Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Kerr
Fru formand, jeg vil gerne undskylde mit fravær i går. Det skyldtes, at Air France havde meddelt mit rejsebureau, at mit fly fra London City var aflyst. Rent faktisk gik flyet, men da var jeg blevet omdirigeret til Basel, og jeg ankom endelig hertil kl. 19.30 i stedet for kl. 17 til mødeperiodens åbning. Mon Deres tjenestegrene kan give Air France besked om ikke at gøre det igen?
Men jeg må sige, at det lykkedes mig at komme i tide til opførelsen af Don Giovanni på Strasbourg Operaen. Jeg takker Strasbourg By for at lade mig og adskillige andre medlemmer overvære en fremragende opførelse.

Guinebertière
Fru formand, mit navn fremgår ikke af protokollen. Jeg vil gerne have, at mit navn tilføjes, eftersom jeg faktisk var til stede i går.

Herman
Jeg vil fremsætte præcis samme bemærkning, fru formand. Jeg kan ikke se, at mit navn figurerer i protokollen, og mine naboer kan bevidne, at jeg i hvert fald var fysisk til stede.

Poisson
Fru formand, mit navn figurerer heller ikke i protokollen, og jeg var ligeledes til stede i går. Jeg ville være Dem taknemmelig, hvis De vil tilføje mit navn.

Formanden
Det vil vi korrigere.
(Protokollen godkendtes)

Meddelelse fra formanden
Formanden
Jeg kan meddele, at jeg har modtaget et forslag, som er blevet fremsat af fem grupper, nemlig De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe, Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre og Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa. De anmoder om, at der afholdes en aktuel og uopsættelig debat i henhold til artikel 47 på torsdag fra kl. 15.00 til 16.00 om arrestationen af general Pinochet i Det Forenede Kongerige.
Først vil jeg gerne informere Dem om sammenhængen, for vi vedtog jo allerede dagsordenen i går. Der er altså tale om en ændring af dagsordenen nu. Hvis gruppernes forslag godkendes, skal hele proceduren i artikel 47 anvendes. Det vil sige, at Formandskonferencen skal indkaldes her til morgen. Parlamentet skal informeres om resultatet af dette møde ved genoptagelsen af mødet i eftermiddag. Der kan nedlægges protest indtil kl. 20.00 i aften, og i morgen tidlig vil der i givet fald blive stemt herom. Fristerne vil da blive fastlagt som følger: Beslutningsforslagene skal fremsættes inden kl. 16.00 i eftermiddag, og de fælles beslutningsforslag og ændringsforslag skal fremsættes inden onsdag kl. 16.00.

Green
Fru formand, vi havde en foreløbig drøftelse af dette i går. Efter gruppeformændenes møde i går aftes var der enighed i en stor del af grupperne om, at vi bør benytte os af lejligheden i denne uge til at have nogle umiddelbare drøftelser af politisk art her i Parlamentet. En uopsættelig forhandling ville helt klart være det mest relevante, eftersom dette ikke er et spørgsmål, hvor vi behøver en udtalelse fra hverken Rådet eller Kommissionen. Vi mente alle, at dette burde forelægges Parlamentet. Jeg beklager, at det skal igennem en så bureaukratisk procedure, som De lige har beskrevet for os, men hvis det er alt, vores forretningsorden tillader os, så lad gå da. Min gruppe er for.

Galeote Quecedo
Fru formand, jeg vil gerne give udtryk for den modsatte holdning i mit indlæg, dog ikke uden først at have givet mine kolleger her i Parlamentet den følgende forklaring. Jeg vil gerne sige til Dem, at der i de sidste timer er blevet truffet nogle beslutninger, der juridisk set er betydningsfulde i forhold til denne drøftelse.
På den ene side har undersøgelsesdommeren ændret arrestationskendelsen. På den anden side har statsadvokaturen appelleret denne kendelse, da den skønner, at dommeren mangler kompetence. Og som en sidste udvej har dommeren givet en frist til, at de involverede parter - de tiltalte og statsadvokaten - kommer med en udtalelse med hensyn til en eventuel anmodning om asyl. Jeg finder derfor, at vi bør lade retten arbejde, og først når den har udtalt sig, bør vi komme med vores politiske fortolkninger.
Jeg finder det derfor upassende, hvis vi på dette tidspunkt blander os i rettens arbejde, og jeg beder kollegerne her i Parlamentet om, at vi lader kravet om den dømmende magts uafhængighed være foreneligt med politiske initiativer, der, hvis de kommer på det forkerte tidspunkt, ikke tjener andet formål end at øve pres mod den dømmende magts uafhængighed.

Medina Ortega
Fru formand, dette Parlament har i lang tid krævet, at general Pinochet skulle retsforfølges. Normalt skulle det være sket i hans eget land, Chile, men det har tilsyneladende som følge af opretholdelsen af diktaturet ikke været muligt i Chile. Vi har nu et europæisk strafferetligt område, som er foreskrevet i fællesskabstraktaterne, og det, det drejer sig om, er at anvende og iværksætte dette europæiske strafferetlige område. Parlamentet vil ikke blande sig i rettergangen, men det bør benytte denne lejlighed til at understrege enigheden blandt alle vores folk og alle vores regeringer i kampen mod denne form for international terrorisme, som diktaturerne er, mod folkedrab og den grusomhed, som Pinochet har optrådt med over for sit folk og over for de europæiske borgere - i dette øjeblik drejer det sig i henhold til de seneste vurderinger om næsten 100 europæiske borgere, som er blevet dræbt af Pinochets regering. Derfor bør dette Parlament også komme med en øjeblikkelig udtalelse om dette spørgsmål.

Formanden
Efter at vi har hørt en taler, der er for, og en taler, der er imod, skal der nu stemmes om forslaget.
(Forslaget vedtoges)

Afgørelse om uopsættelig forhandling
Formanden
Vi går nu over til afgørelsen om uopsættelig forhandling vedrørende forslaget om et direktiv fra Rådet om ændring af Rådets direktiv 94/4/EF og forslaget om en forordning fra Rådet om ændring af Rådets forordning om forlængelse af den tidsbegrænsede undtagelsesregel for Tyskland og Østrig.

von Wogau
Fru formand, det direktivforslag, der foreligger her, vedrører undtagelsen for Østrig og Tyskland fra regelen om toldfrit salg. Siden 1997 har der været et hul i loven på dette område, for regelen var gældende frem til december 1997. Derfor er vi noget overrasket over, at forslaget først blev fremsat i september. Vi havde faktisk ikke tid til at drøfte sagen, men er alligevel af den opfattelse, at der er tale om en vigtig sag. Derfor foreslår jeg, at den uopsættelige forhandling forkastes. Vi vil forsøge at forelægge en betænkning på november- eller senest decembermødet.
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

Budget 1999 - EKSF-traktatens udløb - EKSF's budget 1999
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0360/98 af Dührkop Dührkop for Budgetudvalget om forslag til Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 1999; -A4-0361/98 af Viola for Budgetudvalget om forslag til De Europæiske Fællesskabers almindelige budget for regnskabsåret 1999 (C4-0300/98); -A4-0330/98 af Giansily for Budgetudvalget om meddelelse fra Kommissionen til Rådet om EKSF-traktatens udløb - finansiel virksomhed (KOM(97)0506 - C4-0573/97); -A4-0363/98 af Giansily for Budgetudvalget om forslag til EKSF's aktionsbudget for 1999 (SEK(98)0966 - C4-0394/98).
Lulling
Fru formand, jeg fremsatte i går en klage, fordi min udtalelse for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik ikke i sin helhed er medtaget i hr. Giansilys betænkning. Formanden sagde, at der ville komme et rettelsesblad. Imidlertid var jeg nede i distributionen, hr. Giansilys betænkning er der, men der er ikke nogen udtalelse fra noget udvalg. Det er temmeligt utroligt, fru formand, og jeg beder Dem få dette dokument trykt korrekt!

Formanden
Fru Lulling, Deres sag vil blive behandlet.

Dührkop Dührkop
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, ærede kolleger, inden denne forhandling begynder, vil jeg gerne takke alle medarbejderne i Budgetudvalgets sekretariat. Og ikke kun for deres enorme professionalisme ved udarbejdelsen af dette budget, men også for deres menneskelige væremåde, som hele tiden har været mig en stor støtte. Jeg vil også gerne takke mine ordførerkolleger fra de kompetente udvalg for deres tætte samarbejde med mig.
Budgettet for Den Europæiske Union for 1999, som vi forhandler i dag, og som bliver det første i euro, vil indskrive sig i en enestående kontekst i sammenligning med tidligere regnskabsår. 1999-budgettet er det sidste af de gældende finansielle overslag, og det bliver derfor afslutningen på en periode. Men samtidig bør det være udgangspunktet for en ny interinstitutionel aftale om nogle nye finansielle overslag, som skal opfylde bestemmelserne i afsnit 3 i artikel F i Traktaten om Den Europæiske Union med hensyn til det, der drejer sig om de til rådighed stående midler, og som også skal - det har vi forpligtet os til - tilvejebringe finansieringen af førtiltrædelsen for at fremme den kommende østudvidelse af Unionen, og endelig skal det leve op til udfordringerne fra møntunionen.
Parlamentet udtalte sig derfor i sine retningslinjer til budgetproceduren, som der blev stemt om i april, til fordel for, at 1999-budgettet blev et overgangsbudget, et budget, som skulle danne bro, og for at der ikke skulle begyndes på en frisk. Parlamentet ønskede allerede på daværende tidspunkt at sende et tydeligt signal til Rådet om, at forhandlingen af de nye finansielle overslag og 1999-budgettet ikke er to forskellige ting, men at de er direkte forbundne, såvel i tiden som i indholdet, og at 1999-budgettet, såfremt man ikke når frem til en interinstitutionel aftale, vil tjene som grundlag for det foreløbige budgetforslag for år 2000 ved anvendelse af artikel 203.
De vedtagne budgetretningslinjer fremfører også de betingelser, som Parlamentet finder er en absolut forudsætning for at nå frem til en aftale og for at opfylde forpligtelsen til at vedtage et budget, som mere eller mindre er tilpasset gennemsnitsstigningen i medlemsstaternes betalinger.
Kommissionen fremsætter i sit foreløbige forslag til budget en stigning på 6, 4 % i forpligtelsesbevillingerne i forhold til 1998. Det drejer sig således om et forslag, som mere eller mindre betyder balance mellem Parlamentets prioriteringer, medlemsstaternes krav og Kommissionens egne behov, og som kræver 1, 11 % af medlemsstaternes BNP for at blive finansieret.
For at kunne finansiere Rådets budgetforslag er der imidlertid behov for 1, 09 % af BNP - 0, 18 % under loftet på de planlagte 1, 27 % - men man skal være opmærksom på, at de obligatoriske udgifter, i overensstemmelse med Rådets overslag, er steget med mere end 11, 5 % i forpligtelsesbevillinger. Rådets tilsyneladende strenghed med hensyn til totalbeløbet er dog betinget af, at man overholder de ensidige beslutninger fra De Europæiske Råd i Edinburgh og Cannes, som Rådet finansierer til punkt og prikke uden hensyntagen til udgiftseffektiviteten, mens andre politikker bliver udsat for betydelige og tilsyneladende vilkårlige nedskæringer.
Jeg tillader mig at komme med et illustrativt eksempel: I sin begrundelse ved førstebehandlingen af budgettet erkender Rådet, at Leonardo da Vinci-programmet har været en ubetinget succes, men straks herefter nedskærer det nævnte program med EUR 100 millioner. Rådets ubegrænsede kohærens bliver endnu mere tydelig, hvis man gør sig den ulejlighed at læse konklusionerne fra Cardiff fra den 16. juni og sammenholder dem med Rådets førstebehandling. Det er helt tydeligt, at det, Rådet laver, er rent bogholderi: Det, der står under bundlinjen, er det, der betyder noget, uanset den politiske problemstilling. Over for denne situation, som i bund og grund ikke er anderledes end i tidligere regnskabsår, tilkommer det Parlamentet at komme med et politisk budget, som ligger i forlængelse af dets prioriteringer, som også er blevet fremført i retningslinjerne.
Jeg vil nu gå over til udgiftsområde 1 - landbrugsbudgettet - og konstatere, at der for første gang i et budgetregnskabsår er næsten balance mellem udgiftsområde 1 og udgiftsområde 2. Dette skyldes på den ene side, at det er det sidste år med de finansielle overslag, men på den anden side skyldes det især brugen af ad hoc-proceduren, som har gjort det muligt at reducere landbrugsudgifterne i de sidste regnskabsår, hvilket er et tydeligt bevis på, at Kommissionen tidligere har overvurderet budgetbehovene. Som følge heraf bør det påpeges, at landbrugsbudgettet nu ligger langt under den retningslinje, som er blevet til et loft, der ligger langt over de reelle behov, og ikke til en måde at begrænse stigningen i landbrugsudgifterne på.
I sin beslutning om ad hoc-procedurerne, som er foreskrevet i de interinstitutionelle aftaler af 29. oktober 1993, holder Europa-Parlamentet fast ved en række gamle spørgsmål, som efter dets opfattelse burde indføjes i proceduren. Men som ordfører vil jeg gerne give tydelig udtryk for min skuffelse over anvendelsen af ad hoc-proceduren for 1999-budgettet. Jeg føler, at vi i stedet for at komme fremad har taget et skridt baglæns på grund af Rådets manglende vilje til at undersøge de hovedområder, som Parlamentet har foreslået - f.eks. klassificeringen, oprettelsen af en reserve og retsgrundlaget ved nævnte proces - og en seriøs drøftelse heraf før førstebehandlingen. Hermed har Rådet udskudt de afgørende spørgsmål i forhandlingen, indtil Kommissionen har fremlagt sin ændringsskrivelse efter førstebehandlingen i Parlamentet. Denne holdning fra Rådets side fremmer ikke forhandlingerne før andenbehandlingen, som der allerede er en omfattende dagsorden for. Det bør dog stå klart, at Parlamentet bekræfter, at det går ind for denne ad hoc-procedure - som undtagelse fra ændringen i finansforordningens artikel 14 - som burde tage hensyn til Parlamentets andragender, uanset klassificeringen af udgifterne. Parlamentet er derfor forpligtet til ved førstebehandlingen at gentage de andragender, som blev fremsat i forliget ved Rådets førstebehandling.
Med hensyn til udgiftsområde 2 - strukturfondene - vil jeg også gerne først henvise til Parlamentets retningslinjer, som fuldt ud respekterer de finansielle overslag og den interinstitutionelle aftale, men som anmoder om, at man ser på muligheden for at udvide programperioden for at fremme medfinansieringen. Derfor indføjer det ved førstebehandlingen et ændringsforslag, som opfører EUR 1.500 millioner fra forpligtelsesbevillingerne og EUR 250 millioner fra betalingsbevillingerne i en særlig reserve, som alene er afsat til de medlemsstater, som har en udnyttelsesgrad, som ligger under gennemsnittet, og under forudsætning af at sådanne kreditter kan fremføres til fordel for de samme støttemodtagere, såfremt de ikke udnyttes. Det samme ændringsforslag nedskærer betalingsbevillingerne til fondene med 500 millioner ud fra den betragtning, at denne beslutning er forenelig med overslaget over behovene og ikke mindst med ændringsskrivelse 2/98 til tillægs- og ændringsbudgettet og Notenboom-proceduren, som forøger betalingsbevillingerne med EUR 871 millioner. Men før nogen af medlemsstaterne begynder at gnide sig i hænderne, skal det være helt klart, at ændringsforslaget fremfører nogle eksplicitte betingelser; og for at det skal være endnu mere klart, var det måske på sin plads at huske, at udgiftsområde 2 er ikke-obligatoriske udgifter.
Parlamentet forpligter sig inden for dette udgiftsområde til at finansiere Peace-programmet i Irland, idet det er sig bevidst, at Stormont-aftalen er et stort historisk skridt. Det accepterer Kommissionens forslag desangående, men det tilpasser det i henhold til Parlamentets beslutning om Rechar-, Resider- og Regis II-programmerne.
Parlamentet siger i sine retningslinjer, at det ønsker at vedtage et budget, som tager hensyn til dets prioriteringer, og som skal være borgernes budget. Denne menneskelige side kommer tydeligt til udtryk i udgiftsområde 3 om Unionens interne politikker. Men ved førstebehandlingen gør Rådet dette udgiftsområde til en askepot par excellence og nedskærer det til et niveau, der ligger under 1998-budgettet. Budgetudvalget finder dog, på trods af det stramme budget, at de finansierede aktiviteter burde vise borgerne den betydning, som Parlamentet tillægger deres prioriteringer: beskæftigelsen og andre sociale aktioner, uddannelse og videreuddannelse, miljøbeskyttelse i overensstemmelse med forpligtelsen fra Kyoto, det der har med forbrugerinformation at gøre, og endelig transportsikkerheden. Det beslutter derfor at forøge finansieringen af de foranstaltninger, hvor man tydeligt kan se den europæiske dimension, f.eks. pilotprojekterne og de forberedende aktioner inden for uddannelse, innovation og videreuddannelse mod et kundskabernes Europa - aktioner, som går ud på at fremme den multikulturelle integration og bekæmpe volden mod kvinderne.
Jeg ønsker ikke, at mit indlæg om udgiftsområde 3 skal være en lang opremsning, men vil blot fremhæve to ting. For det første vil jeg opfordre Rådet til, at de hurtigt når frem til en aftale med Parlamentet om finansieringen af det femte rammeprogram for forskning, så det bliver muligt at få en nøjagtig angivelse af det beløb, der afsættes til programmet i budgetproceduren for 1999. Med hensyn til førstebehandlingen foreslår Parlamentet, at der tildeles det beløb, som Kommissionen har foreslået i sit foreløbige forslag til budget. For det andet opretter Parlamentet i udgiftsområde 3, på grund af den kommende ikrafttræden af Amsterdam-traktaten og ikke mindst dens artikel 73 K, en europæisk fond for flygtninge, idet man her tager hensyn til den fælles interesse, som medlemsstaterne har i en asylpolitik for Den Europæiske Union.
Parlamentet ønsker at værne om Unionens interne politikker, men det bekymrer sig også om Unionens eksterne politikker. Parlamentet har forpligtet sig over for Cannes-aftalen - selvom det aldrig accepterede den - men kun såfremt overholdelsen af Cannes-aftalen ikke sker på bekostning af Unionens andre eksterne forpligtelser. Rådet foretager i sit forslag betydelige nedskæringer i udgiftsområde 4, uden nogen troværdig eller sandsynlig forklaring. Hvis ordføreren tænkte ondt om andre, ville hun sige, at nedskæringen simpelthen skyldes behovet for at afstemme kontiene, eftersom Phare-programmet er blevet forhøjet med yderligere 150 millioner.
Det er mere end underligt, at Rådet glemmer det stramme budget, når det udvider et program, som har alvorlige problemer med udnyttelse af bevillingerne, med gennemførelsestal, der ligger under det afsatte beløb. Parlamentet foreslår i fuldstændig overensstemmelse med sine retningslinjer for 1999-budgettet at omfordele EUR 200 millioner fra finansieringen af Phare til alle kapitlerne vedrørende foranstaltninger udadtil.
I lighed med tidligere regnskabsår og på grund af vanskelighederne med en korrekt gennemførelse af de eksterne programmer opfører Parlamentet EUR 30 millioner i reserven til budgetpost B7-541 - genopbygning af det tidligere Jugoslavien - indtil Kommissionen forelægger et nyt forslag til forordning om denne aktion, og det foreslår ligeledes, at der opføres en betydelig del af finansieringen af Tacis-programmet i reserven, i håbet om, at Kommissionen forelægger en samlet strategi til løsning af den alvorlige finanskrise i Rusland.
Og da jeg nu er ved at være ved vejs ende, vil jeg koncentrere mig om to grundlæggende punkter i udgiftsområde 5.
Det første kunne kaldes »the BAT-story« - som ikke har noget som helst at gøre med Batman - for det drejer sig om en sag, der allerede er skrevet mange kapitler om, eftersom den begyndte, da man, før den stadige stigning i de såkaldte minibudgetter, besluttede at omdanne disse bevillinger til stillinger - ca. 2.000 - og overføre udgifterne fra del B til del A i budgettet, hvilket vil blive afsluttet i 1998. Man skal dog bemærke, at Kommissionen er blevet ved med at ty til eksternt personale via bureauer, der yder teknisk assistance, og som er finansieret i del B, det vil sige aktionsudgifterne. Dette har på sin side betydet, at programmerne har fået deres totalbeløb til aktioner beskåret betydeligt. For Sokrates-programmets vedkommende er der f.eks. flyttet 14 millioner fra aktionsudgifterne til driftsudgifterne. Parlamentet understreger endnu en gang, at det er fast besluttet på at overholde finansforordningen, der fordeler udgifterne mellem del B og del A, og det fremsætter ændringsforslag i så henseende, men det forpligter sig samtidig til at foretage en radikal ændring af budgettets opbygning, så det bliver koncentreret om udgifternes målsætning. På denne baggrund anmoder det Kommissionen om at forelægge detaljerede oplysninger om den nye udformning af de tabeller, der er tilføjet til kapitel 11 og 70.
Ordføreren finder, at det andet punkt i udgiftsområde 5 er skammeligt for medlemsstaterne, for det drejer sig om finansieringen af tjenestemandspensionerne. Det viser sig, at indtil 1997 har medlemsstaterne kun delvis betalt, og før 1982 har de slet ikke betalt arbejdsgiverandelen af bidraget til personalets pensionsfond med det resultat, at det budget, der er afsat til pensioner, udviser et underskud allerede i 1998. Følgende spørgsmål falder mig derfor ind: Hvad ville der ske med en arbejdsgiver, som ikke overholdt sine forpligtelser over for det offentlige sikringssystem i en af medlemsstaterne?
Parlamentet foreslår derfor en kontoplan til en passende pensionsfond for personalet ved Unionens institutioner og organer og anmoder Kommissionen om inden den 31. marts 1999 at fremsætte et forslag til pensionsfonde. Kommissionen bør hurtigst muligt fremsætte et forslag om ændring af forordningerne for tjenestemændene og andre ansatte i De Europæiske Fællesskaber, en »personalevedtægt«, der måtte være nødvendig for, at en sådan fond kan oprettes. Og man skal huske på, at allerede det engelske formandskab i sin første trepartsdialog med Parlamentet erkendte nødvendigheden af hurtigst muligt at nå frem til en løsning. Parlamentet anmoder derfor om, at dette spørgsmål bliver indføjet i forhandlingen om den nye interinstitutionelle aftale.
Med alt det, jeg har fremført, vil jeg gerne bekræfte, at Parlamentet vil vedtage et budget, hvor der igen er skabt balance, og herved leve op til dets forpligtelser over for de europæiske borgere.
Til slut, og især til Rådet, som tålmodigt har lyttet til fremstillingen af alt det, de allerede ved, kommer jeg her med »det sidste kanonslag«, som gør det nødvendigt at vende tilbage til begyndelsen af mit indlæg og henvise til forbindelsen mellem overgangsbudgettet for 1999 og forhandlingen af de nye finansielle overslag og den interinstitutionelle aftale. Parlamentet finder, at der er behov for at få Rådet til at forstå, at det haster, og at man burde nå frem til en aftale før Europa-valget i juni 1999. Samtidig står det klart, at Rådet ikke har vist større interesse i seriøst at indlede denne dialog.
Parlamentet fremsætter derfor nogle ændringsforslag for at forøge 1999-budgettet til ca. 1, 17 % af BNP. Man skal forstå, at disse ændringsforslag vedrørende reserverne ganske enkelt har til formål at sikre Parlamentets rettigheder i tilfælde af, at man ikke når til enighed om de finansielle overslag. Men ligesom jeg tidligere har brugt fyrværkeritermer, vil jeg gerne understrege, at disse ændringsforslag ikke skal opfattes som fyrværkeri fra Parlamentets side. De rettigheder, som Parlamentet gerne ser sikret i den interinstitutionelle aftale før Amsterdam-traktatens ikrafttræden, er omfattet af det mandat, som Parlamentet har givet Joan Colom, som sammen med ordføreren underskriver ændringsforslagene vedrørende reserverne. Han vil, som ordfører for de finansielle overslag, deltage i denne forhandling.
Og nu slutter jeg, fru formand, og jeg anmoder om et par sekunder mere: Jeg vil gerne appellere til Rådet om, at det affinder sig med Parlamentets holdning. Jeg kunne godt tænke mig at foretage en kort regneopgave sammen med Rådet. Den lille besparelse, som Rådet regner sig frem til ved førstebehandlingen, svarer mere eller mindre til ESP 40.000 om året pr. spansk borger. ESP 40.000 ville betyde, at Rådet og ordføren kunne drikke ca. 200 øl, når hver øl sættes til ESP 200, til næste år. Jeg synes helt alvorligt ikke, at dette er det rette svar på Unionens udfordringer.

Viola
Fru formand, ærede kolleger, udgiftsområde 5, de »administrative udgifter«, er i alt blevet fastsat til EUR 4, 7 milliarder, hvilket er en stigning på 4 % i forhold til 1998, svarende til EUR 182 millioner. Ud af dette beløb er der sat EUR 1 milliard og 579, 5 millioner af til alle de andre institutioners budget, hvilket er en stigning på næsten 1, 55 % i forhold til 1998. Det er naturligvis en behersket stigning, der er et tegn på den stringens, som alle de andre institutioner har ladet sig inspirere af ved tilrettelæggelsen af deres egne budgetter; en stringens, hvor hovedpersonen navnlig har været vores Parlament, der tegner sig for omkring tre femtedele af dette beløb. På trods af forkøbsretten for IPE IV-bygningen i Strasbourg har Parlamentet holdt sine udgifter nede, idet der kun er registreret en stigning på knap 1, 70 %. Jeg tror, at der bør gøres opmærksom på dette, for det er et tegn på den store fornuft, som er blevet lagt for dagen af Parlamentets ledelsesorganer, af Budgetudvalget og af en institution, der har opfanget signalet om seriøsitet, stringens og strenghed.
Det er et budget, hvortil der både for Parlamentet og alle de andre institutioner knytter sig nogle særlige omstændigheder: Det er det første budget i euro; det er det budget, som vil markere overgangen til år 2000 med alt, hvad dette indebærer på IT-området; og det er det budget, der vil ledsage Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse samt valget til Europa-Parlamentet med de hermed forbundne udgifter både med hensyn til medlemmmerne og informationen.
Lad os nu gå over til en analyse af de enkelte budgetter og først vores eget. Parlamentets budget er på EUR 923.779.000 med en ikke anvendt margen på næsten 21 millioner, hvilket bekræfter, at vi aldrig har betragtet denne margen som en målsætning, men derimod som et loft over udgifterne. De væsentligste beslutninger har været planlægningen af et nyt kapitel og af en ny artikel - nemlig artikel 390 med en passende kontoplan - der skal medtage den nye statut for parlamentariske assistenter, som i øjeblikket er ved at blive fastlagt af Rådet og det kompetente udvalg. I går i Budgetudvalget, efter Præsidiets møde, vedtog udvalget et ændringsforslag ved sin egen kompetence, da det havde fået kendskab til Formandskonferencens beslutninger ...

Formanden
Undskyld, hr. ordfører, det vil jeg gerne korrigere. Det var ikke Formandskonferencen, men Parlamentets præsidium. Jeg er bange for, at der stadigvæk er nogle uklarheder her i Parlamentet på det område.

Viola
De har fuldstændig ret, det var en lapsus - jeg mente Europa-Parlamentets Præsidium. Efter at have fået kendskab til Præsidiets beslutninger vedtog vores udvalg ved sin egen kompetence og med et flertal et ændringsforslag, som både anerkender, at godtgørelsen for medlemmernes rejseudgifter skal betales på grundlag af de reelle omkostninger, der skal specificeres, og som knytter gennemførelsen af denne beslutning til medlemsstatutten, der skal fremlægges for Parlamentet senest den 15. december.
Alt i alt tror jeg, at det er en fornuftig løsning, der er blevet godkendt i udvalget, da den tager fat på det egentlige problem, nemlig at den manglende medlemsstatut er årsag til forskelsbehandling, uligheder og uretfærdigheder. Dette er det egentlige problem - at koncentrere sig om rejseudgifterne er ren og skær demagogi! Vi har derfor taget os af dette problem ved at vedtage dette ændringsforslag, og vi håber, at det kan bevirke, at Rådet og Parlamentets kompetente udvalg hurtigst muligt når frem til et resultat, som Parlamentet har ønsket i lang tid, og som blev bekræftet på det seneste topmøde.
Hvad de nye valg angår, vil konsekvensen heraf på budgettet være ca. EUR 17 millioner, hvilket er helt i tråd med de tidligere år. Med hensyn til personalet har vi begrænset os - og også i dette tilfælde har vi været meget fornuftige - til kun at planlægge 10 nye midlertidige stillinger, hvoraf kun fem er A-stillinger, med henblik på at støtte de parlamentariske organer, der har at gøre med udvidelsesproceduren.
Der er sket nogle betydelige fremskridt på IT-området, selvom der stadig er visse ting, der mangler at blive gjort, især med hensyn til e-mail-applikationerne inden for de enkelte institutioner samt institutionerne imellem. Det er ligeledes nødvendigt at gøre bedre opmærksom på konsekvenserne af overgangen til år 2000. Man har derfor besluttet at frigive EUR 5 millioner fra reserven med et ændringsforslag, der er underskrevet af formændene fra de to store grupper og af mig selv, og som vil blive drøftet i morgen.
Med hensyn til ejendomspolitikken er det blevet besluttet at udøve forkøbsretten til IPE IV-bygningen med en finansiering over 10 år. Dette bekræfter ligheden med D3-bygningen i Bruxelles, og det medfører naturligvis en væsentlig udgift på budgettet, nemlig EUR 10, 8 millioner. På den anden side har man registreret en besparelse på EUR 8, 3 millioner som følge af den årlige lejeafgift for D3, der viste sig at være mere fordelagtig end ventet. Det er tegn på en politik, der alt i alt medfører en mærkbar reduktion af udgifterne til fast ejendom. Dette har allerede fundet sted for 1999, og det vil uden tvivl fortsætte i de kommende år.
Hvad ombudsmanden angår, har vi taget hensyn til hans større arbejdsbyrde og i forståelse med Rådet bevilget en stigning på seks nye stillinger, hvoraf de tre vil blive opført i reserven, mens man venter på en plan for omlægningen af ombudsmandens sekretariat, der også tager højde for nødvendigheden af at ændre mange midlertidige stillinger til faste stillinger. I den forbindelse vil jeg blot slå fast, at ombudsmandens budget fremover skal udgøre en særskilt sektion. Dette blev bestemt ved ændringen af finansforordningen, der blev drøftet i Budgetudvalget, og der er efter min mening tale om et relevant krav.
Med hensyn til Domstolen, der i overensstemmelse med Rådets bevilling havde bedt om en betydelig forøgelse af stillinger til oversættelsestjenesterne, har vi tildelt denne 10 nye LA-stillinger for oversættere og sprogfolk til oversættelsestjenesterne og fire nye B5-stillinger for korrekturlæsere.
Hvad Revisionsretten angår, er budgettet blevet sat op med 11, 69 % som følge af beslutningen om at bevilge en udvidelse af dens bygninger, da disses tilstand nødvendiggør en sådan indsats. Vi har derfor planlagt en finansiering over fem år til et samlet beløb på EUR 25 millioner. Vi har opført de første fem millioner for 1999 i reserven, mens vi venter på fastlæggelsen af den institutionsaftale, som tog højde for denne udgift i de finansielle overslag - i det mindste i Kommissionens forslag - og mens vi venter på også at få nogle alternative løsninger fra Domstolen med hensyn til den planlagte mødesal, som er årsag til en vis forvirring, når man tænker på de mange mødesale, der er i bygningerne i Luxembourg.
Jeg kommer nu til udvalgene - Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget - og her skal det understreges, at sidstnævnte har fået en meget større kompetence som følge af Amsterdam-traktaten, hvorfor vi har valgt at øge bevillingerne til møder, sådan som det fremgik af gennemførelsen af budgettet for 1998.
Med hensyn til Den Fælles Organisationsstruktur foreskriver protokol 16 som bekendt dennes afskaffelse. Denne protokol vil skulle anvendes, lige så snart traktaten træder i kraft, og vi har bedt de to udvalg om at udarbejde en plan med henblik herpå. Vi håber, at man i den forbindelse tager højde for nødvendigheden af at undgå dobbeltudgifter og af en ensartet personalepolitik, der stadfæster det interinstitutionelle samarbejde.
Endelig har vi, med hensyn til de to udvalgs ejendomspolitik, med tilfredshed konstateret, at de formelt har givet udtryk for ønsket om at overtage Belliard I og II-bygningerne, sådan som Parlamentet havde foreslået. Disse bygninger har behov for at blive renoveret og ombygget. Vi har fastsat beløbene til denne ombygning, og vi pointerer, at de to udvalg skal gøre dette meget hurtigt, idet de først og fremmest overtager de to bygninger, og kun såfremt disse ikke lader til at være tilstrækkelige, også overtager Atrium-bygningen.
Det var så de væsentligste aspekter ved de andre institutioners budget. Jeg tror, at vi alt i alt har udført et godt stykke arbejde, og jeg vil derfor gerne takke kollegerne fra Budgetudvalget. Jeg håber, at Parlamentet vil bekræfte de beslutninger, som vores udvalg har vedtaget.

Formanden
Mange tak, hr. Viola.
Én ting vil jeg især gerne fremhæve her: For første gang anføres vores budget i euro, som afløser ecuen efter 20 år.

Giansily
Fru formand, kære kolleger, EKSF-budgettet, som hvert år er genstand for den betænkning, jeg har æren at fremlægge for Dem, følges denne gang op af en anden betænkning om Kommissionens meddelelse til Rådet om EKSF-traktatens udløb. Jeg mener, at disse to betænkninger er forbundet, da de omhandler flere begivenheder, som jeg ønsker at understrege, og som efter min mening ikke går i retning af en bedre EU-politik og større solidaritet mellem Europas nationer.
Først og fremmest skal man huske på, at Parlamentet i samme periode sidste år, på nær nogle få stemmer og mod ordførerens udtalelse, det vil sige mig selv, udtalte sig for afskaffelsen af den obligatoriske afgift fra kul- og stålindustriens omsætning. Ud over det symbolske, det vil sige fjernelsen af det eneste sande finansielle solidaritetsbidrag, som forbandt de europæiske kul- og stålindustrier, har man for bestandigt tørlagt den kilde, der i høj grad gav næring til EKSF-budgettet, idet man mente, at omstruktureringen af disse industrier stort set var afsluttet, og at reserverne var tilstrækkelige til at betale for forvaltningsmidlerne indtil 2002, bevillinger til forpligtelser indtil 2007, garantifonden indtil 2019, den særlige reserve indtil 2021 og den gamle pensionsfond indtil 2026. Således andrager ESKF's krigskasse EUR 1, 2 milliarder, hvilket er fuldt ud tilstrækkeligt til at klare forfaldsdatoerne indtil 2002 ved traktatens udløb og betale den sidste pensionist indtil 2026.
Skal man tro på, at denne sektor i dag er blomstrende? For det første skal man huske på, at der fortsat tabes arbejdspladser inden for sektoren. Der vil sandsynligvis gå 11.000 arbejdspladser tabt mellem 1998 og 1999. Det er uden tvivl muligt, i betragtning af de meget store bidrag, at give ekstra bevillinger i overensstemmelse med den positive udtalelse, Budgetudvalget afgav ved bevillingen af ECU 3 millioner ekstra til hjælp til omskoling, for, som det fremgår af artikel 56 i EKSF-traktaten, at yde støtte til iværksættelse af nye aktiviteter til sikring af en produktiv genansættelse af den arbejdskraft, der er blevet ledig.
I samme ånd er det muligt og ønskeligt at imødekomme forslaget i meddelelse af 9. juni, der muliggør at overføre EUR 60 millioner fra ESKF's operationelle budget til Unionens generelle budget med henblik på at styrke fællesskabsinitiativerne Rechar II og Resider II. De to programmer vil frem til udgangen af 1999 være i stand til at anvende de bevillinger, det drejer sig om, og skal udelukkende ses i forbindelse med bevarelse af arbejspladser.
Endelig, på initiativ af vores kollega Joan Colom i Naval, anmodes Kommissionen i stk. 12 i det beslutningsforslag, der er fremsat til godkendelse, om at hellige Phare-programmet til aktiviteter vedrørende kul- og stålsektoren i ansøgerlandene. Man skal blot tænke på Polen eller Rumænien for at forstå begrundelsen for denne anmodning. Således har Den Europæiske Union ved at fastsætte afslutningen på dette vidunderlige værktøj, som ESKF har været, til 2002, det vil sige lige før udvidelsen træder i kraft, afskåret østeuropæerne fra adgangen til et instrument, der har muliggjort oprettelsen af Unionen. Er dette hensigtsmæssigt? Hvordan det end forholder sig, står det i dag klart, at de skridt, der er taget i løbet af de seneste måneder og navnlig i Amsterdam, med hensyn til overdragelsen af ESKF's aktiver efter 2002, vil løse flere punkter. Det første vedrører sikkerheden om, at ESKF vil udløbe den 23. juli 2002, og at det scenarium, der er foreslået os, hvor ESKF's rigdomme og forvaltningen heraf overgives til de resterende fællesskaber, er det mest sandsynlige bud på, hvordan ESKF's sidste dage vil forløbe. Det andet punkt vedrører aspekter i forbindelse med den økonomiske og industrielle politik. Budgetudvalget godkender uden restriktioner Kommissionens forslag om at anvende renteindtægterne til at fremme forskningen inden for kul- og stålsektoren. Endelig lægger det tredje punkt, jeg gerne vil understrege, sig til udvalgets ønske om, med hensyn til den industrielle ejendomsret, at konstatere, at udbredelsen af SMV's resultater er et sektorielt element i de sektorielle forskningsprogrammer.
Afslutningsvis, med hensyn til de to betænkninger, må jeg medgive, at de har opnået en næsten enstemmig støtte fra medlemmerne i Budgetudvalget i modsætning til sidste år, da problemet vedrørende afgifter delte Parlamentet. De to tekster om ESKF i 1999 er altså i høj grad konsensuelle, og vedtagelsen heraf på torsdag burde ikke medføre større vanskeligheder. Jeg ønsker i øvrigt at takke ordførerne for udtalelser for andre udvalg, fru Graenitz, hr. Blak og fru Lulling, som gennem deres deltagelse har beriget Budgetudvalgets betænkning. Jeg understreger, fru Lulling, at Deres betænkning indgår i sin helhed i den færdige betænkning på trods af de tekniske vanskeligheder, der tilsyneladende har fundet sted ved trykningen.
Nu vil jeg gerne, efter aftale med mødetjenesten, oplyse om Gruppen Union for Europas holdning til budgetforslag for regnskabsåret 1999. Budgettet, vi skal udtale os om ved førstebehandlingen, bliver en vanskelig opgave. Vanskelig på grund af den aktuelle kontekst med hensyn til stramninger og usikkerhed. Men også vanskelig, fordi vi, selvom det drejer sig om det sidste budget, der omfatter finansielle overslag og den interinstitutionelle aftale af 1994, skal fastsætte profilen af kommende budgetter og løse finansielle hindringer med fare for at måtte slække på vores ambitioner.
Når man forbereder budgettet for regnskabsåret 1999, skal man vide, at alt er muligt, og når alt er muligt, er der til gengæld intet, der er sikkert. Vil den interinstitutionelle aftale blive forlænget i 1999 og under hvilke vilkår? Vil de kommende finansielle overslag være tilstrækkelige til at sikre udviklingen af udgifter? Og hvis den ikke kan genforhandles, vil en tilbagevenden til artikel 203 i traktaten og til anvendelse af maksimumssatsen for vækst så ske under betingelser, Parlamentet kan acceptere? Det, der er sikkert i det pågældende tilfælde, er, at lovgiveren skal gennemføre en stramning af budgettet. Det gjorde Europa-Parlamentet i øvrigt, da det i marts måned vedtog beslutningen om de budgetmæssige retningslinjer for 1999, et budget, hvis vækst ikke måtte være større end de nationale budgetter. En påtvunget stramning på den ene side og en frivillig stramning på den anden side. Man skal stadig blive enig om en korrekt gennemførelse af stramninger på udgiftssiden. Rådets fortolkning, som spekulerer i ikke-anvendte udgifter, især inden for intern politik, er uacceptabel. I virkeligheden er det, Rådet ønsker, en generel nedskæring af de samlede udgifter, og derfor har det fremlagt et vildledende budgetforslag, idet det ganske vist bekræfter budgetrammen for landbruget og strukturfondenes bevillinger, men blokerer gennem betydelige nedskæringer for ethvert fremskridt i post 3 og 4 navnlig til forskning, det vil sige interne politikker og eksterne aktioner. Dette må vi ikke tage fejl af. Selvom det samlede budgetforslag medfører en stigning i betalingsbevillingerne på 2, 8 % og i forpligtelsesbevillingerne på 6, 1 % i forhold til foregående regnskabsår, planlægger Rådet i virkeligheden, ved at bevare budgettet på 1, 10 % af BNP-loftet, medens 1, 27 % reelt er til rådighed, og ved at begrænse de udgiftsposter, der er mest afgørende for udviklingen i Den Europæiske Union i de kommende år til lofter for poster, der er fastsat i den interinstitutionelle aftale, en lammelse af de kommende budgetter. Den planlagte stramning sker på bekostning af fremtiden, hvilket er uacceptabelt.
Stramningerne skal være kompatible med udviklingsperspektiverne, og budgettet 1999 skal forberede det kommende budget, det vil sige tillade Fællesskabet at leve op til sine forpligtelser og navnlig udvidelsen. Derfor støtter vi ordførerens skridt, der sigter mod at oprette særlige reserver, hvis formål er fastsættelse af udregningsgrundlag, der er holdbare indtil de næste finansielle overslag for perioden 2000-2006 i overensstemmelse med bestemmelserne i den interinstitutionelle aftale. I lighed med ordføreren ønsker vi en aftale med Rådet om de særlige reserver, for det, der står på spil, er fremtidige budgetters overlevelse. Hvis den interinstitutionelle aftale fornyes, skal det ske på grundlag, der er tilstrækkelig holdbare til, at de kommende finansielle overslag kan sikre udviklingen af fællesskabspolitikker og i tilfælde af nedbrud i genforhandlingerne af den interinstitutionelle aftale, må en genanvendelse af artikel 203 i traktaten ikke medføre en planlagt stagnation af Den Europæiske Unions udgifter. Det er et klart valg, som vi er enige i.
Vi ønsker dog ikke, at en bekræftelse af Parlamentets prærogativer får det til at gøre en beklagelig undtagelse for landbrugsudgifterne ved at fastsætte et mål om begrænsning af bevillinger et godt stykke under retningslinjens loft og således forsøge at reducere Den Fælles Landbrugspolitiks reelle finansielle behov. Målet med budgettet må ikke være at reformere eller begrænse væksten i landbrugsudgifterne, men at fastsætte en korrekt finansiering i overensstemmelse med bestemmelserne i den interinstitutionelle aftale og ad hoc-procedurerne.
Jeg vil tilføje en kommentar til det problem, der opstår, når man overfører bevillinger til humanitær hjælp til reserver, et problem, i forbindelse med hvilket Parlamentet skal underkende eller bekræfte Budgetudvalgets holdning og på en måde fastslå, om meddelelse af 9. oktober fra hr. Jacques Santer til Parlamentets formand er tilstrækkeligt til at tillade os at give syndsforladelse til de, der forvalter ECHO, for deres skandaløse opførsel, der har nødvendiggjort UCLAF's rapport, som alle taler om, men som parlamentsmedlemmerne indtil nu ikke har fået kendskab til. Bare det at gennemlæse Kommissionens svar til Parlamentet om emner, der berører budgettet, giver til tider anledning til en sand oprørsfornemmelse. F.eks. har hr. Papoutsis og hr. Liikanen i 10 måneder spillet bolden videre til hinanden, fordi førstnævnte ikke ikke kan få sine tjenestegrene til at overholde de bestemmelser, der for et år siden blev vedtaget enstemmigt af Budgetudvalget og derefter af Parlamentet, fordi dette generer generaldirektøren, der har ansvaret for tjenesten, og fordi denne er fuldstændig ligeglad med Parlamentets afstemninger. Det ene nedladende svar følger det andet på et massivt teknokratsprog og i bedste sovjetstil. Den hån, funktionærerne udviser over for medlemmerne af dette Parlament, kan kun få os til at fare hårdere frem. ECHO-skandalen vidner om én ting, nemlig at når visse funktionærer i Kommissionen gør, som det passer dem, er det, fordi kommissærerne har alt for travlt med at pleje deres eget image - jeg tænker på ECHO - til at spilde tiden på at være ledere, og det er også, fordi forkert praksis og dårlige vaner skaber en anden form for mentalitet, der er grunden til udviklingen af en »går den, så går den-ideologi«, som underminerer Kommissionens pålidelighed. Parlamentet, i hvert fald i vores gruppe, har ikke tænkt sig at lade vælgerne tro, at vi ikke tager dette alvorligt, og vi forventer derfor at vide præcis, hvad der sker i forbindelse med ECHO, inden vi tager stilling.
Mere generelt er det Rådet, Kommissionen og desværre også dette Parlament, der er ramt af Fontainebleau-syndromet, idet alle hver for sig leger Margareth Thatcher, og alle mener, at den stat, de repræsenterer, skal have sit bidrag tilbage, og dette er til skade for de fælles politikker, der er baseret på solidaritet. Dette emne vil vi behandle indgående, når vi skal tale om betænkningen om staternes egne ressourcer. Men allerede nu vil jeg gerne på vegne af min gruppe stille nogle punkter op. I betragtning af, at den fælles landbrugspolitik oprindeligt indeholder en vis mangel på stabilitet og ved at basere sig på bl.a. Fontainebleau-aftalerne, planlægger Kommissionen i sine forslag en reducering af fællesskabsbidragene til direkte hjælp til landmændene og iværksættelsen af en samfinansiering af hjælpen mellem de offentlige nationale midler og Den Europæiske Unions budget. Resten af den fælles landbrugspolitik, som vi kender den, vil således forsvinde i tågen af en strukturel landbrugspolitik. Det er tydeligt, at et sådan forslag, hvor fristende det end må være, vil tillade visse stater at nedsætte deres bidrag til EU til skade for den fælles landbrugspolitik. På den ene side kræver den en delvis gennationalisering af landbrugspolitikken, og på den anden side sætter den en stopper for en vis europæisk solidaritet, som det allerede var tilfældet sidste år, da det blev besluttet, som jeg understregede i begyndelsen af mit indlæg, mod det forslag jeg som ordfører fremsatte, at ophæve ESKF's bidrag for de fem seneste år, hvor denne institution har haft sit eget budget.
I kølvandet på ophævelsen af denne særlige fællesskabsskat foreslår Kommissionen fremover at ødelægge den eneste integrerede politik i Den Europæiske Union. Har vi slået hovedet? Vil købmændenes Europa blive forvandlet til tæppesælgernes Europa? Tror vi virkelig, at vi, efter at regeringskonferencen er mislykkedes, og Amsterdam og Luxembourg blev afsluttet med venstre hånd, skal gå i retning af en afskaffelse af den fælles politik, fordi de socialdemokratiske regeringer i Storbritannien og Tyskland overgår hinanden i ultraliberalistiske forslag med hensyn til skatter? Det er stadig tid til at overveje og sætte store spørgsmålstegn ved det teknokraterne, der hopper med på modebølger og lader sig diktere af tidens ånd, er ved at udarbejde til os.

Liikanen
Hr. formand, efterhånden som budgetproceduren for 1999 skrider frem, fremstår det klart, at de seneste års brede enighed blandt institutionerne om budgetstabilitet for Unionen vil fortsætte i 1999. Alle institutionerne er enige i, at de stramme budgetter bør opretholdes. Samtidig må Unionens forpligtelser, navnlig med hensyn til de beslutninger, der blev truffet ved Det Europæiske Råds møde i Edinburgh, overholdes. Drøftelserne fortsætter om nogle aspekter. Hvad angår de obligatoriske udgifter, har Kommissionen en ændringsskrivelse på sin dagsorden for den 28. oktober. Den vil vurdere eventuelle ekstra udgiftskrav så stramt som muligt.
Med ændringsskrivelsen for 1999 og den nyligt fremsendte ændringsskrivelse til tillægs- og ændringsbudgettet for 1998 er alle elementerne nu på bordet. Dette skulle gøre det muligt for budgetmyndigheden at nå frem til bred enighed for 1998 og 1999, senest når Rådet (budgetministrene) mødes den 24. november. Men denne budgetøvelse handler ikke kun om tal. Den udgør også yderligere vigtige forbedringer af den finansielle styring af Unionen, og jeg vil gerne kort komme ind på tre.
For det første er 1999-budgettet blevet til på baggrund af den nye interinstitutionelle aftale, for så vidt angår retsgrundlaget. Budgetproceduren har allerede vist, at aftalen fungerer. Samtidig kan nye og eksperimenterende aktiviteter stadig tiltrække indledende finansiering fra fællesskabsbudgettet. Kommissionen og de berørte organisationer vil nyde gavn af denne klarhed, når de skal til at implementere budgettet. Det var større successer for Parlamentet på budgetområdet.
For det andet er der også sket betydelige fremskridt, hvad angår fællesskabssubsidierne. Der er en meddelelse fra Kommissionen, der kræver klare minimumsregler om offentlig omtale og fælles beslutningstagning for alle fællesskabssubsidierne. Det er resultatet af mange parlamentsinitiativer. Både hr. Brinkhorst og hr. Tillich har lagt mange kræfter i dette, og jeg noterer mig med interesse, at Bárbara Dührkop Dührkop forfølger samme linje.
De nye kommissionsregler træder i kraft i forbindelse med gennemførelsen af 1999-budgettet, og der er foranstaltninger på vej med henblik på at informere om og drøfte sagen med aktuelle og potentielle modtagere.
Et tredje punkt vedrører den eventuelle anvendelse af operationelle bevillinger til dækning af administrative udgifter. Især hvad angår kontorerne for teknisk bistand eller »BAT'erne«, som de hedder i den franske forkortelse. Jeg forstår, at Europa-Parlamentet ønsker at ændre nogle af sine fremgangsmåder øjeblikkelig for at øge åbenheden og kontrollen. Kommissionen har de samme mål. Jeg beklager, hvis dette ikke er kommet klart nok frem i dens seneste meddelelse om kontorerne for teknisk bistand, men der må arbejdes videre for at sikre, at de kortsigtede beslutninger også udgør skridt henimod en løsning på mellemlangt sigt. Kommissionen har fremsat idéer i sin meddelelse og sit arbejdspapir om fornyelse af finansforordningen. Begge søger at etablere en tættere forbindelse mellem beslutningerne om de finansielle og menneskelige ressourcer, der skal til for hver enkelt fællesskabsaktion.
Endelig forbereder Parlamentet sig på at stemme for indførelse af betydelige ekstrabevillinger på 1999-budgettet ved hjælp af dets ændringsforslag for overgangsperioden. Jeg forstår dettes rolle i forhandlingsprocessen henimod den næste interinstitutionelle aftale, men hvis en sådan aftale og annulleringen af overgangsbevillingerne ikke kommer tidlig nok, vil Kommissionen på et eller andet tidspunkt i 1999 være nødt til at opkræve flere penge fra medlemsstaterne end nødvendigt.
Jeg vil slutte af med at udtrykke min oprigtige respekt for det fremragende stykke arbejde, der er gjort af ordførerne, fru Dührkop Dührkop og hr. Viola såvel som af formanden for Budgetudvalget, hr. Samland. Da dette er en forhandling under ét om betænkningerne af Giansily om Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, vil jeg gerne tilføje en række yderligere ting om dette emne. Hvad angår de økonomiske konsekvenser af EKSF-traktatens udløb, bemærker jeg, at der er ved at dukke løsninger op, der i mange henseender godkendes både af Rådet og Parlamentet. De eksisterende fællesskabers forvaltning af arven efter EKSF og finansieringen af forskningsaktiviteterne inden for kul- og stålsektoren af de renter, der er genereret fra dette, synes nu at være etableret.
Der er behov for yderligere drøftelser om, hvem der ejer arven, om spørgsmål i relation til den fremtidige udvidelse af Unionen og om fordelingen af forskningsmidlerne mellem sektorerne. Kommissionen vil forelægge endnu et bidrag til disse drøftelser inden udgangen af året. Hvad det operationelle budget for 1999 angår, deler Kommissionen de beklagelser, som hr. Giansily har givet udtryk for over, at Rådet ikke synes villig til at godkende overførslen af midler til det almindelige budget med henblik på at styrke fællesskabsinitiativerne Resider og Rechar.
Jeg bemærker, at udkastet til udtalelse allerede forudser en alternativ løsning baseret på artikel 56 i EKSF-traktaten. Det er i høj grad muligt, at Kommissionen vil være nødt til at gå i denne retning, selvom mulighederne for opsugning bør undersøges nøje. Kommissionen vil, som foreslået af hr. Giansily, se endnu en gang på midlerne til forskning i kul- og stålrelaterede emner. Disse midler bør gradvist nå ned på et niveau, der kan opretholdes på mellemlangt sigt efter EKSF-traktatens udløb.
Lad mig endnu en gang takke ordføreren, hr. Giansily, for det store arbejde, han har gjort.

Lenz
Hr. formand, på to minutter kan der kun siges lidt om, hvad EU's udenrigs- og sikkerhedspolitik repræsenterer for Europa-Parlamentet. Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender er ikke desto mindre kommet med sine hovedpunkter til budgettet. At opnå demokrati og menneskerettigheder og at fremme fredsprocessen skal være et vigtigt mål for alle programmer, især med hensyn til kandidatlandene i forbindelse med en tiltrædelse, ligeledes for Europa-Middelhavsprogrammerne Meda og for Østeuropa. Fortolkningen af dommen fra De Europæiske Fællesskabers Domstol vedrørende det lovmæssige grundlag for demokrati- og menneskerettighedsprogrammerne har ført til stor ophidselse i offentligheden, fordi netop disse programmer gennemføres af talrige ngo'er og fungerer på græsrodsniveau. Heldigvis kunne dette korrigeres i samråd mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet i juli.
Et lignende mål, nemlig opbygningen eller styrkelsen af civilsamfundet, skal opnås gennem oprettelse af en selvstændig budgetpost for den såkaldte Royaumont-proces, som skal organisere dette program i Central- og Sydeuropa og dermed nå kandidater, associerede lande, medlemslande og stater fra det tidligere Jugoslavien. Dette mål skal også opfyldes gennem støtte til master degree for menneskerettigheder, der er bestemt til uddannelse i og viden om menneskerettigheder, hvor talrige universiteter allerede deltager. Til styrkelse af samarbejdet med Latinamerika, Asien og Sydafrika er der forslag fra os og også fra andre udvalg, der beskæftiger sig hermed, hvad enten det er direkte eller via institutioner, der er rustet til det.
Forløbet i forbindelse med den arresterede chilenske ekspræsident Pinochet viser, hvor prekære de demokratiske forhold i Latinamerika stadig er. Også støtten fra Den Internationale Domstol mod krigsforbrydelser, der er aktiv i Haag og Rwanda, hører til blandt vores ønsker. Det analyse- og evalueringscenter, der beskæftiger sig med konfliktforebyggelse og fredsforberedelse, er begyndt på sit arbejde. Det vil vi støtte.
Der var en diskussion i Budgetudvalget i går om, hvorvidt dette kapitel bør tjene udenrigsforhold, udenrigserfaringer eller noget andet. Det, vi ønsker, er, at vores foranstaltninger skal tjene EU's udenrigspolitik og dermed også blive kendt.

Sonneveld
Hr. formand, på dette stadium af budgetforhandlingen er kun de ikke-obligatoriske udgifter for landbrugssektoren aktuelle. Som ordfører for udtalelsen om landbrugsbudgettet for 1999 anser jeg det for min opgave at føre tilsyn med, at den gode procedure, der blev sat i gang med budgettet for 1998 af kollegerne hr. Tillich og hr. Mulder, også anvendes for det kommende budget og om nødvendigt præciseres.
Det er derfor f.eks. ikke korrekt i denne beslutning vedrørende 1999-budgettet allerede nu at medtage udtalelser om nedsættelse eller i det mindste stabilisering af landbrugsudgifterne. Vi skal tage hensyn til Kommissionens sidste overslag vedrørende de fremtidige landbrugsudgifter, som Kommissionen vil forelægge Rådet og Parlamentet i sin ændringsskrivelse. Det er allerede nu klart, at de internationale markeder påvirkes af kraftige ændringer, hvilket utvivlsomt vil få indflydelse på landbrugsudgifterne. Det beviser rigtigheden af vores nye budgetprocedure. Ved fastsættelsen af budgettet går vi ud fra de nyeste data vedrørende markeds- og valutaudviklingen.
Sidste år var et af de vigtigste politiske spørgsmål, hvorvidt der skulle gøres noget ved den på det tidspunkt formodede overkompensation af især de britiske landmænd. Det er godt, at bl.a. Landbrugsudvalget holder øje med, at vores politik er konsistent og til at stole på, fordi verdensmarkedet på ny er kommet ind i en nedgangsperiode, og nedskrivningen af det britiske pund har også påvirket de britiske hektartilskud alvorligt.
I det nærværende budget er den kraftige stigning i udgifterne til ledsageforanstaltninger iøjnefaldende. I sig selv er det en sund landbrugspolitisk udvikling, hvis udgifterne i det mindste lever op til målsætningen. Herom skal Kommissionen forelægge den aftalte evalueringsrapport for Rådet og Parlamentet, ellers famler vi i mørke vedrørende den videre udbygning.

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer, økonomien spiller en central rolle, især hvad angår oprettelsen af nye arbejdspladser. Derfor har vi arbejdet meget intensivt for strategiprogrammet for det indre marked, og her især for new approach . Det vil sige, at vi på området for standarder skal opnå, at produkter, der er købt i Europa, og som er tilladt i ét land, automatisk også tillades i et andet land. Vi har også brug for denne plan vedrørende standarder inden for telekommunikation. Netop telekommunikationsområdet spiller en vigtig rolle ved oprettelsen af nye arbejdspladser, og her vil vi især fremme den elektroniske handel. Fordi denne handel også er ny på uddannelsesområdet, er det nødvendigt at anvende disse telekommunikationsnet bedre. Især med IDA-programmet forsøger vi at forbinde skoler, forvaltninger, små og mellemstore virksomheder, offentlige sygehuse med hinanden og at overføre denne nye viden. Selvfølgelig kan det også give skadelige virkninger på dette område. Vi ved, at vi har mange problemer på Internettet. Derfor arbejder Europa-Parlamentet for en forøgelse af midlerne på dette område.
Et andet vigtigt punkt er opbygningen af de transeuropæiske trafiknet. Jeg tror, at investeringer på dette område ikke kun skaber arbejdspladser på kort sigt på grund af opbygningen af denne infrastruktur, men også åbner helt nye muligheder på dette område især på grund af følgerne.
Sidste og måske vigtigste punkt er uddannelse og videreuddannelse. Med programmet Leonardo har vi et meget vigtigt program, som også gør det muligt for unge lærlinge at komme til andre lande og arbejde i virksomheder, og det er grundlaget for succes.

Ferber
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi har beskæftiget sig meget indgående med budgettet for 1999. Det er der to grunde til. For det første: På området energi handler det om at udbygge støtten til den alternative energi, som vi udvinder i Europa, for at efterkomme forpligtelserne fra Kyoto. Det andet punkt er forskningspolitikken. Her står vi naturligvis foran den store opgave at skulle implementere det femte forskningsrammeprogram i budgettet for 1999. For begge områder opnåede vi et flertal i Budgetudvalget, hvorfor jeg gerne vil takke ordføreren i særdeleshed og kollegerne i Budgetudvalget i almindelighed. En forøgelse af midlerne i forbindelse med Altener og Save, som det nu er blevet besluttet, var tvingende nødvendig og blev opnået.
Situationen er vanskeligere ved det femte forskningsrammeprogram. Hidtil har vi ikke truffet nogen beslutning, det vil sige, vi har heller ikke noget retsgrundlag til førstebehandling i dag. Jeg vil gerne indtrængende opfordre Rådet til at gøre alt, således at vi på næste møde den 10. november kan nå frem til en løsning, som også er retmæssig. Også det vil jeg gerne sige tydeligt: Guillotineklausulen er ikke retmæssig og kan ikke forenes med traktaten. Her forventer vi, at der kommer gode forslag fra Rådet. Men - og det er Budgetudvalgets store fortjeneste i budgetproceduren - det er lykkedes os at få spillerum til også at gennemføre Parlamentets idéer finansielt. Jeg mener, at det er en stor succes og styrker Parlamentets forhandlingsposition i forligsproceduren. Inden andenbehandlingen vil vi under alle omstændigheder have afsluttet forligsproceduren, på den ene eller på den anden måde, hvad enten vi finder en løsning eller ej, således at vi får klarhed. Min bøn er, at vi i det kommende år beskæftiger os særligt med Det Fælles Forskningscenter. Vi behandlede det endnu en gang i Budgetudvalget i går, vi vil stadig sige noget hertil i forbindelse med beslutningen, og her bør Parlamentet absolut indtage et klart standpunkt.
Jeg vil gerne endnu en gang takke for det gode samarbejde.

Schwaiger
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, mere end to tredjedele af ændringsforslagene fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser blev accepteret fuldstændigt eller i væsentlige træk af Budgetudvalget. De retter sig med succes mod de nødvendige midler i forbindelse med tilskyndelsen til at åbne og gennemtrænge tredjelandenes markeder med produkter og tjenesteydelser fra EU: et klassisk anliggende for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser.
Desuden kunne vi gennemføre vores idéer om, at finansiel støtte til landene i Central- og Østeuorpa og i Middelhavsområdet ganske vist har høj prioritet og er nødvendige, men kun for så vidt er fornuftige, hvis disse lande kan bruge hjælpen som hjælp til selvhjælp. Rådet bør sammen med Kommissionen i forbindelse med Rådets budgetforslag fremover afveje mere omhyggeligt, på hvilket niveau især ansøgerlandenes optagelsesstrukturer befinder sig lige nu. Den reserve på ca. 200 millioner, som er fastsat af fru Dührkop i denne forbindelse til eksterne økonomiske aktiviteter, går i den rigtige retning og fører til en bedre fordeling af de eksisterende midler. De ændringsforslag, som Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser har fremsat igen, har tre formål: for det første genopførelse af et tilstrækkeligt antal midler til humanitær hjælp i Kosovo, for det andet bemærkninger pro memoria for Tyrkiet, programmerne Sokrates, Leonardo, User Europe og den usædvanlige finansielle støtte til Aserbajdsjan.
For det andet en nødvendig udvidelse af det økonomiske samarbejde med Asien, Latinamerika, Sydafrika og også af samarbejdet med de økonomiske og sociale grupper, industri- og handelskamrene, arbejdsgiverforeningerne, fagforbundene, landmændene, de små og mellemstore virksomheder, forbrugerne og miljøorganisationerne. Om De vil, et polycentrisk samarbejde, der også inddrager de levende kræfter fra erhvervslivet og samfundet. Det bør de tilsvarende kommentarer allerede være fastlagt med henblik på. Endelig åbningen af markedet, budgetposter til åbningen af det japanske marked. Jeg vil ved denne lejlighed gerne takke fru Dührkop, fordi hun har været lydhør og er gået ind på vores forslag samt for det glimrende samarbejde. Jeg vil også gerne takke formanden for Budgetudvalget, Detlev Samland, for hans tålmodighed over for min hårdnakkethed. Endelig er jeg også ordførerne for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, Christian Augustin og Francisco Gomes Martes, meget taknemmelig, især for deres glimrende samarbejde.

Novo
Hr. formand, ærede medlemmer, to centrale mål har været styrende for Udvalget om Regionalpolitik med hensyn til budgettet for 1999, men først og fremmest at sikre, at aftalerne i Edinburgh bliver overholdt fuldt ud. Den vedtagne løsning lever grundlæggende op hertil. Udvalget om Regionalpolitik havde også stillet spørgsmål ved betalingernes niveau og havde stillet forslag, der skulle sikre en passende likviditet. Den vedtagne løsning sigter på at sikre en sådan likviditet, omend ad andre veje. Lad os håbe, at det kommer til at gå på den måde.
Det andet centrale mål, som Udvalget om Regionalpolitik havde sat sig, bestod i at genoprette bevillinger til EF-initiativerne. For dette udvalg er det stadig kritisabelt, at Rådet også foreslår nedskæringer i EF-initiativerne ud fra argumenter om forsinket udførelse, hvilket imidlertid aldrig er blevet givet den fornødne præcisering.
For Udvalget om Regionalpolitik burde EF-initiativerne på grund af denne uklarhed være kommet i betragtning med de oprindelig fastsatte bevillinger, og Peace-initiativet burde være bevilget 100 millioner yderligere, men ikke på bekostning af nedskæringer i de øvrige initiativer. Det er således på sin plads at bemærke og beklage, at dette synspunkt fra Udvalget om Regionalpolitik ikke er blevet imødekommet fuldt ud, eftersom det forslag, som vi i dag diskuterer, ikke omhandler en fuldstændig genoprettelse af bevillingerne til EF-initiativerne.

Eisma
Hr. formand, som ordfører for Udvalget om Miljø, Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse vil jeg for det første takke fru Dührkop for det gode samarbejde. Det er tydeligt, at hun er tilhænger af et grønt budget, og at hun har meget tilovers for miljøet. Beviset herfor er, at miljøbudgettet er steget med næsten 5 % i forhold til Rådets tal. Med hensyn til at gøre budgettet grønnere har vi nået meget, særligt med hensyn til strukturfondene, fordi strukturfondene nu også kan anvendes til gennemførelsen af Habitat- og fugledirektivet - et stort fremskridt. Hvis de øvrige medlemmer er villige til at støtte de ændringsforslag, der allerede er godkendt af Budgetudvalget, er vi selvfølgelig meget tilfredse. Ikke desto mindre har jeg også indgivet et par ændringsforslag fra Udvalget om Miljø, Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Det drejer sig om posten »tropiske skove«, og det drejer sig også om samarbejdsprogrammerne med tredjelande. Udvalget om Miljø, Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har foreslået, hvilket også er vedtaget, at 10 % af Meda skal anvendes til miljøet. Det ville være logisk, hvis det også gjalt for Phare og Tacis. Dette ændringsforslag er ikke vedtaget i Budgetudvalget, og derfor har vi på ny indgivet det til afstemning på plenarmødet. Budgettet bliver mere konsistent, hvis vi trækker denne linje videre til Tacis og Phare.
Til sidst, hr. formand, mener jeg, at miljøaspekterne ikke kun skal diskonteres på alle politiske områder i Den Europæiske Union, men at de også konsekvent skal integreres i de europæiske institutioners interne dagligdag. Gennem et ændringsforslag til betænkningen af hr. Viola anmoder vi alle EU-institutioner, herunder Europa-Parlamentet, om at opstille en handlingsplan om en miljøvenlig intern forvaltning. Energi, mobilitet og genbrug, alle disse aspekter skal komme til udtryk i EU-institutionernes interne husholdning. Hvis vi på denne måde forbedrer vores adfærd, kan vi gøre vores institutioner til et eksempel for andre organisationer, ikke kun i Europa, men også på verdensplan.

Morgan
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at Kommissionens oprindelige forslag var en mindre skuffelse for os, især inden for den kulturelle sektor, hvor der var nedskæringer på 43 %. Men Budgetudvalget, og især Bárbara Dührkop Dührkop, der forstår behovet for en stærk kulturel sektor inden for EU, har prioriteret denne sektor. Det er Udvalget meget taknemmelig for.
Kulturudvalget er delt i tre dele: en uddannelses- og ungdomsdel, en kulturel og audiovisuel del og en informationsdel. Vi har igennem hele processen forsøgt at bygge videre på principperne om åbenhed og gennemsigtighed. Det har været vores opgave at fastsætte kriterier og derefter lade den frie konkurrence råde. Hele processen i år har naturligvis været forfulgt af modstridende rapporter om fortolkningen af Domstolens dom om retsgrundlaget, men vi har alligevel på den ene eller anden måde haft held til at finde en vej igennem alt dette.
En ny tilgang, der lægger grundstenen for et kundskabernes Europa, er blevet igangsat. Det er kommet til udtryk i en ny budgetpost med betegnelsen »Connect« - endnu et af Bárbara Dührkop Dührkops åndsprodukter. Det vil give os en mulighed for samarbejde mellem de forskellige programmer. Det vil give mulighed for en meget større fleksibilitet og overførbarhed, navnlig mellem de kulturelle og uddannelsesmæssige budgetposter.
Vi er glade for, at vi inden for uddannelsessektoren er i stand til at løse problemerne omkring de mindre talte sprog, og vi ser frem til, at Kommissionen foreslår et retsgrundlag herfor.
Budgetposterne på kulturområdet udgjorde den største hovedpine af dem alle og gør det stadig. Jeg henviser naturligvis her til Kalejdoskop- og Ariane-programmerne. Der har været et problem med timingen. Disse programmer skulle efter planen udløbe i 1998, og det nye kulturprogram skulle først starte i år 2000. Så det, vi her har, er en forsinkelse på et år, og vi har været meget bekymrede for, at vi skulle miste den fremdrift, vi havde nået gennem disse programmer.
Det glæder os at se, at Kommissionen og Rådet er ved at nærme sig vores måde at tænke på, og vi har sat penge til side til en aftale herom. Vi er endnu en gang Bárbara Dührkop Dührkop taknemmelig for, at hun har sikret, at der er penge til rådighed, hvis og når denne aftale bliver en realitet.
I den audiovisuelle sektor er vi lettere skuffede over, at der ikke er blevet afsat flere penge til eksperimenterende foranstaltninger, der kan bidrage til at udvikle en stærkere og mere pulserende audiovisuel sektor i Europa.
Endelig taler Europas regeringer, hvad hele informationssektoren angår, om at skabe et mere folkevenligt Europa. Jeg synes, at de burde åbne deres øjne, for vi har allerede et folkevenligt Europa. Det, der er problemet, er, at folket ikke ved det, og det er derfor, vi bør udvikle en bedre informationspolitik. Det er absolut nødvendigt, at dette gennemføres, især i forbindelse med indførelsen af den fælles valuta, og jeg håber, at medlemmerne vil vende den mærkværdige afstemning i Budgetudvalget om at nedskære bevillingerne til decentrale foranstaltninger. Alt i alt har Kulturudvalget en hel del at være tilfreds med, og vi takker Bárbara Dührkop Dührkop for hendes modige betænkning.

Cunningham
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at hylde ordføreren, fru Dührkop Dührkop, som jeg har arbejdet meget tæt sammen med. Hun har udvist en fantastisk indfølingsevne med arbejdet i Udvalget om Udvikling og Samarbejde.
Der er imidlertid stadig en række ting, der bekymrer mig, først og fremmest hvad angår ECHO. Jeg er fuldt ud enig i - og ingen kunne være uenig i det - at vi må udrydde svindel og korruption. Svindel og korruption er slemt nok i sig selv og må fordømmes, men når det rent faktisk berører fødevarehjælpen til nogle af de fattigste folk i verden, er det endnu værre. Derfor er jeg fuldt ud enig i, at vi må fordømme det. Men det er ikke fair at holde disse fattigste folk i verden som gidsler, mens vi udreder Kommissionens administrative problemer. Derfor håber jeg meget stærkt, at dette særlige problem bliver løst. For så kan vi komme videre med det arbejde, vi er her for at gøre.
For det andet hvad bistanden til AVS-landenes bananproducenter angår, kender vi alle til den desperate situation, som disse står over for som følge af WTO-kendelsen. Vi ser meget gerne penge bevilget til denne budgetpost. Folk vil i de sidste par uger have bemærket de forfærdelige ødelæggelser, som den seneste orkan har forårsaget i det caraibiske område. Det er grunden til, at man producerer bananer i dette område - for de gror rent faktisk på seks måneder. Vi ved, hvor vigtige de er. Vi ønsker at se penge bevilget til denne budgetpost for at sikre, at der ydes kompensation.
Hvad Udviklingsudvalget angår, ser vi også gerne, at Budgetudvalget tager et par budgetposter op til fornyet overvejelse. For det første var vi - hvad landminerne angår - alle absolut begejstrede og glade, da det 40. land i verden ratificerede Ottowa-aftalen. Vi ved, at forbuddet mod landminer vil blive en retlig forpligtende FN-traktat den 1. marts 1999. Men der er stadig omkring 110 millioner af disse landminer, der dræber eller lemlæster nogen hvert kvarter, hver dag, hver uge et eller andet sted i verden. Derfor ser vi gerne denne særlige budgetpost bragt op til det, den var på sidste år.
Hvad kønsspørgsmålet angår, ser vi gerne en forøgelse af denne budgetpost op til ECU 5 millioner, fordi vi anerkender kønsspørgsmålets betydning i udviklingslandene. Hvis nogen spurgte mig, hvilken foranstaltning der alene ville gøre en enorm forskel i udviklingslandene, ville jeg svare, at det ville være en foranstaltning, der sigter på at uddanne piger. Vi ved, hvor vigtigt kønsspørgsmålet er.
Jeg vil slutte af med at sige, at vi generelt er relativt tilfredse med det resultat, man indtil nu er nået frem til i Budgetudvalget. Der har været en række budgetforøgelser, som vi er glade for, især budgetposten vedrørende Nigeria, der er blevet forøget med ECU 1 million, for der er stadig et enormt arbejde at gøre dér.
Endnu en gang mange tak til ordføreren, fru Dührkop Dührkop.

Deprez
Hr. formand, kære kolleger, som ordfører for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender vil jeg først og fremmest henvende mig til vores generelle ordfører, fru Dührkop Dührkop, og sige, hvor glade vi er for den imødekommenhed, hun har udvist over for vores bekymringer. Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender har fem prioriteter, der stort set alle er blevet opfyldt.
Den første af vores prioriteter - og ud over ordføreren vil jeg også gerne takke vores kollega hr. Brinkhorst, der har været banebrydende inden for dette område - er oprettelsen af en europæisk flygtningefond. Oprettelsen af denne budgetmæssige fond tegner godt for fortsættelsen af politikken inden for dette område, der i denne forbindelse er strategisk for Den Europæiske Union, og som snart vil tilhøre den første søjle og blive genstand for politiske diskussioner om fordelingen af omkostningerne.
Udvalgets anden prioritet er fortsættelsen af aktioner til bekæmpelse af vold mod kvinder og børn, sexturisme og den kriminelle anvendelse af Internettet. Fru ordfører, De har taget vores anmodning inden for dette meget følsomme område i betragtning, og vi takker Dem herfor.
Udvalgets tredje prioritet er integration af indvandrere og bekæmpelse af rascisme og fremmedhad. Disse budgetposter befandt sig i en vanskelig situation på grund af manglende juridisk grundlag, og De har foreslået løsninger med hensyn til såvel affattelse som beløbsstørrelse, som vi er tilfredse med.
Den fjerde prioritet vedrører det faktum, at vi i årevis har insisteret på, at man accepterer, at der i budgettet nævnes en Europolpost, fordi vi mener, at en del af bevillingerne til Europol skal fremgå af Unionens budget, selvom det er med benævnelsen »p.m.«, og vi takker Dem for at have bemærket denne anmodning.
Tilbage er en beklagelse med hensyn til samarbejdet inden for lovgivningsområdet og indre anliggender. Vi ønskede et lille program for at hjælpe medlemsstaterne til at gå sammen om midlerne til bekæmpelse af kriminaliteten i byerne, især den kriminalitet, der begås af ungdomsbander. Jeg har uden tvivl ikke været overbevisende nok, for dette lille program, og det er min eneste beklagelse, blev forkastet.

Brinkhorst
Hr. formand, vores udvalg er ikke just noget udgiftsudvalg, men vi skuer mod fremtiden, hvad Amsterdam-traktaten angår. Så det er på denne baggrund, at Udvalget om Institutionelle Spørgsmål var meget glad for, at det rent faktisk var muligt at rette det nye budget ind mod de nye prioriteter. Vores kollega, hr. Deprez, har blot nævnt dette for borgerrettighedernes vedkommende. Det er vigtigt, at vi leverer retningslinjer om Europol og om europæiske flygtninge, således at det er klart, at vi, når den første søjle først får aspekt af den tredje søjle, rent faktisk kan gøre dette.
Det er også vigtigt, at Amsterdam-traktaten tager hensyn til de nye regler om komitologi. Det er på denne baggrund, at vi gav vores fulde støtte til de retningslinjer, som vi må drøfte med Kommissionen og Rådet, nemlig retningslinjerne om komitologi, hvor der vil være en ansvarsdeling mellem Europa-Parlamentet og Rådet. Det vil blive et af de vanskelige spørgsmål i fremtiden. Et hierarki af EF-standarder er kernen i fremtidens Fællesskab. Det er denne form for demokrati og ansvarlighed, som Kommissionen bør antage en stærk holdning til.

Tillich
Hr. formand, Budgetkontroludvalgets hidtidige procedure så således ud, at vi hvert år i oktober i plenarforsamlingen stemte om en beslutning om gennemførelse af budgettet for det løbende regnskabsår. Det medførte, at der enten var forvirring eller kollision med budgetdrøftelserne for det kommende regnskabsår. Derfor har vi valgt en ny procedure i år i Budgetkontroludvalget og i Budgetudvalget, nemlig at vi fremsætter en mere omfattende udtalelse til budgetdrøftelserne vedrørende det kommende budget og anmoder ordføreren og Budgetudvalget om at tage hensyn til denne udtalelse under deres drøftelser. Jeg vil gerne takke ordføreren, fru Dührkop Dührkop, fordi hun har gjort det sådan.
Nu et par bemærkninger til både budgetdrøftelserne og budgettet for 1998. Vi har haft en beslutning om retsgrundlaget siden i sommer. Dermed er der skabt klarhed, og usikkerheden fra de tidligere år er endeligt elimineret. Men jeg vil samtidig gerne gentage opfordringen til Kommissionen og Rådet om at være aktive i de sager, hvor de har lovet os, at det nødvendige retsgrundlag både for budgettet for 1998 og for budgettet for 1999 opstilles.
Hvad angår ad hoc-proceduren, vil jeg gerne støtte hr. Sonneveld. Vi indførte sidste år en ad hoc-procedure, Tillich-Mulder-proceduren. Vi var af den opfattelse, at vi endelig var nået frem til at kunne udarbejde en realistisk omkostningsberegning til efteråret med hensyn til landbrugsudgifterne ved hjælp af en tillægsskrivelse fra Kommissionen og dermed gennemføre budgetdrøftelserne på et reelt grundlag. Derfor skal det, hvis Kommissionen eventuelt fremlægger en tillægsskrivelse i år, også være muligt - denne procedure fastsætter det således - at der dukker et større behov op i korrektionen af Kommissionen, altså både et mindre og et større behov. Det har vi taget med i betragtning.
Hvad angår kategori 3, en formaning til Kommissionen. Vi har i budgetproceduren for 1998 besluttet en SMV-teknologifacilitet i håbet om at opnå beskæftigelseseffekter dermed. Jeg anmoder Kommissionen om løbende at berette om gennemførelsen, da retsgrundlaget først blev besluttet i sommer.
Endnu en bemærkning til kategori 4: Kommissionen gør i interne dokumenter selv opmærksom på, at den har betydelige problemer ved anvendelsen af midlerne i forbindelse med Meda og Phare. Her er det nødvendigt, at Kommissionen indleder de nødvendige foranstaltninger for at opnå fremskridt.

Baldarelli
Hr. formand, først vil jeg gerne takke ordføreren for hendes arbejde. Jeg vil gerne sige på Fiskeriudvalgets vegne, at vi generelt er tilfredse med budgetarbejdet. Vi er enige i retningslinjerne for de internationale aftaler, og vi er glade for, at særaktionen til fordel for kystfiskeriet og det ikke-industrialiserede fiskeri fra mindre fartøjer bevares. Vi føler os ikke mindst overbeviste om, at Parlamentets aktion med hensyn til det ikke-industrialiserede fiskeri har gjort det muligt at iværksætte nogle projekter, der navnlig vedrører beskæftigelsen, og særligt de unges beskæftigelse, samt bistanden til fiskerne på landjorden. Vi er dog i tvivl med hensyn til visse forslag vedrørende kontrollen. På dette område ser man nemlig en reduktion af finansieringen, og budgetposten B2-901 er efter vores mening utilstrækkelig. Vi har derfor fremsat et ændringsforslag, der tager sigte på en forhøjelse fra ECU 41 millioner til ECU 45 millioner, og som netop drejer sig om muligheden for en bevilling til kontrollen inden for B2-901.

Gröner
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne takke fru Dührkop Dührkop, som har fortsat den proces, der er påbegyndt i de senere år, med hensyn til en feminisering af budgettet, og som allerede på budgetposterne har fastsat gender mainstreaming , det vil sige forankringen af lige muligheder for alle på alle politiske områder. En konsekvent anvendelse af dette princip lader dog stadig vente på sig, som det fremgår af flere arbejdsdokumenter vedrørende budgettet for 1998 og 1999, hvilket jeg kan dokumentere ved hjælp af en omfattende brevveksling med 15 kommissærer, hvad angår kompetenceområdet for Udvalget om Kvinders Rettigheder.
Et andet vigtigt punkt i vores udtalelse var det fjerde handlingsprogram om lige muligheder for mænd og kvinder og bekæmpelse af vold. Daphne-programmet drøftes imidlertid, men jeg vil gerne minde om, at vi her i Parlamentet, nemlig 350 kolleger, med erklæringen fra maj har støttet kravet om et europæisk år og en kampagne mod vold mod kvinder. Af uforklarlige grunde blev denne ændringskommentar fra Udvalget om Kvinders Rettigheder ikke accepteret i Budgetudvalget. Et nyt ændringsforslag foreligger, og jeg håber, at alle kolleger nu stemmer sammenhængende for dette forslag.

Schmidbauer
Hr. formand, i udtalelsen fra Udvalget for Andragender har vi fremhævet, at de finansielle rammer for udvalgets arbejdsbetingelser og for ombudsmanden skal være i overensstemmelse med de opgaver, vi er blevet pålagt. I EU-traktaten er det fastlagt, at enhver borger har ret til at indgive andragender og til at henvende sig til ombudsmanden med klager over de europæiske institutioner.
Med Amsterdam-traktaten får unionsborgerskabet et endnu mere bæredygtigt fundament. Den delvise overdragelse af området for indenrigsanliggender og retsvæsen fra den tredje til den første søjle vil påvirke kompetencen og omfanget af aktiviteter for Udvalget for Andragender og for ombudsmanden. Retten til at indgive andragender og klager er et vigtigt instrument for et demokratisk Europa. Derfor advarer vi imod at skyde over målet i forbindelse med forslagene om rationalisering af udvalgenes strukturer og imod kun at ville koncentrere sig om lovgivningsarbejdet og budgetopgaverne. Politik kan og må ikke begrænse sig til spareplaner.
Udvalget for Andragender kræver, at der bliver taget særligt hensyn til udvalget i forbindelse med ændringen af stillingsfortegnelsen, og vi har brug for midler til en bedre anvendelse af informatikken ved overføring og ved udveksling af dokumenter med borgerne. Vi støtter kravene fra ombudsmanden og anser dem for at være saglige og retfærdige. Den foreslåede løsning på problemet, nemlig at behandle ombudsmandens budget som en selvstændig institution, gør det muligt at oprette ekstra faste stillinger. Vi takker Budgetudvalget og hr. Viola for denne idé. Hermed kan vi fortsat op- og udbygge denne for demokratiet så vigtige institution.

Lulling
Hr. formand, jeg vil først gerne takke ordføreren for Budgetudvalget om EKSF-traktatens udløb, hr. Giansily, hjerteligt, fordi han har taget konklusionerne i min udtalelse, der blev enstemmigt godkendt af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, fuldstændig til sig i sit beslutningsforslag, som ligeledes blev godkendt enstemmigt af Budgetudvalget.
Hvis alle kolleger bekender sig til vores fornuftige og retfærdige forslag, burde de EKSF-midler, som kul- og stålværksindustrierne i høj grad selv har rejst ved hjælp af de afgifter, som de har betalt siden 1952, efter 2002 anvendes til fremtidsorienteret forskning i disse industriers interesse.
Jeg har gjort det klart i min betænkning, at det investerede potentiale i f.eks. materialet stål kun udnyttes med 20 %, det vil sige, at der kvantitativt, men især også kvalitativt er en stor fremtid i stål. Stålindustrien er ikke nogen »tusmørkeindustri«, og hvis stålindustrien gennem styrkede forskningsbestræbelser er i stand til at opfylde kundernes krav til mere og mere differentierede anvendelsesformål, har industrien virkelig en stor fremtid for sig.
Eftersom Det Europæiske Råd i Amsterdam allerede har besluttet at anvende indtægterne fra de reserver, der er til rådighed efter den 23. juli 2002, til en forskningsfond, som kommer de sektorer til gode, der er forbundet med kul- og stålindustrien, er det selvfølgeligt for mig og også den enkleste og naturligste løsning, at EKSF's formue overlades til de resterende Fællesskaber.
EKSF-traktaten fra 1952 er socialt mere udpræget og konkurrencepolitisk strengere, og den har også et enestående statistisk system. Vi forlanger derfor, at Kommissionen i tide fremsætter forslag til integration af de instrumenter, som har vist sig at være de bedste, inden for EU's reguleringsrammer. Det ville virkelig være uansvarligt og en stor skam, hvis disse instrumenter fra det første Europæiske Fællesskab gik tabt.

Graenitz
Hr. formand, i forbindelse med opsigelsen af EKSF-traktaten stod vi foran en meget vanskelig opgave, for ved vedtagelsen af denne traktat blev der ganske vist valgt en begrænset løbetid, men ikke fastsat nogen form for ophør. Jeg kan tilslutte mig meget af det, som den tidligere taler sagde. For Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi er det naturligvis særligt vigtigt, at midlerne til forskning fortsat er til stede. Vi ved fra analysen af stål- og kulforskningen, at denne forskning, da den er udformet i tæt samarbejde med industrien, har en særlig stor indflydelse på udviklingen af den europæiske industri og på mange områder i høj grad har styrket den europæiske industris konkurrenceevne i forhold til USA's industri og også i forhold til den japanske industri. Det ville være en skam, hvis Kommissionen ikke fremsætter de rigtige forslag nu, således at forskningen på den ene side kan fortsætte, således at knowhowen og instrumenterne fortsat vil kunne anvendes, og således at de pågældende stater i tilfælde af en udvidelse vil kunne inddrages i de specifikke forskningsprogrammer, især også hvad angår kul.

Blak
Hr. formand, det er historiens vingesus, der blæser gennem Parlamentet i dag. Vi behandler ikke blot denne institutions og alle andre institutioners budgetter for næste år, vi kigger også tilbage til Kul- og Stålunionens start for at lave den årlige øvelse i at lukke den økonomiske del af den gamle traktat ned. I det forslag, der er fremlagt, er det tanken, at renteindtægterne fra EKSF's formue skal bruges til forskningsprogrammer inden for kul-og stålsektoren. Men det er ikke ambitiøst nok. Det er måske netop denne sektor, der har det sværest i Europa i dag. Hvis vi skal leve op til målsætningerne i Amsterdam-traktaten om vækst baseret på bæredygtig udvikling og respekt for mennesket, må der tænkes i andre baner. Der skal tænkes i flere boliger, i forskning, og der skal tænkes i meget mere beskæftigelse. Det er, hvad Europa har brug for, og det er også, hvad europæerne har brug for.

Ruttenstorfer
Hr. formand, mine damer og herrer, kære parlamentsmedlemmer, jeg vil starte min redegørelse med to glædelige aspekter. For det første vil jeg på vegne af formandskabet gerne gratulere parlamentsmedlem John Hume, der sammen med David Trimble har fået tildelt Nobels fredspris 1998.
Jeg mener, at Parlamentet med rette kan være stolt over at have sådanne parlamentsmedlemmer i sine rækker.
For det andet vil jeg også gerne understrege, at det glæder mig, at budgettet for 1999 for første gang anføres i euro, og at det dermed er helt klart, at Den Økonomiske og Monetære Union bliver en realitet og dermed rykker Europa tættere sammen. Parlamentet har kritiseret, at reduktionen af de midler, som er fastsat i budgetoverslaget, ikke altid er i overensstemmelse med Rådets politiske erklæringer på de pågældende områder, særlig i rubrik 3 og 4. I den forbindelse vil jeg gerne minde om, at Rådet traf sine afgørelser vedrørende budgetforslaget for 1999 den 17. juli efter egne principper, nemlig for det første fastlæggelsen af klare prioriteringer inden for det finansvolumen, der står til rådighed, for det andet opførelsen af realistiske beløb på budgettet, der svarer til gennemførelsesmulighederne, uden - mener vi - at Fællesskabets vigtige politikker hæmmes, hensyntagen til de kriterier, der blev fastlagt i den interinstitutionelle aftale af 29. oktober 1993, og til Domstolens dom af 12. maj 1998 vedrørende retsgrundlaget og endvidere hensyntagen til udgifter af ubetydelig størrelse og bibeholdelse af et vigtigt spillerum inden for rubrikkernes øvre grænser i de finansielle overslag.
Budgetrådet har derfor ikke udelukkende truffet sine beslutninger på grundlag af de prioriteringer, som Rådet har fastlagt, men også under hensyntagen til de øvrige budgetprincipper, som jeg lige har nævnt. Det forklarer, hvorfor midlerne blev trukket tilbage i overensstemmelse med den strenge budgetføring, som vi konstant bekymrer os om, endda på nogle områder, som har høj prioritet for Rådet. Jeg vil dog gerne bekræfte, at der i Rådets procedure bør gøres særlige anstrengelser for, at den nødvendige koordinering af de forskellige deltagende interesser også garanteres. I den forstand var det særlig vigtigt for mig at høre Parlamentets særlige anliggender og naturligvis også at forstå dem. Jeg vil naturligvis tage det med i Rådets drøftelser. Som eksempler kan nævnes enighed om det femte forskningsrammeprogram eller fortsættelsen af programmerne Kalejdoskop og Ariane for virkelig at sikre en ordnet kulturpolitik inden for Unionens rammer.
Det glæder mig også, at parlamentsmedlemmerne har nævnt spørgsmålet om de formodede uregelmæssigheder og svigtilfælde, der for nylig er blevet afsløret. Rådet er på samme måde som Europa-Parlamentet bekymret over disse formodede uregelmæssigheder og mulige svigtilfælde, som der for nylig blev berettet udførligt om. Rådet anser det for yderst vigtigt, at de midler, der stilles til rådighed for Det Europæiske Fællesskab, udleveres korrekt og på en måde, der ikke giver anledning til nogen mistænkeliggørelse. Som en del af budgetmyndigheden føler Rådet sig i høj grad ansvarligt over for skatteyderne for den måde, som de offentlige midler anvendes på. Desuden er Rådet som europæisk institution af den faste overbevisning, at det europæiske ideal ikke må begrænses af ureel adfærd. Det er derfor meget vigtigt for Rådet, at Kommissionen fortsat undersøger disse tilfælde indgående og løbende, og at der drages alle de nødvendige konklusioner af Kommissionens viden.
Den 23. november vil Rådet i lyset af Revisionsrettens særberetning nr. 8/98 kontrollere, hvordan UCLAF's effektivitet kan forbedres endnu mere efter de betydelige fremskridt, der allerede er blevet gjort. Rådet har desuden kendskab til de overvejelser, studier og betænkninger, især betænkningen af Bösch, der er i omløb, og som handler om en mulig reform af UCLAF's status. Afslutningsvis vil jeg i forbindelse med denne sag gerne understrege, at modtagerne af ECHO-støtten på ingen måde er ansvarlige for den mulige mangel på administration. Nødlidende befolkninger i hele verden er henvist til de midler, som blev bestemt til dem. Disse befolkningers behov vil der uden tvivl blive taget tilbørligt hensyn til af alle berørte parter under budgetproceduren.
Til slut kan jeg forsikre Dem om, at jeg vil inddrage Deres overvejelser, som jeg allerede har sagt, i Rådets fortsatte drøftelser. Jeg vil også gerne give udtryk for min optimisme med hensyn til, at vi i andre konstruktive forhandlinger med Deres repræsentanter og også med Kommissionen vil komme frem til et godt budget for 1999, godt for befolkningerne i Europa.
(Bifald)
Wynn
Hr. formand, jeg vil tale i generelle vendinger om min gruppes holdning. Flere af de efterfølgende talere vil komme ind på de nærmere enkeltheder. Jeg vil indlede på den sædvanlige måde med at takke ordførerne, fru Dührkop Dührkop, hr. Viola og helt bestemt også hr. Giansily. Hans betænkning har fået vores gruppes støtte med de mindre ændringsforslag, der blev fremsat i Udvalget. I lyset af rådsformandens bemærkninger om, at vi ikke er helt så meget i harmoni med det, der foregår, som Rådet, må jeg sige, at Rådet bekendtgjorde sine beslutninger i juli. Et af problemerne i juli var, at vi ikke havde nogen dialog om det foreløbige forslag til budget, fordi hele forligsperioden blev brugt på retsgrundlaget. Så det er en stor skam, at vi ikke havde de drøftelser, vi skulle have haft. Af samme grund har vi ikke haft den ad hoc-procedure, vi skulle have haft. Dette er et sammenbrud i kommunikationen mellem vores to institutioner, og det bør der rettes op på til næste år.
Når dette er sagt, vil jeg takke rådsformanden for det arbejde, han har gjort med retsgrundlaget. Det er der blevet sat stor pris på. Det har hjulpet os med at nå frem til næste års budget, i hvert fald for kategori 3 og 4's vedkommende. Vi anser det for at være et velgennemtænkt budget. Vi anser det for at være et fornuftigt budget. Vi har forsøgt at foretage nedskæringer, hvor vi finder det nødvendigt. Rådets problem er den strategiske reserve, det overgangsbudget, som fru Dührkop Dührkop har talt om. Vi vil ikke efterlade nogen margen. Som De ved, er det vores forsikringspolice, som Kommissionen har sagt. Det er vores garanti, for får vi ikke nogen interinstitutionel aftale, har vi noget at falde tilbage på.
Lad os være klare: Agenda 2000 afhænger af det finansielle overslag, og det finansielle overslag afhænger af en interinstitutionel aftale. Vi i vores side af Parlamentet ønsker at få en interinstitutionel aftale, men hvis vi ikke kan nå til enighed om den, så tag endelig ikke fejl, så vil vi atter gå tilbage til artikel 203. Men for at gøre det må vi have finanserne for de næste år. Som kommissæren sagde, må Kommissionen, hvis vi vedtager denne strategi, indkræve de egne indtægter fra medlemsstaterne tidligere på året. Der er en vej uden om dette, som Rådet bør drøfte. Det blev nævnt af hr. Samland ved en af vores drøftelser, nemlig at vi må nå frem til en aftale mellem vores institutioner inden udgangen af året, som sagde, at grundlaget for artikel 203 i fremtiden vil være det maksimale udgiftsbeløb for 1999, hvis der ikke er nogen interinstitutionel aftale. Hvis Rådet kan tage dette til sig, vil det måske være i stand til at løse nogle af de problemer, som medlemsstaterne har. Jeg ved, at de har sådanne problemer, for de kontakter os uophørligt i denne side af Parlamentet. Vi har nu flere socialdemokratiske regeringer end nogensinde, og de kontakter os uophørligt for at fortælle os, at det ikke er nogen god idé. Vi er nødt til at forklare dem strategien den ene gang efter den anden.
Jeg vil nu komme ind på de forskellige områder. Fru Dührkop Dührkop har dækket kategori 1 og 2. Jeg vil gerne tilføje den rolle, som det fredsprogram, der er finansieret af Den Europæiske Union, har spillet i Nordirland. Parlamentet og Rådet - og Unionen som helhed - har noget, som de kan være ret så stolte af, når det gælder den rolle, som de penge har spillet. John Hume bidrog til at sikre, at vi hvert år havde et grundlag for at gøre dette. Lad os tilføje vores lykønskninger til dem, rådsformanden har overbragt til John Hume.
Hvad kategori 3 angår, er en af grundene til, at alt er gået så nemt, at retsgrundlaget løste en stor del af vores problemer. De indstillinger, ordføreren er kommet med med hensyn til pilotprojekterne og de forberedende foranstaltninger, har taget en del luft ud af debatten. Vi har ikke skændtes om små budgetposter. Jeg var ret så overrasket over, hvor let vi kom igennem med midlerne til pilotprojekterne m.v. Størsteparten af aktionerne under de budgetposter, der er forsvundet, er blevet opført andre steder under andre budgetposter. Så alt i alt er der blevet gjort et godt stykke arbejde af Kommissionen, Rådet og ordføreren tilsammen med at overvinde problemet med retsgrundlaget. Det er forhåbentlig nu løst, og vi kan gå videre i fremtiden og få et bedre grundlag for budgettet.
Hvad det femte rammeprogram angår, leder vi stadig efter en løsning. Selvom Budgetudvalget har vedtaget det foreløbige forslag til budget, kan det i sidste ende godt vise sig at være alt for stort. Hvis vi når frem til en aftale, hvor det er mindre end det foreløbige forslag til budget - og hvis vi skal være realistiske, må vi indrømme, at det formentlig vil være det - hvis vi så ved andenbehandling reducerer dette tal, kan vi stå med en afgrund mellem de to, og det berører vores strategi for overgangsbudgettet. En ting, der falder mig ind - og det har ikke været drøftet i vores gruppe - er, at vi måske vil være nødt til at fylde på det femte rammeprogram fortil i 1999-budgettet for at sikre os, at margenen holdes på et absolut minimum.
Vedrørende kategori 4 vil jeg først gerne nævne Tyrkiet. Afstemningen i udvalget var ganske ligetil. Det er et symbolsk beløb under budgetposten og ECU 50 millioner opført i reserven. Men der er ikke noget retsgrundlag for denne post. Selvom vi stemte for dette i udvalget, fordi vi anser det for at være et politisk budskab snarere end en fornuftig foranstaltning at stemme imod budgetposten, gik vi med til det. Siden da har vores gruppe drøftet sagen, og vi vil ikke støtte denne budgetpost, ja og ej heller at støtte de ECU 50 millioner, der er opført i reserven, fordi der ikke er noget retsgrundlag. Det er et problem, hvordan vi gør det, for der er ikke nogen ændringsforslag, der kan kassere budgetposten. Hvis vi kan få en opdelt afstemning, er det, hvad vi i denne side af salen vil gøre med hensyn til budgetposten om Tyrkiet.
Hvad ECHO angår, stemte vi i udvalget imod, at pengene blev opført i reserven, og vi står ved denne holdning. Uanset hvilke udtalelser, der er gjort andetsteds om det pres, der lægges på Kommissionen, må vi sige, at det arbejde, der er gjort af hr. Liikanen og fru Gradin for at få dette problem løst, rent faktisk er gået upåagtet hen mange steder. Vi vil gerne hylde det arbejde, de har gjort. Vi mente, at det var forkert at opføre bevillingen til humanitær bistand i reserven og bringe det i fare til det næste år - og derved straffe dem, der havde størst behov for disse ressourcer. Jeg ville have kunnet forstå det, hvis vi skulle opføre de involverede kommissærers udgifter - eller endog de involverede personers lønninger - i reserven, men det gjorde vi ikke. Min gruppe og jeg finder, at det er forkert at opføre egentlig humanitær bistand i reserven. Vi vil derfor stemme imod dette ændringsforslag, og hvis vi stemmer imod det, vil det ikke få 314 stemmer, og følgelig vil pengene gå tilbage til budgetposten.
Også i kategori 4 er der to punkter, som hr. Cunningham har nævnt, og som andre vil nævne, der har givet årsag til bekymring. Det ene er de tropiske regnskove, og det andet er landminerne. Jeg vil gerne forklare, hvorfor vi stemte, som vi gjorde. For de tropiske regnskoves vedkommende har det været ECU 50 millioner i de sidste to, om ikke tre, år. Hvert år tager Notenboom-proceduren penge, der ikke er anvendt, fra denne budgetpost. I år vil Notenboom-proceduren tage ECU 11 millioner fra budgetposten for de tropiske regnskove. Derfor stemte vores gruppe for de ECU 40 millioner.
Der er foregået noget lignende med landminerne. Vi gik med til den nedskæring, som ordføreren foreslog, fordi der er mange andre budgetposter, der indeholder en mulighed for at rydde miner, der udgør en fare for folk i disse områder. Vi er enige med ordføreren i forslaget til beslutning om, at vi bør have nogle konkrete udtalelser fra Kommissionen om begge disse områder. Hvordan ser situationen ud med regnskovene? Er der her brug for ECU 50 millioner eller ECU 40 millioner? Har vi, hvad landminerne angår, virkelig brug for en stor mængde budgetposter til denne foranstaltning, eller kan den samles under et område? Kommissionen ville være til uhyre stor hjælp, hvis den ville klarlægge dette for os.
Stadig i kategori 4 har vi et problem med bananer. Vi har altid haft et problem med bananer. Rom-traktaten blev forsinket i 24 timer, inden den blev undertegnet på grund af bananer. Den endelige GATT-runde blev først afsluttet, da EU var nået frem til sin aftale om bananer. Vi har endog problemer i vores gruppe omkring dette emne. Det ligger sådan, at flertallet i vores gruppe vil stemme imod det ændringsforslag, der opfører penge til denne post. Dette er et område, hvor der hersker stor forvirring, og igen her ville Kommissionen kunne hjælpe, hvis den ville forklare forskellen mellem »bruger« på dette i kategori 4 og »bruger« i EUF, og hvorfor det skal gøres i den ene og ikke i den anden.
Hvad hr. Violas betænkning angår, kan det meste gå glat igennem. Det eneste, der ikke vil gå glat igennem på torsdag, er medlemmernes dagpenge og vedtægten. Vores gruppe stod splittet ved afstemningen i går aftes, og jeg er sikker på, at vores gruppe vil stå splittet ved afstemningen på torsdag. Jeg vil udtale her, at PSE-gruppen ikke har nogen endelig holdning. Selvom vi drøftede og stemte om det i sidste uge, er jeg sikker på, at holdningen ændrer sig inden torsdag. Jeg er sikker på, at De vil se hænderne blive rakt op i forskellige retninger ved de forskellige afstemninger, vi har i næste uge.
Endelig, hr. formand, er der Domstolen. Vi stemte imod en personaleforøgelse dér, fordi vi er konsekvente. Alle de politiske grupper har haft en politik, der går ud på, at der ikke skal være nogen personaleforøgelser i nogen institutioner, og det bør også gælde Domstolen.

Elles
Hr. formand, denne budgetforhandling er den sidste, denne særlige forsamling har inden valget næste år. Ja, og når vi kommer tilbage for at drøfte år 2000, skulle vi have en institutionel aftale og et finansielt overslag, der ser anderledes ud end dem, vi har foran os i dag.
Inden jeg kommer med mine bemærkninger til de institutionelle budgetter og Kommissionens budget, er der to generelle bemærkninger, som jeg gerne vil fremføre om 1999-budgettet som helhed. For det første mener jeg, at det er et tegn på Parlamentets ansvarsfølelse, at det har ladet store margener stå urørte hen i budgettet. Den overordnede strategi er rigtignok at øremærke nogle af bevillingerne i margenen i reserven, men vi har gjort det meget klart fra vores gruppes side, at dette ikke er bevillinger, der vil blive forpligtet - deres formål er at styrke Parlamentets forhandlingsposition i forbindelse med de finansielle overslag og den interinstitutionelle aftale.
Vi har et budget, der er meget stramt. Det har vist, hvordan de tal, vi nu stemmer om, over en syvårig periode er blevet meget forskellige fra det finansielle overslag, vi forhandlede på plads tilbage i 1992. Men der er tale om uventede udviklinger. Den fælles landbrugspolitik ligger langt under retningslinjerne, som ordføreren for Kommissionens budget har sagt, og det meste af strukturfondsbevillingen står ubrugt hen uden forpligtelser og vil blive leveret tilbage til skatteyderne.
Min anden bemærkning til budgettet som helhed er, at der er en reel fare for, at vi bevæger os ind i en periode, hvor det årlige budget ikke har nogen som helst relevans, hvor vi har flerårige programmer, hvori beløbene er besluttet på forhånd år for år, og et finansielt overslag, hvor der er bevilget midler langt ud i fremtiden. Derfor ønsker vi, hvad angår forhandlingerne om det fremtidige finansielle overslag, at gøre det absolut klart, at der er tilstrækkelig fleksibilitet, både hvad bevillingstildelingen og strukturen i det finansielle overslag angår. For ellers ville det være bedre, hvis vi gik tilbage til 203 og til den årlige budgetprocedure, hvor Parlamentet kan have sin virkelige betydning. Men vi må sikre, at den årlige budgetforhandling er et sted, hvor vi kan drøfte tallene snarere end den aktuelle status. Jeg har haft en følelse af, at vi har talt om små beløb frem for om nogle af de større spørgsmål, som vi beskæftiger os med i Den Europæiske Union. Vi må frem for alt undgå det, jeg ville kalde en slags sovjetagtig stivhed i den måde, hvorpå vi fastsætter vores budgetter i Den Europæiske Union i det 21. århundrede.
Lad mig nu fortsætte med mine kommentarer til andre institutioner. Jeg vil gerne lykønske vores ordfører, hr. Viola. Det er ikke nogen let opgave at være budgetordfører, når der er virkelig følsomme sager, som Parlamentet skal tage stilling til. Men vi i PPE-gruppen har ikke anlagt den kurs, at vi skal være absolut tilbageholdende. Dér, hvor der er en berettiget grund til ekstra personale, som Domstolen har overbevist os om, har vi stemt for disse bevillinger til 10 LA-ansatte. Vi vil også sikre, at vi til næste år, når Parlamentet kommer tilbage efter valget til Europa-Parlamentet, har et ordentligt IT-system, og derfor stemmer vi for at få alle bevillingerne ud af reserven til informationsteknologi.
Den mest følsomme sag er helt bestemt rejseudgifterne, hvor vi som gruppe har holdt sammen indtil nu - og jeg forventer, at dette vil være holdningen på torsdag - for det overordnede forlig fra Budgetudvalget, der forbinder spørgsmålet om rejseudgifter taget som egentlige udgifter til medlemmernes dagpenge med det overordnede spørgsmål om vedtægten. Det store flertal af os mener, at det fornuftigste er at nå frem til en overordnet aftale om dette, der er forbundet med vores undertegnelse af den interinstitutionelle aftale ved udgangen af marts næste år, således at vi da kan have et virkeligt stærkt og tilfredsstillende middel, der gør, at medlemmerne ved, hvad deres rettigheder og pligter er, og vi vil til den tid vide, hvordan vi betaler vores rejseudgifter i det nyvalgte Parlament. For det er illusorisk at tro, at en overgangsordning - som Præsidiet besluttede i går aftes - er noget, vi kan leve med i et fremtidigt parlament, og at den vil kunne løse alle vores problemer. Vi ser meget gerne vedtægten løst og vedtaget så snart som muligt på baggrund af Rothley-betænkningen.
Jeg vender mig nu til Kommissionens budget. Jeg lykønsker på vegne af min gruppe ordføreren, fru Dührkop Dührkop. Jeg ved kun alt for vel, at det ikke er nemt at styre denne slags sager gennem Parlamentet.
Der er tre punkter, der skiller sig ud fra vores særlige overslag. For det første er der stadig nogen mindre punkter, vi gerne så indsat, som ikke er indsat af Budgetudvalget, om sådanne spørgsmål som informationssteder - jeg kan forsikre fru Morgan om, at vi vil stemme for dette på torsdag (B3-0301), om Alzheimers, turisme og tropiske regnskove. Det er allesammen ting, som vi gerne ser som en del af det budget, der vedtages. For vi ved, at bestemmelserne om retsgrundlaget ikke har lettet vores beslutninger i år vedrørende, hvordan vi skal fastslå, hvad der er pilotprojekter, og hvad der er forberedende foranstaltninger. Det vil formentlig blive nemmere nu, når vi får en ny procedure. Det er altid det første år, der er det vanskeligste.
For det andet stemte vi vedrørende de eksterne budgetter i går aftes i Budgetudvalget om et forslag om Rusland fremsat af min gruppe. Vi ønsker at sikre, at der er sat bevillinger til side, således at vi kan imødekomme den anmodning om humanitær bistand, som hr. Primakov har fremsat for EU-institutionerne. Vi ved ikke, hvad det skal være, men disse bevillinger bør sættes til side til budgetmyndigheden, så den er i stand til at træffe særlige foranstaltninger, hvis det måtte blive nødvendigt. Det er formålet med dette ændringsforslag.
Og endelig er der ECHO. Det er et spørgsmål, der har givet anledning til reelle bekymringer, men det blev rejst, fordi vi i PPE-gruppen besluttede, at det var utåleligt, at vi som parlamentarikere skulle være nødsaget til at gå ud og lede efter en særlig rapport i Kommissionens kontorer, og at vi rent faktisk ikke kunne se dette særlige dokument som parlamentarikere på Parlamentets område. Så det var den største betingelse, vi føjede til en frigivelse af midlerne til humanitær bistand. Hvad enten det er med forsæt eller ej, er dette blevet blæst ud af proportioner af mange her i Parlamentet, for de stemte ikke for det. Det stod hele tiden i ændringsforslaget, at dette var op til andenbehandlingen. Det var en taktisk reserve. Nu har hr. Santer - og jeg takker kommissionsformanden mange gange for det brev, han har sendt - opfyldt disse to betingelser, og i aften vil jeg foreslå min gruppe, at vi frigiver reserven for denne post til afstemningen på torsdag. Efter min mening har dette været en betydelig sejr for Parlamentet i dets bestræbelser på at gøre Kommissionen mere åben og ansvarlig. Dette er den eneste måde, hvorpå vi virkelig kan give vores borgere tillid til den finansielle proces i fremtiden.

Brinkhorst
 Hr. formand, vi går nu ind i det sidste år af denne budgetperiode. I budgetmæssig henseende kan det siges, at Parlamentet har gjort store fremskridt sammen med Kommissionen og Rådet. Vi har nu slået os selv fast som en troværdig institution. I år vil udbetalingerne fra budgettet være omkring identiske med den generelle vækst i de nationale budgetter. Hvad aftalen om retsgrundlaget angår, har vi nu gjort nøjagtig, hvad vi har lovet.
Desværre kan det samme endnu ikke siges om Rådet. Jeg sætter pris på det arbejde, der er gjort af dette formandskab, som jeg altid har sat pris på hver enkelt formandskab, men der er et strukturelt problem i Rådet. Det strukturelle problem er, at Rådet (almindelige anliggender), som formandskabet selv erkender, ikke længere er et forligsråd. Udenrigsministerrådet har mistet den overordnede kontrol med de almindelige anliggender i Fællesskabet. Det betyder, at Budgetudvalget i denne særlige sag forbliver det regnskabsorgan, det altid har været. Vores meget kreative ordfører i år, fru Dührkop Dührkop, har givet et eksempel herpå, nemlig Leonardo. Vi har set lignende tilfælde med de adskilte holdninger om landbruget. Det problem mangler vi stadig at håndtere. Jeg håber, at formandskabet vil have mere held med sig ved andenbehandlingen, end det havde ved førstebehandlingen. Det er et strukturelt problem, og medmindre vi gør fremskridt dér, tror jeg ikke, at budgettet i fremtiden kan blive et politisk instrument af den slags, der virkelig fastslår de rigtige prioriteringer.
Den første prioritet er, som fremsat af fru Dührkop Dürhkop i hendes generelle tilgang, at vi må forberede os til perioden 2000-2006, forhåbentligt med finansielle overslag og en fuld køreklar interinstitutionel aftale. Men for at nå dette må Parlamentet forberede sig. Vi har derfor fulgt den overordnede strategi, der betyder at opføre en overordnet reserve - ikke til brug i finansielt øjemed, men til brug som et grundlag for den kommende periode.
Det er på denne baggrund, at jeg også støttede ændringsforslaget - ikke fordi vi blot ønsker at øge beløbet, men fordi vi ønsker at afsende et særligt signal. Hvis dette betyder, at vi i sidste ende må reducere beløbet for at tilpasse det den overordnede strategi, håber jeg, at det kan gøres.
Jeg har blot et yderligere argument om de eksterne anliggender vedrørende Tyrkiet. Vores kollega, hr. Wynn, udtalte, at det var meget klart, at Rådet atter en gang havde undladt at være konsekvent med hensyn til Tyrkiet. Tyrkiet bør være en del af en overordnet struktur for Den Europæiske Union. Det er det finansielle samarbejde, der endnu ikke har noget retsgrundlag. Vi vil fremsætte et ændringsforslag til beslutningsforslaget om budgettet for at gøre det klart, at vi forventer, at Rådet vil komme frem med dette. Hvis der er en medlemsstat, der blokerer det, håber jeg, at Rådet endelig kan nå frem til en ordning om dette.
Et budget skal afspejle prioriteter. Det var på denne baggrund, at vi netop var meget glade for, at Parlamentet har taget et initiativ, der støttes af alle grupper her i Parlamentet, om et af de væsentligste spørgsmål i vores tid, nemlig asyl og flygtninge. Det støttes, fordi vi mener, at etableringen af en europæisk flygtningefond kan udgøre begyndelsen til en solidaritetspolitik. Jeg sender en særlig appel til formandskabet. Nogle af punkterne i formandskabets oplæg om Geneve er måske misforstået. Men det er vigtigt at erkende, at solidariteten må begynde med finansiel solidaritet. Hvis vi ønsker en overordnet byrdefordelingspolitik, må Det Europæiske Fællesskab have et instrument i hånden. Det var baggrunden for drøftelserne i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender. Nogle af os her i Parlamentet tog initiativ til virkelig at forsøge at udvikle pilotprojekterne. Jeg håber, at Rådet vil skabe et retsgrundlag til næste år. Dette retsgrundlag vil så udgøre grundlaget for en asyl-og flygtningepolitik, som endelig kan komme ind under den første søjle og blive en virkelig EU-politik.
Hvad spørgsmålet om ECHO angår, vil jeg blot gentage, hvad andre har sagt før mig. Det er vigtigt, at vi har en reel og håndgribelig tilgang. Vi sætter stor pris på det arbejde, der er gjort af kommissær Liikanen og kommissær Gradin. Men der er stadig et problem i Kommissionen som helhed. Det er på denne baggrund, at spørgsmålet om ECHO må tages op. Som gruppe er vi imod at placere UCLAF i en særskilt kategori. Jeg tror, at kommissæren ved dette. Men vi ønsker at afgive et signal. Det signal, vi modtog fra formand Santer, er et signal, som vi sætter meget stor pris på. Vi vil også stemme for at frigive det i reserven og sætte det under budgetposten. Det er ikke et spørgsmål om at lege med humanitære spørgsmål. Det er ganske enkelt, at det er vigtigt at afgive et konkret signal ved førstebehandlingen.
Hvad rejsegodtgørelserne angår, er jeg dødtræt af hele sagen, som mange af os er. Men vores gruppe har indtaget en meget særlig holdning - der deles af mange, men ikke alle - nemlig, at ingen anden organisation tolererer rejseudgifter, der er større end de reelle udgifter. Det er på denne baggrund, at Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe længe har talt for anvendelsen af reelle udgifter. Vi erkender naturligvis, at en vedtægt må være forestående, men den vedtægt er Rådets hovedansvar. Vi kan ikke gøre mere på dette stadium end at indtage en konkret holdning, der i sidste ende vil være en modig holdning, som giver et signal om, at vi har orden i sagerne i vores hus.

Kaklamanis
Mine damer og herrer, ærede kolleger, De husker i 1996, for ca. to år siden, da vi i Parlamentet forhandlede budgettet for 1997, såvel Rådets som Kommissionens erklæring for at overvinde alle de indvendinger, som Europa-Parlamentet dengang havde.
De fortalte os, at det budget, det vil sige budgettet for »97, var det sidste hestekursbudget. Ikke alene er dette løfte ikke blevet holdt, men de følgende budgetter, som f.eks. nu »99-budgettet, er blevet tilpasset kravene til en falsk ØMU og er bukket under for ledende bankmænds beslutninger. Den fælles landbrugspolitik står for skud. Ikke kun er udgifterne til det europæiske landbrug dalet til 46 %, men man har allerede igangsat en delvis gennationalisering af den fælles landbrugspolitik, med de nyliberale herrer Schröders og Blairs socialistiske regeringer som primusmotor for denne farlige strategi for Europas politiske sammenhold.
Kløften mellem det fattige syd og det rige nord vil vokse endnu mere, og vores landmænd vil befinde sig i en håbløs situation. Europas sociale sammenhold og den offentlige sundhed står endnu en gang for skud. Efteruddannelsesaktiviterne til fordel for arbejderorganisationerne fremstår formindskede i forhold til »98, også med hensyn til betalinger, og er gået ned fra ECU 8 millioner til ECU 6 millioner. Den sociale dialog er kun vokset yderst begrænset, knap ECU 50.000. Solidariteten mellem generationerne er formindsket til næsten det halve, både inden for forpligtelser og betalinger, fra ECU 4 til ECU 2, 4 millioner. Minimal er stigningen i betalinger til bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder - post B3-4109 - fra ECU 2 millioner til ECU 3 millioner.
Inden for emnerne sundhed er betalingerne reduceret i forhold til sidste år og ligeledes også inden for efteruddannelse, inden for bekæmpelse af cancer og inden for bekæmpelse af AIDS. Til beskæftigelse, i linjerne B5-502 og B5-512, er stigningen knapt på henholdsvis ECU 1, 5 millioner og ECU 4, 7 millioner. Betalingerne til aktiviteter mod brug af narko er formindsket med ca. 1, 5 % pr. person. Tolkene og det tekniske mødepersonale står også for skud i det nye budget. De tilsvarende bevillinger er blevet beskåret med ca. ECU 1, 5 millioner.
Jeg beklager, men som ikke-socialist kan jeg ikke stemme for et sådant budget. Jeg komplimenterer fru Dührkop Dührkop for hendes arbejde og for den anstrengelse, hun har gjort, men jeg har en anden filosofi end hendes, en anden end Rådets og Kommissionens.

Miranda
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne ønske ordførerne tillykke, også for det engagement, som de har udvist med hensyn til disse betænkningers meget komplekse spørgsmål. Budgetproceduren skal ses ud fra to forskellige, men uadskillelige perspektiver: som et normalt budgetoverslag for det kommende regnskabsår og som referenceramme for den nye finansielle opstilling, der skal påbegyndes ved afslutningen af dette samme regnskabsår.
Det er i lyset af dette dobbelte perspektiv, at vi konstaterer, at Kommissionen - og endnu mere Rådet - præsenterer os for et budget med store besparelser, og som i procent af BNP ligger langt under budgettet for 1998. Man ønsker på denne måde at videreføre og forstærke en strategi, der skal levere det nødvendige eksempel til efterfølgelse, hvad angår opfyldelse af konvergenskriterierne og stabilitetspagten, både for at sikre et udgiftsniveau klart under det loft for de egne indtægter, der blev fastlagt i Edinburgh, således at det kan videreføres i den kommende regnskabsperiode, og for at sikre en tilstrækkelig opsparingsmargen som forberedelse til udvidelsen.
Det forhold, at dette budgets endelige omfang - efter denne førstebehandling og uden at medtage de særlige reserver - ligger under det, der fremgår af Agenda 2000 for de 15 nuværende medlemsstater og for den kommende finansielle opstilling, knytter uundgåeligt Europa-Parlamentet til denne strategi og forhindrer det i klart at formulere sine egne prioriteringer.
Man skal derfor ikke undre sig over, at vi for vores del i dag - således som vi altid har gjort - tager afstand fra en sådan strategi og de konsekvenser, som et sådant budgetniveau vil få, idet vi gerne allerede nu vil understrege, at problemet ikke så meget består i det, som vi skal stemme om på torsdag, men meget mere i det, som vi ikke skal stemme om. Således bliver der f.eks. stadig ikke gjort noget ved kampen mod arbejdsløsheden. På den anden side er dette nye budget opstillet, uden at der overhovedet er taget hensyn til finanskrisen i verden og til EU's behov for at træffe foranstaltninger både indadtil og udadtil, navnlig i forhold til Rusland og Latinamerika.
Netop hvad dette angår, udgør det af Udvalget vedtagne forslag, som afsætter en særlig reserve på ECU 500.000 til Rusland, begribeligvis ikke nogen egentlig løsning på problemet. For det drejer sig jo ikke kun om Rusland, og jeg mener også, at det er en sag, der ikke hører hjemme inden for strategien med de særlige reserver. Hvad disse angår, og i det hele taget, hvad angår den strategi, som de udtrykker med hensyn til skabelsen af et virtuelt referencebudget, er det vores opfattelse, at det under de nuværende forhold - og for også at tage højde for den mulighed, at der ikke bliver underskrevet en ny interinstitutionel aftale - faktisk er en fordel at acceptere dem. Vi følger derfor ordføreren på dette vigtige punkt, også på baggrund af den tilbageholdenhed, der foreslås for 1999, og som jeg tidligere har omtalt, og fordi Europa-Parlamentet herved i en vis forstand kuldkaster sin opslutning bag den mellemlange strategi, som jeg før nævnte.
En bemærkning for at understrege vores utilfredshed med det tilbageskridt, der kan konstateres med hensyn til ad hoc-proceduren: Det er særdeles vigtigt, at der findes frem til et andet samarbejde mellem Europa-Parlamentet og Rådet.
Derudover er der yderligere nogle afgørende sider af denne budgetprocedure, som jeg gerne vil tage op, så derfor også nogle ord om retsgrundlaget. Også på dette punkt følger vi i alt væsentligt den holdning, som Europa-Parlamentet har valgt, idet vi dog mener, at der er blevet ofret budgetposter, som vi havde lagt særlig vægt på, især på det sociale område. Men vi mener alligevel, at den trepartsaftale, som man er nået frem til, gør det muligt at redde vigtige elementer, som ellers ligeledes ville være gået tabt. For vores vedkommende beklager vi bl.a., at budgetposter bestemt til gæstearbejdere, turisme og mindre kystfiskeri ikke er kommet med.
Jeg vender mig nu mod nogle mere specifikke spørgsmål. Jeg glæder mig først og fremmest over, at Edinburgh-aftalen i det store og hele er blevet opfyldt, hvad angår strukturaktionerne. Vi kan uden større vanskelighed acceptere, at der opføres beløb til forpligtelsesbevillingerne og betalingerne til strukturfondene i en reserve, eftersom der forudses forhandlinger om dens fremtidige udnyttelse, og fordi også den er sat i relation til den reelle udnyttelsesgrad af fondene i de forskellige medlemsstater. Det er efter vores opfattelse rigtigt, at den, der har ret, skal ikke straffes som synderen.
Hvad angår nedskæringen på ECU 500.000 i betalingerne, havde vi, selvom den er teknisk forståeligt, foretrukket, at den under førstebehandlingen var blevet lagt til de ECU 250.000 opført i reserve.
Lad os gå til to andre spørgsmål, som også vedrører afstemningerne i Budgetudvalget, og begge to inden for samarbejdsområdet. Det første har med nødhjælp og ecu at gøre. Vi mener, at den vej, som man har fulgt, ikke har været den klogeste. Strategien med at udvælge en sådan post og i startfasen at opføre hele beløbet til denne hjælp i reserve, som ydermere fra Kommissionen var behæftet med nogle betingelser, der skulle opfyldes, betyder, at Europa-Parlamentet ender med at være sprunget op som en løve og faldet ned som et lam.
Med Santers positive svar, der dog er af begrænset rækkevidde, og med den maksimalistiske situation, at det hele er opført i reserven, ender Europa-Parlamentet - for ikke at bringe sig selv i vanskeligheder - med ikke at have andet valg end at godtage dette svar og dermed at give afkald på ethvert pressionsinstrument i fremtiden inden for et område af så stor betydning. Situationen ville være en anden, hvis denne reserve, således som vi altid har foreslået det, havde været mere begrænset (og alligevel betragtelig). Rådets erklæring desangående, som vi bifalder, burde endnu kunne få os til at gøre noget i denne budgetprocedure med hensyn til dette spørgsmål.
Det andet spørgsmål, også inden for samarbejdsområdet: Det vedrører fjernelsen af linjen, der har med bananproduktionen i AVS-landene at gøre. Det er en særlig ømfindtlig sag, og vi vil selvfølgelig stemme imod det forslag, der er blevet vedtaget i Kommissionen. En sidste bemærkning for at give udtryk for, at vi finder spørgsmålet om udgifterne til Europa-Parlamentets medlemmer særdeles vigtigt. Men det er ikke for os hovedspørgsmålet. Hovedspørgsmålene er nogle andre. For vores vedkommende har vi her ved flere lejligheder bidraget positivt til at løse dette spørgsmål, der kræver konsensus, og derfor vil vi gerne tilkendegive, at vi er rede til at være en del af denne konsensus på en måde, der ikke er demagogisk.

Müller
Hr. formand, mine damer og herrer, det er lykkedes, budgettet holder! Derfor først hjertelig tak til ordførerne.
I forbindelse med dette »brobyggende« budget har Bárbara selv været en bro ved at forene de utallige ønsker fra Parlamentet og udarbejde et afbalanceret budget. Mange tak.
(DE) Meget i denne procedure var også smertefuldt, især nyorienteringen af budgetposterne i forbindelse med retsgrundlaget. Det har især ramt det sociale område. På den anden side er det lykkedes at foretage ægte prioriteringer. Beslutningen fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde om at satse på at fremme vedvarende energi i forbindelse med Agenda 21-processen er et vigtigt signal. At det er lykkedes os at øge midlerne til vedvarende energi med 33 % i det femte forskningsrammeprogram, er en fuldstændig ændret tendens. Det vil ikke kun få en positiv virkning på klimabeskyttelsen, men også øge beskæftigelsesmulighederne inden for de fremtidsorienterede teknologier. Den meget omdiskuterede reserve i forbindelse med ECHO har medført, at Kommissionen fra nu af skal stille UCLAF-beretningen og alle fremtidige UCLAF-beretninger til rådighed for os. Alle juridiske forbehold er forsvundet, med hvilke Kommissionen hidtil ville undgå Parlamentets fulde informationsret. Jeg husker stadig de uformelle samtaler med fire kommissærer og en generalsekretær og også andre samtaler i Kommissionen, hvor jeg uophørligt blev foreholdt, at der var juridiske grunde, som talte imod, at vi fik indsigt i dokumenterne. Det er nu ude af verden. Parlamentet har opnået, at artikel 206 igen er på benene.
Men med brevet fra hr. Santer er alt endnu ikke opfyldt. Derfor har min gruppe fremsat sit oprindelige forslag om oprettelse af en reserve på 30 % inden for ECHO til Central- og Østeuropa, som hjælpepost så at sige, for at give Budgetkontroludvalget tid til at vurdere hr. Santers brev grundigt og undersøge UCLAF-beretningen indgående. Fremover ville det være interessant, om Kommissionen konkretiserede de personaleproblemer, som altid fremføres i denne forbindelse - vel vidende, at det i tilfældet ECHO ikke var noget normalt minibudget - og diskuterede dette sammen med Budgetudvalget i lyset af Liikanen-faciliteter eller andre løsninger.
Og nu til rejseomkostningerne. Kontoret tilbød os en ny regulering, som man kun kunne grine ad, hvis ikke emnet havde været så alvorligt. Afstemningen i går aftes resulterede i et flertal for vores gruppes forslag, der så efterfølgende blev støttet af hr. Dankert, hr. Brinkhorst og hr. Fabre-Aubrespy. Det var et godt udgangspunkt. Tillægget, der kræver en sammenhæng med statutten, undergraver dog den positive udtalelse og står i modsætning til første del. Derfor kommer det an på enhver kollega på torsdag under afstemningen i plenarforsamlingen. Her vil det vise sig, om Parlamentet kan organisere og reformere sig selv eller ej. Gruppen De Grønne er desværre ikke repræsenteret i Præsidiet. Diskussionen om vores forslag i går aftes viste dog følgende: En ny regulering af repræsentationstillægget og i dette særlige tilfælde af rejseomkostningerne vil kun kunne gennemføres med Gruppen De Grønne.
I tre år har min gruppe beskæftiget sig med sagen om at sikre medarbejderne ved de europæiske institutioner pension. Der er opstået et dramatisk underskud, der kræver en nyorientering. Takket være det gode samarbejde med hr. Viola og fru Dührkop er der nu et fælles forslag fra alle grupper om at oprette en pensionsfond for alle nyopståede pensionskrav fra 1.1.1999. For første gang oprettes der en reserve til at dække underskuddet. Det er vedvarende og forebyggende budgetpolitik, og tilbage er blot at håbe, at det snart vil føre til enighed med Rådet om dette emne.

Dell'Alba
Hr. formand, kære kolleger, nu er det min tur til at lykønske Bárbara Dührkop Dührkop for det enestående arbejde, hun har udført under betingelser, der i år er særlig vanskelige, med hensyn til et budget, der ganske rigtigt er det sidste i denne periode og derfor af stor betydning, navnlig når man tænker på den interinstitutionelle aftales udløb.
Set ud fra dette synspunkt har jeg godkendt, og vores gruppe godkender, en af de strategier, som vi foreslår i dette dokument, og som består i at minde Rådet om betingelserne i de politiske, moralske og endda juridiske forpligtelser, der er forbundet med indgåelsen af en ny interinstitutionel aftale. Vi ønsker, at den indfaldsvinkel, vi i Budgetudvalget foreslår Parlamentet, vedtages torsdag for at bevise, at Parlamentet ikke vil lade sig dirigere, og at det er parat til at gøre brug af de beføjelser, det har, for at udnytte noget, der forekommer os at være et godt arbejdsinstrument, og som har vist sig effektivt.
Jeg glæder mig ligeledes over aftalen med hensyn til retsgrundlagene. Jeg mener, at vi er på vej mod en mere samlet aftale, for mange budgetposter og et antal projekter, der er meget vigtige for Den Europæiske Unions fremtid, muliggør et - lad os sige - sundere syn på tingene. Jeg håber, at Rådet på sin side, i modsætning til det, der har været tilfældet indtil nu, vil gøre alt, der står i dets magt for, at bestemmelserne vedtages, og for at man ikke udnytter Parlamentets budgetmæssige beføjelser til skade for dets lovgivningsmæssige beføjelser.
Med hensyn til selve budgettet er min gruppe og jeg især kede af, at nogle har villet blande begreberne. Vi har en budgetmæssig rolle, og vi har en rolle med hensyn til budgetkontrol. Jeg mener, at alt, der har med kontrol at gøre, skal udføres med størst mulig strenghed, hvis vi vil have sundere og mere gennemsigtige institutioner og være bedre i stand til at leve op til borgernes forventninger. Hvis der er problemer, det være sig svig eller forkert anvendelse af fællesskabsmidlerne, skal man selvfølgelig løse dem med de instrumenter, vi har til rådighed, men vi må ikke handle efter et pludseligt følelsesmæssigt indskud eller til ære for medierne, fordi det altid er godt at optræde i pressen og i aviserne. Man må ikke blande begreberne og udnytte undersøgelsen af bevillingerne 1999 til at bede om en opgørelse for bevillingerne i 1993 og 1994.
Det er ikke den rigtige vej at gå. Jeg mener, at ud over ændringsforslaget om opførelse af ECHO-bevillingerne i reserven var der andre midler, og det var netop disse andre midler, som betød, at vi nåede til en beslutning, der forekommer mig at være meget klog. Når det handler om beskyttelse af interesser, herunder de formodede skyldiges interesser med hensyn til visse ting, mener jeg, at man skal handle med en vis respekt. Og det er sket. Selvfølgelig har vi bidraget dertil, og det er vores rolle som ansvarlig for budgetkontrollen, ikke for budgettet, som vi skulle have fremhævet. Når jeg i en budgetforhandling hører kritik, som den et højtstående medlem af vores Parlament, hr. Giansily, er fremkommet med, har jeg lyst til at svare ham, som general de Gaulle sagde for 30 år siden »ja til reformer, nej til kaos!«.
Jeg mener således ikke, at man hjælper Europa ved at blande begreberne. Jeg håber af hele mit hjerte, at vi fra nu af og til på torsdag får sat fokus på tingene. Det ønsker i hvert fald vores gruppe for at standse denne afpresning, der er til skade for et af de mest grundlæggende programmer, det vigtigste i seks år, som Den Europæiske Union er blevet enig om at udvikle. Med hensyn til resten afventer vi selvfølgelig Dem, hr. Liikanen. Men for mit vedkommende afventer jeg ligeledes mine kolleger med henblik på at kaste lys over de andre ting. Vi må således ikke lade én sag fylde avisforsiderne og fuldstændig ignorere andre. Lad os være en smule foran. Lad os derfor løse denne sag, hvis det er en sag, og benytte os af lejligheden til at løse alle.
Derfor af hele mit hjerte, kære kolleger: Lad os stemme klogt og i overenstemmelse med Parlamentets værdighed.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, som ordføreren mindede om, er budgettet for 1999 specielt, fordi det er det sidste af de aktuelle finansielle overslag. Denne omstændighed fører Budgetudvalget til i dag at foreslå os, ikke et budget, men et forhandlingsdokument med henblik på at indgå en fremtidig eventuel interinstitutionel aftale med Rådet.
Her er allerede den første absurditet: Denne omstændighed har ført Kommissionen til at foreslå strukturelle aktioner indtil postens loft med henblik på, at de samlede bevillinger, der blev besluttet i Edinburgh anvendes effektivt. Det er med rette, at Rådet, formentlig fordi kun Rådet kender pengenes ægte værdi, har anbefalet, at de strukturelle aktioner ligeledes bliver genstand for en generel stramning. Parlamentet for sit vedkommende giver fortsat de strukturelle aktioner særstatus: en stigning på mere end 16, 6 % i bevillinger, selvom vi overalt konstaterer en ikke-anvendelse af disse bevillinger.
Kommissionen har sat strenge rammer for de budgetmæssige udgifter, andre end de strukturelle aktioner og de interne politikker, hvilket fjernede betydelige margener i forhold til 1998. Rådet forøgede denne stramning. Således er landbrugsudgifterne, den evige syndebuk i vores Parlament, det eneste område med en nulstigning i forhold til 1998. I virkeligheden udviser disse udgifter endda et fald i forhold til 1998, og de vil i år ikke udgøre mere end 42, 2 % af de samlede bevillinger.
De interne politikker, som Rådet ikke har undtaget fra stramningen, er steget med mere end ECU 300 millioner ifølge Budgetudvalget til et samlet beløb på ECU 6, 15 milliarder, eller mere end 7 %. Vi er langt fra forårets retningslinjer for budgettet, der anbefalede en maksimumsstigning på 2, 5 til 3 % i forhold til foregående år.
Oprettelsen af fire specialreserver med et samlet beløb på ECU 1, 6 milliarder til forpligtelser og 4 milliarder til betalinger er uacceptabel. Det er et blufnummer fra Budgetudvalget, der vil lægge pres på Rådet, da det forkaster et budgetudkast, der er fastlagt til 1, 09 % af BNP.
Jeg nægter at medvirke til, at skatteyderne i medlemsstaterne endnu en gang tages til gidsler af Europa-Parlamentet gennem en konfrontationsstrategi med Rådet. Budgetudkastet er på kunstig vis fastsat til 1, 17 % af BNP for at tjene som udregningsbasis for perioden 2000-2006, men dette medfører en stigning på 7 % i forhold til 1998 og på 12, 5 %, hvis man kun tager de ikke-obligatoriske udgifter i betragtning.
Endelig fordømmer vi den skandaløse manøvre i Budgetudvalget til ophævelse af støtten til bananproducenterne i AVS-landene og det pseudoultimatum, der er givet Kommissionen ved opførelsen af bevillingerne til humanitær bistand i reserverne. Vi bør straffe denne skandale vedrørende ECHO, når vi stemmer om decharge.
Endelig et ord om Viola-betænkningen: Vi glæder os over, at vores ændringsforslag om tilbagebetaling af rejseudgifter til den reelle pris endelig er blevet vedtaget. Men lad det være klart, at det handler om en foranstaltning til gennemsigtighed, der ikke må forbindes med en eventuel statut. Det er op til den enkelte medlemsstat at foretage eventuelle ændringer i parlamentsmedlemmerne godtgørelse, alt efter den folkevalgtes respektive situation og ved at vurdere vedkommendes rolle og vigtighed.

Le Gallou
Hr. formand, det, der i dag er blevet fremlagt for os, er ikke et budgetforslag, men et forslag til en budgetmæssig oppustning, det er en varmluftballon med hensyn til bevillingerne. Mens inflationen er under kontrol, den er nærmest ikkeeksisterende, mens de nationale stater er underlagt strenge krav i forbindelse med indførelsen af euroen, går Den Europæiske Unions budget op i flammer.
En stigning på 6 % i forpligtelsesbevillinger og på næsten 3 % i betalingsbevillingerne for budgetforslaget. Mere end 7 % af forpligtelserne, næsten 4 % af betalingerne for budgettet, regner man med, vil blive vedtaget af Europa-Parlamentet, som ganske rigtigt altid erklærer sig parat, når det drejer sig om at bruge uden at føre regnskab!
Dette er på ingen måde berettiget. Summen af de store landbrugsudgifter vil reelt gå ned. I øvrigt foreslår Kommissionen i sit dokument om reformen af de fælles finanser at nedsætte den direkte indkomststøtte til landbruget inden for rammerne af UEFGL-garantien, hvilket vil medføre en sand overførsel af omkostninger fra Den Europæiske Union til medlemsstaterne.
Hvordan forklarer man under disse betingelser den samlede stigning i budgettet. Jo, for det første med en oppustning af budgettet for strukturfondene: mere end 18 % i forpligtelsesbevillinger, mere end 9, 5 % i betalingsbevillinger. Disse tal er blottet for enhver virkelighedsfornemmelse og enhver stramning. Den Europæiske Union åbner dørene på vid gab for regional stemmekøb, uden frygt for den ødselhed, det budgetmæssige overskud kun kan munde ud i.
Dernæst gennem den budgetmæssige oppustning af de interne politikker: mere end 8 %, selvom gennemførelsen af subsidaritetsprincippet burde overlade ansvaret til staterne, regionerne og lokalsamfundene.
Endelig har vi den budgetmæssige oppustning af de eksterne aktioner: en stigning på mere end 5 %. Her er ligeledes meget at indvende. Har Den Europæiske Union grund til at være stolt af disse humanitære aktioner, der mangedobler fiktive operationer og fiktive arbejdspladser? Det eneste, der ikke er fiktivt med hensyn til humanitære aktioner, er levevejen for dem, der er beskæftiget hermed, og den reklame, dem, der fører den, gør for sig selv.
Har Den Europæiske Union større grund til at være stolt over Tacis-programmerne eller aktionerne i det tidligere Sovjetunionen, eftersom den sammen med IMF har ansvaret for at have givet Rusland gode råd og rammer, der har ført til det økonomiske og sociale kollaps?
Hvad kan man mene om fødevarehjælpen, som Budgetudvalget nu foreslår, på trods af, at fødevarehjælpen, overalt, hvor den er iværksat, har skadet produktions- og distributionskanalerne?
Den budgetmæssige oppustning er, idet den er uberettiget med hensyn til de interne politikker, skadelig for de eksterne aktioner og en kilde til rod i strukturfondene, dyr for skatteyderne: FRF 95 milliarder for bare de franske skatteydere og dermed en tredjedel af indkomstskatten med en årlig stigning på næsten 4 %, det vil sige mere end andre store budgetposter i det franske budget.
Under disse omstændigheder vil medlemmerne fra Den Nationale Front stemme mod budgetforslaget, der er en følge af Maastricht- og Amsterdam-traktaterne og går imod skatteydernes og borgernes interesser.

Samland
Hr. formand, jeg vil gerne udnytte tiden, desuden har det den store fordel, at plenarforsamlingen samles nu, så nogle kolleger i dag kan høre, hvad man har at sige om budgettet.
Budgettet for 1999 er et særligt budget for mig, fordi det er det sidste hele budget, som jeg som formand for Budgetudvalget og som medlem af Budgetudvalget i Europa-Parlamentet vil være med til at opleve, for De ved, at jeg planlægger at forlade disse hellige haller næste år.
(Tilråb) Afskedsfesten holder vi senere.
Når man har fulgt dette budget igennem 10 år - og det har jeg nu - og når man stort set kender alle budgettal, som dette budget fastsætter, forstår man mange af de taler, som kollegerne fra de faglige udvalg har holdt i dag. Der er blevet klaget over, at der ikke er stillet 50, men kun 40 millioner til rådighed for de tropiske skove. Disse kolleger burde fortælle, hvorfor vi skal investere penge dér, på samme måde som vi sætter penge i banken, for i de sidste tre år - 96, 97 og 98, betænkningen af Tillich viser det udtrykkeligt - har vi haft kvoter, der altid lå under 27 millioner. I mange år lå de endnu dårligere. Hvis det også bliver sådan i 1998, så er det jo som en bank, når jeg sætter 10 millioner mere ind til formålet. Medmindre jeg argumenterer med, at Kommissionen ikke redegør godt, bør vi finde på nogle svar til Kommissionen og administrationen og ikke bare sætte penge ind til formålet.
Jeg kender disse diskussioner. Derfor vil jeg i dag koncentrere mig om fem punkter: For det første strategien. Hr. formand for Rådet, det gælder især Dem, for De har jo meddelt, at De vil videreformidle det til Deres kolleger. Det er også godt sådan. Som hr. Wynn allerede har sagt, er antallet af socialdemokratiske regeringer blevet større, derfor får vi også flere bekymrede opringninger. Klart og tydeligt: De har to alternativer til rådighed, som jeg endnu en gang gerne vil forklare tydeligt her, fordi de gengiver hele Parlamentets mening. I den forbindelse vil jeg tage et billede til hjælp. Hvor står vi som Europa-Parlament? De siger til os: »Vedtag et rigorous budget , et budget på det lavest mulige niveau, for vi skal alle spare«. De tager altså skjorten fra os og siger, vi tager skjorten fra Dem, fordi vi lover Dem, at de i de fremtidige finansielle overslag fra 2000 til 2006 må beholde bukserne på. Men De garanterer kun, at De udtaler formodningen om, at vi får lov at beholde bukserne på. Da vi ikke stoler på Dem - erfaringen har vist os, at vi ikke må stole på Dem - har vi sagt, at vi hellere sætter et bælte i bukserne, og det bestemmer vi selv over. Det er bæltet, vi diskuterer her, når vi diskuterer de ECU 3, 9 milliarder, som vi har opført i det strategiske ændringsforslag.
Her i Parlamentet er der ingen, der virkelig ønsker at give pengene til budgettet for 1999 ud. Vi er parate til at følge et stramt budget. Men De er nødt til at indse følgende: Fører det ikke til nogen interinstitutionel aftale, så skal grundlaget, kalkulationsgrundlaget for artikel 203 for 1999, som bestemmer udgifterne for de næste syv år, være på det niveau, der er fastsat i den interinstitutionelle aftale fra 1993. Det er målet for dette strategiske instrument. Vi er parate til at imødekomme Dem, således at De i månederne januar, februar, marts, april og maj ikke behøver at præstere betalinger i den størrelseorden, som det almindelige budget fastsætter, hvis De forsikrer os om, at denne betingelse også er sikret på vores side. Det ville jeg gerne sige endnu en gang, således at der ikke opstår nogen misforståelser. I forbindelse med dette budget ligger vi på et niveau på 1, 13 % af bruttonationalproduktet. Det vil sige, at vi ligger langt under det, som vi anslog i regnskabsåret 1992/93, da den nye interinstitutionelle aftale begyndte, som startede med 1, 20 % af bruttonationalproduktet. Vi har en bagudrettet udvikling i udgiftspolitikken, vi ligger i dag med de udgifter, som vi iværksætter her, på niveau med 1988. Derfor kan ingen i Fællesskabet stille sig hen og forklare, at EU er en gryde, hvorfra pengene blot strømmer som grøden i eventyret. Nej, det modsatte er tilfældet: Denne del af budgetmyndigheden, Europa-Parlamentet, har ført en seriøs budgetpolitik, som forsøger at nå Fællesskabets mål nogenlunde under hensyntagen til de restriktioner, der er i hele EU.
For det andet: Vi har gjort en indsats, hr. formand for Rådet! Vi har nemlig i forbindelse med Notenboom-proceduren og tillægs-og ændringsbudget nr. 1, 1998, ved betalingerne til strukturfonde givet vores samtykke til en reduktion i en størrelsesorden på ECU 500 millioner. Vi forventer - det er en tillid på forhånd - en indløsning fra Deres side. Også til dette formål gælder sikkerhedsbæltet. Vi forventer, at De også imødekommer os ved landbrugsudgifterne. Her vil jeg gerne henvende mig til hr. Kaklamanis: Det er ikke liberalt, men ursocialdemokratisk, når vi i forbindelse med fordelingen af udgifterne til landbrugspolitikken tænker på at trække midler fra dem, der er store eller overdimensionerede udbydere af produkter, som ingen i EU længere vil spise eller konsumere. Hvis vi tager pengene fra dem, som er ansvarlige for logistikken, og giver dem til de arbejdsintensive landbrugsbedrifter i EU, er det ikke liberalt, men helt igennem socialdemokratisk. Når hertil så kommer, at det ikke kun er de arbejdsintensive, men også er de bedrifter, der er arbejdsintensive, fordi de driver økologisk landbrug, er dette endda grundlaget for en ny regering i Forbundsrepublikken Tyskland! Det har intet med liberalisme at gøre.
Jeg vil gerne sige noget til punktet forskning. Hr. formand for Rådet, det er også vigtigt. De sidder nemlig med ved bordet, når der den 10. november i samråd forhandles om udgifterne til forskningspolitikken. Egentlig sidder de 15 finansministre dér, men de, der sidder overfor i samråd, skal jo altid telefonere med Dem. Jeg beder Dem indtrængende om at blive længe den 10. november på de steder, hvor man kan nå Dem pr. telefon, således at herrerne, som vi har med at gøre dér, endelig kan nå frem til nogle afgørelser. Det er uudholdeligt at udarbejde et budget, der svinger mellem samlede udgifter på 14, 3 milliarder på den ene side og 16, 3 milliarder på den anden. Vi leger immervæk med beløb i en størrelsesorden på op til 200 millioner, som vi har enten mere eller mindre i budgettet, og det er et vægtigt punkt for udgifterne i kategori 3, også for udviklingen af udgifterne i kategori 3. Derfor endnu en gang min anmodning: Hold telefonrøret i hånden, når hr. en eller anden ringer, og sig til Deres andre kolleger, især de britiske, spanske, tyske, der stadig er meget tøvende i denne sag, at de også skal give et svar så hurtigt som muligt, således at vi endnu før andenbehandlingen i Rådet i samråd om disse udgifter kan finde en løsning. Det er nødvendigt og vigtigt for at have klare planlægningsstørrelser for udgifterne i kategori 3.
Med hensyn til udgifterne i kategori 4 vil jeg gerne komme ind på emnet ECHO endnu en gang. Hr. kommissær, her har jeg en anmodning til Dem. Det er et vigtigt punkt. De, der kommer ind, sæt Dem ned, hør efter, det vedrører også Dem, det er vigtigt for Dem! Det handler nemlig om følgende problem: Det handler om, at der til reserven for midlerne til nødhjælp var bundet to betingelser.
Jeg har i modsætning til andre kolleger her i Parlamentet, der endnu ikke har set tingene så klart, vist formanden for Kommissionen, som jeg jo ikke har valgt, en stor tillid. Jeg har sagt, at det brev, der er kommet, og som vedrører UCLAF-beretningen, er tilstrækkeligt, fordi jeg tror på det med hensyn til, at forudsætningen dermed er garanteret, således at vi har afstemt det i en samtale med vores kollega Theato, med formanden for Europa-Parlamentet, med Dem og hr. Santer.
Men hr. kommissær, der var også en anden betingelse. Den anden betingelse handlede om spørgsmålet om, hvordan de tilfælde, der er et resultat af UCLAF-beretningen, videreformidles til de kompetente domstole på de kompetente steder.
Hr. kommissær, det ville være meget lettere for os - og jeg tror, at hele Parlamentet også meget lettere ville opgive denne reserve - hvis De straks kunne forklare endnu en gang, at De ved næste lejlighed ville svare på denne anden betingelse, som vi har opstillet, med en forklaring i Budgetkontroludvalget, in camera , uden for den offentlige diskussion. En sådan forklaring ville hjælpe os meget. Hvis De kunne finde Dem til rette med det, ville det sikkert være et skridt henimod en forbedring af forholdet mellem de to institutioner.
En sidste ting vedrører spørgsmålet om de andre institutioner. Kære kolleger, jeg kan godt forstå det: De kolleger, der før har hørt til i Parlamentet, og som i dag arbejder ved Domstolen eller i Revisionsretten, har bestemte interesser. De er godt organiserede som lobbyister, for de kender Parlamentet overordentligt godt.
Disse mennesker har en god lobby, og denne har arbejdet fortræffeligt i forsøget på at skabe ekstra stillinger i de forskellige institutioner i Fællesskabet: Regionsudvalget, Det Økonomiske og Sociale Udvalg, fælles struktur, Revisionsretten og Domstolen.
Jeg siger det endnu en gang meget tydeligt her: Vores budget - og jeg siger det også i betragtning af diskussionen om ECHO, det står jeg også helt personligt inde for - vores budget går ud fra, at varetagelsen af ekstra opgaver kun kan sikres ved hjælp af en ny fordeling af opgaverne og ikke ved konstant at stille nyt personale til rådighed. Det, fru Schmidbauer, gælder både for selve Parlamentet, altså for os her, og for alle andre institutioner. For man kan ikke sige til de andre institutioner, at de skal foretage en omfordeling, eliminere opgaver, som de ikke længere behøver at varetage, mens vi ikke selv holder os til det. Det går ikke! Derfor er den post, hvor der ikke ansættes ekstra personale, rigtig og fornuftig. For de mange år har lært mig én ting: Den, der forsøger at skabe en ny personalepolitik, kan kun gøre det i tider med de værste budgetmæssige restriktioner. Ellers øges personalet altid, fordi det er lettere. Det bliver fordelt.
Mange tak, hr. formand for Rådet, fordi De har medtaget punkterne! Jeg ønsker for os, at vi som led i samrådsproceduren har et meget effektivt samråd, mindst lige så effektivt som ved retsgrundlaget, men forhåbentligt ikke helt så langt.

Hyldest til modtagerne af Nobels fredspris
Formanden
Ærede medlemmer, i går havde jeg ved indledningen af mødeperioden lejlighed til at udtrykke dette Parlaments store tilfredshed med den Nobelpris, der er tildelt vores kollega, hr. John Hume.
(Kraftigt og vedvarende bifald) Mange medlemmer har udtrykt et ønske om, at vores kollega skulle høre deres lykønskninger direkte, så jeg foreslår, at ét medlem fra hver gruppe nu udtrykker deres lykønskninger til vores kollega i et minut. Derefter vil jeg give ham ordet. Vi kan i dag gøre, hvad der var umuligt i går.

Green
Hr. formand, det er mig en utrolig stor fornøjelse på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe at hylde vores kollega og kammerat, John Hume, der, som De ved, nu er nobelpristager.
Der er ingen tvivl om, at John Humes bidrag til fredsprocessen i Nordirland er en af grundstenene for Langfredagsaftalen, som vi alle håber vil føre til en lang og vedvarende fred i Nordirland. Vi hylder John og det enorme arbejde, han har gjort, og de personlige prøvelser, som han og hans familie har gennemgået i tre årtier i deres stræben efter en fredelig løsning i Nordirland. Med disse ord hylder vi også David Trimble, der deler Nobelprisen med John i år, for det mod, han har udvist i de senere år med at arbejde frem imod en fredsaftale for Nordirland.
Men til John, vores kære John, der har været medlem af vores gruppe i nogle år nu, ønsker vi at udtrykke, hvor stolte vi er af ham, hvor vanskelige årene har været, at vi forstår, at han selv har været udsat for fysiske angreb men også for giftige personlige angreb som følge af sine bestræbelser på at få sat gang i fredsprocessen. Det er blevet anerkendt hos John ved Nobels fredspris, men hvad der er vigtigere ved Langfredagsaftalen, som vi ved er et vidnesbyrd og en hyldest for det arbejde, du har gjort. Det er en stor fornøjelse for os at dele denne stund med dig. Det er en vidunderlig stund for os alle. Vi takker dig, vi lykønsker dig, og vi ønsker, at dette vil være et incitament til at kæmpe og fortsætte med at kæmpe for fred i Nordirland. Vi står alle bag dig i dette.

Banotti
Hr. formand, på min gruppes vegne og som en meget, meget stolt irsk kvinde vil jeg gerne hylde John Hume og udtrykke, hvor glade og lykkelige vi er for, at han endelig har modtaget en retfærdig belønning og anerkendelse ved tildelingen af Nobelprisen både til ham selv og til David Trimble.
Efter en tid fuld af store kvaler og smerte i vores land er dette de gode dage, John, og Gud være lovet, at du er her og kan nyde dem og nyde hyldesten fra dine venner og kolleger og dine landsmænd og -kvinder på dette særlige tidspunkt i dit liv.
Vi ser også på den store ihærdighed, du har udvist i de sidste 30 år for at nå frem til fred. Din ikke-voldsvej har gudskelov endelig vundet os den form for fred for altid, som vi alle har bedt for i Nordirland i mange, mange år.
Vores varmeste lykønskninger til dig. Landet er stolt af dig. Verden er stolt af dig og navnlig naturligvis også dette Parlament, som du er et fremtrædende medlem af.

Cox
Hr. formand, på ELDR-gruppens og egne vegne vil jeg gerne overbringe vores kollega, hr. Hume, vores varmeste lykønskninger.
Hr. Hume har igennem hele sit voksenliv og under meget vanskelige forhold udvist det mest konsekvente engagement over for den forfatningsmæssige vej i politik. Han har også gjort en vægtig personlig analyse gældende for politikken i et delt samfund. Den er frem for alt baseret på en sans for tolerance, pluralisme og respekt - respekt for divergerende og anderledes traditioner. Det er denne analyse, der er blevet grundstenen for fredsprocessen. Hr. Hume har også personligt løbet store risici for freden. Han havde modet, trods megen kritik, til at bringe Gerry Adams og Sinn Fein ind i denne proces. De har en væsentlig rolle i den situation, der nu udvikler sig i Nordirland.
Den pris, han har modtaget i denne uge - en pris, som han ædelmodigt har anerkendt, er et tegn på respekt for den nye situation i Nordirland selv - er velfortjent. Jeg lykønsker ham og hans altid store støtte, hustruen Pat, personligt med denne præstation.
På min gruppes vegne ønsker jeg varmt at lykønske og anerkende den rolle, som David Trimble har spillet. Jeg citerer her senator George Mitchell fra USA, som har spillet en enorm rolle i denne proces. Han har hævdet og korrekt, tror jeg, at uden John Hume ville der ikke have været nogen fredsproces, og uden David Trimble ville der ikke have været nogen fredsaftale. Det er derfor kun ret og rimeligt, at disse to mænd, hver på deres egen måde, ved deres adskilte - lange og mindre lange - politiske forløb, har modtaget denne klækkelige anerkendelse.

Collins, Gerard
Hr. formand, det er et meget stort privilegium og en meget stor ære for mig på Gruppen Union for Europas vegne varmt at lykønske hr. Hume for hans fremragende præstation at få tildelt Nobels fredspris. Jeg vil gerne lykønske ham og ligeledes hans hustru, som har måttet stå ved hans side under den meget lange vagt igennem alle årene.
Jeg har iagttaget hr. Hume meget nøje i de mange år, hvor han har forsøgt at fremme en retfærdig fred i Nordirland. Der var især en tid, hvor han havde meget få venner, hvor han var meget ilde set ved de fleste af de døre, han bankede på for at tale for folk, der fortjente det, vi tager for givet her i dag. Jeg iagttog John Hume som ung mand med en lille gruppe loyale og engagerede følgesvende, der forsøgte at ruske op i mange menneskers samvittighed. Til at begynde med havde han et stort gennembrud her i Europa-Parlamentet. Det var her, han lærte, hvordan medlemsstaterne kunne samarbejde med hinanden efter en meget vanskelig tid under Første og Anden Verdenskrig. Han tog denne erfaring med sig hjem til Irland og spurgte folk, hvorfor vi ikke kunne gøre det i Irland, når tyskere, franskmænd og andre kunne gøre det i Europa. Det var en lærdom fra Europa, der virkede i Irland. Europa reagerede stærkt på hr. Humes anmodning om hjælp til at gøre det til en realitet.
Jeg håber inderligt, at den nylige anerkendelse - der er stærkt fortjent og værdsat, som hr. Hume er blevet tildelt af nobelprisjuryen, vil fungere som et yderligere incitament for hr. Trimble og alle de andre, der er til stede for at føre sagen til ende, idet de nu ved, at de har den fulde støtte ikke kun fra Parlamentet men fra hele verden.
Bravo, John. Vi ønsker dig held og lykke med alt, hvad du forsøger at gøre.
(Bifald)
Puerta
Jeg vil også gerne på vegne af Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre give udtryk for den sindsbevægelse, vi følte ved tildelingen af Nobels fredspris til vores ærede kollega. Vi betragter John Hume som en fredens mand, en tolerancens mand, en eksemplarisk mand, som har vist sig at være en fredssøgende mand, som har gået foran andre, flere år foran, altid med personlig risiko, altid engageret, altid overbevist. Og han har været et eksempel for os alle. For Europa var situationen i Irland et frygteligt sår i det allerinderste af selve den politiske krop. Og beslutsomme mennesker som John Hume har gjort det muligt at se dette lys, at se dette håb. Der er nogle, der siger, at »man stadig ikke har opnået en fuldstændig fred og demokratisk normalisering i Nordirland«, men han har gjort denne målsætning om fred og politisk normalisering uigenkaldelig.
Vi finder i lighed med alle de andre parlamentariske grupper, at denne pris giver mere anseelse til selve Nobel fredsprisen end til John Hume selv. Nobels fredspris er mere betydningsfuld, når det er personer som John Hume, der modtager Akademiets pris.
Som medlemmer af Europa-Parlamentet glæder vi os derfor over John Humes pris. Hans væremåde, hans beskedenhed, hans kammeratskabsfølelse gør, at vi i dag føler os i familie med ham langt ud over de protokoller, som en institution kan have. Og vi er sikre på, at han kan regne med støtte fra hele Europa-Parlamentet i hans fortsatte arbejde for freden i alle hjørner af Europa og i verden. Mange tak til John Hume.

McKenna
Hr. formand, på De Grønnes vegne og især på vegne af min kollega, Nuala Ahern, vil jeg gerne lykønske hr. Hume varmt med denne æresbevisning. Det er en ære ikke blot for hr. Hume personligt, men også for denne forsamling, at et medlem har modtaget Nobels fredspris. Han følger nu i andre store fredsfortaleres fodspor, som f.eks. Nelson Mandela. Det er også en ære for alle de andre, der har arbejdet for freden i Nordirland.
For mindre end fem år siden, da jeg kom her til Parlamentet, var det stadig meget vanskeligt for John Hume, og der var en masse modstand fra de førende medier i nogle lande, herunder mit eget, over for de initiativer, han havde taget. Han har vist sig at have ret, og det, han gjorde, var helt klart rigtigt. Det har ført til fred. Der kan drages en lærdom af dette, og det er, at meget modige initiativer taget af folk, der ikke lader sig slå ud af bitter og voldsom kritik imod dem selv, deres familie og tilhængere, kan være yderst vigtige, når det gælder om at nå frem til fred, når de i sidste ende viser sig at have ret.
Som mange folk har sagt, har vi stadig ikke fred i Nordirland, men vi er på vej, og jeg håber, at den generation, der nu vokser op i Nordirland, navnlig de unge, har ret til at vokse op i et demilitariseret samfund, hvor våben ikke bliver betragtet som normen men som noget usædvanligt. John Hume vil have bidraget til dette. På De Grønnes vegne lykønsker jeg ham meget varmt for det, han har nået. Han har udsendt et klart budskab til andre folk i verden om, at vi må gribe modigt ind. Det er den eneste vej frem.

Lalumière
Hr. formand, på vegne af Gruppen Europæisk Radikal Alliance og mig selv vil jeg gerne udtrykke min varmeste og oprigtigste beundring for og anerkendelse af John Hume.
Med klarsyn, tålmodighed og mod har De, hr. John Hume, forstået at holde kursen og i dag at nå målet. Lad os håbe, at fredsaftalen vil vise sig solid og permanent. De har vist os et ekempel, og for parlamentsmedlemmer som os er De et eksempel og vil være det fremover. Vi er stolte over at kunne tælle en mand som Dem blandt os. De har konkretiseret et budskab om håb og tolerance. Det er sandt, at tolerancen burde herske overalt i Europa. Den er en af de grundlæggende værdier i Europa. Desværre er der stadig meget sorte områder i Europa. Nordirland er et af disse områder. Takket være Dem har vi på ny fået håb. Vi takker Dem af hele vores hjerte.

Nicholson
Hr. formand, på egne og min gruppes vegne vil jeg gerne udtrykke mine varmeste lykønskninger til en kollega, til en, jeg har arbejdet sammen med som medlem af Europa-Parlamentet i over ni år. Jeg udtrykker mine inderligste og varmeste lykønskninger med den pris, han har modtaget, ikke kun til John, men til hans hustru, Pat, som jeg kender meget godt. For der er rent faktisk tidspunkter, hvor man, hvis man ønsker noget gjort, må kontakte Pat og ikke John.
Jeg vil også gerne lykønske min egen leder, David Trimble, som har udvist bemærkelsesværdig styrke og mod som leder af Ulster Unionist-partiet. Jeg ved bedre end nogen anden, hvad det er for risici, han har løbet, ja og de udfordringer, der stadig ligger foran ham. Hans mod bør ikke gå upåagtet hen.
(Bifald) Jeg vil også gerne sige, at jeg som en, der har været i det politiske liv i Nordirland i de sidste 25-26 år, kender til vanskelighederne, risiciene og udfordringerne og til, hvordan det er at pløje en lang, ensom fure gennem de sidste 30 år i Nordirland. Jeg må gengive de ord, min leder sagde på det tidspunkt: Han håbede bare, at det ikke var for tidligt. Vi håber alle og beder til, at det ikke er for tidligt, og at vi befinder os på en vej, hvorfra man ikke kan vende tilbage til de sidste 30 år, som vi har oplevet. Der ligger en udfordring foran os. Jeg tror, at vi vil stå rustet over for den. Selvom der måske stadig er lang vej at gå, tror jeg bestemt ikke, at der vil være nogen tilbagevenden eller tilbageblik.
Det må siges, at John og jeg selv, ja og også hr. Paisley, ved vores samarbejde her i Parlamentet har vist, hvad der kan nås, hvad der er muligt, og hvordan vi kan nå det. Udfordringen er der, for at alle kan tage den op. Jeg kender min partileder, og jeg kender John, og jeg ved, at min partileder og Seamus Mallon vil være i Bruxelles i forbindelse med den korte mødeperiode i begyndelsen af november. Vi har en mulighed for her i Parlamentet at anerkende arbejdet, opgaven og de gerninger, der ligger foran os. Jeg vil slutte af med at lykønske John igen og ønske ham al mulig succes med prisen.
(Bifald)
Hume
Hr. formand, jeg er helt klart meget rørt i dag, og jeg takker Dem alle for Deres varme støtte. Jeg var naturligvis meget beæret over at få tildelt denne pris, men jeg ser det ikke kun som en personlig pris. Jeg vil gerne udtrykke min største påskønnelse til medlemmerne af min egen gruppe her og til medlemmerne af de andre grupper, der har nomineret mig til denne pris. Som jeg har sagt, ser jeg det ikke kun som en personlig pris. Jeg ser det som et meget vægtigt udtryk for den internationale goodwill for og støtte til freden i vores gader. Jeg er ikke i tvivl om, at den styrker vores folks vilje til at fortsætte den enorme opgave, det er at sætte en stopper for århundreders stridigheder og bringe varig fred til vores folk.
Igennem hele fredsprocessen har jeg været meget taknemmelig for den enorme støtte, som processen har fået her i Parlamentet og fra institutionerne i Den Europæiske Union og navnlig programmet for fred og forsoning, der blev enstemmigt vedtaget af dette Parlament, og som gør så stort et arbejde på græsrodsniveau. Det er så positivt, at det fortjener nu at blive studeret nærmere af andre regioner i Europa.
Men vigtigst af alt må jeg sige, at fredsprocessen i Nordirland efter min mening er blevet inspireret af eksemplet fra dette Parlament. Da jeg kom her første gang i 1979 - jeg fortæller ofte denne historie - gik jeg en tur over broen fra Strasbourg til Kehl. Jeg standsede op og tænkte: Hvis jeg stod her på denne bro for 30 år siden og sagde: »Vær ikke urolig, selvom der er 25 millioner døde for anden gang i et århundrede, og selvom disse folk i Europa har slagtet hinanden i århundreder, er det nu alt sammen overstået, og om 30 år vil de alle stå sammen«, ville jeg nok være blevet sendt til en psykiater. Men det skete. Lad os ikke glemme, at Den Europæiske Union er det bedste eksempel, vi har set på konfliktløsning i verdenshistorien.
Den filosofi, der skabte Den Europæiske Union og fred i Europa, er en filosofi, der, hvis man studerer den, er central for vores aftale: respekt for forskellen og forskelligartetheden, skabelsen af institutioner, der respekterer denne forskelligartethed, men som gør det muligt for alle dele at arbejde sammen i deres fælles interesse og økonomi - og udgyde deres sved og ikke deres blod. På denne måde begynder den sande helingsproces at nedbryde århundreders barrierer, og et nyt samfund udvikler sig. Det er filosofien bag Den Europæiske Union, og det er filosofien bag rigtig fred og, må jeg tilføje, det er filosofien, som vi bør sende til konfliktområder i verden. Vi bør ikke sende hære, vi bør sende en filosofi. Den filosofi, vi har i denne bygning, er en filsofi, der vil løse konflikter alle steder, for, når det kommer til stykket, drejer alle konflikter sig om det samme, nemlig om at betragte forskelle som en trussel. Det, vi alle må lære, er det, som Europas folk har lært, og som vi er ved at lære i Nordirland, nemlig at forskelle - det være sig i form af race, religion eller nationalitet - er en skæbnens tilfældighed, og det er ikke noget, vi bør være i konflikt over. Det er noget, vi bør respektere.
Mange tak for Deres støtte her i dag.
(Stående bifald)

Afstemning
Pompidou
Hr. formand, det er sandt, at det med hensyn til den franske version er nødvendigt med en harmonisering af teksten.
Man taler snart om forsigtighedsprincippet, snart om sikkerhedsprincippet. Det almindeligt anvendte er at tale om forsigtighedsprincippet, og stk. 7 skal derfor tilrettes. I stk. 29 i den franske version opfordres Unionen til at foretage en optælling af sæd. At tælle sæden i hele Unionen vil nødvendigvis medføre visse problemer. Jeg foreslår derfor, at man i stedet taler om optælling af sædprøver. Som følge heraf skal andre sproglige versioner uden tvivl også tilpasses, jeg ved ikke, hvordan det kan siges. Endelig i stk. 31 andet led skal »kønslige misdannelser« ændres til ordet »kønsmisdannelser«.

Jensen, Kirsten
Hr. formand, jeg kan berolige hr. Pompidou med, at jeg er enig i hans første to indvendinger. Derimod kan jeg ikke vurdere den tredje indvending, og derfor vil jeg sige, at hvis det, hr. Pompidou foreslår, passer til den danske originaltekst, altså er det samme som det, der står i originalteksten, så kan jeg også gå ind for hans tredje mundtlige ændring. Men hvis der er en forskel, så kan jeg ikke gå ind for den.

Tannert
Hr. formand, jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på, at der i den tyske og den engelske udgave af betragtning B er tale om, at Organisationen for Sikkerhed og Samarbejde i Europa skal udarbejde retningslinjer for hormontest. Denne organisation er helt sikkert meget vigtig, men den er ikke ansvarlig for hormoner. Det har den i hvert fald ikke været hidtil.
Der skal stå OECD, i hvert fald i de to sprogudgaver. Jeg antager, at det samme gælder for alle de andre også.

Formanden
Når jeg ser, hvad hormoner gør ved nogle personer, synes OSCE at være den helt rigtige organisation. Ikke desto mindre vil jeg se til, at det bliver ændret.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Blak, Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater støtter tanken om at udstrække fællesskabsgarantien til også at gælde for lån til projekter i Bosnien-Hercegovina. Forslaget tager sigte på at lade Den Europæiske Investeringsbank udlåne EUR 100 millioner over en 2-årig periode til projekter inden f.eks. transport, energi og miljø. Samtidig er vi glade for, at de ændringsforslag, næstformand i Budgetkontroludvalget Freddy Blak stillede på vegne af udvalget, nu er bygget ind i forslaget. Det drejer sig bl.a. om opfyldelsen af de fem hovedmålsætninger i 1998-genopbygningsprogrammet:
Gennemførelse af politiske reformer, - Fællesskabsbistand til fremme af reintegration af flygtninge og fordrevne personer, - Integration i arbejdslivet og udvikling af den private sektor, - Genopbygning af uddannelses- og sundhedssystemerne, - Forbedring af infrastrukturerne i hele landet.Hvis vi vil mene noget med de kønne ord om, at Europa aldrig mere skal være delt, må vi også være villige til at bære vores del af byrden. Samtidig må vi også være os bevidste, at denne pakke af lånebevillinger kræver skrappe regler. Ikke på grund af modtageren, men på grund af giveren. Svindlen internt i Kommissionen - bl.a. med nødhjælpsmidler i Bosnien-Hercegovina - er der stadig ingen løsning på. Det er for ringe, og det kræver, at Europa-Parlamentet og Kommissionens eget kontor mod svindel, UCLAF, ikke forhindres i at udføre det arbejde, der er nødvendigt i et demokratisk system.
Betænkning af Gahrton (A4-0245/98)

Bonde og Sandbæk
Det er med stor glæde, vi stemmer for denne betænkning, da der er tale om en forbedring af de nuværende metoder til vurdering af de miljømæssige forhold. Det væsentlige er, at miljøvurderingen kommer ind på et langt tidligere tidspunkt i forløbet og dermed tager hensyn til langt flere faktorer, end tidligere vurderinger har gjort. Derfor kan denne vurdering ud over hensynet til miljøet bl.a. også være ressourcebesparende i økonomisk henseende, det vil sige, at dette forslag sammenkæder både miljømæssige og økonomiske hensyn i bestræbelserne på at opnå en bæredygtig udvikling. For i alle henseender må et godt miljø tilstræbes.

Lindqvist
Kommissionens forslag til direktiv om vurdering af planers og programmers virkning på miljøet er et skridt i den rigtige retning. Det er dog uklart på flere punkter og utilstrækkeligt. Ordførerens forslag dækker disse mangler og kan gøre analyser af miljøkonsekvenser til det altomfattende instrument til belysning af miljøvirkningerne af projekter, som betyder indgreb i naturen. Jeg har derfor ikke stemt for ændringsforslag 20, 36 og 39 om juridiske grunde, undtagelser fra direktivet og tidsfrister.
Betænkning af Koch (A4-0351/98)

Bonde og Sandbæk
Dieter-Lebrecht Koch-betænkningen om harmonisering af eksamenskravene for sikkerhedsrådgivere stemmer vi imod, da det ikke er et område, der bør være et EU-anliggende. Det er efter vores mening de nationale parlamenters opgave at udarbejde eksamenskrav til uddannelser, og udstedelse af eksamensbeviser er ikke et EU-anliggende, men bør stadigvæk varetages af de nationale uddannelsesinstitutioner. Det er ligeledes vores holdning, at på netop sådanne politikområder bør subsidiaritetsprincippet benyttes.

Caudron
Jeg vil først lykønske vores kollega Koch for hans vigtige og seriøse arbejde.
Det drejer sig således om et særligt alvorligt og vigtigt spørgsmål, som vedrører den daglige sikkerhed og millioner af vores medborgeres liv, folk, der er naboer til veje, jernbaner og floder, men også alle andre, når man tænker på, hvor stor skade kemiske, bakteriologiske og nukleare ulykker kan forårsage.
Dette er endnu et bevis på Europas vigtige rolle i forbindelse med disse omfattende sager og på Det Europæiske Parlaments enestående rolle. Det er nødvendigt, at vores medborgere er bedre informeret herom.
Helt konkret anmoder vi om sikkerhedskonsulenter med identiske uddannelser i alle virksomheder.
Jeg går uden forbehold ind for betænkningen. I lige så høj grad som denne harmonisering vil medføre større sikkerhed, vil den betyde en reducering af konkurrenceforvridningen. Hvis vi i samme ånd kan nå frem til en harmonisering af chaufførernes arbejdsbetingelser, vil vi også på dette område nærme os en større sikkerhed og mindre konkurrenceforvridning.
Jeg håber, at den udvikling, der er påbegyndt med betænkningen, må fortsætte.

van Dam
Desværre kan man i flere henseender ikke forestille sig vores samfund uden farlige stoffer. Anvendelsen af disse stoffer gør transport heraf uundgåeligt. I betragtning af de risici, der er knyttet til denne transport, er det nødvendigt, at transporten beskyttes mest muligt. For at opnå dette skal de personer, der erhvervsmæssigt arbejder som rådgivere være i besiddelse af tilstrækkelig viden og kunnen. Eftersom mange transporter er af international karakter, er det vigtigt, at dette emne tages op på EU-plan.
I lyset heraf har jeg støttet Kommissionens forslag og de fleste ændringsforslag om harmonisering af de krav, der stilles i EU til uddannelsen af disse sikkerhedsrådgivere. Med henblik på et konsistent højt sikkerhedsniveau er det nødvendigt, at der stilles høje krav til alle sikkerhedsrådgivere.
Jeg beklager, at man i det endelige forslag går ud fra minimumskrav i stedet for ensartede normer. Herved er der fare for, at lande med strenge eksamenskrav bliver slået ud af markedet. Hvis beviserne er gyldige i hele Fællesskabet, vil man være tilbøjelig til at vælge den nemmeste vej og dermed vælge den letteste eksamen.
På trods af mine tvivl vedrørende eventuelle forskelle i eksaminernes sværhedsgrad mener jeg, at dette forslag er en forbedring i forhold til den eksisterende situation, og derfor har jeg støttet forslaget.

Titley
Som forfatteren af denne betænkning bifalder jeg bredt idéen fra Kommissionen om en harmonisering af eksamenskravene for sikkerhedsrådgivere for transport med jernbane eller ad vej eller indre vandveje af farligt gods.
Jeg vil imidlertid benytte mig af denne anledning til at støtte kommissær Kinnocks initiativ til en mere effektiv anvendelse af vores jernbaner, når blot også de har ordentlige sikkerhedsregler og inspektioner. En måde, hvorpå vi kan gøre vores allerede overfyldte veje sikrere, er ved at tilskynde til, at flere varer bliver sendt så langt af deres rejse som muligt med tog.
Jeg ønsker også, at Kommissionen står fast, når det gælder om at presse på for at få en harmonisering af vejsikkerhedsreglerne til det højest mulige niveau i overensstemmelse med den bedste nationale praksis frem for at gå efter den laveste fællesnævner. En del af dette skridt for at opnå bedre sikkerhed på vejene er at sikre, at vores sikkerhedsinspektører bliver uddannet efter de mest krævende standarder.
Vi bifalder alle mere varehandel mellem vores lande på EU's indre marked. Men et væsentligt komplement til denne rigdomsskabelse er at se til, at profitten ikke lader hånt om folks sikkerhed på vejene. Jeg ønsker Kommissionen held og lykke med dens initiativ til højere standarder for uddannelse og håndhævelse af sikkerhedsregler for varer transporteret på tværs af Europa.
Betænkning af McKenna (A4-0284/98)

Breyer
Hr. formand, ærede kolleger, selvfølgelig støttede vi McKenna-betænkningen. For Europa-Parlamentet har i dag gjort det klart, at der hurtigt skal sættes en stopper for den fremfærd, landbrugets brøndforgiftere lægger for dagen. Beslutningen får EU-Kommissionen til ikke længere at slappe tøjlerne i forbindelse med nitrat. Det er hårrejsende, at man syv år efter nitratdirektivets ikrafttræden stadig ustraffet får lov til at ignorere grænseværdierne i EU. Forbundsrepublikken Tyskland er i fokus her, og vi håber, at den nye tyske regering vil ændre på det.
EU-Kommissionen har undladt at gennemføre handlingsprogrammerne til aflastning af grundvandet. Den har givet efter over for landboforeningerne, der sætter kortsigtede indtægter højere end bevarelsen af en giftfri natur. Nitratkortet anfører EU som et økologisk nødområde. På knap 90 % af EU's udnyttede landbrugsareal overskrider indholdet af nitrat i grundvandet den vejledende værdi. På knap en fjerdedel af arealet ligger indholdet endda tydeligt over grænseværdien. Selv med et kraftigt aftagende intensivt dyreopdræt vil det stadig tage mere end 20 år, før grund- og overfladevandet i EU igen bliver halvvejs sundt. Skylden ligger især hos de medlemslande, der bøjer sig for meget for landbrugslobbyens pres og ikke gennemfører de pågældende bestemmelser i direktivet, men også hos EU-Kommissionen, fordi den lukker øjnene for brøndforgifterne.
EU-Kommissionen skal nu rykke de medlemslande, der ikke overholder bestemmelserne, for en nøje overholdelse af de maksimumsmængder for husdyrgødning, der er angivet i direktivet, og om nødvendigt - og det er meget vigtigt - også stille dem for De Europæiske Fællesskabers Domstol. Desuden må der ikke længere ydes EU-støtte til landbrugere, der ikke overholder nitratbestemmelserne. Det kræves desuden, at der indføres en kvælstofafgift på husdyrgødning og kunstgødning, sådan som det allerede findes i nogle europæiske medlemslande.
Vi skal sørge for, at forsigtighedsprincipperne overholdes. Det skal også handle om at garantere den biologiske mangfoldighed og at beskytte havene og søerne mod at komme ud af den økologiske balance.

Caudron
Det er altid svært at behandle et emne, hvor de nationale følelser ofte går forud for fornuften. Og i det øjeblik man berører landbrugsområdet, går man direkte ind i et minefelt. Derfor vil jeg lykønske Patricia McKenna for kvaliteten af hendes betænkning.
Jeg ønsker imidlertid at komme med nogle overvejelser, der går længere end til landbrugets forurening af vandet. For det første skal man huske på, at den aktuelle vandsituation er resultatet af en politik, der har været ført gennem mange år: en politik, hvis grundlæggende princip var støtte til en intensiv produktion og dermed en overdreven anvendelse af gødning.
Jeg tror oprigtigt, at hvis vi fortsætter den nuværende, lettere skæve retning inden for landbrugspolitikken, vil vi intet ændre ved de økologiske ricisi, der løbes, både med hensyn til miljøet og med hensyn til forbrugeren. Med henblik på at opnå mærkbare resultater må man ændre den fælles landbrugspolitik. Dette er i landbrugets og således i landmændenes interesse.
Den franske regering har med Louis Le Pensec indledt denne ændring. Det er en modig handling, når man kender visse landmænds reaktionsmønster. Imidlertid må det bemærkes, at mange af landmændene tilsyneladende har taget mål af det, der står på spil, velvidende, at det er nødvendigt at udvikle dette område, eftersom forbrugeren i byen måske ikke længere har lyst til at støtte visse former for overforbrug.
Jeg mener således, at det er afgørende, at man inden for rammerne af Agenda 2000 bliver bevidst om det vigtige i at fremme et kvalitetslandbrug, der respekterer miljøet. Men selvom jeg må indrømme, at jeg har visse bekymringer i forbindelse med nogle af de ansvarliges beslutsomhed om at gå i denne retning, der skyldes visse meget aktive lobbyer, tror jeg, at det er kampen værd. Det er i alles interesse.
Kære kolleger, med hensyn til landbruget har der ofte været uoverensstemmelse mellem talerne i Parlamentet og de nationale politiske ansvarlige. Mentaliteten ændrer sig. Det drejer sig om at gribe denne chance og bekræfte vores vilje til at reformere landbrugspolitikken og politikken for landområderne i Unionen, idet vi til stadighed sørger for at forsvare og fremme det europæiske landbrug, men samtidig sikrer forbrugerne den bedste service.

Malone
Kommissionens rapport fremhæver den næsten komplette manglende evne hos alle medlemsstater til at opfylde betingelserne i vanddirektivet fra 1991.
Usædvanligt høje nitratniveauer i drikkevand kan give anledning til en reaktion i blodets evne til at føre ilten rundt i kroppen og kan være kræftfremkaldende. Som følge af den ukontrollerede algevækst kan høje niveauer også i sidste ende »kvæle« økosystemer.
Den irske miljøminister, Noel Dempsey, må overholde bestemmelserne i direktivet og offentliggøre resultaterne af regeringens seneste undersøgelse af nitratniveauerne i det irske drikkevand.
Den irske regering siger, at der blev gennemført et omfattende overvågningsprogram i 1992-93 for at fastslå problemets udstrækning i Irland, og at resultaterne af denne overvågning viste koncentrationer, der lå langt under de tilladte niveauer. Den tilføjer, at der for nærværende er ved at blive gennemført en opfølgningsundersøgelse.
Selvom problemet måske ikke er så alvorligt i Irland som i andre lande, kan vi ikke tillade os at læne os tilbage og lade tingene passe sig selv.
Den irske økonomi er vokset med næsten 50 % siden 1992. Vi ved, at vi har et problem med fosfor, men har vi nu et problem med nitrater? Ministeren bør fuldføre opfølgningsundersøgelsen snarest muligt og lade offentligheden vide, om nitratniveauerne i det irske drikkevand stadig er under de anbefalede niveauer. Hvis dette er tilfældet, bør han implementere 1991-direktivet til fulde.
Der er meget lidt grund til, at den irske regering undertegner europæisk lovgivning, hvis den ikke gør nogen særlige bestræbelser for at leve op til forpligtelserne heri.

Nicholson
Selvom jeg som mange andre medlemmer har mine forbehold med hensyn til den tid, dette Parlament giver til drøftelse af betænkninger, der er blevet til på medlemmernes eget initiativ, så begrunder fru McKennas bekymring over den ringe gennemførelse af nitratdirektivet bestemt anvendelsen af denne procedure.
Jeg har sympati for den sag, som fru McKenna har skitseret. Det skyldes nylige erfaringer af, hvor katastrofal en ringe gennemførelse af grundvandsdirektivet kunne vise sig at være for miljøet i min egen valgkreds. Heldigvis havde en offentlig høring held til at afvende faren, men det var ikke takket være min egen regering. Jeg er glad for, at der nu er blevet indledt overtrædelsesprocedurer.
Fru McKennas betænkning fremhæver vores nationale regeringers undertiden forfærdende rekord, når det gælder om at gennemføre miljøbeskyttelsesforanstaltninger. Jeg er enig i den mening, som kommissær Kinnock har givet udtryk for om, at den nuværende situation er groft utilstrækkelig. Men jeg er ikke enig med ham i, at det er landmændene og kun landmændene, der bør betale. Gennemførelse kræver mere end lovgivningsmæssige foranstaltninger. Det er nemt for Kommissionen at sige, at verden skal være renere, og at landmændene skal betale for det. Medmindre der stilles flere midler til rådighed, vil det udbytte, det er hensigten at nå med nitratdirektivet, ikke nås.

des Places
Skæbnens ironi ville, at på samme tid som Parlamentet diskuterede foranstaltninger til beskyttelse af vandet og navnlig forureningen forårsaget af nitrater fra landbruget, viste fransk fjernsyn en dokumentarudsendelse om forkert brug af proteiner.
Tusindvis af kilometer fra Strasbourg, i Chimbote i Stillehavet, smider fiskemelsfabrikker således millioner af kubikmeter vand, der er forurenet med blod, fedt osv., i havet. Fiskemel, som det europæiske landbrug køber til lave priser for at bevare sine laksefarme, som foder til dens intensive svine-, fjerkræs- og kvægavl, hvorfra man senere i handelen støder på kød til konkurrencedygtige priser af EU-kvalitet, og som endda er kvalitetsmærket. Ud over proteiner importerer Europa genetisk modificeret soja, det såkaldte erstatningsprodukt, i overensstemmelse med WTO-aftalerne til samme anvendelse og formål som fiskemel.
Eftersom der findes mange eksempler, men dog uden at ville bagatalisere de negative effekter, nitrat har, skal man behandle denne sag i sin helhed, og der skal gennemføres fælles præferenceforanstaltninger i alles interesse. Ved at reducere sin import af proteiner kan Europa fremme en vis balance i produktionerne med henblik på en bedre bevarelse af grundvandsspejlet.
Endelig, hr. formand, ønsker jeg at understrege, at jeg på vegne af min gruppe har fremlagt en række ændringsforslag, der præciserer forbindelsen mellem nitratforureningen og avlsmetoderne. Snarere end at udarbejde en intensificeringssats, der er udregnet på grundlag af en sammenhæng mellem dyr og areal, skal man således operere med en samlet analyse. Alt for ofte har visse regioner oplevet en udvikling og specialisering af landbruget, som har medført en alt for stor forøgelse af besætningen, der ud over forurening af vandet med nitrat kan medføre store epidemier. Det seneste eksempel med svinepesten viser os, hvilken risiko en specialisering og alt for stor koncentration af dyr indebærer.
Betænkning af Kirsten Jensen (A4-0281/98)

McKenna
Hr. formand, dette er en yderst vigtig betænkning på grund af dens betydning for sundheden. Jeg er ret så foruroliget over nogle af de ændringsforslag, der er vedtaget her i dag. I ændringsforslag 11 siges det, at der derfor er behov for mere solide videnskabelige data, inden der kan udarbejdes relevant lovgivning vedrørende fastsættelsen af grænseværdier. Det er ret klart, at dette er i fuldstændig modstrid med en forebyggende tilgang, der først og fremmest skal sikre, at der selv uden mere solide videnskabelige data træffes forebyggende foranstaltninger for at sikre, at folks sundhed og miljøet beskyttes. Hvad angår en række andre ændringsforslag, såsom 6 og 8, er det ret klart, hvor de kommer fra, og hvilke hævdvundne interesser der er involveret, nemlig plastikindustrien og hr. Pompidou, der formentlig støtter deres interesser. Det er klart, at disse ændringsforslag svækker betænkningen, fordi industriens forskningsafdelinger skal inddrages i forskningen. Selvom industrien selv har alle muligheder for at ansætte ekspertforskere, når det gælder om at beskytte folks helbred, forlanges det i ændringsforslag 11, at der først skal stilles mere solide videnskabelige beviser til rådighed. Der er en total uforenelighed mellem de to. Det er ret klart, at den forebyggende tilgang er det, der først skal tages skridt til.
Jeg er ret så overrasket over, at vores ændringsforslag 2 ikke blev vedtaget, for det er yderst vigtigt med hensyn til giftige kemiske stoffer, der forbliver og samles i organismer, og som har alvorlige og uoprettelige sundheds- og miljøindvirkninger. Vi bad om at få disse udfaset øjeblikkelig, og vi kan ikke forstå, hvorfor dette ikke er acceptabelt.Vi finder også, at mærkning er et væsentligt krav, som bør indføres med øjeblikkelig virkning. Jeg kan ikke forstå, hvorfor Parlamentet ikke kan acceptere noget sådant. For det første må vi beskytte folks sundhed, og for det andet må vi stille oplysninger til rådighed for offentligheden for at give forbrugerne en mulighed for at beslutte, om de skal købe noget, der kan skade deres helbred. Der er en hel del modstridende elementer her, herunder mellem den forebyggende tilgang og begrebet solidere videnskabelige beviser, der først skal stilles til rådighed. Det er klart, at industrien har tilstrækkeligt med solide videnskabelige beviser til at forsøge at modarbejde miljø- og sundhedsbevægelsernes aktiviteter. Parlamentet har en pligt over for forbrugernes sundhed og miljøet til først og fremmest at beskytte deres interesser.

Blak og Kirsten Jensen
De danske socialdemokrater har stemt imod to ændringsforslag fra De Grønne om omgående udfasning af pvc og tre phatalater. Ikke nødvendigvis fordi De Grønne tager fejl, men fordi initiativbetænkningen allerede indeholder en opfordring til Kommissionen om at komme med oplæg til udfasning af hormonforstyrrende stoffer.

Blokland
I ordførerens betænkning anføres en lang række mulige skadelige virkninger, som kemiske stoffer kan have på de menneskelige hormoner. Med eftertryk siger jeg »mulige« virkninger, fordi det endnu ikke er bevist, om disse virkninger også virkelig forekommer. Endnu er videnskaben ikke kommet så langt, at der kan påvises en direkte sammenhæng mellem disse kemiske stoffer og endokrine forstyrrelser. Ikke desto mindre er jeg glad for interessen for dette emne. Disse stoffers eventuelle virkninger er meget store. Hvis det virkelig forholder sig sådan, at disse kemiske stoffer forårsager bestemte former for kræft, får reproduktionsevnen til at falde eller truer fostret, skal der gøres noget ved dette. Det er værdifuldt at beskytte menneskelivet. Af forsigtighedshensyn er det godt at få klarhed om disse stoffer.
Jeg ønsker ordføreren tillykke med, at hun ved udarbejdelsen af betænkningen ikke har ladet sig lede af alle mulige følelsesmæssige argumenter. I sin betænkning understreger hun betydningen af forskning. I mange af Den Europæiske Unions medlemsstater foregår der intensiv forskning i forskellige kemiske stoffers virkning. Vi skal tilslutte os denne forskning. Inden vi har klarhed over disse stoffers nøjagtige virkning, er det vanskeligt at træffe vidtgående beslutninger om at forbyde bestemte produkter. Derfor har jeg ikke støttet V-gruppens ændringsforslag om phatalater. Vedrørende hr. Pompidous ændringsforslag mener jeg, at disse emner fremhæves tilstrækkeligt i beslutningen. For at undgå dobbelte og umulige formuleringer har jeg stemt imod hans forslag. De andre ændringsforslag har jeg støttet.
Endnu en gang, den vigtigste grund til at stemme for denne betænkning og beslutning er den alvorlige karakter af de forandringer, som de kemiske stoffer muligvis kan forårsage.

Bonde og Sandbæk
Der sker forandringer i miljø og reproduktionsevnen. Derfor er der en tiltagende uro over den virkning, som kemiske stoffer med hormonlignende effekter har. Befolkningen er bekymret. Det skaber forsidehistorier i pressen. Kommissionen derimod tøver, og lovgivningen halter. En lovgivning, der ellers er et indlysende behov for. Den burde nemlig følge forbrugernes ønsker, som er, at forsigtighedsprincippet gøres gældende, og at der sigtes mod en udfasning af stofferne, eller at man i det mindste sikrer en passende mærkning med en inddeling i risikokategorier, hvis der er foretaget en risikovurdering. Hvis stofferne ikke er risikovurderet, må dette markeres. Vi forbrugere har nemlig ret til et liv uden gift!
Jeg vil gerne lykønske Kirsten Jensen med hendes initiativbetænkning, der fremhæver forsigtighedsprincippet og indeholder en række praktiske anbefalinger, der kunne være et godt, men også nødvendigt springbræt til at komme videre. Særligt vil jeg fremhæve idéerne til mærkningsregler, uafhængige videnskabelige undersøgelser, der ikke er i lommen på industriinteresser, udfasning af kemikalier og bedre og nye testningsprocedurer. Men også kravet i punkt 19 om åbenhed og gennemsigtighed i forbindelse med lovgivningen på miljøområdet kan jeg stærkt anbefale. Dette punkt understreger en for nylig vedtaget konvention om offentlighedens adgang til miljøoplysninger i forbindelse med miljølovgivningen.
Jeg håber, at debatten i dag og EU-Parlamentets holdning må sende et klart signal til Kommissionen om udfasning og ændret lovgivning - det skylder vi de europæiske forbrugere! Man kan altid bede om bedre videnskabelige beviser. Dette løser imidlertid ikke problemerne, men medfører kun en forsinkelse og gavner ikke lovgivningen eller det overordnede mål. Det er ikke længere et spørgsmål om mere eller mindre sikre eller usikre data, men et spørgsmål om forsigtighed i lovgivningen, der ikke engang behøver at være fordyrende for industrien.
I Danmark kender vi kun alt for godt denne debat, specielt når det drejer sig om phatalater i legetøj. Danmark ønsker nemlig at forbyde anvendelsen af phatalater fra november i år, men står måske over for et sagsanlæg, hvis forbuddet gennemføres. Ritt Bjerregaard og Emma Bonino forlangte ellers tidligere på året et hasteindgreb for at forbyde de phatalater, der benyttes til at gøre plasticprodukter mere fleksible. Men Bangemann og måske en række industriinteresser kaldte det en overreaktion og ville have yderligere videnskabeligt belæg. Kommissionen ventede på en hollandsk rapport. Den kom og frifandt phatalaterne. Problemet er blot, at videnskabelige undersøgelser, især dem, der ikke er uafhængige, kan vise nøjagtig det, man ønsker. Resultatet afhænger af de forudsætninger, man bygger undersøgelsen på. En lignende rapport fra Østrig fraråder brugen af phatalater. Hvorfor er det ikke denne rapport, Kommissionen lytter til?
Vi har ikke brug for flere forsinkelser, men brug for lovgivning, der tager hensyn til forbrugerne og forsigtighedsprincippet.

Schleicher
Hvis der heller ikke stemmes om begrundelsen for en betænkning, ligger fru Jensens begrundelse i dén grad langt fra videnskabelige belæg og giver indtryk af, at begrundelsen for denne betænkning er det grundlag, vi stemmer på i Parlamentet. Derfor stemmer jeg imod denne betænkning.

Wibe
Folkesundhed er et vigtigt emne, og det er nu også indskrevet i Amsterdam-traktaten, at EU skal arbejde med disse spørgsmål. Vi skal imidlertid have afklaret fordelingen af opgaver mellem Verdenssundhedsorganisationen, EU og medlemsstaterne. Denne betænkning drejer sig om meget komplicerede spørgsmål, men den ligger uden for lovgivningsprocedurer og er bare et beslutningsforslag, der ikke giver Europa-Parlamentet nogen formel mulighed for at påvirke beslutningerne. Betænkningen er meget god og yderst detaljeret, men det, det egentlig drejer sig om, er, hvorvidt vi skal lægge så meget arbejde i sager, som kan varetages langt bedre i et samarbejde mellem medlemsstaterne og Verdenssundhedsorganisationen. I punkt 29 i beslutningsforslaget kræves det, at EU skal sørge for international sædtælling og indsamling af oplysninger om sædkvalitet m.m.
Det er uden tvivl et meget vigtigt spørgsmål, men det arbejder man allerede med i mange af Verdenssundhedsorganisationens medlemsstater. Det er næppe nødvendigt, at EU blander sig i den sag. Der er helt sikkert mange problemer og mangler med hensyn til folkesundheden, men EU er ikke det bedste organ til at løse disse problemer.
Betænkning af Sjöstedt (A4-0347/98)

Hyland
Jeg er mange gange tidligere registreret her i Parlamentet for at have taget ordet om spørgsmål om biodiversitet og bioteknologiske emner. Bioteknologi er en ny form for innovation, der generelt bør hilses velkommen, men samtidig må der etableres kontrolmekanismer for at sikre offentlighedens interesse og den offentlige politik. Enhver debat, der finder sted på EU-niveau for så vidt angår forståelsen af, hvilken lovgivning der bør gennemføres om dette emne, må finde sted i et miljø, der er upartisk og afbalanceret.
Det problem, jeg finder i forbindelse med den debat, der finder sted om bioteknologi, er, at de to sider - dem, der er for eller imod bioteknologiske opfindelser - indlader sig på et sensationsjageri om fortrin og mangler i forbindelse med den bioteknologiske udvikling.
For landmændene, der er vores landressources vogtere og ansvarlige over for samfundet, når det gælder om at garantere levnedsmiddelsikkerhed og -kvalitet, er det af yderste vigtighed, at udbyttet af videnskaben og forskningen gøres tilgængeligt for og bringes til anvendelse til fordel for sektoren. Det bør krediteres dem, der forvalter vores landressource, at de har været på forkant, når det gælder anvendelsen af moderne teknologi, som har hjulpet med til at fremme levnedsmidlernes kvalitet og sikkerhed.
Det må erindres, at verdens produktive landressource forbliver konstant, og en stor del af den vil ikke følge etableret landbrugspraksis. Det er kun gennem løbende forskning og anvendelse af nye videnskabelige resultater, herunder sikker og afprøvet bioteknologi, at ressourcens fulde potentiale kan udnyttes.
Bioteknologi er ikke nogen ny opfindelse. Den er blevet anvendt i forskellig grad siden 70'erne. Der er nu en større forståelse for dens potentiale og nyttevirkning for menneskeheden. Den er en af det 21. århundredes nøgleteknologier, og der hviler en forpligtelse på os til at anvende den på en forsigtig og organiseret måde.
Som det burde være tilfældet med anvendelsen af al ny forskning, er det vigtigt med åbenhed og ordentlig orientering af forbrugerne. Jeg støtter fuldt ud, at det er nødvendigt med mærkning af alle genetisk modificerede fødevarer, således at forbrugerne i sidste ende kan beslutte, om de vil købe disse genetisk modificerede organismer eller ej.
Vores landbrugsordningers fremtid og landbrugserhvervet selv, sundheden for vores borgere og dem, der er ansat i fødevaresektoren, afhænger af, at vores landbrugsstrukturer moderniseres og udvikles på en afbalanceret og upartisk måde.
I denne betænkning peges der på, at der er behov for at tage højde for spørgsmålet om biodiversitet i den reform af den fælles landbrugspolitik, der bebudes i Agenda 2000-programmet. Strategien peger ligeledes på landdistrikternes økologiske rolle og hengivenhed over for landbrugsmetoder, der begunstiger biodiversitet. Jeg støtter i princippet disse henstillinger.
Hvad angår genetisk modificerede organismer og deres frigivelses mulige indvirkning på biodiversiteten, foreslås det, at spørgsmålet bliver varetaget ved hjælp af national lovgivning, i henhold til hvilken medlemsstaterne får udtrykkelig tilladelse til at vedtage strengere foranstaltninger end dem, der er fastsat på EU-plan. Jeg er ikke særlig enig i denne fremgangsmåde, for jeg mener, at Den Europæiske Union - via Kommissionen og Europa-Parlamentet - burde have det nødvendige fremsyn til at lovgive på en streng og velgennemtænkt måde.
Jeg mener, at denne sag bør behandles på EU-plan for at sikre, at de regler, der gælder inden for alle medlemsstater og territorier af EU selv, er ensartede.

Titley
Jeg er glad for at give min støtte til denne betænkning, der tilskynder os til at være mere fokuserede på at bevare biodiversiteten i vores naturlige miljø.
Biodiversitet er naturligvis en videnskabelig term - for mig betyder det den rene og skære mangfoldighed af dyr, fugle og planter, vi finder, eller undertiden plejede at finde, ude på landet. I mit land anerkendes den aktive tilskyndelse til intensivt stordriftslandbrug nu i stadig højere grad som en af de fejltagelser, der blev gjort i forbindelse med tidligere EU-politikker på landbrugsområdet.
Det mest synlige tegn på dette i Storbritannien har været ødelæggelsen af mil efter mil af gamle levende hegn, som i gamle dage fungerede som hjem og korridorer for utallige dyre- og plantearter.
Jeg regner med, at de reformer, som vi skal nå til enighed om, vil få den fremtidige fælles landbrugspolitik til at bevæge sig fra intensivt landbrug til mere miljøvenlige metoder for landbrug og udvikling af landdistrikter. Hvad med at flytte noget af landbrugsstøtten fra dyrkningen af afgrøder til overskudslagre til nyplantning af britiske levende hegn?
Mens jeg følger udvidelsen af EU med Central- og Østeuropa, vil jeg bakke op om betænkningens idé om, at ansøgerlandene bør gøre biodiversitetsbeskyttelse til en væsentlig del af deres medlemskabsbud. Østeuropa bør ikke tilskyndes til at gentage Vesteuropas fejltagelser i vores fælles landbrugspolitik, der var udtænkt for 50'erne, hvor miljøvenligt landbrug næppe var højeste mode.
(Mødet udsat kl. 13.15 og genoptaget kl. 15.00)

Budget 1999 - EKSF-traktatens udløb - EKSF's budget 1999 (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsat behandling af EKSF's budget 1999.

Fabra Vallés
Jeg vil gerne fortsætte, hvor den forrige taler, socialdemokraten og formanden for Budgetudvalget, hr. Samland, slap. Hr. Samland har tilstrækkelig klart argumenteret for en opførsel i reserven af den humanitære bistand på grund af Kommissionens afslag på at give Parlamentet informationen fra Afdelingen for Samordning af Foranstaltningerne til Bekæmpelse af Svig og fra Finanskontrollen om de såkaldte »alvorlige uregelmæssigheder« i ECHO, De Europæiske Fællesskabers Kontor for Humanitær Bistand. Og takket være det pres, som denne betænkning har betydet, og formanden for Parlamentet, hr. Gil-Robles' gode indsats, har vi fået fravristet en aftale fra hr. Santer, hvor han i et brev forpligter sig til at sørge for, at Traktatens artikel 206.2 bliver behørigt overholdt og fortolket bredt. Og dette er baggrunden for, at fællesnævneren for indlæggene fra alle medlemmerne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe i går aftes i Budgetudvalget var en forøgelse af reserven.
Hvad angår brevet fra hr. Santer, vil jeg gerne tydeliggøre for Dem, at når han siger, at ordføreren for ECHO-betænkningen stadigvæk ikke er kommet hen for at se dossier'et , så er det fordi, Kommissionens Generalsekretariat ikke har tilladt mig at undersøge det sammen med en oversætter og en medarbejder fra Budgetkontroludvalget. Sig til hr. Santer, at når han siger »udelade de navne, der er anført i dossier'et om ECHO af hensyn til fortroligheden«, så siger han det samtidig med, at han ser til den anden side, eftersom alle navnene er sivet til den europæiske presse, før nogen i Parlamentet havde set et eneste stykke papir. Og jeg beder Dem, husk at minde hr. Santer om, at der ikke findes nogen større løgn end en halv sandhed, hvorfor disse dossier'er fra Afdelingen for Samordning af Foranstaltningerne til Bekæmpelse af Svig og Finanskontrollen bør overdrages i deres fulde form, det vil sige det hele, såvel til Parlamentet som til retsvæsenet.
Hvordan skal man forklare, at Afdelingen for Samordning af Foranstaltningerne til Bekæmpelse af Svig har anbefalet, at en medarbejder skulle fjernes fra sit job øjeblikkeligt, og at ordren herom først kom otte måneder senere?
Hr. formand, jeg kan ikke slutte uden at sige, at dette er en alvorlig sag, hvilket er blevet fastslået af Revisionsretten, Afdelingen for Samordning af Foranstaltningerne til Bekæmpelse af Svig og af Finanskontrollen. Det er en yderligere grund til at beklage den demagogi, der er blevet brugt, når man har sagt, at vi i Den Liberale Gruppe og De Grønne har taget de sultende børn i staterne omkring de store søer, kvinderne i Sudan eller enkerne i Bosnien som gidsler. Ja, ja, det er blevet sagt, at vi har taget dem som gidsler i vores egen krig mod Kommissionen. Men det er demagogi, for det eneste, vi ønsker, er at bortføre svindelen og korruptionen og få dem til at forsvinde. For hvis vi ikke får svindelen og korruption til at forsvinde, så vil ECHO og Med og Phare og Tacis og mange andre forsvinde, og vi skal ikke tage fejl, for vi leder ikke efter svindel på bistandens bestemmelsessteder, vi leder efter svindelen, dér hvor programmerne har deres oprindelse, eftersom der hverken er luksushoteller i staterne omkring de store søer eller nye, store bilmodeller med bosnisk nummerplade. Og hvis nogen ønsker at slappe af i en weekend, så tager han til Haiti, ikke til Sudan.
Hr. formand, hvem har taget gidsler, ham, der ønsker at få bugt med korruptionen, eller ham, der forsøger at skjule sit ansvar bag de dårligst stilledes elendighed? Vi gør Unionens fremtid en bjørnetjeneste, hvis vi tror, at vi står over for truslen fra de gennemskuelighedshungrende nordboer mod de korrupte sydboere. Det er netop os fra syden, som er nødt til at få bugt med svindelen og korruptionen, for når selv den sidste euro når frem til sit bestemmelsessted, vil vi ikke, når vi skal tale om de nye finansielle overslag, være nødt til at tale om nedskæringer af strukturfondene og samhørighedsfondene, for hvis nettobidragsyderne ønsker at betale mindre, så har de her saks og pincet til at skære og fjerne svindelen og korruptionen, eftersom det ikke er nødvendigt at beskære programmer og politikker, der har et retsgrundlag. De 1, 27 % af BNP er mere end nok.

Virrankoski
Hr. formand, det budget, som er til behandling, følger en meget ansvarsfuld og disciplineret linje, hvor der er hensat tilstrækkelige bevillinger til de væsentligste ting. Jeg vil allerede i denne forbindelse takke fru Dührkop Dührkop, hr. Viola og hr. Giansily for et veludført arbejde.
Med hensyn til Parlamentet mener jeg stadig, at man skal styrke justitsombudsmændenes myndighed, og således skabe mulighed for at denne nye og betydningsfulde institution kan udvikle sig. For det andet indeholder budgettet også en reformering af medlemmernes rejsegodtgørelse. Man vil kun betale godtgørelse for reelle omkostninger. Jeg synes, det er den rigtige løsning. Spørgsmålet om medlemmernes stilling og ligestilling overgår nu til at skulle løses af Rådet. I denne forbindelse dukker også spørgsmålet om det såkaldte dobbeltmandat op. Kan det samme menneske være fuldtidsmedlem to steder i Parlamentet på samme tid?
Kommissionens budget indeholder nu undtagelsesvis mange bevillinger, som er hensat som reserver. Denne praksis synes at vokse år for år. Den største er den 1.500 millioners reserve, som er skabt af strukturfonden. Problemet er strukturfondens manglende anvendelse af midlerne og akkumulationen af midler sidst på programperioden. Det handler ikke om, at der ikke er brug for dem, hvilket den overvældende arbejdsløshed og de territorielle forskelle i Europa vidner om. Det handler om den bureaukratiske, tunge og komplicerede administration af bevillingerne. Kommissionen og medlemslandene bruger et bureaukrati til forvaltning af strukturfonden, som slet ikke står mål med de midler, der uddeles.
Den væsentligste politiske reserve er den humanitære hjælp, hvor hele EUR 330 millioner er holdt i reserve til Kommissionens yderligere udredninger og videre foranstaltninger. Hvis der var tale om en anden bevilling end den humanitære hjælp, ville reserven være forståelig. Men det, at Parlamentet forsøger at lægge pres på Kommissionen ved hjælp af mennesker, som lider nød, det er betænkeligt. Forhåbentlig løser Santers brev og Kommisionens foranstaltninger hurtigt situationen.
En anden væsentlig reserve berører Tacis-programmet. Vilkåret for udløsning af reserven er, at Kommissionen fremlægger en helhedsstrategi til løsning af Ruslands økonomiske og regeringsmæssige krise for Parlamentet. Efter min mening er dette krav urimeligt.
Franskmanden Montesquieu fremsatte for trehundrede år siden sin lære om tredelingen af magten, som stadigvæk danner grundlag for de vestlige landes retsstater. Ifølge denne lære skal den lovgivende, den udøvende og den dømmende magt holdes adskilt fra hinanden, ellers udsættes borgerne for magtens forgodtbefindende. Måske skulle vi videre diskutere magtens tredeling, med andre ord, i hvor høj grad Europa-Parlamentet er et lovgivende og overvågende organ, og i hvor høj grad det skal blande sig i den operative udførelse.

Gallagher
Hr. formand, jeg vil indlede med at lykønske alle dem, der har udarbejdet de forskellige betænkninger. Når man ser på sidste års budget, ser man, at ECU 40 milliarder ud af omkring ECU 83, 5 milliarder gik til den fælles landbrugspolitik, der er et af kerneelementerne i det årlige budget.
Den fælles landbrugspolitik er en integreret del af Den Europæiske Union, og den er bestemt til at bevare landmændene på deres bedrifter, beskytte Den Europæiske Unions fødevareforsyning og fremme udviklingen af landdistrikter. Den fælles landbrugspolitik har eksisteret siden 1962 og er til alle tider blevet administreret centralt af Kommissionen. Og sådan bør det blive ved med at være.
Jeg nævner dette på grund af en nylig publikation udgivet af Kommissionen om eventuelle andre muligheder for den fremtidige anvendelse af EU-midlerne. En af de muligheder, der er under overvejelse, og som bekymrer mig noget, er, at 25 % af den direkte indtægtsstøtte til EU-landmændene skal udbetales direkte af finansministerierne i Unionens medlemsstater. Det er af forskellige grunde et farligt forslag. For det første vil det kun passe de medlemsstater, der ikke er afhængige af landbrugssektoren, medens det vil have meget ødelæggende virkninger for lande, der har en stærk landbrugssektor. Landbruget er en sektor, der er tre gange vigtigere for Irlands økonomi, end den er for mange andre europæiske stater. Sidste år modtog Irland IEP 1.500 millioner under den fælles landbrugspolitik. Hvis dette forslag bliver gennemført, vil det føre til en fornyet nationalisering af den fælles landbrugspolitik. Det vil få skrækkelige virkninger, hvor de forskellige EU-regeringer vil kaste sig ud i en proces med at overbyde hinanden med hensyn til de støttebeløb, de tildeler de nationale landmænd.
Lad os være rigtig klare omkring en ting: en renationalisering af den fælles landbrugspolitik vil føre til en opsplitning af denne, der åbenlyst vil tilsidesætte Unionens sociale og økonomiske mål.
Noget andet er, at Den Europæiske Union til trods for dens økonomiske succes aldrig vil kunne opnå fremgang, hvis den fremmedgør de dårligere stillede og marginaliserede i et samfund, hvoraf mange i mit land er landmænd.
Der bør gøres en større indsats omkring det dobbelte onde, der hedder langtidsledighed og sociale afsavn. Beslutningen om at nedsætte tildelingen for strukturfondsprogrammerne i 1999 bør bestemt ikke bifaldes. Navnlig vil jeg bifalde forslaget om at tildele yderligere ECU 100 millioner til programmet for fred og forsoning, som er blevet nævnt så mange gange i dag af vores nobelpristager, John Hume. Jeg er meget glad for dette, men vi må skue ud mod fremtiden - der er ingen hensættelser til fremtiden. Nu, hvor grundlaget er lagt, påhviler det os alle at finde yderligere midler til fremtiden for at kunne fortsætte fredsbestræbelserne i Nordirland i programmet for fred og forsoning, som har været en så stor succes.

Seppänen
Hr. formand, det politiske løsen i dagens euroøkonomi er disciplin. Den nyliberalistiske disciplin, som er en del af en entydig politik, berører imidlertid kun mennesker, men ikke kapital eller markeder. På de hellige markeder er disciplin synonym med deflation, og intet andet. I den globale og glødende kapitalisme står markederne udenfor politikkens, eller således disciplinens rækkevidde. Med politik regerer man kun over mennesker, ikke markeder eller kapital. Som følge deraf kan mennesket ikke have tillid til en politik, som ikke giver alternativer. Samtidig med at man får rekordindtægter i børslotteriet, betaler man prisen i form af massearbejdsløshed. Den Europæiske Centralbank har monopol på pengepolitikken. Vi må have et demokratisk organ, et finanspolitisk beskæftigelses- og socialråd til at kontrollere den. Følgerne af dollarens devaluering er ikke kun af finanspolitisk art.
Jeg vil rette opmærksomheden mod et enkelt punkt i budgettet. Dette gør jeg ikke på grund af punktet i sig selv, men på grund af den tanke, der ligger bag det. Europa-Parlamentet stiller i budgettet betingelser for Tacis-programmets hjælpeaktioner i Rusland. For at EU vil fortsætte sin bistand, som har haft større betydning for de vestlige konsulenter end for Rusland, kræver man, at Rusland skal fortsætte sin såkaldte reformpolitik. I Rusland hører reform og fattigdom sammen. Reform og fattigdom er synonymer. På samme måde er reform synonym med spekulation og med korruption. Europa-Parlamentet udtrykker således i sin resolution ønsket om, at fattigdommen, spekulationen og korruptionen skal fortsætte i Rusland, inden vi giver ny teknisk Tacis-assistance. I praksis kan dette betyde, at vores hjælp til Rusland vil ophøre. Dette kan være positivt, hvis alternativet er en fortsættelse af de reformer, vi kræver, og af vores politiske støtte til en syg Jeltsin og en korrumperet administration. Den bedste menneskeretspolitik i Rusland ville være, at EU holdt op med at støtte Jeltsin. Jeltsin har mange flere ofre i Rusland og i Tjetjenien, end Pinochet har i Chile.
Når vi stiller krav til andre om, hvordan de skal opføre sig, ville det være godt at kigge engang i spejlet og begynde med en reformering af os selv. Jeg mener Europa-Parlamentsmedlemmernes lønninger og rejsegodtgørelser, som man straks bør reformere reglerne for. Hos os i Norden må en politiker i et offentligt hverv ikke have over ECU 10.000 i hånden om måneden, efter at have betalt alle udgifter, sådan som f.eks. jeg har her i Parlamentet i dag. Vi må have skabt et nyt godtgørelsessystem. Det bør skabes i denne uge her i Strasbourg. I denne sag har vi brug for en entydig politik. Rejseudgifter godtgøres efter de faktiske omkostninger. Det er budgetudvalgets opgave at vise vej. De delegeredes reglement er væsentligt, men det kan vi ikke vente på.

Wolf
Hr. formand, en bemærkning til det, hr. Seppänen netop sagde. Naturligvis kan man grundlæggende ikke acceptere, at rejseudgifterne bliver organiseret som en bestanddel, og det bør vi også overvinde i løbet af denne uge. Jeg vil dog gerne sige et par ord vedrørende den almindelige debat: Vi er ikke længere i en situation, hvor man ganske enkelt kan sige, at hvis man sparer, er det godt, og hvis man regulerer, er det rigtig godt, vi er derimod i en situation, hvor - og det er egentlig mit anliggende - EKSF-traktatens udløb demonstrerer, at de sidste 15 års markedsradikalisme har krævet unødvendige ofre. I stedet for at videreudvikle Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab til et industripolitisk agentur, der virkelig kunne tage fat i energi-og råstofsektorens problem på en konstruktiv måde, har man ganske enkelt opløst fællesskabet og sagt: Resten tager markedet tager sig af. Nu står man over for det problem at afgøre, hvad man skal gøre med de enorme reserver, der er blevet samlet dér. Egentlig burde man lade dem komme sektoren til gode, og her må man også begynde at overveje, hvilken politik man kan føre for at hjælpe denne sektor industripolitisk målrettet og holde den i live.

Bonde
Hr. formand, til næste år kan der anvendes næsten ECU 100 milliarder eller DKK 750 milliarder i EU. Det danske kontingent vil runde DKK 15 milliarder ved årtusindskiftet. Danskerne kommer nu til at betale mere i kontingent til EU end det, landbruget og andre i Danmark modtager fra EU. En typisk familie med far, mor og to børn skal betale DKK 11.000 i årskontingent. Problemet er ikke kun, at det er en dyr forsikring. Problemet er, at mange EU-midler ikke forebygger, men forvolder skader. Forbrugere og skatteydere betaler høje priser for produkter, som fremmer anvendelsen af pesticider og vækstfremmere, som fører til nye udgifter til oplagring og destruktion, uden at landmændene får en ordentlig indkomst for deres daglige slid. Nettoeffekten er formentlig, at vi direkte betaler for at ødelægge vores vand. Tænk, hvis man stoppede al støtte til destruktion og lod vores EU-kontingent hjælpe med til at omlægge til økologisk drift og skabe bæredygtig udvikling i fattige lande og regioner, eller tænk, hvis budget og regnskab blev gjort så gennemskueligt, at folkevalgte kunne kontrollere hvert bilag, og borgerne kunne se, hvad der er bevilget til hvem. Hvorfor ikke lægge hele EU-regnskabet ud på Internet, hr. Liikanen, så det blev sværere for svindlerne at leve af EU-tilskud? Og her i Parlamentet kan vi på torsdag give et godt eksempel ved at rydde op i vores egen rejsesvinesti og endelig gå over til kun at refundere afholdte udgifter. Jeg anbefaler alle at stemme på vores ændringsforslag til Viola-betænkningen. Det er 38. gang, vi fremsætter det, så jeg håber, at det også bliver sidste gang.

Amadeo
Hr. formand, behandlingen af dette budget, der overholder de stringenskriterier, som de aktuelle forhold kræver, får os spontant til at stille et spørgsmål: Vil de europæiske borgere endnu en gang komme til betale omkostningerne ved Unionen? Efter topmødet i Edinburgh, hvor man besluttede at fastsætte EU's budget for økonomisk og social samhørighed til 0, 46 % af bruttonationalproduktet, oplever vi i dag, at man fremlægger et stramt budget, der retfærdiggøres af kravet om at bidrage til den indsats, som medlemsstaterne skal gøre med hensyn til euroen, og ikke mindst om at yde strukturstøtte til udvidelsen. Vi spørger os selv, hvordan man kan løse de vanskeligheder, som de forskellige medlemsstater støder på med hensyn til samfinansieringen af projekterne i denne periode med stringens, hvor man planlægger en nedskæring til næste år på ECU 500 millioner alene i betalingsbevillinger. Og vi spørger ikke mindst os selv, hvordan man vil kunne overbevise Fællesskabets borgere om at retfærdiggøre Fællesskabets solidaritet over for de nye demokratier i østlandene, som har nogle meget store behov med hensyn til udviklingen af infrastruktur, miljøet, produktionssektoren og de menneskelige ressourcer. Den udøvende magt har valgt en radikal løsning, hvor alle strukturfondenes og samhørighedsfondens midler går til behovene i forbindelse med udvidelsen, der for os i Den Nationale Alliance uden tvivl er nødvendig og korrekt, navnlig hvis vi tænker på, at det ikke er ret længe siden, de øst- og centraleuropæiske lande frigjorde sig fra kommunismens åg. Udvidelsen har dog i lige så høj grad behov for at blive understøttet af en politisk union, som til stadighed og på forkastelig vis er forsinket, og som i det mindste kunne skabe orden inden for de politikker og krav, der ofte afviger fra hinanden. Den har ligeledes behov for at blive understøttet af en institutionsreform, der omsider kan give borgerne mulighed for at blive hørt ved at lade Europa-Parlamentet stå øverst i lovgivnings- og beslutningsprocessen.
De europæiske borgere har brug for nogle kraftige signaler og for at vide, at de bliver støttet af repræsentanter, som er opmærksomme på deres interesser og krav. Den nuværende situation viser os desværre nogle tilfælde med dårlig administration af bevillingerne i forbindelse med Phare- og Tacis-programmerne, og sågar nogle tilfælde med svindel og uregelmæssigheder, sådan som det skete med ECHO.
Endelig vil jeg gerne gå i brechen for det europæiske tjenestemandssystem, som i dag står over for en tvungen personalereduktion, en fastfrysning af antallet af ansatte og en omlægning af de sociale sikringsordninger og pensionsordninger. Vi skal passe på, for et umotiveret og hæmmet tjenestemandssystem er farligt for institutionernes effektivitet og uafhængighed!

Colom i Naval
Hr. formand, tillad mig, at jeg ud over den almindelige formelle, parlamentariske høflighed ønsker ordføreren meget inderligt tillykke. Jeg har efterhånden været med til en del budgetprocedurer, og jeg kan sige, at denne uden tvivl er en af de fredeligste, hvad angår konflikter og frustrationer mellem udvalg og grupper, i det mindste inden for ordførerens ansvarsområde.
Jeg vil også gerne erindre om og understrege, at det drejer sig om Den Socialdemokratiske Gruppes første hovedordfører. Og den første kvindelige ordfører. Og ligeledes det første medlem fra den iberiske halvø, som har denne funktion.
Når jeg nu kommer til sagen, vil jeg opfylde et dobbelt formål: På den ene side som ordfører for den interinstitutionelle aftale og de finansielle overslag, og på den anden side som repræsentant for Den Socialdemokratiske Gruppe.
Min gruppe har bedt mig om, at jeg koncentrerer mig om forbindelsen mellem den interinstitutionelle aftale, de finansielle overslag og det nuværende budget, det vi drøfter - det er en af de grundlæggende idéer hos ordføreren og vores Socialdemokratiske Gruppe. Selvom Statssekretariatet ikke er til stede, er jeg overbevist om, at repræsentanterne for Rådet vil lade det gå videre. Jeg har desuden set, at der i den officielle loge er tilstrækkelig mange medlemmer og medarbejdere fra Budgetudvalget til, at jeg kan være sikker på, at det, som jeg vil sige til Dem, når frem til Rådet.
Hr. formand, ingen er mere overbevist end jeg om den generiske nytte af en budgetmæssig interinstitutionel aftale og af nogle overslag på mellemlangt sigt. Der er nogle, der længes efter de evindelige konflikter i forbindelse med budgetterne før 1988. Jeg vil ikke sige det med, at Herren fri os for at leve i en spændende tid, men jeg foretrækker at gemme min spænding til andre lejligheder og anledninger og så vidt muligt bevare budgetfreden.
Efter min mening var aftalerne fra 1988 og 1993 et fremskridt. Det var aftaler om store valg, som muliggjorde en harmonisk udvikling af Den Europæiske Unions vigtigste politikker i fred og ro på et tidspunkt med betydningsfulde forandringer, f.eks. målsætningen om det indre marked, den fælles mønt osv. En fred og ro, som også er nødvendig for at klare udfordringerne i de første år af det 21. århundrede, inklusive førtiltrædelsen og måske endog tiltrædelsen.
I sin tid kritiserede jeg - og jeg trækker ikke et eneste ord tilbage fra dengang - manglerne ved Kommissionens forslag, og påviste, hvor skrøbelige nogle af de hypoteser, det baserer sig på, var. Jeg vil ikke insistere. Men jeg vil gerne påpege, at de finansielle overslag, som Kommissionen foreslår, er præget af to negative aspekter, som er relevante i dag: Hvis man anvendte Traktatens artikel 203 strikt, og stigningen i bruttonationalproduktet var på 2, 5 % om året, som Kommissionen formoder, så burde medlemsstaternes budgetter falde med 1, 1 % om året for at udligne det forslag til tal, De kommer med. En højere procentsats - f.eks. at faldet kun var på 0, 5 % - eller endog en hvilken som helst anden positiv procentsats ville betyde, at valget af artikel 203 blev mere fordelagtigt end Kommissionens finansielle overslag.
På den anden side betyder forslagene, at Europa-Parlamentet i løbet af denne periode - 2000-2006 - vil komme til at bestemme over ca. EUR 20 milliarder mindre i ikke-obligatoriske udgifter, end det der ville være muligt i henhold til artikel 203, og det kunne ydermere komme med - og det ville komme med - en ny hypotese uden restriktioner ud fra artikel 203.
Hvad skal man forvente til gengæld for denne ofring af Parlamentets kompetencer? Svaret er elementært, og vi har allerede sagt det flere gange: Til gengæld for politisk magt. Der er to områder, hvor der sker fremskridt: På den ene side løsningen af de gamle stridigheder, f.eks. klassificeringen, som går tilbage til 1982, men især fleksibiliteten. Jeg vil endda sige, at fleksibilitet er et nøgleord, som omfatter revisionsklausuler og nogle muligheder til overførsler mellem kategorier eller for fremførsler. Vi skal definere, og vi er åbne over for enhver formulering. Men De skal vide, de herrer Rådsmedlemmer, at uden fleksibilitet vil der ikke blive nogen aftale.
Rådet synes ikke at forstå, at der skal mindst to parter, normalt tre, men mindst to, til at underskrive en interinstitutionel aftale, og en af disse er os, Parlamentet.
Der skete det samme sidste gang. Vi var halvandet år om at udarbejde aftalen. Efter Edinburgh troede det britiske formandskab, at det havde afsluttet forhandlingen, men aftalen blev underskrevet af det belgiske formandskab et år efter. Det næste belgiske formandskab er i år 2001. Jeg håber, at vi har underskrevet inden da, men, hvis der ikke er fleksibilitet, så advarer jeg Dem om, at vi måske når frem til år 2001.
På grund af Rådets manglende dialog, og fordi jeg betvivler dets reaktionsevne, har vi set os nødsaget til med hovedordføreren at komme med nogle ændringsforslag - dem vi kalder strategiske - som bruger helt op til loftet af de forskellige udgiftsområder. Deres målsætning - deres virkelige kald - det ved vi godt, det har vi altid gjort klart og tydeligt - er helt sikkert ikke at blive brugt, men simpelthen af fremkalde besvimelsesanfald hos de hovedansvarlige for medlemsstaternes budgetter. Eller sagt på en anden måde, i fuld alvor, deres målsætning er, at Parlamentet lever reelt op til dets forpligtelse til at overlade såvel en tilstrækkelig og fleksibel aftale som en passende basis af ikke-obligatoriske udgifter til det nye Europa-Parlament, som vil blive valgt i juni 1999, så det nye Parlament får råderum til at definere sine budgetmæssige prioriteringer, hvis det skal gøre det ved hjælp af artikel 203.
De skal ikke nu komme og beskylde os for at ødsle med midlerne. Efter mange følelsesudladninger har det vist sig, at medlemsstaterne sidste år - eller i indeværende regnskabsår 1998 - forøgede deres budgetter med mere end det, som Europa-Parlamentet forøgede fællesskabsbudgettet med. Rådet skal derfor ikke beskylde os for noget, mine herrer. Dette Parlament har været sparsommeligt, og det ved De godt. Det har brugt ca. ECU 80 milliarder mindre end det, vi havde skrevet under på sammen med Dem for perioden 1988-99. Hvis vi havde sat pengene i sparekassen, ville vi nu kunne betale udvidelsen kontant, men vi gav dem tilbage til finansministrene, mine herrer. Men De har ingen garanti for, at det Parlament, der bliver valgt til juni, også vil følge denne dydens smalle sti. Vær opmærksom på det, og acceptér det. Hvis vi får en aftale, så er både De og vi helt klar over, at der er foranstaltninger i Traktaten og finansforordningen til at gøre det af med de smertefulde bivirkninger, som disse ændringsforslag kan betyde for statskassen i medlemsstaterne.
I denne sammenhæng vil man forstå, at jeg modsatte mig et ændringsforslag, som går ud på at oprette en reserve på EUR 500 millioner til nødhjælp i Rusland og det tidligere Sovjetunionen. Formålet er utvivlsomt prisværdigt, men det mangler ethvert retsgrundlag og overtræder den aftale om de juridiske grundlag, vi underskrev den 17. juli i år. Jeg vil opfordre mine kolleger, som fremsatte ændringsforslaget i går, til at tænke sig om. Vi vil miste troværdighed, hvis dette ændringsforslag bliver vedtaget i plenarforsamlingen. Hvis det blev vedtaget, ville det svække, underminere forhandlingsmuligheden, denne institutions troværdighed i de igangværende forhandlinger om den interinstitutionelle aftale. Jeg beder Dem derfor om, at De tænker Dem om og ikke støtter det i plenum.
Et andet punkt, jeg gerne vil omtale, er den berømte reserve på 100 % af D-aktionsbevillingerne. Efter min mening har man taget en af Unionens mest positive eksterne aktioner, vores humanitære nødhjælp, som gidsel for at få løst nogle uregelmæssigheder, som overhovedet ikke står i forhold til sanktionen. Det er blevet sagt, at det er demagogisk at sige dette. Jeg er naturligvis ikke enig heri. Jeg finder, at det at tage disse bevillinger og opføre dem i reserven er at være demagogisk. Det er det rene demagogi. Man kan ikke bede om, at der handles i Kosovo eller i Rusland, og samtidig anbringe de nødvendige bevillinger i en reserve, som begynder den 1. januar, og som derfor forhindrer os i at handle i Kosovo eller i Rusland den 1. januar. Den eneste mulige forklaring er, efter min mening, at det er nemmere at stemme om denne reserve for åbent tæppe end at påtage sig de politiske konsekvenser, som ville kræves ved dechargeproceduren, hvis man virkelige tror på det, der bliver påstået. I modsætning til det, nogen her siger, så er det en måde at unddrage sig Parlamentets politiske ansvar på. Parlamentet har en vej, og det er dechargeproceduren og ikke budgetproceduren.
To meget personlige synspunkter, mine damer og herrer: For det første vil jeg støtte de forslag, som vi udarbejder i Budgetudvalget, og jeg vil endda få dem til at ramme loftet med hensyn til alt det, der vedrører programmer om minerydning, og samtidig lykønsker jeg ordføreren for hendes opskrift på at løse finansieringen til fordel for de mindre udbredte sprog.
Når det er sagt, så tillad mig, at jeg ansporer Rådsformandskabets nidkærhed, så vi fra nu af og frem til december kan nå videre frem mod de løsninger, som Den Europæiske Unions budget for disse år kræver.

Tillich
Hr. formand, jeg vil gerne rette en tak til ordfører fru Dührkop Dührkop. Som ordfører for budgetproceduren 1998 ved jeg, hvad hun tænker på i øjeblikket, og hvad hun vil tænke på i de nærmeste uger, fordi vi befinder os i budgetforhandlingens afgørende fase. Hun har bestræbt sig på at fremlægge et velovervejet budget for os. Hun er konsistent i sine bestræbelser på at skabe øget gennemskuelighed og effektivitet i forbindelse med udgifterne. Derfor er jeg enig med hr. Colom i Naval i, at der er tale om en ret normal budgetprocedure i forbindelse med denne budgetprocedure for 1999.
Derfor vil jeg gerne henlede opmærksomheden på nogle særlige forhold i dette budget. Sidste år reducerede vi Kommissionens studier, som jo opføres under hver enkel budgetpost. I år fremsatte ordføreren et forslag, der går videre, og som i sig selv er rigtigt, nemlig at overføre disse udgifter til budgettets A-del i forbindelse med BUT. Dermed får Kommissionen selv bedre kontrol over udgifterne, og vores tillid til disse udgifter vokser.
Sidste år fastlagde vi kriterier for subsidierne i budgettets del A. Kommissionen har på sin side reageret herpå i løbet af 1998-budgettet og iværksat foranstaltninger. Den har ikke blot indført kriterier for subsidierne i henhold til budgettets del A, men også besluttet og indført kriterier for del B. Nu har vi et problem, vi har det problem, som overskygger budgetforhandlingerne for 1999, nemlig udgifterne under ECHO og også under Phare og Tacis, hvad angår Liikanen-ordningen. Her er der udtalt mistillid mellem Kommissionen og Parlamentet. Budgetudvalget vedtog på sit første møde at etablere en reserve for humanitær hjælp. Dette skete i tilslutning til høringen af de tre kommissærer i Budgetkontroludvalget. Vi lyttede til kommissærernes redegørelser og oplysninger, men Budgetudvalget mente, at det ikke var tilstrækkeligt. Derfor fik vi denne reserve. Et flertal i Budgetudvalget var for og mente, at presset på Kommissionen skulle øges med denne reserve for at få yderligere informationer, det vil sige UCLAF-rapporten.
Reserven er ikke - og det vil jeg gerne understrege i betragtning af, at der sidder både journalister og besøgende på tilskuerpladserne og lytter til os - rettet mod humanitær hjælp og dem, der er berørt deraf. Det vil altså sige, at der ikke er tale om at indstille eller reducere den humanitære hjælp, men derimod om at gøre udgifterne inden for humanitær hjælp mere gennemskuelige og at sikre, at den humanitære hjælp rent faktisk også når frem til dem, den er tiltænkt. Men hvad er der sket efter reservedannelsen? Kommissionen har reageret. Formanden for Kommissionen afgav sin erklæring på sidste plenarmøde. Formanden for Kommissionen har haft en brevveksling med formanden for Parlamentet og også erklæret sig parat til at stille de nødvendige dokumenter til gennemsyn for henholdsvis Parlamentet og Budgetkontroludvalget.
Med hensyn til det, hr. Samland sagde, er jeg ikke indforstået med, at hr. Liikanen eller formanden for Kommissionen in camera informerer Budgetkontroludvalget om, hvorvidt der nu også står fuldstændige dokumenter til rådighed for domstolene. Jeg kunne godt tænke mig, at kommissæren kom med en udtalelse i dag, for emnet er jo i og for sig kendt.
Jeg giver Terry Wynn ret for så vidt, at budgettet for 1999 ikke bør blive taget som gidsel for den humanitære hjælp. Vi i Det Europæiske Folkepartis Gruppe inviterer alle kolleger i dette Parlament til sammen med os at kæmpe for udgifternes gennemskuelighed. For vi har - og det vil jeg som ordfører for udtalelsen fra Budgetkontroludvalget gerne minde alle dem, som allerede har glemt det i dag, om - vedtaget under litra K, at betalingsbevillingerne for humanitær hjælp er blevet udvidet betydeligt i de forgangne år på baggrund af udviklingen på dette område, og at vi derfor går ind for en udvidelse. Kommissionen bør dog med henblik på UCLAF-undersøgelsen i forbindelse med uregelmæssigheder ved gennemførelsen af aftaler om humanitær hjælp ved hjælp af en reserve foranlediges til en fuldstændig underretning af Parlamentet mellem første- og andenbehandlingen af budgettet.
I dag eller i går kunne man læse i Le Monde og Die Welt , at der også er uregelmæssigheder i forbindelse med Altener, Thermie og den tekniske hjælp til Tjernobyl. Derfor kan dette emne ikke betragtes som afsluttet, og vi skal stadig løse denne opgave. Det er det, jeg inviterer jer hjerteligt til.

Mulder
Hr. formand, jeg har i ordførerens arbejde stor respekt for, at hun lægger stor vægt på, at den procedure, som vi sidste år valgte ved fastsættelsen af landbrugsbudgettet, bliver fortsat. Det mener jeg er meget vigtigt, fordi landbrugsbudgettet skal hvile på de bedste overslag, der er til disposition. For det andet øges Europa-Parlamentets indflydelse på denne måde, og det er godt for demokratiet.
Det er derfor på dette stadium for tidligt allerede nu at fastslå, at landbrugsbudgettet skal stabiliseres eller måske nedsættes. For mig er det vigtigste, at Kommissionen og dermed Den Europæiske Union skal holde sig til de indgåede aftaler. Hvis det bevirker, at udgifterne stiger mere end forventet, så er det ærgerligt, men hvis de falder, så er det automatisk også en sidegevinst. Vi må gå ud fra, at vi skal budgettere så realistisk som muligt, og samtidig skal vi leve op til vores forpligtelser.
En ting bliver jeg nødt til at nævne med hensyn til landbrugsbudgettet. Sidste år anmodede vi udtrykkeligt Kommissionen om en forklaring af en vigtig budgkonto, nemlig de ledsagende foranstaltninger. Disse foranstaltninger er først og fremmest vigtige, fordi der i fremtiden mere og mere vil blive tale om cross compliance med hensyn til indtægtstilskuddene. Vi anmodede dengang Kommissionen om en rapport om disse foranstaltninger. Den fik vi også i sidste øjeblik umiddelbart før andenbehandlingen. Det var imidlertid en rapport, der kun indeholdt statistisk materiale. Det er lidt tyndt. Er det ikke muligt for Kommissionen at udarbejde en analyse af de mest succesrige og miljøvenlige landbrugsmetoder i medlemsstaterne? Hvordan kan det være, at kun 5 af de 15 EU-lande gør brug af budgetkontiene for de ledsagende foranstaltninger, hvor alle taler om et bedre miljø osv? Det mener jeg er de essentielle ting, som vi skal vide ved forberedelsen af den kommende runde af Agenda 2000 og lignende forhold. Jeg vil gerne have et løfte fra Kommissionen om, at den afgiver tilstrækkelig information om budgetkontoen for ledsagende foranstaltninger.

Hyland
Hr. formand, jeg er glad for denne lejlighed til at kunne komme med et kort indlæg i denne debat. Jeg er navnlig glad for forslagene i budgetforslaget om en forøgelse af bevillingerne på 8, 8 %, som vil sørge for en passende finansiering i den nuværende strukturfondsrunde. Jeg mener, at dette er vigtigt. Jeg behøver ikke at minde forsamlingen om betydningen af strukturfondsprogrammerne som et instrument til økonomisk og social udvikling i regionerne. Jeg håber, at disse programmer fortsætter i fremtiden.
Jeg ønsker imidlertid især at pege på fremtidige EU-budgetter, og navnlig for perioden 2000-2006, og afvise forslag fra Kommissionen, der går på en fornyet nationalisering af den fælles landbrugspolitik. De folk, der er ansvarlige for dette kætteri, bør standses med det samme. Den økonomiske og sociale filosofi bag Den Europæiske Union er klart skitseret i deres egen traktat. Til disse nye, selvbestaltede arkitekter af den europæiske rekonstruktion vil jeg sige: I gør det europæiske solidaritetskoncept en alvorlig bjørnetjeneste, og I underminerer det grundlag, der har bragt os derhen, hvor vi er i dag i Den Europæiske Union.
Fra en landbrugssynsvinkel er dette Parlament nu bevidst om de alvorlige trusler, der hersker mod den europæiske landbrugsmodel, der er baseret på familiedrevne bedrifter. Vi er bevidste om landmændenes rolle som garanter for fødevaresikkerhed og kvalitet. Vi er bevidste om den alvorlige trussel mod Europas infrastruktur i landdistrikterne via afvandringen fra landet. Vi har fremsat forslag, der skal tage sig af mange af disse problemer. Vi må nu gøre front mod dem, der vil nægte os redningslinen til at gennemføre politikker, der er nødvendige for at takle disse massive europæiske problemer.

Elmalan
Hr. formand, de forhindringer, der er forbundet med iværksættelsen af den fælles mønt i 1999, tynger de nationale budgetter og det fælles budget. Det er uddannelsessektorerne, den sociale beskyttelse og beskæftigelsen, der er de mest truede områder inden for rammerne af disse budgetstramninger, også på fællesskabsplan. Vi kan ikke diskutere budgettet for 1999 og ignorere Kommissionens dokument om den fremtidige finansiering. Under pres fra Tyskland har Kommissionen fremsat adskillige forslag med det formål at genskabe balancen mellem de nationale bidrag til fællesskabsbudgettet. Den forsøger at opfylde Tysklands krav og frygter tilsyneladende ikke at skade de grundlæggende principper i opbygningen af Europa, f.eks. den finansielle solidaritet. Dette er tilfældet både med hensyn til udvidelsen til andre lande af nedskæringen af Englands bidrag og med hensyn til den delvise gennationalisering af landbrugsstøtten. Tyskland, der fremsatte disse forslag, står i en meget dårlig position med hensyn til at kræve at betale mindre, når man tager de økonomiske og kommercielle fordele, som landet har af det indre marked, i betragtning. Tysklands overskud på handelsbalancen må overstige FRF 500 milliarder i 1998, heraf en stor del i det indre marked. En sand rekord.
Jeg er enig i den seneste vurdering fra den kommende tyske udenrigsminister Joka Fischer. Tyskland er materielt og politisk det land, der har størst fordel af den europæiske integrationsproces. Under disse vilkår er der intet, der retfærdiggør, at vi giver landet flere gaver.
Ud over de budgetmæssige diskussioner mellem medlemsstaterne er det et kedeligt signal, Europa sender til medlemsstaterne og ansøgerlandene, når man lader princippet om rimelig modydelse, som vores Parlament altid har kritiseret, få en stadig større betydning. Dette princip er en fornægtelse af Den Europæiske Union. Jeg foreslår en helt anden indfaldsvinkel. Vi bør tage udgangspunkt i butikejeres udregninger, hvis eneste formål er at tilfredsstille økonomerne, og vende logikken i det fælles budget ved at basere det på solidartet. Solidaritet med de sektorer, der er i de største vanskeligheder, og med de fattigste regioner. Solidaritet mellem de europæiske folk ved at opfylde deres behov med hensyn til beskæftigelse, købekraft, og social beskyttelse. Solidaritet med ansøgerlandene ved at respektere deres rettigheder og krav og uden at påtvinge dem acquis communautaire .
For at sikre denne solidaritet skal de fælles midler anvendes anderledes. F.eks. til sektorer, der er i krise, til de mindst udviklede regioner, ved at sætte loft på landbrugsstøtten og ved at udvikle politikker med hensyn til beskæftigelse og uddannelse. Men man må også frigive nye udgifter uden at tynge skatteydernes indkomst, f.eks. ved at finde ressourcer på de finansielle markeder, der i høj grad har nydt godt af liberaliseringen af kapitalen. Hvorfor ikke fastsætte en ny fællesskabsressource, der er baseret på beskatning af de finansielle transaktioner?

Nicholson
Hr. formand, jeg vil bestemt gerne komme med et lille bidrag til denne debat. Jeg vil lykønske ordførerne og alle dem, der har deltaget. Jeg bifalder den fortsatte støtte til det særlige program for Nordirland. Jeg vil gerne takke Budgetudvalget for den måde, hvorpå det har håndteret denne sag ved denne lejlighed. Vi har ikke haft den overophedede diskussion, vi har haft de seneste to år.
Freds- og forsoningsprogrammet har gjort et virkeligt godt stykke arbejde i Nordirland. Det har skabt nye idéer og vist nye veje frem. Men hele spørgsmålet omkring strukturfondenes fremtid bør ligeledes erindres, og der ligger en pæn kamp forude her i Parlamentet i de næste 6-9 måneder, når vi skal drøfte Agenda 2000 og hele reformpakken.
Mens vi fortsat giver massiv støtte til landbrugssektoren, så er sektoren i hele Den Europæiske Union ved at forbløde og dø. I mit eget område har landmændene aldrig i min levetid haft det så dårligt. Situationen er umulig. Vi tildeler stadig alle disse penge, så vi må stille spørgsmålet: hvor går alle disse penge hen? Går de de rigtige steder hen, eller hvad gør vi galt? Tiden til at undersøge dette er vel de næste seks til ni måneder. Landmændene kan ikke fortsætte som nu. Vi vil ødelægge hele strukturen i landsamfundet, hvis vi lader tingene fortsætte som nu. Penge i sig selv løser ikke problemet. Vi må kaste et nyt blik på, hvor vi vil hen. Vi må kaste et nyt blik på vores markeder. Vi må tage positiv stilling til vejen frem. Jeg appellerer til Kommissionen om at tage dette til sig. Forsvaret af vores små familielandbrug og vores landbrugsstruktur må fortsætte.

Ghilardotti
Hr. formand, jeg vil gerne behandle nogle aspekter, der faktisk kun udgør en lille procentdel af budgettet, men som har en meget stor betydning for Europa-Parlamentet og for dets forhold til de europæiske borgere. Jeg tænker her på socialpolitikkerne og uddannelsespolitikken. Budgettet har i år været særligt vanskeligt set ud fra dette synspunkt, og jeg er ligesom mine kolleger meget tilfreds med den aftale, man er nået frem til med hensyn til det juridiske grundlag.
Selvom denne aftale er positiv for forholdet mellem institutionerne, og selvom den endelig skaber klarhed omkring de juridiske muligheder og budgettets gennemsigtighed, så stillede den ordføreren over for et stort dilemma. I forhold til det beløb, der var til rådighed til pilotprojekter og forberedende foranstaltninger, har ordføreren udført et glimrende stykke arbejde, da hun har forstået at tolke alle udvalgenes krav samt Parlamentets og ikke mindst borgernes forventninger. De såkaldte »andre sociale foranstaltninger« er altid lidt budgettets Askepot, selvom de giver borgerne mulighed for at identificere sig med dette Europa og for at have en forhåbning om, at der bliver gjort noget ved deres problemer.
Under arbejdet i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og i Budgetudvalget har vi til en vis grad taget forskud på Amsterdam-traktaten. Jeg forventede egentlig, at Rådet også ville træffe en modig disposition af denne art under førstebehandlingen. Det gjorde Rådet ikke, men det gjorde vi. Jeg håber, at Rådets måde at vurdere Parlamentets valg på ikke vil være den sædvanlige under andenbehandlingen, men at de forpligtelser, som Rådet påtog sig ved fastlæggelsen af aftalen om det juridiske grundlag bliver overholdt. Jeg tror navnlig, at det er vigtigt at have forsøgt at give et positivt svar til alle foreningerne og organisationerne for frivilligt arbejde, som i de senere år har gjort meget for at løse de problemer, som hverken Fællesskabets budget - men det er heller ikke dets område - eller medlemsstaterne er i stand til at løse.
Det sidste aspekt, som jeg vil komme ind på, er uddannelsen. Som ordføreren sagde her til morgen, så er uddannelse og undervisning fremtiden for vores unge: De er det redskab, som vil give de unge mulighed for at identificere sig med dette Europa uden grænser og for virkelig at kunne håbe på en bedre fremtid.
Endelig vil jeg gerne endnu en gang takke ordføreren, da hun efter min mening har gjort, hvad hun kunne - og mere til - for at give alle et positivt svar.

Bourlanges
Hr. formand, jeg mener, at vi skal hilse budgettet og de yderst bemærkelsesværdige forbedringer, vores ordfører har tilføjet, velkommen. Jeg vil gerne fremsætte tre forskellige bemærkninger.
Den første bemærkning er for at understrege den strukturmæssige udvikling af budgettet. Når man ser på balancen med hensyn til udgifterne, bliver man klar over, at der stort set er overensstemmelse mellem udgifterne til landbrugspolitikken og udgifterne til de strukturelle aktioner. Jeg tror, at det drejer sig om en betydningsfuld udvikling, der delvist, men også kun delvist, vil lette frygten hos dem, der mener, at budgettet traditionelt har været alt for koncentreret om landbruget, hvilket i virkeligheden vil sige 3 % af befolkningen. Men de interne ikke-strukturelle politikkers del forbliver relativ utilstrækkelig, og der er grund til at indlede aktioner på dette område, hvis man vil have, at alle skatteyderne i Unionen tilgodeses i budgettet.
Den anden bemærkning er for at gøre opmærksom på, at dette budget er stramt, at det skal være stramt, men ikke for altid. Jeg mener, at vi har holdt os til en meget begrænset stigning af udgifterne, selvom stigningen af bevillinger til forpligtelser med hensyn til det strukturelle, giver et lidt anderledes indtryk, og selvom vi af strategiske grunde, der er blevet fremført, har opført et vist antal bevillinger i reserve med det formål at få indflydelse på de interinstitutionelle forhandlinger.
På trods af disse elementer kan vi godt se, at vi holder kursen med hensyn til stramninger og et betydeligt fremskridt i forhold til stramningerne på de nationale budgetter. Denne situation vil ikke vare for evigt, og jeg ønsker, at man går bort fra idéen om, at vi i Den Europæiske Union er dømt til at have et budget, hvis fremskridt udregnes på grundlag af staternes fremskridt, mens Den Europæiske Union til stadighed udvides, og Unionens kompetencer, de politikker, som vi skal finansiere, også vokser betydeligt i omfang. Man kan ikke anlægge samme målestok for budgettet for Den Europæiske Union, der er i konstant udvidelse på det geografiske og politiske plan, og de nationale budgetter, der lægges under mere stabile forhold.
For fremtiden mener jeg, at det er meget vigtigt, at vi i de interinstitutionelle forhandlinger når frem til større fleksibilitet. Jeg tror, at det er i alles interesse, i Rådets og Kommissionens interesse, at anerkende, at større fleksibilitet mellem katagorierne samtidig betyder en bedre forvaltning og en optimal udnyttelse af ressourcerne.
Når det er sagt, må Parlamentet ikke glemme, at større fleksibilitet også betyder en virkelig medbestemmelse, og hvis vi i fremtiden skal spille en vigtigere rolle i forbindelse med de obligatoriske udgifter, må man acceptere, at vi også har medbestemmelse med hensyn til de ikke-obligatoriske udgifter. Vi skal altså finde en balance, og jeg håber, at den interinstitutionelle aftale, som vi forsøger at forhandle, vil gøre det muligt at nå dette mål.
Endelig vil jeg gerne understrege kravene for god forvaltning. Spørgsmålet om personale kan ikke understreges nok. Vi må væk fra den opfattelse, der dog er til stede i vores beslutninger og vores tekster, om, at vi fortsat kan forvalte en udvidet Europæisk Union med uforandrede midler, hvad angår administration og personale. Også på dette punkt må vi udvise beslutsomhed!

Goerens
Hr. formand, endnu et budget med stramninger, endnu et budget, der, fordi det er udarbejdet på baggrund af uenighed med hensyn til den fremtidige finansiering af Unionen, hvilket er en tilbagevendende begivenhed, vidner om en vis rutine. Men den aktuelle debat må dog ikke få os til at glemme to vigtige aspekter. Det ene berører viljen til at gennemføre en tilnærmelse af Unionen til det, der optager borgerne, og i denne forbindelse er viljen til nærhed virkningsløs, hvis de, der er ansvarlige for den budgetmæssige gennemførelse ikke lærer af de driftsforstyrrelser, der for nyligt er offentliggjort. Det er overflødigt at tilføje, at alle uheld i denne forbindelse er medvirkende til at skabe en større skepsis hos borgeren, for hvem vi i øvrigt prædiker om fordelene ved stramninger.
Vi kan ikke påstå, og dette er mit andet punkt, at vi forstår vores medborgeres bekymringer, hvis hele grene af udviklingssamarbejdet eller den sociale forpligtelse er lammet på grund af utilstrækkelige eller endda manglende retsgrundlag. Jeg håber, at den interinstitutionelle aftale sætter en stopper for en situation, der i foreningsverden har blokeret for handlinger fra folk, der er meget engagerede i vores samfund, og taget støtten fra de mennesker, der har mest brug for den. Rutinen bør heller ikke få os til at glemme, at afslutningen på finansåret, hvis budget vi i overmorgen stemmer om, falder sammen med overgangen fra andet til tredje årtusind.
År 1999, et overgangsår, som i endnu højere grad får os til at stille spørgsmålet om vores samfunds fremtid, og om hvordan vi skal løse de store udfordringer, vil kun være anvendeligt, hvis vores evne til at styre vores fortid, og navnlig den fra det 20. århundrede, stadig er intakt.
Derfor kan jeg kun glædes over, at Budgetudvalget har accepteret vores ændringsforslag om et nyt oplag af Nürnberg-dokumenterne på de forskellige sprog i Den Europæiske Union. Selvom denne foranstaltning kan virke latterlig, vidner den dog om vores vilje til at huske på vores historiske pligt, for hukommelsen er svækket, og den bedste vaccine mod udbredelsen af revisionistiske og benægtende idéer er viderebringelse og erkendelse af historien.

Eriksson
Hr. formand, jeg vil bruge min korte taletid til at kommentere to detaljer i budgettet. Detaljer, som vi ved, kan få meget vidtrækkende konsekvenser. For knap et år siden fremsatte jeg et forslag her i Parlamentet om gennemførelsen af en kampagne imod vold mod kvinder i 1999. Forslaget blev godkendt med stort flertal i Parlamentet, og Udvalget for Kvinders Rettigheder fremsatte et forslag med et meget, meget lille budget, ECU 5 millioner, til finansiering af kampagnen på EU-plan. Det blev dengang afvist af et flertal i udvalget. Derfor håber jeg nu virkelig, at vi, når vi stemmer om budgettet, igen kan afsætte disse ECU 5 millioner til dette formål, da dette vedrører hundreder tusinder af kvinder rundt om i vores medlemsstater, som anser dette for et meget vigtigt spørgsmål, en opfattelse, som jo også deles af et flertal i Parlamentet.
Hvis man nu tænker på, om dette vil føre til et større budget, kan jeg fortælle, at man også bevilgede ECU 5 millioner ekstra til deltagelse i en verdensudstilling i Hannover. Det er en situation, hvor vi i givet fald kan foretage en omfordeling, som jeg tror, at Europas kvinder vil sætte pris på.
Jeg vil også benytte lejligheden til at udtrykke min tilfredshed med, at man i går aftes besluttede, at rejsegodtgørelser skal udbetales på grundlag af de faktiske udgifter. Dette bliver naturligvis et problem, hvis man kobler det sammen med en status, eftersom vi efter min mening udelukkende repræsenterer vores vælgere hjemmefra, vi repræsenterer ikke EU-institutioner imod vores vælgere.

van Dam
Hr. formand, noget om to vigtige emner, og straks noget om den generelle budgetstrategi, først godtgørelserne.
Det er på høje tid, at Parlamentet får orden på tingene med hensyn til godtgørelserne. Allerede ved overslagene for 1998 vedtog Parlamentet et forslag om at basere rejseudgifterne på de afholdte udgifter. Mere end et år efter er der ikke kommet noget i stand. Det skyldes for en stor del Præsidiet, der i det mindste til i går aftes synes ude af stand til virkelig at gøre noget ved godtgørelserne.
Budgetudvalget har med rette taget sagen i egen hånd. Ændringsforslaget af hr. Dankert og andre, der i går aftes blev overtaget af Budgetudvalget, indeholder gode forslag. Desværre er det bl.a. på foranledning af PPE-gruppen blevet tilføjet, at godtgørelserne skal optages i en medlemsvedtægt. Det er en uheldig sammenkobling, fordi det kan vare meget længe, inden Rådet godkender vedtægten. Jeg henstiller til alle kolleger, der ikke længere vil tolerere, at reformen om godtgørelserne udsættes, at de tilbagekalder denne sammenkobling.
Så til den generelle strategi. Debatten om budgettet for 1999 synes at fungere som en løftestang for forhandlingerne om de finansielle perspektiver for 2000-2006. For at give Parlamentet maksimalt spillerum vil ordføreren i 1999 optage margenen under udgiftsloftet som reserve på budgettet. Herved afgiver Parlamentet et helt forkert signal. Den Europæiske Union må ikke unddrage sig den budgetdisciplin, som den kræve af ØMU-landene. Forhandlingerne om en interinstitutionel aftale har til formål at begrænse udgifterne. Det er ikke acceptabelt, at Parlamentet vælger et alternativ, der medfører maksimering af udgifterne i 1999 og derefter.

Wilson
Hr. formand, jeg vil især komme ind på to ændringsforslag. For det første B1-3800. Vi må øge finansieringen af de foranstaltninger, der skal fremme oksekødskonsum; vi må gøre reklame for oksekød, vi må nedskære mængden af oksekød i meget dyre interventionslagre. Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter fremsatte disse ændringsforslag, og Budgetudvalget forkastede dem. Siden da har vi fået bekræftet tabet af vores russiske marked. 400.000 t europæisk oksekød blev sidste år eksporteret til Rusland. Det vil skulle placeres i dyre lagre i år og føjes til de 580.000 t, der allerede er der. Et kæmpemæssigt oksekødsbjerg på tusind millioner ton! Budgetudvalget forkastede et forslag om at øge foranstaltningerne til fremme af oksekødskonsum for at nedbringe denne interventionsoplagring.
Hvis vi stemmer for disse ekstra penge, kunne vi spare på interventionsomkostningerne - muligvis op mod ECU 100 millioner. Lad os bruge ECU 20 millioner for at spare ECU 100 millioner - det er god økonomisk sans.
For det andet håber jeg, at vi vil støtte budgetpost B2-518N, der vil bidrage til skabelsen af fremtidige arbejdspladser, der har at gøre med udnyttelsen af fåreuld. Fåreavlere i hele Europa har alvorlige problemer. Hvis vi blot kan opnå merværdi for fåreuld, ud over kødet, ville det hjælpe vores landdistrikter.

Böge
Hr. formand, kære kolleger, dette kan samlet set blive et solidt budget, og jeg vil gerne rette en stor tak til ordføreren for hendes engagement i denne budgetprocedure. Det er et budget i overgangen til det næste finansielle overslag, og det skal også være et budget, der bidrager til at skabe den nødvendige fleksibilitet i den kommende aftale mellem institutionerne. Jeg mener, at den måde, Europa-Parlamentet i de seneste uger har ført en solid budget- og finanspolitik på, også bør gøre det lettere for Rådet at bringe de nødvendige aftaler med Parlamentet i stand i de næste uger på en pragmatisk måde.
Hvad angår kategori 1, mener jeg, at det handler om at videreudvikle Tillich-Mulder-proceduren for at anslå landbrugsudgifterne så præcist og eksakt som muligt, men også samtidig om at forankre de indgåede forpligtelser tilsvarende i budgettet. Vi har høstet gode erfaringer med denne procedure. Men jeg vil også tilføje, at denne procedure kun kan vise sig brugbar i længden og få støtte i dette Parlament, hvis tilpasningerne på den ene side tager hensyn til budgetdisciplinen, mens der på den anden side også bevares noget luft både forneden og foroven, når det drejer sig om at finde frem til en beslutning, og det gælder helt frem til den endegyldige beslutning. Tillich-Mulder-proceduren er - det vil jeg gerne sige med al tydelighed - ikke noget instrument til en ensidig håndtering af landbrugsudgifterne.
Fru ordfører, i går ændrede vi lidt på Deres oprindelige beslutningstekst i Budgetudvalget. Den indeholdt nogle formuleringer, som automatisk fører til, at de berørte ikke rigtig har tillid til Agenda 2000's sirenesang og derfor også kunne betragte Tillich-Mulder-proceduren med en smule skepsis. Jeg vil gerne sige noget vedrørende to særlige forhold, der foruroliger os i dette budget, og som selvfølgelig har offentlighedens særlige interesse, for det er ikke så meget budgetproceduren i sig selv, der giver anledning til generel bekymring, men mere i sidste ende den deraf følgende anvendelse af midlerne i betragtning af de aktuelle problemer, der har at gøre med ECHO, Meda og Tacis for nu at nævne disse tre ting. I Budgetudvalget har vi opført ECHO-midlerne i reserven og gjort frigivelsen afhængig af to betingelser. Vi har i mellemtiden fået brevet fra formanden for Kommissionen, hr. Santer, som jeg glæder mig over. Men jeg vil også gerne tilføje, at der er tale om tilsagn. Vi kender det jo, også fra andre udvalg og undersøgelsesudvalg, der gives tilsagn for at få lidt afstand til de aktuelle problemer. Derfor ville jeg meget gerne have haft, hr. kommissær Liikanen, at De i dag her i plenarforsamlingen kom med en udtalelse om, hvordan Kommissionen påtænker at håndtere den anden betingelse, altså spørgsmålet om overdragelse af dokumenter, der har at gøre med proformaaftaler, til de pågældende kompetente justitsmyndigheder. Er det allerede sket? Vil det ske? Jeg vil gerne sige til alle mine kolleger, at det ikke handler om at tage den humanitære hjælp som gidsel. Der er længe til andenbehandlingen. Men dem, der bliver bløde i dag, sætter os i grunden i en vanskelig dechargesituation til december. Derfor gør vi bedst i at sige til Kommissionen, at der er to betingelser, og at de skal opfyldes. Ellers forbliver midlerne i reserven frem til andenbehandlingen. Vi bliver helt sikkert også nødt til at komme med et tydeligt udspil med henblik på beslutningen herom.
En sidste ting vedrørende Viola-betænkningen og godtgørelsesstrukturerne for parlamentsmedlemmerne. Jeg vil gerne sige med al tydelighed: Uden vedtægter er det hele ikke andet end en torso. For det andet: Præsidiets forslag løser ikke problemet, men er derimod egentlig endnu et skridt på vej til Absurdistan med indlysende begunstigelser for visse grupperinger. Det forbliver så at sige et spørgsmål om angribelighed, som afløser et andet gammelt spørgsmål om angribelighed.
Derfor er det forslag, som Budgetudvalget vedtog i går, et forsøg på at skabe flertal i dette Parlament med henblik på, at vi i fællesskab, uden at bebrejde hinanden, kan finde frem til en holdbar løsning på ikke alene spørgsmålet om rejseudgifterne, men også samlet set for de europæiske parlamentsmedlemmers godtgørelse og retsstatus på en pragmatisk måde.

Theonas
Hr. formand, EU's budgetplan for 1999 er et særdeles hårdt og begrænset hestekursbudget, et budget, der er rettet ind efter den hårde finanspolitik, som vejen mod ØMUen og stabilitetspagten pålægger.
Endnu en gang gør Kommissionen og Rådet sig til talsmænd for monetarismen på bekostning af socialpolitikken og arbejdernes sociale rettigheder. Kommissionen og Rådet har intet lært af den verdensomspændende økonomiske krise, som fortsætter, og som allerede truer realøkonomien, udviklingen og beskæftigelsen. De har intet lært af den restriktive politiks dramatiske følger for de europæiske borgere. Landmændene, hovedsageligt i syden, arbejderne, de små og mellemstore håndværksmestre, de unge og pensionisterne har nået grænsen for, hvad de kan tåle. De kan ikke tåle yderligere stramninger.
Hr. formand, med disse finansielle perspektiver og med sådanne budgetter kan situationen for borgerne og de svageste af Unionens stater ikke forbedres. Europa-Parlamentet bør, som det eneste valgte organ i Unionen, da virkelig udtrykke de europæiske borgeres holdninger og sende et væsentligt budskab om fordømmelse af denne politik, samt kræve, at denne politik bliver kuldkastet ved at stemme imod dette folkefjendske hestekursbudget.

Desama
Hr. formand, kære kolleger, først og fremmest vil jeg sige, at det særlige ved det budget, vi skal stemme om torsdag morgen, er, at det indeholder meget høje beløb til forskning og udvikling, der naturligvis udelukkende er teoretiske tal, eftersom det drejer sig om et internt spil i Europa-Parlamentet, nemlig et kompromis mellem Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi og Budgetudvalget på grundlag af Kommissionens budgetforslag.
Således er Parlamentet og Rådet ikke nået til et forlig. Jeg må sige, at den aktuelle situation ikke ansporer til optimisme. Vi havde således håbet, at en forligsaftale ville komme i stand lige inden afstemningen i Budgetudvalget. Desværre er der tydeligvis langt endnu, så langt, at jeg ikke i dag kan garantere - og jeg er personligt meget pessimistisk - at vi får en aftale inden andenbehandlingen af budgettet, hvilket vil sætte os i en yderst vanskelig situation. Hvad er således retsgrundlaget for udgifterne til forskning, som vi vil være nødt til at indgå fra 1. januar 1999, hvis der ikke foreligger en aftale med Rådet?
Min pessimisme skyldes forskellen i Parlaments og Rådets holdninger - 16, 3 milliarder for Parlamentet og 14, 3 milliarder for Rådet, samt - om forladelse - også, og måske især, det klima forhandlingen foregår i. Man har således virkelig ikke fornemmelse af, at Ministerrådet forsøger at finde en løsning på dette punkt. Det er på den ene side fuldstændigt bremset af behandlingen af de finansielle overslag. Det vil påtvinge Parlamentet en klausul, der går imod de beføjelser, dette har i henhold til traktaterne. På den anden side har man fornemmelsen af, at Rådet trods alt vil gå meget forsigtigt frem, som om det allerede var overbevist om, at de finansielle overslag vil være endnu mindre gunstige end den nuværende situation med hensyn til ressourcerne.
Vi befinder os altså i en blindgyde, og jeg udelukker ikke, at vi eventuelt forsøger at indgå en aftale med Rådet om et enkelt år, i dette tilfælde år 1999 for at udskyde rammeprogrammets globale aftale om de følgende fire år til efter behandlingen af de finansielle overslag.
Vi skal derfor tænke på dette, når vi på torsdag stemmer om forskningsbudgetterne, og sørge for, at Kommissionen, som er en vigtig talsmand - jeg vil næsten sige mægler - for Rådet og Parlamentet, men også og især Rådet lægger det nødvendige pres på forskningsministrene. Endelig advarer jeg om, at ESKF's phasing in -operation i rammeprogrammets forskningsbudget endnu er utilstrækkelig, eftersom vi ikke er sikre på, at rammeprogrammet vil inkludere forskning vedrørende kul.

Christodoulou
Hr. formand, jeg vil ikke gå i detaljer om de forskellige artikler og kapitler i budgettet - mine kolleger har analyseret dem tilstrækkeligt -, men jeg vil begrænse mig til at fremkomme med visse generelle tanker om budgettets rolle og om dets udvikling.
En undersøgelse af, hvordan EU's budget har forløbet gennem tiderne, tillader faktisk, at man kan konkludere, at det har medvirket til at udvikle politikker, der har påvirket Unionens udvikling. Det har altså fundamentalt været et organ, der har udøvet politik, både dets manifesteringer og dets udtryk på forskellige niveauer viser dette. Den fælles landbrugspolitik og dennes udvikling, spørgsmålet om Strukturfondene og forsøget på konvergens, EU's udenrigspolitik og den måde, som den er blevet finansieret på, uden at der blot en gang imellem er opstået nogle bureaukratiske forhindringer, så den følgelig har kunnet være effektiv de få gange, den er blevet anvendt, alle disse ting viser, at EU's budget fundamentalt er et politisk organ.
Men bestræbelserne på at skabe ØMUen, hvis opnåelse nødvendiggjorde den strenge finanspolitik på nationalt plan, førte til, at idéen om, at det er ensidigt nødvendigt, at også Unionens budget skal være tilsvarende strengt, sejrede. Således blev budgettet placeret inden for rammen af en kortfristet logik, som gradvist ændrer sit basale virke og fører til en anskuelse om en besparelse på indtægterne, eller nærmere bestemt en reduktion i det finansielle bidrag fra medlemsstaterne side til Unionens budget, det vil sige til niveauet fra 1998 set i % af bruttonationalproduktet, sådan som det tidligere blev omtalt af andre af mine kolleger.
Det, der er foruroligende, er ikke i sig selv budgettets strenghed, som nødvendigvis vil føre til, at man bliver klar over at skulle undgå overdrivelser, og til en rationel optagelse og anvendelse af bevillingerne. Det, som er foruroligende, er den udvikling, man kan skimte, som på den ene side i det rene finansbidrags navn, hvilket er underlagt en vis vilkårlig fortolkning om, hvad det præcist betyder, og på den anden side subsidiaritetsprincippets, lige så vilkårligt defineret, delvist vil afskære budgettet fra at fungere støttende inden for rammerne af ØMUen og fra i tilstrækkelig grad at udligne de følger, som skyldes forskellene i den regionale udvikling i EU's medlemstater. Budgettet ophører altså med at have en aktiv rolle og bliver noget fuldstændigt passivt og regnskabsmæssigt.
Europa-Parlamentet, som jeg mener, man kan kalde en vogter over den realpolitik, som budgettet bør følge, for det er dets rolle, er helt sikkert klar over behovet for en sund udarbejdelse og udførelse af budgettet. Det indeværende budget tilkendegiver dette. Et bevis er den nyligt opnåede aftale om lovgrundlaget, som allerede anvendes af det under forhandling værende budget. Denne aftales betydning er stor, og dens resultater er allerede begyndt at vise sig. Det er naturligvis nok, at den bliver anvendt med konsekvens, og at den ikke fører til fragmentariske afvigelser, der falder ud til skade for Parlamentet. For det, som denne aftale har opnået, hr. formand, er at fjerne mange situationer, som var mellemliggende og ikke i absolut overensstemmelse med EU's ånd, og som anvendte lovgrundlaget til egne formål, uden at have nogen væsentlig godkendelse fra nogen. Strengheden er altså ikke noget mål i sig selv. Budgettet for 1999 er meget vigtigt, for det kan være springbrættet til udformningen af de finansielle perspektiver. Vi må altså være yderst opmærksomme på den måde, som vi vil udforme det på.
Vi må desuden også frigøre os lidt fra den regnskabsmæssige logik, som desværre fra Rådets side har tendens til at være fremherskende.
Hr. formand, i gamle dage, når vi lavede budget, startede vi med den politik, som vi ønskede at anvende. Det vil sige, vi sagde, at dette er EU's mål, denne politik vil vi anvende, og bagefter fandt vi midlerne. Nu er vi desværre drejet omkring og siger: Vi har så og så meget til vores rådighed; hvad kan vi gøre med det? Det hjælper ikke EU, og slet ikke i den kritiske periode, vi nu befinder os i, nemlig i en periode, hvor alt ændrer sig, og som kræver virkelig positiv handling fra EU's side. Vi må på en eller anden måde igen tænke over, hvordan vi kan give EU's budget sin virkelige politiske rolle igen.

Ojala
Hr. formand, det er allerede blevet fremført her i salen i dag, at Den Europæiske Unions budget er et vigtigt signal til Europa's borgere om, hvilke ting Unionen anser for vigtige. Efter min mening er et af de vigtigste signaler, vi burde give, at vi bærer vores ansvar også for de europæere, som er i fare for at gå til bunds i samfundet på grund af arbejdsløshed, fattigdom, handicap, hjemløshed eller andre problemer. Nu fremlægges der i det budgetforslag, som er til behandling, et nyt punkt til forebyggelse af socialt bedrageri. Til denne foranstaltning, som er under udarbejdelse, er der i det første år afsat EUR 10 millioner. Da Amsterdam-traktaten er trådt i kraft og forpligter Unionen til handling også i denne sag, skal vi have fundet grundlag for meget større summer i fremtiden. Det Europæiske Råd har indledt en kampagne for global solidaritet. Jeg håber, at Den Europæiske Union vil bære en del af dette ansvar, og at også dens medlemslande vil være med til at bære ansvaret.
Til sidst hilsener til kommissær Liikanen fra Intergroup -mødet. Man forstod godt grunden til, at kommissæren ikke kunne være til stede.

Dankert
Hr. formand, det siger sig selv, at jeg siden 1980-budgettet naturligvis er nostalgisk efter artikel 203, men jeg kan samtidig ikke nægte, at de finansielle perspektiver i høj grad har bidraget til budgetro, budgetligevægt også i de interinstitutionelle forhold og også i Europa som sådan. Derfor beklager jeg meget, at der i øjeblikket er finansministre, der, når de lige netop ikke kan nå grænsen, nu mener, at budgettet skal opretholdes med nulvækst. Det er, som om en år 2000-virus har smittet dem, og uret skal sættes tilbage til 1980 og tiden før da.
Der er endog dem, der har indsat nulvækst i deres egne nationale budgetter. Det er naturligvis næsten ikke til at tro. Men det kan ikke lade sig gøre, og det er ikke nødvendigt. Når jeg ser på, hvordan budgettet har udviklet sig i de forløbne år mellem Parlamentet og Rådet, så ser jeg, at der er tale om en meget begrænset forøgelse af budgettet, der har ligget meget tæt på nulvækst, og at den endog ville have ligget herunder, hvis ikke Rådet havde besluttet sig, og det er altså en Rådsbeslutning, til den store forøgelse af strukturfondene, som jeg i øvrigt er glad for, men som har forårsaget væksten.
Parlamenter har heller ikke i de forløbne år gjort sig skyldig i overforbrug. Vi har også været meget beskedne i budgetprocessen. Men det betyder ikke, at man nu kan lægge sig fast på nulvækst for de kommende år. Vi går ind for udvidelsen. Selvom Kommissionen har lavet nogle beregninger med hensyn til udgifterne ved udvidelsen, er det ikke klart, hvor store disse udgifter præcis er. Jeg har på fornemmelsen, at Kommissionen har været forsigtig ved beregningen.
Dertil kommer, når jeg ser på landbrugsmarkederne - og min kollega bag mig har lige været inde på kødspørgsmålet - at landbrugspolitikken ser ud til at indeholde færre positive overraskelser end tilfældet var før i tiden. Der er stadig betalinger i strukturfondene, der først dukker op på kontiene fra år 2000, og som ikke er taget med i de finansielle perspektiver.
Kort sagt, det er ikke muligt at gå i gang med alle de udfordringer, der foreligger, hvis vi samtidig lægger os fast på den nulvækst, som et mindretal i Rådet i øjeblikket går ind for. Jeg tror, at vi i så fald kommer i meget større vanskeligheder, end dem som vi var vidne til omkring budgettet i begyndelsen af 80'erne. Vi skal med bibeholdelse af budgetmyndighedens rolle, og det er både Parlamentet og Rådet, og ikke et mindretal i Rådet, forsøge at styre budgettet ind i smult vande.
Jeg er derfor glad for, at fru Dührkop Dührkop har foreslået, at den finansielle basis for forhandlingerne 2000-2006 ikke nedsættes til de finansielle perspektiver for 1999. Forskellen er ca. ECU 4 milliarder eller EUR 4 milliarder. Vi ønsker bestemt ikke, det er allerede nævnt flere gange, at beløbet skal bruges. Men vi ønsker, at der skal være spillerum for en budgetpolitik, der på grund af en række finansministres holdning er ved at gå tabt. Budgettet skal tillidsfuldt gå ind i det 21. århundrede for at give Den Europæiske Union en chance i det 21. århundrede.
Jeg har endvidere nogle bemærkninger til systemet om medlemmernes rejsegodtgørelser. Disse bemærkninger gælder også Dem, for jeg spørger oprigtigt mig selv, for hvilket Parlamentet arbejder Præsidiet egentlig. Parlamentet har bedt Præsidiet om at komme med et forslag om en reel godtgørelse af rejseudgifterne. Præsidiet beslutter at komme med et system, hvor det på tre punkter fremgår, at der ud over godtgørelser af rejser også tilkendes en indtægt. Tidligere lå det skjult i rejsegodtgørelserne, nu står det eksplicit i forslaget. Hr. formand, hvis De ønsker at skabe problemer i en række medlemsstater, så er det den rigtige vej. Jeg husker en af Domstolens afgørelser vedrørende en engelsk lords rejsegodtgørelse. Hvis dommerne på ny skal tage en sådan sag op, er systemet dømt på forhånd. Præsidiet har således ikke løst den tildelte opgave. Hr. Böge har lige sagt: Jeg har en meget bedre løsning. Jeg udsætter nemlig beslutningen i al evighed. Jeg beslutter mig for de reelt afholdte udgifter, men jeg gennemfører først beslutningen, når der er vedtaget en vedtægt. Det anser de kristne demokrater for at være en forhandlingsposition. Jeg mener, det er en dårlig forhandlingsposition. Jeg finder, at det eneste vi kan gøre er at vedtage et forslag, der bygger på Præsidiets beslutning om godtgørelse af de reelt afholdte rejseudgifter. Ændringsforslagene herom er indgivet. Budgetudvalget tog i går et initiativ, der i øvrigt senere er blevet passiviseret af hr. Böges ændringsforslag. Det er ikke et kompromis, fordi vi i udgangspunktet er helt uenige. Det bør være sådan, at der ikke godtgøres mere, end de afholdte rejseudgifter.
Til sidst, hr. formand, det er allerede nævnt, men for at skabe politisk klarhed vender jeg lige tilbage til Tyrkiet. Den Socialdemokratiske Gruppe foreslår, at henlæggelserne til finansielt samarbejde med Tyrkiet slettes. Det er en direkte konsekvens af Domstolens beslutning om, at der skal være et retsgrundlag for budgetter. Det kan ikke nægtes: Der findes ikke noget retsgrundlag, og det bevirker, at denne reserve skal bortfalde. Jeg beklager, at der er nogen, der knytter politiske konklusioner hertil. Det kan ikke være hensigten. Det er en klar konsekvens af det, som Rådet har forsøgt at gennemføre i budgettet.

Pimenta
Hr. formand, kære kolleger, budgettet for 1999 er et budget, der modsvarer gennemførelsen af de aktuelle europæiske politikker, således som de blev fastlagt i den interinstitutionelle aftale, der gav grundlag for den anden Delors-pakke. Som sådan bør det ses som et godt budget. Jeg vil derfor her gerne oprigtigt udtrykke min taknemmelighed over for ordføreren, Bárbara Dührkop Dührkop, der med forstand og ihærdighed har udført et fremragende arbejde.
Jeg vil dog gerne fremhæve følgende punkter: Budgettet for 1999 respekterer fuldt ud de beløb, der er fastsat for kapitel II om strukturfondene, hvis udnyttelse altovervejende har vist sig at være en succes. Samhørighedslandene er i dag i eurogruppen eller er, som Grækenland, på vej dertil. Det, der er sket i mit land, Portugal, er et klart bevis på dét. For ti år siden ville det have været utænkeligt, at Portugal i dag skulle tilhøre gruppen af de lande, der sætter den fælles mønt i gang. Vores usædvanlige vækstfremstød beviser, at de europæiske regionaludviklingspolitikker, hvis anvendt rigtigt, sammen med åbningen og skabelsen af det store indre marked er et uerstatteligt instrument til samhørighed og harmonisk udvikling. Når vi skal forhandle den kommende interinstitutionelle aftale og Agenda 2000 bør vi have disse resultater in mente; i modsat fald vil vi få et brud på den europæiske udviklingsmodel, der er blevet fuldt nu i mange år.
Jeg vil også gerne med fornøjelse fremhæve, at budgetforslaget fra Parlamentet i kapitlet om strukturfondene fastholder en styrkelse af bevillingerne til støtte for de fjerntliggende regioner, og som i mit land finder anvendelse på Azorerne og på Madeira.
Hvad angår landbruget, rettes der gennem de politikker, som kommer til udtryk i dette budget, ikke op på de nuværende uligheder mellem landbrug og landbrugere. Jeg håber, at de igangværende diskussioner om reform af den fælles landbrugsstøtte vil føre til, at denne skandaløse uretfærdighed bringes til ophør.
Hvad angår de interne politikker, styrker Europa-Parlamentet gennem sit forslag de aktionsprogrammer, der sigter mod miljøbeskyttelse, fremme af vedvarende energi, forbrugerbeskyttelse, skoleudveksling, bevarelse af kulturarven, social integration af faglige eller sociale grupper med særlige problemer, lighed mellem kønnene, ngo'ernes rolle, beskæftigelsesfremme, støtte til små og mellemstore virksomheder osv.
Parlamentet har i grunden gjort det, som Rådet har vægret sig ved at gøre. Det har analyseret de programmer og politikker, der giver udtryk for en Europæisk Union af menneskeligt tilsnit, det har konstateret niveauet for deres gennemførelse, det har stillet krav, og det har bevilget de nødvendige midler til deres videreførelse. Ministerrådet havde uden sammenhæng, på en måde, som jeg vil kalde stupid og kynisk, skåret disse programmer brutalt ned samtidig med, at stats- og regeringscheferne giver udtryk for deres ros i kommunikéer fra Det Europæiske Råd.
Hvad angår udenrigspolitikken, vil jeg gerne fremhæve Europa-Parlamentets og min gruppes rolle, der har krævet opklaring af de skandaler og det tyveri, der er foregået i forbindelse med ECHO-programmet. Kommissionen har forsøgt at dække over disse særdeles alvorlige afvigelser for at beskytte, man ved ikke rigtig hvem, og hvis det ikke havde været for Parlamentets afgørende indsats i denne sag, havde der ikke været åbenhed, og der var ikke blevet skabt et uafhængigt organ med større magtbeføjelser end den nuværende UCLAF.
To ord til sidst: ét til støtte for ændringsforslaget vedrørende linjen om de tropiske skove med henblik på at genoprette beløbet på EUR 50 millioner. Det sidste for at støtte den globale strategiske reserve, der vil gøre det muligt at komme frem til budgettet for år 2000 på et fornuftigt grundlag, ifald Europa-Parlamentet og Rådet ikke når til enighed om Agenda 2000.

Bösch
Hr. formand, mine damer og herrer, helt til at begynde med vil jeg gerne gentage, hvad vores kollega Böge sagde i forbindelse med ECHO. Hr. kommissær Liikanen, tag venligst dette spørgsmål alvorligt. Vi ved begge, at vi endnu ikke er ved vejs ende med alle disse formodede bedragerisager i år, og det er vigtigt, at De lader os forstå, hvor alvorligt De tager denne sag.
Om et par dage afholdes topmødet i Østrig om en Europæisk Union tæt på borgene, og jeg mener, at man her også godt kan stille spørgsmålet: I hvor høj grad er det europæiske budget nu tæt på borgerne? Jeg læste for nogle dage siden i Financial Times , og jeg citerer på engelsk: Opening up the whole budget system to make it more simple, more fair and more transparent is a political nightmare, far easier to keep it complicated .
Jeg glæder mig i denne forbindelse udtrykkeligt over Europa-Kommissionens rapport vedrørende finansieringen af Den Europæiske Union om funktionen af ordningen for egne indtægter. Jeg har allerede sagt i udvalget, at Kommissionen måske kunne have pointeret sin holdning lidt tydeligere, men det er en meget fin rapport. Den har også undersøgt de enkelte forslag om finansiering af Unionen med henblik på, hvor synlige indtægterne er for Unionens borgere, og hvor informative og kontrollerbare de er. Et første skridt i den rigtige retning. Hr. Liikanen, jeg ønsker for Dem, at De fortsætter konsekvent ad denne vej.
Hvad angår de udgifter, som vi skal træffe beslutning om på torsdag, vil jeg i forbindelse med, at Unionen skal være tæt på borgerne, gerne især fremhæve det østrigske formandskabs løsning på problemet med retsgrundlaget som noget positivt. Alle budgetposter har nu et retsgrundlag, og midlerne kan også gives ud. Efter mange års mundhuggeri om retsgrundlaget kan Europas borgere nu stole på, at midler, der opføres i budgettet, også bliver realiseret og givet ud. Jeg mener, at Europa-Parlamentet her har bevist, at vi er en klar og god partner. Vi har immervæk slettet 16 budgetposter uden retsgrundlag i en størrelsesorden af ca. ECU 124 millioner. Vores ordfører havde forventet at bringe nogle EU-politikker og -krav nærmere hinanden. Tænk på Leonardo-programmet, tilsyneladende højt prioriteret i Cardiff, nedbragt med ECU 100 millioner. Tænk på udenrigspolitikkerne, hvor der blev overført yderligere midler til Phare, selvom vi ved, at man ikke kan hæve pengene fuldt ud. Jeg mener, at det er et resultat, som vi skal takke vores ordfører for budgetproceduren 1999 for. Det vil jeg gerne gratulere hende hjerteligt med.

McCartin
Hr. formand, jeg vil først og fremmest gerne takke ordføreren for det store arbejde, hun har gjort og bestemt også rose den lille gruppe eksperter i Budgetudvalget, der arbejder utroligt hårdt og lægger en masse færdigheder og ekspertise i hele denne sag og også Kommissionens fremragende stab, der har en masse tålmodighed. Til tider kan stemningen ved disse møder være meget stridbar, og til tider unødvendigt meget.
Ikke desto mindre ser jeg ofte hele apparatet som et stort lokomotiv, der skubber en lille trillebør, ja undertiden som børn, der leger forretning, idet der ikke er så meget substans i det, som folk gerne vil tro. Denne ene procent er alt, hvad vi har at rutte med. Til sammenligning kontrollerer de nationale regeringer, der er valgt med færre folk og færre mandater end os på så mange måder, 50 % af de offentlige udgifter over hele Den Europæiske Union. Hvis man ser på de større aviser, ser man, at ingen bekymrer sig om den virkning, nogen af de beslutninger, vi træffer, måtte have på aktiemarkedet. Luk op for World Business Today , og medmindre de kommer med en vittighed om os, vil de ikke komme med nogen som helst kommentarer om betydningen af de beslutninger, vi træffer her. Det er vigtigt for os at sige, at fordi hele dette budget for Den Europæiske Union er så lille, gør det lidt forskel.
Det eneste sted, hvor det gør en reel forskel, er på landbrugsområdet, hvor modtagerne modtager rigtige penge - seks millioner landmænd over hele Den Europæiske Union er modtagere af rigtige penge. Hvis man på den anden side ser på strukturfondene, så er det sådan, at mens gennemsnittet inden for landbruget er ECU 5.000 pr. landbrugsfamilie over hele Den Europæiske Union, hvis vi siger, at der er syv millioner landmænd, så udgør strukturfondsudgifterne kun mellem ECU 200 og 300 pr. person i disse regioner. Det er et relativt beskedent beløb. Ikke desto mindre er vi glade for, at landbrugsbudgettet er så stort, som det er.
Lad mig lige, hvad landbruget angår, kort sige, at alle landbrugssektorer, som hr. Nicholson sagde, oplever vanskelige tider på trods af de rigtige penge, der bliver brugt på dem. Vi må se på det igen og sige, at dette må have mere at gøre med markedsføring og forarbejdning og vores handelsreguleringer, for det løser ikke problemet at kaste penge efter dem. Landbrugsudgifterne har ligget på det samme niveau i de sidste ti år, mens antallet af landmænd er faldet fra omkring 12 millioner for ti år siden til 6 millioner i dag. Reelt set har vi bevaret udgiften uden at løse deres problemer. Vi burde fortælle landmændene, at vi gjorde en virkelig indsats og anvendte virkelige ressourcer.
På den anden side er der på nationalt og europæisk plan en beklagelig tendens til at sige, at der skal være balance mellem, hvad folk giver ud, og hvad de får ind. Hvis en sådan beregning skal gøres, må vi gøre det over en bredere front. Vi må for det første se på de lande, der yder det største bidrag. Det er de lande, der har det største udbytte af det indre marked, og som har overskud på deres handelsbalance over for de andre medlemmer af Fællesskabet. Vi bør henlede opmærksomheden på dette. Hvis vi udvider Fællesskabet, er det formentlig de lande, der betaler mest for øjeblikket, der vil få det største udbytte af udvidelsen. Nogle politikker passer nogle dele af Fællesskabet, andre passer andre.Vi løser ikke problemet ved at reducere budgettets størrelse og gøre det mindre. Det løses, som hr. Christodoulou og hr. Bourlanges sagde, ved at udvikle nye politikker. Det, der skal til, er et større budget for Den Europæiske Union. Vi har brug for et større budget, fordi vi har en større opgave end blot at finansiere landbruget og opkræve nogle få ører i skat. Vi forsøger at skabe en virkelig politisk union, og hvis dette blot skal være en reguleringsunion, så vil det fremmedgøre almindelige mennesker. Man behøver blot at se på den virkning, ECU 100 millioner har haft i Nordirland. To samfund var anti-europæiske, og begge samfund er i det store og hele blevet forsonet ved hjælp af nogle meget begrænsede pengebeløb.

Formanden
Mange tak, hr. McCartin. Jeg beundrer Deres engagement.

Willockx
Hr. formand, kære kolleger, dette er det siddende Parlaments sidste budget. For mig var det det første budget i Parlamentet og i budgetudvalget. Jeg har stor respekt for den enorme knowhow, der er til stede på det budgettekniske område, kollegernes indsats i Budgetudvalget, og jeg vil straks tilføje, at denne knowhow og denne indsats efter min mening ikke har aftvunget tilstrækkelig politisk indflydelse på Europas store politiske optioner. Vi har været omhyggelige forvaltere af den europæiske husholdning. Vi har spillet en meget vigtig rolle, men det er ikke tilstrækkeligt som politisk myndighed. Dette skyldes i høj grad eksistensen af den interinstitutionelle aftale. Piet Dankert har mindet os om baggrunden herfor, om fordelene og ulemperne: En aftale, der under alle omstændigheder er en frivillig begrænsning af vores bugetmæssige kompetence. Det drejer sig for Parlamentet om i de kommende måneder at foretage en grundig analyse af fordele og ulemper i en ny interinstitutionel aftale. Betænkningerne af hr. Colom i Naval indeholder tilstrækkeligt materiale til at fungere som målestok for evaluering af et eventuelt forhandlingsresultat. Jeg er enig med kollega Bourlanges i, at notatet om fleksibilitet mellem kapitlerne her er sagens kerne.
Hr. formand, kære kolleger, budgettet for 1999 er en god forberedelse til de endelige forhandlinger om en interinstitutionel aftale. De ekstra reserver, der blev indbygget, giver os en god basis at falde tilbage på, hvis vi skal overgå til artikel 203. De kommende 6 måneder er derfor også afgørende, ikke kun for Parlamentets budget, men for Den Europæiske Unions fremtid. Den interinstitutionelle aftale, de finansielle perspektiver, Agenda 2000 og diskussionen om egne midler er alle på dagsordenen og er faktisk også uløseligt knyttet sammen. Med hensyn til diskussionen om egne midler må vi ikke sky nogen problemer. Alt skal på dagsordenen, både udgifterne, landbrugsstrukturudgifterne og indtægterne. Også rebates , der er tilkendt før i tiden, skal på ny undersøges og kontrolleres med hensyn til, hvad der var årsagen til disse rebates . De skal aktualiseres. Jeg må sige, at jeg ikke var tilfreds med den første debat, vi havde herom i Budgetudvalget på foranledning af budgettet. Man skal for enhver pris undgå, at Europa-Parlamentet medvirker til ny nationalisering af den europæiske politik. Europa-Parlamentet skal forsøge at stå over de nationale interesser og på den måde lægge stort pres på Rådet med henblik på at overvinde enstemmigshedsreglen og alligevel opnå en god ny pakke.
Til sidst, kære kolleger, Europa har desværre mistet noget af sin troværdighed. John Hume har her vidnet om, hvilket ædelt projekt Europa egentlig er. Hvis der er et punkt, hvor vi selv kan give et eksempel på vores troværdighed, så er det vores egen vedtægt. Lad os for alt i verden arbejde på inden året udgang at få saneret rejsegodtgørelserne og helst også få indført en ny vedtægt for medlemmerne. Så kort før valget skylder vi Europas borgere dette.

Garriga Polledo
Hr. formand, ordføreren har på allerbedste vis udført en kompliceret budgetmæssig opgave. Kompliceret fordi det tidsmæssigt falder sammen med drøftelsen af Agenda 2000, med den finansielle reform af Unionen, med forhandlingen af den interinstitutionelle aftale, det vil sige med mange ingredienser, som ordføreren skal kombinere i den samme ret, koge det hele sammen og til sidst få en ret ud af det, der er spiselig for borgerne i Unionen. Jeg tror, at hun er på rette vej, og at vi vil få en ret, som alle finder acceptabel.
Ordføreren gør det rigtige, når hun mobiliserer Parlamentet, hvad angår en hypotetisk fiasko ved forhandlingen af den interinstitutionelle aftale. Hvis denne forhandling ikke skulle lykkes, så står vi over for en artikel 203 under de værst tænkelige betingelser for os. Hendes »brobyggende« ændringsforslag, som lægger beslag på det disponible spillerum i kategorierne, er for det første en fantasifuld løsning til at forstærke Europa-Parlamentets rolle, og de stiller Rådet over for dets egen mangel på kohærens, og de er for det andet en påvisning af, at loftet på 1, 27 % for egne indtægter er latterligt, og at det ikkeer egnet til at uddybe fællesskabspolitikkerne. Jeg mener, at Budgetudvalget i dag er mere bevidst om denne utilstrækkelighed takket været fru Dührkop Dührkops forslag.
I den samme strategi ønskede vi at tage hensyn til reduktionen på EUR 1.500 millioner i forpligtelsesbevillinger og yderligere EUR 500 millioner i betalingsbevillinger i kategori II i strukturfondene. Det er dog umuligt, at denne reduktion ikke skulle give anledning til i det mindste en vis frygt og tvivl. Ordføreren kalder denne mekanisme for flag and amount , hvorved en reserve i kategori II knyttes til udnyttelsesgraden af bevillingerne i hver enkelt medlemsstat. I teorien vil dette præmiere en budgetmæssig indsats og en god gennemførelse. Men man må ikke glemme, at dette Parlament for første gang vil acceptere en ændring af Edinburgh-aftalerne, som i værste fald kan føre til betalingsproblemer i mål 2 i 1999. Det er rigtigt, at strategien ud fra et budgetmæssigt synspunkt hænger sammen med den forestående interinstitutionelle forhandling.
Men til sidst vil vi blive afhængige af variabler, som vi ikke har kontrol over, f.eks. om Rådet vedtager et tillægs- og ændringsbudget eller ej, eller, mere enkelt, hvordan Notenboom-overførslen vil udvikle sig. Det vil sige, at vi giver Rådet en forhandlingstrumf, uden at vi beholder noget trumfkort til os selv. Det er altså risikofyldt, og måske skulle vi benytte os af, at kommissær Liikanen er hos os for at få nogle bedre præciseringer fra Kommissionen af, hvordan den mener, at betalingsbevillingerne vil udvikle sig i 1999. Hvis det ikke forholder sig sådan, hvis den forudsete udvikling ikke er tilstrækkelig god, så går den politiske og budgetmæssige praksis måske hver sin vej.
Til slut vil jeg gerne give udtryk for min mest oprigtige anerkendelse af den åbne og mæglende væremåde, hvormed ordføreren har håndteret hele behandlingen i Parlamentet.

Tappin
Hr. formand, jeg vil gerne koncentrere mine bemærkninger om de to fremragende betænkninger, som hr. Giansily har fremlagt for Parlamentet. Som han sagde her til formiddag, har der til forskel fra tidligere år været bred enighed i Budgetudvalget. For to år siden sagde jeg som ordfører for en udtalelse fra EMAC-Udvalget om EKSF-budgettet: » Det, vi mest af alt har brug for at vide, er, at der ikke er nogen planer om at føre nogen EKSF-penge væk fra programmet, og at eventuelle overskud bliver behandlet som EKSF's retmæssige arv og som grundlag for dets fremtidige eksistens, uanset hvilken form den end måtte tage«.
Vi ser nu på denne fremtidige eksistens. Lad os i en periode, hvor Kul- og Stålfællesskabet stadig står over for store problemer, se på forandringerne på de globale markeder, de fjernøstlige økonomiers sammenbrud og strømmen af stål til Europa, som underminerer vores egen stålindustri, virkningerne af udvidelsen, af fortsatte tab af arbejdspladser og vores behov for at opgradere teknologien. Jeg er henrykt for, at Kommissionen har foreslået, at artikel 4 bør bruges til at imødekomme Parlamentets bekymringer, og at disse penge ikke bliver tabt i budgettet eller bliver udsat for nogen komplicerede og kostbare procedurer, og at vi på denne måde kan bevare i særdeleshed målsætningerne i relation til EKSF-midlerne.
Men jeg er mindre henrykt over, at Rådet ikke viser den samme samarbejdsånd. Ved ikke at godkende overførslen af ECU 30 millioner til brug i tide til at kunne forpligte bevillinger ved afslutningen af næste års budget, undlader Rådet at støtte de mål, der er udtrykt af Parlamentet om at bistå med skabelsen af arbejdspladser i områder, der lider under konsekvenserne af sektorbestemte lukninger, hvilket var principper, der kom så klart til orde i Amsterdamtraktaten.
Jeg håber, at Kommissionen vil gøre enhver bestræbelse i overensstemmelse med artikel 49 og 56 i Traktaten om at bruge dens beføjelser til at gennemføre forslagene med andre midler. Den forskel, som disse penge vil udgøre for de sociale programmer og forskningsprogrammerne, vil være betydelige. Jeg vil gerne erindre Parlamentet om, at det, vi har med at gøre, er et skønnet tab af 17.000 arbejdspladser inden for kul- og stålområdet i 1999. For ansøgerlandene er det klart, at medtagelsen af deres gammeldags, overbemandede kul- og stålværker vil få en kæmpemæssig indvirkning på Fællesskabet. Det er lige så klart, at den krævede modernisering vil få enorme sociale konsekvenser for de berørte regioner, eftersom der er en massiv geografisk koncentration af produktionen. Vi taler her om afhængighed af enkeltstående sektorer.
Parlamentet har udtrykt, at man er klar over problemerne og ønsker at træffe positive foranstaltninger. Jeg håber ikke, at hverken Kommissionen eller Rådet vil vise sig at være spor mindre engageret i disse problemer, og jeg håber, at vi fra og med dette budget og fortsat gennem hele den forandringsproces, der ledsager afslutningen af EKSF, vil se positive, direkte og effektive foranstaltninger fremsat her ført ud i livet af Kommissionen og støttet af Rådet. Vi ønsker at sikre, at EKSF-midlerne bliver brugt til at bistå med at omlægge de samfund, som kul- og stålindustrien har tjent. For når alt kommer til alt, er det den arv, vi har fået overladt. Vi må sikre, at folk i disse samfund har en fremtid.

Pronk
Hr. formand, jeg vil allerførst lykønske fru Dührkop Dührkop og hr. Viola og hr. Giansily med deres betænkninger. Det er lykkedes at opstille et budget, der er tilbageholdende, men som alligevel opfylder parlamentsmedlemmernes mest rimelige ønsker. Mens der hersker uro i Asien og Rusland, og også amerikanerne i nogen grad er gået i panik, synes Den Europæiske Union takket være euroen stadigvæk at være en stabil zone. Det skal ledsages af en god finansiel politik. Budgettet stiger i absolutte tal, men som i de seneste år er der tale om et relativt fald. Dette i modsætning til en række nationale budgetter. Jeg tror, at de nationale medlemsstater kan tage ved lære af den måde, vi fastsætter budgetter på, sammenlignet med den måde de gør det på. Ikke mindst når de efter et valg opdager, at det, de lovede før valget, ikke helt kan holde.
Hermed viser vi også, at vi er en troværdig og konstruktiv partner for andre EU-instanser. Vi har et vist ansvar. På trods af de finansielle perspektiver, der gør et udgiftsloft på 1, 27 % muligt, holder vi os langt under dette loft. Forestillingen om Europa-Parlamentet som en ødsel institution er derfor også en misforståelse. Der er kun få parlamenter i Europa, der med sådanne perspektiver ønsker at holde sig under udgiftsloftet, og Rådet og Kommissionen bør også indse dette, selvom det med hensyn til Rådet ikke altid er klart. Lad os håbe, at det vil have en positiv virkning på forhandlingerne om en interinstitutionel aftale.
Jeg vil endvidere knytte et par bemærkninger til de ekstra ændringsforslag, der er vedtaget. Disse ændringsforslag er naturligvis kun bestemt for forhandlinger. Det kan bestemt ikke være hensigten at udgive disse ændringsforslag på denne måde. Det er ikke Parlamentets hensigt. Det har ingen til hensigt, men Rådet skal være villigt til at påbegynde forhandlinger. Hidtil har jeg hos en række regeringer ikke mærket noget til, at de er villige hertil. Budgetkontiene om socialpolitik og beskæftigelse er henholdsvis steget med 48, 3 millioner og 14 millioner i forhold til udkastet. Det er imidlertid sådan, at udgifterne i år er mindre end sidste år, og det skyldes for en stor del diskussionen om et retsgrundlag, der særligt spiller en rolle på det sociale område. Domstolens udtalelse har skabt forvirring. Jeg tror, at det næsten er lykkedes for Parlamentet at fjerne denne forvirring, men det har i høj grad påvirket det forløbne år.
Vi skal også tage resultaterne af topmødet i Luxembourg alvorligt. Det er endvidere vigtigt, at der endelig iværksættes en undersøgelse af de transeuropæiske netværkers effektivitet og af de penge, der stikkes heri. Det kommer til at koste mange penge i kategori 3, og det er en trussel mod de øvrige projekter. Jeg mener derfor, at vi skal være opmærksomme på, at vi ikke efter et eller to projekter har brugt alle pengene. Den interne politiks dele er heldigvis bragt i overensstemmelse med hinanden af Budgetudvalget. Derfor er jeg også meget glad for de 99 millioner ekstra til Leonardo-programmet. Også her er Rådet meget urimeligt. Disse penge gives godt ud. Det er der meget stor interesse for i medlemsstaterne. Der er penge til det under de finansielle perspektiver, og alligevel mener man, at der skal spares.
Hr. formand, til sidst endnu en ting. Jeg anmoder om, at der ses nærmere på teksten til det ændringsforslag, der er indgivet af Gruppen De Grønne, og som er vedtaget i Budgetudvalget til betænkningen af hr. Viola. Teksten er bestemt ikke i orden på to punkter, og er efter min mening ikke helt i overensstemmelse med det, der er aftalt i udvalget. Det er meget vigtigt, at dette undersøges nærmere i betragtning af den videre debat.

Haug
Mange tak, hr. formand, jeg ville egentlig kun sige et par ord vedrørende de to betænkninger af hr. Giansily om EKSF-traktaten, selvom det selvfølgelig også er fristende at give den ene eller den anden kollega svar på hans indlæg med det samme. Men det er ikke mit anliggende nu.
EKSF-traktaten udløber godt nok først om tre år, men Parlamentet har allerede længe beskæftiget sig med spørgsmålet: Hvad sker der egentlig efterfølgende? Den politiske målsætning med EKSF blev uden tvivl nået, nemlig målsætningen om at sikre freden i Europa gennem en supranational kontrol af kul- og stålbranchen, der var afgørende for den økonomiske genopbygning efter krigen.
Det har vi opnået. Men heller ikke økonomipolitisk skal dens fortjenester undervurderes. EKSF-traktaten har med sin økonomi-og socialpolitik og støtte til de strukturelle forandringer i kul-, jern- og stålværksindustrien i de forgangne årtier alt i alt vist sig at være et meget fleksibelt, meget effektivt og derfor meget nyttigt middel. Med traktaten som grundlag blev der udviklet nogle specifikke økonomi- og socialpolitiske instrumenter, som kul-, jern- og stålværksindustrien og dens regioner havde stor gavn af i deres vanskelige tilpasningsprocesser. Uden dem havde det været meget sværere at håndtere de dramatiske strukturelle forandringer i de to brancher på en socialt acceptabel måde. Jeg ved, hvad jeg taler om, for jeg kommer fra en sådan kul-, jern- og stålværksregion, og jeg bor i en sådan kul-, jern- og stålværksregion.
Nu ved vi jo alle, at omstruktureringen af kul- og stålindustrien endnu ikke er afsluttet, at der stadig nedlægges arbejdspladser i disse sektorer, og at det muligvis vil gå endnu stærkere i fremtiden. Desuden vil kul- og stålsektorens betydning for Den Europæiske Union øges igen med optagelsen af de første central- og østeuropæiske lande.
Det bestyrker os i vores holdning om, at vi ikke bare lige kan tage afsked med EKSF-traktaten, at vi kan slette den helt uden at lade den erstatte. Som vores kollega Giansily formulerede og Budgetkontroludvalget besluttede det, er det vores hensigt at foretage en indfasning i budgettet, at anvende EKSF's hensættelser og reserver som kapital til en fremtidig fond »Kul og stål« til fremme af forskning, at gøre alt dette gennemskueligt og ensartet og under ingen omstændigheder at afgive Den Europæiske Unions kompetence til en eller anden multilateral institution.
Som en konsekvens heraf og med tanke på de aspekter, der netop er blevet fremhævet, har vi fremsat et forslag for EKSF-budgettet for 1999. Vi opfordrer eftertrykkeligt Rådet til at blotlægge vejen for finansiering af omstillingsaktiviteter i kul-, jern-og stålværksindustrien og i kul-, jern- og stålværksregionerne. Vi ønsker støtte til at skabe og omdanne arbejdspladser til uddannelse og videreuddannelse af arbejdstagerne i disse regioner. Vi forventer, at Rådet siger ja til EUR 30 millioner for 1999 og henter de 30 millioner fra 1998 via tillægs- og ændringsbudgettet. På den måde ønsker vi at fremme beskæftigelsen yderligere. Kul-, jern- og stålværksregionerne har et meget stort behov for vores hjælp.

Imaz San Miguel
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at lykønske ordførerne Viola og Dührkop Dührkop med deres fremragende arbejde. Jeg er klar over, hvor vanskelig det er at forene politik og forskellige interesser samt behovet for at markere prioriteringer i et budget, for dette er, kort sagt, at lave politik. Og jeg må med tilfredshed sige, at vores ordførere har været i stand til at gøre det, hvorfor jeg vil stemme for dette budget i dets helhed.
Hvad ville en europæisk borger sige til dette budget? For det første at det er et budget, der forstærker samhørighedspolitikkerne og solidariteten mellem regionerne i Den Europæiske Union, som bliver forøget betragteligt i forhold til sidste år med overholdelse af Edinburgh-aftalerne. Og det sker i et nøgleår - 1999 - hvor man skal definere de finansielle overslag og de vigtigste europæiske politikker for de kommende år. Samhørighedsprioriteringer, der koncentrerer sig om de dårligst stillede områder, kaldet mål 1 om lavindkomst, men som også gør en indsats i andre områder af Unionen, som har været underlagt omstillingsprocesser, og som er ved at genskabe deres økonomiske netværk eller uddannelsen af de menneskelige ressourcer, af folk, kort sagt, som er rettet mod beskæftigelsen, eller mod regioner, som satser på at være et landboområde, så at landmiljøet bliver et sted, hvor befolkningen kan leve, udvikle økonomiske aktiviteter og regne med serviceydelser og infrastruktur.
Lad mig komme med et simpelt eksempel, Baskerlandet, det område, jeg repræsenterer, vil modtage ESP 37.000 millioner på denne baggrund - indeholdt i mål 2, 3, 4 og 5 - til næste år. En investeringsindsats, som uden tvivl vil være med til at gøre vores økonomiske netværk mere dynamisk, og som vil nå resultater takket være en indsats fra hele samfundet. En fælles indsats, som vil medføre en virkelig konvergens mod indkomsten i Unionen. Og for at give Dem et eksempel kan jeg sige, at det Baskerland, som jeg repræsenterer, er gået fra 79 % til 91 % af BNI i forhold til gennemsnittet i Unionen i de sidste 12 år.
Det er også et budget, som forstærker de interne politikker i Unionen over for de nedskæringer, som Rådet foreslår. I denne henseende styrker Budgetudvalgets ændringsforslag kulturen og uddannelsen gennem programmer som Leonardo, Sokrates og Ungdom for Europa, og som Delors sagde, så er en styrkelse af denne type aktioner på en vis måde med til at skabe den europæiske ånd, så jeg tror, at det er et forslag, som alle er fælles om for at kunne opbygge dette Europa, som respekterer mangfoldigheden.
Og jeg vil gerne henvise til et konkret kulturelt spørgsmål: budgetposten om støtten til de mindre udbredte sprog, for hvis der er noget, der er vigtigt ved støtten til den kulturelle mangfoldighed, så er det de mindre udbredte sprog, men som ikke af den grund er små, eftersom de tales af 10 % af europæerne. Budgetposten på ECU 4 millioner er, hvordan man end vender og drejer det, utilstrækkelig, men at fastholde den, i modsætning til Rådets hensigt om at beskære den, er dog et skridt, indtil der bliver konsolideret et stabilt program til støtte af disse sprog på europæisk plan.
Og jeg vil også gerne personligt takke ordfører Dührkop Dührkop for hendes indsats på området, eftersom hun, som basker og forpligtet over for den kulturelle mangfoldighed, har gjort en indsats på området.
Og et polemisk aspekt ved vedtagelsen af dette budget har været opførelsen i reserven af de beløb, der var afsat til De Europæiske Fællesskabers Kontor for Humanitær Bistand, ECHO. Ud fra et hvert synspunkt en nødvendig foranstaltning, eftersom vores pligt som forvaltere af offentlige midler er at bekæmpe svig og korruption, og der var tilstrækkelig med oplysninger, som antydede, at der var blevet begået underslæb. Vi har ikke taget de svageste som gidsler, dem som behøver den humanitære bistand, ved oprettelsen af denne reserve, for det første fordi reserven vedrører budgettet for næste år, hvorfor vi pr. dags dato ikke har stoppet noget projekt, da vi er ved førstebehandlingen. Og for det andet har oprettelsen af denne reserve båret frugt, fordi det brev, vi har modtaget fra Santer, indeholder et klart signal om, at dette Parlament fra Afdelingen for Samordning af Foranstaltninger til Bekæmpelse af Svig vil modtage nøjagtige oplysninger, og det til tiden, om den mulige svindel og de tilfælde af korruption, som kan finde sted i fællesskabsbudgettet.
Derfor, hr. formand, tak for denne aktion, som vi vil kunne blive ved med at følge ved at yde humanitær bistand og forbedre de veje, der sikrer, at denne bistand rent faktisk når frem til de svageste, og så vi muligvis bedre kan kontrollere den korruption, som desværre i en vis udstrækning så ofte følges med bistandsprogrammerne.

Kellett-Bowman
Hr. formand, dette er formentlig det vigtigste arbejde, Parlamentet gør hele året. Derfor var jeg meget ked af her til formiddag at se, at fru Dührkop Dührkop efter mere end et års arbejde bag kulisserne blev plaget af formanden, mens hun forelagde sin betænkning her til formiddag. Det var uheldigt.
Jeg vil gerne komme ind på to omtvistede punkter i budgettet i dag. Det første er skandalen i forbindelse med ECHO, der vedrører humanitær bistand. Der er nogle, der ville sige - og nogle gjorde det også ved mødet i Budgetudvalget i går aftes - at vi ikke bør sammenblande det arbejde, der gøres af Budgetkontroludvalget, med det arbejde, Budgetudvalget gør. Det er sådan, at der er fire aktører på den europæiske arena, der tager sig af svindel og uregelmæssigheder, og det er: Revisionsretten, UCLAF, og Parlamentet i form af Budgetkontroludvalget og Budgetudvalget. Hvis Budgetkontroludvalget ikke er tilfreds, kan denne forsamling bide fra sig under budgetafstemningen.
Jeg vil gerne hylde hr. Fabra og fru Müller for det arbejde, de har gjort inden for ECHO-området. Det er uheldigt, at de ikke-statslige organisationer, de folk, der arbejder for os og med denne støtte, skal være dem, der lider. Men hvis man ser på den måde, hvorpå budgettet er skruet sammen, fordi Kommissionen gerne vil have »paraply«-poster i budgettet, er det meget vanskeligt at budgettere for de områder, man ønsker at budgettere for. Så de svage lider sammen med de stærke.
Kommissionsformanden må have været ret så flov over at måtte skrive det brev, der er sendt til Budgetudvalget. Han nævnte misforståelser. Men kendsgerningen er, at der ikke var tale om misforståelser men om principspørgsmål. Det var grunden til, at Budgetkontroludvalget og Budgetudvalget for hårdt frem. Jeg må sige, at UCLAF's rapporter må være dynamit, hvis det er nødvendigt at gå i beskyttelsesrum for at læse dem. Jeg har ondt af formand Santer. Parlamentet har bemyndigelse til at afskedige hele Kommissionen. Det har aldrig benyttet sig af denne bemyndigelse. Jeg tror, at vi, når vi ser på Traktaten i fremtiden, bør foretage en ændring, der bemyndiger kommissionsformanden til at sende en eller to kommissionsmedlemmer på pension, hvis han finder det nødvendigt.
Jeg vender mig nu mod Europa-Parlamentets budget og parlamentsmedlemmernes udgifter. Da det i 1979 ikke lykkedes for Rådet, der agerede som topmøde i den sag, at nå til enighed om en løn til medlemmerne af Europa-Parlamentet, havde det til følge, at vi fik en midlertidig løsning iværksat af Parlamentets præsidium. Den midlertidige ordning skulle kompensere de lavtlønnede parlamentsmedlemmer i forhold til de andre gennem en ret så generøs rejsegodtgørelsesordning. Denne midlertidige ordning har nu eksisteret i 19 år. Det er en stor skam, at vi nu skændes om en vedtægt for medlemmerne. I budgettet for 1980 indførte vi et symbolsk punkt om en vedtægt for medlemmerne. Men vi venter stadig på denne vedtægt. Jeg er godt klar over, at det nuværende Råd ikke har haft noget at gøre med problemets oprindelse, men jeg vender mig til det og dets umiddelbare efterfølger og beder det om at gøre medlemsvedtægten retfærdig for medlemmerne af dette Parlament.
Jeg kan ikke støtte nogen forslag, medmindre man kan garantere over for mig, at de mindre vellønnede parlamentsmedlemmer ikke bliver værre stillet af de forslag, der er forelagt Parlamentet.

Liese
Hr. formand, jeg vil begrænse min redegørelse til kategori 4, udenrigspolitik. Vi har stadig at gøre med virkningerne af Cannes-beslutningerne, og jeg mener stadig, at Rådet dengang i Cannes traf nogle ikke særlig kloge beslutninger. Det besluttede, at vi især skulle koncentrere vores udenrigspolitik om vores direkte naboer i Central- og Østeuropa og i middelhavsområdet. Det mener jeg stadig er betænkeligt af to grunde. For det første nærer jeg tvivl om, hvorvidt pengene virkelig er godt anbragt overalt dér. Især i forbindelse med Meda øges min tvivl. For det andet har dette en konsekvens, som Rådet gennemtrumfer brutalt hvert år, og her bliver Rådet desværre også ofte støttet af Kommissionen. Midlerne bliver hele tiden nedbragt inden for den klassiske udviklingspolitik, altså i forbindelse med de fattigste fattige. Det glæder mig, at Budgetudvalget og Parlamentet ikke følger trop i denne politik, og at vi også stadig anser det for vigtigt at være solidariske med befolkningerne i Asien, Latinamerika og Afrika.
Jeg mener især, at budgetpost B - samfinansiering af ngo-aktioner - er vigtig. Her arbejder der mennesker, der hele tiden foreslår projekter med stor idealisme og med omfattende egne midler og kun får støtte fra vores side. Det ligger jo i ordet samfinansiering, og det er efter min mening også en garanti for, at disse penge anvendes meget effektivt. Vi har stadig det problem, at det organ, der behandler disse ansøgninger, er fuldstændig underbemandet, og jeg vil gerne endnu en gang appellere til Kommissionen om at forbedre personalesituationen i dette administrationsorgan gennem en intern omrokering.
Et par ord vedrørende ECHO ud fra en udviklingspolitisk synsvinkel. Jeg mener, at det er i overensstemmelse med udviklingspolitikken, at vi opklarer skandalen uforbeholdent. For vi har problemer med at finde forståelse hos befolkningen for, at vi stadig bevilger penge til udviklingspolitik, når der nu også er knappe midler herhjemme, og når vi ikke kan dokumentere, at pengene er investeret godt. Så vil vi få endnu flere problemer med accepten. Derfor er jeg meget skuffet over de erklæringer, kommissær Marín og kommissær Bonino har afgivet i de seneste dage og uger i denne sag. Der vil dog stadig, uanset hvad vi gør, være knappe midler i kategori 4, og vi må overveje meget nøje, hvem vi giver de knappe midler ud til. Derfor er jeg også mod, at områder, der ikke har noget eller ikke har så meget at gøre med udviklingspolitikken, også samfinansieres her. Jeg taler her om emnet bananer. Her har vi en strid, der godt nok hovedsageligt er landbrugspolitisk begrundet og efter min mening løst på en utilstrækkelig måde, og her tager man midler fra kategori 4, altså midler, der egentlig skulle komme de fattigste til gode, og fremmer dermed bananindustrien. Pengene går nemlig ikke til de små landmænd. Jeg har derfor fremsat et ændringsforslag om at udelukke de multinationale koncerner fra denne budgetpost i forbindelse med retsgrundlaget. Forslaget blev forkastet af Kommissionen. Pengene går altså til de multinationale koncerner.
At tage penge fra de fattige for at give dem til de multinationale banankoncerner - og jeg er ligeglad, om de har europæiske eller amerikanske navne - det er den forkerte politik. Derfor anser jeg Budgetudvalgets forslag om ikke at tage midlerne fra denne post, men derimod at overveje, om de kan tages fra kategori 1 eller fra den europæiske udviklingsfond, hvor vi har overskud hvert år, for rigtigt.
En sidste bemærkning til befolkningspolitikken, budgetpost B, et vigtigt område, som Parlamentet altid har støttet. Vi har kæmpet meget for dette emne i forbindelse med retsgrundlaget, og vi har gjort det klart, at befolkningspolitik ikke har noget som helst med abort at gøre, men at der derimod skal vælges andre metoder her. Nu foreslår Budgetudvalget at ændre budgetpostens titel. Jeg har et spørgsmål til kommissær Liikanen: Hvordan ser Kommissionen på ændringen af titlen på en budgetpost, når vi har et retsgrundlag? Kommer vi ikke på glatis, hvis vi hele tiden ændrer titlen efterfølgende, når vi jo har et retsgrundlag, og hvordan ser Kommissionens tjenestemænd på dette forslag? Det ville glæde mig, hvis kommissæren kunne tage stilling til dette særlige punkt.

Pinel
Hr. formand, jeg behøver ikke tre minutter til at give udtryk for min forbløffelse. Således har min kollega Le Gallou og jeg selv fremlagt næsten 100 ændringsforslag til Budgetudvalget. Der er tre overordnede grunde til disse ændringsforslag.
For det første respekten for Fællesskabets kompetencer og subsidiaritetsprincippet, for det andet respekten for moralske værdier, som er grundlæggende for enhver civilisation, og for det tredje opretholdelsen af gennemsigtigheden, det vil sige af en rimelig anvendelse af offentlige midler, der er detaljeret og identificeret, for vi står til regnskab over for alle de europæiske skatteydere.
Men vi må konstatere, at det er almindeligt accepteret at afslå at opstille præcis regnskab for europæerne endda på et tidspunkt, hvor vi opdager, at millioner af ecu er forsvundet i Kommissionen, at fondene er blevet bestjålet for de bevillinger, der skulle anvendes til det internationale samarbejde.
Det er en besynderlig opfattelse af samarbejde og en besynderlig opfattelse af moral og offentlig sundhed, eftersom støtten til foreningerne fordeles i en fuldstændig uigennemsigtighed.
Vi ønsker at undgå, at de offentlige midler kan anvendes til alt og ligegyldigt hvad, navnlig til støtte, som det er tilfælde for visse organisationer, der forsøger at legitimisere det illegale, f.eks. illegal indvandring eller brug af narkotika.
Vi ønsker også at sikre begrebet fællesskabspræference, det vil sige sikre medlemsstaternes borgere en prioritet til hjælp, hvilket forekommer os en selvfølge. Dette blev også nægtet os. Således vil f.eks. uddannelse ikke være forbeholdt arbejdstagere og lærlinge i Fællesskabet. Endnu en gang betaler vi for hele verden.
Vi ønsker også at forhindre, at offentlige midler anvendes til valgkampagner for visse kandidater eller partier. Denne bekymring deles heller ikke af vores kolleger, uanset overbevisning i øvrigt. Føderalisterne eller rettere fusionisterne vil altså fortsat kunne nyde godt af en vedvarende kampagne for euroen eller staternes tvungne integration i en enestående overnational enhed kaldet Euroland. Euroland, det minder om en forlystelsespark, men det er slet ikke så sjovt: Det drejer sig således om en sand trussel mod demokratiet og subsidiaritetsprincippet, det vil sige en trussel mod vores individuelle friheder, vores religionsfrihed og vores nationers uafhængighed.

Cornelissen
Hr. formand, de, der endnu lytter til denne debat, er helt mørbankede af de mange indlæg. Alligevel vil jeg kort henlede opmærksomheden på en af de bedste sektorer: turismen. I denne måned offentliggøres resultaterne fra vismandsudvalget, der har beskæftiget sig med turisme og beskæftigelse. De nedjusterede forventninger til væksten i mange lande, også i Den Europæiske Union, kræver, at opmærksomheden rettes mod de sektorer, hvor der kan skabes nye job. Turistsektoren er en af disse sektorer.
Samtidig må vi fastslå, at devalueringen i en række lande i Sydøstasien bevirker, at konkurrencen for vores turistindustri øges endnu mere. Hertil kommer den svage dollar. Jeg tænker særligt på kongresturismen, der er meget vigtig for beskæftigelsen. Jeg anmoder Kommissionen om at reagere slagfærdigt på de kommende henstillinger fra vismandsudvalget.
Den østrigske rådsformand har anmodet os om at have tillid til, at det foreliggende handlingsprogram for turisme vil blive godkendt inden årets udgang. Dermed opstår det nødvendige retsgrundlag. I den situation vil vi gå glip af en chance, hvis vi ikke reserverer et beskedent beløb til dette formål på budgettet. Desværre har både Kommissionen og Rådet hidtil meldt hus forbi på dette punkt.
Jeg har et konkret spørgsmål til Kommissionen og rådsformanden, og det er, om vi kan påregne, at de om nødvendigt, afhængigt af resultaterne, hurtigt vil foreslå en ændring af budgettet, så der også bliver »arbejdet« på dette punkt. Jeg mener, at mange, alt for mange mennesker i vores lande, der er uden arbejde, har krav på dette. Jeg venter i spænding på et konkret svar på mit spørgsmål til Kommissionen og rådsformanden.

Liikanen
Jeg vil gerne indlede med at udtrykke min glæde over den brede deltagelse i denne debat. Vi har været her i mere end fem timer. Mange deltagere har nu andre aftaler, så kun nogle få har været i stand til at modstå presset til at gå andre steder hen. Derfor vil jeg kun svare på de spørgsmål, der er stillet af de medlemmer, der stadig er til stede i salen.
For det første kan jeg ikke, hvad turismespørgsmålet angår, tage stilling til de konklusioner, som Kommissionen vil vedtage på grundlag af en betænkning, der endnu ikke er indgivet. Vi vil studere den omhyggeligt, og så vil Kommissionen, er jeg sikker på, informere Parlamentet om opfølgningen.
For det andet har jeg ikke, hvad spørgsmålet om retsgrundlaget og budgetpostens betegnelse angår, været i stand til at rådføre mig med juristerne på fornøden vis, men jeg mener, at det er substansen i foranstaltningen, der betyder noget. Hvis foranstaltningen har et retsgrundlag, kommer budgetpostens betegnelse i anden række. Derfor må substansen for foranstaltningen have et retsgrundlag.
For det tredje er der det spørgsmål, der blev stillet af formanden for Budgetudvalget, hr. Samland, og andre, om de dokumenter, der er sendt til de luxembourgske myndigheder. Under forhandlingen rådførte jeg mig med vores tjenestegrene, og jeg kan læse de fire punkter i den franske tekst op, som jeg har om det såkaldte spørgsmål om fiktive kontrakter.
»For det første er der for retsmyndigheden blevet fremlagt relevante oplysninger om de fire pågældende kontrakter, det vil sige de fiktive kontrakter, for det andet har retsmyndigheden modtaget oplysninger om forbindelsen mellem en funktionær og de pågældende kontrakter, for det tredje er UCLAF's rapport blevet videresendt i sin helhed, for det fjerde har retsmyndigheden med henblik på at undgå enhver tvetydighed adgang til alle dokumenter, som den skønner måtte være nyttige for undersøgelsen af sagen«. Selvfølgelig er Kommissionen fuldt ud parat til at samarbejde: Anklagemyndigheden vil få tilsendt ethvert dokument, den skønner anvendeligt.

Böge
Hr. formand, på grund af emnets vigtighed vil jeg gerne stille hr. Liikanen et spørgsmål: Hvad mente De, da De citerede »domstolen« lige før, hvilken domstol er der tale om?

Cornelissen
Hr. formand, jeg har også stillet et spørgsmål til Rådet. Fordi Rådet er budgetmyndighed sammen med Parlamentet, vil jeg sætte pris på også at få et svar fra Rådet. Hvis det ikke kan lade sig gøre nu, vil jeg gerne have et tilsagn om, at der svares skriftligt.

Liikanen
Der var helt tydeligt tale om et oversættelsesproblem. »Parquet« betyder her »de luxembourgske retsmyndigheder«. Ingen anden ret er omfattet af betydningen, kun den luxembourgske rets myndighed, nemlig det såkaldte »parquet Luxembourgeois«.

Formanden
Jeg kan se på rådsrepræsentanten, at han eventuelt vil svare skriftligt.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 10.00.

Unionens fremskridt i 1997
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0357/98) af Spaak for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om rapport fra Det Europæiske Råd til Europa-Parlamentet om Den Europæiske Unions fremskridt i 1997 (i medfør af EU-traktatens artikel D) (C4-0411/98).

Spaak
Hr. formand, hr. kommissær, hr. rådsrepræsentant, i lighed med de foregående år har Rådet i medfør af artikel D udarbejdet en rapport for 1997, der helt formelt opremser de lovgivningsmæssige aktiviteter eller andre aktiviteter, der er udført i dette år.
Uden at tage hensyn til Europa-Parlamentets kritik gives der hverken en vurdering af de opnåede fremskridt eller af de problemer, man er stødt på, eller af de endnu eksisterende underskud, og det selvom samme artikel D pålægger Rådet at give Unionen de nødvendige impulser til videreudvikling.
Det er beklageligt, at den sande politiske impuls kommer fra f.eks. visse stats- eller regeringschefer, som brevet fra hr. Kohl og hr. Chirac vidnede om på topmødet i Cardiff. Udvalget om Institutionelle Spørgsmål har derfor valgt at beskæftige sig med elementer, der tilsyneladende kan give de nødvendige impulser til Unionens udvikling.
Jeg støtter i denne forbindelse hr. Corbetts ændringsforslag, der sigter mod at ændre proceduren ved at fastsætte en debat i Europa-Parlamentet om Rådets årlige rapport umiddelbart efter fremlæggelsen uden indstilling ved andenbehandling i det kompetente udvalg. Jeg anmoder Rådet om - jeg ved ikke, om det er til stede, og om det lytter- at komme med sit syn på denne sag.
Jeg går hermed, hr. formand, over til anden del af mit indlæg. Med indførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union og i forbindelse med udvidelsen kan vi ikke længere udsætte at besvare spørgsmål, som vi så ofte har hørt gennem årene. Hvorfor Europa, hvilket Europa og hvilke ambitioner for dette Europa?
I sidste uge sagde formanden, fru Ferrero Waldner, der deltog i Udvalget om Institutionelle Spørgsmåls arbejde, at hun delte denne bekymring, og at topmødet i Pörtschach har dette punkt på dagsordenen. Det er ikke sket i årevis. Fordi det kunne afsløre en mangel på enighed og med henblik på at undgå farlige konfrontationer, har medlemstaterne i flere årtier foretrukket at falde tilbage til politikken med laveste fællesnævner i forbindelse med institutionerne. Denne fremgangsmåde er uduelig i dag. Offentligheden har holdt fast i den politiske impuls fra grundlæggerne af Europa, fordi man, efter to forfærdelige krige, der var katastrofale for både sejrherrerne og de overvundne, ønsker fred og demokrati.
Der er altså gået to generationer, og i løbet af denne tid har Det Europæiske Fællesskab indført varernes frie bevægelighed, det indre marked, den fælles mønt, ratificeret traktater og givet sin accept til 15 nye staters tiltrædelse. Det er en fantastisk status, men i løbet af denne tid har de europæiske borgere været vidner til virksomhedslukninger og -udflytninger, vanskeligheder i forbindelse med konvergenskravene og de har været magtesløse vidner til begivenhederne i Europa, Bosnien, Albanien og Kosovo. Lænken blev brudt. De kunne ikke se formålet med dette store eventyr, fordi, som formand Delors sagde, man bliver ikke forelsket i en fælles mønt.
Målet i dag - og det er vigtigt at holde sig dette for øje - er, at Den Europæiske Union er et enestående politisk projekt i verden, fordi den er baseret på fred og demokrati og på værdier: menneskerettigheder, solidaritet mellem befolkningerne og generationerne, oprettelse af en samfundsmodel, der medfører størst mulige udfoldelsesmuligheder for de befolkninger, der er en del af den.
Her til morgen gav John Hume et glimrende eksempel på disse værdier og sagde til os, at én af de ting, Europa og Parlamentet har lært ham, er at respektere forskelle. Når man tager udgangspunkt i dette mål, som alle minder om og er enige i, giver overvejelserne om, hvilken type institution vi har behov for, mening. Jeg vil tilføje, at den kommende diskussion om budgettet afslører den samme uopsættelighed og bør tage samme formålskriterier for Unionen i betragtning.
Den mellemstatslige metode har ikke givet de forventede resultater på institutionel plan. Det er Amsterdam-traktatens store svaghed. Lad os tage konsekvenserne og vende tilbage til fællesskabsmetoden, hvis effektivitet er anerkendt, hvad angår udarbejdelse af Rom-traktaten, Den Europæiske Fællesakt og Delors-Komitén.
Den næste institutionelle reform skal ske efter de første tiltrædelser for at sikre, at disse gennemføres med gennemsigtighed, for ikke at sinke dem eller bringe succesen heraf i fare. Formålene med reformen bør være en del af acquis communautaire . Dette er, hr. rådsformand, hr. kommissær, nogle af de udfordringer, der venter det østrigske formandskab, som vi ønsker held og lykke.

Formanden
Mange tak, fru Spaak. Vi må håbe, at Rådet også hørte, hvad De sagde.

Maij-Weggen
Hr. formand, i morgen skal vi høre formanden for Kommissionen, hr. Santers, årlige redegørelse for Kommissionens planer for 1999. State of the Union er denne redegørelse i mellemtiden kommet til at hedde. I dag debattere vi om Unionens fremskridt i 1997. Fru Spaak har udarbejdet en god betænkning herom, men jeg havde gerne set, at debatten om denne betænkning og debatten om State of the Union var blevet lagt sammen. Det er mere troværdigt at se fremad, hvis man kan se tilbage på en positiv fortid.
På det punkt indeholder beslutningen og betænkningen af fru Spaak en række meget kritiske bemærkninger. Således konstaterer fru Spaak, at Rådet i sin rapport om 1997 mangler visioner, og at der faktisk kun er tale om en opremsning af de beslutninger, der er taget i år. Med hensyn til Amsterdam-traktaten fastslår ordføreren, at Parlamentets stilling, der inden udvidelsen kræver en reform, erkendes i brevet fra Chirac og Kohl, at Kommissionen i mellemtiden har nedsat en arbejdsgruppe under forsæde af den tidligere kommissær Frans Andriessen med henblik på at finde en løsning af dette problem, men at Rådet har gjort meget lidt. Hvad gør Rådet på dette område? Vi afventer med spænding, hvilke resultater, der opnås på det uformelle topmøde i Østrig.
Et tredje kritikpunkt er, at der på vigtige områder, som f.eks. udenrigspolitikken og den interne sikkerhed, faktisk ikke er sket fremskridt i 1997. Lammelsen er lige så stor, som den altid har været. I den forbindelse, hr. formand, vil jeg foregribe morgendagens debat og lægge mit syn på resultaterne af det uformelle topmøde på bordet. For det første skal der findes en løsning på den permanente stagnation i udenrigspolitikken. Den eneste mulighed herfor er at bryde med enstemmigheden. Det kræver mindst et bilag til Amsterdam-traktaten. Jeg håber, at man træffer beslutning herom.
En anden prioritet er det demokratiske underskud, der med hensyn til Parlamentets lovgivende opgaver er delvist dækket. Efter vores mening skal de sidste hindringer på dette punkt også fjernes. Det drejer sig særligt om landbruget. Også her skal traktaten forbedres. Den tredje prioritet drejer sig om justits- og indenrigsforhold og kampen mod den internationale kriminalitet. Også her skal traktaten skærpes, og også her skal der træffes en beslutning på det uformelle topmøde. Den fjerde prioritet omfatter egne midler. Det er et spørgsmål, der i den nærmeste fremtid kan lamme det hele. Vi mener, at der skal findes en bedre og mere neutral nøgle med henblik på en ærligere fordeling af kontingenterne. Dette skal også drøftes på topmødet i Østrig. Den femte prioritet omfatter flygtninge- og asylansøgerproblemet. Vi mener, at de skal fordeles på en ærligere måde over medlemsstaterne, og at det er på tide, at der træffes en beslutning herom. Også dette er et emne, som man skal tage op på det uformelle topmøde i Østrig.
Til sidst, som fru Spaak siger, skal de interinstitutionelle problemer løses. Særligt problemet om stemmevægtningen og enstemmigheden. Hr. formand, det ville have været bedre, hvis alt dette også var kommet klart frem i Rådets rapport om 1997. Hvis man havde erkendt, at man stadig er langt fra målet, havde man haft et bedre grundlag for at opnå forbedringer, og vi håber, at det østrigske formandskab griber lejligheden til at gøre fremskridt.

Frischenschlager
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil også gerne kritisere, at denne rapport fra Rådet indeholder for få politiske hensigts- og målsætningserklæringer. Jeg har nogle gange indtryk af, at Rådet i stadig højere grad udvikler sig til en forsamling af 15 regeringschefer, der udelukkende sætter deres egne staters interesser højest i deres politiske hensigter og målsætninger. Det anser jeg for en farlig udvikling, fordi Rådet er Den Europæiske Unions politiske centrum, og det er herfra, de politiske initiativer hen imod øget integration i Europa skal udgå. Jeg mener derfor, at der er helt afgørende punkter, som nu skal fastlægges helt klart som politiske hensigter og målsætninger.
Det første er en klar bekendelse om, at vi virkelig ønsker at udvide Den Europæiske Union. Jeg har nogle gange indtryk af, at målsætningen om en udvidelse bliver reduceret til en søndagstale, og at mange i sidste ende bliver glade, hvis udvidelsen slet ikke bliver til noget, når det kommer til stykket. Det er det første klare mål, som Den Europæiske Union, Rådet og vi alle sammen skal arbejde hen imod.
Det andet er Agenda 2000. Jeg hører, at der findes flere og flere stemmer helt op til Parlamentets formand, som gør, at den ikke kan vedtages inden for den aftalte tidsfrist. Vi skal vide, at Agenda 2000 er det mest direkte middel til overhovedet at kunne håndhæve udvidelsen og også Den Europæiske Unions interne beslutningsdygtighed.
Tredje punkt: overgangen til flertalsafgørelser. Det er forudsætningen for, at Den Europæiske Union overhovedet kan være beslutningsdygtig fremover. Vi skal arbejde direkte hen imod disse mål, og jeg håber, at Rådet genfinder sin politiske styrke, hvad angår Europa og øget integration.

Cardona
Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer af Rådet, da jeg forberedte dette indlæg, foretog jeg en rejse i tid til 1997. Jeg har i mellemtiden opdaget, at vi næsten er i 1999. Nytten af denne type betænkninger, undtagen selvfølgelig deres kvalitet, hvilket får mig til at lykønske vores kollega, fru Spaak, afhænger af, hvornår de vedtages. Jeg ønsker, jeg håber, jeg er næsten sikker på, at der ikke på grund af dette emne igen skal foretages en rejse i tid.
Men lad os komme til indholdet. Punkt 11 i denne betænkning omhandler reformuleringen af det udbyggede samarbejde, som Amsterdam-traktaten indvarsler. Hvis jeg husker ret, har forsamlingen allerede vedtaget Méndez de Vigo Tsatsos-betænkningen og for nylig også betænkningen af hr. Frischenschlager, hvis løsninger er de modsatte, eller som synes mig at være de modsatte af dem, der foreslås her. Vedtagelsen af denne betænkning, således som den fremstår på dette punkt, kan afstedkomme en vis forvirring, især hos dens modtagere. Det ville være godt at undgå modsigelser af denne art.
I alle tilfælde mener jeg, at Unionens uddybningsproces bør foregå i respekt for staternes vilje. Vi taler om et borgernes og staternes Europa, om end med visse overdragne beføjelser, der accepteres som sådanne. Det udbyggede samarbejde kan udgøre en vej til at nå det mål, der hedder europæisk integration. Vi mener derfor, at den mekanisme, som Amsterdam-traktaten indeholder, bør opretholdes, fordi det efter vores opfattelse ikke er den, der er den vigtigste og afgørende årsag til, at det nye udbyggede samarbejde ikke virker.
Spaak-betænkningen behandler også den institutionelle reform, og vi tænker her i første omgang på forslaget om på ny at anvende fællesskabsmetoden med henblik på revision af traktaterne. Vi beklager, at vi i denne betænkning ikke kan finde en eneste væsentlig henvisning til de nationale parlamenters rolle, til forskel fra det, der udtrykkelig fremgår af De Giovanni-beslutningen, vedtaget af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, og som skal til afstemning i morgen. For os forudsætter vejen til uddybning og udvidelse tilslutning fra staternes befolkning gennem deres valgte repræsentanter.
Hvad angår Rådets afgørelser, foreslår betænkningen, at metoden med afstemning efter kvalificeret flertal styrkes. Det bestrides ikke, at Unionens beføjelser skal udvides, og også at den institutionelle vægt bag afgørelserne skal styrkes med henblik på, at dens institutioner kan fungere bedre. Der vil dog efter min mening stadig findes områder, og her fremhæver jeg især de forfatningsmæssige, hvor vi mener, at der fortsat bør træffes afgørelser i enstemmighed. Dette vil efter vores opfattelse styrke solidariteten og den politiske samhørighed mellem de stater, der udgør Unionen. Den institutionelle ligevægt hviler nemlig på, at staterne overdrager nogle af deres beføjelser til Fællesskabets instanser gennem en frivillig og accepteret bemyndigelse.

Voggenhuber
Hr. formand, ordføreren henleder selvfølgelig med rette ikke vores opmærksomhed på Unionens fremskridt i 1997, men derimod på de talrige uløste problemer, som vi står over for, og hun udtrykker dette Parlaments utålmodighed og utilfredshed, som allerede afspejler sig i dusinvis af Parlamentets beslutninger, dog uden synderlig succes. Det er ikke lykkedes os virkelig at sætte Rådet og Kommissionen under politisk pres. Vores beslutninger er i stadig højere grad i fare for at ende som en almindelig klagesang. Et enkelt blik på 1997 forklarer dog årsagerne til Unionens handlingssvækkelse: Det er den mislykkede reform af institutionerne i Amsterdam, der er ansvarlig herfor, og en regeringskonference, der som instrument og som procedure mere og mere er blevet en basar af nationalistiske interessekampe. Der er her etableret en slags fyrsteråd i stedet for et Europæisk Råd. Det kræves af dette Parlament, at det udøver et øget politisk pres, at det påvirker Kommissionen og Rådet mere energisk for at fjerne blokaden af udvidelsen mod øst, blokaden af udviklingen af den politiske Union og blokaden af skabelsen af et europæisk demokrati.

Dell'Alba
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne takke vores ordfører, fru Spaak, for den betænkning, hun har udarbejdet samt for den måde, hun har udarbejdet den på, og i denne forbindelse gøre opmærksom på vores skuffelse i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål over alt det, der kunne have været gjort, men som ikke blev det, og over alle de idéer, som vi får lejlighed til at genoptage i De Giovanni-dokumentet i morgen, og som ifølge os forbliver på dagsordenen med henblik på Unionens udvikling i 1997 eller endda i 1998 og senere.
Jeg mener derfor, at den kritik, som betænkningen indeholder, vil kunne fremme Kommissionens overvejelser, idet kommissær Oreja og Parlamentet ønsker at arbejde sammen om enhver form for fælles forslag, og jeg håber oprigtigt, at Rådet vil acceptere denne fremgangsmåde. Visse stykker i beslutningen henvender sig til alle tre institutioner. For mit eget vedkommende går jeg ind for hele teksten. Jeg vil således gøre mine kolleger og kommissæren opmærksomme på ét bestemt stykke, der forekommer mig særlig vigtigt i forbindelse med den udenrigs- og sikkerhedspolitik, der udgør et af de svageste led i vores Union, hvilket bevidnes af det faktum, at både i Maryland og i Beograd undgår udenrigspolitikkens to store temaer - som sædvanlig iøvrigt - fuldstændig Den Europæiske Unions og alle dens medlemmers opmærksomhed.
Jeg gør derfor opmærksom på denne beslutning, som fremhæver to foranstaltninger, der kunne være truffet, og som efter vores mening ville styrke Unionens indflydelse på verden. Den første foranstaltning er oprettelsen af et militært og civilt organ, eller snarere militært organ, jeg mener et interventionsorgan for Unionen som sådan. Den anden er idéen om at udstyre Unionen med et fælles diplomati, der er gjort mulig ved oprettelsen af fælles ambassader, der hvor mindst fire lande er repræsenteret.

Berthu
Hr. formand, Det Europæiske Råds rapport om Unionens fremskridt opremser på beskrivende vis de foranstaltninger, der er truffet i 1997, og har, set ud fra denne synsvinkel, næppe andet end en historisk interesse.
Den minder os ikke desto mindre om, at tiden går og om at det udkast til traktat, der blev vedtaget i juni 1997 på Rådets møde i Amsterdam, stadig ikke har givet anledning til den mindste debat i det franske parlament og da slet ikke i befolkningen. Det er sandt, at den ikke lever op til nogen af borgernes krav, og ingen franske politikere ved, hvordan de skal forklare traktatens integrationsformål. Men i det øjeblik det franske forfatningsråd skønner, at det er nødvendigt med en ændring af forfatningen, kan den franske regering ikke fortsætte, som i mange andre lande, hvor man desværre helt har undgået debatten.
Men hvis man over for de franske borgere viser Amsterdam-traktatens sande natur, er det meget sandsynligt, at enten de selv eller parlamentsmedlemmerne vil forkaste den på den ene eller anden måde. Dette vil fremover rejse spørgsmålet om en anden metode til udarbejdelse af de europæiske traktater, der kan sikre, at de fremover lever op til borgernes krav. Denne metode består for alt i verden ikke i at nedsætte komitéer med lærde, som ordføreren foreslår, eller at give Europa-Parlamentet mere indflydelse, men derimod i at samle de nationale parlamenter på formel vis ved alle forhandlingsetaper.

Hager
Hr. formand, da vores forestillinger om Europa på et tidspunkt blev skitseret i udvalget, reagerede ordføreren med denne sætning: »Det er ikke vores Europa.« Det var netop den sætning, der faldt mig ind, da jeg læste hendes afrundede betænkning, der befinder sig på et meget højt niveau. Den er blot baseret på en helt anden filosofi end vores. Vi afviser et ubremset skub i retning mod integration. Vi betragter de magre resultater i Amsterdam som et indicium for, at der mangler yderligere integrationsvilje hos borgerne. Vi betrager indholdet af de årlige bedragerirapporter, den mislykkede concours og det næsten dagligt stigende antal meldinger om svig i forbindelse med forskellige programmer som indikatorer for, at Unionen har nået grænsen for, hvad der lader sig administrere.
Vi ved, at flertallet af borgerne ikke ønsker nogen forhastet udvidelse mod naboerne. Derfor kunne vi godt tænke os, at betænkningen havde beskæftiget sig mere indgående med borgernes stilling, deres ønsker og bekymringer samt med spørgsmålet om inddragelsen af dem. Det var også den retning mine ændringsforslag, som blev forkastet i udvalget med en flertalsbeslutning, gik i. Hvis vi ikke ønsker at reducere begreberne gennemskuelighed og nærhed til tomme ord, må vi nemlig vise med konkrete eksempler, at vi tager hensyn til borgernes ønsker, tager dem alvorligt. Lad mig komme med et lille eksempel på, hvordan det er fat med dette begreb i praksis. Da min assistent for nogle dage siden på mine vegne ville rekvirere et dokument fra Kommissionen, som i øvrigt blev citeret i et svar på en forespørgsel, afviste sagsbehandleren at overdrage dokumentet, fordi parlamentsmedlemmerne alligevel kun laver ballade med det, og fordi det »gik ham på nerverne«. Hvis parlamentsmedlemmer bliver behandlet på den måde, så kan De forestille Dem, hvordan borgerne bliver behandlet. Det er muligt, at der er tale om et enkeltstående tilfælde, men jeg er overbevist om, at det netop er de små ting, der gør det muligt at øge borgernes accept af Unionen.

Rack
Hr. formand, ærede kolleger, jeg har tre bemærkninger til Spaak-betænkningen, der på en måde bliver en forløber for morgendagens samtale med formand Santer og den østrigske kansler Klima, og hvor vi godkender De Giovanni-beslutningen. Jeg vil gerne starte med at rette en hjertelig tak til fru Spaak for hendes engagerede arbejde med hendes Europa - og jeg tilføjer i den forbindelse, fordi det netop blev nævnt her, at jeg tror, at det også er vores fælles Europa. Bevares, der ligger stadig meget arbejde med dette fælles Europa foran os. Det handler om at uddybe og udvide dette Europa. Vi har, og det siger denne betænkning også, brug for stærke institutioner. Vi har brug for en stærk fælles mønt. Vi har brug for flere og mere overbevisende løsninger, især under den anden og den tredje søjle. Stikordene Kosovo, kampen mod narkotika og kampen mod børnemisbrug for blot at nævne nogle emner viser, hvor nødvendigt det er med et stærkt fælles Europa.
Jeg har for det andet endnu et kritikpunkt i forbindelse med Spaak-betænkningen. Jeg savner, og jeg er næsten sikker på, at også vores kollega Spaak selv og vi alle savner noget mere vedrørende »menneskerettigheder«. Der forlanges et tilstrækkeligt grundlag for en menneskerettighedspolitik i Den Europæiske Union i ændringsforslag 8, som fru Lenz har fremsat på vores vegne. Jeg kunne godt tænke mig, at vi får stor tilslutning til dette ændringsforslag i morgen.
For nogle få dage siden i Wien fremlagde vi et forskningsprojekt, som det Europæiske Institut i Firenze har udarbejdet: Menneskerettigheder for år 2000. Vi konstaterede i den forbindelse, at Europa har opnået meget inden for menneskerettigheder i de seneste år, men at der stadig er meget, meget at gøre, for at vi europæere også gennemfører kravet om virkelig at højagte menneskerettighederne.
Et tredje emne og en tredje bemærkning vedrører indirekte det, som vi har hørt igen og igen i dag og i de seneste dage. Det drejer sig i virkeligheden om et helt centralt punkt i forbindelse med »borgernes Europa«. Derfor forsøger jeg igen og igen at komme med denne cæterum censeo på samme måde, som Cato gjorde i det gamle Rom.
Vi har brug for en sober forvaltning af de europæiske penge. Vi får meget post i disse dage vedrørende »menneskerettigheder« og vedrørende opførelsen af ngo-penge i reserven. Mange af disse ikke-statslige organisationer, som har noget overbevisende at sige om »menneskerettigheder« og gør meget for det, vægrer sig med rette mod, at de, hvor det er muligt, ikke får stillet pengene til deres arbejde til rådighed. Det handler dog ikke om at tage noget fra ngo'erne, tværtimod. Vi ønsker og skal sørge for, at pengene til de trængende ikke bliver omdirigeret til selvbetjeningsfolkene gennem tvivlsomme og bedrageriske procedurer. Derfor kræves der i punkt 8, 2. led, i Spaak-betænkningens beslutning øget kontrol i dette fælles Europa.

Brinkhorst
Hr. formand, jeg vil gerne rejse to spørgsmål. Det ene er spørgsmålet om de finansielle rammer. Det er meget klart, at finanserne vil være selve grundpillen for hele Den Europæiske Unions udvikling i det næste årtusinde, og Kommissionen har for nylig fremsat et nyt finansielt overslag og en ny finansiel ansvarsdeling mellem EF-landene.
Punkt 15 i forslaget til beslutning angiver meget klart, at den nye finansiering af Den Europæiske Union skal være sådan, at solidaritet og samhørighed fortsat forbliver nøgleordene. Ved at fremsætte en række valgmuligheder har Kommissionen angivet en bestemt vision for fremtiden. Den har f.eks. været modig med hensyn til landbruget. Den har også været meget klar om, at en række fortsatte tilgange - som at have en rabatordning af britisk tilsnit for fire andre lande - ikke vil virke. Derfor er det meget vigtigt at vise, at Parlamentet her ønsker at afvise begrebet juste retour for fremtidige udviklinger.
For det andet er der Schengen-aftalen. Punkt 22 til 24 handler om retlige og indre anliggender. Vi bør være meget bekymrede over, at opdelingen af Schengen-samarbejdet mellem den første og tredje søjle endnu ikke har fundet sted. Jeg beklager, at formandskabet ikke er til stede, for hvis Amsterdam-traktaten træder i kraft uden en aftale, vil nettoresultatet være, at det hele forbliver under den tredje søjle.
Jeg vil gerne spørge Kommissionen, hvordan den bedømmer situationen. Hvis dette sker, kan vi glemme alt om den frie bevægelighed for arbejdstagere, vi kan glemme alt om den frie bevægelighed for personer, og vi kan glemme alt om begyndelsen til en asyl- og fælles indvandringspolitik. Hvordan kan det være, at der 15 måneder efter Amsterdam-traktatens undertegnelse endnu ikke er en eneste aftale i syne vedrørende en opdeling mellem første og tredje søjle af Schengen-spørgsmålet? Det er mit alvorlige spørgsmål til Kommissionen.

Féret
Hr. formand, jeg tror, at de fleste af os kan gå ind for rapporten. Ordføreren bruger mange kræfter på noget, der kun er en begyndelse, for det er ikke en vækstkrise, Den Europæiske Union lider under i dag, men en sand svækkelse. Europa i dag er bankmændenes, købmandenes, eurokraternes og 20 millioner arbejdsløses Europa. I dette pengenes Europa foretrækker de nationalistiske europæere, som jeg repræsenterer her i Parlamentet, menneskets Europa, den sociale solidaritets Europa.
For næsten 50 år siden førte Europas grundlæggere os imidlertid ikke bag lyset. De advarede os ved at kalde det daværende Europa for »Fællesmarkedet«. Således har deres arbejde ikke været forgæves. Ved at nærme de europæiske folk hinanden, har de været nyttige fjolser, for at bruge Lenins ord, der har indledt en irreversibel bevægelse, der har sat et tog i gang, som ingen nødbremse kan stoppe. Det drejer sig ikke om at afspore dette tog. Men for at bruge den fremragende franske forfatter Guillaume Fayes ord, er det på tide at kaste sig over dem, der styrer toget, og at dette tog langt om længe kører for mennesker og ikke længere for penge.

Titley
Hr. formand, jeg vil gerne henvende mine bemærkninger til afsnittet om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i Spaak-betænkningen.
Efter at have læst denne betænkning spørger jeg mig selv, om dette er et produkt af politikere i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål eller af akademikere, der lever i intellektuelle elfenbenstårn. Det forekommer mig ikke, at det, der står heri, nødvendigvis relaterer til, hvad jeg finder ude i den virkelige verden.
I punkt 17 står der, at Unionen ikke spiller nogen politisk rolle på den internationale arena. Det kan man sige sig selv er noget sludder. For naturligvis spiller Den Europæiske Union en rolle på den internationale arena. Vi kan stille spørgsmålet om, hvor stor denne rolle er, men det er noget sludder at sige, at den ikke spiller nogen rolle. På samme måde er det at lade forstå, at folk i pubber og klubber i Bolton daglig bekymrer sig om dette at overdrive tingenes tilstand. Det, mine vælgere fortæller mig, at de gerne så, er, at Den Europæiske Union spillede en meget fastere rolle i relation til kriseforebyggelse og krisehåndtering og fredsbevaring og fredsmægling. Så vi må være konkrete hvad angår det, vores borgere ønsker.
Punkt 19 synes at hævde, at vi kunne have løst Kosovo-krisen, hvis vi havde haft bedre institutionelle ordninger. Jeg kan rent faktisk ikke forstå, hvordan nogen kan komme frem med en sådan idé. Kosovo var en svigten - hvis det var en svigten - af politisk vilje. Hvilke institutionelle ordninger, man end måtte have, ville ikke have gjort nogen som helst forskel.
Punkt 20, fjerde indryk, synes at lade forstå, at Udvalget om Institutionelle Spørgsmål mener, at Den Europæiske Union er medlem af NATO. Naturligvis er Den Europæiske Union ikke medlem af NATO. Visse medlemsstater i Den Europæiske Union er medlemmer af NATO. Derfor forstår jeg ikke det argument, der bliver fremsat af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål. Det, vi bør fokusere på, er at sikre, at bestemmelserne i Amsterdam-traktaten og Berlin-erklæringen om den europæiske forsvarsidentitet bliver implementeret.
Og endelig når vi til punkt 21. Jeg ved, at dette er noget, som Parlamentet altid godkender i sine beslutningsforslag, men tror vi virkelig, at der er et krav hos offentligheden om et europæisk militært interventionskorps? Vi har allerede NATO, vi har allerede en lang række organisationer omkring WEU - joint ventures, Eurocorps, Anglo-Dutch Brigade m.v. Hvad skal et europæisk militært interventionskorps gøre, som de andre ikke gør? Vi bør holde op med at jage ned ad disse intellektuelle blindgyder og beskæftige os med praktiske foranstaltninger, der vil sikre Den Europæiske Unions forsvar og bedre sikkerhed for dens borgere. Dette afsnit om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik opnår helt ærligt ikke dette.

Oreja
Hr. formand, mine damer og herrer, medlemmer af Parlamentet, jeg vil gerne indlede med at lykønske fru Spaak for hendes arbejde. Jeg finder, at ånden i EU-traktatens artikel D var et forsøg på at distanciere sig tilstrækkeligt fra de daglige drøftelser og problemer, så vi mere overordnet kan reflektere over, hvad der er meningen med den europæiske aktion. Det er det, jeg har forstået, burde være den rapport, som Det Europæiske Råd laver hvert år, en rapport om Unionens fremskridt, som netop lever op til den rolle, som tilkommer Det Europæiske Råd som igangsætter og vejleder med hensyn til Unionens overordnede politik.
Jeg er enig i den vurdering, som fru Spaak kommer med angående rapporten, og jeg vil sige, at jeg også deler hendes skuffelse. Jeg synes ikke, man kan gøre andet end endnu en gang at erkende, at denne rapport fra Rådet, til trods for den kritik, der blev fremsat sidste år og de forrige år af såvel Parlamentet som Kommissionen, i virkeligheden begrænser sig til at fremsætte en rent faktuel status over aktiviteterne, og den mangler ofte en politisk dimension, som burde være i overensstemmelse med selve Traktatens ånd. Måske ville det i stedet for at erindre om, hvad en politisk aktion betyder, være at foretrække, at man kom med et helhedssyn, som gjorde det muligt for os at gå i dybden med de forskellige spørgsmål og se, hvilke impulser Den Europæiske Union kan få på længere sigt.
I denne forbindelse deler jeg også fru Spaaks analyse af betydningen af nogle mål, der blev opnået sidste år inden for området om opbygningen af det ny Europa, og helt konkret, hvad underskrivelsen af Amsterdam-traktaten betyder, fremsættelsen af Agenda 2000 og forberedelsen af Den Økonomiske og Monetære Union. I virkeligheden er de udfordringer, vi står over for inden for hvert af disse områder alment kendte, og det ansvar, vi alle har, er, at vi skal se på, hvordan vi kan sætte borgeren i centrum for vores bekymringer, hvordan vi kan genoptage så vigtige spørgsmål som væksten og beskæftigelsen, og hvordan man kan forberede Den Europæiske Union på udvidelsen, såvel finansielt set som med hensyn til dens institutioner.
Det er klart, at disse drøftelser stadig er meget aktuelle. Kommissionen har til hensigt at komme med forskellige svar - konkrete svar - ved hjælp af aktioner, som netop er inspireret af disse mål. Når jeg nu f.eks. henviser til konklusionen fra Amsterdam- traktaten, er det tydeligt, at den lange forhandlingsproces er endt med en tekst, som er blevet kritiseret ved mange lejligheder - jeg har selv gjort det. Jeg kom til dette Parlament - til Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, hvor fru Spaak var til stede - direkte fra Amsterdam, det vil sige den 18. juni 1997, den selv samme dag hvor vi sluttede klokken halv fem om morgenen, og jeg ankom til Parlamentet klokken 10 om formiddagen for at forklare min reaktion. Og jeg gav dengang udtryk for en skuffelse, som sandsynligvis er meget mere nuanceret i dag, i takt med at tiden er gået, for der var en række spørgsmål, og det forekommer mig, at hvis man havde fastholdt de forslag, der var på bordet en uge før, så ville vi sandsynligvis havde opnået nogle resultater, som ville være forskellige fra dem, som blev opnået som følge af nogle ændringer, som blev indføjet i de sidste 72 timer.
Men under alle omstændigheder vil jeg gerne sige, at sammen med denne skuffelse, der sandsynligvis var stærkere i starten, så har tidens gang fået mig til at se tingene med større ro og se den mest positive del, der er i Traktatens resultat. Jeg har her hørt nogle stemmer, som er meget negative over for den. Jeg finder, at vi f.eks., hvis vi nævner nogle positive sider, kan fremhæve - som fru Spaak gør det - et spørgsmål, som er meget vigtigt, og som har bestået i hele Traktatens og institutionernes levetid, siden 1958, og det er den institutionelle ligevægt. Jeg kan vældig godt lide den måde, hvorpå fru Spaak fremhæver spørgsmålet om institutionel ligevægt. Jeg husker, hvordan en person, som jeg har stor respekt for, Emile Noël, som i så mange år var Kommissionens Generalsekretær, altid henviste til den magiske ligevægt mellem institutionerne, og jeg tror, at det er en af de ting, som vi skal sikre, specielt nu hvor vi står over for udvidelsen.
Udvidelsen må ikke betyde en uligevægt. Der var uligevægt med seks. Der er uligevægt med femten. Der skal skabes ligevægt med femogtyve.
Og jeg finder også, at man skal erindre sig de anstrengelser, der er gjort for at styrke de grundlæggende rettigheders rolle og samfundets indvirkning på Den Europæiske Union, uden at glemme de svar, som borgeren forventer fra Unionen. Hele spørgsmålet om de grundlæggende rettigheder, som på en vis måde lå uden for Traktaten, er nu delvis indføjet i Traktaten ved den reform, man har lavet i Amsterdam. Og det finder jeg, er nogle meget vigtige eksempler, ligesom alt det, der vedrører beskæftigelsen, som var udenfor, og nu er indenfor, og skabelsen af et stort område med sikkerhed og retfærdighed, i stort omfang skal »fællesskabsgøres«.
Hr. Brinkhorst - han er ikke til stede nu - har for et øjeblik siden henvist til dette spørgsmål. Dette er Kommissionens ønske, men jeg tror på og håber, at det også er medlemsstaternes ønske. Hvilket vigtigt bidrag er man kommet med i Traktaten? Schengen, som var uden for Traktaten, er nu inden for. Jeg finder, at det allerede er et meget vigtigt bidrag. Det var i sin tid ikke muligt at medtage den i Traktaten, derfor kom den ikke ind. Og det var unormalt, ekstravagant. På nuværende tidspunkt er Schengen-aftalen med i Traktaten. Og hvad er så det, der skal ske nu? Og hr. Brinkhorsts bekymring, som jeg deler, er at se på, om den passer ind i den første eller den tredje søjle, for hvis vi ikke gjorde noget, ville den naturligvis komme ind i den tredje søjle, og der er nogle spørgsmål, der fortsat bør være mellemstatslige, f.eks. det strafferetlige samarbejde eller politimæssige forhold, men der er andre, som bør være i den første søjle. Dette er sandsynligvis et af de spørgsmål, hvor de sidsteøjebliksændringer, der blev foretaget i Amsterdam, forhindrede, at de inden for en periode - tre, fire, fem år - kunne blive genstand for »fællesskabsgørelse«, simpelthen ved hjælp af en flertalsbeslutning. Den ændring, der blev indføjet i sidste øjeblik, var dog en beslutning, som blev truffet ved enstemmighed, hvilket vil sige, at efter fem år kan en enkelt stat blokere for, at der sker en sådan overførsel mod det fællesskabsretlige samarbejde, og det er naturligvis et tilbageskridt, men det var absolut et skridt fremad, at det, der i Maastricht var uden for Traktaten - for det lå blot under Den Europæiske Unions hat - på nuværende tidspunkt allerede er inden for Traktaten, og nu skal vi så se, hvordan denne indpasning kan finde sted.
På den anden side vil reformen af FUSP-instrumenterne - og det håber vi på - gøre det muligt for Unionen at tale med én stemme på den internationale scene. Det er for kort tid siden blevet sagt, at der er sket nogle fremskridt inden for udenrigspolitikken og den fælles sikkerhed. Det er helt klart. Det, der sker, er sandsynligvis, at instrumenterne simpelthen ikke er tilstrækkelige. Instrumenterne findes. Det, der mangler, er politisk vilje til at handle inden for det udenrigspolitiske område, og det er en anden sag.
Det, der sandsynligvis er beklageligt, er, at resultaterne med hensyn til institutionerne - og det påpeger fru Spaak - ikke har givet anledning til meget håb. Det er rigtigt, at Parlamentet har fået dets kompetencer udvidet, i et omfang som ikke er set før, det er medansvarlig for lovgivningen, men man har ikke fået løst nogle vigtige problemer, nogle problemer som havde eksisteret i lang tid, og som der imidlertid ikke havde været tid til at løse i Amsterdam, og det er grunden til, at der stadig udestår så vigtige spørgsmål som en almen udbredelse af afstemning med kvalificeret flertal, stemmevægtningen i Rådet eller antallet af kommissærer, og der er følgelig nogle spørgsmål, som ikke er afklaret. Og de er klart og tydeligt opført i selve Traktaten, og vi ved derfor, at det vil kræve en ny regeringskonference, som desuden bør finde sted snart.
Vi håber, at Amsterdam-traktaten hurtigt vil træde i kraft. Men det er den stadig ikke, og derfor er det måske for tidligt at gøre status og udarbejde nye ændringsforslag, men det er klart, at man skal forberede sig på at kunne besvare, i første omgang, de spørgsmål, som er i Traktaten, de spørgsmål, som selve Traktaten beder os om at besvare, uanset om det drejer sig om institutionelle spørgsmål - dem jeg har nævnt for et øjeblik siden - eller sikkerhedsspørgsmål, f.eks. alt det, der berører integrationen af Den Vesteuropæiske Union i Den Europæiske Union. Det vil også til sin tid kræve en regeringskonference.
Og det er åbenbart, at der i den forbindelse mangler noget, og det er, at alle institutionerne arbejder og udfører deres opgaver i overensstemmelse med Traktaten, og søger det, som vi så ofte gentager, det vil sige effektive, demokratiske og fremtidssikrede løsninger. Og i denne forbindelse har Kommissionen allerede i Agenda 2000 annonceret, at den ønsker en ny regeringskonference, som kan indkaldes umiddelbart efter år 2000.
På den anden side er euroens komme, iværksættelsen af udvidelsesforhandlingerne og Agenda 2000 også langfristede projekter, som, selvom de blev indledt i 1997, forpligter os fremover. Og Parlamentet og Kommission har arbejdet harmonisk sammen om disse spørgsmål.
Og nu slutter jeg, hr. formand, det er klart, at disse spørgsmål falder uden for den ramme, som et kalenderår giver, og også uden for en valgperiode. Jeg er sikker på, at disse udfordringer - det stoler jeg på - vil være med i stats- og regeringschefernes overvejelser, når de mødes i Pörtschach den 24. og 25. oktober, og lad os håbe, at der på det møde bliver mulighed for at komme med en overordnet overvejelse om Den Europæiske Unions rolle i det 20. århundrede.
Nu har jeg ikke mere at sige, kun - hvis De tillader mig det - ét ord. Hr. Hager har tidligere henvist til et dokument, som han har anmodet Kommissionen om, og som man ikke har svaret på. Jeg beder ham om at lade denne anmodning tilgå mig, og så vil jeg sørge for, at han får øjeblikkeligt svar på den anmodning, han er kommet med. Jeg ved ikke, hvad der er grunden til, at man ikke har taget hensyn til en anmodning fra et parlamentsmedlem. Jeg stiller mig derfor til hans rådighed og vil med stor fornøjelse forsøge at besvare dette spørgsmål, for der har sandsynligvis været tale om en misforståelse, som har gjort, at man ikke har besvaret denne anmodning. Under alle omstændigheder er det eneste, jeg kan sige til ham, at eftersom jeg har ordet for øjeblikket, selvom jeg måske ikke er den ansvarlige kommissær, så vil jeg med stor fornøjelse tilbyde at forsøge at besvare den anmodning, som hr. Hager er kommet med.

Hager
Hr. kommissær, jeg vil gerne takke Dem hjerteligt for Deres tilbud. Det handler imidlertid ikke om, at dokumentet ikke blev overdraget, men om den måde, hvorpå det blev afvist. At et parlamentsmedlem nemlig fik at vide, at der regelmæssigt laves ballade med Kommissionens dokumenter, og at sagsbehandleren mente, at det, parlamentsmedlemmerne gjorde med dem - citat - gik ham på nerverne. Det var det, jeg protesterede mod, ikke mod noget andet. Jeg kan godt give Dem nærmere oplysninger, jeg ønsker bare ikke at gøre det her i plenarforsamlingen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.15.

Multilateral investeringsaftale (MIA)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om den multilaterale investeringsaftale.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, finanskrisen i Asien har mindet os om, at investeringer og andre finansielle strømme kan få en dramatisk indvirkning på konkurrenceevnens vækst. Langfristede investeringer af god kvalitet kan hjælpe med til at styrke økonomier og er modsætningen til kortfristede spekulative strømme. Sådanne investeringer af god kvalitet er helt klart af vital betydning, hvis udviklingslandene skal bevæge sig fremad i en stadig mere globaliseret verden. Investering har allerede ydet et betragteligt bidrag til verdens økonomiske vækst, og fordelene er utallige. Det Europæiske Fællesskab er verdens største investor udadtil. Udviklingslandene modtager ny kapital, teknologi og knowhow, og investorerne selv får adgang til nye markeder.
Investeringer kan medføre en højnelse af den lokale arbejdskraft og de lokale miljøstandarder snarere end en sænkning af disse. Der er også spørgsmålet om udryddelse af korruption og uacceptabel forretningspraksis. Den åbenhed, som eventuelle generelle regelrammer fører med sig, vil være meget nyttig, når det gælder om at bekæmpe korruption, uacceptable forretningsgange, ja og busenfreundkapitalisme i al almindelighed.
Selvom investeringsbeslutninger i sidste ende træffes af private virksomheder, udgør det politiske miljø en væsentlig forskel. Forudselige og gennemsigtige love og regler giver udsigt til større investeringsstrømme, lavere risikopræmier og højere udbytte. For nærværende fastsættes investeringsreglerne af et sammensat net af bilaterale og regionale traktater. Hvor vigtige disse end måtte være, mangler de mange af de discipliner, der skal til for at skabe gennemsigtige regelbaserede rammer. Desuden er deres dækning langtfra komplet. Spørgsmålet er, hvordan vi skal takle denne situation?
Jeg har altid ment, at WTO er den bedste arbejdsbase på langt sigt for at skabe forudselige rammer for investeringsregler. Der er allerede nogle WTO-regler, navnlig en aftale indgået under Uruguay-runden om handelsrelaterede investeringsforanstaltninger, der gør indgreb i investeringer. Yderligere arbejde ville derfor ikke være noget nyt for WTO, selvom det ville betyde en udvidelse af de eksisterende regler på måder, der direkte ville gavne både Den Europæiske Union og udviklingslandene.
I denne sammenhæng støttede jeg ihærdigt beslutningen i december 1996 ved WTO-ministermødet i Singapore om at etablere en WTO-arbejdsgruppe om investering, der skulle undersøge forholdet mellem handel og investering. Jeg mener, at det er vigtigt nu, hvor vi bevæger os henimod WTO-ministermødet til næste efterår, at vi fortsat presser på for at få investeringsreglerne behandlet grundigt i WTO.
I mellemtiden har der naturligvis været forhandlinger om en multilateral investeringsaftale (MIA) i gang siden maj 1995 i OECD-regi. EF og dets medlemsstater har deltaget i disse forhandlinger på grundlag af en strategi vedtaget af Rådet i april 1995 og godkendt af Europa-Parlamentet i dets forslag til beslutning af 14. december 1995.
I marts i år reagerede jeg på Kreissl-Dörfler-betænkningen ved at underrette om, hvor langt man var nået med forhandlingerne på det tidspunkt. Siden da besluttede OECD-ministrene i april, at man skulle have en tænkeperiode og yderligere høringer af offentligheden, idet man bl.a. måtte tage hensyn til økonomiske bekymringer og politisk, socialt, og kulturelt følsomt stof. Som del af denne proces har Kommissionen og Rådet ladet afholde høringer af det europæiske erhvervsliv, fagforeningerne og en række ngo'er, herunder dem, der især er interesseret i de miljømæssige, udviklingsmæssige og kulturelle aspekter i forbindelse med MIA. De gjorde det muligt at drøfte en række væsentlige aspekter i det aktuelle udkast. Vi kunne forsikre ngo'erne og andre om, at det f.eks. ikke var målet at lade MIA underminere den nationale overholdelse af væsentlige internationalt anerkendte arbejdsstandarder fastsat i ILO-konventioner eller at svække overholdelsen af internationalt aftalte miljøstandarder. Vi kunne også forsikre ngo'erne om, at vi i kulturel henseende ihærdigt ville forsvare Fællesskabets acquis , herunder resultatet af Uruguay-runden om audiovisuelle spørgsmål.
Jeg tror, at denne dialog og sideløbende dialoger ført af medlemsstaterne med offentligheden har gjort sit til at berolige dem, der oprindelig havde sat spørgsmålstegn ved MIA's effekt på arbejds-, miljø-, kulturelle og andre offentlighedspolitiske spørgsmål.
Ikke desto mindre skaber MIA-forhandlingerne fortsat stærke følelser i nogle kredse og i nogle medlemsstater. Her kan især nævnes, at den franske premierminister sidste onsdag, den 14. oktober, som svar på et spørgsmål fra parlamentet bebudede, at Frankrig ville trække sig ud af forhandlingerne. Som følge heraf vil et planlagt møde i OECD-forhandlingsgruppen, der skulle have fundet sted i denne uge, nu ikke løbe af stabelen. I stedet vil der finde høringer sted i Paris i dag under ledelse af Vice-generalsekretæren for OECD med deltagelse af Kommissionen og medlemsstaterne. Koordineringen af EU's kollektive holdning til MIA-forhandlingerne er stadig i gang. Vi noterer os den franske regerings holdning, hvor den er i overensstemmelse med Kommissionen og alle medlemsstaterne, og forventer, at implikationerne vil blive drøftet i Rådet, når tiden er inde. Vi vil helt klart - over for de mål, der er fastsat i det enstemmigt vedtagne mandat fra 1995 - have behov for at overveje, hvad den bedste vej frem nu vil være med det yderligere arbejde med handel og investering, og herunder MIA.
Men lad mig give Dem min egen opfattelse af sagen. Det forekommer mig, at vi har gjort store og stærke bestræbelser på at nå frem til en form for gennemsigtige rammer inden for OECD, der vil gavne både de europæiske økonomier og økonomierne i de andre deltagerlande i MIA. MIA-forhandlingerne har allerede gjort meget for at bane vejen for investering og fremhæve de spørgsmål, der er af væsentlig betydning for EU, og herunder for offentligheden. Ikke desto mindre har jeg altid ment, at WTO er det bedste hjemsted på langt sigt for dette arbejde, som MIA allerede har leveret værdifulde fingerpeg om. Under de nuværende omstændigheder ser chancerne for at nå frem til et succesfuldt resultat i de aktuelle MIA-forhandlinger helt ærligt overhovedet ikke lovende ud, for at sige det mildt.
Kommissionen og medlemsstaterne vil imidlertid fortsat være nødt til sammen at drøfte resultatet af vores kontakter med offentligheden i relation til målene i det oprindelige forhandlingsmandat, der blev vedtaget af Ministerrådet.
Jeg vil naturligvis holde Parlamentet og Rådet grundigt informeret om udviklingerne i denne vigtige sag.

Mann, Erika
Hr. formand, Sir Leon Brittan, De skildrede det, der danner grundlag for vores fornyede debat om den multilaterale investeringsaftale, og De redegjorde også for de forskellige standpunkter og interesser, der til dels er meget forskellige. Desuden kom De ind på den holdning, Frankrig har formuleret, og på Kreissl-Dörfler-betænkningen.
Lad mig komme med nogle få punkter. De vedrører alle et aspekt, som De kom ind på. Hvilken strategi skal vi egentlig formulere fremover ud fra denne situation? Det er praktisk talt det eneste interessante spørgsmål, der står tilbage. Jeg mener i øvrigt som De - det er min personlig mening, og jeg vil ikke påstå, at jeg dermed har samme mening som flertallet i min gruppe - at vi har brug for en international investeringsaftale, og at den bør have et højt beskyttelsesniveau, og jeg er i øvrigt taknemmelig for måden, hvorpå Kommissionen i denne forbindelse formulerede og opstillede REIJO-klausulen - det var en succes! Ikke desto mindre har vi begået fejl, og vi bør lære af disse fejl, fordi der kommer nye forhandlingsrunder - De nævnte dem - forhåbentlig i WTO-regi, og vi får selvfølgelig åbningen af næste WTO-runde. Det er min fornemmelse og min frygt, at den store usikkerhed og den store kritik, der kommer - til dels med rette - har at gøre med to aspekter.
Det første aspekt er følgende: Der er en tiltagende usikkerhed, der opstår mere og mere en følelse af, at den globalisering eller de internationale tendenser, de internationale institutioner, der findes, udhuler den nationale suverænitet. Vi ser det hos amerikanerne, og vi ser en lignende tendens hos os selv. Vi følger jo ofte amerikanerne, og for mig ser det lidt ud, som om vi også vil følge amerikanerne på dette punkt i stedet for at modsige dem, hvilket - efter min mening - ville være den bedste europæiske holdning. De havde ret, da De sagde, at det egentlig må være i vores interesse at styrke Europas internationale holdning, og for så vidt ville det være et skridt på vejen.
Det andet problem, som jeg også ser, er imidlertid, at vi ikke rigtig kan håndtere følsomme emner. Vi har ikke lært, at vi altid skal inddrage følsomme emner som kultur, miljø og landbrugspolitik, når vi fører internationale forhandlinger, hvorfor vi altid kun diskuterer emnerne på en negativ måde. Vi siger altid kun, at vi ikke ønsker, at de bliver inddraget, hvilket også er rigtigt, vi ønsker, at acquis communautaire overholdes, hvilket også er rigtigt, det er vores holdning. Men vi har den permanente frygt, at internationale aftaler tjener til at undergrave os successivt - fordi de andre, vores modstandere, så at sige er klogere. Vi antager altid, at de er klogere end os, Den Europæiske Union. Jeg mener, at vi her skal lære at håndtere dette ved hjælp af en meget åben strategi og måske også formidle, at både Europa-Kommissionen og i øvrigt også Europa-Parlamentet er i stand til at formulere meget gode europæiske holdninger meget hårdt.
Et sidste punkt - jeg er også bekymret over, at de ikke-statslige organisationer, hvis det ikke lykkes for os, i stigende grad vil overtage parlamentariske funktioner, og det er noget, jeg ikke ønsker, da jeg i bund og grund stadig tror på et parlamentarisk demokrati.

Kittelmann
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne starte med at overtage den principielle erklæring fra fru Mann, der fremsatte en personlig bemærkning for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, nemlig: Vi har brug for en international investeringsaftale. Vi bør heller slet ikke snakke uden om den, vi har brug for den. Frygt for globalisering og meget andet betyder jo omvendt beskyttelse mod, at der finder en forkert udvikling sted. De, der ønsker investeringer i den tredje verden, må også sørge for, at de, der investerer og giver deres penge ud, får nogle beskyttelsesrammer for deres investeringer - netop set i lyset af de erfaringer, vi gør os med den asiatiske krise for øjeblikket. Vi må også holde op med at lave en ideologi ud af det. Jeg har jo forståelse for det, alting bliver også blæst op her i Europa-Parlamentet, og man ser altid djævelen sidde et eller andet sted. Nej, en international investeringsaftale er nødvendig. Derfor siger Det Europæiske Folkepartis Gruppe klart og tydeligt: Vi har brug for en multilateral aftale.
For det andet skal det handle om at afhjælpe en eksisterende ubalance mellem investorers rettigheder og pligter. Europa-Parlamentet - og Sir Leon Brittan, De kan godt lide, at man roser Dem, det gør jeg også her - skal altid være integreret fuldt ud i dette spørgsmål, hvilket De også sørger for. Jeg vil gerne desuden bemærke, at vi har sagt klart og tydeligt, at det er nødvendigt at afslutte WTO-forhandlingerne snart. Parallelt hermed må man gøre sig nogle overvejelser i OECD. For det er jo legitimt, at vi i OECD gør os nogle overvejelser om, hvordan det kan se ud i WTO: 134 lande i WTO, hvordan kan der dog opnås resultater, når man ikke er parat til også at udstikke nogle rammer?
En sidste bemærkning: Den franske regering er en suveræn regering. Det er muligt, at den lader sig trænge op i en krog af de grønne, det kan den gøre, som den vil. Men i sidste ende kan den som industrination slet ikke komme uden om at bekende sig klart og tydeligt til, hvad vi ønsker i fællesskab. Derfor ville det glæde mig, hvis vi grupperne imellem kunne tale noget mere sindigt og roligt om, hvordan det gøres på den bedste måde.

De Clercq
Hr. formand, med den multilaterale investeringsaftale vil man øge friheden for internationale investeringer, beskytte dem og skabe en tvistmekanisme mellem regeringer og investorer. Det er alt i alt en positiv ting, mener jeg, af flere grunde.
For det første kommer der en ende på de mere end 1.800 bilaterale aftaler vedrørende udenlandske investeringer. De vil således blive erstattet af én stor gennemsigtig aftale. Det skal føre til en ramme med større retssikkerhed, altså til en forøgelse af investeringsformlen, hvilket igen fører til større økonomisk vækst og velfærd.
For det andet forekommer det mig logisk, at en multinational aftale om handel komplementeres med en multinational aftale om investeringer. Handel og investeringer er knyttet nært sammen. Cui bono : hvem har fordel heraf? For det første de multinationale selskaber. Og hvorfor ikke? Har de da ikke ret til lige behandling sådan som almindelige borgere? Altså ret til beskyttende foranstaltninger og erstatning i tilfælde af ekspropriationer eller andre ejendomsberøvende forholdsregler? Men også udviklingslandene har gavn af denne aftale. Investeringer i udlandet skaber job, der ellers ikke ville være blevet etableret. Endvidere medfører væksten i de nye eksportsektorer, der drives frem af udenlandske investeringer, bl.a. af multinationale selskaber, spill over -virkninger for hele økonomien. Dette bekræftes af kendsgerningerne. Et enkelt eksempel, lønstigningerne i Taiwan og Sydkorea. Mens timelønningerne for arbejdere i 1975 i gennemsnit udgjorde 6 % af de tilsvarende i USA, steg de i 1995 til henholdsvis 34 % og 43 %. Denne positive udvikling er en direkte følge af investeringerne.
Der findes naturligvis misforhold, men de har intet at gøre med investeringsaftalen. Der findes naturligvis lande, der for at tiltrække investeringer ikke bekymrer sig om sociale normer eller miljønormer. Disse lande har på den anden side ikke brug for denne aftale, fordi det for det meste drejer sig om diktaturstater. Løsningen er således ikke at udhule eller bremse den multilaterale aftale, men mere en demokratisering af disse stater. Med andre ord er der ud over økonomisk liberalisering brug for politisk liberalisering, eller ud over MIA skal der etableres en MDA, en multilateral demokratiseringsaftale.
Konklusionen er, at det meste af kritikken er overdreven, ja urimelig, selvom udkastet til aftalen bestemt har manglet. Udviklingslandene skal involveres direkte i forhandlingerne om aftalen. Det er anbefalelsesværdigt, at forhandlingerne i fremtiden gennemføres inden for rammen af verdenshandelsorganisationen, og at MIA aktiveres i henhold til verdenshandelsorganisationens principper. Tvistighedsproceduren skal være mere ligevægtig, så også værtslandet får mulighed for at klage over investorerne.
Til sidst. Det forekommer os nødvendigt, at MIA demokratiseres, og at den nuværende tekst tilpasses på en række punkter. I øvrigt mener jeg stadigvæk, at den multilaterale investeringsaftale skal bringes på plads så hurtigt som muligt.

Guinebertière
Hr. formand, i løbet af de seneste ti år er stigningen i direkte investeringer sket to gange hurtigere end stigningen i verdenshandelen. Denne konstatering vedrører alle produkter og berører alle økonomiske sektorer, hvor der, siden starten af 1990'erne, har eksisteret en idé om en multilateral aftale om investeringer eller en MIA.
Men selvom det er tydeligt, at behovet for en multilateral ramme trænger sig mere og mere på, som de foregående talere i øvrigt nævnte, er det nødvendigt at lægge mærke til, at USA altid har fremmet forhandlingerne inden for OECD mellem de industrialiserede lande, mens Den Europæiske Union forsøger at føre forhandlinger på WTO-niveau, en verdensorganisation der omfatter alle lande, som berøres af disse investeringer, herunder udviklingslandene.
MIA omfatter beskyttelse af investorernes rettigheder og sikring af for deres driftsregler. Men de fremsatte forslag respekterer ikke den kulturelle undtagelse, som Europa har kæmpet for i GATT-aftalerne. De respekterer ikke de integrationsprocesser, der anvendes af Unionen til den gradvise optagelse af de øst- og centraleuropæiske lande i det europæiske indre marked. De respekterer heller ikke de sociale og miljømæssige standarder, som Unionen kræver eller medlemsstaternes suveræne ret til at fastsætte disse. Endelig vil denne aftale gennemtvinge en anerkendelse af amerikanske love, hvis blinde gennemførelse vi i øvrigt forkaster.
Inden for hvilke rammer skal man så videreføre disse forhandlinger? På OECD-niveau forhandler hver stat i sit eget navn, og USA forsøger således at ødelægge solidariteten mellem EU-landene. Men hvis Unionen giver Sir Leon Brittan et forhandlingsmandat i denne forbindelse inden for rammerne af WTO, og det er vores ønske, skal dette mandat omfatte undtagelsesklausuler, navnlig den klausul om kulturel undtagelse som Baladur-regeringen i 1994 kæmpede hårdt for at fjerne, samt de andre klausuler, som vi ikke vil have. Hvorfor ikke indse, at USA gennem OECD prøver at tage det tilbage, de har givet i forbindelse med GATT-aftalerne og forsøger at ødelægge vores sociale og miljømæssige rammer med henblik på at bevæge sig mod en stadig mere total liberalisme? Lad os fortsætte inden for WTO, det er Gruppen Union for Europas holdning.

Moreau
Hr. formand, jeg kan konstatere, at Kommissionen stædigt fastholder MIA's filosofi om at give alle rettigheder til private investorer og alle pligterne til staterne og underlægge vores lande USA's dominans. Jeg minder om, at den 11. marts anmodede vores Parlament regeringerne om ikke at acceptere MIA i dens nuværende form. Dette udkast til traktat har givet anledning til en betydelig mobilisering af fremskridtsvenlige kræfter og iværksættere i vores lande, hvilket har båret frugt. Efter en udsættelse af forhandlingerne på 6 måneder har den franske regering for sit vedkommende skønnet, at denne aftale ikke var til at reformere og har meddelt, at Frankrig ikke genoptager forhandlingerne om MIA. Jeg ville ønske, hr. kommissær, at De ville trække den nedladende holdning, De har givet udtryk for med hensyn til den franske regering, tilbage.
Denne meget vigtige beslutning tjener som eksempel for alle regeringer, der er bekymrede for deres suverænitet. Men aktionens succes må ikke føre til, at man slækker på årvågenheden. MIA skal ikke erstattes af en ny aftale, der er inspireret af samme principper, som PET, der blev forhandlet uden mandat af Dem selv, Sir Leon Brittan, i London den 18. maj, hvilket forekommer mig at være en udnyttelse af magtbeføjelser. Frankrig har allerede oplyst, at det ikke under nogen omstændigheder var forpligtet af denne forhandling. Derfor stiller jeg spørgsmålet, og denne gang ønsker jeg et svar: Hvilken betydning kan en aftale, der er indgået af en kommissær uden mandat fra medlemstaterne, have?
Indholdet i MIA skal derfor tilsidesættes. Alle nye forhandlinger skal foregå på et helt nyt grundlag i andre rammer end OECD, som omfatter de rigeste lande. Man må anerkende staternes suverænitet i deres valg med hensyn til udvikling og social-, kultur-og skattepolitik. Det bør ikke være de multinationale amerikanske eller japanske selskaber, der styrer verden, men folkevalgte regeringer. Forkastelsen af liberalismen og viljen til ændring er kommet til udtryk ved de seneste valg i Frankrig, Storbritannien, Sverige og Tyskland. Dette skal tages i betragtning med hensyn til Den Europæiske Union og verdensaftalerne, ellers er der risiko for, at befolkningerne forkaster disse.
Her til sidst, de nye forhandlinger, som FN eller WTO kunne danne rammerne om, bør finde sted i fuld gennemsigtighed. Befolkningerne, de valgte og sammenslutninger bør have kendskab til de store spørgsmål, som er vigtige for deres landes fremtid.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, premierminister Jospin gjorde sidste uge det eneste rigtige. Han forkyndte Frankrigs udtrædelse af OECD-forhandlingerne om en multilateral investeringsaftale. Som ordfører for MIA-retten glæder det mig overordentlig meget, hr. Kittelmann. Med Parlamentets beslutning fra marts fastslog vi med al tydelighed, at udkastet til traktaten ikke kun udviste tungtvejende mangler, men at det sågar på mange områder gik i den helt forkerte retning, for det sætter eksempelvis investorernes rettigheder over alt andet. Derfor krævede vi, at denne traktat ikke måtte blive undertegnet i den form. Kommissionens svar herpå var dog utrolig skuffende. Europa-Parlamentets beslutning om en bred international mobilisering af hundreder, om ikke tusinder af grupper af interesserede borgere, ikke-statslige organisationer og fagforeninger i Europa og i hele verden har dog, hr. Rübig, vist sin virkning, og det samme gælder for fru Lalumières velfunderede rapport til den franske regering og også de vigtige signaler, som de grønne i Frankrig har udsendt.
Sir Leon Brittan, De har nu det endegyldige bevis: Europæiske politikere, europæiske regeringer og det europæiske civile samfund tilslutter sig ikke Deres frihandelskurs! Drag konsekvenserne af det, begrav den multilaterale investeringsaftale, det vil sige, læg den ad acta. Jospin sagde sidste uge meget rigtigt, at denne multilaterale investeringsaftale ikke kan reformeres. Derfor giver det heller ingen mening at overdrage den til WTO med det første. WTO er nemlig alt andet end demokratisk og har selv et udtalt behov for reformering. Udviklingslandene får for tiden endnu en gang en lang næse dér, med fatale følger for dem. Alligevel står én ting klart - og pas nu på, mine herrer - vi har brug for et internationalt regelsæt til regulering og kontrol af investeringerne, som er steget og vokset eksplosivt. De afgørende spørgsmål er jo: Hvem deltager i forhandlingerne? Får de svageste parter en ligeberettiget medbestemmelsesret? Har alle berørte parlamenter inklusive Europa-Parlamentet medbestemmelsesret, og hvad står der bagefter i regelsættet? Det er da afgørende. Derfor må denne aftale ikke nedbryde de sociale standarder og miljøstandarderne. Den skal foreskrive politisk styring af økonomien og gøre demokratisk kontrol til normen. Meddel venligst det i Paris, Sir Leon.
Når De altid fremhæver udviklingslandene: De var jo slet ikke med ved forhandlingsbordet. Læs dog venligst først teksterne!

Sainjon
Hr. formand, MIA, som den blev udarbejdet af OECD, er død. Lad os ikke være ordkløvere, lad os ikke spilde mere tid på en tekst, der ikke er troværdig. Frankrig har med god grund endeligt forkastet MIA, som følge af Catherine Lalumières glimrende betænkning, der viste i hvilken grad denne pseudo-aftale forsøger at ødelægge de sociale, kulturelle og miljømæssige aftaler. Endnu bedre er, at Frankrig har sagt højt, hvad visse regeringer, fagforeninger, ngo'er og endda medlemmer af Europa-Kommissionen tænker.
Søgelyset har i nogen tid været rettet mod MIA. Men hvor mange aftaler af denne type, som er udarbejdet af OECD, har vist sig umulige at gennemføre? Her tænker jeg f.eks. på skibsbyggeriet. Umulige at gennemføre fordi de er udarbejdet af folk, der er fuldstændig afskåret fra realiteterne. Det er uden tvivl kompetente folk, men måske ofte folk, der er for selvsikre, og det i en sådan grad, at de opfatter sig selv som politiske ansvarlige og træffer beslutninger, der bør træffes af politikere. Konsekvensen er, at den slags institutioner kommer ud på et sidespor, hvor teknokratiet fjerner dem fra politik og i sidste ende fra demokratiet.
Derfor undersøger jeg personligt OECD's rolle, og jeg mener, at man i dag ikke længere kan tøve med at sætte spørgsmålstegn ved dens eksistens. Er De klar over, hr. formand, at Muette-slottet i Paris, der er hovedsæde for denne organisation, måske i dag er blevet det, Bastillen var i slutningen af det 18. århundrede, nemlig et symbol, der har mistet enhver betydning. Jeg er personligt overbevist om, at opløsningen af OECD nødvendigvis bør følges op af en styrkelse af WTO. Det er her, og ikke andre steder, at denne type forhandlinger om investeringer bør finde sted. Men hvis vi vil være så effektive som muligt - og her tænker jeg især på forhandlingerne for årtusindet - må vi overveje den demokratiske kontrol af WTO.
Derfor ønsker jeg, at Parlamentet beslutter at nedsætte et stærkt udvalg, der er fuldt ud engageret i kontrollen med WTO's arbejde, i lighed med det, der allerede findes i det amerikanske Senat. Når den franske regering har givet OECD's MIA dødsstødet, er det med henblik på bedre at kunne opbygge en ny dialog, der denne gang skal omfatte alle de aktører, store som små, der tager del i globaliseringen af økonomien. Jeg gentager, hr. formand, dette skal gøres inden for rammerne af WTO og ikke andre steder.

Souchet
Hr. formand, jeg har lyttet opmærksomt til kommissær Brittan, men jeg vil gerne minde om, at vi var nogle af de første, der slog alarm til offentligheden vedrørende den farlige karakter af MIA-forslaget, som var udarbejdet af OECD, navnlig fordi det bringer staternes uundværlige rolle som normgivere i fare, idet det indfører et nyt juridisk hieraki blandt de internationale aktører ved at favorisere investorerne, og fordi det holder udviklingslandene borte fra forhandlingerne.
Jeg vil gerne hilse alle parlamentariske og udenomsparlamentariske initiativer velkomne, f.eks. hr. Lannoyes, som jeg tilslutter mig, og som har kunnet mobilisere en stor del af de europæiske politikere til modstand mod et traktatudkast, der var ufornuftigt, og som ikke kunne forbedres. Som det var udformet, ville det i praksis have medført et forbud mod at forsvare store europæiske interesser og særpræg (kulturelle undtagelser, høje sociale og miljømæssige standarder, forkastelsen af udenlandske lovgivninger). Jeg tror, disse initiativer har bidraget til en betydelig udvikling af visse medlemsstaters stilling heriblandt Frankrigs, og dette glæder jeg mig over.
Definitionen på klare rammer for harmoniserede og komplette spilleregler vil ganske givet blive meget nyttig, derfor vurderer en række medlemsstater, at denne forhandling bør gå om, men på et fuldstændigt nyt grundlag og inden for tilpassede rammer, det vil sige i samspil med andre aktører. Denne reaktion er på ingen måde overfladisk, hr. kommissær!
Det er altså et ønske, at forhandlingen flyttes fra OECD til WTO. Men bestemmelserne for WTO - vi må ikke glemme dette - omfatter ikke de sociale og miljømæssige bekymringer, som vores befolkninger går så højt op i. Igen er det nødvendigt at udvise stor årvågenhed. Rådet skal være yderst præcis i udarbejdelsen af det nye mandat, det vil give Kommissionen. Vi, Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, bør være ved dens side for omhyggeligt at kontrollere gennemførelsen således, at investeringsstrømmen på langt sigt går i en retning, der er til fordel for vores befolkninger.

Kronberger
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, først forsøgte man i årevis bag lukkede døre at udarbejde en international aftale, med hvilken der skulle opnås absolut dominans for finanskapitalen. Som følge af indiskretion i Canada er forsøget foreløbig mislykket. Det var forsøget på at udelukke den nationale og sociale lovgivning og miljølovgivningen, som man tidligere havde kæmpet sig frem til gennem årelange processer.
MIA-programmet har en struktur, der har gjort det klart for alle demokrater, hvor hurtigt grundlæggende demokratiske rettigheder kan gå tabt. På verdensplan står vi over for en gigantisk omfordeling. Multinationale koncerners overskud kommer ikke længere primært fra produktion, men derimod i et omfang af helt op til 70 % fra finansspekulationer. Det er et system, der nødvendigvis må gå galt, der til dels allerede går galt, og som fører til massearbejdsløshed og masseelendighed til fordel for nogle få.
MIA var et instrument til at fjerne selv den mindste resterende risiko ved denne spekulation for at undergrave nationalstaternes sidste suverænitet.
(Tilråb) De er usikre. Derfor forstyrrer De. Jeg er sikker i min sag. Derfor behøver jeg ikke at forstyrre Dem!

Mutin
Hr. formand, man kan opsumere MIA i en enkelt sætning: Alle rettigheder til de multinationale selskaber og alle forpligtelser til staterne. Jeg er imidlertid ikke sikker på, at det, på et tidspunkt hvor de multinationale selskaber har budgetter, der er større end visse europæiske staters, er de multinationale selskaber, der behøver beskyttelse, som hr. De Clercq anmoder om.
Det tjener Parlamentet til ære at have forhandlet om og dernæst vedtaget Kreissl-Dörfler-betænkningen, der gjorde det muligt at advare vores stater om den fare den multinationale investeringsaftale udgør for selve demokratiet. For selvom det er de kulturelt bevidste mænd og kvinder i Frankrig, der har reageret øjeblikkeligt for at bevare den kulturelle undtagelse, er man meget hurtig blevet klar over, at MIA intervenerede på alle områder, og når aftalen én gang var underskrevet, ville et nationalt parlament ikke længere kunne vedtage en tekst, der ikke var i overensstemmelse med bestemmelserne i MIA.
Som den franske premierminister, Lionel Jospin, erklærede, drejer modstanden mod dette forslag sig ikke om sektorielle eller tekniske aspekter. Det drejer sig om selve opfattelsen af forhandlingen og om de grundlæggende problemer med hensyn til suveræniteten for de stater, der opfordres til at forpligte sig på en uigenkaldelig måde. Uigenkaldelig! Men hvorfor så skifte regeringer, hvorfor så stemme, hvorfor så skifte politik, hvis alt er fastsat udefra.
En ting er at billige suverænitetsdelegationer inden for rammerne af vores Fællesskab i en proces, der er kontrolleret af staterne, i et historisk eventyr, som vi skaber, som vi i øjeblikket er ved at danne, og som er af betydelig vigtighed for os. Noget andet er at indvilge i suverænitetsafgivelser til private interesser. For os, der har været modstandere af MIA, er Lionel Jospins beslutning om at forlade forhandlingsbordet en stor tilfredsstillelse, og det drejer sig ikke om en overfladisk reaktion, som hr. Brittan siger. Det drejer sig om en velovervejet beslutning, der er truffet på grundlag af vores kollega fru Catherine Lalumières glimrende arbejde.
Vil dette sige, at vi er mod alle aftaler? Nej. Men vi ønsker oprigtigt, at ingen aftaler i fremtiden, hvad enten det drejer sig om MIA, en ny tværnational aftale eller et økonomisk tværatlantisk partnerskab, vil blive indgået i hemmelighed og medføre afgivelse af befolkningernes rettigheder til private finansielle interesser. Lad de næste debatter blive betroet f.eks. WTO, hvor udviklingslandene, der ikke længere bliver stillet over for et fait accompli, kan komme til orde. Kort sagt, lad demokratiet genfinde sin betydning og fremtid.

Burenstam Linder
Hr. formand, jeg glæder mig over kommissær Leon Brittans udtalelser. Kritikken af MIA bygger for en stor dels vedkommende på en fejlagtig opfattelse. Der er ikke tale om at skabe privilegier for udenlandske investeringer, men om at opnå garantier for lige behandling. F.eks. kan et land i henhold til en investeringsbeskyttelsesaftale indføre alle de miljøbestemmelser, det ønsker, så længe disse bestemmelser ikke udnyttes til at diskriminere udenlandske investeringer. Til forskel fra det, visse kritikere synes at tro, medfører MIA ikke, at kortfristede kapitalbevægelser bliver lettere. Formålet er det helt omvendte, nemlig at muliggøre langsigtede investeringer. For underudviklede lande er sådanne investeringer ofte bedre end kortsigtet låntagning eller rene porteføljeinvesteringer fra udlandet. I en usikker økonomisk situation kan sådan kortsigtet kapital, som vi ved, hurtigt flytte væk og dermed udløse nogle vanskelige processer. Da det normalt er de bedste virksomheder, der overhovedet beskæftiger sig med udenlandske investeringer, er det sandsynligvis også disse virksomheder, der tilbyde bedre sociale vilkår. Det medfører som regel overførsel af know-how og teknologi samt bedre grundlag for langsigtet udvikling end f.eks. offentlig bistand.
Der findes flere end 1.600 bilaterale aftaler om investeringsbeskyttelse. En MIA kan erstatte dette vildnis med noget mere gennemsigtigt. Lande, som ikke ønsker at tilslutte sig, behøver heller ikke gøre det. Hvis kritikken af MIA medfører, at denne forhandling afbrydes, er det ikke mindst de langsigtede investeringer i udviklingslandene, der rammes. Det vil blive tilfældet i endnu højere grad, hvis en nyforhandlet MIA i stedet for ikke-diskriminering medfører det, nogle kritikere synes at ønske, nemlig at udenlandske virksomheder pålægges større krav end indenlandske. Da man ikke kan tvinge private investeringer frem, vil pengestrømmen blive bremset, hvilket vil være til ulempe for alle parter.
Eftersom mange udviklingslande i dag er så interesserede i at lokke udenlandske investeringer til, at de tilbyder støtte til udenlandske virksomheder, vil en aftale, som i stedet medfører yderligere byrder, modarbejde u-landenes bestræbelser på at gøre sig attraktive. At forhindre MIA fra en række virksomheder har for mange kritikere i industrilandene netop til formål at forhindre internationale investeringer. Mange tror f.eks., at hvis virksomhederne ikke kan investere i udlandet, så vil de i stedet investere i hjemlandet. En sådan protektionisme kan imidlertid få den stik modsatte virkning. Virksomheder, som ikke kan investere i udlandet f.eks. som støtte for en satsning på et marked, kan få problemer med overhovedet at udvikle sig på hjemmefronten. Måske var det fra starten en fejl at henlægge disse forhandlinger til OECD, en organisation, som består af en begrænset medlemskreds med kun en håndfuld udviklingslande, hvilket jo kan give anledning til mistanke. Som kommissær Leon Brittan sagde, kan forhandlingerne sikkert med fordel foregå inden for Verdenshandelsorganisationen, selvom man der fokuserer på handel i højere grad end investeringer.

Sjöstedt
Hr. formand, den franske regerings beslutning om at trække sig ud af MIA-forhandlingerne inden for OECD er en virkelig modig og meget glædelig beslutning, bl.a. fordi den aftale, som man var ved at nå frem til, var helt uacceptabel, da den ensidig gav de internationale virksomheder rettigheder på demokratiets bekostning, men også fordi den franske beslutning viser, at demokratiet faktisk fungerer, at folkets vilje kan trænge igennem. Der er ingen regler om, at alting skal være ultraliberalisme, og at alting skal gå i den retning, som de traditionelle virksomheder ønsker. Derfor er den franske beslutning så vigtig. Det mærkelige er, at der ikke er flere lande i EU med regeringer, der kalder sig »venstreregeringer«, der har fulgt det franske eksempel, f.eks. den svenske regering. De har i stedet accepteret den grundfilosofi, der ligger i MIA-aftalen.
Nu er det på tide at makulere det forslag, som man har fundet frem til og starte forfra med andre og mere sociale og miljørigtige udgangspunkter, at starte forfra inden for et forum med plads til den tredje verdens lande.

Lannoye
Hr. formand, jeg mener ikke, at man kan helbrede et åbenbart sygt forslag ved at gentage taler om liberalismens dyder.
Efter den franske regerings beslutning om at forlade forhandlingerne forekommer det mig temmeligt klart, at de politiske betingelser for at fortsætte disse forhandlinger ikke er til stede. Jeg henleder Deres opmærksomhed på det faktum, at den franske regering ikke er alene. Den belgiske regering er stærkt rystet efter det, der skete i Paris, og den kommende tyske regering undersøger ligeledes relevansen af et forslag, der har så mange fejl.
Man taler om at overføre forhandlingerne til WTO. Først og fremmest vil jeg gerne minde om, at WTO ikke er demokratiets tempel, og at de små stater, de sydlige stater, ikke har ret meget at skulle have sagt inden for WTO. Derfor skal man bestemt, som hr. Sainjon foreslår, ligeledes revidere driften af WTO.
Desuden tjener det ikke noget formål at overføre debatten, hvis man ikke ændrer det grundlæggende udkast. I denne henseende bliver jeg yderst bekymret, når jeg hører kommissær Brittan gennem hele møder gentage sin tro på det nuværende forslags fordele. Jeg vil imidlertid beskrive det nuværende forslag med et billede. Personligt opfatter jeg det som en dårlig film. På fransk kalder man dette en »navet«, noget makværk. At ændre kulisserne og indsætte bipersoner i de afgørende scener gør det ikke til en god film, især ikke hvis scenarioet forbliver det samme, hvis hovedpersonerne spilles af de samme skuespillere og hvis iscenesættelsen forbliver de multinationale selskabers initiativ.
Jeg tror således, at det er nødvendigt i tilfælde af fremtidige forhandlinger i nye rammer, at betingelserne for disse forhandlinger bliver diskuteret mellem os på demokratisk vis, og at kommissær Brittan og Europa-Kommissionen får et klart mandat, der er demokratisk kontrolleret. Ellers risikerer vi virkelig at gå fejl af debatten

de Lassus Saint Geniès
Hr. formand, det er ganske vist, at det er nødvendigt med en investeringsaftale, men det er ikke ligegyldigt hvilken. Det nuværende udkast til MIA-traktat er ultraliberalistisk indtil det absurde. Man fortæller os, at det drejer sig om at beskytte de ikke-nationale investorer, der har grund til at frygte nationalstaterne. Men denne beskyttelse bør gå forud for de nationale borgeres og staternes rettigheder. De ikke-nationale investorer vil her få mulighed for at bestride enhver politik og aktion fra regeringer, der reducerer deres anslåede indtjening. De får ret til en fuldstændig og konstant beskyttelse, der påtvinger staterne et fuldstændigt forbud, ikke kun vedrørende eventuelle foranstaltninger til nationalisering, men også enhver foranstaltning med tilsvarende virkning, samt desuden stopklausul, der vil gøre enhver liberaliseringsforanstaltning, der er bestemt af en regering, uigenkaldelig.
Hvordan er vi nået dertil, hvor vi forhandler om en så afskyelig ting? Troede man hos OECD, at det er penge og videnskab, der organiserer og beskytter verdensfreden? Nej, verdensfreden er et resultat af en aftale mellem demokratiske regeringer, der organiserer den og beskytter den. Inden for rammerne af denne fred kan investorerne klare sig godt på betingelse af ikke at ødelægge, håne, eller fordreje de demokratiske aftaler. Denne selvfølge har offentligheden forstået. Den protesterede i nogle uger mod udkastet til aftale, der ellers var pakket smukt ind, eftersom det drejede sig om en garanti om, at alt i fremtiden vil være frit og uden nogen diskrimination, bortset fra visse undtagelser, navnlig kulturelle og audiovisuelle, som man gav de stater, der blev anset som dårlige elever, dog på betingelse af, at de udarbejder en formel ansøgning.
Når man siger, at alt skal være frit og uden diskrimination for de udenlandske investorer, omfatter det så de ikke-demokratiske stater? Selvfølgelig ikke. Man ved godt, at de udmærket kan underskrive traktater uden at have i sinde at overholde dem, selvom det medfører, at vi fører krig mod dem. Vi nærmer os her den virkelige grund til denne forhandling. Det drejer sig i virkeligheden om at lette de udenlandske investeringer i de demokratisk udviklede lande, uanset om investeringerne kommer direkte fra multinationale selskaber eller indirekte fra forskellige mafiaer eller diktaturer i verden. Men blandt de omtalte demokratiske lande, er det selvfølgelig landene i Den Europæiske Union, der omtales, hvilke udgør en enormt marked, der er i færd med at organisere sig socialt for at blive et demokratisk kraftcenter uden sammenligning i verden, og som er i stand til at gennemføre menneskerettighederne til det sidste. Men det er bare sådan, at demokrati tager tid, og at vi endnu ikke har defineret alle de miljømæssige standarder, alle vores regler til beskyttelse af forbrugerne eller vores sociale minimumskrav. Vi har heller ikke tilstrækkeligt stærke centrale politiske institutioner, som kan udbrede respekt for vores valg og føre forhandlinger med én stemme. Man forstår nu, at nogle bliver presset til at skabe betingelser, som ødelægger den demokratiske opbygning og indfører andre love f.eks. pengeloven eller USA's love.
Det drejer sig altså om et meget dårligt forslag. Det er blevet udarbejdet langt fra det civile og demokratiske samfund, som Catherine Lalumières betænkning har påvist. Man bør således gå bort fra dette dårlige forslag, ikke på grund af en overfladisk reaktion, men - Sir Brittan - for at starte igen senere inden for rammerne af f.eks. WTO.

Rübig
Kære hr. formand, jeg vil gerne starte med at rette en tak til Sir Leon Brittan for, at han uophørligt bidrager til en saglig debat. Jeg mener, at det vigtigste er at komme ind på, hvad denne aftale overhovedet beskæftiger sig med. Hr. Kreissl-Dörfler vil jeg gerne takke for den helt entydige konstatering af, at en aftale er nødvendig. Jeg mener, at vi også kan konstatere, at der stilles større og større krav til politikken. Der bliver også hele tiden sagt, at vi skal have styr på globaliseringen. Hr. Kittelmann sagde også i dag, at spillereglerne for den tiltagende verdenshandel også skal bestemmes af os i Europa-Parlamentet. Derfor vil jeg gerne benytte lejligheden til at bryde en lanse for den multilaterale investeringsaftale, og efter min mening bør hele projektet afmystificeres. For det handler ikke om spor andet, end at udenlandske investorer og investeringer ikke skal stilles dårligere end indenlandske. Det er sagens kerne, og det mener jeg, at vi også alle skal bakke op om. Vi ønsker at sikre krævende standarder, en fornuftig liberalisering af investeringsordningen og effektive procedurer til bilæggelse af tvistigheder.
Jeg mener, det er vigtigt at bilægge konflikter på dette område på en tilfredstillede måde. De løbende MIA-forhandlinger har ført til et øget behov for information i offentligheden. Man har ligeledes erkendt emnets vigtige karakter. Grænseoverskridende investeringer er nu blevet den vigtigste motor for verdensøkonomien. Imponerende tal dokumenterer dette. De årlige investeringsstrømme er i de sidste 13 år steget til det 17-dobbelte, fra USD 25 milliarder til USD 424 milliarder. Alene i mit hjemland, i Østrig, stammer 8 % af bruttonationalproduktet fra udenlandske investeringer. Det sikrer mange arbejdspladser. Afviklingen af sådanne investeringer varetages af ikke mindre end 1.500 bilaterale aftaler på verdensplan. Det siger jo sig selv, at nødvendigheden af at skabe adækvate juridiske rammer er steget voldsomt. Juridiske rammer, som vi i øvrigt har haft for varehandelen siden 1947, GATT-aftalen, og for grænseoverskridende tjenesteydelser siden 1995.
Dette forslag sikrer nu en ligebehandling af indenlandske og udenlandske investeringer samt en mestbegunstigelsesbehandling. Det giver eksempelvis franske virksomheder sikkerhed for, at konkurrerende virksomheder ikke får nogen konkurrencefordele på grundlag af diskriminerende lokaliseringsfaktorer.

Schörling
Hr. formand, en aftale som MIA bør få konsekvenser for hele verden. Det er også grunden til, at næsten hele verden har reageret mod denne aftale. 560 organisationer fra 67 forskellige lande er gået sammen og har fremsat et fælles krav om indblik, større åbenhed, friere diskussioner og medvirken fra det civile samfunds side.
Jeg vil gerne gratulere alle, inklusive mine kolleger i Europa-Parlamentet, som har deltaget, og som har afsløret MIA's sande ansigt. Hvad har vi så lært af dette? Hvad har Kommissionen, forhandlerne, bl.a. kommissær Leon Brittan, og måske også Burenstam Linder, lært af denne diskussion? Jo, at sådan her kan man simpelthen ikke gøre tingene. En investeringsaftale må ikke begrænse mulighederne, men skal tværtimod lette gennemførelsen af de internationale miljøaftaler, som man allerede har indgået. Derfor skal det af aftalen helt klart fremgå, at miljømålene er de overordnede mål. På samme måde skal aftaler og planer fra de store FN-konferencer udgøre de overordnede regler for internationale aftaler også på investeringsområdet. Endvidere skal det også slås fast, at i en multilateral investeringsaftale skal menneskers rettigheder gå forud for virksomhedernes. Først da tror jeg, at De kan vinde gehør for en sådan aftale.

Brittan, Sir Leon
Der er en større grad af enighed i denne sag, end fortalerne ønsker at indrømme. Kendsgerningen er, at de fleste, men ikke alle, af dem, der har talt, kan se fordelene ved en international investeringsaftale, og det har de ret i.
De har ret i det, for det er en absurd karikatur at præsentere en sådan aftale, hvis den da ellers er af den rette art, som værende noget, der blot er til gavn for multinationale virksomheder. For det er overhovedet ikke sandt. Hvis vi er urolige for dem, der lider under den asiatiske krise, hvis vi er urolige for, at der i et land som Indonesien bogstaveligt talt er millioner af mennesker, der nu befinder sig under fattigdomsgrænsen på grund af krisen, så må vi være interesserede i at tiltrække investeringer til disse lande, for det er en af måderne, hvorpå de kan komme til hægterne igen. Det vil ikke tiltrække investering, medmindre der er passende rammer, der gør det muligt for folk at investere sikkert. Sådan ligger situationen. Man kan ikke fremtvinge investeringer. Man kan gøre, hvad man vil. Man kan råbe, og man kan skrige sloganer fra himlen, men folk vil kun investere, hvis de tror, at der er mulighed for en rimelig fortjeneste. Derfor er det af interesse for de fattigste folk i verden, at der er ordentlige rammer for investering. Det betyder ikke, at der skal være en hvilken som helst aftale. Spørgsmålet er, hvad det er for en aftale, der skal være, og i hvilket forum det skal foregå.
Jeg må sige, og især til fru Moreau, at nogle af dem, der har talt som reaktion på en udtalelse fra Kommissionen, synes at have besluttet, hvad de skulle sige, inden de hørte, hvad udtalelsen gik ud på, og synes at være fremkommet med kommentarer, der absolut ikke er berettiget af udtalelsen. Navnlig har jeg lige fra starten sagt, at, hvad os angår, bør det primære forum for sådan en aftale være WTO, fordi det er dér, udviklingslandene er personligt til stede, og dér, at deres interesser kan tilgodeses på bedst mulig måde. Jeg sagde dette ret klart, og jeg har sagt det mange gange før. Man må naturligvis se på, hvad der er sket i OECD i forbindelse med denne opfattelse. Jeg kom ikke med nogen nedsættende bemærkninger om den franske regering. Hvis det blev hørt sådan af det ærede medlem, hørte hun noget, der ikke blev sagt. Hun bør trække dette tilbage, for noget sådant blev ikke sagt.
Det, vi nu må tage køligt i betragtning, hvis vi skal vende os mod WTO - hvilket er sandsynligt, og som jeg under alle omstændigheder altid har været tilhænger af - er bestemt en af de ting, man kan tage ved lære af fra den forhandling, der fandt sted i OECD. Jeg afviser ikke denne forhandling som værende en forhandling, der var ugyldig og uhensigtsmæssig. Sagens kerne er den, at forhandlingen blev påbegyndt på grundlag af et mandat, der blev enstemmigt støttet af medlemsstaterne, der alle er demokratiske regeringer, efter forhandlinger her i Parlamentet også - og ikke på grundlag af et eller andet grønt lys af uansvarlig slags eller magtmisbrug fra Kommissionens side. Det er noget sludder. Sidste år roste Ministerrådet de fremskridt, der var gjort, og bad om, at der ville blive gjort yderligere fremskridt. Så det er ikke et af vores påfund, at vi er fortsat, det er sket på grundlag af en ansvarlig forhandling et ansvarligt sted. Det var legitimt for medlemsstaterne - for hver enkelt af dem - at tro, at en forhandling i OECD-regi, kunne give et grundlag, hvorfra man kunne fortsætte med en forhandling inden for WTO, og der kunne tages ved lære af den. Alt dette er klart.
Jeg har gjort det klart her i Parlamentet den ene gang efter den anden - og senest her i dag for dem, der er rede til at lytte - at vi på vegne af medlemsstaterne af Den Europæiske Union ikke var rede til at afslutte en forhandling og indgå en aftale, som ikke sørgede for en passende imødekommelse af de bekymringer, der var blevet udtrykt for miljøet, af de bekymringer, der var blevet udtrykt om audiovisuelle og andre kulturelle spørgsmål og af de bekymringer, der var blevet udtrykt om overholdelsen af ILO-arbejdsstandarder.
Vi afsluttede ikke forhandlingen og ville ikke afslutte forhandlingen uden at reflektere over medlemsstaternes legitime bekymringer over disse ting, for det var mandatet. Det eneste spørgsmål, der gjaldt, var, om der var en rimelig mulighed for at afslutte disse forhandlinger med en acceptabel aftale eller ej. Jeg tror aldrig, vi vil få svaret på dette spørgsmål, for forhandlingerne vil med stor sandsynlighed ikke blive afsluttet på denne måde. Jeg ved ikke, hvad svaret vil blive, men jeg ved, at der absolut ikke er noget grundlag for at hævde, at Kommissionen ville indgå en aftale, når vi udtrykkeligt har sagt, at vi ikke ville gøre det uden at imødekomme de legitime og rimelige bekymringer, der var givet udtryk for!
Nu kan det meget vel være, at der vil blive et sceneskift til WTO. Jeg har sagt, at vi under alle omstændigheder betragter det som et forum, der er at foretrække, og som det hovedsted, hvor forhandlingen bør finde sted. For at nå det må vi overtale alle om, at der bør afholdes en ny årtusindeforhandlingsrunde, og vi må overtale folk om, at der bør finde en forhandling om investering sted ved denne lejlighed.
[EN] Vi vil være i stand til at gøre det, og vi vil stå til ansvar over for de demokratisk valgte regeringer i Den Europæiske Union, og som det så storsindet er blevet sagt af mindst en distingveret taler, påtager Kommissionens sig sit ansvar også over for Europa-Parlamentet.
En ting, jeg må sige, og en ting, der er farlig, som er blevet sagt, er, at der har været megen tale om suverænitet. Hvad betyder det? Hvad suveræniteten angår, er enhver international aftale om et eller andet emne en accept af en indskrænkning af suveræniteten. Aftalen om oprettelse af Den Europæiske Union er et udtryk, der indskrænker suveræniteten. Maastricht-traktaten indskrænker suveræniteten, Amsterdam-traktaten indskrænker suveræniteten, men det gøres af demokratisk valgte regeringer med støtte fra demokratisk valgte parlamenter, fordi de mener, at vi internationalt kan nå frem til en aftale, der er til gavn for os, og at vi derved kan nå noget, der ikke kan gøres af de enkelte regeringer alene hver for sig.
Hvis man tager denne diskussion om suverænitet au pied de la lettre , som den er foregået i dag, vil man aldrig få nogen international aftale om noget som helst. Naturligvis kan det være, at De ønsker bestemmelser i aftaler, der gør det muligt for Dem at trække Dem ud af dem på et givet tidspunkt og på visse betingelser. Det er rimeligt, og det kan være eller kan ikke være, at det er hensigtsmæssigt i denne sag. Men diskussionen om suverænitet er en appel til følelserne og uforeneligt med alt, hvad vi har nået i Den Europæiske Union i de sidste 40 år, for hvis denne diskussion havde været fremherskende, ville vi aldrig være begyndt, og ingen af Dem ville have været her i dag.
Jeg sætter pris på Deres tilstedeværelse. Jeg håber, at vi kan arbejde sammen om at nå de rigtige resultater på det rigtige sted, men vi vil kun være i stand til at nå dette, hvis vi optræder klarhovedet og lægger nogle af de følelser på hylden, som fejlagtigt har sneget sig ind i et emne, der er vigtigt, men hvor det er nødvendigt med lidt mere klarsyn og lidt mindre heftighed.

Moreau
Hr. formand, jeg ville gerne vende tilbage til de forslag, som jeg har fremlagt, og som kommissæren har rettet. Jeg har hørt udtalelsen om, at den franske regering skulle have reageret overfladisk over for MIA. På fransk er en overfladisk reaktion en uovervejet reaktion. Derfor mener jeg, at det er en nedladende udtalelse om min demokratisk valgte regering og om andre. Flere kolleger har i øvrigt gentaget dette udtryk, og derfor har jeg bedt hr. Brittan om at trække udtalelsen tilbage.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, jeg er ked af, at det ærede medlem har haft et problem med oversættelsen, men jeg fulgte rent faktisk teksten meget omhyggeligt, og jeg vil gentage, hvad jeg sagde om den franske regering, og det eneste, jeg sagde om den franske regering, var:
«Jeg er bevidst om, at MIA-forhandlingerne fortsat skaber stærke følelser i nogle kredse og i nogle medlemsstater. Her kan især nævnes, at den franske premierminister sidste onsdag, den 14. oktober, som svar på et spørgsmål fra parlamentet bebudede, at Frankrig ville trække sig ud af forhandlingerne. Som følge heraf vil et planlagt møde i OECD-forhandlingsgruppen, der skulle have fundet sted i denne uge, nu ikke løbe af stabelen. I stedet vil der finde høringer sted i Paris i dag under ledelse af Vice-generalsekretæren for OECD med deltagelse af Kommissionen og medlemsstaterne.«
Det er, hvad jeg sagde. Det er ikke, hvad det ærede medlem hørte, og jeg er ked af, at hun enten gennem sin overbevisning eller som følge af et oversættelsesproblem troede, at hun hørte noget, hun ikke hørte eller som ikke blev sagt.

Formanden
Da vi nu er nået så vidt, har jeg ikke til hensigt at genoptage forhandlingen. Jeg vil blot kort give ordet til to af vores kolleger.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, Sir Leon Brittan, det står jo klart for enhver her i Parlamentet, at internationale aftaler såsom også EU-traktaten begrænser suveræniteten i et vist omfang. Det har vi heller slet ikke noget imod. Men det, hr. Jospin har sagt, og det, som vi også siger, er jo, at netop denne aftale, denne MIA, begrænser en stats suverænitet i et helt særligt omfang, som slet ikke har noget med at gøre, hvordan eksempelvis en EU-traktat begrænser suveræniteten. Her handler det faktisk om præferencer på investeringsområdet, vidunderligt. EU er dog imidlertid meget mere end et rent indre marked. Her drejer det sig om et samlet projekt for Europa. Det er jo den afgørende forskel. Til det formål giver vi gerne afkald på noget suverænitet, men ikke for en MIA i denne form. Jeg håber, De er enig med mig på dette punkt. Så er vi allerede kommet et afgørende skridt videre.

Kittelmann
Hr. formand, jeg ved ikke, om De deler mine følelser. Jeg havde på et tidspunkt nærmest indtryk af, at vi sad i den franske Nationalforsamling og ikke i Europa-Parlamentet. Man ville have modtaget det velvilligt hjemme. Sir Leon Brittan, jeg vil gerne støtte Dem i et anliggende og videregive Deres overbevisning. Uden en multilateral investeringsaftale vil der ikke være nogen investeringer. Jeg anmoder alle de kompromisløse fra venstre side af salen om at forklare landene i den tredje verden det, hvis der ikke bliver investeret. Hvis De ønsker at investere Deres egne penge et eller andet sted, Deres private penge, så kræver De også sikkerhed. Aftalen vil blive ændret, der vil blive forhandlet på ny. Men hvis den tredje verden så ikke støttes yderligere i form af investeringer, så har De anrettet større skade, end en aftale forhindrer alene af ideologiske grunde.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.15 og genoptaget kl. 21.00)

Emissioner fra lastvogne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0364/98) af Lange for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 88/77/EØF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om foranstaltninger mod emission af forurenende luftarter og partikler fra dieselmotorer til fremdrift af køretøjer (KOM(97)0627 - C4-0194/98-97/0350(COD)).

Lange
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, for næsten præcis en måned siden vedtog vi her i Parlamentet ved tredjebehandlingen lovgivningen for personbiler og lette erhvervskøretøjer. Dermed har vi i Europa i løbet af de sidste 15 år strammet emissionsgrænseværdierne for personbiler og lette erhvervskøretøjer med 95 %. Nu diskuterer vi de tunge vogne, lastvogne og busser. Her må man konstatere, at der kun fandtes en meget tøvende lovgivning, langt fra som for personbilerne. Det betyder, at 50 % af alle emissioner af nitrogenoxider og partikler i Europa i dag stammer fra lastvogne og busser og ikke fra personbilerne, som der er langt flere af. Lastvogne og busser udgør talmæssigt kun en brøkdel af, hvad der kører af personbiler på vejene, nemlig ca. 200 millioner. Her må der være noget galt, og der er også noget galt, og det skyldes, at der hidtil ikke har været krævet rensningsanlæg for udstødingsgasser for lastvogne og busser. De små stramninger af grænseværdierne har producenterne hidtil kunnet klare ved at tilpasse motorteknologien lidt, ændre på indsprøjtningsdyser, ændre på motorindstillingen, altså ingen efterbehandling af udstødningsgassen. Her spørger jeg mig selv: Kan vi blive ved med at acceptere det, når vi fastsætter strenge grænseværdier for personbiler og lette erhvervskøretøjer, som gør det tvingende nødvendigt at sætte en katalysator efter motoren? Jeg svarer nej. Vi har hårdt brug for en efterbehandling af udstødningsgassen også for lastvogne.
Derfor går forslaget fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse ud på, at vi foruden fase 2000, som fortsat er baseret på, at man kun optimerer motoren, fastsætter en anden fase 2005, hvor der skal installeres et udstødningsrensende anlæg, som især a) reducerer nitrogenoxiderne og b) reducerer sodpartiklerne. Det er ikke noget fantasifoster, det er moderne teknik. Der findes i dag køretøjer med katalysatorer, som reducerer nitrogenoxiderne. Der findes hele testprogrammer, som i øvrigt støttes kraftigt af Bayerns regering, at TNO i Holland, selv Fiat Ivecco i Schweiz gør det i samarbejde med miljødirektoratet. Der findes en kombination af filtre til reduktion af nitrogenoxider og partikelfiltre. Der har allerede i et halvt år kørt forsøg i Paderborn, og resultaterne viser tydeligt, at de grænseværdier, som vi foreslår, er realistiske og opnåelige. Lad mig gentage det centrale mål for denne anden fase af 2005: Vi ønsker, at også lastvogne og busser skal have monteret efterbehandlingssystemer for udstødningsgassen.
Prismæssigt kan det i øvrigt også godt betale sig, fordi det naturligvis bliver billigere med masseproduktionen - for tiden regner man med ca. ECU 3.000. Men den afgørende effekt har jo været, fordi man hidtil har forsøgt at nå grænseværdierne for udstødningsgasserne alene ved hjælp af motorteknikken, at forbruget er steget, fordi man kun har koncentreret sig om nitrogenoxid-emissionerne og ikke om CO2 -emissionerne. Ved at vi nu monterer en nitrogenoxid-katalysator, altså reducerer nitrogenoxid-emissionerne med en katalysator, skønnes det, at vi for lastvogne kan spare 10 % af forbruget. Et 10 % lavere forbrug er med den stigende lastvognstrafik i Europa vel også et bidrag til CO2 -nedsættelsen i Europa. Foruden effekten af efterbehandlingen af udstødningsgassen får vi altså også et lavere forbrug.
Desuden foreslår vi naturligvis, at også holdbarheden og kontrollen øges, ligesom det er tilfældet for personbilerne og de lette erhvervskøretøjer. Hvad det angår, hr. kommissær, vil jeg bede Dem om at vise lidt courage og ikke bare besluttet det, som allerede eksisterer. I september blev der afholdt en stor lastvognsmesse. Her lød det: Lastvognsproducenter klar til Euro III. De besøgende kunne på messen overbevise sig om, at lastvognsproducenterne allerede to år før lovkravet opfylder normerne i Euro III. Vi kan da ikke komme og sige: Vi beslutter det, som allerede har været gængs teknik i to år! Nej, vi må være ambitiøse. Vi må sørge for, at de tunge køretøjer, som vi har brug for, bliver så miljøvenlige, som det overhovedet kan lade sig gøre.

Pollack
Hr. formand, jeg ønsker ikke at optage meget af Parlamentets tid, men først vil jeg meget gerne lykønske hr. Lange med fortsættelsen af hans arbejde med disse meget tekniske og vigtige spørgsmål. Som ordfører for luftkvalitet ønsker jeg blot at fremhæve disse spørgsmåls betydning for luftkvaliteten.
Denne betænkning må vinde prisen for lange og vanskelige titler, men det er en meget vigtig foranstaltning i kampen for at forbedre luftkvaliteten og hermed vores borgeres sundhed. De grænseværdier, der er ved at blive fastsat i det første datterdirektiv om luftforurening, der nu befinder sig mellem første- og andenbehandling her i Parlamentet, afhænger af hele pakken af foranstaltninger under Auto-Oile-programmet, som dette virkelig er en naturlig del af. Luftkvalitetsdirektiverne har grænseværdier for emission for 2005 og 2010. Så den tekst, vi drøfter her i aften, er en meget nødvendig brik i dette puslespil.
I Storbritannien foregår omkring 80 % af vores transport af varer ved landevejstransport i modsætning til ved jernbanetransport, ved transport ad de indre vandveje og på andre måder. Tunge lastbiler har derfor større indvirkninger på vores borgeres sundhed. Tunge lastbiler drives for det meste af dieselmotorer, og de er ansvarlige for en stor del af forureningen fra partikler og nitrogenoxider. De bidrager også til skabelsen af ozon og smog om sommeren. Vi ved alt om disse problemer.
Flere af de ændringsforslag, der støttes af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse henviser navnlig til partikler og nitrogenoxider og anerkender forskellen mellem de forurenende luftarter, der slippes løs i byerne og dem, der stammer fra fjerntransport. De forskningsundersøgelser, der er blevet foretaget om partikler eller sort røg, understreger nødvendigheden af specielt at angive 2005 i dette forslag, så industrien netop vil være nødt til at skabe det nødvendige forureningsbegrænsende udstyr såsom partikelfiltre og have den fornødne tid til rådighed til at gøre det. Vi har først for nylig fået gennemført en lovgivning, der kræver svovlfattigt brændstof inden 2005. Det er den logiske anden side af ligningen. Vi må ikke lytte til de stemmer, der opfordrer til udsættelser.
Som konklusion vil jeg blot understrege, hvor væsentligt det er at bevare de skrappest mulige grænseværdier for emission, som vi har krævet i andre dele af Auto-Olie-programmet. At sikre vores fremtidige generationers sundhed er en af de mest håndgribelige dele af det arbejde, vi gør her i Europa-Parlamentet for at imødekomme vores borgeres behov og ønsker.
Jeg støtter fuldt ud hr. Langes betænkning og hans arbejde inden for noget, der er et meget teknisk område.

Florenz
Hr. formand, hr. kommissær, det glæder mig, at vi i de seneste måneder her i Parlamentet har kunnet diskutere og også vedtage en mængde interessante betænkninger, til dels i proceduren med fælles beslutningstagning, som har det grundlag, at det indre marked skal give mening, også hvad angår transport og mobilitet. For hvis vi gør os klart, at dette indre marked er en succeshistorie, så går vi ud fra, at vi vil have mobilitet. Jeg vil gerne have mobilitet, og ikke kun for personer, men også for tjenesteydelser og varer. Det er jo meningen med det indre marked. Det er svaret på den globale udfordring, og derfor har vi i Europa brug for kalkulerbare værdier for mobiliteten og også for speditørerne, som fremover skal og også vil investere en masse penge for at køre i vogne med ren udstødning. Til dette formål har vi imidlertid brug for pålidelige og kalkulerbare værdier. Jeg er ikke helt sikker på, om det er Kommissionen, der er så tøvende, eller om det i virkeligheden ikke snarere er Rådet, der hele tiden tøver og siger, oh Gud, oh Gud, så strenge værdier kan vi ikke vedtage. Jeg vil tro, at man nok tøver begge steder.
Jeg vil gerne takke ordføreren for hans forslag. Vi vil gerne støtte dem. Jeg vil gerne endnu en gang gøre opmærksom på, at on-board-diagnosticerings-systemet er et vigtigt punkt for mig. Men det er lige så vigtigt for mig, at dette system ikke automatisk fører til en elektronisk blokeret motorhjelm, så mine små og mellemstore virksomheder overhovedet ikke får adgang til den slags elektroniske styreanordninger længere. Jeg ville være Dem meget taknemmelig, hr. kommissær, hvis De - hvis De får den opgave af os og at De accepterer den - hvad angår OBD fremover ville arbejde videre med dette papir, så det sikres, at de små og mellemstore virksomheder kan udføre vedligeholdelsesarbejder.
Alt i alt er vi vel kommet et skridt videre. Jeg vil gerne gentage, at Auto-Oile-programmet var et gennembrud. Vi havde genstridige partnere, og Parlamentet leverede et godt bevis på, at kompetencen er kommet til dette Parlament. Vi modtog den godt, og vi delte den også gerne med dem.

Eisma
Hr. formand, som ventet har hr. Lange endnu en gang fremlagt en udmærket betænkning. Ændringsforslagene til Kommissionens forslag, som er optaget i betænkningen, er helt på linje de ændringsforslag, som Europa-Parlamentet i sin tid udvirkede via forligsproceduren, da vi drøftede den 2. del af Auto-Olie-programmet, nemlig personkøretøjer og lette varevogne. Nu drøfter vi altså lastvogne.
Det drejer sig om de påbudte diagnose-bordsystemer og varigheden af emissionsrensningsskemaerne og de påbudte normer i 2005. Når jeg ser på betænkningen af hr. Lange, ser forslagene, normerne for 2005 for dieselbrændstof, ud til at være realistiske. Men hvis vi går ud fra de best available teknikker, så kan luftkvaliteten forbedres endnu mere. Det forventes derfor også, at lastvogne, på grund af den hurtige teknologiske udvikling, vil kunne opfylde normerne i 2005, også uden nogen form for rensningsteknologi såsom katalysatorer. Derfor virker ændringsforslaget af kollega Hautala mere ambitiøs. I Den Liberale Gruppe har vi lige drøftet dette, og størstedelen af min gruppe mener, at vi skal støtte kollega Hautala. Vi skal være mere ambitiøse, skrue vores normer lidt højere op, for så har vi en god udgangsposition under forligsproceduren med Rådet.
Jeg håber også, at Kommissionen, som i mellemtiden har lært af erfaringerne i Auto-Olie-programmet, vil støtte os i disse ambitiøse målsætninger i forbindelse med dieselemissionen. Hvis vi kan opnå det, er vi et godt stykke på vej mod at få miljøet integreret i transportsektoren.

Hautala
Hr. formand, kollega Lange fortsætter sit yderst sagkyndige arbejde, denne gang med de tunge transportmidler. Ingen er vel i tvivl om, hvor vigtigt det er at rense bussers og lastbilers udstødningsgas. Jeg vil dog alligevel foreslå, at vi er lidt mere ambitiøse i én forbindelse. Det handler om partikelemission. Kollega Eisma sagde allerede tidligere, at hvis vi tager det bedste disponible tekniske begreb i brug, så kan vi indføre en lidt videregående partikelgrænseværdi i år 2005. I, som nu tvivler på dette, vil måske være interesserede i at høre, at det ser ud til, at selv bilindustriens interesseorganisation ACEA anser dette for teknisk muligt. Jeg har med egne øjne set sådanne papirer. En anden sag er så måske, at de på sin vis vil forsøge at undgå bindende krav. Men vi i Parlamentet har jo allerede fastslået i Auto-Olie-programmet, at vi vil give industrien et klart signal, og derfor vil vi, som Lange foreslår, have bindende grænseværdier.
Det handler nu om, at vi bør tage beslutningerne i auto/olie-programmet seriøst. Vi skal jo hente svovlfattigt, renere brændstof til markedet. Det er nemlig dette, den mere progressive transportmiddelteknik behøver. Vi har givet signal om, at vi vil have en ny generation af katalysatorer. Vi vil have partikelfiltre, som renser de helbredstruende partikler. I virkeligheden er disse tekniske løsninger allerede på markedet. F.eks. har Det Forenede Kongeriges største supermarkedkæde Tesco besluttet at udstyre alle sine transportkøretøjer med disse særlig gode partikelfiltre, som reelt gør det muligt at begrænse partikelemissionen, når man desuden anvender svovlfattig diesel.

Virgin
Hr. formand, hr. kommissær, Bernd Lange har lavet en meget fin betænkning om reduktion af udslip fra tungere motorkøretøjer. Jeg er enig med ham på de fleste punkter og vil støtte hans forslag. På et område synes jeg dog, at han stiller for ambitiøse krav. Han har foreslået, at den absolutte grænse for udslip af kvælstofoxider skal være 2, 0. Jeg foreslår, at den sættes til 3, 0.
Automobilorganisationen ACEA har givet udtryk for, at den mener, at det er muligt at nedbringe kvælstofudslippet med 30 % inden år 2005 regnet fra et niveau på 5, 0 g i år 2000. Det skal efter sigende medføre 3, 5 g pr. kilowatttime. Man får dog samtidig et øget brændstofforbrug, hvilket er problematisk bl.a. set i sammenhæng med drivhuseffekten. Det er jo et spørgsmål, som vi har drøftet meget her i Parlamentet, og som udgør en anden vigtig miljømålsætning. Trods dette er jeg imidlertid af den opfattelse, at man godt kan gå noget hårdere til værks end det, der udtrykkes i forslaget, og at man således kan gå ned til 3, 0 g pr. kilowatttime.
Med hensyn til Auto-Olie-forslaget anså jeg det for en stor succes for Parlamentet, hvor ordførerne Lange og Hautala gjorde en fin indsats. Her omtalte man endda undersøgelser, der viste, at vi befandt os på meget sikker grund, da vi fremsatte de forskellige forslag, bl.a. vedrørende brændstofkvalitet.
Hvad angår dieselmotorer foregår der jo løbende en omfattende forsøgsvirksomhed på det område. Jeg mener, at man bør vurdere denne forsøgsvirksomhed og dernæst fremsætte forslag, som tager udgangspunkt i den.
Endelig vil jeg støtte de forslag, som hr. Lange fremsætter om økonomiske incitamenter, det vil sige om muligheden for at anvende økonomiske styringsmekanismer for eventuelt at indføre endnu strengere krav end dem, han selv har fremsat.

Bangemann
Hr. formand, de meningsforskelle, som hr. Lange og jeg har fra tid til anden, skal ikke hindre mig i at rose ham for kvaliteten af hans betænkning. Den er også et meget interessant incitament for os. Men som det allerede er blevet nævnt i diskussionen, så tager Kommissionen - og i øvrigt også medlemsstaterne - efter de første forhandlinger udgangspunkt i et andet grundlæggende koncept. Med personbilerne og de lette erhvervskøretøjer fik vi jo kæmpet os frem til at foreslå en anden fase med vejledende værdier. Det blev ændret. Men i dette tilfælde tror vi ikke, eftersom de nødvendige testprocedurer endnu ikke har leveret alle data, at det ville være fornuftigt allerede nu at fastlægge bindende værdier for år 2005 - og da slet ikke med henblik på at opnå en bedre udnyttelse af de tekniske muligheder. Og dette desto mere, hr. Lange, som vi har forpligtet os til at fremlægge værdier for en anden fase inden udgangen af 1999. Det vil sige, at vi - og industrien - endnu har fem år at løbe på. Vi har stadigvæk tid til at indarbejde resultaterne af Auto-Olie-2-programmet. Til den tid har vi flere data. Frem for alt har vi også en bedre international koordinering. Vi vil jo også have gennemført disse værdier internationalt, så De må have forståelse for, at Kommissionen ikke kan gå ind for denne principielle ændring af konceptet, som De foreslår. Jeg tror heller ikke, jeg tager helt fejl, når jeg siger, at medlemsstaterne nok mest vil hælde til vores opfattelse.
Derfor vil jeg her kun komme ganske kort ind på de enkelte ændringsforslag. Vi kan acceptere to af ændringsforslagene fuldstændigt, nemlig 11 og 12, fire ændringsforslag kan vi principielt tilslutte os - det vil sige, man må se på ordlyden igen, men det er der jo også tid til - det er ændringsforslagene 6, 16, 17 og 24. Så er der fem ændringsforslag, som vi kan acceptere delvist, nemlig 3, 5, 7, 8 og 20. Det gælder for nødvendigheden af brændstof af høj kvalitet i forbindelse med at overholde de fremtidige emissionsstandarder - det er ændringsforslag 3, anden del - nødvendigheden af at kæde de fremtidige standarder sammen med krav om varig holdbarhed, det er nr. 5. Vi vil jo under alle omstændigheder lave en pakke, som naturligvis også - det er en bemærkning til hr. Florenz - skal omfatte OBD-kravene. Det skal være en samlet pakke, fordi de enkelte elementer understøtter hinanden. Da vi søger at opnå internationale ordninger, kan vi naturligvis godtage nr. 7, 8, anden del og 20, anden del; det er støtte til konceptet med en harmoniseret kontrolcyklus på verdensplan. De andre forslag kan vi ikke godtage at de generelle grunde, som jeg allerede har nævnt. Da det jo er førstebehandlingen, vi her er i gang med, tror jeg ikke, det er nødvendigt, at jeg for alle ændringsforslagene detaljeret fortæller, hvorfor vi ikke kan godtage dem.
Sådan står sagen i øjeblikket. Nu får vi se, hvad Rådet vil beslutte. Det er muligt, at der ved det næste møde vedtages en fælles holdning, så vi relativt hurtigt kan komme videre med forhandlingen. Derefter kommer andenbehandlingen. Så får vi se, hvad der kommer ud af den efterfølgende styrkeprøve. Kommissionen er ret afslappet på dette punkt, fordi vi tror, at dette forslag under alle omstændigheder vil betyde en meget væsentlig forbedring. Her har hr. Lange naturligvis ret. Vi har i lang tid simpelthen overset dette problem, og det har vi i øvrigt alle sammen gjort. Jeg kan ikke huske, at Parlamentet skulle have opfordret os til at gøre noget på dette felt. Men all right, det skal ikke være nogen undskyldning for os. Nu gør vi noget. Jeg tror, at vi måske sågar kommer hurtigere fremad. Hvis teknikken, som hr. Lange jo allerede har antydet, udvikler sig tilsvarende hurtigt, er det sandsynligvis sågar muligt, at vi i løbet af 1999 kan fremlægge forslag, som så med bindende virkning for år 2005 kommer temmelig tæt på det, som hr. Lange foreslår i dag. Men da vi først skal til at tage hul på 1999 - og det er ikke dovenskab eller noget lignende, det er bare den konstatering, at vi stadig har tid og bør udnytte den - behøver vi vel ikke skændes så voldsomt om princippet.

Lange
Hr. formand, hr. kommissær, jeg har endnu et spørgsmål. De er jo en meget erfaren kommissær og så at sige en del af de europæiske institutioner. Kan De fortælle mig, i hvor mange procent af sagerne Kommissionen har fremlagt et forslag til den tid, den havde annonceret? For det andet: Hvor lang tror De, lovgivningstiden vil være, i lyset af erfaringerne fra Auto-Olie-1, hvor det jo tog over to år, hvis De tidligst i efteråret 1999 fremlægger et forslag til fase 2005, og set i lyset af den kendsgerning, at udviklingstiden for lastvognsmotorer er ca. dobbelt så lang som for personbilsmotorer, altså ca. fem år?

Bangemann
Hr. formand, jeg tror egentlig, at vi overholder vores tidsfrister temmelig nøje. Jeg har ikke noget overblik over det, jeg kan kun sige det for mit område, for der ved jeg det helt præcist. Det kan godt ske, at et forslag, som vi har lovet, af og til kommer en, to måneder senere, men hos mig bliver disse tidsfrister overholdt nøje. Da det heldigvis er mig, der er ansvarlig for det, vil jeg fremlægge forslaget inden udgangen af 1999. Derefter er det op til Dem, hvor hurtigt De behandler det. Jeg vil naturligvis ikke dadle Dem, det tilkommer heller ikke mig. Hvis jeg husker rigtigt, fremlagde vi forslaget i december 1997, og nu behandles det her. Det er naturlig relativt lang tid, men da vi jo gennem ganske lang tid har måttet diskutere detaljer, og da dette ikke er nødvendigt ved det nye forslag - det håber jeg i det mindste - kan jeg forestille mig, at sagen kan afsluttes inden for et år. Da industrien jo også følger med i debatten, når vi stiller et forslag, og får at vide, hvad den kan vente sig, skulle de fem år være nogenlunde til at overholde. Det betragter jeg ikke som et afgørende punkt. Det skal vi nok klare, især når vi får en norm, som også har mere omfattende international gyldighed. Det er naturligvis af stor betydning for industrien, som jo netop på dette område i langt større omfang opererer på verdensplan end på andre områder. Jeg tror, man kan vove forsøget. Men jeg opfatter også Deres indlæg, hr. Lange, som endnu en opfordring til at være så præcis, som det overhovedet kan lade sig gøre.

Lange
Hr. formand, lad mig korrigere. Kommissionen vedtog ganske rigtigt forslaget i december 1997, men Parlamentet modtog først forslaget seks måneder senere. De 200 meter mellem Kommissionen og Parlamentet tog altså seks måneder.

Bangemann
Hr. formand, for at den bemærkning ikke bare skal blive stående, må jeg henvise til, at vi, som proceduren er, overgiver dokumenterne til Rådet. Om Rådet så behandler sagen med den fornødne hurtighed, har vi ingen indflydelse på. Det er ikke os, der er de skyldige her. Rådet kan ikke udtale sig nu, da det ikke er til stede, men sådan er det nu en gang: »De, der ikke er til stede, får altid skylden«.

Formanden
Jeg er enig med hr. Bangemann. Jeg synes ikke, at det er tidspunktet at løse spørgsmålet om hvem, der er skyld i de 200 meter, som krævede en tidsperiode på flere måneder.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.15.

Emission af flygtige organiske forbindelser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0358/98) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning (C4-0389/98-96/0276(SYN)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om begrænsning af emissionen af flygtige organiske forbindelser fra anvendelse af organiske opløsningsmidler i visse aktiviteter og anlæg (Ordfører: Christian Cabrol).

Cabrol
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, dette direktivforslag tager sigte på at reducere emissionerne af flygtige organiske forbindelser, de såkaldte VOC'er. Emissionerne skyldes anvendelsen af opløsningsmidler, der selv er flygtige organiske stoffer, og som benyttes i mange industrierhverv. Målet er at få reduceret emissionerne med 67 % i forhold til 1990.
For at nå dette mål foreslås der i direktivforslaget tre forskellige muligheder. Den første mulighed er at overholde grænseværdierne for emission. Disse er nævnt i bilag II A. For hver industriel sektor er der således angivet nogle grænser og nogle værdier, som virksomhederne skal rette sig efter. Den anden mulighed består i, at medlemsstaterne indfører nogle nationale planer, som for alle de industrielle sektorer fører til de samme resultater som anvendelsen af den første mulighed. Den tredje mulighed går ud på, at man anvender de reduktionsskemaer, som er omtalt i bilag II B, og som giver den enkelte virksomhed lov til at bruge opløsningsmidler med et mindre VOC-indhold til at ændre fremgangsmåde eller behandlingsmateriale, eller til at kombinere de to metoder for at nå frem til de samme resultater som ved anvendelsen af den første mulighed.
Den fælles holdning har overtaget visse ændringsforslag, som svarede til en forbedring, Parlamentet ønskede. Andre ændringsforslag er dog ikke blevet fastholdt, og Miljøudvalget foreslår Dem at stemme for de ændringsforslag, der ikke blev fastholdt, eller rettere at stemme for dem igen. Det drejer sig om følgende ændringsforslag: I ændringsforslag 1 - der ganske vist er en smule urealistisk - beder vi om en fuldstændig afskaffelse af emissionerne i stedet for blot at begrænse dem så meget som muligt. Ændringsforslag 2 og 8 stadfæster vores ønske om at varetage de personers sundhed, som på grund af deres arbejde er udsat for organiske opløsningsmidler. I ændringsforslag 3 anmoder vi om, at man retter sig efter direktiv 96/61/EF og anvender de bedste teknikker, der er til rådighed. I ændringsforslag 4 beder vi om, at man medtager de opløsningsmidler, der anvendes af malere og af private, som udfører det, man kalder »søndagsarbejde« eller »gør-det-selv-arbejde«. Disse opløsningsmidler tegner sig for 30 % af emissionerne. I ændringsforslag 5 foreslås en undersøgelse af, hvorvidt de virksomheder, der ikke overskrider den af direktivet fastsatte grænse, kan blive genstand for kommende bestemmelser. Ændringsforslag 6 tager sigte på at give visse medlemsstater tilladelse til at bevare nogle strengere restriktioner. I ændringsforslag 7 anmoder vi om at få forlænget fristerne for visse eksisterende virksomheders overholdelse af bestemmelserne til to år. Ændringsforslag 9 tager sigte på at gøre det muligt, at emissionerne af flygtige organiske forbindelser kan måles ved hjælp af enhver metode, der er lige så god som den kontinuerlige måling, hvilket giver virksomhederne valgfrihed, når blot resultat er det samme. Ændringsforslag 10 tager sigte på at medtage vogne og påhængsvogne under rubrikken »autoreparation- og lakering«. Denne bestemmelse er lettere for de erhvervsdrivende at anvende, og den giver et lige så effektivt resultat. I ændringforslag 12 fastlægges planen for forvaltning af opløsningsmidler til tre år, hvilket lader til at være nemmere at gennemføre og mere forståeligt end en årlig plan. Endelig er der ændringsforslag 13, som ved en fejltagelse bærer mit navn, men som i virkeligheden er indgivet af PPE-gruppen. Ændringsforslag 13 gentager det princip om de bedste teknikker, der er til rådighed, som allerede er nævnt i ændringsforslag 3.
Selvom visse af disse ændringsforslag er blevet godkendt i Miljøudvalget, vil jeg dog gerne for mit eget vedkommende gøre opmærksom på min helt personlige mening - for jeg er ikke altid blevet forstået i disse tilfælde - nemlig at jeg personligt er modstander af anden del af ændringsforslag 11, der på grund af begrænsningen af forbrugertærskelen kunne medføre nogle vanskeligheder for læderindustrien. Jeg er ligeledes modstander af ændringsforslag 14, som i øvrigt allerede er blevet forkastet af Miljøudvalget, og som genfremsættes af PPE-gruppen, for dette ændringsforslag er imod de nationale planer, som er så nyttige. Jeg tror, at ændringsforslag 15 er blevet trukket tilbage.
Afslutningsvis vil jeg blot gøre Dem opmærksom på, hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, at dette direktiv vedrører mere end 400.000 virksomheder og 10 millioner arbejdspladser inden for nogle meget forskellige industrielle sektorer. Det fortjener derfor, at vi retter al vores opmærksomhed imod det og imod de risici, det kan medføre for beskæftigelsen i disse virksomheder, hvis vi indfører nogle alt for strenge bestemmelser eller nogle bestemmelser, der ikke tager højde for virkeligheden.

Bowe
Hr. formand, jeg vil indlede med at takke ordføreren for hans fremragende arbejde. Hans første betænkning ved førstebehandling var meget afbalanceret og nåede en meget høj sundheds- og miljøbeskyttelsesstandard, og samtidig anerkendte den erhvervslivets behov og de vanskeligheder, det står over for - i hvert fald de små og mellemstore virksomheder - når det gælder om at nå nogle af de standarder, der er fastsat i dette forslag.
Vi mener, at den fælles holdning i det store og hele er acceptabel. Den har i alt væsentligt medtaget et stort antal af de ændringsforslag, vi fremsatte ved førstebehandling. Men vi mener ikke, at den er perfekt. Ordføreren har meget korrekt behandlet nogle af mangelfuldhederne i den fælles holdning, og Den Socialdemokratiske Gruppe vil helt bestemt støtte de ændringsforslag, han har fremsat. Vi håber, at Kommissionen vil gøre det samme. Jeg og andre kolleger har suppleret hans ændringsforslag med flere andre for at søge at stoppe de huller til, hvorigennem nogle af de flygtige organiske forbindelser stadig kan slippe ud af den fælles holdning og skabe problemer for os.
Endelig mener jeg, at Kommissionen må støtte os og presse på med disse ændringsforslag over for Rådet. De vil uden tvivl føre til en betydelig forbedring, og de tekniske forslag i direktivet vil fortsat styrke sundheds- og miljøbeskyttelsen og vil til fulde skabe lige muligheder over hele Unionen og navnlig for små og mellemstore virksomheder på en sådan måde, at de kan nå målene i disse forslag og samtidig forblive levedygtige, effektive og velfungerende virksomheder.
Jeg vil stærkt opfordre Kommissionen og Rådet til at acceptere disse ændringsforslag og give os et direktiv, som vi i Den Europæiske Union alle kan være stolte af.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, med dette forslag til fælles holdning har Rådet forbedret det oprindelige Kommissionsforslag betydeligt. Efter vores gruppes opfattelse er den fælles holdning udtryk for en såvel økologisk som økonomisk afbalanceret ordning for begrænsning af VOC-emissionerne. Med de foranstaltninger, der foreslås, kan målet nås, nemlig en reduktion af emissionen af flygtige organiske forbindelser ved anvendelse af organiske opløsningsmidler i de vigtigste industri- og erhvervsgrene med mindst 50 % på EU-plan inden år 2010, set i forhold til 1990. Dermed er dette direktiv et vigtigt middel til at nedbringe forløbersubstanserne for jordnært ozon og dermed til at bekæmpe sommersmogen i Europa.
Som hr. professor Cabrol allerede har nævnt, er der opnået gennemførlige ordninger med hensyn til godkendelses- og registreringsproceduren for de ca. 400.000 overvejende mellemstore virksomheder i Europa. Det er ikke mindst de talrige ændringsforslag fra Europa-Parlamentet under førstebehandlingen, der har bidraget væsentligt til disse forbedringer. Begrænsningen af de såkaldte nationale reduktionsprogrammer til kun at omfatte eksisterende anlæg er en halv succes for Europa-Parlamentet. Desværre trak Den Socialdemokratiske Gruppe sin støtte til vores forslag om helt at slette de nationale reduktionsprogrammer tilbage under andenbehandlingen. Nationale reduktionsprogrammer er værdiløse for den europæiske miljøbeskyttelse. Kommissionens rapport om gennemførelsen af nitrat-direktivet er for mig at se et bevis på, hvor ineffektive nationale handlings- og reduktionsprogrammer er.
Det er absolut uforståeligt for mig, at Europa-Kommissionen trods alle dårlige erfaringer holder fast ved at anvende nationale programmer. I de kommende år får vi sikkert lejlighed til at kontrollere resultaterne af disse foranstaltninger. Ordføreren professor Cabrol har været så venlig at optage adskillige forslag, som hverken Rådet eller Kommissionen havde taget hensyn til, men som var særligt vigtige for os, f.eks. kravet om en supplerende ordning om markedsføring af opløsningsmiddelholdige produkter, hvorfor vores gruppe i alt væsentligt kan støtte de foreliggende ændringsforslag.

Dybkjær
Hr. formand, dette sene tidspunkt står i skarp kontrast til vigtigheden af det forslag, vi nu behandler. Der er nemlig tale om et godt eller et dårligt liv, måske endda død, for mange mennesker, der arbejder med eller udsættes for VOC'erne. Der er derfor god grund til at takke såvel Kommissionen som Rådet for, at de ikke er bukket under for det massive pres fra industrien, der har været for at få sagen henlagt. Disse stoffer er, hvad man kan kalde dobbelt farlige. Dels virker de kræftfremkaldende, hjerneskadende og meget andet ved direkte påvirkning, det vil sige for de mennesker, der arbejder med stofferne. Det er en stor risiko i en lang række arbejdsmiljøer. Dels kan de, hvis de slippes ud i naturen, undergå fysiske eller kemiske forandringer og bl.a. skabe et ozonlag. Og lige så godt og nødvendigt et sådant er i 10 km's højde, lige så skadeligt er det ved jordoverfladen. Der kan både mennesker og dyr lide skade. De forhøjede ozonkoncentrationer er årsag til en omfattende sundhedsrisiko. Adskillige undersøgelser viser, at højdepunkterne i ozonkoncentrationerne har medført alvorlige lidelser, såsom astma, øjensygdomme, konstant hovedpine og i ekstreme tilfælde dødsfald.
Vi er med direktivet og hr. Cabrols betænkning kommet et skridt videre i den rigtige retning. ELDR kan ikke støtte alle ændringsforslag, fordi vi faktisk ikke føler, de alle er udtryk for et fremskridt. Men der er ét ændringsforslag, jeg særlig vil fremhæve, og det er ændringsforslag nr. 1, for det er den eneste løsning på problemet. Vi kan ikke beskytte os mod problemerne med VOC'erne. Det nytter ikke noget. Vi må simpelthen af med dem. Målet er simpelt: VOC'erne skal erstattes med et bedre produkt, og det er præcist det, ændringsforslag 1 tilsiger.

Breyer
Hr. formand, kære kolleger, fru Dybkjær har netop endnu en gang indtrængende gjort opmærksom på de farer, der er forbundet med disse flygtige organiske stoffer, og jeg kan for min gruppe sige, at vi ikke er særligt glade for det kompromis, der er fundet. Vi finder det mere end slapt, og man kan virkelig ikke sige, at der er tale om en ambitiøs tilgang til problemet. Hvis man tænker på, at det nu blot er fastsat i den fælles holdning, at det, der har været gældende lov i Forbundsrepublikken Tyskland siden 1987, først skal gennemføres i EU i år 2007, så er det rent ud sagt latterligt, for det ville betyde, at de grænseværdier, der gælder i Tyskland, først skal gennemføres 20 år senere. Det viser efter min mening tydeligt, at det ikke er sandt, at der her skulle være tale om et forslag, som virkelig repræsenterede et fremskridt.
Alligevel synes jeg, at Parlamentet har taget to initiativer, som i høj grad fortjener støtte: For det første et direktiv for farver, for vi ved, at en tredjedel af alle farver er medvirkende årsag til disse flygtige organiske stoffer. Målet må være, at man fremover udvikler og anvender flere farver på vandopløselig basis i stedet for på basis af organiske stoffer. For det andet, og det er virkelig en hjertesag for mig: Det er meget vigtigt, at vi starter et initiativ for mennesker, som er skadet af opløsningsmidler. Fru Dybkjær har netop endnu en gang gjort opmærksom på problemet med disse kræftfremkaldende stoffer, især for mennesker, som har med dem at gøre, som arbejder med dem på deres arbejdsplads. Når man tænker på, at disse mennesker ofte er skadet for livet, så må vi gøre alt for, at disse ramte mennesker virkelig får flere rettigheder, og vi må arbejde beslutsomt for at højne sikkerheden for arbejdstagerne, så antallet af mennesker, der er skadet af opløsningsmidler, virkelig kan reduceres drastisk. Det er virkelig ikke nødvendigt, at vi nu om dage udsætter mennesker for denne unødvendige sundhedsrisiko.

Graenitz
Hr. formand, dette direktiv er endnu et skridt hen mod en ozonbekæmpelsesstrategi, som er absolut nødvendig i Den Europæiske Union. Vi ved alle, at Unionens område permanent er dækket af et lag af troposfærisk ozon, og at dette ozonlag ved meget små påvirkninger forstærkes i en sådan grad, at der opstår sundhedsfarlige episoder eller i områder med ren luft opstår situationer, som har stor negativ indflydelse på planterne med store skader i landbruget til følge.
At man kunne have været strengere, har en række medlemsstater vist. Det er derfor ikke så underligt, at Parlamentet igen har fremlagt et ændringsforslag, hvor der står »medlemsstater, som er kommet længere med udskiftningen af farlige organiske opløsningsmidler end Fællesskabet, kan bibeholde deres strengere bestemmelser.« Jeg tror, at det vil være nødvendigt at fortsætte denne strategi, i det mindste at undersøge, om det ikke kan gå hurtigere med at ophøre med at bruge flygtige organiske forbindelser - måske allerede før år 2007 - især i farveindustrien, da der allerede findes mange alternativer, eller at gå over til lukkede systemer i virksomhederne, så der ikke kan slippe så mange skadelige stoffer ud.
Jeg tror også, at det er meget vigtigt ikke kun at bekymre sig om befolkningens sundhed generelt, men også at rette særlig opmærksomhed mod de mennesker, som arbejder i de værksteder og fabrikker, hvor man har med sådanne stoffer at gøre. For disse mennesker bør der laves særlige programmer for at genoprette deres sundhed og forebygge alvorlige skader.

Hulthén
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske hr. Cabrol med en ny betænkning, som er ganske godt lavet, men som mangler en smule. Jeg vil gerne understrege det, fru Dybkjær sagde lige i begyndelsen: Det vigtigste i denne sammenhæng må være, at vi erstatter disse stoffer fuldstændigt. Målet må være af afskaffe de flygtige, organiske forbindelser. De tilhører en svunden tid. Vi må finde nye tekniske løsninger på disse problemer. Hvis vi skal kunne gøre det, kan vi jo ikke bare sige, at det er de store virksomheders problem at leve op til dette direktiv. Det virker jo underligt, men de fleste virksomheder inden for denne branche er rent faktisk små og mellemstore virksomheder, og dem giver vi nu mulighed for undtagelser. Jeg synes faktisk, at vi modsiger os selv i dette direktiv.
Jeg synes også, at det er beklageligt, at vi nu, hvor vi har en praktisk mulighed for at demonstrere, hvordan vi forener miljø og beskæftigelse - hvilket vi har snakket om så mange gange tidligere - ikke gør det fuldt ud i et dokument som dette. Vi ved, at der findes tekniske løsninger med erstatningsstoffer for de flygtige organiske forbindelser. Vi burde også kunne udvise lidt større mod med vores egne direktiver for fremtiden. De løsninger, som vi nu tilbyder, tilhører en svunden tid og absolut ikke fremtiden, hvilket jeg beklager. Det er jo stadig sådan, at miljøet er uden grænser, når det gælder små og mellemstore virksomheder. Det er jo ikke sådan, at miljøet siger: »Aha, nu kan jeg se, at udslippet kommer fra en lille virksomhed, så er det nok ikke så farligt«. Nej, det rammer jo på præcis samme måde, uanset virksomhedens størrelse. Så bare et ønske, et håb om, at vi fremover vil udvise lidt større kreativitet med hensyn til løsninger for fremtiden og fjerne disse midler, som burde høre fortiden til.

Bangemann
Hr. formand, Kommissionen vil gerne takke udvalget, men især også ordføreren, for den omhyggelige og detaljerede efterprøvning af den fælles holdning, som var fastlagt af Rådet. Det er vores opfattelse, af den fælles holdning tydeliggør og bekræfter det oprindelige forslag, uden at der ændres på de principielle mål og især den tekniske model. Det høje beskyttelsesniveau for miljø og sundhed fastholdes, og samtidig forsøger man også at tage højde for konsekvenserne for industrien.
Derfor kan jeg måske nøjes med at sige lidt mere om de 15 ændringsforslag. Vi kan acceptere ændringsforslag 8 og 9 fuldstændigt, ændringsforslag 10 og 13 principielt og ændringsforslag 11 delvist. Alle disse ændringsforslag medfører enten indholdsmæssige eller redaktionelle forbedringer. Passager, som kunne misforstås, fjernes, der gives yderligere informationer eller supplerende fornuftige krav. De andre ændringsforslag kan vi desværre ikke godkende. 14 og 15, som undergraver muligheden for enkeltstatslige planer, vil vi ikke støtte. Jeg vil gerne sige til fru Schleicher, at det i lyset af de indvendinger, som Parlamentet kom med under førstebehandlingen, er lykkedes os at få Rådet til at indsnævre spillerummet for at gennemføre sådanne enkeltstatslige planer og indføre supplerende betingelser under artikel 16. Jeg tror, at dette fleksible middel nu er så klart afgrænset, at vi kan have med det at gøre.
Hvad angår ændringsforslag 3 og 7, vil vi undgå uforeneligheder mellem den foreslåede retsakt og direktiv 96/61. Ændringsforslag 7 ville efter vores mening føre til en uheldig diskrepans mellem de forskellige definitioner på et eksisterende anlæg, mens ændringsforslag 3 ville skabe forvirring med hensyn til begrebet om de bedste til rådighed stående teknikker. Ændringsforslag 12 har til formål at nedsætte hyppigheden for gennemførelse af opløsningsmiddelregnskaberne. Det vil vi ikke støtte, for nytten af sådanne regnskaber falder betydeligt, hvis de skal gennemføres i længere perioder.
Kommissionen er helt enig i de bemærkninger, der er fremsat under debatten med hensyn til sundhedsrisikoen og også med hensyn til de allerede opståede sundhedsskaber, især hos personer, som arbejder med sådanne opløsningsmidler. Da vi imidlertid ikke behandler erhvervsbetingede sundhedsrisici i forbindelse med dette forslag, kan vi ikke acceptere ændringsforslag 2. Men inden for rammerne af ændringsforslag 8, som vi accepterer, kan vi foretage en informationsudveksling med Parlamentet, som vil gøre det lettere for os at tage eventuelle yderligere skridt. I to nye betragtninger opfordres Kommissionen til at tage supplerende initiativer. Det første er nr. 4, og det andet er nr. 5. Hvad angår det første har vi allerede påbegyndt arbejdet. Vi vil imidlertid ikke på nuværende tidspunkt forpligte os til at afslutte arbejdet på et bestemt tidspunkt, for det kan vi ikke overskue endnu. Hvad angår nr. 5, vil vi faktisk ikke gøre noget. Vi har for tiden ingen planer om at tage nye lovgivningsinitiativer under grænseværdierne.
Ændringsforslag nr. 6 støtter vi ikke, fordi de nødvendige bestemmelser, i henhold til hvilke medlemsstaterne kan fastsætte strengere bestemmelser, allerede er indeholdt i EF-traktaten. Det siger jeg især til fru Graenitz. Kommissionen mener altså, at det foreslåede direktiv sammen med de ændringsforslag fra Parlamentet, som Kommissionen i dag har accepteret, giver et effektivt, gennemførligt og afbalanceret grundlag for bekæmpelse af den troposfæriske ozonforurening og vil bidrage til et højt beskyttelsesniveau for miljøet og sundheden.
En lille sidebemærkning: Det glædede mig særligt, at fru Breyer nævnte den retssituation, der har været gældende i Tyskland siden 1987, for det beviser, hvor fremsynet den daværende Forbundsregering var.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.15.
(Mødet hævet kl. 22.00)

