for det er den reneste honning, der overhovedet fås. Jeg håber, at hr. Martinez ved, hvor Deux-Sèvres ligger.
Allerede i direktivet fra 1976 blev der netop af den grund ikke indført bestemmelser om denne angivelse. Hvad angår angivelse af oprindelseslandet for honning fra tredjelande, kan Kommissionen gå ind for, at den tilføjes. Det kan vi gøre. Vi bliver naturligvis nødt til at gøre det sådan, at vi ikke kommer i konflikt med internationale forpligtelser, men det er muligt.
Så går vi over til marmeladerne - ændringsforslag 55 om mærkning af marmelader, som er fremstillet af frugter, der er behandlet med svovl. Denne oplysning kan være nyttig for forbrugeren. Derfor kan vi acceptere ændringsforslaget i lighed med 53, 64, 65, 67 og 68, men derimod ikke 62.
Så kommer vi til det virkelig vigtige spørgsmål om retsgrundlaget. Jeg har stor forståelse for Parlamentets holdning. Fru Schleicher gjorde endnu en gang opmærksom på kommissionsformandens principielle erklæring. Overalt, hvor vi ret beset skal overbevise offentligheden, er Parlamentets medvirken en selvfølge og tillige en fornuftig og rigtig metode. Men her står vi ikke frit. Jeg står ikke frit. Jeg har som sagt stor forståelse derfor. Men den samlede Kommission har efter at have drøftet dette spørgsmål valgt artikel 43 som retsgrundlag, og det er ikke uden grund.
Jeg henviser til Parlamentets Udvalg om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Jeg ved ikke, om De har tillid til det, fru Schleicher, men nok mere end til Kommissionen. Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har korrekt henvist til Domstolens retspraksis - og den er heller ikke sat ud af kraft af Amsterdamtraktaten - hvoraf det helt klart fremgår, at når det drejer sig om landbrugsprodukter fra bilag II i traktaten og når det drejer sig om markedsføringsforhold, skal artikel 43 anvendes.
Det har hele tiden været Domstolens retspraksis, og derfor har Kommissionen valgt denne juridiske bestemmelse, dette retsgrundlag. Det står naturligvis Parlamentet frit for, hvis det mener, at dette spørgsmål er så vigtigt, at henvise sagen til fornyet udvalgsbehandling. Men så må jeg gøre Dem opmærksom på, fru Schleicher, at dermed løser De ikke problemet, tværtimod! Alle de forbedringer, vi har foreslået, vil så ikke blive gennemført. Men det er så det ansvar, De selv må påtage Dem. Jeg kan desværre ikke fritage Dem for dette ansvar.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B4-0001/98).
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 44.
Spørgsmål nr. 45 af Clive Needle (H-0988/97):
Om: Støtte til HIV/AIDS-terapi i udviklingslandene
Kan Kommissionen gøre rede for sin holdning til det forslag, som sundhedsministeren fra en af medlemsstaterne fremsatte for nylig på en konference i Côte d'Ivoire i december 1997 om at oprette en fond for lægemidler til HIV-positive og personer med AIDS i udviklingslandene?
Er Kommissionen ikke enig i, at et sådant politisk fashionabelt, men potentielt katastrofalt forslag ikke hører hjemme i EU's udmærkede retningslinjer for HIV/AIDS-politikken i udviklingslandene, som Europa-Parlamentet for nylig fik forelagt af kommissær Pinheiro?
Kan Kommissionen forsikre medlemmerne om, at man ikke vil overveje at yde EU-støtte til denne ordning, før der er foretaget en tilbundsgående analyse af konsekvenserne heraf, samt at resultaterne af en sådan analyse vil blive forelagt for Europa-Parlamentet?

Pinheiro
Hr. formand, tillad mig venligst, før jeg tager ordet for at besvare spørgsmålet her første gang jeg indfinder mig i Parlamentet i 1998, at ønske alle medlemmerne et år fuldt af succes.
De nylige forslag fra en medlemsstat på konferencen i Abidjan om AIDS i december 1997 om at skabe en fond til forbedret adgang til behandling for personer smittet med HIV-virus i udviklingslandene har udløst en debat om et reelt problem. Der er faktisk for tiden en indlysende ulighed mellem behandlingen af de AIDS-syge i landene mod nord, hvor man råder over antiretrovir-medicin, og den ekstreme modsætning i landene mod syd, hvor flertallet af de syge ikke har adgang til basale sundhedstjenester. Skabelsen af en sådan fond rejser imidlertid en række meget vigtige spørgsmål, som det er nødvendigt at besvare.
På baggrund af en anmodning fra Det Europæiske Råd i Luxembourg i december vil Kommissionen undersøge mulighederne for at skabe en terapeutisk solidaritetsfond under UNAIDS og med henblik på kampen mod AIDS i udviklingslandene. Resultaterne af denne undersøgelse skal uddybe de forskellige mulige scenarier og de respektive konsekvenser, såvel på det etiske og lighedsmæssige plan som på det tekniske, økonomiske og finansielle plan. Jeg kan forsikre det ærede medlem om, at resultaterne af denne undersøgelse vil blive meddelt Europa-Parlamentet.
Jeg kan tilføje, at skabelsen af sådan en fond efter min opfattelse rejser tre fundamentale spørgsmål. Det første vedrører omfanget af og adgangen til denne fond på baggrund af prisen for et års triterapeutisk behandling, som man beregner til mellem ti og tyve tusind dollars. Udvælgelsen af de syge rejser uundgåeligt etiske problemer og problemer med hensyn til ikke-forskelsbehandling af de AIDS-smittede.
Det andet spørgsmål vedrører mulighederne for adgang til behandling, da der eksisterer en reel fare for at skabe et parallelsystem orienteret udelukkende mod de AIDS-syge, hvilket på én gang ville være både ineffektivt og omkostningskrævende og eventuelt til skade for andre syge med malaria, tuberkulose, mæslinger osv.
Det tredje spørgsmål, der skal besvares, er det forhold, at antiretrovir-medicinens effekt endnu ikke er fuldstændig bevist. Derudover er de for antiretrovirbehandlingen nødvendige ledsagende omstændigheder endnu ikke til stede i størsteparten af de afrikanske lande, så som laboratoriefaciliteter og tilstrækkeligt læge- og sygeplejeuddannet personale.
Af alle disse årsager, hr. formand, ærede medlemmer, afventer vi med en vis forsigtighed den undersøgelse, som Kommissionen vil sætte i gang, og dennes konklusioner.

Needle
Mange tak, hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig hr. Pinheiro og ønske jer begge et godt nytår. Jeg ønsker også at takke kommissæren for et udmærket og fyldigt svar. Mange ikke-statslige organisationer samt adskillige medlemmer og mange af os her i Parlamentet vil blive delvist beroliget over Deres svar vedrørende undersøgelsen. Vi ser frem til, at rapporten kommer tilbage til Parlamentet.
Jeg mener, at De har ret i at være forsigtig med sådanne pludselige initiativer, uanset hvor berettigede eller velmente de er, og uanset at vi alle kender til problemernes store omfang. Jeg vil blot gerne stille et kort spørgsmål: Er De enig i, at det ikke er et spørgsmål om, hvorvidt folk i udviklingslandene skal have samme adgang til HIV/AIDSbehandling som folk i industrilandene - alle er enige om, at det er nødvendigt - men om, hvordan man når dette mål? I øjeblikket kan den vertikale fremgangsmåde til fordel for folk med AIDS, som en af medlemsstaterne foreslår, bringe de eksisterende offentlige sundhedssystemer i fare gennem oprettelse af parallelle systemer. Det vil sandsynligvis være til gavn for de udviklede multinationale farmaceutiske virksomheder og ændre fokus fra forebyggelse til behandling. Tror De, at denne undersøgelse vil give os et klart svart herpå?

Pinheiro
Jeg vil blot understrege, at Kommissionen i almindelighed altid med hensyn til sundhedssektoren eller sundhedssystemet i udviklingslandene stræber efter det, vi kalder en horisontal tilgang. Vi søger at forstærke selve systemet og uddannelsen af læger og andet behandlingspersonale, vi prøver på at udvikle en strøm af lægemidler baseret på ejerskab i landet og så videre. HIV/AIDS er måske den eneste undtagelse for denne fremgangsmåde, primært på grund af sammenhængen med bestemte former for adfærd. En undersøgelse foretaget for nylig af Kommissionen, De Forenede Nationer og Verdensbanken afslørede en klar sammenhæng mellem seksuelt overførte sygdomme og overførsel af HIV-virus. Det betyder, at uddannelse og prævention måske er den bedste måde at søge at begrænse forekomsten af sygdommen på, i hvert fald i Afrika.
Af alle disse grunde håber vi på, at den undersøgelse, som Kommissionen vil foretage sammen med eksperter fra medlemsstaterne og andre lande, der måtte ønske at hjælpe os, vil være en stor hjælp enten ved udformningen af en ny strategi eller ved at bekræfte den strategi, vi hidtil har fulgt. En ting er sikker, hvis man tager højde for de aktuelle udgifter på USD 10-20.000 til behandling af en patient, vil det, hvis jeg ikke tager meget fejl, betyde mere end USD 100 millioner om året, blot til behandling, og det ligger naturligvis uden for vores formåen.

Smith
Tak, hr. kommissær, for Deres svar, og samtidig et godt nytår til Dem på de 11 arbejdssprog i Den Europæiske Union. For det første vil jeg sige, at både hr. Needle og jeg selv har stillet lignende spørgsmål til Rådet, og at Rådet slog dem sammen. Det er mærkeligt, at Kommissionen ikke har gjort det samme. Jeg ønsker imidlertid at sige noget om denne fond. Hr. kommissær, hvis man skulle oprette en sådan fond, ville det så være med nye midler? For hvis ikke det er nye midler, så er det vanskeligt at forestille sig, hvordan den skulle kunne fungere uden at fortrænge andre lige så vigtige projekter. Jeg vil bestemt se frem til undersøgelsen, og jeg håber, at dette punkt vil blive taget op. Kan De sige mig, om en sådan fond vil blive oprettet med nye midler?

Pinheiro
Så vidt jeg ved, vil de nye midler komme fra medlemsstaterne, da Kommissionens budget er veldefineret, og medmindre medlemmerne af Europa-Parlamentet beslutter, at vi skal have ekstra midler, så vil der ikke være nye midler til rådighed. Under alle omstændigheder tyder svarene fra de politiske ledere i medlemsstaterne på, at de er villige til at skyde nye midler ind i denne fond. På nuværende tidspunkt er det imidlertid nok for tidligt at drage konklusioner om fondens oprettelse, størrelse og funktion. Det forsøgte jeg at sige i mit svar til hr. Needle.

Formanden
Spørgsmål nr. 46 af John Cushnahan (H-1018/97):
Om: Det fælles marked
Hvilke foranstaltninger påtænker Kommissionen med henblik på at sikre, at der ikke længere sker indskrænkninger af det fælles marked, på baggrund af Domstolens seneste bestemmelser mod den franske regering og den nylige blokade af udførsel af oksekød fra engelske havne?

Pinheiro
Hr. formand, Kommissionen vedtog den 18. november sidste år et forslag til en forordning fra Rådet, der fastsætter en interventionsmekanisme for Kommissionen til at fjerne visse begrænsninger i samhandelen. Dette forslag var et svar på en anmodning fra Det Europæiske Råd i Amsterdam i juni sidste år, der var indeholdt i dettes konklusioner om handlingsplanen for det indre marked.
Dette forslag besvarer ligeledes den bekymring, som det ærede medlem udtrykker i sit spørgsmål, hvad angår den opfølgning, som Kommissionen agter at give på Domstolens kendelse af den 9. december i Kommissionens sag mod Frankrig. Ifølge den foreslåede interventionsmekanisme vil Kommissionen gennem en beslutning bede den pågældende medlemsstat om at træffe de nødvendige og passende foranstaltninger til at gøre en ende på en efter traktatens artikel 30 og 36 åbenbar, grov og uberettiget begrænsning af samhandelen, der alvorligt forstyrrer varernes fri bevægelighed i det indre marked.
Jeg vil gerne tilføje, at med baggrund i de historiske erfaringer ville de mest repræsentative eksempler på en sådan situation f.eks. være et ubegrundet forbud, nedlagt i utide, mod import af produkter fra andre medlemsstater, foranstaltninger, der indfører eller genindfører importformaliteter, f.eks. tilladelser eller tekniske undersøgelser, destruktion af betydelige importmængder fra andre medlemsstater f.eks. på veje, i butikscentre eller lagerbygninger, eller standsning af produkter ved ikke at tillade adgang til eget territorium eller bevægelighed herpå, f.eks. blokade af transportmidler ved grænserne, på motorvejene eller i lufthavnene.
Gennem en beslutning, hvis Rådet godkender denne forordning, har en intervention fra Kommissionen bindende virkning for, får umiddelbart virkning for, den pågældende medlemsstats retsorden, hvilket gør det muligt for enkeltpersoner, der måtte føle sig krænket, umiddelbart at rejse sag for at hævde den ret, som de måtte føle bliver dem nægtet. Dette er det svar, hr. formand, som jeg gerne vil give det ærede medlem.

Cushnahan
Jeg vil gerne takke for kommissærens gode ønsker ved at ønske ham og hans kolleger, specielt min irske kollega, hr. Flynn, og Europa-Parlamentets formand et godt nytår.
Jeg tror, at kommissæren vil give mig ret i, at Domstolens afgørelse mod den franske regering var en skelsættende afgørelse, der vil gøre det lettere at følge den politik, der blev vedtaget på topmødet i Amsterdam. Jeg vil gerne stille en række spørgsmål herom. For det første, kan vi få en garanti for, at hvis der er sker yderligere forstyrrelser i forhold til det indre marked, så vil Kommissionen handle hurtigt for at sikre sig, at medlemsstaterne lever op til deres forpligtelser, så der ikke sker yderligere forstyrrelser i forhold til det indre marked?
For det andet, hvad gjorde Kommissionen for at gøre opmærksom på sine synspunkter over for den britiske regering vedrørende den nylige ulovlige blokade af britiske havne, der påvirkede irske landmænd, vognmænd og eksportører? For det tredje, hvad vil Kommissionen gøre for at sikre sig, at der ydes en erstatning til de irske landmænd, vognmænd og eksportører, der led stor skade på grund af denne ulovlige handling?

Pinheiro
Med hensyn til, om Kommissionen vil gøre en hurtig indsats, så er det formålet med den forordning, vi foreslår. Hvis vi skulle følge de traditionelle procedurer, så ville det tage så lang tid, at nogle levnedsmidler ville gå fuldstændigt tabt. Hvad angår tidligere begivenheder, så vil jeg gerne skelne mellem to situationer. I den første situation er der tale om en blokade, hvor medlemsstaten gør alt, hvad den kan, for at bringe den til ophør. Så er der ingen grund til, at Kommissionen skrider ind. I den anden situation er der problemer med at opfylde betingelserne for det indre marked, fordi en regering ikke handler, eller på grund af en overlagt handling fra en regerings side. Det er i den sidste situation, at Kommissionen skrider ind.
Hvad angår erstatning, så fremgår det implicit af det, jeg sagde, at der skal gives erstatning til privatpersoner, der føler, at deres varer er blevet ødelagt. Hvis Rådet godkender vores forslag, så vil private interesser kunne få direkte medhold i retten, hvis der er truffet en afgørelse. Det vil have direkte virkning i den pågældende medlemsstat. Derfor afgøres erstatningsspørgsmålet ikke af Kommissionen, men af de kompetente myndigheder i en medlemsstat, og det er dem, der skal handle.

Seppänen
Hr. formand, hr. kommissær, i mit land er der rejst et spørgsmål om dette direktivforslag udarbejdet af Kommissionen, fordi det anses for at begrænse de ansattes frie strejkeret. Her er ikke kun tale om, at det fælles marked skal fungere perfekt, men også om en borgerrettighed, som i vores land betragtes som hellig, nemlig strejkeretten.
Jeg spørger Dem, hr. kommissær, om De er ude på at begrænse den frie strejkeret i skyggen af fællesmarkedets aktiviteter og agter De at gøre det uden at kontakte fagforeningerne og ved at være ligeglad med det såkaldte trepartsforhandlingsprincip?

Pinheiro
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at også for Kommissionen, hr. parlamentsmedlem, er strejkeretten en umistelig rettighed, og at Kommissionen under ingen omstændigheder med begrundelse i det indre marked kan tillade sig at ændre på en af arbejdernes grundlæggende rettigheder i en demokratisk stat. Af denne grund kan jeg sige Dem helt klart, at strejkeretten under ingen omstændigheder påvirkes af denne forordning eller af andre lignende faktorer.

Formanden
Spørgsmål nr. 47 af Nikitas Kaklamanis (H-0977/97):
Om: Blodtransfusion
I henhold til meddelelser i den europæiske presse er der begrundede formodninger om, at Jacob-Creutzfeldt's sygdom, som rammer mennesker, overføres med blod og blodderivater.
Kan Kommissionen oplyse, om der i medlemsstaterne foretages kontrol af det blod, der anvendes til transfusion, og i givet fald i hvilke?
Overvejer Kommissionen at stille et direkte forslag om obligatorisk kontrol af blod til transfusion i alle medlemsstaterne?

Flynn
Før jeg tager fat på spørgsmålet om Creutzfeldt-Jacobs sygdom vil jeg gerne informere det ærede medlem om, at medlemsstaterne faktisk screener blod og plasma for en række smitstoffer. En nylig undersøgelse foretaget af Kommissionen om bestemmelser og praksis i EU's medlemsstater vedrørende egnetheden hos blod- og plasmadonorer og screening af deres donationer bekræfter, at alle medlemsstater foretager rutinemæssig screening af antistoffer mod hepatitis C-virus, human immundefekt virus type I og II og overfladeantigenet til hepatitis B-virus.
Hvad angår den øgede frygt for, at blod og blodprodukter kan overføre det stof, der forårsager Creutzfeldt-Jacobs sygdom, så skal der først skelnes mellem klassisk eller sporadisk Creutzfeldt-Jacobs sygdom og den nye variant af denne sygdom (nvCJD), der har været tæt forbundet med BSE. De hidtidige undersøgelser, specielt i Det Forenede Kongerige og USA, beviser ikke, at det stof, der forårsager klassisk eller sporadisk CJD, er overført til patienter via blod eller blodprodukter. De relevante videnskabelige udvalg, specielt Udvalget for Farmaceutiske Specialiteter, har informeret Kommissionen om, at der ikke er konkrete grunde til at tilbagekalde plasmaderivater eller sætte dem i karantæne. Dette spørgsmål vil imidlertid blive taget op med regelmæssige mellemrum, alt afhængig af nye epidemiske oplysninger og videnskabelige vurderinger heraf.
Hvad angår nvCJD, så frygter man, at der kan være en ny og ekstra risiko i form af blod og blodprodukter fra smittede bloddonorer. På grund af disse bekymringer og som en ekstra beskyttelsesforanstaltning har Udvalget for Farmaceutiske Specialiteter anbefalet, at man trækker partier af medicinalprodukter, der stammer fra plasma, tilbage fra markedet, hvis en bloddonor til dette parti efterfølgende har fået stillet diagnosen nvCJD.
Medlemsstaterne er allerede i færd med at efterkomme denne anbefaling. I Det Forenede Kongerige følger man også anbefalingerne fra Spongiform Encephalopathy Committee (udvalget om spongiform encephalopati). Endvidere er der i EU indført en hastig tilbagetrækningsprocedure for defekte produkter. I Det Forenede Kongerige har man iværksat en risikovurdering for at fastslå, om nvCJD kan overføres ved blodtransfusioner. Denne vurdering foretages sideløbende med en vurdering af de operationelle og videnskabelige aspekter i forbindelse med indførelsen af leukodepletering af hvide blodlegemer.
Hvad angår tvungen test af blod for nvCJD, så er jeg overbevist om, at det ærede medlem er klar over, at der i øjeblikket ikke findes nogen screeningprøver. Videnskabsfolk og industrien arbejder i øjeblikket på at udvikle sådanne screeningprøver og diagnostiske tests. Det vil interessere medlemmerne af Europa-Parlamentet, at der den 15. januar afholdes en ad hoc-workshop om nvCJD for specialister under Udvalget for Farmaceutiske Specialiteter. Denne workshop, der vil samle eksperter på området, vil fokusere på smittefarligheden for nvCJD og klassisk CJD, risikoen for overførsel via blod og blodfraktioner, en gennemgang af det offentliggjorte og det igangværende arbejde samt en identifikation af nødvendige nye undersøgelser. Der vil blive udarbejdet en rapport om mødet.
Kommissionen søger vejledning fra Den Videnskabelige Styringskomité og det videnskabelige udvalg for medicinske produkter, og den har allerede fremsat et forslag til Rådets henstilling om egnetheden af blod- og plasmadonorer og screening af donorblod i EU, hvorigennem man søger at skabe et krav om permanent udelukkelse af personer, der har haft CJD i familien.
I lyset af resultaterne af de igangværende evalueringer og vurderinger samt de modtagne råd, vil Kommissionen overveje at foreslå særlige foranstaltninger for nvCJD vedrørende blod og plasma som kildematerialer for lægemidler. Hvad angår blod til transfusioner, findes der imidlertid ikke i øjeblikket noget retsgrundlag, der kan danne grundlaget for bindende krav på fællesskabsplan. Jeg håber, at den utilfredsstillende situation vil ændre sig ved ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten og specielt artikel 152.
Jeg beklager, at jeg har talt så længe, men dette er et meget følsomt og vigtigt emne. Jeg ville gerne give så fyldestgørende et svar som muligt.

Kaklamanis
Hr. formand, jeg ønsker både Dem og de to efter min mening sympatiske kommissærer, hr. de Silguy og hr. Flynn, et godt nytår. Jeg ønsker også, at begge de herrer og alle de europæiske borgere må forblive ved godt helbred. Men som De ved forudsætter et godt helbred andet end gode ønsker og forsætter, nemlig konkrete foranstaltninger.
Jeg takker mange gange for svaret, hr. kommissær, det var meget fyldestgørende. Jeg vil blot minde Dem om, at det, at AIDS overføres gennem blodet og ved blodtransfusioner i 1980 kun var en mistanke, man havde. Dengang traf vi ikke de bindende forholdsregler, som vi skulle have gjort, det gjorde vi først i 1983. Resultaterne af denne forsinkelse på tre år kender vi desværre alle. Det er nemlig noget lignende, jeg frygter i denne sag. Og det siger jeg som læge: jeg foretrækker, selvom der kun findes mistanker, at vi nu træffer de nødvendige bindende forholdsregler, som måske vil vise sig overflødige i fremtiden, frem for at der sker det samme, som skete med AIDS, for så er det mildt sagt på tide at gøre noget.

Flynn
Jeg takker for det ærede medlems gode ønsker til kommissæren. Jeg må sige, at ja, det er et spørgsmål, som vi til alle tider vurderer. Som De ved, er vi naturligvis helt bundet af de videnskabelige beviser, vi har adgang til på et givet tidspunkt. Men vi overvejer bestemt forebyggende foranstaltninger, som iværksættes i medlemsstaterne. Vi taler her om donorerne, spørgsmålet om screening, vurdering og prøvning samt spørgsmålet om forskning og diagnosetests. Alt, der kan give anledning til bekymring, vurderes løbende, og det er baggrunden for det ganske særlige møde den 15. januar, hvor vi vil samle alle disse oplysninger, så vi bliver i stand til at træffe de nødvendige beslutninger på baggrund af anbefalingerne fra udvalget.

Thors
Også jeg vil gerne udtrykke, at jeg sætter pris på det forslag, der foreligger på Rådets bord, og som kommissæren henviste til. Jeg har gjort mig bekendt med denne henstilling og forstår, at vi ved hjælp af den vil få et forbud mod, at personer, der lider af denne sygdom, giver blod.
Hvornår vurderer kommissæren, at denne henstilling vil blive vedtaget af Rådet, og hvad blev der drøftet ved Rådets møde i november, hvor dette spørgsmål siges at være blevet diskuteret?
Endvidere vil jeg gerne vide, om Kommissionen har en vurdering af, hvor meget »risikoblod«, der har været på det europæiske marked, blod af den type, som man nu må trække tilbage. Er Kommissionen overbevist om, at alt »risikoblod« er trukket tilbage?

Flynn
Tak fru Thors, jeg er glad for, at De støtter det møde, der skal finde sted den 15. januar i Udvalget for Farmaceutiske Specialiteters regi. Det vil blive en meget værdifuld workshop med deltagelse af eksperterne på området, og man vil primært fokusere på smittefarlighed, herunder cellevækst, i den nye variant og i klassisk CJD. Jeg vil også sige, at ja, der findes utvivlsomt en vis mængde risikoblod. Efter vores opfattelse er der tale om en meget begrænset mængde. Kommissionen kan kun intervenere direkte over for lægemidler, der har fået EU's markedsføringstilladelse gennem den centrale procedure. Hidtil er der ikke givet en sådan markedsføringstilladelse til lægemidler, der er udledt af blod eller plasma.
Situationen er anderledes for så vidt angår decentrale procedurer. Her handler vi i henhold til artikel 12 i 75/3/90/EØF, ifølge hvilken vi ved hjælp af komitologiproceduren kan foreslå en beslutning om at trække markedsføringstilladelsen tilbage, således at vi kan trække produktet tilbage.
Hvad angår de nævnte produkter, som er inficeret med nvCJD, så har Udvalget for Farmaceutiske Specialiteter diskuteret dette emne, og det har anbefalet en tilbagetrækning af de inficerede produkter, der stadig findes på hylderne. Der er sket. Køretøjerne findes i form af den decentrale procedure, men der er endnu ikke udstedt kørekort gennem den centrale procedure.

Formanden
Spørgsmål nr. 48 af Sören Wibe (H-0964/97):
Om: Stabilitetspagtens krav om budgetbalance
Stabilitetspagten indeholder et krav om budgetbalance gennem hele konjunkturcyklen. Er formålet med dette krav en reel eller en nominel balance? Har Kommissionen foretaget beregninger f.eks. af de beskæftigelsesmæssige konsekvenser af den reelle stramning af efterspørgslen, som de facto følger af et krav om en nominel finanspolitisk balance i de forskellige stater? Hr. de Silguy, som jeg ønsker et godt 1998, har ordet.

de Silguy
Tak, hr. formand. Jeg vil benytte mig af denne lejlighed til for min del at ønske Dem og Deres kolleger samt Deres familie et godt og lykkebringende nytår.
Kommissionen vil gerne takke hr. Wibe for at have givet den lejlighed til endnu en gang at komme nærmere ind på betydningen af vækst- og stabilitetspagten. Vækst- og stabilitetspagten, der blev godkendt af Deres Parlament, er ikke andet end et udtryk for bestemmelserne i traktaten om Den Europæiske Union, hverken mere eller mindre. Man kan sige, at den består af de interne bestemmelser om euro-zonen. Vækst- og stabilitetspagten, der blev vedtaget af samtlige medlemsstater, har det formål at sikre en velfungerende Økonomisk og Monetær Union, idet den fastlægger de nærmere praktiske vilkår i artikel 103 og artikel 104C i traktaten. Jeg vil tilføje, at den også har betydning for euroens troværdighed.
For at fastlægge medlemsstaternes budgetspillerum, opfordrer denne pagt medlemsstaterne til - jeg citerer - "at overholde målsætningen på mellemlangt sigt om at få et budget, der er tæt på at balancere, eller som giver overskud«. Vækst- og stabilitetspagten pålægger dem således ikke nogen yderligere forpligtelser. Den fastsætter et mål. Det drejer sig naturligvis om en balance eller et overskud i nationalregnskabsmæssig forstand, det vil sige en balance, der er udtrykt i procent af BNP, og således beregnet ud fra de nominelle størrelser.
Dette mål er fastholdt af stats- og regeringscheferne med henblik på - jeg citerer - "at styrke de betingelser, der er gavnlige for en stabil vækst i produktionen og i beskæftigelsen«. Bestræbelserne på at opnå balance i statsbudgettet på mellemlangt sigt vil nemlig kun kunne have en positiv effekt på beskæftigelsen. Det er kun sunde budgetsituationer, der er i stand til at fremme en varig vækst og således også en betydelig jobskabelse. Saneringen af de offentlige finanser er en forudsætning for at kunne nyde godt af lave renter, der er gunstige for investeringerne og herved også for væksten og beskæftigelsen.
Jeg vil tilføje, at Europa har saneret sine offentlige finanser siden 1993, og at vi nu begynder at høste udbyttet heraf. Som bevis på dette vil jeg nævne nogle tal, der illustrerer de kolde kendsgerninger. I 1996 var underskuddet på mindre end 4, 2 og væksten på 1, 8. I 1997 var underskuddet på mindre end 2, 6 og væksten på 2, 6. Ifølge beregningerne for 1998 vil underskuddet være på mindre end 2 - det falder støt - og væksten på plus 3 % - den stiger støt. Jeg kan tilføje, at ifølge Kommissionens beregninger vil Europa skabe næsten fire millioner arbejdspladser på tre år, nemlig fra 1997 til 1999.

Wibe
Lad mig begynde med, lige som alle andre, at ønske alle et godt nytår og takke kommissæren for dette svar.
Jeg har stillet dette spørgsmål for at undersøge, om De har diskuteret denne forskel mellem et reelt underskud og et nominelt underskud. Et reelt underskud er jo budgetunderskuddet plus ændringen i statens kapitalstilling, det vil sige, at hvis et land har f.eks. en statsgæld på 150 % af BNP og en 2 % international inflation eller inflation i de valutaer, i hvilke statsgælden er placeret, så indebærer det jo, at man, på trods af budgetbalance i realiteten har en stramning, en reel besparelse.
Det indebærer jo, kommissær de Silguy, at hvis vi har et krav om nominel budgetbalance og landene har en statsgæld, og vi antager, at vi har en inflation, som normalt ligger på 1-3 %, så vil stabilitetspagtens krav altså føre til en reel stramning af efterspørgslen. Trods kommissær de Silguys optimisme om, at dette nu skal skabe beskæftigelse, er De dog alligevel ikke enig i, at en reel stramning af efterspørgslen fører til mindre produktion og øget arbejdsløshed?

de Silguy
Nej, det mener jeg ikke. Jeg mener, at erfaringen i de sidste 10-15 år har vist os det modsatte. Når vi får alt for store offentlige underskud - og et underskud på over 3 % må siges at være meget stort - så oplever vi nemlig for det første en betydelig forhøjelse af gælden og for det andet en rentestigning.
Jeg vil tage et eksempel, der er klart og enkelt. Når man i Europa konstaterede, lad os sige for ét eller halvandet år siden, at 50 % af husholdningernes opsparing går til at finansiere de offentlige underskud, så kommer man uundgåeligt til den konklusion, at denne opsparing ville være brugt på en bedre måde, hvis den kunne finansiere realinvesteringerne. Derfor må formindskelsen af de offentlige underskud betyde, at opsparingen frigøres til fordel for den indenlandske efterspørgsel, hvad enten det drejer sig om investeringer eller forbrug, i hvert fald af halvvarige forbrugsgoder.

Alavanos
Hr. formand, jeg vil gerne opholde mig ved beskæftigelsen, fordi jeg synes, at vores politikker allerede er antiinflatoriske og at vi bør lytte lidt til USA, hvor man ikke længere taler om faren for inflation og overophedning af økonomien, men om fastfrysning, og jeg ved ikke rigtig, hvor ØMU'en fører os hen med de betingelser, der er fastsat.
Men nu, hvor vi er her i Strasbourg vil jeg gerne sige, at nytårets komme her blev fejret med desperate handlinger af hundredvis af unge. Og hovednyheden i dag i Grækenland er en 60-årig mands selvmord. Han efterlod en seddel, hvor der stod: «Jeg begår selvmord, fordi jeg er arbejdsløs«. I denne forbindelse vil jeg gerne spørge: giver de nye oplysninger om arbejdsløsheden i Tyskland, selvmordene og en desperat ungdoms aggressive handlinger Kommissionen stof til eftertanke?

de Silguy
Jeg er overbevist om, at euroen vil kunne skabe en økonomisk ramme, der vil virke vækstskabende, og således også jobskabende, i Europa. Jeg er i øvrigt helt klar over, at euroen ikke vil løse arbejdsløshedsproblemet, og at man for at løse arbejdsløshedsproblemet skal tage fat om dets dybe rødder, der hænger sammen med en hel række årsager og kendsgerninger, som De godt kender.
1997 har faktisk gjort det muligt at skabe en åbning, i det mindste på begrebsniveau. Det Europæiske Råd opstillede en ny metode på sit møde i Luxembourg i november. Jeg tror, at denne metode, der er baseret på målsætninger, giver gode forhåbninger. På europæisk plan fastsætter vi sammen en række konkrete mål, f.eks. at der om fem år ikke længere er nogen unge mennesker, der ikke er i arbejde seks måneder, efter at de er kommet ud af uddannelses- eller skolesystemet. Dette er således et mål, der er fastsat på fællesskabsplan. Herefter skal alle medlemsstaterne, alt efter deres særpræg, traditioner og regler, foreslå og iværksætte nogle planer for at nå dette mål. Og desuden skal stats- og regeringscheferne en gang om året gøre status over situationen og foretage en multilateral kontrol. Regeringerne skal så stå til ansvar for deres handlinger over for deres partnere og den offentlige mening, for at finde ud af, hvorvidt de har nået deres mål.
Jeg mener, at man således skal gribe arbejdsløshedsproblemet an ved hjælp af nogle grundige reformer, der ikke er rettet imod lønmodtagerne, men som bliver gennemført med dem. Den sociale dialog er derfor et vigtigt element for på langt sigt at få bugt med arbejdsløsheden.

Rübig
Hr. kommissær, mener De, at ASEAN-krisen vil få virkninger på opnåelsen af budgetbalance?

de Silguy
Jeg tror nok, at jeg har svaret på dette spørgsmål her til morgen under plenarmødet. Jeg mener, at man skal være på vagt over for krisen. Jeg kan ikke se i nogen krystalkugle, hvordan fremtiden vil tegne sig, men jeg kan forestille mig alle mulige og tænkelige katastrofer.
Ifølge de oplysninger, som vi råder over i dag, så mener jeg at kunne sige, at krisen kun vil få en marginal effekt på væksten i Europa, og at den ikke vil få indflydelse på euroens indførelse. Hvorfor det? Først og fremmest fordi vi med hensyn til realøkonomien ikke er særligt afhængige af Asien, der kun modtager 9 % af vores eksport. Dernæst kan jeg konstatere, at Europa har et meget sundt økonomisk grundlag. Inflationen er lav. Rentesatserne har aldrig været så lave. Tillidsindekserne og de meningsmålinger, som vi foretager hos forbrugerne, investorerne og de økonomiske aktører, er stadig meget positive. De har endda aldrig været så positive før.
Dette forklarer navnlig, hvorfor kapitalen - kapitalmarkederne bliver sandsynligvis klar over dette som følge af de aktuelle kapitalbevægelser - tiltrækkes af de lande, som er mest troværdige, og som har den bedste økonomi, nemlig Amerika og Europa. Det forklarer blandt andet, hvorfor dollaren holder sig på det niveau, vi forventede, og hvorfor den har holdt sig på samme niveau i i flere måneder, og det forklarer også faldet i rentesatserne, der er nået ned på et niveau, vi aldrig har oplevet før.
Med forbehold for udviklinger, som jeg ikke kan forudse, mener jeg derfor, at den nuværende situation reelt ikke vil få nogen indflydelse på økonomien og på finanserne. Og hvis den skulle få en indflydelse, vil denne være marginal, og det vil ikke være nødvendigt at sætte et nøjagtigt tal på den.

Formanden
Spørgsmål nr. 49 af Tommy Waidelich (H-0968/97):
Om: ØMU
Ifølge det sidste topmøde i Luxembourg vil de medlemsstater, der ikke deltager i ØMU'ens tredje fase, kunne deltage i Euro-X-Rådet, bortset fra når der behandles direkte euro-spørgsmål. Kan Kommissionen oplyse, hvilken type spørgsmål det drejer sig om?

de Silguy
Euro-Rådet blev faktisk oprettet af stats- og regeringscheferne på Det Europæiske Råds møde i Luxembourg i december sidste år. Ministrene for de stater, der deltager i euro-zonen, vil uformelt kunne mødes med hinanden for at drøfte spørgsmålene i forbindelse med det særlige ansvar, de deler med hensyn til den fælles valuta. Det drejer sig om spørgsmål, der har at gøre med den fælles og solidariske administration af valutaen, for så vidt som disse spørgsmål kun angår euro-staterne. Det kan f.eks. være eurozonens valutapolitik, de advarende aspekter, det vil sige vækst- og stabilitetspagtens sanktioner, eller forberedelsen af nye ordninger inden for det nye europæiske monetære system. Men det er kun eksempler. I overensstemmelse med Deres Parlaments ønske vil Kommissionen i øvrigt deltage i alle Euro-Rådets møder, og Den Europæiske Centralbank vil i påkommende tilfælde kunne inviteres til disse møder. Som det ærede parlamentsmedlem gør opmærksom på, har stats- og regeringscheferne dog præciseret, at "hver gang der er tale om spørgsmål af fælles interesse, vil de blive drøftet af ministrene fra alle medlemsstaterne«. Jeg mener f.eks., at spørgsmål i forbindelse med samordningen af de økonomiske politikker og spørgsmål vedrørende de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik kan og skal drøftes af alle 15. Det forholder sig på samme måde med alt det, der vedrører det indre marked, skatteharmoniseringen og de sociale problemer. I øvrigt, og dette er vigtigt, har Det Europæiske Råd gjort opmærksom på, at ØKOFIN-Rådet (de 15 medlemsstaters finansministres råd) til forskel fra Euro-Rådet er den eneste instans, der er bemyndiget til at træffe beslutning ifølge de bestemmelser og procedurer, som traktaten foreskriver. Denne centrale rolle, som ØKOFIN-Rådet skal spille efter Det Europæiske Råds udtrykkelige ønske, og efter forslag fra og med støtte fra Kommissionen, stadfæster Fællesskabets enhed og samhørighed på det økonomiske område.

Waidelich
Jeg vil gerne takke for svaret. Jeg skal ikke være værre end alle andre og ønsker også et fortsat godt nytår, ikke mindst til kommissæren. Vi har vel alle et spændende år foran os, når vi nu skal søsætte euroen, og kommissæren vil jo i højeste grad deltage i dette. Jeg er jo en af de svenske parlamentarikere, der ser meget positivt på denne begivenhed, det vil sige, at vi nu får en euro og kan få en mulighed for at forhindre valutaspekulation og derved faktisk også for øget selvstændighed for nationerne til at føre en økonomisk politik i ly af euroen.
I svaret fik vi også at vide, at det ville dreje sig meget om uformelle møder i det såkaldte Euro-Råd. Det indebærer, sådan som jeg forstår det, at der ikke er formelle diskussioner om flertalsbeslutninger og lignende. Det kan kommissæren vel så i givet fald bekræfte.
Jeg ville bare ønske, at Euro-Rådet udvikles til et forum, hvor der vil være en mere politisk modvægt til Centralbanken - mere demokratisk kontrol og også koordinering af den økonomiske politik.

de Silguy
Hr. formand, jeg takker for Deres nytårsønsker, som jeg også vil lade gælde for en vellykket indførelse af euroen. Jeg kan forsikre Dem for, at vi på nuværende tidspunkt ikke sparer på kræfterne for at få dette foretagende til at lykkes.
Ja, Euro-Rådet er en nyttig instans, idet vi aldrig kan tale nok sammen. Vi har en fælles valutapolitik, eller en føderal valutapolitik, alt efter hvad De ønsker at kalde den, og samtidig har vi nogle nationale økonomiske politikker, der bliver ved med at henhøre under de enkelte medlemsstaters kompetence. Det er nødvendigt at styrke samordningen og vores fælles aktion. Derfor er det en fordel at forøge antallet af kontakter mellem finansministrene.
Men man skal ikke af den grund forstyrre traktatens ligevægt. Jeg tror, at Euro-Rådet vil være nyttigt med hensyn til bevidstgørelse om problemerne og analyse af disse. Men vi må sørge for - og det vil Kommissionen gøre sit til - at alle de beføjelser, der er fastlagt i traktaten, på de betingelser, som traktaten foreskriver, det vil sige forslag fra Kommissionen, udtalelse fra Det Europæiske Råd og afgørelse fra Rådet, bliver varetaget i de instanser, som traktaten foreskriver, det vil sige ØKOFIN-Rådet.

Andersson
Jeg indstemmer også i de lykønskninger for det nye år, som tidligere talere har udtrykt. Ligesom Waidelich hører jeg til dem i Sverige, der ser meget positivt på euroens gennemførelse, og håber, at hele denne temmelig svære proces vil gå godt.
Når Euro-Rådet dannes, er det naturligt, at det er de lande, der deltager i ØMU'en, der også deltager i dette råd og i de uformelle møder. Der kan dog findes en interesse hos de lande, som har valgt at stå uden for, for at blive informeret om, hvad der sker på Euro-Rådets møder. Er der gjort nogle overvejelser om, hvordan de få lande, der står uden for ØMU'en, når den gennemføres, vil blive informeret?

de Silguy
Tillad mig først, hr. Andersson, eftersom De er en euro-tilhænger fra et land, der har ønsket ikke at deltage i euroen på nuværende tidspunkt, at give Dem to argumenter, eller to betragtninger, der med fordel kunne uddybes i Deres land.
Mener De, at et land, der ikke deltager i euroen, reelt kan føre en pengepolitik, der er totalt uafhængig af eurozonen, som pr. definition vil være meget stærk? Personligt tror jeg, at man må sætte spørgsmålstegn ved dette punkt, for det vil i dette tilfælde sige, at selvom man ikke deltager i euroen, så vil man blive nødt til at rette sig efter pengepolitikken, og det uden at have deltaget i fastlæggelsen af denne.
Den anden overvejelse drejer sig om virksomhederne. Selvom de nationale forvaltninger i landene uden for eurozonen tillader dem at arbejde i euro, skal de så ikke alligevel afholde en ekstraudgift? Nogen skal jo, på den ene eller den anden måde, påtage sig kursrisikoen mellem euroen og den valuta, der ikke er euro. Denne kursrisiko vil forsvinde for euro-landenes vedkommende, og hverken banker eller virksomheder skal således fakturere den længere. Det forekommer mig, at problemet vil forblive uændret for landene uden for euroen, men, hr. Andersson, dette er blot to idéer eller to betragtninger, som efter min mening fortjener at blive taget op til overvejelse.
For at svare præcist på Deres spørgsmål vil jeg sige, at det er klart, at selvom dette organ er uformelt, så skal dets arbejde dog ikke desto mindre være gennemsigtigt. Kommissionens tilstedeværelse samt det faktum, at det vil være ØKOFIN-Rådet, der træffer beslutningerne, sikrer, at der vil blive givet en gennemsigtig information i alle de europæiske lande, hvad enten disse deltager i euroen eller ej. Man kan ikke forhindre euro-landene i at diskutere med hinanden, men fordelen ved denne beslutning fra Det Europæiske Råd ligger dog i, at denne diskussion således er fastlagt i en procedure og et system, der både gør det muligt at sikre gennemsigtigheden og at garantere Den Europæiske Unions enhed.

Formanden
Spørgsmål nr. 50 af Jan Andersson (H-0970/97):
Om: Mulighederne for i fremtiden at udvikle flere kriterier for det økonomiske og monetære samarbejde
Det økonomiske og monetære samarbejde i EU er i dag så godt som udelukkende rettet mod skabelsen af prisstabilitet. I diskussionen om en udvikling af ØMU'en er der imidlertid en mængde andre idéer fremme om også at indføre andre kriterier for samarbejdet. Et af de kriterier, der diskuteres, og som fortjener at blive overvejet seriøst, drejer sig om væksten.
Hvordan bedømmer Kommissionen muligheden for at føje et vækstkriterium til det økonomiske og monetære samarbejde?

de Silguy
Hr. Anderssons spørgsmål giver mig lejlighed til at fjerne enhver misforståelse af de forskellige begreber, nemlig kriterierne, midlerne og målene.
Der er nemlig kriterier for gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union, og for at denne skal være velfungerende. Og der er mål og midler med hensyn til samordningen af de økonomiske politikker. Kriterierne for overgangen til Den Økonomiske og Monetære Union er defineret i artikel 109 J i traktaten om Den Europæiske Union. Jeg minder Dem om, at de skal gøre det muligt for Kommissionen og Rådet at kontrollere, om - jeg citerer - "en høj grad af vedvarende konvergens« er opnået mellem de forskellige medlemsstater.
Blandt disse kriterier er - jeg citerer - opnåelsen af "en høj grad af prisstabilitet«. Dette er ligeledes den vigtigste opgave for Det Europæiske Centralbanksystem. Det står i artikel 105 i traktaten, og denne artikel foreskriver, at - jeg citerer - "hovedmålet for ESCB er at fastholde prisstabilitet. Uden at målsætningen om prisstabilitet derved berøres, støtter ESCB de generelle økonomiske politikker i Fællesskabet med henblik på at bidrage til gennemførelsen af Fællesskabets mål som fastsat i artikel 2«.
Hvad står der så i artikel 2? Blandt disse mål figurerer - jeg citerer stadig - "en bæredygtig og ikke-inflationær vækst«. Man kan ikke beslutte en vækst. Den er et resultat af den økonomiske politik, og den er nødvendig for at skabe en høj beskæftigelse. Beskæftigelsespolitikken er i øvrigt Den Europæiske Unions politiske førsteprioritet. Prisstabiliteten er dog nødvendig for at sikre en vedvarende vækst og således et højt niveau for den sociale beskyttelse. Det bedste bevis på dette er, at væksten er vendt tilbage i Europa, eftersom denne nylige tilbagevenden har fundet sted samtidig med en nedgang i inflationen. Jeg minder Dem om, at vi i 1996 havde en inflation på 2, 6 % og en vækst på blot 1, 8 %. I 1997 var inflationen faldet til 2, 1 % og væksten steget til 2, 6 %, og inflationen burde stort set holde sig på dette niveau i 1998, mens væksten stiger til 3 %.
De sociale partnere har forstået denne strategi, eftersom de støtter den, hvilket deres fortløbende fælles udtalelser vidner om, og navnlig den udtalelse, de fremsatte på Det Europæiske Råds seneste møde. Under disse omstændigheder er der derfor ingen planer om at ændre nogle kriterier, som er gode. Kun en vedvarende vækst og en behersket inflation kan skabe de rigtige rammer for jobskabelsen, selvom bekæmpelsen af arbejdsløsheden nødvendiggør en iværksættelse af andre foranstaltninger, der er mere principielle, og jeg vil endda sige mere strukturelle. Det var den vej, som Det Europæiske Råd banede på sit møde i Luxembourg i november måned, og som jeg nævnte for lidt siden, da jeg svarede på et af de foregående spørgsmål.

Andersson
Lad mig først kommentere det, som kommissæren sagde i forbindelse med mit forrige indlæg, nemlig at lande uden for ØMU'en ikke kan føre en selvstændig pengepolitik Jeg er enig i den opfattelse. Det er en illusion at tro, at man udenfor kan føre en selvstændig pengepolitik. Jeg er også enig i opfattelsen, at virksomheder i lande, som ligger uden for ØMU'en naturligvis er afhængige af det, der sker inden for euro-området.
Der findes trods alt en kritik mod ØMU'en, og den har en svigtende folkelig opbakning i Europa. Det kan man ikke se bort fra. En af grundene er, at vi, samtidig med at ØMU'en skal gennemføres, har haft en alt for høj arbejdsløshed. Man kan ikke se bort fra, at det kan have spillet en rolle, at der har været en overordnet målsætning om at skabe prisstabilitet, som har været overordnet i forhold til andre målsætninger. Jeg ville ønske, at der fandtes en bedre balance mellem prisstabilitet og vækst. Jeg er ikke imod prisstabilitet, tværtimod. Balancen mellem vækstmål og prisstabilitetsmål burde dog være bedre.

de Silguy
Jeg vil meget hurtigt svare, at konvergenskriterierne, eller stabilitetskriterierne, efter min mening ikke er hindringer for væksten. De understøtter og bevarer tværtimod væksten, selvom vi må gøre denne rigere på beskæftigelse. Man vil ikke kunne få den offentlige mening i Europa til at acceptere denne nye proces, denne nye begivenhed, hvis man ikke forklarer den. Jeg tror, at vi må regne med, at det bliver nødvendigt med en væsentlig forklaringsindsats.
For det andet skal vi sikre, at bekæmpelsen af arbejdsløsheden, der er blevet en politisk prioritet i Det Europæiske Råd og i Ministerrådet, rent faktisk får et konkret indhold og en konkret anvendelse. Det var det, Det Europæiske Råd forpligtede sig til i Luxembourg i november måned. Vi må nu fuldføre denne plan.
Jeg tror, at vi er slået ind på en lovende kurs. Den afspejler en indfaldsvinkel, som vi med held har benyttet os af med hensyn til Den Økonomiske og Monetære Union, nemlig en indfaldsvinkel med målsætninger. Vi må fortsætte i denne retning.

Lindqvist
Til forskel fra de tidligere spørgere tilhører jeg den kritiske del af den svenske repræsentation i Parlamentet vedrørende ØMU'en. Jeg spørger, hvorfor man ikke kan tænke sig også at udvikle andre kriterier end prisstabilitet - beskæftigelse er slet ikke blevet nævnt, vækst er blevet nævnt. Den amerikanske centralbank har jo alle tre kriterier i sin formålsparagraf.
Jeg deltog for nylig i en høring i Underudvalget om Monetær Politik, hvor jeg er medlem. Det var en meget interessant høring, hvor netop disse spørgsmål kom frem fra de deltagende eksperter om manglen på balance i ECB, det vil sige, at det kun er prisstabilitet, det skal dreje sig om. Det spørgsmål, der fremkom, var da også manglen på demokrati, når man ikke med fuldstændig sikkerhed ved, hvem der er ECB's ordregiver. Mit spørgsmål til Dem er: Kan De svare på, om det er Parlamentet eller om det er Ministerrådet, eller et andet organ, der er ECB's ordregiver?

de Silguy
Hr. formand, jeg vil svare hurtigt, for jeg tror, at De har travlt, og at vi har overskredet den tid, som vi har fået til rådighed. Jeg er ikke overrasket over at høre hr. Lindqvists mening. Jeg tror, at han er en stærk modstander af euroen, og det har han ret til at være. Under disse omstændigheder vil De forstå, at jeg ikke kan være enig i hans analyse. Jeg vil blot gerne gøre opmærksom på - eftersom han nævnte eksemplet med USA - at USA havde sat sig det mål at få balance i budgettet i begyndelsen af det næste årti, og at de allerede fra i år vil få balance og sandsynligvis overskud på budgettet. Det drejer sig således om endnu et eksempel, der viser, at balance på budgettet, vækst og jobskabelse ikke er uforenelige.
Min anden bemærkning vedrører Den Europæiske Centralbank. Jeg tror, at De vil få rig lejlighed til at udspørge de kommende ledere af Den Europæiske Centralbank, da jeg ved, at De vil høre disse, før de formelt bliver udpeget af Det Europæiske Råd. Jeg tror, at det vil være en god lejlighed for dem til at forklare Dem, hvordan de agter at føre deres valutapolitik, men i dette tilfælde mener jeg også, at bekæmpelse af inflationen er en forudsætning for væksten.

Waidelich
Jeg er enig med kommissæren om, at gode offentlige finanser og en lav rente er godt for væksten. Jeg tror også, at euroen ved valutastabilitet er en god ting for vækst og beskæftigelse i EU, specielt i eurolandene. Jeg tror imidlertid også, at der kan være behov for at se på andre muligheder. Jeg tror, at et vækstmål, lige som Federal Reserve har det i USA, kan være en vej frem. Jeg vil gerne vide, om jeg har fortolket kommissæren korrekt og vil gerne spørge om følgende: Er det formelt muligt senere at tilføje et vækstkriterium, hvis regeringscheferne er enige om det?

de Silguy
Personligt mener jeg faktisk ikke, at man kan sammenligne Federal Reserve Banks politik i USA med Bundesbanks politik i Tyskland, hverken på mellemlangt eller på langt sigt. Hvis De ser på tallene for en periode på 10, 15 eller 20 år, vil De se, at resultaterne egentlig ikke er særligt forskellige, selvom der på visse tidspunkter godt kan fremkomme visse forskelle i vurderingen.
For det andet kan væksten ikke være et kriterium i traktatmæssig forstand, fordi - jeg gentager - man ikke kan beslutte en vækst. Væksten er en følge af en fornuftig økonomisk politik. Det, man kan sige, er, at væksten er et mål for vores økonomiske politikker, og at beskæftigelsen er central for disse politikker.

Formanden
Tak, hr. de Silguy. Da den tid, der er afsat til spørgetid, er udløbet, vil spørgsmål nr. 51 til 55 blive besvaret skriftligt.

Oreja Aguirre
Mine damer og herrer, jeg vil gerne minde Dem om konklusionerne fra Rådet den 24. november 1997. Dér blev det præciseret, at Kommissionen skal indpasse fremlæggelsen af forslag til fordel for musikken inden for rammerne af den beslutning, der blev vedtaget den 22. september 1997 om fremtiden for den kulturelle aktion i Europa, som forudser muligheden for kun ét instrument for kulturen.
I denne forstand har vi opnået erfaring i løbet af de år, der er gået siden det kulturelle emne blev indført i artikel 128. Det er sket gennem tre programmer: Ariane-programmet, Kaleidoskop-programmet og Raphael-programmet. Men både Parlamentet og Rådet har fundet, at dette sandsynligvis er en vej for et forsøg. I fremtiden vil man nok foretrække at fastsætte en helhedsramme, en enhedsramme til behandling af alle de kulturelle emner.
De forslag, som Kommissionen meget snart vil fremlægge - og hvori emnet musik vil få særlig opmærksomhed - vil derfor forene de forskellige kulturelle og kunstneriske sektorer inden for denne enhedsramme i overensstemmelse med det ønske, som Parlamentet og Rådet har givet udtryk for.
Hvad angår beskæftigelsen inden for det kulturelle område, så erindrer Kommissionen om, at den i de kommende uger vil fremlægge en grønbog om kulturen, de kulturelle industrier og beskæftigelsen, og den vil konkret omhandle musik. Undersøgelsen er allerede meget fremskreden - den er dog ikke afsluttet endnu - men jeg vil gerne berolige fru Izquierdo Rojo ved at sige, at musikken vil få en særlig plads.
Med hensyn til den støtte, som musikken har fået fra Unionen i de sidste år, så har Kommissionen stillet den redegørelse, som i informationsøjemed blev fordelt i forbindelse med høringen om dette emne i EuropaParlamentet den 18. juni, til rådighed for forsamlingen.
Jeg vil også gerne erindre om, at for Kommissionen kan og bør samarbejdsprojekterne på musikområdet modtage støtte, men det skal ske i takt med, at betingelserne i de eksisterende fællesskabsprogrammer og -initiativer bliver opfyldt. Det drejer sig i 1998 om Kaleidoskop-programmet og indkaldelsen af forslag, som vil blive offentliggjort i de kommende dage ud fra linje B3-2003, som benævnes "Fællesskabsstøtte til projekter om kulturel udvikling«.
Når man ydermere tager i betragtning, at de nævnte programmer og initiativer er åbne for en lang række kunstneriske discipliner, og at den kulturelle kvalitet i projekterne er et af de afgørende kriterier for udvælgelsen, så må man forstå, at Kommissionen for øjeblikket ikke er i stand til at forudse, hvad den økonomiske støtte, som kan gives til denne sektor i 1998, vil beløbe sig til.
Men det, som jeg især vil minde om, er, at den direkte støtte til de orkestre i medlemsstaterne, som har økonomiske vanskeligheder, er - og det ved fru Izquierdo Rojo udmærket - et ansvar, som påhviler medlemsstaterne. Det tilkommer dem at foretage prioriteringen i forbindelse med den offentlige støtte til musikinstitutionerne, mens fællesskabsaktionen - i henhold til artikel 128 i traktaten og til subsidaritetsprincippet - har til formål at støtte samarbejdet mellem medlemsstaterne.
Jeg vil dog gerne erindre om den hjælp, som Fællesskabet yder til orkestre som "European Youth Orchestra« og "Orquesta Barroca« gennem Kaleidoskop-programmet. Det vil sige, at de programmer og de orkestre, som de forskellige medlemsstater deltager i, ja dem yder vi gerne støtte til. Jeg kan også sige Dem, at personligt har jeg ment, at man skal fremme den slags støtte. Jeg synes, at det er utroligt symbolsk, at der findes disse orkestre med repræsentanter fra alle medlemsstaterne.
For fremtiden vil overvejelserne om musikken være integreret i rammeprogrammet for den europæiske kulturpolitik. Jeg benytter denne lejlighed til at gøre særlig opmærksom herpå, for jeg tror, at selvom det vil tjene os som reference for det, vi hidtil har gjort, så skal vi også forny os. Vi skal virkelig vide, hvad vi ønsker at gøre med kulturen på fællesskabsniveau. Det er et spørgsmål, som ikke er klart, som skal diskuteres meget endnu, som frembyder megen usikkerhed; og det skyldes, at der er medlemsstater, som finder, at det er et spørgmål, som skal behandles på fællesskabsniveau i mindst muligt omfang. Andre medlemsstater har problemer af forfatningsmæssig karakter, det vil sige, at selve forfatningen i disse lande vanskeliggør, at kulturen kan tages op som et fællesskabsanliggende. Det er grunden til, at jeg tror, at såvel Parlamentet som Rådet har udvist en meget god dømmekraft, og med denne overbevisning fra Kommissionens side vil vi nu forberede dette store rammeprogram, dette store kulturprogram, godt.
Og det er der, emnet musik skal passes ind. Vi vil i den forbindelse afholde et forum den 29. og 30. september, hvor der vil vil blive en meget betydelig repræsentation fra Parlamentet. Jeg mødes hver anden eller tredje uge med en gruppe repræsentanter fra musikverdenen og andre områder af kulturen, f.eks. med hr. Gutiérrez Aragón, som har været en af de mange, som har været med til disse møder. Alle landene har været repræsenteret, og jeg har hver gang holdt møde med en halv snes personer. Især for at modtage opmuntring og for at få at vide, hvad det er, man tænker i det europæiske samfund om det, der kan gøres på det kulturelle område. Resultatet heraf er det, som vil gøre det muligt for os at forberede dette dokument, som Rådet har anmodet os om, som også Parlamentet udbeder sig, og som vi skal forelægge den 1. maj. Der venter os derfor et meget intensivt arbejde fra nu af og frem til den 1. maj, og De kan naturligvis, fru Izquierdo Rojo, være sikker på, at vi vil være meget opmærksomme på det, den kulturelle aktivitet betyder, og selvfølgelig også - inden for musikverdenen - i hvilket omfang alt dette kan medvirke til at skabe beskæftigelse.

Izquierdo Rojo
Jeg vil gerne takke kommissæren for dette vidtgående, positive og især så opmuntrende svar.
Jeg ville være endnu mere beroliget, hvis vi på baggrund af utilstrækkeligheden i det, der politisk er gjort indtil nu, kunne forstærke indsatsen på de innovative områder. Netop derfor og fordi subsidariteten ikke skal være en bremseklods i den næste etape, så vil jeg gerne - med det formål at nå de velrenommerede og kendte orkestre, som endnu ikke har modtaget tilstrækkelig støtte (og det er problemet: det, vi har gjort indtil nu, dur ikke, for der kommer ikke noget til denne støtte af musikken), spørge Dem, om man påtænker at indgå aftaler og kontrakter med forskellige foretagender, for at det ikke bliver selve subsidariteten, som - på grund af manglende musikkultur - forhindrer os i at nå dette mål.

Oreja Aguirre
Jeg mener rent faktisk, at man skal forsøge at få indgået sådanne aftaler. Det, jeg gerne vil bede hende om - eftersom fru Izquierdos specielle interesse i disse emner er velkendt - er at bidrage med sine initiativer eller idéer på området, eftersom dette er tidspunktet, hvor man skal forsøge at få det sat i værk, for vi vil netop begynde udarbejdelsen af projektet fra den 1. februar. I dette øjeblik, fra i dag og frem til den 1. februar, og i særdeleshed inden for rammerne af dette store forum, så er dét, vi især gerne vil, at lytte.
Vi har gerne villet undgå det, som Kommissionen kan blive fristet til, nemlig at lukke sig inde i sit kontor og forberede et projekt. Vi har ikke ønsket at gøre det sådan. Det skal man ikke gøre inden for visse områder, og slet ikke inden for kulturen. Det, vi gerne vil, er således at henvende os til skuespillerne, til de skabende, til digterne, til kunstnerne, til parlamentsmedlemmerne, til regeringerne, således at vi i fællesskab inden for den ramme, som dette forum skal være, kan modtage idéer. De kan også være sikker på, at jeg før den formelle forelæggelse den 1. maj vil forsøge at mødes med Kulturudvalget for at udveksle synspunkter om dette emne.
Jeg synes, at det spørgsmål, De har bragt frem, er vigtigt, og jeg ville gerne selv konkret fremlægge det med præcise løsninger, når vi har et bedre udkast til det rammeprogram, som vi vil fremlægge endeligt den 1. maj.

von Habsburg
Hr. kommissær, jeg vil navnlig takke Dem for Deres svar på fru Izquierdo Rojos spørgsmål. Men jeg vil gerne stille to spørgsmål derom. Så længe, jeg har været i Parlamentet, har der egentlig kun været én overbevisende succes inden for området musik. Det var Musikåret, som afholdtes efter initiativ fra vores kollega Hahn. Det var virkelig en succes. Har De benyttet det til forberedelsen af planerne for fremtiden frem til den 1. maj?
Punkt to: Jeg er meget bekymret over, at vores folkemusik forfalder. Det er en kendsgerning, at denne folkemusik på grund af de forskellige massemedier gradvis slås ihjel. Vil De også tage disse meget vigtige punkter med i Deres program, vil De fremme folkeinstrumenterne gennem støtte til denne musik? Det har vi behov for i fremtiden!

Oreja Aguirre
Jeg vil gerne sige til Dem, hr. von Habsburg, at jeg er særlig følsom over for Deres omtale af den traditionelle musik.
Jeg mener netop, at en af de faktorer, som karakteriserer Europa er den rige mangfoldighed. Hvad er egentlig Europa? og hvad er den europæiske enhed? Den europæiske enhed er dannet af de forskellige folks mangfoldighed, af deres traditioner, deres levemåder, deres vaner. Det er den store forskel over for den melting pot , som udgør USA.
Den fundamentale forskel ligger i, at vi skal sikre vores rige mangfoldighed, og inden for denne mangfoldighed er der naturligvis musikken, folkesangene... Det er noget, der skal beskyttes.
Hvad angår Det Europæiske Musikår, så husker jeg meget tydeligt, at da jeg sad i samme sæde, men i en anden funktion, i Europarådet, blev Det Europæiske Musikår lanceret. Det blev faktisk en stor succes, netop fordi man ikke kun forsøgte sig med det højkulturelle, men fordi man også forsøgte at nå respekten for denne kulturelle mangfoldighed.
Det skal vi tage i betragtning, og for det program, som vi skal forelægge den 1. maj, vil jeg notere mig dette ønske, der er blevet givet udtryk for, og som jeg kan stå helt inde for.

Formanden
Spørgsmål nr. 57 af Hugh McMahon (H-1001/97):
Om: Transmission af større sportsbegivenheder via landbaseret TV i EU
Kommissionen bedes oplyse, om der er sket fremskridt i drøftelserne med medlemsstaterne om udarbejdelse af en liste over større nationale og internationale sportsbegivenheder, som f.eks. Five Nations Rugby, Open Golf og Wimbledon, der fortsat skal være tilgængelige for alle EU-borgere?

Oreja Aguirre
Ved den fælles beslutningsprocedure for ændringen af direktivet "Fjernsyn uden grænser« vedtog Parlamentet et ændringsforslag med det formål at sikre offentligheden adgang til visse sportsbegivenheder af særlig interesse i det betalingsfrie fjernsyn i hele den Europæiske Unions territorium. Jeg havde ikke taget dette med i direktivforslaget. Jeg fremlagde et direktivforslag den 22. marts 1995, og jeg medtog ikke et forslag i forbindelse med adgangen til visse sportsbegivenheder. Da jeg imidlertid i plenarforsamlingen hørte det initiativ, som udsprang fra Parlamentet, om at medtage denne mulighed for at sikre offentligheden adgang til visse sportsbegivenheder, syntes jeg, at det var en interessant idé, og jeg tog den straks til mig.
Jeg kan sige til Dem, at i den forligsfase, som fandt sted - eftersom der ikke var enighed efter andenbehandlingen - blev det vedtaget - og det var jeg enig i - at det ikke var muligt at gennemføre det, som vi kunne kalde et harmoniseret forhold mellem de store begivenheder på Unionsplan. Det var vigtigt, at man på en eller anden måde fik den opfattelse, at der var begivenheder, som skulle transmiteres vederlagsfrit, men det, som nogle af os ikke fandt muligt - og jeg hørte helt sikkert til blandt dem - var, at der kunne være et harmoniseret forhold til begivenhederne på Unionsplan.
Det nye direktiv indeholder derfor nogle bestemmelser, som går ud på at sikre, at medlemsstaterne kan træffe foranstaltninger til at beskytte retten til information og sikre en bred adgang for offentligheden til fjernsynsdækning af de nationale, eller ikke nationale, begivenheder, som er af stor betydning for samfundet. Og de eksempler, som vi plejer at give, er De Olympiske Lege, Verdensmesterskabet i fodbold og Europamesterskabet i fodbold.
Disse bestemmelser står i en ny artikel 3 bis i direktivet. De består i et system, som kaldes gensidig anerkendelse, og som går ud på at undgå, at man kan unddrage sig nationale foranstaltninger, som sikrer adgang til fjernsynstransmission af vigtige begivenheder. Og dette system fungerer i tre faser:
For det første kan medlemsstaterne udarbejde en liste over vigtige begivenheder og træffe foranstaltninger, så en betydelig del af offentligheden ikke berøves muligheden for at følge disse begivenheder direkte eller ved retransmission på det betalingsfrie fjernsyn.
For det andet skal disse foranstaltninger anmeldes til Kommissionen. Kommissionen skal kontrollere, om de overholder fællesskabsretten og anmode om en udtalelse fra et udvalg, som er skabt med dette direktiv, kaldet Kontaktudvalget for repræsentanterne for medlemsstaterne. Samtlige de nationale foranstaltninger skal, såfremt de findes at være forenelige med fællesskabsretten, meddeles til alle de øvrige medlemsstater og offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende.
For det tredje skal medlemsstaterne sikre, at de tv-/radiospredningsorganer, som er underlagt deres jurisdiktion, overholder de lister over begivenheder, som er udarbejdet af andre medlemsstater i overensstemmelse med denne procedure.
Endelig vil jeg gerne erindre om, at det nye direktiv blev offentliggjort og trådte i kraft den 30. juli 1997. Og medlemsstaterne har indtil den 31. december 1998 til at gennemføre det i deres respektive nationale lovgivninger.
I Kontaktudvalget har der været en omfattende diskussion af anvendelse af artikel 3 bis og indtil dato har Kommissionen ikke modtaget nogen officiel anmeldelse fra medlemsstaterne. Kommissionen har dog kendskab til, at størstedelen af medlemsstaterne - hvis ikke alle - har vedtaget eller påtænker at vedtage foranstaltninger til sikring af en bred adgang for offentligheden til fjernsynsdækning af de store begivenheder, og den håber at modtage disse anmeldelser i løbet af 1998.
Som konklusion og konkret som svar på hr. McMahons meget specifikke spørgsmål, kan jeg sige til ham, at i forbindelse med de tre begivenheder, som han nævner, skal Det Forenede Kongerige foreslå disse begivenheder på den liste, som forelægges for Kommissionen, som så skal vurdere, om de opfylder betingelsen for store sportsbegivenheder. Det er altså mekanismen som fastsat i direktivet, hvor, og det vil jeg gerne understrege, det ikke drejer sig om harmonisering, det vil sige, det drejer sig ikke om en enhedsliste, men om lister fra hver enkelt medlemsstat, og hver af medlemsstaterne accepterer de øvriges liste ud fra princippet om gensidig anerkendelse. Og i sidste instans er det Kommissionen, som skal godkende og efterprøve, at der er overensstemmelse med fællesskabsretten.

McMahon
Hr. formand, jeg takker kommissæren for hans meget omfattende forklaring - 6 minutter og 47 sekunders svar: et meget fyldestgørende og detaljeret svar.
Det fremgår tydeligt af hans svar, og det bør måske fremhæves, at han ikke har modtaget oplysninger fra nogen medlemsstat. Vil han lægge pres på medlemsstaterne for at få oplysninger, en liste? Hvor ofte regner han med, at sådanne møder vil finde sted, og vil han iværksætte overtrædelsesprocedurer, hvis medlemsstaterne ikke giver ham en liste?

Oreja Aguirre
) Hr. McMahon, en medlemsstat er ikke forpligtet til at indsende en liste. En medlemsstat kan vælge ikke at indsende en liste. Det er dens eget problem. Det, der sker, er, at hvis en medlemsstat indsender en liste, som måske er for vidtgående, på grund af antallet, og især på grund af begivenhedernes art - f.eks. samtlige fodboldkampe - så er den selvfølgelig ikke acceptabel for Kommissionen. Men der er ikke noget, der forhindrer, at en medlemsstat beslutter, at den ikke vil medtage nogen begivenheder på listen. Og det er fuldstændig i orden.
Jeg vil derfor ikke gøre noget. Jeg vil ikke gøre andet end at vente på, at de sender mig listen. Og jeg er sikker på, at næsten alle medlemsstaterne vil sende listen. Men det kan godt ske, at en medlemsstat ikke indsender en liste - jeg ved, at der i hvert fald indtil videre er én stat, som ikke har til hensigt at indsende en liste, og jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på, at det ikke er den medlemsstat, jeg kender bedst, det er en anden - men det er muligt.
Med hensyn til Kontaktudvalget har vi fundet, at det var godt, at Kommissionen ikke blev isoleret, men at den kunne høre nogen. Hvem? Et kontaktudvalg. Men i sidste instans er det Kommissionen, som træffer afgørelsen. Og såfremt en afgørelse fra Kommissionen ikke respekteres af en medlemsstat, vil den relevante procedure selvfølgelig blive indledt.

Cunningham
Jeg har et ganske kort spørgsmål. Jeg vil gerne vide, hvordan Ryder Cup passer ind i denne sammenhæng. Som De ved, blev Ryder Cup for nylig for første gang afholdt i Spanien. Det er sandsynligvis den eneste konkurrence, hvor næsten hele den europæiske befolkning hylder Europa. Man kan hylde England, Frankrig, Tyskland eller ethvert andet land i andre konkurrencer, men når hele Europa spiller mod USA i golf, så samles den europæiske befolkning i to eller tre dage om at støtte det europæiske hold. Til trods herfor blev Ryder Cup i Det Forenede Kongerige vist via satellit, hvor de fleste ikke havde adgang til at følge opgøret. Hvordan passer Ryder Cup ind i dette særlige scenario?

Oreja Aguirre
Hr. Cunningham, jeg kan have et kriterium med hensyn til det spørgsmål, De stiller mig. Jeg mener, at det er en vigtig begivenhed, men jeg vil ikke så gerne på dette tidspunkt give et individuelt svar. For nærværende skal vi vente på én ting, nemlig at listerne fra de forskellige medlemsstater kommer. Når listerne fra de forskellige medlemsstater er kommet, vil Kommissionen høre Kontaktudvalget, modtage et svar herfra, og på baggrund af dette svar vil Kommissionen træffe en beslutning.
Det drejer sig om et restriktivt kriterium, men det betyder ikke, at alle de store begivenheder ikke er med. Og jeg vil også gerne sige til Dem, at der er en ting, jeg finder vigtig: det, der kan være en vigtig begivenhed i ét land, er måske ikke så vigtigt i et andet. Tænk f.eks. på Derbyet. Derbyet er naturligvis en meget vigtig begivenhed i Storbritannien, men i Spanien eller Grækenland er det sandsynligvis en begivenhed af mindre interesse. Det kriterium, som man vil følge, er altså - og deraf den gensidige anerkendelse - at hver medlemsstat beslutter, hvilke af dens begivenheder, der er vigtige, og at de øvrige respekterer denne beslutning.

Formanden
Spørgsmål nr. 58 af Birgitta Ahlqvist (H-1009/97):
Om: Kommissionens undersøgelse om børn og reklamer
Nu er det tredje gang, at jeg retter en forespørgsel til kommissær Oreja om den undersøgelse, Kommissionen mangen en gang har lovet at lave om, hvilke virkninger reklamer kan have på mindreårige. Andre uafhængige undersøgelser har påvist, at børn ikke kan betragtes som forbrugere, eftersom de under 12-års alderen i gennemsnit ikke kan skelne mellem et reklamebudskab og en objektiv information.
Kan Kommissionen oplyse, hvor langt den er kommet med denne undersøgelse? Hvornår kan den, selv uformelt, redegøre for undersøgelsen f.eks. i Kulturudvalget?

Oreja Aguirre
 Jeg tror, at jeg kort kan besvare fru Ahlqvists spørgsmål. Det er ikke første gang, dette spørgsmål bringes frem, og jeg kender fru Ahlqvists særlige interesse i sagen. Jeg vil gerne minde hende om, at for at tage hensyn til anmodningen fra en delegation i Rådet under revisionsproceduren af direktivet om fjernsyn uden grænser forpligtede Kommissionen sig til at gennemføre en undersøgelse af forekomsten af tv-reklamer og telesalg til mindreårige med henblik på at revurdere dette emne i den næste revision af direktivet. Jeg vil gerne gentage over for fru Ahlqvist det, som jeg sagde til hende sidste gang. Jeg forstår så udmærket hendes bekymring, som jeg fuldt ud deler. Jeg har nu en gang de begrænsninger, jeg har, og det er et ansvar, som Kommissionen har påtaget sig inden for en bestemt frist. Det vil sige, at Kommissionen skal gennemføre denne revision senest den 31. december i år 2000. Hvad skal den lave? En betænkning om opfyldelsen af direktivet, hvor de pågældende tilpasningsforslag eventuelt kan indgå.
Det er altså det, vi har forpligtet os til. Denne betænkning vil naturligvis også blive forelagt for Parlamentet. Denne undersøgelse vil desværre ikke kunne påbegyndes i 1998 - selvom jeg ville have foretrukket det - da budgetmyndigheden - og De ved allerede, hvad jeg ønsker at sige hermed, fru Ahlqvist - har beskåret de midler, som Kommissionen havde foreslået til denne slags undersøgelser. Det drejer sig om forskningen i en chip mod vold. Det betyder, at Kommissionen ikke kan påbegynde den pågældende undersøgelse før begyndelsen af 1999. Jeg håber således at have resultaterne i løbet af 1999 eller under alle omstændigheder senest ved begyndelsen af år 2000. Jeg vil gerne have - og jeg forpligtede mig hertil sidste gang, og jeg gentager det nu - at dette ikke skal gøres til sidst, men tidligere, og om muligt på det nævnte tidspunkt. Vi bør derfor gennemføre denne undersøgelse så betids, at vi kan medtage den i den gældende betænkning, som er omhandlet i artikel 26.
Hvis situationen skulle ændre sig - f.eks. inden for rammen af Noteboom-proceduren - så kan jeg, mine damer og herrer, forsikre Dem om, at vi ville træffe de nødvendige foranstaltninger for at relancere denne undersøgelse. På dette område deler jeg, som jeg har sagt det, fuldt ud Deres bekymring.

Ahlqvist
Jeg skal fatte mig meget kort. Jeg takker kommissæren for svaret. Jeg ved, at kommissæren er positiv over for at foretage denne undersøgelse. Tidligere har jeg aldrig fået en så tidsmæssigt konkret besked, som at det vil blive gjort i 1999. Jeg er derfor taknemmelig for det svar.
I Sverige stiger irritationen over og kritikken mod børnereklame imidlertid. Man opfordrer til boykot og mener, at noget må gøres. Nu har jeg da fået dette svar om år 1999. Selvom det er negativt, er det i hvert fald tydeligere end de to tidligere svar, så jeg takker kommissæren for det.

Formanden
Spørgsmål nr. 59 af Maj Theorin (H-0965/97):
Om: Situationen i Burma
Situationen i Burma er meget alvorlig. I 1990 vandt NLD (Den Nationale Liga for Demokrati) det frie parlamentsvalg med over 80 %, men valget blev ikke respekteret. Militærregimet holder sig fortsat ved magten ved hjælp af undtagelsestilstand. Den 27. september 1997 afholdt NLD sin første tilladte kongres, men kort tid derefter blev et stort antal af deltagerne i kongressen anholdt af militærdiktaturet SLORC.
Hvilke initiativer agter Kommissionen at træffe for at støtte oppositionens kamp for demokrati i Burma?

Marín
Med hensyn til Den Europæiske Unions politiske holdning til Burmaspørgsmålet kan jeg for det første bekræfte over for Dem, at den fælles holdning, som blev vedtaget i oktober 1996, er blevet fornyet. I den forstand fastholder Den Europæiske Union nøjagtig den samme holdning med hensyn til, hvad der er sket i dette land.
For det andet fastholder vi, og vil fortsat fastholde, udelukkelsen af Burma fra at modtage noget fra Fællesskabets generelle præferencesystem, og det var, som Parlamentet udmærket ved, et initiativ fra Kommissionen.
For det tredje forelagde Kommissionen i november et forslag til Rådet om, at man udsatte mødet på højt plan med ASEAN-gruppen, netop fordi ASEAN-gruppen insisterede på, at Burma skulle være med. Den Europæiske Union accepterede ikke denne situation, og mødet blev udsat. Jeg finder, at det er yderst positivt, at vi ikke accepterer at fortsætte vores arbejde inden for ASEAN-gruppen, indtil Burmas stilling i denne gruppe er afklaret.
Og dernæst vil jeg gerne helt konkret sige til Dem, at i forbindelse med menneskerettigheder og demokrati har Kommissionen åbnet et Europa-Burma kontor i Bruxelles, netop med det formål at gennemføre en offentlig handling om bevidstgørelse om det, der sker i Burma, og også i det omfang, det er muligt, med det formål at forme fremtidige ledere og hjælpe den burmesiske opposition.
Det samlede beløb til finansiering er ca. ECU 950.000. Vi håber, at dette kontor altid kan slå fast, at Den Europæiske Union har en meget stærk forpligtelse over for Burma og det, der sker dér.

Theorin
Jeg er taknemmelig for dette klare standpunkt fra Kommissionen. Vi har ingen delt mening, vi mener ikke, at Burma opfylder kriterierne for økonomiske og handelsmæssige forbindelser og toldbegunstigelser. Dette er meget vigtigt, da der findes europæiske virksomheder, sandsynligvis også i mit eget land, som i dag overvejer at begynde at investere i Burma, hvilket ville være meget alvorligt, hvis det skete.
I USA findes der siden maj 1997 et forbud mod nyinvesteringer på grund af, at situationen ikke har forandret sig i Burma. EU har nu adgang til den retlige ramme og de økonomiske pressionsmuligheder. Derfor er det vigtigt, at EU nu viser vejen og den politiske vilje.
Det er godt, at kommissæren er helt enig med mig i, at vi naturligvis ikke kan acceptere, at europæiske virksomheder profiterer af den undertrykkelse af mennesker, som den burmesiske stat udsætter sine indbyggere for.

Marín
Som fru Theorin så udmærket ved, og som jeg tror, Parlamentet værdsætter, har Kommissionen truffet en meget handlekraftig og klar foranstaltning over for regeringen i Burma. Vi har ikke kompetence til i en global økonomi at bestemme, hvor en privat virksomhed skal foretage en investering, men under alle omstændigheder og set i lyset af situationen i Sydøstasien, så synes jeg, at det i øjeblikket indebærer en vis risiko at tale om europæiske investeringer. Ikke på grund af situationen i Burma, men på grund af den generelle situation på markedet i Sydøstasien for øjeblikket.

Kinnock, Glenys
Jeg vil gerne spørge kommissæren, om han anerkender lovligheden af valget i Burma i 1990, hvor NLD anført af Aung San Suu Kyi blev de klare og lovlige vindere. Hvis det er tilfældet, vil han så give mig ret i, at ethvert nyt valg, der udskrives af militærjuntaen i Burma, ikke vil blive anerkendt som lovligt, og at det derfor aldrig vil kunne accepteres, at det tilsidesætter resultatet af valget i 1990?

Marín
Svaret er indlysende. Et valg, som ikke er frit, demokratisk, gennemskueligt og foregår under international kontrol, vil aldrig blive anerkendt, hverken i Burma eller i noget andet land.

Formanden
Da følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 60 af Marianne Eriksson (H-0996/97):
Om: Menneskerettighederne i Colombia
I Colombia er der i flere år sket alvorlige krænkelser af menneskerettighederne. Det politiske demokrati eksisterer ikke i realiteten, eftersom alle legale progressive partier og bevægelser udsættes for forfølgelse. Alene partiet Unidad Popular har mistet tusindvis af medlemmer, heriblandt flere demokratisk valgte borgmestre, gennem politiske mord. Et aktuelt eksempel på forfølgelse er den demokratisk valgte borgmester José Antonio Bula fra Apartado, der er blevet arresteret på falsk grundlag og sat i fængsel. Selvom han af en domstol den 22.7.1997 blev frikendt for alle anklager, er han stadig fængslet.
Hvad gør Kommissionen for at protestere imod de alvorlige krænkelser af demokratiet og menneskerettighederne i Colombia?
Hvad gør Kommissionen i den konkrete sag med José Antonio Bula for at få ham frigivet? og spørgsmål nr. 61 af Jörn Svensson (H-0998/97):
Om: Menneskerettighederne i Colombia
Convivir-styrkerne i Colombia udgør sammen med de rendyrkede paramilitære grupper et meget alvorligt problem. Convivir inddrager civile i en væbnet konflikt og bærer ansvaret for mange alvorlige krænkelser af menneskerettighederne. Selvom Convivir-styrkerne ifølge de colombianske domstole er i overensstemmelse med landets forfatning, har både FN's Menneskerettighedskomité og menneskerettighedskommissæren Almodena Mazarassa sagt, at eksistensen af de colombianske Convivir-styrker er et brud på international humanitær ret og i strid med menneskerettighederne.
Hvad agter Kommissionen at gøre for at protestere imod Convivir-styrkerne?
Hvilke foranstaltninger vil EU træffe for at bidrage til Convivir-styrkernes opløsning?og spørgsmål nr. 62 af Richard Howitt (H-1004/97):
Om: Menneskerettighederne i Colombia
Er Kommissionen enig i, at ulovlige paramilitære gruppers aktiviteter i Colombia er en af de største hindringer for de altomfattende fredsforhandlinger, som dette lands regering har stillet forslag om for nylig? Hvilke drøftelser agter Kommissionen at føre med regeringen, for at denne kan opfylde det løfte, den afgav for 2 år siden, om at oprette særlige bevæbnede grupper til bekæmpelse af de paramilitære grupperinger - et løfte der blev gentaget for nylig? Agter Kommissionen - i betragtning af at der er blevet myrdet mindst 19 menneskerettighedsforkæmpere i 1997, og at menneskerettighedsorganisationerne spiller en vigtig rolle i forbindelse med straffrihedsproblematikken - at optrappe den politiske og økonomiske støtte til disse grupper i Colombia?
Marín
Kommissionen deler Parlamentets bekymring for menneskerettighedssituationen i Colombia.
Jeg tror, at Kommissionens og i al almindelighed Den Europæiske Unions holdning i denne sag er yderst velkendt.
Med hensyn til Kontoret for Menneskerettigheder, som p.t. findes i Bogotá, Colombia, må jeg sige, at når dette Kontor findes, så er det takket være Den Europæiske Unions mellemkomst, ikke kun på grund af den politiske støtte, den har givet, men på grund af den finansielle støtte - skal man være opmærksom på, at på grund af de vanskeligheder, som FN har, så har vi besluttet at forlænge Unionens finansiering for i år med det formål at gøre det muligt for dette Kontor og ambassadør Mazarrosa at fortsætte arbejdet.
Hvad angår de paramilitære grupper og især de såkalde "Convivir« kooperativer, så bør De vide, at jeg selv under mit sidste officielle besøg i Colombia og ved et pressemøde jeg holdt der gjorde det klart, hvad der er Den Europæiske Unions stilling hertil. Vi finder, at enhver paramilitær aktivitet, og helt konkret denne type kooperativer, ligger uden for det, vi betragter som normalt inden for det ansvar, som en stat har for at sikre en normal situation i ethvert land.
For os består hovedelementet i - fra i dag og frem til valget i maj - at fremme freden og fredsforhandlingerne, idet vi finder, sådan som jeg allerede fik lejlighed til at sige det i Colombia, at den nye regerings politiske hovedmålsætning - uanset hvem der vinder til maj - må være at forhandle om fred og søge fred i et land, som lider under generne, ikke alene fra narkotikahandelen, men også fra guerrillaen - som er medansvarlig - samt fra de paramilitære og selve den indre politiske situation.
Det er en meget kompleks og vanskelig situation, hvor jeg tror, at Den Europæiske Union kan gøre meget ved at hjælpe til med fredsprocessen og den interne forhandling.

Eriksson
Jeg takker for svaret. Jeg er enig i, at situationen i landet er mildest talt vanskelig. Derfor kan jeg vel heller ikke sige, at jeg er særlig tilfreds med at høre, at vi har et kontor i landet.
Jeg har også stillet et spørgsmål vedrørende en specifik person. Jeg vil gerne vide, om jeg kan få et svar på det spørgsmål. I øvrigt har jeg til hensigt at vende tilbage vedrørende dette.

Marín
Det burde ikke overraske Dem, at Den Europæiske Union er hovedbidragyderen og den, der har besluttet, at der skulle oprettes et Kontor for Menneskerettigheder i Bogotá, det første i Latinamerika.
Det var en beslutning fra Menneskerettighedskomitéen i Geneve, i samarbejde med fru Robinson, som er den nye ansvarlige i FN for menneskerettighederne, og som arbejder perfekt sammen med os. Jeg kan ikke lige nu huske adressen, men det er offentligt og alment kendt, at dette kontor har eksisteret i et år.

Svensson
I efteråret 1997 havde jeg lejlighed til at udtale mig kritisk om en parlamentsbeslutning, som ensidigt lovpriste den colombianske regerings fredsinitiativ, uden samtidig at tage stilling til, at regeringen i Colombia samtidig også bombede civile mål.
Nu har vi endnu en gang fået en påmindelse om den colombianske regerings dobbeltspil ved dens udrustning og anvendelse af disse paramilitære grupper. Derfor er det meget værdifuldt at kunne fortolke Kommissionens svar sådan, at den ikke er enig i det tidligere parlamentsflertals illusionære og noget naive syn på den colombianske regering, men derimod har en mere kritisk holdning til denne regering. Det må vi takke for.

Marín
Nej, nej, min holdning er stadig den samme. Jeg er enig med beslutningen fra Europa-Parlamentet.
Hvad angår menneskerettighederne i Colombia, som er et land, jeg kender godt, og hvor vi har arbejdet meget med menneskerettighederne, så er de også blevet overtrådt af regeringen. Det har jeg sagt i Bogotá. De er blevet overtrådt af militæret, men også af guerrillaen.
Man skal ikke tro, at der er nogle, der er rene og uplettede, i det der sker i Colombia. Alle er ansvarlige. Ja, jeg ved godt, at De ikke kan lide dette svar, men alle er ansvarlige i denne situation.

Howitt
Jeg er enig med kommissæren i, at vi har ansvaret for vores egne handlinger, men han synes at have givet udtryk for en generel bekymring vedrørende menneskerettighederne i Colombia uden at besvare nogle af de konkrete spørgsmål, han er blevet stillet. Hr. kommissær, jeg spurgte Dem, hvad De agter at foretage Dem i retning af direkte drøftelser vedrørende spørgsmålet om oprettelse af bevæbnede grupper til bekæmpelse af de paramilitære grupperinger. Jeg spurgte, om De agter at optrappe den direkte økonomiske støtte til menneskerettighedsorganisationer i Colombia. Det spørgsmål blev heller ikke besvaret. Helt ærligt, så ville Deres ord om støtte til FN-tjenesten glide lidt lettere ned, hvis De på en af pressekonferencerne i Colombia ikke havde sagt, at De troede, at Convivir-styrkerne kan stabiliseres, og at de fortsat kan eksistere på visse betingelser. Enten er den rapport, jeg har læst, forkert, eller også er De gået direkte imod anbefalingerne fra den person, der er ansvarlig for den pågældende FN-tjeneste, og vi finansierer ham økonomisk.
Vær venlig at give os konkrete svar nu i stedet for generelle interessetilkendegivelser. Vi er alle ansvarlige for vores egne handlinger.

Marín
Jeg vil gøre det meget kort, hr. Howitt, for jeg ved ikke, om jeg ikke forstår Dem, eller om De ikke ønsker at forstå mig.
Det eneste, jeg ikke vil gøre, er at fremlægge et program til kamp mod de paramilitære, hvor jeg bruger NGO'erne.
Jeg ved ikke, om jeg har forstået Dem korrekt. Jeg ved ikke, om De ved, hvad en paramilitær er i Colombia. Jeg har indtryk af, at De ikke ved det. Men det forekommer mig at være en utrolig politisk naivitet at foregive, at de paramilitære, eller fænomenet med de paramilitære, i Colombia, Algeriet eller et hvilket som helst andet land kan bekæmpes ved, at man eventuelt finansierer NGO'erne.
Jeg beklager at måtte sige det så tydeligt. Og for det andet så tror jeg ikke, at jeg på nogen måde har angrebet Kontoret for Menneskerettigheder. Her må der være tale om en misforståelse; det forholder sig lige modsat, vi finansierer det.
Jeg beder Dem således om, at De meget tæt følger den politik, som vi fører i forhold til Colombia, og de fremskridt, vi gør i en vanskelig situation. Men jeg må bede Dem om ikke at foreslå os i Kommissionen måder at handle på eller arbejde på, som er virkelig vanskelige at acceptere.

Formanden
Da den tid, der er afsat til spørgsmål til Kommissionen, er udløbet, vil spørgsmål nr. 63 til 82 blive besvaret skriftligt.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.30 og genoptaget kl. 21.00)

Begrænsning af emissionen af flygtige organiske forbindelser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0406/97) af Cabrol for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets direktiv om begrænsning af emissionen af flygtige organiske forbindelser fra anvendelse af organiske opløsningsmidler i visse industrielle aktiviteter (KOM(96)0538 - C4-0139/97-96/0276(SYN)).

Cabrol
Hr. formand, kære kolleger, Rådets forslag til direktiv, som vi behandler her til aften, har til hensigt at begrænse emissionen af flygtige organiske forbindelser, også kaldet VOC'er, som stammer fra anvendelsen af opløsningsmidler, der selv er organiske og flygtige, inden for talrige industrielle aktiviteter. Den alt for store mængde af disse VOC'er i de lavereliggende atmosfæriske lag kombineret med nitrogenoxyder og under påvirkning af solens stråler medfører en stigning af ozon ved jordoverfladen, nogle gange med paroxystiske stigninger, også kaldet højdepunkter i ozonkoncentrationen.
Hvad medfører disse højdepunkter i ozonkoncentrationen? Overmålet af ozon ved jordoverfladen er årsag til betydelige risici og sundhedsproblemer. I Frankrig har et regionalt sundhedsobservationscenter gennemført en undersøgelse i Paris og omegn, der viser, at højdepunkterne i ozonkoncentrationen mellem 1987 og 1992 har medført en stigning i antallet af lægebesøg og hospitalindlæggelser på grund af astma, åndedrætslidelser, øjensygdomme, hovedpine og enkelte dødsfald, der dog var sjældne og forekom hos personer med et svagt helbred. Dette alene berettiger til et forsøg på at reducere disse farlige emissioner.
Hvor kommer disse emissioner fra? De stammer fra anvendelsen af visse opløsningsmidler i en lang række sektorer, omkring tyve, lige fra bilindustrien, trykkeri, gummi og tekstiler til træindustrien etc. Problemet vedrører over 400.000 virksomheder, hvoraf de fleste er små- og mellemstore virksomheder, der beskæftiger i alt over ti millioner mennesker og gør brug af meget forskellige teknikker. Dette siger noget om problemets både økonomiske, finansielle og sociale betydning, men også om dette meget tekniske direktivs kompleksitet.
Hvad er direktivets formål? Hensigten er at reducere disse emissioner med 67 % i forhold til 1990-niveauet ved at kræve, at installationerne bringes i overensstemmelse inden 2007. Hvordan kan dette opnås? Forslaget til direktiv indeholder flere løsninger, som virksomhederne kan vælge imellem. For det første ved at overholde en række emissionsgrænseværdier, der er nærmere beskrevet i forslagets tillæg 3A, og som varierer afhængig af de berørte industrielle sektorer. For det andet ved at anvende opløsningsmidler med et mindre indhold af VOC'er. For det tredje ved at vælge andre processer og materialer, hvilket er forklaret i tillæg 3B. Endelig, i stedet for at anvende grænseværdierne i tillæg 3, kan medlemsstaterne iværksætte nationale planer, der globalt fører til samme resultater men ved anvendelse af andre midler.
Direktivforslaget bidrager således på betydelig vis til at løse dette forureningsproblem. Det fortjener derfor en grundig behandling. Denne behandling har dog givet os mulighed for at opdage en række unøjagtigheder, tvetydigheder eller mangler, der berettiger de ændringsforslag, som vi fremsætter. Disse forslag kan inddeles i fem hovedkategorier. De sigter for det første på at forenkle teksten og gøre den mere præcis, for det andet på at bringe den i overensstemmelse med direktiv 96/61/EØF om samme emne, men inden for storindustrien, for det tredje på at give et mere fleksibelt valg og en mere fleksibel anvendelse af reduktionsmetoderne for at gøre det muligt for de talrige og meget forskellige virksomheder bedst muligt at tilpasse sig direktivet, enten på grundlag af de bedste eksisterende og økonomisk bærbare teknikker, eller på grundlag af hensynet til hver sektors og hver virksomheds meget forskellige karakteristika. Man undgår således at påføre visse virksomheder nogle alt for store omkostninger, der ville begrænse deres konkurrenceevne i forhold til tredjelandene.
Det skal i denne henseende noteres, at der ikke er foretaget nogen egentlig cost-benefit analyse, eftersom Kommissionen anslår omkostningerne til ECU 4 milliarder, medens det fransk-tyske institut på universitetet i Karlsruhe vurderer dem til ECU 80 milliarder med en basisinvestering på ECU 30 milliarder. Hvis man vil have, at direktivet bliver gennemført, skal man derfor være realistisk og kun kræve det, der er økonomisk muligt.
Ændringsforslagene i fjerde kategori vedrører de nationale planers betydning. Disse planer skal være gennemsigtige og fremlagt regelmæssigt ikke alene for Kommissionen men også for Parlamentet. Endelig bør der rettes op på en mangel i dette direktiv, der kun henvender sig til visse industrielle og håndværksmæssige aktiviteter, der - hvilket må indrømmes - tegner sig for 70 % af den samlede VOC-emission. Der siges dog intet om de resterende 30 % af disse emissioner, idet direktivet ikke tager sigte på de malinger, der anvendes inden for byggesektoren, eller af "søndagsmalerne«, der gør tingene selv i deres fritid. Kommissionen bør derfor supplere sit forslag med et veritabelt initiativ vedrørende disse to ansvarlige.
Den burde også sørge for, at forbrugerne oplyses og uddannes bedre, at fagfolk gøres mere opmærksomme på problemet og fremstiller maling med et mindre indhold af opløsningsstoffer, og tilskynde til, at gør-det-selv-folk fordeler deres malerarbejde over hele året, i stedet for hovedsagelig at male om sommeren ved høje varmegrader, hvilket bidrager til højdepunkterne i ozonkoncentrationen, og dermed også til de risici, vi har fremhævet.

Rübig
Hr. formand, kære kolleger, Cabrol-betænkningen om begrænsning af emissionen af flygtige organiske forbindelser er en betænkning, der stiler højt. Det er en kendsgerning, at det foreliggende direktivforslag kommer til at gøre sig gældende på mange områder og vil få enorme virkninger. Jegciterer fra kommissionsforslaget: Dette initiativ vil berøre ca. 400 000 virksomheder, deriblandt mange SMV'er, inden for i alt ca. 30 brancher og naturligvis endnu flere forbrugere. Udgifterne, det har vi allerede hørt, går op i milliarder af ecu. Vi taler således her om et meget vigtigt og stort område.
Det mål, dette direktiv tilstræber, retfærdiggør dog disse tal, nemlig en nedbringelse af emissionen af flygtige organiske forbindelser med to tredjedele. To tredjedele i de kommende år er et virkelig ærgerrigt mål. Det fortjener støtte fra os alle og det bør ikke opblødes alt for meget. Alligevel vil jeg advare mod de bestemmelser, som punktvis skyder over målet. Hvad nytter det os f.eks., at ethanol, et forholdsvis miljøskånsomt middel til rensning af overflader, underkastes de strenge grænseværdier, når det eneste alternativ er at anvende f.eks. svært fordampelige opløsningsmidler, som er en langt større fare for miljøet.
Endvidere er vi generelt af den opfattelse, at miljøbeskyttelse ikke i første række skal nås gennem tvang, men især skal fremmes gennem incitamenter. Et eksempel fra mit hjemland: Et skift til overfladebehandlingsstoffer med få opløsningsmidler har medført, at forbruget af opløsningsmidler i Østrig siden 1990 er faldet med ca. 50 %. Derfor går jeg også på europæisk plan ind for sådanne ordninger med incitamenter med henblik på at kunne anvende grænseværdierne fleksibelt på disse områder.
I denne uge drøfter vi arbejdspladser og tillige afvandring. Men jeg tror, det er nødvendigt at nå miljømålene og alligevel forsøge at fremme miljøpolitikken målrettet, for at vi også i fremtiden kan leve bæredygtigt.

Bowe, David
Hr. formand, på vegne af Den Socialistiske Gruppe vil jeg gerne støtte hr. Cabrol og takke ham for betænkningen om Kommissionens forslag.
Min gruppe støtter dette direktiv om begrænsning af emissionen af flygtige organiske forbindelser fra industrielle aktiviteter, og jeg vil gerne personligt takke ordføreren for det store stykke arbejde og hans hidtidige resultater. Det bliver stadig mere tydeligt, at emissionen af flygtige organiske forbindelser har en negativ indvirkning på menneskets helbred og miljøet i det hele taget, uanset om det er gennem bidraget til fotokemisk smog, ozon ved jordoverfladen i atmosfæren eller ved at fremme astma eller kræft hos befolkningen. Vi har god grund til at søge at begrænse og tilmed eliminere emissionen af flygtige organiske forbindelser fra industrielle anlæg.
Der gøres udbredt brug af flygtige organiske forbindelser i mange forskellige aktiviteter, og vi har derfor søgt at opstille nye og stærkere grænser for emissionen heraf i en hel række af større industrielle anlæg. Hvad angår deres rolle i mindre anlæg, så håber vi, at Kommissionen hurtigst muligt vil fremsætte et forslag om, at der i stedet anvendes nye typer maling og midler til overfladebehandling med et lavt indhold af opløsningsmidler samt andre mindre skadelige stoffer.
Vi erkender klart problemerne inden for visse industrielle sektorer med at nedbringe brugen af flygtige organiske stoffer eller skifte til effektive alternative løsninger, og vi har derfor sat en lang frist for overholdelse af kravene, så det skulle være muligt at gennemføre de nødvendige ændringer.
Vi mener, at afstemningen i Miljøudvalget fuldt ud afspejlede vores synspunkter, og vi vil støtte alle de ændringsforslag, som er vedtaget af dette udvalg, specielt de, der tydeliggør direktivets bestemmelser og begrænser anvendelsesområdet for nationale planer, så forslaget kommer til at omfatte en større del af EU og bliver mere orienteret mod det indre marked. Vi kan derfor ikke acceptere de ekstra ændringsforslag til betænkningen, som blev fremsat af nogle kolleger på plenarmødet.
Afslutningsvis håber vi, at Rådet og Kommissionen vil acceptere vores synspunkter, indarbejde dem i forslaget og gøre dem til en værdig del af Den Europæiske Unions bestræbelser på at beskytte miljøet og en ledestjerne for hele verden.

Eisma
Hr. formand, i denne "overfyldte« mødesal konstaterer jeg på Den Liberale Gruppes vegne, at det europæiske puslespil med direktiver, som skal forbedre luftkvaliteten i Europa, langsomt, men sikkert gøres færdigt. Vi er allerede kommet temmelig langt med auto/olie-programmet.
I sidste måned blev der indgået strenge aftaler i Kyoto. I dag taler vi om begrænsning af emissionen af flygtige organiske forbindelser. Ved et puslespil er det vigtigt, dels at antallet af brikker er komplet, dels at man har de rigtige brikker. Med hensyn til disse flygtige organiske forbindelser er det jo ikke helt tilfældet. Hvad der mangler i dette puslespil, er den brik, som regulerer opløsningsmidler i maling. Vi har stillet ændringsforslag nr. 8, og jeg anmoder kommissæren om, at hun her i dag gentager det tilsagn, som hun ifølge mine kilder afgav i Rådet om endnu i år at fremsætte et forslag med henblik på malingprodukter. For disse opløsningsmidler er for skadelige for sundheden til, at de stadig må markedsføres.
I forbindelse med direktivet om de flygtige organiske forbindelser må vi passe på, at vi ikke på forhånd afviser nuværende, succesfulde nationale programmer, således som det foreslås i ændringsforslag nr. 22. I Nederlandene, i mit land, findes der en frivillig aftale med industrien med henblik på at formindske emissionen, hvormed der opnås gode resultater. Det ville være beklageligt, hvis Parlamentet afviser den slags nationale programmer, medens både Kommissionen og Rådet har godkendt dem. Min gruppe vil således ikke støtte ændringsforslag nr. 22.
Jeg beder også mine kolleger om at tilslutte sig ændringsforslag nr. 3. Der må ikke gælde mindre strenge krav for mindre anlæg. Dertil er emission af flygtige organiske forbindelser alt for alvorlig i disse lande. Jeg konstaterer, at det europæiske luftkvalitetspuslespil med disse tilpasninger vil nærme sig sin fuldendelse.

Breyer
Hr. formand, det er et vidnesbyrd om armod i den europæiske miljøpolitik, når vi først 20 år efter, at en medlemsstat, nemlig Forbundsrepublikken Tyskland, har udstedt love om flygtige organiske forbindelser, tager fat på også at gøre det på europæisk plan. Jeg har i dag hørt særdeles meget om industriens problemer. Mange kolleger har talt om konkurrencevilkårene. Hvorfor taler vi egentlig ikke - og det er lige så beskæmmende - om de mennesker, der er blevet skadet af kemikalier, for de findes jo? Jeg kender mange mennesker, som er blevet skadet af opløsningsmidler. Derfor er det på høje tid at indføre værdier, som medfører, at der kommer færre helbredsskader, for også det skal vi tænke på: Det er ikke kun industrien, der har udgifter, men også sundhedsvæsenet, og så er der naturligvis de mange personlige lidelser og problemer for de mennesker, der er ramt af disse helbredsrisici.
En ting ligger os særlig på sinde - og jeg anmoder Dem, fru kommissær, om at tage det op - nemlig de stoffer, der anvendes i den kemiske industri. De anvendes meget hyppigt. Vi ved, at de er kræftfremkaldende, vi ved, at der findes endokrine stoffer - det er meget væsentlige punkter, som også Parlamentet beskæftiger sig med - og netop på grund af den kræftfremkaldende og den østrogenlignende virkning bliver vi nødt til omsider at tage fat på at reducere disse stoffer, så vidt det er muligt, og tillige give industrien incitamenter til at erstatte disse stoffer. Også det er et spørgsmål om konkurrence. Vi bør udøve pres, for at farlige, sundheds- og miljøskadelige stoffer trækkes tilbage. Dermed ville vi omsider kunne få et forspring i konkurrencen, ved at vi således markedsfører færre farlige stoffer. Det bør først og fremmest ligge os på sinde, at stofferne i den kemiske industri reduceres.
Jeg anmoder Dem, fru kommissær, om også at komme ind på, hvorfor Kommissionen ikke er rede til at følge Europa-Parlamentet i dets skrappere fremgangsmåde, og hvorfor Kommissionen kryber i ly bag industrien. Sammenfattende vil jeg endnu en gang gå ind for, at disse sundhedsskadelige stoffer reduceres så hurtigt som muligt, for at vi også her giver industrien incitamenter. Vi må ikke glemme, at der i Den Europæiske Union findes virkelig mange mennesker, der er blevet skadet af kemiske stoffer, og de skal i lige så høj grad, ja endog i højere grad have vores opmærksomhed end industriens interesser.

Blokland
Hr. formand, jeg vil begynde med at give professor Cabrol en kompliment for hans betænkning. I Cabrol-betænkningen foretages der på nogle punkter vigtige skærpelser i kommissionsforslaget. Formindskelsen af mængden af flygtige organiske forbindelser er nødvendig af to grunde.
For det første fordi disse stoffer forårsager ozonforurening på jordoverfladen med alle de ubehagelige følger, som dette har for mennesker med luftvejsproblemer. For det andet fordi det jo i mellemtiden er tydeligt, at disse stoffer absolut ikke er ufarlige for mennesker, som arbejder dagligt med dem.
Malere, møbelpolstrere, mennesker, som arbejder meget med lim, og mennesker, som skal rense ting med acetone, trues alvorligt af disse stoffer. De får at gøre med for det meste for sent erkendte psykiske sygdomsbilleder, som ødelægger deres liv. Vi må her tænke på koncentrationsforstyrrelser, søvnløshed, svimmelhed og i alvorligere tilfælde endog hukommelsestab, personlighedsforstyrrelser og depressioner.
Disse sygdomsbilleder, som i mellemtiden er kendt under fællesbetegnelsen OPS, psykoorganisk syndrom, er i lang tid ikke blevet anerkendt. Det må der nu gøres en ende på. Målet med dette direktivforslag er ikke at regulere arbejdsomstændighederne i de virksomheder, hvor de flygtige gasser emitteres. Alligevel håber jeg, at forpligtelsen til at formindske dem også vil yde et bidrag til bekæmpelsen af OPS. Det betyder for øvrigt ikke, at jeg ikke gerne opfordrer Kommissionen til inden for rammerne af socialpolitikken at lægge vægt på dette problem.
På et punkt er jeg mindre glad for forslaget til beslutning, nemlig der, hvor gennemførelsen af formindskelsen ophæves ved hjælp af nationale planer. Det er efter min opfattelse et tilbageskridt. Ordningen i artikel 5 om de nationale planer i kommissionsdokumentet var slet ikke dårligere end den almindelige ordning. Ofte er nationale planer endda meget mere effektive. Hvad det øvrige angår er det en udmærket udtalelse, som Rådet kan drage fordel af.

Jensen
Hr. formand, det er glædeligt, at vi her har et forslag, der fokuserer på organiske opløsningsmidler. Disse flygtige stoffer har en særlig giftig virkning på mennesker og miljø. Derfor skal vi bestræbe os på at begrænse anvendelsen mest muligt. I mange år har opløsningsmidler været under mistanke for at føre til hjerneskader. Det er - som hr. Blokland nævnte - set i udstrakt grad hos malere, der er i daglig kontakt med stofferne. Herfra stammer begrebet »malersyndromet«. Disse erfaringer bør være med i dette direktiv, som vi behandler i dag, fordi folkesundheden ikke bare er et fritidsbegreb, men så sandelig også et emne for arbejdsmiljøet. I andre love er sammenhængen mellem indre og ydre miljø erkendt, og derfor virker det lidt mystisk, at Kommissionen i denne tekst ikke vil anerkende sammenhængen, men det vil kommissionsmedlemmet forhåbentlig redegøre nærmere for. Jeg ser også en klar forbindelse til direktivet om kemiske agenser, som Freddy Blak er ordfører for.
Jeg går fuldt ind for de ændringsforslag, som fru Maartje van Putten stillede og fik vedtaget i Miljøudvalget, og som medtager sundhedsrisici ved erhvervsmæssig eksponering, og også det ændringsforslag, som klargør, at medlemsstater, der er længere fremme end Fællesskabet med hensyn til substitution af farlige organiske opløsningsmidler, kan opretholde strengere restriktioner. Det kan kun være en fordel, at der er nogle, der går foran og derved får erfaringer, der kommer alle til gode.

Lannoye
Hr. formand, jeg vil gerne komme med nogle supplerende bemærkninger til indlægget fra min kollega, fru Breyer.
Første bemærkning. Kommissionen insisterer meget på problemerne omkring luftforureningen og VOC'ernes betydning som prækursorer af troposfærisk ozon, men som flere af mine kolleger allerede har fremhævet, er der en lang række forskellige risici. De flygtige organiske forbindelsers negative konsekvenser er talrige. Jeg tænker især på risiciene på arbejdspladsen, men også på de mere diffuse risici, herunder effekterne på reproduktionsevnen, som hidtil er blevet stærkt undervurderet. Dette direktiv kommer således på det rette tidspunkt. Det er bare ærgerligt, at det er så svagt formuleret, hvilket jeg vil komme tilbage til om et øjeblik.
Anden bemærkning. Ordføreren gør så rigtigt opmærksom på, at 40 % af emissionerne skyldes gør-det-selvprodukter, det vil sige »søndagsmalerne«. Man burde måske overveje en foranstaltning, der kunne fremme anvendelsen af maling med et lavt indhold af opløsningsmidler eller i det mindste mindre farlige opløsningsmidler, f.eks. ved indførelse af en miljøafgift.
Tredje bemærkning. I Kommissionens tekst omtales flere gange omkostningerne ved disse foranstaltninger, der er enorme. Men der siges ikke så meget om de sundhedsmæssige omkostninger. Tillad mig at komme med et tal. Jeg har ved en gennemgang af den seneste litteratur kunnet konstatere, at beløbet i francs i faste priser til sundhedsudgifter i de fleste europæiske lande er blevet ganget med 3, 5 over en periode på 25 år. Dette er enormt, idet sundhedsniveauet ikke er meget højere end for 25 år siden.
Uden at tage for meget fejl kan man derfor sige, at de skader, der forårsages af miljøforureningen, har større og større konsekvenser for de europæiske borgeres sundhed, hvilket i høj grad berettiger til hasteforanstaltninger.
Min sidste bemærkning vil jeg gerne fremsætte som et spørgsmål til kommissæren, fru Bjerregaard. Det lader til, at Rådet allerede har truffet en fælles holdning, hvilket er overraskende, når Parlamentet stadig er i færd med at debattere sagen. Er dette korrekt? I bekræftende fald vil nærværende debat være en overraskende begivenhed.

Van Putten
Hr. formand, jeg vil også gerne takke hr. Cabrol mange gange for hans udmærkede arbejde på dette område, og jeg vil også specifikt komme ind på det, som en række andre kolleger også har gjort, nemlig virkningerne for arbejdstagerne, som arbejder med opløsningsmidler. De bliver, så vidt vi kan finde ud af, brugt i ca. tyve økonomiske sektorer, selv i levneds- og nydelsesmiddelindustrien samt i tekstilindustrien. At være udsat for disse midler kan føre til træthed, kvalme, hjertebanken osv. At være udsat for dem i lang tid kan føre til en uigenkaldelig påvirkning af nervesystemet, hvilket bl.a. kan give sig udslag i glemsomhed, koncentrationsforstyrrelser og endog personlighedsændringer, eller det psykoorganiske syndrom, OPS.
De nederlandske myndigheder har i efteråret 1997 truffet foranstaltninger med henblik på at beskytte arbejdstagerne i en række sektorer, hvor der arbejdes med opløsningsmidler. Også i andre europæiske medlemsstater, Sverige, Danmark og Finland, findes tydelig lovgivning til beskyttelse af arbejdstagerne. Siden indførelsen af denne lovgivning er navnlig i de sidstnævnte lande antallet af OPS-ofre faldet. I andre medlemsstater findes der stadig ingen lovgivning. I nogle lande anerkendes OPS som en erhvervssygdom, men i andre medlemsstater er man overhovedet ikke opmærksom på OPS. Det er af denne grund, at vi netop i forbindelse med dette direktiv har foretaget ændringer. Jeg har selv stillet en række af disse ændringsforslag og er meget glad for, at Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har overtaget disse.
Jeg tror derfor, at beskyttelsen af disse OPS-ofre skal medtages i Kommissionens forslag, som nok kommer ind på folkesundheden, men hvori denne del absolut mangler. Det er en chance, som Kommissionen må gribe nu, idet den foregriber, hvad den endnu skal gøre mellem 1999 og 2003, et EU-handlingsprogram for sygdomme, som har forbindelse med forurening, så vidt jeg har forstået. Jeg håber også, at kommissæren kan godkende vores ændringsforslag, og det vil jeg gerne have et svar på.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke Miljøudvalget og Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål og i særlig grad deres ordførere, hr. Cabrol og hr. Rübig, for det meget grundige arbejde med behandlingen af dette komplicerede forslag. Det er rigtigt, som det er blevet sagt, at det er et meget vigtigt forslag, men det er også et meget teknisk forslag.
Hovedformålet med direktivet er at reducere VOC-emissionerne fra en lang række industriaktiviteter, hvor der anvendes opløsningsmidler. Emissionerne - som det også er blevet fremhævet her i debatten - af mange af VOC'erne er direkte farlige for menneskers sundhed, og derfor skal de reduceres så meget, som det er teknisk muligt. Opløsningsmidlerne anvendes, som det er blevet fremhævet her i debatten, i malinger, til rengøring, i trykkeindustrien og til mange andre ting, i alt er 20 sektorer berørt. For de fleste sektorers vedkommende består kravene i emissionsgrænseværdier og grænser for diffus emission. Virksomhederne kan imidlertid undtages for disse krav, forudsat at de opnår samme emissionsreduktion på anden måde, f.eks. ved at erstatte produkter med stort indhold af opløsningsmidler med produkter med lille eller intet indhold af opløsningsmidler. Og forslaget giver også medlemsstaterne mulighed for at opnå samme mål med midler, der er bedst tilpasset deres nationale forhold, og som er fastsat i en national plan.
Kommissionen har vurderet de 32 ændringsforslag, der er fremsat af Miljøudvalget, samt de 15 nye ændringsforslag, som Parlamentet har fremsat. Resultatet heraf blev, at Kommissionen kan acceptere 11 af disse ændringsforslag enten helt eller delvist. Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 4, 13, 15, 17, 18, 21, 25 og 31, den kan acceptere ændringsforslag 23 i princippet og ændringsforslag 26 delvist, og endelig kan den delvist godkende ændringsforslag 37 (fodnote 1). De forbedrer teksten med yderligere baggrund, fornuftige og logiske yderligere krav, fjernelse af mulige misfortolkninger, forbedret gennemsigtighed og øget beskyttelsesniveau. Jeg skal nok lade være med at gå i detaljer med hvert enkelt af disse ændringsforslag. Men jeg vil gerne give en begrundelse for vores holdning til nogle af ændringsforslagene og dermed redegøre for Kommissionens tankegang.
Kommissionen mener, at medlemsstaterne skal have en vis handlefrihed med hensyn til, hvorledes de opfylder direktivets miljømål, og det er der også flere af talerne her i aften, der har været inde på. Derfor kan vi ikke støtte ændringsforslag 6, 19 og 22, der fuldstændig fjerner muligheden for at lave nationale planer. Parlamentet er imidlertid sikkert klar over, at Rådet er tilbøjeligt til at reducere anvendelsesområdet for de nationale planer, og derfor kan Kommissionen arbejde videre med den tankegang, og vi vil selvfølgelig tage det op i den videre procedure.
Ændringsforslag 16 om en pligt til hurtigst muligt at erstatte R40-stoffer med mindre skadelige stoffer støttes ikke af Kommissionen, da R40-stoffer ikke er tilstrækkelig farlige til at kræve sådanne foranstaltninger. Kommissionen mener, at de meget strenge emissionsbegrænsninger, der er blevet fastlagt for disse stoffer, udgør et tilstrækkeligt incitament til at søge erstatninger for R40-stofferne.
Eftersom risikoen for erhvervsskader - dette spørgsmål blev rejst af bl.a. fru Kirsten Jensen og fru Van Putten - ikke falder ind under dette forslags anvendelsesområde, så kan ændringsforslag 2 og ændringsforslag 20 ikke umiddelbart accepteres. På den anden side skal Kommissionen tilrettelægge en informationsudveksling, og jeg synes, man bestemt her burde overveje at bruge oplysninger om dette vigtige aspekt i denne informationsudveksling, og derfor kan ændringsforslag 17 accepteres.
Ændringsforslag 7 kan ikke accepteres, fordi traktaten allerede indeholder de nødvendige bestemmelser om, at medlemsstaterne kan vedtage strengere krav.
De fleste ændringsforslag vedrørende procedureaspekter kan accepteres, men to ændringsforslag lægger op til, at godkendelsesproceduren kun må anvendes på anlæg, der er omfattet af IPPC-direktivet. Det er ændringsforslag 10 og 14. I tråd med nærhedsprincippet skal medlemsstaterne frit kunne bestemme, hvilken procedure, dvs. godkendelse eller registrering, der skal følges i tilfælde af ikke-IPPC-anlæg.
I to nye betragtninger opfordres Kommissionen til at tage supplerende initiativer. Den første betragtning er ændringsforslag 8, som bl.a. hr. Eisma var inde på, og den vedrører spørgsmålet om et direktiv om opløsningsmiddelholdige produkter såsom malinger og gør-det-selv-produkter. Kommissionen er enig i, at en sådan fremgangsmåde kan være nyttig, og har til hensigt at igangsætte det indledende arbejde i år. Det er imidlertid efter vores vurdering for tidligt at indgå nogen forpligtelser, før undersøgelserne er færdige. I den anden betragtning, ændringsforslag 9, anmodes Kommissionen om at undersøge, hvordan anlæg under de tærskelværdier, der er fastsat i direktivet, kan reguleres på EU-plan. Det er ikke Kommissionens hensigt at supplere dette forslag med yderligere foranstaltninger for mindre anlæg.
Kommissionen har været særlig opmærksom på, at der ikke blev lagt unødvendige byrder på små og mellemstore virksomheder. Følgelig kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 3 samt 28-30, der indfører strengere emissionsgrænseværdier eller ændrer forslagets anvendelsesområde. Ændringsforslag 36, 37 (bortset fra fodnote 1), 38, 42, 43, 45-47 vil enten forringe den miljøbeskyttelse, der lægges op til i forslaget, eller indskrænke forslagets anvendelsesområde. Derfor kan disse ændringsforslag ikke støttes af Kommissionen.
Kommissionen er overbevist om, at dens forslag forbedret med tilføjelser af mange af Parlamentets ændringsforslag giver et effektivt og afbalanceret grundlag for begrænsning af forureningen af troposfæren med ozon.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Bjerregaard.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Epidemiologisk overvågning
Formanden
Næste punkt på dagsordenenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0004/98) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om oprettelse af et net til epidemiologisk overvågning af og kontrol med overførbare sygdomme i Fællesskabet (C4-0437/97-96/0052(COD)) (Ordfører: Cabrol).

Cabrol
 - (FR) Hr. formand, fru kommissær, hr. kommissær, kære kolleger, over for den seneste stigning i antallet af kendte smitsomme sygdomme, som tuberkulose, eller nye sygdomme, som visse varianter af Creutzfeld-Jakobs sygdom, fremsatte Europa-Kommissionen den 11. april 1996 et forslag til afgørelse om oprettelse af et net til epidemiologisk overvågning af og kontrol med overførbare sygdomme i Fællesskabet.
Dette forslag er blevet gennemgået ved en førstebehandling af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse og af Parlamentet den 13. november 1996. Deres ordfører gjorde opmærksom på forslagets svaghed og sammen med en række af de tilstedeværende foreslog han nogle ændringsforslag med henblik på at give de europæiske borgere en effektiv beskyttelse mod smittefarerne. Denne beskyttelse bygger på en række krav, som Europa-Parlamentet har mindet om og understreget.
Imidlertid er den fælles holdning, som den 22. juli 1997 blev modtaget til andenbehandling, en sand karikatur af Parlamentets forslag. Rådet har fuldstændig vendt op og ned på kapitlernes rækkefølge og indhold, måske for at gøre denne tekst, som det forsøger at få os til at acceptere, vanskeligere at forstå. Man kan dog ved en omhyggelig gennemgang af denne fælles holdning konstatere, at hovedparten af de vigtige ændringsforslag, som Parlamentet havde foreslået, ikke er blevet accepteret.
Det er årsagen til, at vi igen foreslår de væsentligste ændringer i vores første forslag, som vi opfordrer alle til energisk at støtte. Det drejer sig for det første om indsamlingen af fuldstændige data om smitsomme sygdomme i henhold til en præcis metode, der tager højde ikke alene for kliniske diagnoser, men så vidt muligt også mikrobiologiske diagnoser.
For det andet er det vigtigt, at disse indsamlede oplysninger er pålidelige, og at de i hvert land samles gennem en nærmere defineret adækvat struktur, som man kunne benævne "nationalt center« eller "eurocenter«.
For det tredje er det ligeledes vigtigt, at disse oplysninger er sammenlignelige og kompatible, således at alle er klar over, hvad der tales om, og for ikke at anvende forskellige termer for samme sygdomme.
For det fjerde skal en central organisme kunne foretage en analyse og en syntese af de indsamlede oplysninger. Et netværk giver i sig selv ikke mulighed for udveksling af oplysninger. Det er en forudsætning, at et europæisk center eller en europæisk observationsenhed til overvågning af overførbare sygdomme kan foretage en syntese af alle de oplysninger, der kommer fra de enkelte medlemsstater.
For det femte skal dette centrale organ være i stand til at udsende varsler i hele Den Europæiske Union og til at koordinere en hurtig og relevant reaktion. Tillad mig i denne henseende at sige, at artikel 5 i den fælles holdning er et skoleeksempel i ineffektivitet. I denne artikel hedder det således, at staterne over for det stigende antal overførbare og farlige sygdomme skal holde sig underrettet og rådføre sig med hinanden, men at de foranstaltninger, der skal træffes, udelukkende hører under de enkelte medlemsstaters kompetence.
Bakterierne tager imidlertid ikke meget hensyn til de forskellige grænser. Havde man da tænkt sig, at oplysningerne, der indsamles i hvert enkelt land, uden et passende og permanent center som ved et trylleslag ville koordinere sig selv? Man vil i fællesskabsnettet ligesom i et jernbanenet selvfølgelig kunne følge oplysningernes gang på samme måde som man kan følge togenes gang. Men uden en hovedbanegård til at kontrollere trafikken og træffe beslutning om de passende reaktioner, vil trafikken nødvendigvis stoppe et eller andet sted på grund af kødannelse eller uheld, herunder interessekonflikter.
For det sjette skal der efter Rådets vurdering ikke afsættes nogen midler til oprettelse af dette netværk, idet det foreslår at tage de nødvendige midler fra andre europæiske programmer. Det er imidlertid efter vores opfattelse af afgørende betydning for f.eks. bare at sikre sig, at der oprettes tilfredsstillende nationale centre og et centralt koordineringsorgan, at der afsættes særlige midler hertil, uden at gå på strandhugst i de øvrige folkesundhedsprogrammer, der - som vi har set - allerede er stærkt underfinansieret.
Som konklusion vil jeg sige, at hvis man ønsker effektivt at bekæmpe den dramatiske risiko for en truende og brutal epidemi, der hviler over os, vores familier og Europas borgere, er det vigtigt, at Parlamentet fastholder sin position. I øvrigt er EU-Kommissionen ifølge dens egne ord ikke i stand til at acceptere denne fælles holdning fra Rådet, fordi den ikke indeholder et fuldstændigt og effektivt svar på forekomsten af en ny epidemi, fordi den fælles holdning på betydelig vis reducerer fællesskabsnettets virkefelt, og fordi formuleringen af de foranstaltninger, der kan foreslås i tilfælde af epidemi, er uacceptabel, idet den bygger på et intergouvernementalt samarbejde, der er fuldstændig upasssende og i strid med artikel 129 i Maastricht-traktaten.
Jeg vil derfor gerne anmode mine kære kolleger om at støtte de fremsatte ændringsforslag, som jeg gerne vil gøre opmærksom på alle er blevet ensstemmigt vedtaget af miljøudvalget.

Needle
 Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for hans grundige præsentation af den situation, vi skal tage stilling til ved andenbehandlingen, og jeg ønsker ikke at gentage den her i aften.
I stedet vil jeg af hensyn til de få opmærksomme sjæle, der stadig er til stede i mødesalen på dette tidspunkt, gerne illustrere på en måde, der er specielt relevant for parlamentsmedlemmerne, hvorfor der er brug for reelle fremskridt både i aften og i de kommende uger, hvis vi skal skabe et betydningsfuldt net for overvågning og kontrol med overførbare sygdomme i Fællesskabet.
Der er noget, som de fleste medlemmer af Europa-Parlamentet gør hyppigere end de fleste af vores medborgere: Vi flyver. Sæt to parlamentsmedlemmer sammen, og de vil hurtigt begynde at diskutere afgangshaller og flyafgange. Vi flyver ikke blot rundt i Europa, men bevæger os ofte ud i alle hjørner af verden. På denne klode findes der nogle meget risikofyldte områder, og for de uforsigtige eller ubeskyttede skyldes nogle risici sygdom. Sygdomme kan findes i luft, væsker, kroppe, varer eller insekter. Alligevel er der i nogle af EU's medlemsstater sundhedsregler ved tilgangssteder, mens reglerne i andre medlemsstater er meget anderledes, på trods af stor grænseoverskridende aktivitet. Nogle luftfartsselskaber træffer foranstaltninger til beskyttelse af passagererne - f.eks. ved at sprøjte kabinerne - mens andre ikke gør det. I nogle stater får passagererne informationer, undertiden præcise og lettilgængelige og på en række forskellige sprog baseret på en stor mængde data. Under sådanne omstændigheder er det fornuftigt med megen samarbejde og koordination, ikke blot for de rejsende og parlamentarikerne, men for alle vores borgere, der har brug for beskyttelse på mange flere måder end mit lille eksempel viser.
I den fælles holdning, som Europa-Parlamentet har fået forelagt, findes der imidlertid en række fællesnævnere. Mens en vedtagelse af et net til epidemiologisk overvågning betyder forpligtelser for medlemsstaterne, har Rådet kun enstemmigt vedtaget en mere generel fleksibel ramme for informationsudveksling og en koordineret indsats. Selv når der tages hensyn til Traktatens begrænsninger, så er der alvorlig bekymring for, at dette vil være fuldstændig utilstrækkeligt. Den ringe status quo var trods alt årsagen til disse forslag, efter at de oprindelige betænkninger havde påpeget svaghederne. Fem år senere er der stadig brug for fremskridt. Deri ligger styrken i den næsten enstemmige vedtagelse i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse af ordførerens henstillinger.
Hr. Cabrol har fremført sine ekstra forslag med vanlig energi og flid. Hvis Parlamentet vedtager henstillingen som helhed, hvilket jeg håber, skal det blive meget interessant at se, om Rådets minimalistiske holdning og Kommissionens mere progressive og realistiske holdning er forenelig med de mere fremsynede forslag fra EuropaParlamentet i forligsforhandlingerne.
Det kan godt være, at disse forslag er for langt forud for deres tid, og at konkrete europæiske strukturer måske skal afvente læren af fremtidige rapporter, som vi nu vil modtage endnu hyppigere, end vi foreslog ved førstebehandlingen.
Det glæder mig, at i det mindste nogle af vores forslag allerede er indlemmet. Min gruppe vil imidlertid støtte argumentet om en mere klart defineret rolle for Den Europæiske Union, som rækker ud over et par tjenestemænd, der holder øje med udviklingen af sygdomme inden for vores grænser, eller blot en supplering af omfattende WHOnet eller statslige net, der kun muligvis kan gennemføres på effektiv vis.
Kommissionen ønsker magten til at være proaktiv, til at undersøge og skride ind over for alvorlige udbrud, uanset hvor de opstår, samt til at yde en sammenhængende indsats hvor og når der er brug for det, under hensyntagen til udkastet til traktatforpligtelser vedrørende sammenhængende offentlige sundhedspolitikker i EU. Kommissionen skal være sikker på hurtigt at få præcise og sammenlignelige data, og der må ikke være svage led i kæden.
Endelig håber jeg, at Europa-Parlamentet vil takke hr. Cabrol, fordi han har fulgt op på denne sag. Jeg ser nu frem til, at både Rådet og Kommissionen vil indlede seriøse og uopsættelige forhandlinger om alle de ændringsforslag, vi støtter, for at fremme oprettelsen af et betydningsfuldt, praktisk og effektivt netværk, ikke for at få mere bureaukrati, men for at hjælpe med at løse nogle af de værste sygdomme i verden.

Poggiolini
Hr. formand, hr. kommissær, parlamentsmedlemmer, alle de politiske grupper har, i overensstemmelse med deres holdning ved førstebehandlingen under udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, tilkendegivet deres tilslutning til hr. Cabrols fortrinlige betænkning, der omhandler beslutningen om oprettelse af et net til epidemiologisk overvågning af og kontrol med overførbare sygdomme i Fællesskabet.
Som ordføreren udtalte er den fælles holdning uacceptabel, og udvalget har bekræftet, at det ikke kan acceptere den nuværende formulering, idet den tekst, Rådet har fremsat, er tappet for de midler, der er nødvendige for at nå målet med dette program, det vil sige en indsamling af oplysninger om de overførbare sygdomme fra medlemsstaternes overvågningsnet.
Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har næsten enstemmigt vedtaget 22 ændringsforslag fremsat af ordføreren, hvilket giver håb om en stærk fælles indsats fra Parlamentet ved den forligsprocedure, der uden tvivl vil komme i forbindelse med denne betænkning.
Som ordfører for handlingsprogrammet for sundhedsovervågning - som blev færdigbehandlet sidste år - kunne jeg også i den forbindelse konstatere, at Rådet havde en hård og snæversynet holdning, og i forbindelse med forligsproceduren var det dengang nødvendigt at nedkæmpe Rådets modstand over for iværksættelsen af en undersøgelse af mulighederne for en permanent struktur til overvågning af den europæiske folkesundhed og over for de beskedne udgifter forbundet hermed.
Oprettelsen af en central og permanent struktur på europæisk plan med et net til epidemiologisk overvågning af overførbare sygdomme er et absolut nødvendigt værn mod gamle og nye epidemier og et alarmsystem, der hurtigt kan koordinere de nødvendige foranstaltninger mellem medlemsstaterne. Desværre er artikel 129 i traktaten, også efter ændringerne i Amsterdam-traktaten, modstridende. I artikel 129 angives det, at man skal garantere et højt beskyttelsesniveau på sundhedsområdet, men samme artikel forbyder alle former for harmonisering af medlemsstaternes lovbestemmelser og forordninger, hvilket fjerner muligheden for skærpede indgreb. Men sygdomsfremkaldende stoffer, mikrober og virusser stopper ikke ved grænserne, og de overholder ikke forordninger. På trods af det, medfører forslaget fra ordføreren, som jeg ønsker at rose for hans klarhed, indsats og handlekraft, ingen ændringer af forordningerne, men kun oprettelsen af en struktur, som skal indsamle de oplysninger om overførbare sygdomme, der allerede findes, for derefter at sende oplysningerne tilbage til medlemsstaterne for at øge beskyttelsen af de europæiske borgeres sundhed.
På dette grundlag vil PPE-Gruppen stemme for ændringsforslagene og for programmet.

Fitzsimons
Hr. formand, det glæder mig, at der i Amsterdam-traktaten om Den Europæiske Unions fremtid gives udtryk for, at der vil blive indført nye bestemmelser vedrørende beskyttelse af den offentlige sundhed med særlig fokus på at forpligte Den Europæiske Union til at forbedre menneskets sundhed.
Denne bestemmelse - artikel 152 i Amsterdam-traktaten - er en klar anerkendelse af, at Den Europæiske Union skal indføre tillidsskabende foranstaltninger inden for offentlig sundhed og menneskets sundhed, i lyset af de problemer, der er opstået som følge af BSE og inficerede blodprodukter i mange europæiske stater i de seneste år.
EF-indsatsen til supplering af de nationale politikker skal målrettes mod en forbedring af den offentlige sundhed, en bekæmpelse af menneskelige sygdomme og en eliminering af kilder til fare for den offentlige sundhed. En sådan indsats skal dække kampen mod de største sundhedsmæssige svøber gennem en forbedret forskning i årsager, smitte og forebyggelse samt øget sundhedsoplysning og -uddannelse. Fællesskabet skal supplere medlemsstaternes indsats for at mindske narkotikarelateret sundhedsfare, blandt andet gennem oplysning og forebyggelse.
Den Europæiske Union skal specielt vedtage foranstaltninger, der fastsætter de højeste standarder for kvalitet og sikkerhed vedrørende organer og stoffer, der stammer fra mennesker, samt for blod og blodderivater. De EUforanstaltninger, der vedtages på dette område, skal imidlertid ikke afholde medlemsstater fra at opretholde eller indføre strengere beskyttelsesforanstaltninger på dette område.
Endelig glæder det mig, at Europa-Parlamentet ifølge Maastricht-traktaten har fået medbestemmelse sammen med Rådet (sundhedsministrene) i forbindelse med alle nye forslag om en EU-lovgivning vedrørende folkesundhed og menneskets sundhed.
Jeg vil gerne rose hr. Cabrol for hans detaljerede og udmærkede betænkning.

Marset Campos
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil først sige, at Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre går fuldt ud ind for betænkningen af Cabrol, en udmærket betænkning, der har tydeliggjort de dybe og alvorlige modsætninger i denne proces, der er så vigtig for den europæiske integration. Det er ufatteligt, at man, når der er mulighed for at iværksætte fællesskabspolitikker og fællesskabsinstrumenter og give fælles svar på problemer, som borgerne føler, der er, ikke udnytter denne mulighed og argumenterer med spidsfindigheder, der intet har med sagen at gøre.
Vi mener, at det er ufatteligt, at Rådet og Kommissionen, over for et problem af denne art - det vil sige den øgede fare for og stigning i antallet af infektionssygdomme af enhver art, der opstår i og uden for Europa - ikke bliver enige med Parlamentet for netop at iværksætte passende fællesskabsinstrumenter.
Vi mener også, at den betænkning, som professor Cabrol har fremlagt, meget klart og med hele udvalgets opbakning udpeger de relevante områder, der bør overvejes for gå i denne retning, og derfor forstår vi ikke de fortielser, der er over for den europæiske integration på områder, der ikke giver større problemer, da man faktisk allerede i både Maastricht-traktaten og Amsterdam-traktaten anerkender europæisk konkurrence inden for offentlig sundhed. Vi mener derfor, at man bør gøre sig anstrengelser for at give den europæiske befolkning det svar, den efterlyser.
Og til sidst mener jeg, at det bør understreges, at et yderligere problem er, at den europæiske socioøkonomiske model skaber disse problemer i og uden for Europa og også burde revideres for at skabe en solidarisk model og ikke en model, der skaber konkurrence og ulighed.

Pradier
Hr. formand, i en fransk sang hedder det, at friheden viser os vejen frem. Og prisen på denne frihed er at løbe en risiko og udvise ansvar.
Den fri bevægelighed inden for Den Europæiske Union er forbundet med en risiko, nemlig spredningen af smitsomme sygdomme, og kræver i hvert fald iværksættelsen af en hurtig reaktionsmulighed. Det drejer sig ikke alene om at oprette et netværk til overvågning, men også et europæisk overvågningscenter, der skal have til opgave at opretholde dette netværk og forebygge fristelserne til national tilbagetrækning over for krisesituationer magen til dem, vi allerede har været vidner til, som vi risikerer at opleve igen, og som kommer som et lyn fra en klar himmel.
Det, som man skal forsøge at opnå, er indførelsen af harmoniserede procedurer for overvågning, det er indsamlingen af data, iværksættelsen af et system, der gør det muligt at advare på et tidligt tidspunkt, i tæt samarbejde med de internationale instanser. I denne henseende må vi bemærke det udmærkede arbejde, der er blevet udført af Verdenssundhedsorganisationens europæiske kontor i København. Man skal ligeledes gøre brug af Det Europæiske Center for Epidemiologisk Overvågning af AIDS og drage fordel af de opmuntrende resultater, som denne institution har opnået, for at udvide vores erfaring, og for at anvende den for andre smitsomme sygdomme.
Europa-Parlamentet gav udtryk for sin ensstemmighed i forbindelse med førstebehandlingen. Kommissionen tog over, hvor Parlamentet slap. Men Rådets fælles holdning må siges at være utrolig tilbageholden, kujonagtig, og frugten af en forening af egoistiske fedtekræmmere. Vi bør på ny vise os enige for at støtte det, som vi i dag får forelagt gennem Christian Cabrols udmærkede arbejde om nogle problemer, som der ikke længere kan være tale om at løse i det skjulte hver for sig. Vi må således hjælpe Rådet med at udvise dømmekraft, for at alle Unionens borgere kan være sikre på at leve med helbredet i behold.

Marinucci
Hr. formand, alle der beskæftiger sig med sundhed ved, at vejen til at spare økonomiske midler og menneskeliv er forebyggelse. Forebyggelse er ikke kun vacciner, det er også uddannelse og information, og når det drejer sig om overførbare sygdomme, er det i høj grad evnen til i tide at anerkende faren og prøve på at begrænse følgerne. Underligt nok er Ministerrådet ikke klar over dette, men foretrækker at spare lidt penge nu og således løbe risikoen for, at medlemsstaterne kan komme til at skulle stå over for en epidemis enorme udgifter.
Situationen er meget alvorlig, især fordi vi igen ville miste muligheden for at opfylde de europæiske borgeres ønske om en overnational enhed, som beskæftiger sig med deres velbefindende. Vi kan fortsætte med at lade borgerne betale for opfyldelsen af Maastricht-kriterierne for euroen, mens vi fastholder, at vi ikke kan bruge penge på at garantere deres sundhed. Jeg mener, at det ville være en stor fejltagelse. Jeg er meget glad for, at Parlamentet har været i stand til at få Cabrol-betænkningen med alle de ændringsforslag, som vi i vid omfang har kunnet tilslutte os enstemmigt, vedtaget i udvalget, og jeg håber den også bliver vedtaget i Parlamentet og at kommissæren vil støtte Parlamentets forslag, således at vi sammen kan overbevise Rådet om denne gang at gøre det nødvendige for vores Europa.

Valverde López
Hr. formand, jeg mener, at mange spørgsmål er blevet afklaret i denne fase af debatten. Et er, at dette Parlament har været så heldigt at have en udmærket ordfører, der har forenet sin faglige kompetence med sin politiske autoritet for at udarbejde denne betænkning, som alle politiske fløje har taget del i.
Jeg mener også, at denne tilkendegivelse er meget vigtig for Europa-Kommissionen. Vi har alle stor tillid til kommissær Flynns ledelsesevner, og han har ved mange lejligheder vist sin karakterstyrke og sine forhandlingsevner over for Rådet. Her vil han ikke mangle Parlamentets opbakning.
Det er også nødvendigt at give Rådet en klar besked. Vi forstår ikke, at det er meget lidt tilbøjeligt til at forøge disse krav, der er til fordel for alle borgerne, og som udgør en praktisk og klar nødvendighed. Rådet skal ikke se overdragelsen af kompetence som et tab, men som det den er - og sådan fremgår det af traktaterne - som en fælles måde at udøve denne kompetence på for bedre at hjælpe og beskytte borgerne i deres ret til sundhed. Dette er alle regeringers pligt, og det fremgår af alle vores forfatninger. Den skal også være en opfordring til regeringerne, hvad angår den andel, de i budgetterne sætter af til prædiktiv medicin, en procent, der i øjeblikket er meget lav, i bedste fald oppe på 2, 4 % og i nogle lande omkring 0, 4 % af budgettet til sundhedsvæsenet.
Det er meget lidt. Hvis det ses i sammenhæng med, at borgerne er blevet mindre forsigtige, fordi de har haft for stor tillid til lægemidlernes effektivitet, især til antibiotika, og med, at selv sundhedspersonalet på hospitalerne har bagatelliseret tilstødende infektioner, hvilket har ført til, at der kan ses en voldsom forværring på dette område, har vi pligt til at signalere til borgerne, at Den Europæiske Union kan være effektiv på dette område.
Den eksponentielle udbredelse af AIDS er et eksempel på, at hverken principperne for prædiktiv medicin eller obligatorisk sikkerhed er blevet taget i anvendelse.
Hr. kommissær, jeg beder Dem om, at der ved vedtagelsen af aftalen om de fælles ydre grænser - hvis vi en dag skulle blive i stand til at vedtage den - er medtaget den bestemmelse om obligatorisk ydre sundhed, der er nødvendig i det net, som planlægges.

White
Hr. formand, jeg vil gerne hylde hr. Cabrol, der har gjort et enestående stykke arbejde i udvalget. Han er en mand, der i dag kun har bedt om et jernbanenet, og ikke en engang dét kan vi og Rådet give grønt lys til. Det er virkelig ikke godt nok. Jeg tror ikke, at Rådets fælles holdning seriøst afspejler Parlamentets ændringsforslag.
Jeg vil gerne drage en lære, som vi allerede burde have draget af CJD-krisen og BSE-krisen. Det var noget, vi ikke havde noget forudgående kendskab til. Vi fandt pludselig os selv konfronteret med en sygdom eller en variant af en sygdom, som åbenbart hidtil havde været ukendt for videnskaben. Hvordan var vores situation? Vi var forvirrede og rundt på gulvet! Vi har været vidne til en ødelæggelse af den europæiske oksekødsindustri og en forsvarlig beskyttelse af folkesundheden for EU-borgerne. Det er noget, vi bør drage en lære af, og det vil være naturligt at oprette et net til epidemiologisk overvågning. Som hr. Cabrol siger, så vil de indsamlede oplysninger om overførbare sygdomme ikke som ved et trylleslag blive forvandlet til oplysninger i anvendelig og nyttig form: der skal oprettes en mekanisme herfor. Jeg vil mene, at det skal være i form af et center, og det er grundlæggende for Cabrolbetænkningen. Der skal oprettes et center til koordinering af oplysningerne.
Så er der også fru Marinuccis bemærkninger om omkostninger og sammenlignende omkostninger. Hvad nu hvis vi intet gør? Skal vi vente på et nyt udbrud af en CJD-lignende sygdom og tage alle konsekvenserne igen? Hvordan vil kritikken være af os parlamentarikere, af Europa-Kommissionen og af Rådet? Vi bør drage denne lære og give grønt lys for Cabrol-betænkningen.

Flynn
For det første vil jeg gerne takke Europa-Parlamentet for dets indsats i denne sag. Jeg ønsker specielt at takke Dem, hr. Cabrol, for Deres meget værdifulde arbejde lige fra starten på denne proces.
Vi forstår alle nødvendigheden af, at Den Europæiske Union udvikler sine aktiviteter på dette område, at der indføres en formel mekanisme til deling af oplysninger om overførbare sygdomme og at der ydes en sammenhængende indsats vedrørende kontrolforanstaltninger. Vi er alle klar over, at EU har brug for dette net. Behovet for sammenlignelige og pålidelige oplysninger om udviklingen af sygdomme såsom Creutzfeldt-Jacobs sygdom overalt i Europa er et indlysende eksempel på betydningen af et omfattende net.
Men lad mig give endnu et eksempel fra de seneste oplag af mange europæiske aviser, der afspejler borgernes bekymring og frygt: den nye Hong Kong-kyllingeinfluenza. Skønt den hidtil kun har ramt et begrænset antal mennesker, er der stor bekymring over denne nye influenzastamme. Den kaldes influenza AH5N1. Det ser ud til, at ingen er immune over for netop denne stamme. Den er ikke omfattet af den 1998-vaccine, der er fremstillet på opfordring af WHO. Uden et EF-net vil det ikke være muligt at overvåge nye tilfælde på fællesskabsplan, og det vil være umuligt at definere og koordinere kontrolforanstaltninger for rejsende, der kommer fra Hong Kong-området. Skulle der blive tale om en epidemi, så ved vi ikke, hvor hurtigt vi kan fremstille store mængder vaccine, eller om vi skal distribuere det eneste tilgængelige lægemiddel på præventiv basis. Dette eksempel viser, hvorfor dette net ikke blot skal gælde overvågning men også kontrolforanstaltninger.
Vi ønsker at skabe et system, der muliggør en hurtig og effektiv indsats. Vi ønsker et system, der sætter Fællesskabet i stand til at udarbejde de nødvendige beskyttelsesforanstaltninger, specielt i nødsituationer. Vi ønsker et system, der ikke blot er omfattende på papiret, men som fungerer i praksis. Det vil sige, at det skal opbygges gradvist og systematisk. I lyset heraf og trods konkrete forbedringer fra Rådet, så har vi været nødt til at tage et generelt forbehold vedrørende den fælles holdning, da teksten ikke giver os mulighed for at yde en effektiv og koordineret indsats over for epidemier eller udbrud af overførbare sygdomme i et Fællesskab uden indre grænser.
Kommissionen har derfor været meget omhyggelig i sin gennemgang af de foreslåede udtalelser og ændringsforslag. Det glæder mig, at de stemmer nogenlunde overens med Kommissionens opfattelse af, hvordan den endelige tekst i denne beslutning bør tage sig ud.
Jeg kan oplyse Parlamentet om, at vi er villige til helt eller delvist at acceptere 17 af ændringsforslagene. Vi kan fuldt ud acceptere 14 af dem, nemlig ændringsforslag nr. 2, 4, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 15, 19, 20 og 22. Hvad angår de øvrige - ændringsforslag nr. 14, 18 og 21 - vil Kommissionen følge Parlamentets forslag men med en forbedret ordlyd. Lad mig forklare, hvorfor vi ikke kan acceptere de resterende fem ændringsforslag.
I ændringsforslag 1 nævnes en betragtning, der efter vores opfattelse ikke afspejler forskellene i medlemsstaternes overvågningskapacitet. Hvad angår ændringsforslag 3, så mener Kommissionen, som nævnt under førstebehandlingen, at man i stedet for at begrænse sig til de allerede fastlagte metoder, bør lade det være muligt at udvikle nye og mere effektive metoder.
Hvad angår ændringsforslag 16, så finder Kommissionen det nødvendigt, at medlemsstaternes koordinering af foranstaltninger falder ind under den komitologiprocedure, der omtales i artikel 6. Der bør derfor være en reference hertil i det fjerde afsnit af artikel 5.
Hvad angår ændringsforslag 17, så mener Kommissionen, at der bør være to repræsentanter for hver medlemsstat i udvalget for at sikre dækning af overvågnings- såvel som kontroldelen hos de nationale myndigheder.
Lad mig tage fat på ændringsforslag 5, som ordføreren specielt omtalte, vedrørende et europæisk center for overvågning af overførbare sygdomme. Jeg forstår fuldt ud og værdsætter motiverne og formålet hermed. Jeg deler målsætningen om at styrke Fællesskabets muligheder for at håndtere overførbare sygdomme. Dette mål skal imidlertid nås på den mest hensigtsmæssige og direkte måde, og der skal specielt tages højde for det arbejde, der allerede er gjort, samt de eksisterende strukturer i Fællesskabet. Der findes allerede nationale centre, hvoraf mange er i besiddelse af en betydelig erfaring og ekspertise på dette område. Der er også adskillige effektive sygdomsorienterede net, der ganske hurtigt kan skride til handling - noget der har afgørende betydning for kontrollen med overførbare sygdomme, specielt i visse lokale miljøer.
Det er efter vores opfattelse langt bedre at bygge på og styrke det, der allerede findes, og som har vist sig at være velfungerende, i stedet for at starte helt forfra og opbygge en helt ny og uprøvet organisation. Det er specielt tilfældet ved fremkomsten af effektive informationsteknologier, der forbedrer vores kommunikationsmuligheder ganske betydeligt. Fællesskabet investerer meget i at sammenkæde de nationale administrationer med henblik på en lang række fælles opgaver. Overvågning af og kontrol med overførbare sygdomme er en af disse opgaver. Af disse grunde kan vi ikke acceptere dette ændringsforslag.
Lad mig lige gentage min store respekt for Parlamentets og hr. Cabrols indsats og for det tætte samarbejde med Kommissionen om dette specielle spørgsmål. Jeg håber, at jeg har formået at forklare Kommissionens holdning. Jeg er sikker på, at dette net vil være en realitet inden længe. Det vil helt sikkert betyde en stor forbedring i udviklingen af Fællesskabets sundhedsanliggender, når det er trådt i kraft.

White
Hr. formand, det drejer sig om en oplysning i kommissærens indlæg. Jeg vil gerne spørge kommissæren, hvordan og af hvem dette net skal koordineres i Unionen?

Flynn
Hr. formand, det vil i starten blive koordineret af Kommissionen. Jeg må give Dem ret i, hr. White, at det senere, eller når vi har den nødvendige erfaring, kan være nødvendigt at udvikle nettet yderligere, sådan som De har foreslået.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Flynn.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Biocider
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0011/97) af Kirsten M. Jensen for EuropaParlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om markedsføring af biocidholdige produkter (C4-0679/97 - COD00/0465).

Jensen
Hr. formand, når Europa-Parlamentet i morgen forhåbentlig godkender Forligsudvalgets indstilling til dette direktiv, vil vi på europæisk plan sikre risikovurdering af kemikalier, der hidtil ikke har været omfattet af andre miljøregler. Man kan sige, at det er det sidste større led i kæden af kemikaliedirektiver, som EU har sat sig for at indføre, men det er også det sidste kemikaliedirektiv fra tiden, før man rigtigt begyndte at tage stilling til de kemikalier, der opfører sig som hormoner. Det er en sag, vi kommer tilbage til med betænkningen om hormonlignende stoffer. Når jeg nævner dette problemfelt, er det naturligvis, fordi jeg har en lille nagende tvivl om, hvorvidt de direktiver, vi har nu, er tilstrækkelig omfattende i deres miljøbeskyttelse. Biociddirektivet vil give større sikkerhed, fordi borgerne får lettere ved en korrekt omgang med disse kemikalier, og vand og jord skulle også blive positivt påvirkede af den miljøbeskyttelse, der skal træde i kraft.
Transparensen i EU skulle også gerne vinde ved dette direktiv. Ministerrådet blev taget på fersk gerning, da det sendte fællesholdningen over til Parlamentet uden de i alt 14 erklæringer, som Rådet eller Rådet og Kommissionen i samdrægtighed havde vedtaget til protokollen. Den slags går ikke i et EU, som er åbent, og hvor lovgivningen vedtages i fællesskab af Rådet og Parlamentet. Efter forligsproceduren står det klart, at disse erklæringer ingen værdi har i forhold til biociddirektivet, og fremover vil det gælde, at lovgivningen står i loven og ikke et eller andet sted ved siden af. Det er en oplagt fordel for offentligheden, herunder industrien.
Under forligsproceduren har vi opnået en understregning af, at der skal fremlægges et fuldstændigt teknisk dossier for de såkaldte lavrisikoprodukter, og at de ikke kan indeholde stoffer, der i sig selv kan give anledning til bekymring. Samtidig har vi fået præciseret, hvad der tænkes på med basisstoffer, som i nogle tilfælde bruges som biocider og da skal mærkes som sådanne, nemlig kuldioxid, nitrogen, ethanol, 2-propanol, eddikesyre og kiselgur. Vi er også blevet imødekommet med hensyn til udfyldelsen af de nye bilag, som Rådet søgte indført med den fælles holdning. Bilagene kan ikke længere kaldes blankochecks, da institutionernes modus vivendi med hensyn til informering af Europa-Parlamentet til fulde skal overholdes, men man kan selvfølgelig undre sig over, at det kunne tage nogen tid at få dette bekræftet.
Direktivet er banebrydende på ét særligt område, den alternative vurdering. Herved sikres, at meget farlige stoffer ikke kommer på markedet, hvis der findes et mindre skadeligt stof, der kan bruges til samme formål. Den indfaldsvinkel burde indføres i alle kemikaliedirektiverne, fordi den sikrer vores omgivelser og sundhed samtidig med, at den fremmer den teknologiske udvikling.
Biociddirektivet bliver kritiseret i dele af industrien for at være for dyrt. Til det er der at sige, at mange af oplysningerne om stoffer og produkter alligevel findes hos industrien. Der er indbygget lange overgangsordninger i direktivet, og Parlamentet har oven i købet fået indført en fast track procedure , der ikke skulle gå på kompromis med de nødvendige miljøkrav.

Valverde López
Hr. formand, først vil jeg takke ordføreren, fru Jensen, for det arbejde, hun har udført i flere måneder, et arbejde, der altid har haft vores opbakning.
Hun har nævnt temaet vedrørende erklæringer fra Rådet, som efterhånden forekommer ofte i forbindelse med fælles beslutningsprocedurer. Og vi må endnu en gang her i Parlamentet afvise dem uforbeholdent, fordi de går imod traktaternes ånd og bogstav, og de udgør en klar fordrejning, som vi aldrig vil kunne acceptere i Parlamentet.
For det andet tror jeg, at vi i alle institutionerne skal tage ved lære af de forhandlinger, der udspringer af den fælles beslutningstagning. Her i Parlamentet burde vi måske have forelagt færre ændringsforslag ved førstebehandlingen for at samle opmærksomheden om de vigtige punkter.
Kommission for sin del holdt ikke op med hverken at se eller tage sig af det, som den fælles beslutningsprocedure og Europa-Parlamentets nye ansvar betyder. Til det sidste har den modsat sig at opfylde de - elementære - krav, som Parlamentet formulerede. Dette kunne ikke udstede en blancocheck på et område, der er så vigtigt, som bestemmelsen om aktive stoffer er.
Jeg mener, at også Rådet må ændre sine arbejdsmetoder. Den fælles beslutningsprocedure er temmelig nyskabende, og Rådet må ændre den måde, det arbejder på, for det søger altid efter den laveste fællesnævner, selvom dette er imod ånden i traktaterne; det må vænne sig til at træffe flertalsbeslutninger, selvom det er med kvalificeret flertal, og således kan procedurerne fremskyndes og ikke forsinkes.
Og jeg mener også, at der er en meget klar besked - og det er meget vigtigt for os at videregive den til alle borgerne - og det er, at dette Parlament gør brug af de beføjelser og det ansvar, som traktaterne lidt efter lidt giver det. Borgerne kan føle sig trygge ved, at de løfter i traktatens bestemmelser, der siger, at der vil blive vedtaget regler, der sikrer den størst mulige beskyttelse af folkesundheden og miljøet, vil blive opfyldt i hvert eneste forslag, og den frie bevægelighed af varer skal selvfølgelig også realiseres.
At oprette bestemte centraliserede mekanismer, som godkendelsen af aktive stoffer, er godt for alle, da man derved undgår gentagelse af forsøg, deriblandt dyreforsøg, godkendelsesprocedurerne sikres bedre, og vi undgår også diskussioner og mistænksomhed mellem medlemsstaterne. Den gensidige anerkendelse er derfor en yderligere værdi af fællesskabsproceduren.
Til slut mener jeg, at det, der skal signaleres til alle borgerne, er, at selvom vores procedure er kompliceret, selvom vi beder om, at den fælles beslutningsprocedure forbedres og forenkles - hvad Amsterdam-traktaten delvis har sikret - til trods for alle disse vanskeligheder, så fungerer forholdet mellem Kommissionen, Rådet og Parlamentet i den fælles beslutningsprocedure bedre og bedre, og det er en meget positiv tilkendegivelse for alle borgerne.

Bjerregaard
Hr. formand, ærede medlemmer, Kommissionen vil gerne takke Parlamentet og især den udmærkede ordfører, fru Kirsten Jensen, og Rådet for de fremskridt, der er gjort under forligsproceduren med dette direktivforslag, som føjer et væsentligt nyt element til EU-lovgivningen om kemikalier. Formålet med direktivet er, som vi ved, at harmonisere det indre marked for biocidholdige produkter, herunder de aktive stoffer i disse produkter, og at sikre et højt beskyttelsesniveau for mennesker og miljø. I forbindelse med andenbehandlingen vedtog Parlamentet fem ændringsforslag. Tre af disse ændringsforslag kunne hverken Kommissionen eller Rådet acceptere. Men den derpå følgende forligsprocedure har - sådan som det også er blevet fremhævet her i aften - båret frugt, og Forligsudvalget er nået til enighed om en kompromisløsning, som nu er forelagt Parlamentet. Rådet har allerede givet sin tilslutning hertil, og jeg har indtryk af og håber, at Parlamentet vil gøre det samme.
Med hensyn til ændringsforslag 18 og 19 om de forenklede procedurer i forbindelse med bilag IA og IB er det min overbevisning, at den foreslåede kompromisløsning vil opfylde målsætningen med disse to bilag, nemlig at forenkle administrationen af direktivet, uden at niveauet for sundheds- og miljøbeskyttelse sænkes. Parlamentet har ønsket at sikre sig, at modus vivendi efterleves i forbindelse med komitéproceduren for optagelse af aktive stoffer i disse bilag. Kommissionen er helt enig med Parlamentet i, at beslutningsprocessen skal være absolut transparent, og den vil gøre sit yderste for at føre dette ud i livet.
Kommissionen har lovet at fremsætte et forslag om revisionen af komitologiafgørelsen i begyndelsen af juni 1998. Vi mener, at vi med dette tilsagn, som formanden, hr. Santer, bekræftede den 11. november 1997 i et brev til Parlamentets formand, har imødekommet Parlamentets betænkeligheder på dette område, sådan som det blev fremhævet af hr. Valverde López. Endelig hvad angår Parlamentets ændringsforslag 17, så er jeg tilfreds med, at Forligsudvalget er nået til enighed om en frist på 24 måneder for implementering af direktivet i national ret. Sammenfattende vil jeg gerne på ny understrege, at Kommissionen fuldt ud kan tilslutte sig den kompromisløsning, der er opnået enighed om under forligsproceduren, og jeg vil endnu en gang slutte med at takke ordføreren, fru Kirsten Jensen.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Bjerregaard.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Samhørighed og informationssamfundet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0399/97) af Sierra González for Udvalget om Regionalpolitik om Kommissionens meddelelse om samhørighed og informationssamfundet (KOM(97)0007 (C4-0044/97).

Sierra González
Hr. formand, fru kommissær, enhver overvejelse om indførelsen af informationssamfundet i Den Europæiske Union bør tage udgangspunkt i det faktum, at der på nuværende tidspunkt kan konstateres skævheder, der i nær fremtid kan føre til ulige konkurrencevilkår og skævheder mellem landene, der modvirker de fordele på omkostningssiden, som brugen af den nye teknologi kan medføre. Disse skævheder vedrører den grundlæggende infrastruktur for informationsteknologi og kommunikation, og de højtudviklede tjenesters pris og pålidelighed. Og med disse skævheder skabes der kvantitative og kvalitative uligheder, især i "samhørighedslandene«, hvor man har mangeltilstande som udgangspunkt.
Rådighed og let adgang er en forudsætning for at kunne tage del i fordelene ved udviklingen af informationssamfundet. Og netop rådigheden og omkostningerne er de faktorer, der for øjeblikket skaber skævhederne mellem de europæiske regioner, og knæsætter en kvantitativ ulighed mellem rige og fattige områder. Et eksempel viser det: Man har opnået generel adgang til de koblede offentlige telefonnet, men der er stadig store forskelle mellem tjenesternes kvalitet.
For de avancerede tjenesters vedkommende er der sket fremskridt med hensyn til mobiltelefoner - herunder GSM - men der er stadig skævheder, når det drejer sig om adgang til faste kredsløb eller avancerede kredsløb såsom tjenesteintegreret digitalnet (ISDN) til on-line tjenester. Taksterne er som regel højere i "samhørighedslandene« end i de øvrige lande i Unionen, og udbredelsen af pc'ere er også mindre. I 1995 var der således 15, 2 pc'ere pr. 100 indbyggere i de mest udviklede regioner i Europa, medens tallet var 3, 1 i Grækenland, 8, 6 i Spanien, 6 i Portugal og 8, 9 i Italien. Denne strukturelle svaghed og de store omkostninger har en negativ indflydelse på udviklingen af små og mellemstore virksomheder på regionalt plan, fordi disse har færre muligheder for at tage initiativer og få adgang til strategisk information end de store.
Telefon-, el- og kabelselskaber m.m., som markedsfører informations- og kommunikationsteknologiske applikationer, har gået efter det størst mulige økonomiske udbytte på kortest mulig tid, og på denne måde er der blevet pålagt forbrugerne omkostninger, som ikke er i overensstemmelse med de reelle udgifter, og som virker som en hæmsko for den nye teknologis udbredelse, navnlig i mindre gunstigt stillede områder og i særdeleshed i "samhørighedslandene«.
Der er også skævheder i uddannelsen af menneskelige ressourcer. Informationssamfundet åbner nye muligheder for uddannelsen af menneskelige ressourcer, fordi det tilvejebringer ikke blot nye pædagogiske instrumenter, men især en næsten ubegrænset adgang til informationskilder, der ophæver den ulige situation, der gør sig gældende for en studerende i en lille by i forhold til en studerende i en storby, hvor der er adgang til tekniske, videnskabelige og historiske biblioteker. Disse nye muligheder medfører i vid udstrækning en decentralisering af kilder for kulturformidling og en stadig større mangfoldighed af sådanne kulturcentre, og dette kan på mellemlangt sigt betyde et bidrag til social samhørighed.
Men hvis man ikke tager hensyn til skolesystemernes strukturelle svagheder, kan ulighederne blive større. Muligheden for, at investeringerne lader vente på sig i visse regioner, gør en polarisering mellem »informationsrige« og »informationsfattige« sandsynlig. For at undgå denne polarisering er det nødvendigt med politiske foranstaltninger, der tager fat på de strukturelle ændringer i arbejdsmetoder og fremgangsmåder inden for management og offentlig administration, som informationssamfundet medfører. Det delvise fravær af en sådan politik bevises ved, at kun 2 % af strukturfondenes udgifter anvendes til investeringer i telekommunikationssektoren. Udgifter til informationssamfundet skal gøres til en del af sammenlægningen inden for strukturfondene.
Strukturfondene har faktisk spillet en vigtig rolle for skabelse af grundlaget for informationssamfundet. Det er derfor nødvendigt at søge en helhedsløsning, således at den offentlige administration, uddannelsessystemet, erhvervslivet og forbrugerne kan få opfyldt deres ønsker. Til sidst vil jeg sige, at samhørigheden nødvendiggør, at der fastsættes et rimeligt takstniveau for forbrugerne og et passende omkostningsniveau for de erhvervsdrivende, og den nødvendiggør ligeledes, at adgang til moderne informationsredskaber, især til Internettet, ikke bør være afhængig af private indkøb af pc'ere eller andet hjemmeudstyr, men kræver lettilgængelige faciliteter på offentligt tilgængelige steder af kollektiv interesse, og en konsekvent finansiering af et åbent telenet.

Izquierdo Collado
Hr. formand, fru kommissær, Kommissionens betimelige meddelelse om samhørighed og informationssamfundet har fået en vigtigt besvarelse fra Parlamentet, under fru Sierra González' ledelse, der er meget præcis, grundig og efter min mening fuldstændig fokuseret på den problematik, vi beskæftiger os med.
Det undrer mig ikke, at den logiske opbygning i fru Sierra González' betænkning tager fat på det, som jeg mener er problemets kerne - og Kommissionens bekymring, når den sender os denne meddelelse om informationssamfundet og samhørighed. For fru Sierra González indleder betænkningen med at tale om netop kommunikation. Og i dag giver samhørighedsfonden, samhørighedens kerne - hvilket misforstås af mange - mulighed for at skabe konkurrenceevne i de regioner, der er strategisk tilbagestående, så de kan komme på højde med de øvrige. Og derfor er den en grundlæggende faktor og ikke nogle halvreligiøse karaktertræk, som nogen ønsker at give samhørighedsbegrebet.
Vi taler om et grundlæggende instrument - informations- og kommunikationsteknologierne - med henblik på udviklingen af konkurrenceevnen i fremtiden, med henblik på forbedring af borgernes livskvalitet. En konkurrenceevne der umiddelbart gør opmærksom på behovet for, at de små og mellemstore virksomheder i de mindre gunstigt stillede regioner kan være fuldt udstyrede til at klare de konkurrencemæssige udfordringer, således at disse virksomheders nutid og fremtid sikres, at der kan garanteres varige arbejdspladser og i den sidste ende, at der skabes samhørighed, det vil sige konkurrenceevne.
Det er vanskeligt at tro, at en lille forretning i en mindre gunstigt stillet region kan overleve uden at indføre f.eks. elektronisk handel. Det er meget vanskeligt at forestille sig, at en lille eller mellemstor virksomhed kan give sig af med forskning og modernisering uden at have integreret informations- og kommunikationsteknologisystemet fuldt ud.
Men alle disse taler, vi holder i Parlamentet, hvilken virkning har de? Hvad er den grundlæggende faktor for at rodfæste informationssamfundet i det europæiske samfund? Lad os være realistiske. Kommissionens ønske om, som en grundlæggende faktor i strukturfondene at inkorporere foranstaltninger i forbindelse med informations- og kommunikationsteknologier er klart og meget prisværdigt, men markedet ophører ikke ved hverken Kommissionens eller strukturfondenes muligheder for at træffe foranstaltninger. Markedet er frit og har en enorm kraft, det er en rigtig supermagt sammenlignet med de europæiske institutioners støttemuligheder. Derfor er det nødvendigt at tale uden omsvøb og sige, at den grundlæggende fjende for indførelsen og socialiseringen af informationssamfundet i øjeblikket er omkostningerne; de omkostninger, der er fremtvunget af telefon-, el- og kabelselskaber, der går efter den størst mulige indtjening på kortest mulig tid. Og det er her, jeg ønsker at opfordre Kommissionen til, at vi gør os denne overvejelse, der ikke er ny for Kommissionen: I hvilket omfang er Kommissionen i stand til at sætte disse parter omkring et bord - i sin egenskab af forbruger af deres tjenester i et omfang, der er af største vigtighed for dem - og få dem til at nedsætte priserne til de faktiske omkostninger, hvilket vil mangedoble efterspørgslen, lette adgangen for alle borgerne uanset hvilken region, de befinder sig i, i hvilket omfang påtager Kommissionen sig sit ansvar, ikke kun ved at give strukturfondene handlemuligheder, men ved med stor alvor at fremkomme med en tilkendegivelse og opnå, at disse selskaber giver alle borgerne adgang til tjenester, der er livsvigtige nu og i fremtiden. Hvis den ikke opnår det, er vi nu ved at skabe en ny europæisk skævhed. Kommissæren ved det udmærket, og jeg henvender mig derfor ikke til hende for at klage, men for at bede om hjælp og opfordre til samarbejde.

Chichester
Hr. formand, fru kommissær, jeg ville sige, at det er en udvalgt flok debattører, der er til stede i aften, men vores kolleger træder ud af baggrunden; måske er informationssamfundet velfungerende.
Først vil jeg gerne lykønske ordføreren med hendes betænkning om samhørighed og informationssamfundet. Der kan ikke være megen tvivl om informations- og kommunikationsteknologiens - informationssamfundets - betydning for vores økonomi og livsstil. Informationssamfundet åbner specielt en lang række muligheder for fjerntliggende landdistrikter, for øer i randområderne samt for fattige ugunstigt stillede regioner med lav befolkningstæthed og en begrænset transportinfrastruktur.
I min valgkreds i Devon og East Plymouth, der omfatter byer og isolerede landbosamfund, er der adskillige muligheder for IKT-projekter: fjernundervisning, akademisk udveksling af oplysninger med universiteter i andre medlemsstater, uddannelse, erhvervsprojekter i form af satellitbaserede ISDN-videoforbindelser til kvægauktioner med telesalg. I vores del af verden er Internettet under hastig udbredelse både til rekreative formål og til erhvervsmæssig brug. Alt dette giver mulighed for at skabe nye job og starte nye virksomheder uden tilskud, hvilket får mig til at sige, at hvis jeg skulle påpege en fejl i González-betænkningen, så skulle det være forslaget om indgreb i informationssamfundets prisdannelse og markedsmekanismer eller forslaget om ekstra udgifter ud over de eksisterende budgetposter til strukturfondene og samhørighedsfonden. Man udbreder bedst IKT i EU ved at lade markedskræfterne og teknologien få frit spil. Konkurrencen og forbrugerne er mægtige kræfter til fremme af vækst og bedre tjenester. Der er ikke penge nok på De Europæiske Fællesskabers almindelige budget til at betale for alle varerne på indkøbssedlen, eller skulle jeg sige ønskesedlen, med udgiftsforslag i denne betænkning. Bed dog endelig om at få en større del af midlerne fra strukturfondene brugt på dette frem for andet, men lad os være realistiske og lade være med at bede om flere penge, når de ikke findes. Lad os i stedet blive enige om, at IKT ser lovende ud for de ugunstigt stillede regioner og med hensyn til de nye muligheder vedrørende konkurrenceevne og teknologi.

Vallvé
Hr. formand, fru kommissær, jeg mener, at vi skal lykønske os selv med, at Udvalget om Regionalpolitik taler om informationssamfundet og den indvirkning, som dette samfund vil få på den europæiske samhørighed.
Den indflydelse informationssamfundet vil få på de nye aktiviteteter, der udvikles på erhvervs-, handels- og serviceområdet, bør fremhæves, ligesom dets indflydelse på overskridelsen af grænserne og skellene mellem de europæiske stater.
Man må heller ikke glemme dets betydning for uddannelsesforløbet, i dag hvor man taler om livslang uddannelse, fortsat uddannelse. Vi må huske på, at sammefald mellem rum og tid i informationssamfundet ikke er nødvendigt for at uddanne sig. Det er muligt at tage en uddannelse i sit eget hjem med en lærer, der ikke er til stede på samme sted og samme tid.
Informationssamfundet byder på vide muligheder, men disse muligheder skal være for alle borgere, hvis vi virkelig ønsker en europæisk samhørighed. Der skal være muligheder i hele Unionens udstrækning, også landdistrikterne, randområderne og ø-områderne.
Man taler meget om informationsmotorvejene. Jeg ville foretrække at tale om informationsvejene eller informationshovedvejene. Motorveje er ofte betalingsmotorveje - ikke i Tyskland, fru kommissær - men i andre lande, der er det betalingsmotorveje. Hvis vi ønsker, at informationerne skal nå ud til alle, skal det være ad veje der ikke skal betales for, gratis veje, der kan benyttes af alle.
Derfor har betænkningen af fru Sierra González glædet mig enormt, fordi den taler om de mulige begrænsninger, som dette informationssamfund kan indebære, forstået på den måde, at det ikke tilgodeser alle borgerne, og at de, der udvikler det, udelukkende gør det for at tjene penge. Vi ved godt, at denne indtjening, ligesom betalingsmotorvejene, kun forener de store og vigtige grupper af befolkningen, og mange grupper vil være isolerede, og det er det, der ikke må ske i det informationssamfund, som vi vil have i Den Europæiske Union.

Novo
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, de nye informations- og kommunikationsteknologier kan utvivlsomt have en positiv virkning for almen uddannelse og erhvervsuddannelse, for en forandring af arbejdstiderne og arbejdets organisering, for virksomhedsmodernisering på de mest forskelligartede områder og for, som en følge heraf, en øget individuel adgang til fritid og fritidsaktiviteter.
Jeg vil imidlertid gerne fremføre nogle forbehold over for den noget lyserøde farve, som Kommissionen benytter, når den beskriver forholdet mellem samhørighed og det såkaldte informationssamfund. Især fordi det i en situation med faldende statslig ansvarlighed gennem privatisering af virksomheder og tjenester, der som udgangspunkt kunne være bedre til at løse de problemer, som kan berøre de mindre udviklede regioner, bliver svært at se, hvordan profithensynet, og hensynet til stor profit og hensynet til let profit, kan forenes med borgernes universelle og lige rettigheder og med målene for samhørighed mellem regionerne og mellem staterne inden for vores Union.
Betænkningen gør udmærket opmærksom på de farer, som en ukontrollabel og ureguleret vækst af det her informationssamfund kan have ved at skabe nye og endnu dybere kløfter i den økonomiske og sociale udvikling mellem rige og fattige regioner, hvad enten sådanne kløfter består i forskelle i infrastrukturerne og i adgangen til information eller i forskellige muligheder for adgang til almen uddannelse og erhvervsuddannelse, idet nye former for udelukkelse tværtimod bliver befordret og forstærket; hvad enten sådanne kløfter består i omkostningsforskelle, der kan påvirke de små og mellemstore virksomheder i samhørighedslandene og i disses mest tilbagestående regioner, idet tendenser til industriflytning forstærkes, eller de består i den uvished, der skabes om konsekvenserne, om beskæftigelsens kvalitet eller stabilitet, om anonymiseringen af den tilgængelige information, der måske ikke tager hensyn til de specifikt regionale og/eller nationale kulturer, traditioner og behov, hvad angår alt lige fra den tilgængelige informations indhold til brug af det rette sprog.
De anbefalinger, som min kollega Ángela Sierra González' betænkning fremfører - som jeg gerne vil give en overstrømmende tak, skønt vi ikke er mere end et halvt dusin til stede - ja, denne betænknings anbefalinger om, at strukturfondene bør sættes mere substantielt ind i gennemførelsen af en opbygning af infrastrukturer, skoler, uddannelse og forskning, fortjener naturligvis vores totale støtte.
En tilsvarende støtte fra os fortjener også forslaget om, at det bør være medlemsstaternes regeringer, der sammen med og under hensyntagen til befolkningen skal stå for fastlæggelse og lovgivning på dette område, hvor det bør sikres, at der er adgang for alle til information og offentlig tjenesteydelse.

Ahern
Hr. formand, jeg ønsker også at takke ordføreren for hendes udmærkede betænkning og kommissæren for hans interesse og engagement i dette vigtige emne. Jeg vil gerne takke ordføreren, fordi hun har forstået informationsteknologiernes betydning for at mindske den miljøskader i forbindelse med udviklingsaktioner, f.eks. ved at mindske behovet for mobilitet eller transportinfrastrukturer. Jeg taler specielt om afsnit tyve, hvor man henstiller til, at »fysiske« investeringer helt eller delvis erstattes af fyldestgørende telekommunikationstjenester for at begrænse investeringsudgifter og miljøskader til et minimum, og at livskvalitet systematisk kommer til at indgå i evalueringen af investeringer, der finansieres af strukturfondene, og kommer til at indtage en væsentlig plads i de nationale programmer, der forelægges inden for rammerne af disse fonde.
Jeg ønsker også at understrege, at informationsteknologierne ikke bør skabe større regionale og sociale forskelle: de bør bidrage til at mindske sådanne forskelle. Derfor bør eksisterende ubalancer og forskelle mellem de mest udviklede regioner og randområderne opvejes, ved at der lægges særlig vægt på oprettelse af informationsmotorveje og -faciliteter i randområderne. Medmindre vi gør en indsats på dette område, så er der en risiko for, at disse muligheder ikke vil være tilgængelige i randområderne, og at forskellene vil blive endnu større. Vi må derfor træffe proaktive foranstaltninger.
Informationssamfundet bør fortsat opfattes som tjenester af almen interesse, og investeringer i informationsinfrastrukturer bør leve op til principperne om lighed, kontinuitet og tilgængelighed, så markedets logik ikke diskriminerer randområderne og de sårbare sociale grupper i deres behov for adgang til informationer.
Hvis man ønsker at sikre en optimal udnyttelse af de fordele, som informationssamfundet vil gøre tilgængelige for alle borgerne i Den Europæiske Union, så skal der fastsættes et rimeligt takstniveau. Jeg forstår hr. Chichesters holdning i denne sag, men vi må sikre os, at taksterne sættes på et rimeligt niveau. Jeg vil ikke blot anmode Kommissionen men også Rådet om at engagere sig og sikre, at uddannelsesudbyderne giver gratis adgang, specielt til skoler. Hardware er én ting, software er en anden: Men de aktuelle telekommunikationsudbydere er ofte enten staten eller et eller andet monopol. De kan sagtens få råd til at give billig eller gratis adgang for skoler. Det ville være et særdeles betydningsfuldt resultat i hele Unionen, hvis vores unge borgere fik gratis adgang til disse tjenester i forbindelse med deres uddannelser.

Hatzidakis
Hr. formand, fru kommissær, jeg kommer fra et ikke særligt rigt land, der oven i købet ligger i udkanten af Europa. Jeg blev født på en ø, hvor børnene ikke havde alt det, som børn, der fødtes i f. eks. Athen, Grækenlands hovedstad, og i endnu højere grad i Europas andre hovedstæder, havde. På denne ø var en sygdom, som på alle de andre græske øer, et meget større problem, end en sygdom er i Athen eller en anden storby i Europa. Hvorfor siger jeg alt dette? Det siger jeg, fordi jeg tror, at informationssamfundet giver nogle svar på disse problemer. Børnene kan nu via Internettet få adgang til informationer, noget som man slet ikke kunne forestille sig for blot nogle få år siden. Behandling via computeren er en mulighed for en række alvorlige helbredsmæssige problemer. Med de nye perspektiver for handel og økonomisk liv er der mulighed for, at folk kan blive boende i de perifere områder.
Men det er ikke noget, der sker af sig selv. Informationssamfundet kommer ikke blot til de fjerntbeliggende områder og i øområderne i morgen tidlig, bare fordi vi ønsker, at det skal være der. Der er brug for politikker, der mangedobler den nyttevirkning, som kan hentes i informationssamfundet, og som samtidig begrænser dets farer ved i sidste ende at gøre informationssamfundet til et menneskeligt samfund med lige muligheder; jeg tror, at alle vi, der i dag er samlet i denne sal, ønsker noget sådant.
Hvad er det da, at jeg tror på? Jeg tror på, at det er nødvendigt at gå måske endnu hurtigere frem med liberaliseringen af telekommunikationssektoren, for det vil hjælpe til at give alle en hurtigere og billigere adgang til informationssamfundets muligheder. Og vi må ikke glemme, at jo massivere brugen er, desto lavere vil markedspriserne være. Jeg tror også, at vi skal sørge for, at der er informationer på så mange sprog som muligt, fordi dette hænger snævert sammen med ligestillingsproblematikken, således at alle kan få adgang til denne nye verden, der er ved at opstå. Samtidig mener jeg også, at vi bør anvende strukturfondenes midler, især i den nye periode mellem 2000 og 2006, til at indføre edb i skolerne og i den offentlige forvaltning - det er en basal forudsætning for en modernisering af uddannelsessystemerne og den offentlige forvaltning - til at fremme de nye teknologier på øerne og i de dårligt stillede og fjerntbeliggende områder, med særlig vægt på uddannelsesmuligheder og lægebehandling, og lad os også anvende de midler, der er til rådighed til videreuddannelse, således at folk kan vænne sig til den nye informationsverden over computeren.
Jeg mener, at Agenda 2000 er en lejlighed til at tage dette seriøst, nu hvor den anden Delors-pakke er ved at udløbe - den udløber i 1999 - før Santer-pakken. Jeg tror, at vi burde se nærmere på dette, fru kommissær.

Ryynänen
Hr. formand, fru kommissær, data- og datakommunikationsteknik har åbnet ekstreme muligheder til at overkomme distancer og andre hindringer, det vil sige at den principielt styrker decentralisering og regional egalitet. Men i praksis er der behov for en klar handlingssstrategi og en stærk politisk vilje til at nå dette mål.
De grundliggende informationsstrukturer bør være tilgængelige for alle regioner og medborgere. Forudsætninger for et demokratisk informationssamfund er adgangen til nye datatekniske muligheder, f.eks. Internet, i offentlige lokaler som på biblioteker og skoler samt flersproglige programmer og hjælpemidler. Derudover er der behov for en effektiv uddannelse i brugen af udstyr og i vurderingen af indholdet for alle. Specielt vigtigt er det efter min mening at uddanne dataeksperter, som kan hjælpe medborgerne til at finde og anvende den viden, som er væsentlig for den pågældende.
For den regionale udvikling er det også betydningsfuldt at sørge for småvirksomhedernes informationsbehov og færdigheder til at forvandle informationen til knowhow, som efterspørges og som giver beskæftigelse. I den henseende skal strukturfondene mere end hidtil støtte de svage regioners muligheder for at udnytte informationssamfundet.

Wulf-Mathies
Hr. formand, først vil jeg gerne sige hjertelig tak til fru Sierra González for hendes betænkning om samhørighed og informationssamfundet. Den viser bred overensstemmelse både med Kommissionens analyse og med dens konklusioner.
Informationssamfundet har også ud fra Kommissionens synsvinkel strategisk betydning for den økonomiske og sociale samhørighed samt for beskæftigelsen. Det kan meget vel tillige være en vigtig nøgleteknologi til regionaludvikling, hvis det lykkes at sikre også struktursvage regioner, landdistrikter og perifere regioner adgang til informations- og kommunikationsteknologier. Det kan derfor betale sig i første omgang at udnytte chancerne via information og best practices , overhovedet at gøre opmærksom på disse chancer og indlede bevidstgørelse af borgerne i overensstemmelse hermed. I den sammenhæng er den teknologiske udvikling kun én side af problemet.
Det må først og fremmest gælde om at sætte regionerne selv, det vil sige deres borgere og virksomheder, i stand til at udnytte informationssamfundets muligheder til en styrkelse af erhvervslivets konkurrenceevne - navnlig hvad angår små og mellemstore virksomheder - og til regional udvikling som helhed. Dertil er der behov for en ordenspolitisk ramme, som ved at den sikrer den universelle tjeneste, garanterer fair adgangs- og omkostningsbetingelser samt også tilpasser denne universelle tjeneste til skiftende teknologiske og samfundsmæssige ændringer. Dertil har vi brug for praktisk støtte, som omfatter både investeringer i infrastrukturen og kvalificering af borgerne gennem et relevant udbud af uddannelse og efteruddannelse. Dertil er der brug for støtte til forskning i et brugervenligt informationssamfund og for videreudvikling af formidlings- og anvendelsesmuligheder for erhvervsliv og borgere.
For at formindske den kløft mellem udstyret i centrale og i perifere regioner, som jo eksisterer i dag, har vi brug for incitamenter til virksomheder, så de udbyder fremskridtsorienterede tjenester også i mindre udviklede områder. Det er på ingen måde kun og først og fremmest et spørgsmål om investeringsstøtte, men kan også bestå i, som vores IRISI-projekt viser, opbygning af efterspørgsel eller i udbud af offentlig adgang til moderne informationsnet, som det allerede er krævet her, i skoler, på biblioteker og rådhuse samt på arbejdsformidlingskontorerne.
Kommissionen er i færd med på basis af sin meddelelse om samhørighed og informationssamfundet at samle sine aktiviteter, udnytte synergier mellem de forskellige initiativer, gøre den økonomiske og sociale samhørighed mere tydelig i telekommunikations- og forskningspolitikken og integrere overgangen til informationssamfundet i mainstream -strukturprogrammerne. Med dette formål for øje har Kommissionen oprettet aktionscenteret informationssamfund, som først og fremmest skal koordinere de enkelte generaldirektoraters aktiviteter inden for området informationssamfund. Inden for dette aktionscenters mandat nedsættes der for øjeblikket et udvalg om samhørighed og informationssamfund for at sikre, at dimensionen social samhørighed kommer med i alle de fællesskabspolitikker, der er relevante for informationssamfundet.
Informationssamfundet er et af emneområderne i det kommende femte rammeprogram for forskning. Ca. 25 % af alle de midler, der er afsat til det femte forsknings- og udviklingsprogram, skal anvendes til forskning af relevans for informationssamfundet. Kommissionen har endvidere udvidet den debat, der foregår i informationssamfundets forum, mod øst for at involvere ansøgerlandene i drøftelserne, alt sammen punkter, der også er krav i Deres udtalelse.
For øjeblikket er den første beretning om den universelle tjeneste ved at blive udarbejdet, og Kommissionen har, som De ved, allerede fastsat retningslinjer for finansieringen af de universelle tjenester i en konkurrenceorienteret omverden. Endelig har Kommissionen, i forbindelse med revisionen efter programmernes halve løbetid af mål 1regionerne og inden for rammerne af det andet programplanlægningstidsrum for mål 2, opfordret medlemsstaterne til at udnytte informationssamfundets strategiske muligheder til regionaludvikling. Det er ikke tilstrækkeligt, at Kommissionen er af den mening, at dette er et vigtigt udviklingsinstrument, vi skal overbevise regionerne og medlemsstaterne derom, for det er dem, der inden for programmerne træffer afgørelse om de projekter, der skal have støtte. Hvis vi ønsker, at de skal støtte flere informationsprojekter, bliver vi i første omgang nødt til at bistå dem med at ændre deres prioriteringer og tillige overvinde den stadig forekommende ængstelse over for informationssamfundet.
Det er sikkert rigtigt, at informationssamfundet vil blive et af nøgleemnerne i den næste generation af strukturfondsprogrammer. Kommissionen bistår regionerne med at forbedre deres planlægning vedrørende informationssamfundet, for at de for fremtiden i højere grad kan udnytte egnede projekter og fremgangsmåder, der har stået deres prøve. Mere end 30 regioner er eller har været involveret i denne aktion, som tager sigte på at forbedre samarbejdet mellem den offentlige og den private sektor, netop for at der i sidstnævnte sektor ikke opstår en støttementalitet, men en mentalitet, som virkelig er indstillet på at udnytte de nye chancer, finde ud af og strukturere behovene hos de regionale aktører, der virker i informationssamfundet samt støtte regionerne i opbygningen af et partnerskab mellem de vigtigste regionale aktører.
Jeg er sikker på, at vi, dersom det lykkes os at fremme denne proces, kan have tillid til, at markedet vil reagere på efterspørgselsinteresser, men også på opbygningen af efterspørgselsinteresser, som ikke kommer af sig selv, men som vi bliver nødt til at gøre noget for. Jeg håber, at De også fremover vil støtte os i denne bestræbelse.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Wulf-Mathies.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.00)

