Pārtikas cenu pieaugums Eiropas Savienībā un jaunattīstības valstīs (debates) 
Priekšsēdētājs
Nākamais jautājums ir Padomes un Komisijas paziņojumi par pārtikas cenu pieaugumu ES un jaunattīstības valstīs.
Louis Michel
Komisijas loceklis. - (FR) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, dramatiskais pārtikas cenu pieaugums kopš šī gada sākuma visā pasaulē ir pamudinājis apzināties, ka pārtikas krīze ir globāla.
Tuvākajā laikā Londonā notiks sanāksme, kurā piedalīsies pārtikas atbalsta galvenie sniedzēji. Maija sākumā notiks starptautiska konference "Par zaļo revolūciju Āfrikā”. Šajā nozarē jau ir iesaistīti visi politiķi, darbinieki un eksperti. Jau vairāku pēdējo gadu laikā pasaulē novēro pastāvīgu pārtikas cenu pieaugumu.
Kopš 2000. gada kviešu cena dolāros ir pieaugusi trīskārt, rīsu un kukurūzas cena ir pieaugusi divkārt. 2008. gada sākumā cenas pieauga vēl par 20 %, kas mūsu industriāli attīstītajās valstīs izraisīja satraukumu par pirktspēju, bet jaunattīstības valstīs - bada draudus to iedzīvotājiem. Ja jūs varat tērēt ne vairāk kā dolāru dienā un lielāko daļu savu ienākumu izlietojat pārtikai, tad šāds cenu pieaugums vienkārši nav savienojams ar izdzīvošanu.
Pēdējo nedēļu laikā visā pasaulē - Haiti, Meksikā, Ēģiptē, Marokā, Kamerūnā, Senegālā, Ziloņkaula Krastā, Gvinejā, Mauritānijā, Etiopijā, Uzbekistānā, Jemenā, Filipīnās, Taizemē un Indonēzijā - notikušo protesta akciju patiesais cēlonis ir pārtika. Pētījumi rāda, ka starptautiskajā tirgū ir pagājusi lētās pārtikas ēra. Mēs vairs nepiedzīvosim pārtikas cenu atgriešanos to bijušajā līmenī, un, ja netiks veikti steidzami pasākumi, to nestabilitāte var pieaugt.
Pašreizējā strauji pieaugošo pārtikas cenu atmosfēra rada nopietnus politiskās, finanšu un sociālās situācijas destabilizācijas draudus daudzās pasaules valstīs, tādēļ mums jārīkojas nekavējoties. Tas lielā mērā pārsniedz Eiropas Komisijas vai pat Eiropas Savienības iespējas. Ir jārīkojas visai starptautiskajai sabiedrībai.
Meklējot iespējamos risinājumus, mēs esam noteikuši divus galvenos rīcības veidus. Pirmkārt, mums jāglābj dzīvības un jāreaģē uz straujā cenu pieauguma izraisīto sociālo krīzi, ko dažviet saasina politiskā situācija valstī. Otrkārt, mums nepārprotami nepieciešamas vidēja termiņa un ilgtermiņa stratēģijas. Es domāju, ka mums jādarbojas abās frontēs. Tā noteikti būtu lielākā kļūda, ja tādas strukturālas problēmas risināšanai kā nodrošinātība ar pārtiku mēs piedāvātu humāno palīdzību pārtikas atbalsta veidā. Protams, tas īstermiņā nomierinātu dažu cilvēku sirdsapziņu, bet strukturālu problēmu nevar atrisināt vienīgi ar ārkārtas pārtikas atbalstu.
Tādēļ tuvākajā laikā kopā ar katras valsts atbildīgajiem noteikti ir jācenšas nodrošināt labāku pārtikas cenu kontroli, lai apmierinātu to sabiedriski neaizsargātāko iedzīvotāju vajadzības, kuri cieš visvairāk. Tāpēc, lai palielinātu Humānās palīdzības biroja iespējas piegādāt ārkārtas pārtikas atbalstu, mums jāmobilizē papildu ārkārtas humānā palīdzība.
Tomēr tā nav ikdienišķa pārtikas krīze. Tā ir pirktspējas krīze, kas skar vistrūcīgākos, kuri vairs nevar atļauties nopirkt pārtiku. Tādēļ mums jāizmanto arī citi pārtikas atbalsta veidi, kas paredz, piemēram, zīdaiņu nepietiekama uztura negatīvās ietekmes kompensāciju un atbalstu visneaizsargātākajām mājsaimniecībām. Mums jāveicina arī vietējā lauksaimniecības piedāvājuma straujš pieaugums, vietējiem zemniekiem sniedzot piekļuvi lauksaimniecības ieguldījumiem, sēklām un mēslojumam.
Ņemot vērā krīzes apjomu un tās iespējamo ilgumu, ir būtiski, ka arī Eiropas Savienība pievienojas vidēja termiņa risinājumam, kas atbalsta sociālās aizsardzības politiku visapdraudētākajās valstīs, it īpaši Āfrikā.
Vidējā termiņā un ilgtermiņā vienīgais piemērotākais risinājums ir darīt visu iespējamo, lai garantētu lauksaimniecības piedāvājumu. Lai neatpaliktu no starptautiskā pieprasījuma, visā pasaulē, nevis tikai lielākajām eksportētājvalstīm, jāpalielina ražošana. Eiropas Savienība šajā jomā jau ir veikusi konkrētus pasākumus. Ir iesaldēta obligātā zemes turēšana atmatā, ir palielinātas piena kvotas, un ir atceltas muitas nodevas graudiem.
Reizē ar mūsu atbalstu Āfrikai jādara sava darba daļa un jāīsteno zaļā revolūcija, tā samazinot savu vispārējo atkarību starptautiskajā tirgū. Āfrikas lauksaimniecība pašlaik ir visneproduktīvākā pasaulē, bet tai ir milzīgs attīstības potenciāls, ko nodrošina politiskais atbalsts vietējo mazo zemnieku saimniecību saglabāšanai un prioritātes ieguldījumiem, lai palielinātu ražīgumu un zemniekiem atvieglotu piekļuvi valsts un reģionālajiem tirgiem.
Komisijai šāda pieeja jau ir galvenā prioritāte. Mēs jau sen pirms citiem starptautiskiem dalībniekiem pirmie uzsvērām lauksaimniecības nozīmīgo lomu attīstības politikā. Mēs pārskatījām savas programmas, kas balstītas uz Āfrikas Savienības programmām, kuras ierosina saskaņot Eiropas lauksaimniecības un lauku attīstības atbalstu ar 2007. gada jūnijā pieņemto Āfrikas Savienības lauksaimniecības attīstības programmu.
Izstrādājot 10. Eiropas Attīstības fondu, mēs pārliecinājāmies, ka lauku attīstības nozarei kopumā nepieciešams divkāršs atbalsta pieaugums - EUR 650 miljoni devītajā EAF, bet jau EUR 1250 miljardi desmitajā EAF. Tas nebija viegli, jo, kā jums zināms, attīstības partneri paši izvēlas tās nozares, kurām nepieciešams piešķirt atbalstu. Tas ir ievērojams pieaugums, 100 % pieaugums absolūtā izteiksmē, lai gan to nevar uzskatīt par lauksaimniecībai un lauku attīstībai paredzētā kopējā apjoma procentuālu pieaugumu. Pieejamā naudas summa ir divkāršojusies, bet Eiropas Attīstības fonda procentuālā attiecība ir saglabājusies gandrīz tāda pati.
Šajā saistībā mēs ar gandarījumu atzīmējam atjaunoto interesi par līdzekļu piešķīrēju sabiedrību lauksaimniecības nozarē, kas pēdējo 25 gadu laikā bija palikusi bez ievērības. Komisija kopumā un it īpaši es kā komisārs, kas atbildīgs par attīstību un humāno palīdzību, pārāk labi apzināmies pašreizējās krīzes politisko nozīmību. Pagājušajā mēnesī Ņujorkā tūkstošgades attīstības mērķu Āfrikas koordinācijas grupas sanāksmē man bija iespēja runāt par to ar Apvienoto Nāciju ģenerālsekretāru. Es apspriedos arī ar Āfrikas Savienības komisijas priekšsēdētāju J. Ping. Šajā sanāksmē es lietoju teicienu "humānā viesuļvētra”, jo es jutu, ka ir svarīgi mudināt politiskos līderus rīkoties, nevis tikai runāt un bārstīt solījumus.
Krīzes cēloņi ir dažādi un sarežģīti, tādēļ mums nav jābaidās iztirzāt tos pārāk detalizēti. Ir pieaudzis pieprasījums, sevišķi Āzijā, jo ir uzlabojies daudzu cilvēku labklājības līmenis, kuri tagad var atļauties ēst vairāk un labāk. Ir arī pieaugušas naftas cenas, kas tieši ietekmē transporta un minerālmēslu izmaksas. Pierēķiniet tam vēl piegādātāju problēmas, kas radušās klimata pārmaiņu dēļ, un mēs jau iegūstam dažas pašreizējās krīzes sastāvdaļas.
Ko dara Komisija? Tā izstrādā ilgtermiņa stratēģiju, kas, kā jau iepriekš minēju, ir akūti nepieciešama. Tomēr paies divi gadi, līdz mēs redzēsim uzskatāmus rezultātus. Lauksaimniecības produkciju nevar tā vienkārši palielināt kā ūdens daudzumu, pagriežot vaļā krānu, tā ka mēs gaidām arī īstermiņa un ārkārtas pabalstus. Pagājušā gada martā mēs nolēmām piešķirt vēl EUR 160 miljonus pārtikas atbalstam, nupat mēs nolēmām piešķirt papildu EUR 57 miljonus no 2008. gada budžeta, bet tie būs pieejami agrāk, nekā šajā gadā paredzēts. Mēs piesaistīsim EUR 60 miljonus papildu naudu, ko iegūsim, vai nu pārskatot 4. pozīciju, vai pieprasot Parlamentam mobilizēt ārkārtas rezerves.
Nobeigumā es gribētu uzsvērt, ka Komisija turpinās uzmanīgi pārraudzīt šo situāciju un ir gatava apsvērt papildu finansējumu attīstības vajadzībām, ja tas būs nepieciešams.
Janez Lenarčič
Padomes priekšsēdētājs. - (SL) Vispirms es gribētu atvainoties deputātiem par to, ka nokavēju sēdes sākumu. Es tikko nāku no tikšanās ar Komiteju priekšsēdētāju konferenci, un es pateicos jums par to, ka debates ir organizētas tā, ka man tagad ir ļauts runāt.
Eiropas Savienība pauž nopietnas bažas saistībā ar lauksaimniecības produktu cenu pieaugumu, kas kļūst ne tikai par Eiropas Savienības problēmu, bet arī par problēmu citur pasaulē. Mēs apzināmies problēmas nopietnību un iespējamo seku apjomu it īpaši pasaules nabadzīgākajās valstīs.
Kādi tad ir šīs problēmas cēloņi? Piedāvājuma pusē cenu kāpumu galvenokārt izraisījis produkcijas deficīts, ko daļēji izraisījušas klimata pārmaiņas, īpaši attiecībā uz graudaugiem, un augstākas ražošanas izmaksas. No otras puses, pasaules iedzīvotāju skaita pieaugums un vairāku tādu lielu valstu kā Ķīna, Indija un Brazīlija straujā attīstība palielina pieprasījumu. Pieaugošā pirktspēja un augstāks labklājības līmenis šajās valstīs veicina ēšanas paradumu izmaiņas. Pieaugošais gaļas un piena produktu pieprasījums netieši ietekmē lopbarības graudu cenas.
Daži, pat diezgan daudzi, cilvēki kā iemeslu min arī biodegvielas tirgus paplašināšanos un līdz ar to pieaugošo pārtikā nelietojamo lauksaimniecības produktu pieprasījumu. Tieši šī iemesla dēļ Eiropas Savienībā īpaši šim mērķim izveidotajās darba grupās mēs cenšamies izstrādāt precīzus ilgtspējīgus kritērijus, kas atvieglos pastāvīgu biodegvielas ražošanu, kuru minimāli ietekmēs tādi faktori kā pārtikas cenas.
Tā kā pārtikas cenu pieauguma minētie cēloņi abās, kā piedāvājuma, tā pieprasījuma, pusēs pēc būtības ir strukturāli, tad ir sagaidāms, ka cenas un cenu pieaugums, arī ilgtermiņā, paliks augstāki, nekā mēs bijām pieraduši pēdējo desmit gadu laikā. Pasaules mērogā pārtikas cenu pieaugums sevišķi kaitīgi ietekmē tās valstis, kurās lauksaimniecības produkcija un pārtika ir nozīmīga importa daļa. Šī problēma īpaši asa ir valstīs, kurās ir zema un vidēji augsta vietējā ražošana un nepietiekami daudz konkurētspējīgu struktūru pārtikas ražošanas un tirdzniecības jomā.
Lai nodrošinātu apgādi ar ikdienā nepieciešamo pārtiku, līdztekus citiem jautājumiem ir svarīgi atbalstīt lauksaimniecības produktu ražošanu nabadzīgākajās valstīs. Tajā pašā laikā jāmudina bagātākās valstis piešķirt finanšu līdzekļus attīstības palīdzībai nabadzīgākajām valstīm un aktīvāk iesaistīties humānās palīdzības organizācijās.
Eiropas Savienība pieaugošās pārtikas cenas tiecas iegrožot dažādos veidos. Kopējās lauksaimniecības politikas neseno reformu mērķis bija padarīt Eiropas lauksaimniecību ilgspējīgāku un atbilstošāku tirgus prasībām. Eiropas Savienība jau pieņēma atmatu zemju noteikumus 2008. gadam un tādējādi palielināja pārtikas ražošanai paredzēto aramzemju platību Eiropas Savienībā. Pārskatot kopējo lauksaimniecības politiku, tika ierosināts galīgi atcelt šīs saistības un anulēt piemaksas par enerģijas kultūrām.
Svarīgi ir arī veicināt pētījumus, kas sagatavotu ceļu otrās paaudzes biodegvielas ražošanai. Šīs degvielas ražošanai var izmantot blakusproduktus, piemēram, salmus, mizas un atkritumus.
Turklāt ES kā Pasaules Tirdzniecības organizācijas sarunu dalībniece 2013. gadā ir gatava atcelt eksporta subsīdijas. Katrā ziņā lauksaimniecības tirgu nestabilitātes jautājums kļūst par vienu no galvenajiem uzdevumiem, kas jārisina Eiropas Savienības lauksaimniecībai un lauksaimniecības politikai.
Ņemot vērā iespējamo seku apjomu, cenu pieauguma jautājumu apsprieda Eiropas Savienības Lauksaimniecības un zivsaimniecības padomes aprīļa sanāksmē. Ir ļoti iespējams, ka tā apspriedīs šo jautājumu arī savās turpmākajās sanāksmēs un ministri šo problēmu uzdos apspriest arī citām Padomes struktūrām.
Tādas starptautiskās organizācijas kā Pārtikas un lauksaimniecības organizācija (FAO), Starptautiskais Lauksaimniecības attīstības fonds, Pasaules pārtikas programma un citas organizācijas arī aktīvi cenšas iegrožot pārtikas cenu pieaugumu. Jūnija sākumā Slovēnijas prezidentūra piedalīsies FAO Romā organizētajā konferencē par pasaules nodrošinātību ar pārtiku, klimata pārmaiņu jautājumiem un bioenerģiju.
Tātad pārtikas cenu pieaugums ir globāla problēma, un tāpēc tā jārisina, ņemot vērā visus apstākļus un veicot intensīvus pasākumus visās attiecīgajās nozarēs. Mūsu mērķis ir atjaunot tirgus cenu stabilitāti.
(Aplausi)
Joseph Daul
PPE-DE grupas vārdā. - (FR) Priekšsēdētāja kungs, Padomes priekšsēdētāja kungs, komisār, es atzinīgi vērtēju jūsu ziņojumu. Jums ir pilnīga taisnība, it īpaši attiecībā uz Āfriku. PPE-DE grupa ir ārkārtīgi noraizējusies par pārtikas trūkumu, kas skar daudzas pasaules nabadzīgākās valstis, kā arī par patērētāju pārtikas groza izmaksu ievērojamo pieaugumu Eiropā. Par šo jautājumu mēs nedzirdējām pietiekami daudz.
Vispirms saistībā ar pārtikas krīzi ir jāveic tūlītēji pasākumi, lai palīdzētu bada cietējiem. Tāpēc es atzinīgi vērtēju finanšu līdzekļu atvēlēšanu Pasaules pārtikas programmai. Tomēr šie pasākumi, lai cik pozitīvi tie būtu, tikai īslaicīgi atvieglos šo problēmu. Patiesībā pasaules lauksaimniecībā ir jāveic radikālas konstruktīvas reformas. Pārtikas krīze rada pamatu pamatīgām diskusijām par pārtikas un lauksaimniecības vēlamo vietu pasaules un Eiropas ekonomikā.
Šodien Eiropa apzinās, ka, lai garantētu pārtikas nodrošinājumu, tai vairāk nekā jebkad agrāk nepieciešama lauksaimniecība. Lai apmierinātu ekonomiskās izaugsmes pieaugošās vajadzības, mums jāatbalsta šo valstu lauksaimniecības attīstība. Nabadzīgo valstu galvenais uzdevums ir pārtikas pašapgāde, tā ka mums jāpalīdz tām izveidot ekonomiski pamatotu lauksaimniecību.
Kā jūs norādījāt, ražošanas iesaldēšana Eiropai vairs nav lietderīga. Attiecībā pret patēriņa dienu skaitu ES graudu rezerve kopš 2005. gada ir samazinājusies uz pusi, un krīzes gadījumā tās pietiktu tikai mēnesim. Tā kā daudzas trešās valstis tiecas saglabāt savu produkciju vietējam tirgum, tad imports šo problēmu nevarētu atrisināt. Tām ir tiesības šādi rīkoties. Pārtikas preces ir kļuvušas par spekulāciju objektu. Tonna kviešu var tikt pārdota vairākas reizes, līdz tā nonāk maltuvē.
Daudzi cilvēki uzskata, ka pašreizējā pārtikas krīzē ir vainojama biodegviela. Tas neattiecas uz šo gadījumu. Uz to attiecas tikai 2 % no Eiropas pašreizējās lauksaimniecības produkcijas. Es gribētu teikt, ka es negribu atbalstīt lauksaimniecības ķīmijas aizstāvjus, tomēr mums nevajag arī no tās tūlīt atteikties. Mums jāturas pie šiem 2 %, lai Eiropa arī iesaistītos lauksaimniecības ķīmijas attīstībā nākotnei.
Mums jāpievēršas augu sugām, kas ir noturīgas pret klimata pārmaiņu radītajām problēmām un pieaugošo ūdens resursu trūkumu. Lai to paveiktu, mums jāiegulda līdzekļi lauksaimniecības pētījumos un reāli un atbildīgi jāapsver, es domāju - pamatīgi jāapsver, ĢM kultūru jautājums. Atvērsim acis! Kopējās lauksaimniecības politikas veselības pārbaude ir vispiemērotākais brīdis, lai sāktu diskutēt par Eiropas lauksaimniecības un pārtikas politiku.
Vai jūs atceraties agrāko ASV politiku? Kongress mums apgalvoja, ka ir divas neaizskaramas politikas jomas - aizsardzība un nodrošinātība ar pārtiku. Mums jāpārtrauc aizstāvēt vienkāršotus un tīri ekonomiskus risinājumus, kas nenodrošina pašreizējās krīzes ilgtermiņa risinājumus. Atzīsim arī to, ka pārtikas krīzes problēmu var atrisināt vienīgi pasaules mērogā. Eiropai jāmeklē risinājumi sadarbībā ar tādām starptautiskām organizācijām kā Pasaules Banka, SVF un, protams, PTO. Mums jāatrod veids, kā ierobežot finanšu spekulāciju kaitīgo ietekmi, kamēr iedzīvotāji cieš badu. Dažām valstīm ir ievērojamas rezerves, uz kurām tās joprojām attiecina eksporta aizliegumu. Spekulanti spēlējas ar visu cilvēku dzīvībām. Mums jādara viss, lai apslāpētu šo parādību un atvieglotu tirdzniecību.
Visbeidzot ir nepieciešams veikt pētījumus par to, kādēļ cenas ir tik ļoti augstas, ja lauksaimniecības preču cena procentuāli ir tikai ļoti neliela daļa no pārstrādātās pārtikas kopējās cenas. Vēl nav skaidri iezīmētas atbildības, un var izrādīties, ka ne visi izkļūst sveikā no pārtikas krīzes.
Komisār, mums jāķeras pie lietas, mums jāveic vajadzīgie pētījumi, lai neviens nevarētu gūt peļņu uz pasaules nabadzīgāko vai Eiropas mazāk nodrošināto pilsoņu rēķina.
Martin Schulz
PSE grupas vārdā. - (DE) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, mana grupa pieprasīja šīs debates, jo mēs uzskatām, ka ir nepieciešama tūlītēja rīcība. Komisārs L. Michel izteica dažas noderīgas un labas piezīmes par to, ko Komisija var darīt nekavējoties. Tomēr šīs debates mēs pieprasījām arī tāpēc, ka mēs vēlamies diskutēt par pārtikas cenu attīstības virziena pamatprincipiem un tā sekām.
Ir ļoti daudz priekšnoteikumu, kas to izskaidro. Pasaulē palielinās iedzīvotāju skaits, apstrādājamo zemju daudzums ir ierobežots, daudzās pasaules daļās pieaug labklājības līmenis un līdz ar to iespējas pirkt un patērēt pārtiku. Pati par sevi tā ir pozitīva attīstība. Piemēram, Ķīnā strauji pieaug gaļas patēriņš. Tomēr līdz ar to visā pasaulē samazinās pieejamais gaļas daudzums. Enerģijas cenu pieaugums un politiskie mērķi, arī mūsu politiskie mērķi saistībā ar klimatu, piemēram, tas apstāklis, ka pievilcīgāka ir kļuvusi biodegvielas ražošana, viss minētais noved pie tāda iznākuma, kādu tikko aprakstīja J. Daul.
Šos cēloņu skaidrojumus mēs visi jau zinām. Tomēr ir viens punkts, par ko es gribētu runāt un kas, pēc manām domām, netika pietiekami apskatīts. Mani kolēģi vēl sīkāk runās par tiem punktiem, kurus es tikko aprakstīju, bet es gribu ieviest mūsu apspriežamajos jautājumos vēl vienu punktu, par kuru mēs vispār neesam runājuši un kurš, es uzskatu, ir būtisks šai krīzei, un tie ir lielie ieguldījumu fondi, kas pārvalda visas ekonomiskās dzīves jomas un katru dienu visā pasaulē pārvieto simtiem miljardu dolāru, - šie ieguldījumu fondi, drošības fondi, ir pārņēmuši kontroli pārtikas nozarē.
Es nedomāju nosodīt tos cilvēkus, kas iepriekšējo 140 gadu laikā ir nodarbojušies ar preču starptautisko tirdzniecību. Tas ir normāli, bet tas, kas notiek pašlaik, vairs nav normāli, proti, ka, izmantojot pārtikas cenu pieaugumu, tiek noslēgti darījumi par milzīgām summām un notiek milzīgas spekulācijas. Tas nozīmē, ka Eiropas bankas saviem klientiem iesaka: "Lai jūsu ieguldījumi nestu peļņu, vislielāko summu lieciet uz pārtikas cenu pieaugumu.” Būtībā tas nozīmē - radiet pārtikas deficītu, tad celsies cenas un jūs varēsiet gūt peļņu. Dāmas un kungi, tas nav nekas cits kā noraudzīšanās uz "kazino kapitālismu”, kas skar mūs visās jomās un ir apsēdies pie pasaules nabadzīgāko ļaužu galdiem. Aiz šīs krīzes slēpjas patiesi ētisks skandāls, un par to mēs gribam šeit diskutēt.
Vairāk nekā jebkad agrāk šī krīze rada pamatotus iemeslus finanšu tirgu starptautiskās kontroles nepieciešamībai. Es varu pieļaut, ka jebkurā jomā dažu sekunžu laikā var gūt milzīgu peļņu, kaut vai zelta tirdzniecībā, bet ne tad, ja tas skar pasaules iedzīvotāju lielas daļas nodrošinājumu ar pārtiku. Tas ir augstākajā mērā amorāli, un to šajā diskusijā nevajadzētu novērtēt par zemu.
Mums šeit vajadzētu diskutēt par to, kā tas mūs ietekmē tieši. Kā tas ietekmē lauksaimniecības preču tirgus politikas reformu Eiropā? Kāda loma ir mūsu eksporta subsīdiju politikai? Vai arī mēs un mūsu eksportētāji kopīgi veicinām pārtikas deficītu, jo attiecīgo pasaules reģionu lauksaimniecība pati nevar pietiekami attīstīties? Kāda ir mūsu atbilde uz jautājumu par bioenerģijas plašāku pieejamību? Vai to automātiski pavada deficīts un pārtikas ražošanas ierobežojumi? Vai nākamajā paaudzē tehnoloģiju attīstība bioķīmijas jomā būs tāda - un te J.Daul ir taisnība -, ka lauksaimniecības zemes mēs varēsim izmantot ne tikai pārtikas ražošanai?
Mums jāapsver visi šie jautājumi, taču tiem nevajag novirzīt mūs no galvenā, proti, mēs nevaram pieļaut, ka jūkošā finanšu sistēma pastiprina badu šajā pasaulē, lai daži kapitālisti varētu gūt aizvien lielāku peļņu.
(Aplausi)
Graham Watson
ALDE grupas vārdā. - (FR) Priekšsēdētāja kungs, L. Michel runāja kā Komisijas pārstāvis, bet Padomes vārdā. Viņam ir liela pieredze abās iestādēs, par laimi, mums tas ir izdevīgi.
Priekšsēdētāja kungs, pagājušais gads uzrādīja pārsteidzošu cenu lēcienu ikdienas pārtikai, tas simtiem miljonu cilvēku iegrūda nabadzībā un simtiem tūkstošu pakļāva bada draudiem. Tas bīstami apdraud progresu virzībā uz mērķi līdz 2015. gadam uz pusi samazināt nabadzību pasaulē.
Dzīves līmeņa uzlabošanās Eiropā bija tik strauja, ka mūsu kontinentā manas paaudzes cilvēki vairs pat neatceras, ka dārzos būtu kaut kas audzēts ēšanai, ja kaut kas auga, tad tā bija tikai bērnu apetīte. Tuvojošās katastrofas priekšā mums nav vienaldzīgi jāpaliek savā privileģētajā stāvoklī. Lai varētu pabarot maznodrošinātos, mums jau tagad jādod vairāk naudas Pasaules pārtikas programmai, un mana grupa atzinīgi vērtē komisāra saistības šajā jautājumā.
Daudzi vaino biodegvielu. Patiesi, Apvienoto Nāciju Organizācijas īpašais referents biodegvielu nosauca par "noziegumu pret cilvēci”. Taču pašreizējā pārtikas cenu pieauguma iemesli ir daudzi un dažādi, un tādai jābūt starptautiskās sabiedrības atbildei.
Pasaules iedzīvotāju skaita pieaugums, klimata pārmaiņu izraisītie nabadzīgie augšanas apstākļi, lauksaimniecības zemju zaudējums par labu rūpnieciskajai izmantošanai, amorāla spekulācija ar precēm un ēšanas paradumu izmaiņas ir veicinājuši pašreizējo krīzi. Piemēram, gaļas patēriņš Ķīnā ir pieaudzis no 20 kg vienam cilvēkam 1980. gadā līdz 50 kg vienam cilvēkam 2007. gadā, un, ja katram liellopu gaļas kilogramam vajadzīgs 2000 kvadrātpēdu zemes un 13 000 litru ūdens, tad tādu pašu uzturvērtību var iegūt no sojas, izmantojot 1 % no šī zemes un ūdens daudzuma. Mēs sākam saskatīt, cik šī problēma ir sarežģīta.
Visļaunākais noziedznieks neapšaubāmi ir tirgus darbības traucējumi, kas nabadzīgos zemniekus ievilina nabadzības ciklā un nestimulē paaugstināt pārtikas ražošanu. Finansējuma un ražošanas ilgtspējas augstie standarti, kas noteikti Eiropas Savienības priekšlikumos par biodegvielu, efektīvi nodrošina Eiropu pret tās nesabalansētu izmantošanu. Tātad tā vietā, lai biodegvielu izmantotu par grēkāzi, mums jāīsteno lauksaimniecības protekcionisms un eksporta ierobežojumi; mums jārosina uzlabot lauksaimniecības attīstību nabadzīgākajās valstīs un nodrošināt Dohas attīstības cikla progresu, lai veicinātu brīvu, godīgu un ilgtspējīgu lauksaimniecības produktu tirdzniecību pasaules mērogā.
Šīs problēmas cēlonis ir nevis Eiropas biodegviela, bet gan kopējā lauksaimniecības politika, un ir vajadzīga KLP reforma, jo biodegvielas mērķu atmešana to neatrisinās.
Mums arī jāizmanto mūsu kolektīvais spēks, lai nodrošinātu klimata pārmaiņu un ilgtspējas kritēriju iekļaušanu tirdzniecības politikā. Patiesībā mēs varam atļauties paēdināt pasauli, un, kā teica Dominique Strauss-Kahn: "Globāla sadarbība var izveidot makroekonomisku struktūru un nepieciešamos stimulus problēmas risinājumam.”
Mana grupa uzskata, ka ar pareizu politisko gribu un pareizu starptautisko sadarbību globalizācija var būt risinājums, nevis problēma. Eiropas Savienībai ir jāizlemj, vai būt priekšgalā šajā ceļā.
Eoin Ryan
UEN grupas vārdā. - Priekšsēdētāja kungs, es gribu teikt, ka es nesākšu pārskatīt visus iemeslus, kādēļ mēs esam tur, kur mēs esam; šos iemeslus, kāpēc pasaule cieš vai cietīs no milzīga pārtikas trūkuma, šeit ir jau izklāstījuši vairāki cilvēki. Taču mums tas būs daudzpusējs uzdevums, līdz 2015. gadam mēģinot izskaust badu pasaulē. Es domāju, ka pašlaik mūs gaida milzīgs uzdevums.
Tā ir globāla problēma, un tai vajadzēs globālu risinājumu. Tādā līmenī mēs esam risinājuši citas problēmas, un mēs esam mēģinājuši risināt tādas problēmas kā globālā sasilšana. Es uzskatu, ka vienīgais veids, kā mēs varam risināt šo problēmu, ir reaģēt globāli.
Kā jau tika teikts, ir daudzi iemesli - iedzīvotāju skaita pieaugums -, un , jā, es domāju, ka ir svarīgi, ka mēs nekavējoties palielinām palīdzību. Lai mēģinātu precīzi izprast, kāpēc pārtikas tirgus ir nonācis līdz tādam iznākumam, mums tomēr bija jāatrod ilgtermiņa risinājums. Kā es teicu, jau ir tikuši aplūkoti daudzi iemesli, bet es domāju, ka mums jāmeklē ilgtermiņa risinājums, un es ticu, ka šajā zālē mums ir politiskā griba.
Grupa, kura mums jāmudina rīkoties aktīvāk šī jautājuma risināšanā, ir Apvienoto Nāciju Organizācija. Tai jāsasauc konference par pašreizējo situāciju, un mums tā jāatbalsta, kā vien mēs to varam. Šis ir vienīgais veids, kā mēģināt to darīt, jo cilvēki saka, ka cēlonis varbūt ir drošības fondi vai cilvēku spekulācijas, vai sausums, vai arī kāds cits iespējamais cēlonis, bet es domāju, ka mums visi savi resursi un visa politiskā griba jāapvieno globāli, lai turpmāko gadu laikā mēģinātu risināt šo problēmu, tāpēc ka tā ir ļoti nopietna problēma, īpaši nabadzīgajiem cilvēkiem visā pasaulē.
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf
Verts/ALE grupas vārdā. - (DE) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, iepriekšējo gadu un gadu desmitu laikā lauksaimniecības produktu cenas bija katastrofāli zemas un tās steidzami bija nepieciešams paaugstināt visā pasaulē. Tā ir ļoti pozitīva attīstība tāpēc, ka cenu līmenis bija zemāks par zemnieku ekoloģiskās lauksaimniecības ražošanas izmaksām, un tas iznīcināja simtiem miljonu zemnieku eksistences līdzekļus ne tikai trešās pasaules valstīs, bet arī šeit - Eiropas Savienībā.
Ja šo pieaugumu, kā minēja M. Schulz, vēl uzkurina spekulācijas, tad tagad tas ir arī saistīts ar apstākli, ka pēc tam, kad Eiropas Savienība ir likvidējusi eksporta subsīdijas un pieļāvusi piemaksu samazināšanos, mēs drīzāk esam ieguvuši kaut ko līdzīgu vadības mehānismam, kur pārtika un lopbarība ir piesaistītas naftas cenām, jo mēs no pārtikas un lopbarības esam sākuši ražot benzīnu. Tas veicina spekulācijas, jo visā pasaulē pieaug nepieciešamība un iespējas transportēt lopbarību.
Eiropas Savienība ir pasaulē lielākā pārtikas un lopbarības importētāja, tas nozīmē to, ka mums nav nekādu pārpalikumu un ka mehānisms, ar ko mēs importu - 50 miljoni tonnu labības vienības, kuras iepirktas trešās pasaules valstīs gandrīz zem nabadzības robežas, - pārvēršam pārtikā, kas pēc tam tiek realizēta un eksportēta par summām miljardos un tiek pārdota trešās pasaules valstu vietējos tirgos zem savas vērtības, rezultātā ir sagrāvis lauku lauksaimniecību un reģionālās naturālās saimniecības.
Tādēļ mums to vajadzētu izmantot kā iespēju. Tas nenozīmē to, ka es uzskatu, ka biodegviela ir universāls līdzeklis tāpēc, ka enerģijas bilance ir negatīva un tas rada ieganstu spekulācijām, bet mums jārod iespējas, kā reāli pieejamo atkritumu daudzumu pārvērst enerģijā. Tieši runājot - mums no mēsliem jāmēģina gatavot zeltu, nevis domāt, ka mēs varam sacensties ar cilvēkiem paredzēto pārtiku. Ir neiespējami tikai no augiem vien visas pasaules iedzīvotājus nodrošināt ar pilnu benzīna tvertni un pilnu šķīvi. Varbūt to var izdarīt Eiropā, jo mēs esam pietiekami bagāti, lai nopirktu šos produktus un šo kultūraugu ražu, bet tad pārējā pasaules daļa ciestu badu.
Nobeigumā es gribētu izteikt vēl kādu domu. Mums ir 850 miljoni bada cietēju, un šie 850 miljoni cieta badu jau tad, kad cenas vēl bija katastrofāli zemas. Taču ir izveidojusies tāda situācija, ka vidusslāņa pirktspēja trešās pasaules valstīs ir samazinājusies tā, ka šiem cilvēkiem ir radušās grūtības nopirkt citas patēriņa preces. Tas izjauc Pasaules Bankas un Starptautiskā Valūtas fonda stratēģiju. Cilvēki tagad prasa vairāk naudas, bet šiem 850 miljoniem bada cietēju tā bija vajadzīga jau agrāk.
Luisa Morgantini
GUE/NGL grupas vārdā. - (IT) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, cilvēkiem ir tiesības uz pārtiku, un tāpēc tai nevajadzētu būt vienīgi tirgus likumu vai spekulāciju objektam. Mēs esam krīzes un protestu liecinieki, ko izraisījuši dumpji maizes dēļ, ir nogalināti cilvēki tāpēc, ka tie ir izsalkuši.
Krīzei ir dažādi cēloņi, un tie jau tika nosaukti: naftas cenu pieaugums, subsīdijas biodegvielas ražošanai, slikti laika apstākļi, gaļas patēriņa pieaugums, paredzamās spekulācijas ar pārtiku. Kāda ir mūsu atbildība? Šo problēmu rezumēja J. Ziegler, sacīdams, ka globalizācija ir zemes bagātību monopolizācija. Multinacionālisma piekritēji ir atbildīgi par vardarbību pret pastāvošo sistēmu, viņi ir radījuši nevienlīdzības un šausmu pasauli. Viņš teica, ka mums tam visam jādara gals. Vai mēs viņu uzklausīsim?
Vēl par PTO noteikumiem: Eiropas Savienība ir izvēlējusies kopējo lauksaimniecības subsīdiju politiku, ja kādreiz tā likās tikai nepiemērota, tad tagad tā graujoši ietekmē līdzsvaru pasaulē. Kvotu piemērošana labības ražošanai līdz ar noteikumu turēt zemes atmatā arī ir izraisījusi pašreizējo situāciju.
Izturēsimies piesardzīgi pret ĢMO aizstāvju viegli izteikto aicinājumu, kas sola izskaust trūkumu pasaulē, bet kas ir netālredzīgs īstermiņa risinājums un var radīt milzīgu kaitējumu. Lielbritānijas tiesību akti tika uzskatīti par vājprātu, jo, kaut arī tie varbūt rūpējas par mazāku piesārņojumu, tie ietver arī biodegvielas kvotas, kas nepasargā dabisko vidi no iznīcības.
Citu iespējamo darbību vidū es gribētu atbalstīt J. Ziegler priekšlikumu uz pieciem gadiem atlikt biodegvielas ražošanu. Mums jātur solījums līdz 2015. gadam uz pusi samazināt to cilvēku skaitu, kas mirst bada nāvē, un es piekrītu Louis Michel, ka finansējuma palielināšana Pasaules Pārtikas programmai, kaut arī tas ir mūsu pienākums, nav risinājums, un mēs atbalstām ārkārtas pasākumus un USD 10 miljonu piešķiršanu Haiti.
Par jau minēto finansējumu Āfrikas lauksaimniecībai - es priecājos dzirdēt Louis Michel teikto. Ja es viņu pareizi sapratu, tad šis finansējums tiks piešķirts mazajiem ražotājiem un tādā veidā atbalstīs naturālo saimniecību, kas tieši nabadzīgākajiem palīdzēs pārvarēt krīzi. Tas netiks piešķirts multinacionālisma piekritējiem eksporta vajadzībām, kas šīs valstis faktiski padarītu vēl nabadzīgākas un atkarīgākas no importa.
Graham Booth
IND/DEM grupas vārdā. - Priekšsēdētāja kungs, ES ir nolēmusi, ka mēs varam audzēt kultūraugus degvielas iegūšanai, un tā iestāsta jaunattīstības valstīm, ka pārtikas kultūraugu vietā tām jāaudzē kultūraugi degvielas iegūšanai, lai ES arī turpmāk varētu darbināt savus limuzīnus. Kopš es esmu kļuvis par EP deputātu, es nevaru atminēties nevienu jautājumu, kas būtu izraisījis tādus vēstuļu plūdus kā biodegvielas tēma. Es saņēmu simtiem lūgumu balsot pret Komisijas atjaunojamās enerģijas plānu.
Man nemaz nevajadzēja tādus pamudinājumus, jo kā Apvienotās Karalistes Neatkarības partijas EP deputāts es jau savā valstī balsoju pret jebkādu ES plānu uzspiešanu. Tomēr šajā gadījumā es priecājos, ka balsoju pret, jo krasā pievēršanās biodegvielai, kas ir nozīmīga Komisijas stratēģijas daļa, ir galvenais cēlonis pārtikas cenu uzplūdam visā pasaulē.
Apvienotās Karalistes valdības padomnieks profesors John Beddington teicis, ka pastāv reālas biodegvielas nestabilitātes problēmas. Viņam ir taisnība. Mēs esam bijuši tik apsēsti ar globālo sasilšanu, ka neesam pamanījuši īsto ziloni trauku veikalā - globālo pārtikas krīzi. Zemniekiem tādos reģionos kā Āfrika vairs nav pieejama zeme pārtikas kultūraugu audzēšanai, jo to vietā daudzi audzē kultūraugus degvielas iegūšanai. Tas izraisa arī tropisko mežu iznīcināšanu, kam ir postošas sekas. Tātad mazāk zemes pārtikas kultūraugu audzēšanai nozīmē attiecīgi mazāku pārtikas daudzumu, bet cilvēku vajadzības pieaug, kas savukārt neizbēgami nozīmē pārtikas cenu pieaugumu. Visā pasaulē, un īpaši Eiropā, pārtikas cenas ir pieaugušas daudz straujāk nekā inflācija.
ES lepojas ar savu galveno lomu vides jautājumos. Vai tā arī nākotnē saglabās šo lomu, atzīstot, ka biodegviela nav risinājums? Biodegviela strauji paceļ "pārtikas grozu” cenas visā pasaulē. Šeit, Rietumos, mēs čīkstēsim un to pacietīsim, bet jaunattīstības valstīs tas ir dzīvības vai nāves jautājums. ES nekad nav bijusi jaunattīstības valstu draugs. Milzīgi rūpnieciskās zvejas kuģi ir izsmēluši zivis Rietumāfrikas jūrās. Subsidēto lauksaimniecības pārpalikumu dempings ir izpostījis daudzu turienes zemnieku peļņas robežas, un tagad, kad pieaug šo valstu iedzīvotāju skaits, viņu pašu zeme tā vietā, lai nodrošinātu pārtiku saviem iedzīvotājiem, tiek izmantota mūsu automašīnu brauktspējas uzturēšanai.
Visā pasaulē jau ir notikuši vardarbīgi pārtikas dumpji, piemēram, izmisušo, izsalkušo cilvēku uzbrukumi labības noliktavām un lielveikaliem. Dažās valstīs ielās atrodas karaspēks, lai aizsargātu pārtikas pārpalikumu. Ārkārtīgi ir pieauguši ES politikas izraisīto starpvalstu un iekšējo militāro konfliktu draudi - tas par ES miera saglabāšanu. Kas vairāk vajadzīgs Āfrikas ciema iedzīvotājam? Pilna benzīna tvertne vai pilns vēders? Lūdzu, klausiet veselajam saprātam un nekavējoties novērsiet savu politiku no biodegvielas!
Peter Baco
(SK) Pieaugošās pārtikas cenas ir izraisījusi lauksaimniecības tirgu pašreizējā nestabilitāte, kas, protams, jau tā ir nestabili jebkurā gadījumā. Lauksaimniecības politikas galvenais uzdevums vienmēr ir bijis un aizvien ir - novērst šo nestabilitāti.
Mums vajadzētu atcerēties Bībeles stāstu par septiņām treknām govīm un septiņām liesām govīm: jau pirms tūkstošiem gadu sabiedrība spēja pārvaldīt lauksaimniecības tirgus, tādējādi pasargājot tos no svārstībām un radot priekšnoteikumus Ēģiptes labklājībai, kamēr citas sabiedrības piedzīvoja badu un karus pārtikas trūkuma dēļ.
Vēstures gaitā cilvēces attīstība pārsvarā ir bijusi atkarīga no attiecīgās sabiedrības spējas atzīt lauksaimniecības politikas prioritāro lomu. Tomēr pašlaik PTO savus spēkus iegulda vai nu militārajā un kontroles politikā, vai arī valstu tirdzniecības un ekonomiskajās interesēs, kas diemžēl apliecina to, ka šodien lauksaimniecības politikai ir pilnīgi atšķirīgas prioritātes.
Tāpēc lauksaimniecības tirgu stabilitātes nodrošināšanai ir jākļūst par PTO prioritāti, ja vien kādai valsts politikas jomai, arī mūsu kopējai lauksaimniecības politikai, ir kāda nozīme. Pretējā gadījumā, dāmas un kungi, mēs pātagojam beigtu zirgu un turpināsim to darīt, līdz globālā pārtikas krīze mūs piespiedīs veikt radikālus pasākumus, kas neapšaubāmi kaitēs zemniekiem un sabiedrībai, bet nesīs peļņu spekulantiem. Tāpēc vissvarīgākais ir būt pietiekami drosmīgiem, lai ķertos vērsim pie ragiem.
Mairead McGuinness
Priekšsēdētāja kungs, es domāju, ka šīs ir vienas no svarīgākajām debatēm, kurās es esmu piedalījusies savas darbības laikā Parlamentā. Tomēr es gribētu lūgt jūs visus atmest savus aizvainojumus, pārpratumus un varbūt pat uzskatus, jo spriedelēšana par KLP - šķendēšanās par pašreizējo situāciju - šo problēmu neatrisinās.
Neviens nedomāja, ka mēs nonāksim šādā situācijā, neviens no Komisijas ekspertiem neparedzēja to, ka nodrošinājums ar pārtiku varētu kļūt par problēmu, neviens no lielajiem politiskajiem līderiem nekad par to nerunāja, bet piepeši eiropieši maksā par pārtiku vairāk un ir šokēti par to. Varbūt ir labi, ka mēs pašlaik esam šādā situācijā, jo, iespējams, apzinoties to, mēs patiešām reāli novērtēsim to pasaules visnabadzīgāko iedzīvotāju vajadzības, kas tagad par pārtiku maksā trīskāršu cenu.
Es gribētu izteikt dažus priekšlikumus, vispirms jau Eiropas līmenī, tie gan varētu izbiedēt dažus no iepriekšējiem runātājiem. Pārtikas cenu pieaugums, un jūs tam droši vien arī piekritīsiet, izraisa arī ražošanas izmaksu pieaugumu. Pārtikas ražošanai zemnieki izmanto elektrību un degvielu, un to cenas pieaug. Zemnieki ražošanu palielinās tikai tad, ja varēs gūt peļņu, un šeit mēs sastopamies ar reālu problēmu. Palūkojieties uz lopbarības cenām un to attīstības tendencēm! Klimata pārmaiņu dēļ Eiropā pašlaik pietiekami neattīstās pārtikas ražošana. Mēs nevaram saglabāt abas šīs pozīcijas.
Bet palūkosimies uz jaunattīstības valstīm! Es reiz teicu - ne šajā zālē, bet citur -, ka Āfrikai ir nepieciešama kopēja lauksaimniecības politika. Līdzīgi kā Eiropa ir attīstījusi savas lauksaimnieciskās ražošanas pamatus - sistēmu, kā mēs varam pabarot paši sevi. Taču mums jāatzīst, kā jau šodien šajā zālē tas tika darīts, ka mēs neesam pietiekami ieguldījuši lauksaimniecības pētījumos, attīstībā un konsultāciju dienestos.
Es vēlreiz uzsveru savu viedokli, ka augstās pārtikas cenas Eiropā ir radījušas piemērotu situāciju, kad mēs esam spiesti apzināties nepieciešamību ieguldīt pārtikas ražošanā, kas ir civilizācijas eksistences pamatā, un vispirms mums jāparūpējas par jaunattīstības valstīm. Tātad es esmu ne tikai noraizējusies par izveidojušos situāciju, bet es arī ceru, ka mēs beidzot patiešām kaut ko darīsim un nopietni risināsim jautājumu par globālo pārtikas nodrošinājumu. Bet nenonieciniet KLP!
Hannes Swoboda
(DE) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, pastāv virkne objektīvu apstākļu, kas veicina un izraisa cenu pieaugumu. Arī spekulācijas ir viens no šiem apstākļiem, kā jau detalizēti izklāstīja M. Sculz. Vai tas nozīmē to, ka mēs esam bezpalīdzīgi, ka mēs nevaram darīt neko citu, kā tikai sēdēt un noskatīties? Es tā nedomāju. Komisārs un Padomes prezidentūras pārstāvji jau pieminēja dažus jautājumus. Es, jums, komisār, gribētu lūgt kopā ar kolēģiem tuvāko nedēļu laikā izstrādāt vispusīgu programmu par to, kā mēs varam atbildēt uz šiem jautājumiem, jo pilsoņi - gan pasaulē, gan arī Eiropā - vēlas saņemt atbildi par to, ko mēs varam un ko mēs nevaram darīt.
Viens jautājums ir veiksmīgas, ilgtspējīgas lauksaimniecības attīstība. Šis ir būtisks aspekts. Es negribu atkārtot jau iepriekš teikto, es gribētu vienīgi pievienot īsu komentāru. Mēs nesen bijām Kosovā, kur tomēr vēl ir ļoti daudz apgabalu, kuros mēs, Eiropas Savienība, nedarām neko, lai turienes vienkāršajiem cilvēkiem arī būtu iespējams attīstīt atbilstošu lauksaimniecību. Tāpēc savā reģionā - Balkānos, Ukrainā un citās valstīs - mums jādara daudz vairāk, lai veicinātu ilgtspējīgas lauksaimniecības attīstību.
Otrkārt, mēs nevaram tā vienkārši pateikt: "Cenas pieaug, un tādas tās ir”, jo mēs zinām, kam tas visvairāk kaitē. Mēs zinām, ka mazturīgākie lielāko daļu savu ienākumu izdod par pārtiku un tādēļ ir daudz nopietnāk apdraudēti. Tāpēc mums jāsniedz nepārprotama informācija par sadali un sociālo apgādi, lai, paaugstinot algas, īpaši, paaugstinot pensijas, galvenokārt atbalstītu Eiropas iedzīvotāju slāni ar zemāku ienākumu līmeni. Protams, arī visā pasaulē mums jāatbalsta iedzīvotāji, kam ir zemāks ienākumu līmenis.
Runājot par sociālajiem nemieriem, ir jāuzsver arī tas, ka demokrātiskās valstīs reakcija uz badu un deficītu, protams, ir daudz labāka. Demokrātijas attīstība visās mūsu valstīs un jo īpaši trešās pasaules valstīs ir būtisks pretlīdzeklis trūkumam.
Ceturtkārt - kā jau tika minēts -, spekulāciju ietekme. Vai tas nozīmē to, ka mēs tur neko nevaram darīt? Vai Eiropa nevarētu aktīvi rīkoties, piemēram, ANO Attīstības programmas, Pasaules Bankas utt. projektu robežās, lai, atbilstīgi pārvaldot noliktavas un sadalot krājumus, vismaz daļēji varētu samazināt spekulāciju ietekmi? Mēs nevaram tikai runāt par to, ka spekulācija pastāv, bet mums jāskatās, ko mēs šajā jomā varam darīt. Iespējams, ka to pašu var attiecināt uz naftu un gāzi; arī šajā jomā kaut kas ir jādara.
Attiecībā uz mūsu enerģētikas politikas mērķiem - mums nevajadzētu pilnībā atteikties no biodegvielu izmantošanas. Tā ir absolūta patiesība, ka šajā jomā ir pārspīlētas cerības, īpaši saistībā ar pirmo un otro tehnoloģiju attīstības fāzi. Tieši enerģētikas jomā mums jāveic vairāk pētījumu, lai virzītos uz otro un trešo tehnoloģiju attīstības fāzi, lai patiešām - un tam es pilnībā piekrītu - tā izmantotu biomasu un citas izejvielas, ka nerastos šis kaitīgais nobīdes efekts, kā tas ir pašlaik. Arī šajā jautājumā Komisijai kopīgi ar mums jāpārdomā, kā nevis atteikties no mērķiem, bet gan piemērot tos.
Visbeidzot es vēlreiz apstiprināšu savu skaidro un nepārprotamo paziņojumu: neraugoties uz sarežģīto situāciju, palīdzēsim gan pasaules, gan arī Eiropas visnabadzīgākajiem iedzīvotājiem saņemt veselīgu pārtiku. Šis mums ir svarīgs sociāldemokrātisks mērķis.
Thierry Cornillet
(FR) Priekšsēdētāja kungs, iepriekšējie runātāji šodien ilgi debatēja par šo jautājumu, tomēr labāk ir atkārtot citam citu nekā būt pretrunā.
Ja jums izdzīvošanai ir tikai viens dolārs dienā un par pārtiku jums jāizdod 75 centi, tad, šiem izdevumiem pieaugot par 40 %, jūs atrodaties bezizejas situācijā. Jūs nevarat pārdalīt savus izdevumus, tāpēc jūs samazināt pārtikas daudzumu, jūs pārtraucat sūtīt bērnus skolā, jo tas prasa naudu, bet jūsu galvenā prioritāte ir viņus paēdināt, un tad tam vēl pievienojas visas attiecīgās sociālās problēmas.
Tas, ko mēs redzam, ir vispārcilvēciska un katram individuāla problēma. Tās cēloņi pārsvarā jau tika izklāstīti. Es domāju, ka mums jāatturas no šo cēloņu ideoloģiska skaidrojuma, jo nepastāv tikai viens skaidrojums. Liekas, ka biodegviela varētu būt viens iemesls, bet, kā jau J. Daul teica, tā aizņem tikai 2 % no visa ražošanas apjoma un 1 % no zemes kopējās platības, tātad mums jābeidz pārspīlēt.
Ne visur klimata pārmaiņas neizbēgami ir kaitīgas, lai gan dažās valstīs to sekas ir postošas. Attiecībā uz ēšanas paradumu maiņu es domāju, ka tas apstāklis, ka daļa pasaules iedzīvotāju ēd labāk, drīzāk ir laba ziņa. Par spekulācijām - jā, protams, mums jāatrod veids, kā apturēt Rietumu kapitālistus no tās naudas grābšanas, kurai būtu jānonāk pie rīsa audzētājiem Vjetnamā.
Naudas jautājums tiks atrisināts. Protams, mēs atradīsim EUR 315 miljonus, ko pievienot Pasaules Pārtikas programmas EUR 2,9 miljardiem. Taču reālais risinājums, kā minēts komisāra ziņojumā, jāmeklē ražošanā. Mums jāuzlabo lauksaimniecība, jāuzlabo produktivitāte, it sevišķi Āfrikā. Protams, tas prasa ieguldījumus hibrīdu pētniecībā, un mums jāizbeidz demonizēt ĢMO, jo tas var palīdzēt risināt šo jautājumu.
Mums jāiegulda izglītībā. A.M.Dumont ir sacījis: "Iedodiet cilvēkam zivi, un viņš būs paēdis vienu dienu, iemāciet cilvēkam zvejot, un viņš būs paēdis visu mūžu.” Es domāju, ka to var attiecināt arī uz šo gadījumu. Ja mēs gribam eksportēt lauksaimniecības produktus, tad galvenokārt mums nepieciešams ieguldīt infrastruktūrā, jo lauksaimniecības uzlabošana nozīmē uzlabot apūdeņošanu, uzlabot transportu, padarot iespējamu saražotās produkcijas nosūtīšanu no punkta A uz pārdošanas punktu B, un mums jāuzlabo glabāšanas apstākļi un saldētās produkcijas pārvadāšana.
Jādarbojas ikvienam, nevis tikai humanitārajiem resursiem. Lai lauksaimniecībai atkal atdotu tās galveno vietu attīstības stratēģijā, vajag mobilizēt visus atbalsta pasākumus: SVF, Pasaules Banku, Āfrikas Attīstības banku utt. Tā mums arī ir iespēja pārskatīt pārtikas nodrošinātības lomu humānajā palīdzībā. Būsim pietiekami pazemīgi un atzīsim, ka humānās palīdzības sniegšanas gadi nav veicinājuši atkarības samazināšanos. Mūsu sirdsapziņas atvieglošanai mums jāuzdod jautājumi par humāno palīdzību. Šis nav ideoloģisku skaidrojumu laiks. Pārbaudīsim visus ārējos cēloņus: apdzīvotību, dabas katastrofas, zaudētās cilvēku dzīvības HIV un AIDS dēļ un vissvarīgāko - nožēlojamās pārvaldības humanitārās sekas.
Janusz Wojciechowski
(PL) Priekšsēdētāja kungs, vēl nesen ES galvenās rūpes bija pārtikas pārprodukcija, un savās debatēs mēs galvenokārt apspriedām ražošanas samazināšanas iespējas. Subsīdiju atņemšana ražošanai, eksporta piemaksu likvidācija un ražošanas kvotu saglabāšana palīdzēja ierobežot Eiropas lauksaimniecības potenciālu.
Šī politika tika pārbaudīta reālajā dzīvē. Pārtikas krīzes pirmās pazīmes parādījās ātrāk, nekā varēja paredzēt. Sadārdzinās lopbarība, mums pašiem paliek aizvien mazāk pārtikas, aizvien dārgāks un nedrošāks kļūst imports. Tās lielā mērā ir tādas politikas sekas, kas lauksaimniecībai lika samazināt ražošanu.
Mums radikāli jāmaina sava pieeja lauksaimniecības politikai. Mums jāatzīst, ka lauksaimniecība ir viens no Eiropas drošības pīlāriem. Līdzās fiziskajai drošībai un energoapgādes drošībai nodrošinātība ar pārtiku ir galvenais pīlārs, kas ir nozīmīgs gan iedzīvotājiem, gan valstīm, gan katram indivīdam atsevišķi. Beigsim spēlēties ar lauksaimniecību! Atzīsim, ka tas ir mūsu drošības pīlārs! Sekosim šai idejai, atbalstīsim to, lai Eiropā garantētu nodrošinātību ar pārtiku un tā būtu pieejama visiem!
Claude Turmes
Priekšsēdētāja kungs, biodegviela nav šīs krīzes galvenais dzinējspēks, taču neefektīvas pirmās paaudzes biodegvielas ražošanas palielināšana šajā brīdī nav pareizs politisks lēmums, tāpēc obligātie 10 % biodegvielas ir slikts politisks lēmums.
Mums vajadzētu atcerēties, kā šis lēmums radās. Tas bija kompromisa risinājums, kas radās automobiļu industrijas spiediena rezultātā, kura mudināja Komisiju nebūt tik prasīgai attiecībā uz automašīnu efektivitāti un nopirkt vai kompensēt šo samazināto pretenziju politiku, par augstāku mērķi izvirzot biodegvielu. Tā tika radīts mīts, ka pasaulē, kurā miljoniem jauniešu Ķīnā un Indijā arī sapņo par savu automašīnu, jūs arī turpmāk varat ražot milzīgus limuzīnus un uzpildīt tos ar biodegvielu.
Uz planētas ar ierobežotiem resursu krājumiem tas faktiski nav iespējams, tāpēc es aicinu Komisiju pārskatīt šo lēmumu. Esiet prasīgāki attiecībā uz automašīnu efektivitāti! Mums no vienveidīgas biodegvielas politikas jāpāriet uz vispusīgu politiku enerģijas ražošanai no biomasas, un koncentrētu biomasu visefektīvāk varētu izmantot elektrības un siltuma ražošanā. Tas, starp citu, ir lētāk nekā izmantot ekonomiski neizdevīgo biodegvielu.
Dimitrios Papadimoulis
(EL) Priekšsēdētāja kungs, pēc ANO datiem, šis varenais augsto cenu paisuma vilnis izraisījis bada draudus vairāk nekā 40 valstīs un vairāk nekā 100 miljoniem cilvēku. Komisijas un Padomes locekļi, salīdzinot ar vispārējo inflācijas līmeni, inflācija ES nabadzīgākajās valstīs paaugstinās straujāk. Šī iemesla dēļ jums jāpāriet no atklājumiem uz saskaņotu sabiedrības iejaukšanos. Mēs šeit neesam iestāde, kas nodarbojas ar teoriju un kas ir atbildīga vienīgi par analīzi. Ir nepieciešamas saskaņotas darbības Eiropas līmenī. Nekavējoties ir arī jāsasauc ANO Drošības padome.
Jums jāpārtrauc pastāvīgi noniecināt KLP. Jums jāmaina sava biodegvielas politika, kā arī jānodrošina, lai pārtikas cenas pārstātu būt par nekontrolēta tirgus objektu un pārstātu veicināt dzīšanos pēc peļņas.
Koenraad Dillen
(NL) Priekšsēdētāja kungs, šodien es Francijas laikrakstā "Le Monde” izlasīju šādu virsrakstu: "Par vienu eiro jūs vairs neko nevarat nopirkt.” Pieaugošās pārtikas cenas, inflācija un pieaugošās naftas cenas apēd visu ģimenes budžetu. Mēs paši aizvien vairāk izjūtam šīs lejupslīdes sociālās sekas. "Le Monde” analīze neapšaubāmi attiecas arī uz citām dalībvalstīm. Šajās debatēs daži runātāji jau uzsvēra, ka bieži vien tiek aizmirsts, ka pirktspējas problēma rada arī problēmas Eiropai. Mēs visi, arī es, apsveicam solidaritāti ar trešās pasaules valstīm. Tomēr sens sakāmvārds vēsta, ka žēlsirdība sākas mājās. Ja mēs to aizmirsīsim, tad eiropieši atkal būs spiesti novērsties no tiem neizprotamas, proti, nepiemērotas, politikas.
Mēs visi dzirdējām, ka Komisija pārrauga situāciju. Komisija ir piešķīrusi simtiem miljonus ārkārtas palīdzībai visvairāk apdraudētajiem cilvēkiem. Mēs varētu tikai apsveikt šo labas gribas aktu, ja vien tā nebūtu Eiropai raksturīgās simptomu ārstēšanas kaites kārtējā izpausme. Šeit es gribētu uzsvērt divus paradoksus. Komisija apgalvo, ka tā dara visu, lai apturētu pirktspējas pazemināšanos. Kā jūs tagad izskaidrosiet eiropiešiem, ka jūs gribat saglabāt pirktspēju, ja katrai ģimenei vien jau būs jāatdod EUR 200 gadā jūsu vērienīgajai klimata programmai? Kā jūs domājat attīstīt biodegvielas ražošanu enerģijas vajadzībām un vienlaikus apkarot arī pārtikas deficītu? Šie ir divi galveno debašu jautājumi, kam bija veltīts pārāk maz laika.
Andreas Schwab
(DE) Priekšsēdētāja kungs, komisār, dāmas un kungi, šajās debatēs mēs jau esam apsprieduši daudzus jautājumus, tāpēc es sīkāk gribētu pievērsties tikai diviem jautājumiem. Es pilnībā piekrītu M. Schulz, kurš uzsver to, ka tirgi, sevišķi kapitāla un ieguldījumu tirgi, ļoti krasi ir reaģējuši uz pieaugošo nestabilitāti, ko pēdējo mēnešu laikā arī ārpus Eiropas robežām izraisījusi ne tikai paaugstināta riska kredītu krīze, un ka tās dēļ daudzi ieguldītāji izvēlējušies ilglaicīgākus un drošākus ieguldījumu veidus. Tas patiešām dramatiski ietekmē patērētājus visā pasaulē, jo arī šī iemesla dēļ pārtikas cenas ir strauji pieaugušas.
Piemēram, ja mēs palūkojamies uz situāciju izejvielu fondos, mēs konstatējam, ka daži izejvielu fondi iepriekšējo gadu laikā ir guvuši gandrīz 30 % peļņu. Taču priekšstatu par taisnīgu pasauli un, protams, ilgtspējīgu politiku nevar īstenot tādā veidā, ka mēs vispirms paaugstinām cenas, kas savukārt izraisa izejvielu un pārtikas cenu pieaugumu kapitāla tirgū, un tad mēs mēģinām solidarizēties ar Dienvidāfrikas un Dienvidamerikas valstīm, lai tad tām attiecīgi sūtītu dārgus produktus.
Mums patiešām jāmēģina aicināt ECB un starptautiskos kapitāla tirgus darīt visu iespējamo, lai atkal atjaunotu uzticību esošajām tradicionālajām ieguldījumu iespējām, lai ieguldītāji atkal izmantotu šīs stratēģijas un ieguldījumu iespējas. M.Schulz diemžēl nedeva nekādus norādījumus, kā to būtu iespējams panākt. Es nedomāju, ka mēs esam gluži nespējīgi un mums nav nekādu iespēju rīkoties, taču vispirms mums Eiropas Centrālajai bankai jāpiešķir galvenā loma.
Mans otrais jautājums: es domāju, ka jāatturas no pārspīlētas panikas. Protams, pārtikas cenu pieaugums pašlaik ir ļoti ievērojams - kolēģis deputāts jau to uzsvēra -, un tieši Eiropas patērētājiem tas ir būtisks un noved pie dramatiska budžetu samazinājuma. Tomēr es domāju, ka mūsu uzdevums šeit, Parlamentā, ir ilglaicīgi atbalstīt dažādu enerģijas avotu reālu izpēti - daži kolēģi deputāti arī par to runāja -, ja mēs patiešām vēlamies pieņemt šos mērķus.
Josep Borrell Fontelles
(ES) Priekšsēdētāja kungs, finanšu un labklājības krīze Ziemeļos un pārtikas krīze Dienvidos pēkšņi izgaismoja visas vāji pārvaldītās globalizācijas pretrunas.
Tirgos pēkšņi sākās spekulācijas ar pārtikas produktiem, jo ar tiem var gūt milzīgu tīro peļņu. Ja septiņu nedēļu laikā rīsa cena pieaug no USD 400 līdz USD 1000, tad nekāds biodegvielas daudzums nevar attaisnot šo milzīgo cenu kāpumu. Vienkārši pie tā ir vainīgs vienīgi tirgus, neaizskaramais tirgus, kas, sācis spekulācijas ar dzīvokļiem un izputinājis miljoniem kredītņēmēju, tagad spekulē ar pārtiku, jo ar to var "taisīt” naudu -USD 1000 par tonnu rīsu!
Tam nav nekāda sakara ar racionālu strukturālu problēmu, ko var loģiski pamatot ar pieprasījuma pieaugumu Ķīnā vai ar piedāvājuma samazināšanos sausuma dēļ.
Šai pasaulei vajag mazliet mazāku tirgu un mazliet vairāk noteikumu. Šādu katastrofu izraisīto triecienu dēļ globalizācija nevar turpināt savu attīstību; tai nepieciešama pārvaldība, un šodien globalizācijas pārvaldība citu lietu starpā nozīmē Āfrikas lauksaimniecības ražošanas spēju palielināšanu.
Kā jau komisārs pilnīgi pareizi teica, tāds kontinents kā Āfrika nedrīkstētu importēt pārtiku. Āfrikai pašai sevi jānodrošina. Lai to sasniegtu, mums ir jāmaina daudzas politikas jomas, lai ļautu tai attīstīt ražošanas produktivitāti, palīdzētu tai darīt to, ko tā prot un var darīt un ko tā darītu, ja nebūtu tādu tirgu- atkal tirgi -, kas jebkuriem līdzekļiem mēģina konkurēt, izraisot milzīgas cilvēciskas traģēdijas.
Haiti importē 80 % no sava kopējā patērējamā rīsu daudzuma. Pirms dažiem gadiem tā pilnībā varēja pati sevi nodrošināt. Kāpēc tā pēkšņi importē Amerikas Savienotajās Valstīs ražotos un pilnībā subsidētos rīsus? Kāpēc mēs šo valsti esam padarījuši pilnīgi atkarīgu? Taisnība, biodegviela patiešām izraisījusi labības cenu pieaugumu Amerikā. Ja 30 % ražošanas ir novirzīti šim mērķim, tad cenas neapšaubāmi svārstīsies.
Tomēr biodegviela nav ietekmējusi kviešu cenas - 1 % šīs labības nevar izraisīt cenu izmaiņas. Mēs nevaram apturēt šķidrā kurināmā, iespējams, vienīgās alternatīvās tehnoloģijas attīstību. Izvairīsimies no pārmērīgas novirzīšanās, bet reizē ar nederīgo neatmetīsim arī derīgo, nemeklēsim grēkāžus tām problēmām, ko nav izraisījušas tehnoloģiju izmaiņas vai pieprasījuma pārmaiņas, bet gan spekulatīvas darbības, kuras pasaule nepieļaus un kuras mēs apkarosim kopīgi ar visiem politiskajiem spēkiem.
Niels Busk
(DA) Priekšsēdētāja kungs, kopš 1957. gadā tika ieviesta kopējā lauksaimniecības politika, tā mūs ir nodrošinājusi ar pietiekamu pārtikas daudzumu par pieņemamām cenām. Tomēr šodien, pieaugošā pieprasījuma dēļ, patērētāji saskaras ar ļoti lielu maizes un piena cenu pieaugumu, īpaši tāpēc, ka pasaulē vairākus gadus ir bijušas ļoti nabadzīgas ražas. Tagad eiropieši sāk manīt, kā tas ietekmē viņu finansiālo stāvokli, un mazāk veiksmīgos tas nostāda grūtā situācijā. Nabadzīgākajās jaunattīstības valstīs un tajās jaunattīstības valstīs, kas ir atkarīgas no pārtikas importa, situācija ir pavisam nestabila. Taču tām jaunattīstības valstīm, kas eksportē pārtiku, augstās cenas ir izdevīgas, jo pieaug to ienākumi.
Es gribētu uzsvērt, ka mums jāatšķir piedāvājuma deficīts no cenu pieauguma. Piedāvājuma deficīts mums ir jāuztver ļoti nopietni un jāreaģē uz to. Taču, kamēr litrs kolas maksā vairāk nekā litrs piena, es nedomāju, ka piena cena ir nereāli augsta. Pasaules Banka ir secinājusi, ka laika posmā līdz 2030. gadam pieprasījums pēc pārtikas pieaugs par 60 % galvenokārt tāpēc, ka pieaug pieprasījums tādās valstīs kā Ķīna un Indija, kur, pieaugot labklājībai, pieaug arī pieprasījums pēc pārtikas. Jāpiezīmē arī, ka mūsu labības krājumi ir sasnieguši viszemāko līmeni pēdējo 60 gadu laikā - pašlaik tie ir kritiski zemā līmeni. Ja 2008. gadā atkal būs niecīgas ražas, tad var rasties iepriekš neparedzēts pārtikas piedāvājuma deficīts.
Mums jāapzinās situācijas nopietnība, mums jārīkojas un jāizmanto visas mums pieejamās iespējas. Lai apmierinātu pieprasījumu, mums jāatrod pareizais līdzsvars starp vides vajadzībām un vajadzību ražot pārtiku pietiekamā daudzumā. Šajā jomā mēs varam progresēt tikai tad, ja mēs apspriežam jautājumu par biotehnoloģiju un baiļu izraisītajai kampaņai pret ģenētiski pārveidotu pārtiku stājamies pretī ar objektīvu informāciju. Es uzskatu, ka biotehnoloģija piedāvā lielu skaitu pašreizējās situācijas iespējamo risinājumu. Eiropā valdošās bailes no ĢMO izraisa pilnīgi absurdas sekas. Tā vietā, lai importētu sojas pupas un kukurūzu lopbarības vajadzībām, mēs barojam savus dzīvniekus ar labības produktiem, ko varētu izmantot cilvēku pārtikā. Biodegvielas vainošanu pārtikas cenu pieaugumā droši vien ir izraisījusi neinformētība par to, ka Eiropā pārtikas graudus parasti neizmanto biodegvielas ražošanai.
Mums ir pieejami vairāki labi līdzekļi. Pirmkārt, mums jāizmanto lauksaimnieciskā ražošana, kas ir gatava uzņemties šo uzdevumu. Mums jāattīsta, nevis jānovājina lauksaimnieciskā ražošana, kā to iepriekšējos gados darīja saistībā ar attiecīgo politiku. Mums jāsaglabā jau iegūtās priekšrocības vides jomā. Pastāv daudz iespēju saglabāt šīs priekšrocības, vienlaikus palielinot ražošanu. Piemēram, politiskie lēmumi nosaka labības laukam vajadzīgo mēslojuma daudzumu. Tam, protams, jābūt pamatotam, un objektīviem apsvērumiem jābūt noteicošiem.
Zdzisław Zbigniew Podkański
(PL) Priekšsēdētāja kungs, šī gadsimta pirmajā pusē cilvēku skaits uz mūsu planētas pārsniegs 9 miljardus. Līdztekus iedzīvotāju skaita pieaugumam mēs saskarsimies arī ar pārtikas pieprasījuma pieaugumu, jau tagad mums pietrūkst daļa no tās - ne vien trešās pasaules valstīs, bet arī Eiropas valstīs. Eiropa un pasaule var sastapties ar vislielāko pārtikas krīzi.
Eiropas Savienības kopējā lauksaimniecības politika, kas balstīta uz rīkojumiem, aizliegumiem, kvotām un ierobežojumiem, bija iecerēta tā, ka dažas valstis no pārtikas krīzes gūst peļņu, kamēr citas to zaudē. Tikai dažas ES valstis no šīs krīzes izkļūs ar veselu ādu. Skumji, ka vairums cietīs zaudējumus, arī Polija - vēl nesen trešā lielākā pārtikas ražotāja valsts ES, kas agrāk varēja paēdināt divreiz vairāk iedzīvotāju.
Pārtikas deficīts un augstākas cenas sader kā cimds ar roku. Pēc Pasaules Bankas datiem, pagājušajos trijos gados pārtikas cenas ir pieaugušas kopumā par 83 %, tās vēl aizvien pieaug, un tās turpinās pieaugt.
Starptautiskais Valūtas fonds, Pasaules Banka un daudzu valstu valdības apzinās, ka pārtikas deficīts apdraud cilvēku bioloģisko drošību. Pēc vairāku pārstāvju, arī dažu Polijas pārstāvju, iejaukšanās Eiropas Savienība atļāva izmantot 2 900 000 hektārus atmatu zemju labības audzēšanai un palielināja piena kvotas par 2 %. Tomēr tas neatrisināja problēmu. Tuvredzīgā ES lauksaimniecības politika vēl aizvien pastāv. Ir slēgtas pārstrādes rūpnīcas, iznīkst kultivētās platības, uz aramzemēm tiek audzēti koki, un tiek veiktas daudzas citas darbības, lai ierobežotu pārtikas ražošanu.
Kas mūs nākotnē nodrošinās ar veselīgu un lētu pārtiku? To noteikti darīs Amerikas ražotāji; tā vis nebūs veselīga, bet gan ģenētiski pārveidota pārtika. Kāpēc tad mēs gaidām? Mēs jau, protams, zinām, ka ES lauksaimniecības politika, kura ieviesta, izdabājot dažu interešu grupu nodomiem, ir ceļš, kas nekur neved, vai drīzāk tas noved pie bioloģiskās drošības zaudējuma ES un pie situācijas pasliktināšanās visā pasaulē. Tāpēc mums vajag ne vien pārskatīt kopējo lauksaimniecības politiku, bet arī atsākt sarunas par noslēgtajiem līgumiem, un mums nepieciešams jauns risinājums nākotnei.
Marie-Hélène Aubert
(FR) Priekšsēdētāja kungs, Eiropas Savienība, starptautiskā sabiedrība, SVF un Pasaules Banka ceļ trauksmi, apvieno spēkus, un tas ir labi, ņemot vērā pašreizējo pārtikas krīzi. Taču tās rīkojas kā piromānijas apsēsti ugunsdzēsēji.
Es domāju, ka mums vēl aizvien vajag pārskatīt pēdējo 20 gadu laikā Ziemeļos un Dienvidos pieņemto politiku: galveno finanšu iestāžu ieviestās struktūras sakārtošanas programmas, kas samazināja valstu spēju vadīt savu ekonomiku; valsts attīstības atbalsta atņemšanu lauksaimniecībai un intereses trūkumu šajā jomā; noteikumu atcelšanu; pēkšņo globālās tirdzniecības un finanšu plūsmu liberalizāciju, kas novedusi pie ekoloģiski sociāla dempinga veida un spekulācijām. Es jūtos neērti, ka mēs dodam padomus un iesakām risinājumus, taču vēl neesam reāli izvērtējuši to, kas ir darīts iepriekšējās desmitgadēs.
Tāpēc, tā vietā, lai tikai runātu par pārtikas nodrošinātību, mums jāļauj ieinteresētajām valstīm, īpaši Āfrikā, attīstīt savu lauksaimniecību, izveidot savus reģionālos tirgus un tās jāaizstāv, jā, jāaizstāv tādā pašā veidā, kā to nesen darīja Eiropas Savienība, attīstot savu kopējo lauksaimniecības politiku. Lai to paveiktu, mums vairāk jāuzklausa šo valstu zemnieku apvienības, kas darbojas, kam ir idejas un kam ir vienkāršas prasības, kuru atbalstam obligāti nebūtu nepieciešami pārmērīgi resursi. Vispirms sāksim ar to, ka vērīgi uzklausīsim šos cilvēkus, kas ierosina virkni vērtīgu priekšlikumu, kurus īpaši Eiropas Savienībai vajadzētu veicināt un atbalstīt.
Diamanto Manolakou
(EL) Priekšsēdētāja kungs, jo nežēlīgāk tiek izmantoti strādnieki, jo milzīgākas bagātības tiek uzkrātas mazākuma rokās. Tāds ir kapitālisms. Bada cietēji demonstrācijās no Āfrikas līdz Tuvajiem Austrumiem un no Dienvidaustrumāzijas līdz Latīņamerikai skandē vienu un to pašu saukli: "Mēs gribam ēst!”
Ēģiptē, Somālijā, Bangladešā, Indijā un citur šīs demonstrācijas tiek asiņaini apspiestas. Vairāki cilvēki ir zaudējuši dzīvības, guvuši miesas bojājumus, un ir notikuši simtiem arestu. Haiti, ko jau ir okupējuši imperiālisma bruņotie spēki, šie apspiedēji bija ANO miera uzturēšanas spēki, kas šāva pat uz bērniem. Imperiālisms ir nekas cits kā okupācija, piesavināšanās un pakļaušana. Demonstrācijas plosās ne tikai pārtikas, benzīna vai biodegvielas cenu dēļ, cilvēki protestē pret nabadzību un degradāciju, ko vēl vairāk saasina kapitālistu barbarisms.
Imperiālistu organizācijas un asociācijas uztraucas par bada pieaugumu - tās meklē pasākumus, kas pilnīgi atšķiras no tiem, kādi nepieciešami tiem miljoniem cilvēku, kuri mirst badā. Jūsu pasākumi ir nepilnīgi. Jūs nevēlaties apmierināt cilvēku pamatvajadzības, arī šie jūsu veiktie pasākumi to nedara, jo citādi jūs zaudētu savas bagātības. Risinājums ir reāla nepaklausība un pretestība, kas novedīs pie kapitālisma ekspluatējošā barbarisma gāšanas.
Luca Romagnoli
(IT) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, es nepiekrītu tam, kas tika teikts par pārtikas cenu straujo pieaugumu. Man liekas absurdi, ka kāds domā paēdināt jaunattīstības valstis, liekot tām audzēt kultūraugus degvielas, nevis pārtikas iegūšanai. Es vispār nevaru atbalstīt ĢMO aizstāvjus, jo biodegviela un pārtika ir divas atšķirīgas lietas. Mani sevišķi satrauc monopols uz patentiem un sēklām ārpus Eiropas, kas ļoti daudzus padara atkarīgus no Savienoto Valstu un Eiropas zemniekiem.
Pēc manām domām, cenu pieaugums nav saistīts ne ar klimata pārmaiņām, ne arī ar degvielas sadārdzināšanos, kaut arī tam ir nozīme, tam nav nekāda sakara ar to, ko cilvēki apgalvo; starp citām lietām jāuzsver arī tas, ka mēs gūstam labumu no eiro un dolāra izdevīgā maiņas kursa. Es esmu pārliecināts, ka cenu pieaugumu drīzāk ir izraisījušas galvenokārt lielāko mazumtirgotāju spekulācijas sadales jomā, jo kā gan jūs citādi izskaidrosiet to, ka Itālijā pēdējos septiņos gados lauksaimniecības produktu cenas ir maz mainījušās, katrā ziņā ne līdz tādam līmenim, kā pieaugušas patēriņa produktu cenas.
Itālijā gan daudznacionālie galvenie mazumtirgotāji, gan arī kooperatīvi izmanto karteļa stratēģiju, pilnīgi iespējams, kaitējot patērētājiem. Pēc manām domām, pirktspēja atjaunosies tikai tad, kad patēriņa cenām būs noteikts moratorijs. Es piekrītu - mazāks tirgus nozīmē mazāku konkurenci un mazāku globalizāciju, lai atbalstītu produktivitāti un patēriņu. Es arī turpmāk balsošu pret Padomes un Komisijas paziņojumu.
John Bowis
Priekšsēdētāja kungs, pirms 30 gadiem pasaulē bija zināma stabilitāte pārtikas jomā, un tagad tā ir pagātne. Tās ir dramatiskas, negaidītas un šokējošas beigas. Mēs esam dzirdējuši, ka pārtikas dēļ notiek sacelšanās - Haiti ir nogalināti 20 cilvēki, un rīsa, pupiņu un augļu cenas pieaug par 50 % gadā.
Problēma, protams, daļēji ir iedzīvotāju skaita pieaugumā - manas dzīves laikā iedzīvotāju skaits pasaulē ir pieaudzis no divarpus miljardiem līdz sešiem ar pusi miljardiem. Tur mēs neko daudz nevaram darīt. Daļēji tās ir jaunās labklājības sekas tādās valstīs kā Ķīna, kur, piemēram, pieprasījums pēc šokolādes pieaug par 15 % gadā un attiecībā uz piedāvājumu tas ir nestabili. Mēs neko daudz tur nevaram darīt.
Daļēji tas ir arī klimata pārmaiņu, pārtuksnešošanās, tropisko mežu struktūras izmaiņu, biežāku plūdu u.c. iemeslu dēļ, un mēs šajā lietā mēģinām kaut ko darīt. Mums ir pasākumu pakete šo problēmu risināšanai, un, protams, mums ir tie pasākumi, par ko šodien runāja komisārs: pārtikas atbalsts un atbalsts nabadzīgāko valstu zemkopībai.
Tomēr daļēji šīs problēmas cēlonis ir arī dzīšanās pēc biodegvielām - ES ierosinātais 10 % degvielas pieaugums transporta vajadzībām; Amerikā tagad 30 % kukurūzas graudu tiek izmantoti etanola ražošanai, kas samazina pārtikas ražošanai pieejamo zemju daudzumu un palielina kukurūzas miltu cenas.
Tā sekas uzskatāmi parādīja Jean Ziegler savā paziņojumā par noziegumu pret cilvēci. Varbūt tas ir pārspīlējums, bet tajā ir arī sava daļa patiesības, un mums patiešām ir jāpievēršas otrās paaudzes biodegvielai. Mums drīzāk jāpievēršas kokmateriāliem, nevis šķidrajai biodegvielai transportam. Mums jāaudzē kultūraugi biodegvielas iegūšanai ilgtspējīgi. Mēs varam uzskatīt, ka biodegviela ir šīs problēmas risinājuma daļa tādā gadījumā, ja mēs šos kultūraugus neaudzējam kā monokultūru. Taču pašlaik pastāv liels risks, ka tā kļūst par šīs problēmas daļu.
Luis Manuel Capoulas Santos
(PT) Mēs visi apzināmies, ka Eiropu un pasauli negaidīti nesagatavotas ir pārsteigusi problēma, kuras apmērs un humanitārās sekas pieprasa daudzpusīgu pieeju un reakciju Eiropas un starptautiskajā līmenī. Kā redzams, tā nav lauksaimniecības problēma, taču tā ir problēma, ko nevar atrisināt bez lauksaimniecības.
Mēs apzināmies šīs problēmas dažādos cēloņus, taču mēs esam tālu no izpratnes par to, kāda palīdzība ir nepieciešama katrā no šīm konkrētajām situācijām: pieprasījuma tiešais pieaugums, biodegviela, sliktās ražas vienlaikus dažādos pasaules reģionos, klimata pārmaiņu sekas, neierobežotās spekulācijas, ko izraisījuši visi iepriekš minētie cēloņi. Komisijai jārīkojas, lai nekavējoties sniegtu mums izsmeļošas atbildes uz šiem jautājumiem. Turklāt ir palielinājusies nepieciešamība padziļināt un paātrināt atliktās debates par KLP novērtējumu ("veselības pārbaudi”) un PTO sarunām.
Tā kā mēs esam tie, kas pieņem politiskus lēmumus, šī krīze liek mums atbildēt uz dažiem jautājumiem, no kuriem es uzsveru šādus: vai, izmantojot liberālo modeli, kas pakāpeniski tika piemērots kopējai lauksaimniecības politikai, var pietiekami efektīvi atrisināt šo problēmu? Kā mēs varam ražot vairāk, neapdraudot resursu ilgtspēju, un kādas ir iespējamās alternatīvas, it īpaši lopbarībai? Kādu jaunu iejaukšanās mehānismu mēs varam izveidot, lai pasargātu valsts stratēģiskos krājumus no aizvietošanas ar spekulatīviem privātiem krājumiem? Vai Eiropas Savienības un starptautisko iestāžu sadarbības politikai ir pareizās prioritātes?
Mums jārīkojas nekavējoties, lai izvairītos no tā, ka vēl kādi negaidīti notikumi vai vēl ļaunākas situācijas mūs pārsteidz nesagatavotus. Sociālisti un it īpaši tie, kas iesaistīti lauksaimniecības lietās, apzinās savu atbildību un ir gatavi piedalīties šajās diskusijās un dot savu ieguldījumu efektīvu risinājumu meklēšanā tai problēmai, kas strauji var kļūt par vissvarīgāko globālo problēmu.
Andrzej Tomasz Zapałowski
(PL) Priekšsēdētāja kungs, pasaules iedzīvotāju skaita pieaugums un patēriņa kvalitātes pieaugums attīstītajās valstīs ir veicinājis milzīgu pārtikas cenu pieaugumu. To jau varēja paredzēt. Tam mūs nevajadzētu šokēt. Šī problēma var vienīgi pieaugt, jo iedzīvotāju skaits turpinās palielināties un attīstīto valstu iedzīvotāji vēlēsies labu, ģenētiski nepiesārņotu pārtiku, kas noteikti maksās ievērojami vairāk.
Tikmēr tā vietā, lai sev pajautātu, kā mēs varam samazināt pārtikas cenas ES, mēs subsidējam dārgu lauksaimniecību vecajās dalībvalstīs, kamēr jaunajās dalībvalstīs mēs atbalstām veselīgas pārtikas lētāku ražošanu tikai ierobežotā daudzumā, un tas acīmredzami novedīs pie vispārējās ražošanas samazināšanās šajās valstīs. Eiropai ir radusies lieliska iespēja izlīdzināt ārējās tirdzniecības līdzsvaru ar tādām valstīm kā Ķīna un Indija, jo šajās valstīs dzīves līmenis nepārtraukti pieaug un ļoti strauji pieaug iedzīvotāju skaits. Viņiem vajadzēs daudz vairāk pārtikas.
Horst Schnellhardt
(DE) Priekšsēdētāja kungs, komisār, dāmas un kungi, divi paziņojumi sakarā ar šodienas diskusiju. Pirmkārt, Haiti, Bangladešā, Ēģiptē un citās valstīs ir notikuši vardarbīgi protesti pret augstajām pārtikas cenām. Otrkārt, Eiropas zemnieki rīko demonstrācijas pret cenu samazināšanos piena nozarē. Izskatās, ka tie ir divi pretrunīgi paziņojumi, bet tie ir savstarpēji saistīti un pierāda to, cik šī krīze ir daudzpusēja. Mums ir vajadzīga pasākumu pakete, jo pārtikas ražotāju un mazumtirdzniecības ķēžu kārdinājums izmantot protekcionismu ir jāuztver nopietni un šeit politikai ir jāiejaucas vispirms.
Es atšķirībā no J. Borrell nedomāju, ka mums nepieciešams reglamentēt, drīzāk gan mums jāveicina spēcīgāka konkurence. Tas ir risinājums! Tāpēc es nesaskatu šeit bieži citēto sakarību starp pārtikas cenām un atjaunojamo izejvielu audzēšanu. Tas ir pārspīlējums un nenoved pie mērķa. Tas ir fakts, ka ir pieaudzis pieprasījums pēc pārtikas, it īpaši Ķīnā un Indijā. Mēs no tā nevaram izvairīties, bet mums tomēr jāpiekrīt, ka vēl nav iestājies tāds pārtikas trūkums, kas attaisnotu šo cenu pieaugumu.
Taču es domāju, ka mums jāievieš pasākumi pārtikas ražošanas palielināšanai. Tāpēc šajā jomā jāpalielina atbalsta maksājumi mūsu zemniekiem. Es uzskatu, ka nav pareizi pārstrādāt mūsu lauksaimniecības politiku, ir jāturpina to attīstīt - tas ir svarīgs princips.
Tomēr mums arī ir jāpārskata tiesību akti, lai pārliecinātos, vai tie vispār ir piemēroti ražošanas palielināšanai. Mums ir ļoti daudz normatīvo aktu, kuri ierobežo tādu mēslojuma un pesticīdu lietošanu, kas saskaņā ar Ūdens pamatdirektīvu rada kaitējumu. Tie gan neizraisa cenu pieaugumu. Mums vēlreiz jāpārdomā, vai ir nepieciešama lielāka attīstība.
Protams, jāturpina strādāt pie jautājuma par atmatām. Ir jāatceļ prasība turēt zemes atmatā. Uz šīs zemes jāaudzē pārtika!
Alain Hutchinson
(FR) Priekšsēdētāja kungs, saistībā ar pašreizējo pārtikas krīzi Eiropas Komisija tikko paziņoja, ka tā ievērojami palielinās savu ārkārtas pārtikas atbalstu. Tās ir lieliskas ziņas, bet, galvenokārt koncentrējoties uz šīs problēmas strukturālajiem cēloņiem, Komisija parādīs, ka saprot krīzes apmēru un atzīst, ka kopā ar ES tā pilnībā ir atbildīga par pašlaik notiekošo.
Mums, Eiropas sociālistiem, šī krīze nav fatāls notikums, tā vairāk ir ļoti skaidru politisku lēmumu rezultāts, ko ziemeļu valstis kopumā pieņēmušas ļoti daudzās jomās. Mums jāsaprot, ka, kamēr cilvēki dumpojas un notiek bada demonstrācijas - un kurš gan viņus par to var nosodīt -, Komisija, kurā ir dažādas balsis, tikai turpina subsidēt lauksaimniecības produktu eksportu uz miljoniem konkurēt nespējīgo mazo ražotāju rēķina dienvidos.
Paturiet prātā, ka dažas Eiropas Savienības valstis samazina valsts atbalsta apjomu attīstībai, vienlaikus turpinot solīt un apgalvot pilnīgi pretējo. Mums arī vajag atcerēties, ka Komisija vēl aizvien mēģina uztiept ĀKK valstīm, visnabadzīgākajām valstīm pasaulē, tā sauktos ekonomikas partnerattiecību nolīgumus, nolīgumus, ko tās nevēlas, jo tām ir skaidrs, ka šie nolīgumi ir augsne citām krīzēm nākotnē.
Ir garš to lēmumu saraksts, kurus Eiropas Savienība un Eiropas Komisija turpina pieņemt, un tas uzkrītoši ir pretrunā izvirzītajiem attīstības sadarbības mērķiem. Kas gan cits vēl vairāk var raksturot mūsu sistēmu, kurā rīsi vai kvieši ir kļuvuši par drošu ieguldījuma veidu? Vai patiešām nevar skaidri redzēt, ka Eiropas bankas piedāvā saviem klientiem tādus ieguldījumu veidus, kas spekulē ar preču un pārtikas cenu pieaugumu?
Vai mēs tagad atslābsim un pieņemsim faktu, ka mēs miljoniem cilvēku piespiežam ciest badu, lai tikai mēs varētu braukāt apkārt videi draudzīgās automašīnās un apbrīnot mūsu zaļās ainavas? Nē, mēs to nedarīsim! Tādēļ mēs aicinām uz lielāku kohēziju starp dažādām Eiropas Savienības politikas jomām, tādēļ mēs spēcīgi atbalstām Komisiju un H. M. Barroso, lai apturētu šo dzīšanos pēc biodegvielas. Tādēļ mēs strādājam pie biodegvielas lietošanas un ražošanas moratorija ieviešanas, kā ierosināja J. Ziegler Apvienoto Nāciju Organizācijā, kamēr vien tā konkurē ar pārtiku.
Nobeigumā es gribētu informēt manu kolēģi deputātu T. Cornillet, ka sakāmvārds par zivi pieder Mao Tse-tung, nevis René Dumont.
Maria Martens
(NL) Priekšsēdētāja kungs, komisār, dāmas un kungi, tika teikts, ka apmēram 850 miljoni cilvēku cieš badu vai ikdienā nesaņem pietiekamu pārtikas daudzumu. Dīvainākais, ka lielākā daļa šo cilvēku dzīvo laukos un - ticiet vai neticiet - paši ražo pārtiku. Tas ir savādi. Šeit kaut kas ir galīgi nepareizi. Mēs pašlaik sastopamies ar ārkārtīgu cenu pieaugumu. To ir izraisījuši dažādi attīstības procesi, kas jau ir konkretizēti. Labklājības pieaugums Ķīnā un Indijā līdz ar gaļas produktu pieprasījuma pieaugumu; Eiropas un ASV mērķi attiecībā uz biodegvielu; pieaugošās enerģijas cenas... saraksts turpinās. Lai palīdzētu tikpat lielam cilvēku skaitam kā pagājušajā gadā, šogad Pasaules pārtikas programmai nepieciešams par USD 7 miljoniem vairāk. Tas ārkārtīgi ietekmēs visnabadzīgākos cilvēkus.
Būs nepieciešamas jaunas stratēģijas, vispirms - īstermiņa. Tuvākajā nākotnē mums būs jāveic papildu pasākumi Pasaules pārtikas programmas deficīta novēršanai. Arī es priecājos par komisāra solījumu tā sasniegšanai piesaistīt papildu resursus, piemēram, paātrinot pārtikas atbalsta izlietojumu, ko ir paredzēts izmantot šogad vēlāk, kā arī izmantojot humānās palīdzības rezerves.
Taču, kā vēsta lieliskais sakāmvārds, profilakse ir labāka nekā ārstēšana. Šī iemesla dēļ mums īpaši jāmeklē ilgtermiņa politiskie pasākumi. Kā mēs varam garantēt, ka jaunattīstības valstīm tiek nodrošināta pārtikas piegāde? Kā mēs varam tās iedrošināt, un kā mēs varam tām dot laiku? Vai mēs zinām, kuras mūsu vai SVF, vai Pasaules Bankas politikas jomas atbalsta vai rada draudus nodrošinātībai ar pārtiku? Vai mēs nevaram kaut ko vairāk darīt ar mūsu lauksaimniecības politiku? Es gribētu jautāt Komisijai, cik liela loma nodrošinātībai ar pārtiku līdz šim iepriekšējos gados ir bijusi iedalīta rīcības programmā, jo galu galā globalizācija nav no zila gaisa nokritusi.
Kas attiecas uz to, ka profilakse ir labāka nekā ārstēšana, es gribētu atsaukties uz Hunger Project panākumu formulu. Tā ir starptautiska organizācija, kas, izmantojot integrētu pieeju, jau daudzās valstīs ir sasniegusi izcilus, stabilus rezultātus. Es gribētu arī atzīmēt kopējās stratēģijas Āfrikai - ES un Āfrikas stratēģijas - ieviešanu. Šī stratēģija velta īpašu uzmanību Āfrikas lauksaimniecības nozares attīstības partnerībai. Es jautāju, kāda ir Komisijas rīcība saistībā ar šo tēmu?
Reino Paasilinna
(FI) Priekšsēdētāja kungs, komisār, dāmas un kungi, pašlaik mēs enerģijas jomā saskaramies ar ļoti ētisku problēmu. Šodien enerģija un maize savstarpēji konkurē. Tas nav nekas cits kā pretruna starp labklājību un nabadzību.
Spekulācijas ir izraisījušas tādas sekas, ka labības cena praktiski ir pielīdzināta naftas cenai. Ja mēs neiejauksimies, tad, pieaugot naftas cenai, degvielas ražošanai vajadzēs izmantot vairāk labības. Pašlaik biodegvielas ražošanai izmanto tikai apmēram 2 % labības, bet šis skaitlis pieaug. Ekonomiskās attīstības organizācija un ANO aprēķinājušas, ka, ja naftas cena sasniegtu 56 dolāru līmeni, tad labības ražošana pārtikai samazinātos par pāris procentu likmēm un pārtikas graudu cenas pieaugtu aptuveni par 10 %. Kas notiks tad, ja naftas cenu pieaugums turpināsies tādā līmenī kā pašlaik un sasniegs 100 dolāru atzīmi? Lai apturētu pārtikas cenu pieaugumu, mums steidzami nepieciešami starptautiski normatīvie akti un nolīgumi, jo citādi var notikt pāreja no labības izmantošanas maizei uz tās izmantošanu, lai ražotu degvielu mūsu autoceļu četrriteņu spēkratiem.
Mēs varam iztēloties dažādus biedējošus scenārijus, bet ir arī labas ziņas. Krievija Eiropas tirgum izstrādā konkurētspējīgas atjaunojamās enerģijas ražošanas projektu. Tas paredz izmantot hidroelektrisko enerģiju, ūdens un mežu masīvu rezervju izmantošanu lielā apjomā, jo faktiski tie ir pasaulē lielākie krājumi.
Karl-Heinz Florenz
(DE) Priekšsēdētāja kungs, komisār, es esmu pārliecināts, ka mums šeit jārisina nopietna problēma. Tomēr es gribētu nopietni ieteikt neatmest derīgo reizē ar nederīgo, bet patiešām izpētīt šīs problēmas īstos cēloņus.
Mani mazliet izbrīna tas, ka daudzus manus kolēģus deputātus pārsteidz šīs debates par pārtiku. Pēdējos 20 gados pasaules iedzīvotāju skaits pakāpeniski ir pieaudzis, katru gadu tiem pievienojas vēl 80 miljoni cilvēku. Tiem, kas tagad ir tik ļoti pārsteigti, vajadzētu sev pajautāt, kur tad viņi īsti ir bijuši šo gadu laikā.
Mums jānoskaidro lietas , kuru labā mēs kaut ko varam darīt, un lietas, kuru labā mēs droši vien neko nevaram darīt. Es domāju, ka viens nepatīkams jautājums ir pasaules biržās notiekošās spekulācijas ar labības un kakao produktiem. Biržu aktīvi ir milzīgi, un spekulanti tagad pārorientējas no akcijām uz izejvielām. Tas, protams, noved pie tā, ka pieaug cenas un cieš cilvēki, arī Eiropas lopkopji. Attiecībā uz šo situāciju mums jāparūpējas par enerģiskākiem pasākumiem.
Mēs esam ļoti pieķērušies eksporta atlaidēm, un visi apgalvo, ka tās tagad ir jāatceļ. To mēs jau esam izdarījuši - 2013. gadā tās beigsies. Tomēr mums nevajadzētu aizmirst pateikt Savienotajām Valstīm, ka arī tām ir pakāpeniski jāaptur sava pārtikas palīdzība, jo tikai tad, ja mēs rīkosimies kopīgi, šis instruments var darboties. Lai tas darbotos, mums pasaules valstīs, kurās situācija ir sarežģīta, jāvada lauksaimniecības politika un ražošana. Tāpēc šajās valstīs mums vajadzīgas stabilas politiskās attiecības. Nesaimnieciska pārvaldība daudzos zemniekos ir radījusi vilšanos, ir neskaidras īpašuma tiesības, ir jāmaksā milzīgi zemes nodokļi korumpētajām valdībām. Diemžēl notiek arī rasu konflikti un nav nodrošināta vienlīdzīga piekļuve sēklām un traktoriem. Kā gan zemnieks - es pats arī esmu zemnieks - var audzēt labību, ja viņam nav sēklu? Tam mums jāpievērš uzmanība.
Es varētu iztēloties nepieciešamību pēc Eiropas lauksaimniecības ārpolitikas. Eiropas Savienībai jāapvieno visi savi spēki vienlīdzīguma nodrošināšanai, lai savaldītu šos deficītus.
Bernadette Bourzai
(FR) Priekšsēdētāja kungs, Padomes pārstāvji, komisār, dāmas un kungi, vispirms es gribētu uzsvērt pārtikas krīzes smagumu un dramatiskās sekas, kā dēļ palielinās jaunattīstības valstu iedzīvotāju nabadzība un bads.
Arī maznodrošinātākos iedzīvotājus mūsu rietumdaļas valstīs skar pārtikas cenu pieaugums, un jau mēnešiem ilgi tiem ir jācīnās ar ikdienas pārtikas cenu pieaugumu. Šai situācijai ir nepieciešams ne vien steidzams risinājums, bet arī piemēroti ilgtermiņa risinājumi, pārstrādājot gan kopējo lauksaimniecības politiku, gan arī attīstības atbalsta politiku un PTO tirdzniecības politiku, novēršot lielveikalu valdošās pozīcijas ļaunprātīgu izmantošanu Eiropā, kā arī spekulācijas ar pārtiku, jo lauksaimniecība nav vienkārša ekonomikas nozare. Bada un sociālās un politiskās destabilizācijas risks ir milzīgs, un man jums jāatgādina, ka tiesības uz pārtiku ir cilvēku pamattiesības. Mēs nevaram lauksaimniecību nodot tikai tirgus ekonomikas pārvaldībā vai spekulantiem, kas šodien drošas ieguldījumu iespējas meklē, izmantojot nekustamo īpašumu, enerģētikas un derīgo izrakteņu tirgus krīzi.
Mums jāapbruņojas ar tirgus noregulēšanas instrumentiem un pamatotu un saskaņotu lauksaimniecības un pārtikas politiku, kā arī pēc iespējas drīzāk jāpapildina rezerves krājumi, lai šādās ārkārtas situācijās mēs būtu spējīgi rīkoties. Jaunattīstības valstīs mums arī jāpiešķir prioritāte pārtikas ražošanai un pārtikas kultūru, nevis pārtikā neizmantojamo, īpaši biodegvielas ražošanai domāto, augu audzēšanai.
Gunnar Hökmark
(SV) Priekšsēdētāja kungs, šī pārtikas krīze mūs nostādījusi situācijā, kas nabadzības jomā draud cilvēci atsviest atpakaļ par desmit gadiem un izraisīt nestabilitāti un cilvēku ciešanas lielā pasaules daļā.
Es uzskatu, ka ir svarīgi to uzsvērt un konstatēt, ka lauksaimniecības jomā mēs neesam manījuši tikpat strauju attīstību, kādu esam pieredzējuši tajās pasaules ekonomikas nozarēs, kas ir tikušas globalizētas. Mēs redzam regulēto lauksaimniecības tirgu izgāšanos, atvērtas tirdzniecības neesību un tiesību aktus, kas attur zemniekus no zemes izmantošanas. Ir skaidrs, ka, ja mēs vēlamies, mēs varam arī nolemt risināt daudzas no tām sarežģītajām problēmām, ar kurām mēs pašlaik cīnāmies. Zemeslodes derīgo platību aktīvāka izmantošana ir labs līdzeklis cīņā par klimata uzlabošanu.
Vairāk lauksaimniecībā izmantojamo zemju veicinās gan biodegvielas, gan pārtikas ražošanu. Taču vienlaikus tā ir arī iespēja atvērt durvis jaunattīstības valstu ekonomikas attīstībai. Un tas mums Eiropā rada iespēju bruģēt ceļu uz dinamiskāku un atvērtāku lauksaimniecības nozari.
Taču šo problēmu risinājums nav rodams ne stingrākā regulējumā, ne arī subsīdiju palielināšanā. Eiropas zemniekiem un pasaules zemniekiem drīzāk jābūt atvērtākiem ražot tādu pārtikas un biodegvielas daudzumu, kāds nepieciešams pasaulei. Tas nozīmē brīvāku lauksaimniecību, brīvākus zemniekus un brīvu tirdzniecību.
Ja mēs to varēsim sasniegt, tad mēs būsim arī spējīgi panākt lielāku progresu starptautiskajās Dohas sarunās par brīvu tirdzniecību, vienlaikus veicinot labākas attiecības un veidojot labāku pasauli.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Priekšsēdētāja kungs, sociālā spriedze Eiropā, humanitārā katastrofa citos kontinentos un cenu pieauguma sekas Eiropā, pārsvarā nabadzīgās pilsētu teritorijās, tagad ir skārušas arī vidusslāni. Eiropas kontinentā ir apmēram simts miljoni nabadzīgu cilvēku, kas dzīvo Eiropas Savienībā, un Ungārijā ir apmēram trīs miljoni cilvēku, kuri dzīvo zem nabadzības robežas un kuru grūtos dzīves apstākļus ir pasliktinājušas gan pārtikas, arī augļu, cenu pieauguma sekas, gan gaļas deficīts. Tāpēc ārkārtīgi svarīgas ir jau esošās ES programmas, piemēram, "piens skolās” un "augļi skolās”. Pašreizējā krīze norāda uz jaunas lauksaimniecības politikas nepieciešamību 2013. gadā. ES jāražo lielākā daļa no tai nepieciešamā pārtikas daudzuma, un šai pārtikai jābūt kvalitatīvai, kā arī jāpalīdz valstīm ārpus ES, nododot tām savu kompetenci, zināšanas un jaunākos sasniegumus lauksaimnieciskajā ražošanā, lai varētu atrisināt šo globālo problēmu, kas kļūst aizvien sarežģītāka. Paldies par uzmanību!
José Albino Silva Peneda
(PT) Priekšsēdētāja kungs, strauji augošas ekonomikas valstu izraisītais pieprasījums, naftas cenu pieaugums un klimata pārmaiņas ir tie apstākļi, kas veicinājuši pārtikas cenu pieaugumu visā pasaulē, tomēr tie neizskaidro visu. Finanšu tirgu nevaldāmo uzplaukumu izraisījušas aizvien pieaugošās spekulācijas, ko izraisa izejvielu fondu peļņas iespējas. To pierāda ne tikai pārtikas cenu, bet arī niķeļa, sudraba un zelta cenu pieaugums.
Kopš 2005. gada pārtikas cenas ir pieaugušas milzīgā ātrumā - par 83 %, kas kopā ar to apstākli, ka nabadzīgākie iedzīvotāji procentuāli lielāko savu ienākumu daļu izdod par pārtiku, nozīmē, ka mēs saskaramies ar vissvarīgāko nabadzības un nevienlīdzības pieauguma koeficientu. Aizvien nopietnāka ir iespējamība, ka mēs varam nonākt uz pasaules mēroga traģēdijas robežas, ko izraisījusi nespēja proporcionāli sadalīt savus ienākumus, un tas savukārt var novest pie miljoniem cilvēku bada un nāves.
Starptautiskais Valūtas fonds par šo situāciju brīdināja jau tad, kad paziņoja, ka, ja pārtikas cenas nesaglabās esošo līmeni, dzīvību zaudēs vairāk nekā 100 miljoni cilvēku, galvenokārt Āfrikā. Tāpēc, lai paātrinātu palīdzību tiem, kam tā visvairāk nepieciešama, ir vajadzīga tūlītēja starptautiska iejaukšanās, jo runa ir par miljoniem dzīvību un nāves gadījumu. Taču ar to vien nepietiek! Ir jārada starptautiskās tirdzniecības regulēšanas un finanšu tirgus uzraudzības mehānisms, lai novērstu spekulatīvas darbības, no kā peļņu gūst tikai neliela daļa, iedzīvojoties uz simtiem miljonu nabadzīgo un neaizsargāto cilvēku rēķina. Eiropas Savienībai ir pienākums vadīt šo procesu globālā mērogā. Tikai ar šādu nostāju mērķis izskaust nabadzību un veicināt mieru visā pasaulē pārstās būt tikai utopija.
Riitta Myller
(FI) Priekšsēdētāja kungs, es nedomāju, ka nabadzīgajiem cilvēkiem jaunattīstības valstīs klātos labāk, ja mēs atļautu tirgus dalībniekiem lielāku rīcības brīvību pārtikas tirgū bez noteikumiem, kā šeit tika ierosināts. Globālais kapitālisms virzās uz ētisku krīzi, ja jau nāk gaismā tas, ka pie pārtikas krīzes izcelšanās vainīgi ir akciju tirgus spekulanti.
Šeit tika runāts par biodegvielām un to, kā tās sacenšas ar pārtikas ražošanu par zemi. Šeit tika apgalvots, ka šī sacensība nav bijusi sevišķi ievērojama, ja nu vienīgi pēdējā laikā. Tomēr šī problēma prasa pamatīgu analīzi, lai gan mums arī nevajadzētu izdarīt pārsteidzīgus secinājumus.
Mums ir nepieciešamas degvielas, ko var iegūt no atjaunojamajiem avotiem, taču, kā redzams, neatņemot vietu pārtikas ražošanai. Daudzas valstis un zinātniskās pētniecības institūti šodien tērē milzīgas naudas summas otrās un trešās paaudzes biodegvielu pētniecībai. Šīs degvielas nekonkurēs ar pārtikas ražošanu. Ir aprēķināts, ka jaunās paaudzes degvielas nonāks tirgū jau tuvākajos gados. Nav iemesla aizkavēt pētījumus šajā jomā, un šī iemesla dēļ mums jāizstrādā nepārprotami biodegvielu ilgtspējīguma kritēriji un otrās un trešās paaudzes biodegvielas jāražo ilgtermiņā.
Anna Záborská
(SK) Risinot tādas problēmas kā tā, par ko mēs šodien diskutējam, mums vispirms jāpārtrauc domāt par to cēloņiem. Tādas problēmas kā demogrāfiskā krīze, cilvēku tirdzniecība, globālā sasilšana, vēzis vai terorisms, kā arī pārtikas cenu pieauguma problēma nav parādījušās nejauši vai vienas nakts laikā.
Turklāt, runājot par pieaugošajām pārtikas cenām un to ietekmi uz iedzīvotājiem, mēs biežāk tiecamies meklēt risinājumu to izraisītajām sekām, nedomājot par šīs problēmas cēloņiem. Patiesībā tikai tad mēs varam novērst krīzes pasliktināšanos, ja mēs meklējam problēmas pirmsākumu. Runājot par pieaugošajām pārtikas cenām un pārtikas krīzi dažās pasaules daļās, mums jāpievēršas arī pārtikas kvalitātes un kvantitātes jautājumiem, kas ir katra šīs planētas vīrieša, sievietes, ģimenes vai nācijas viens no dzīvības pamatfaktoriem.
Kā gan jauns cilvēks var fiziski, intelektuāli un garīgi attīstīties, nesaņemot nepieciešamo pārtiku? Kā gan māte un tēvs var apgādāt ģimeni, ja viņiem nav tai nepieciešamās pārtikas? Mēs nedrīkstam aizmirst, ka bagātākās valstis ir pieradušas izmantot nabadzīgo valstu bagātības bieži vien bez pienācīgas cieņas un bieži arī bez jebkādas kompensācijas. Tās nerespektē šo valstu ekoloģisko līdzsvaru, un šodien mēs varam redzēt, kādas sekas šī rīcība ir atstājusi uz nabadzīgākajiem iedzīvotājiem.
Varbūt mums nevajag meklēt pārāk tālu. Mums jāmeklē pašiem savās iestādēs, kurās katru dienu izsviež atkritumos lielu daudzumu pārtikas iekšējo noteikumu dēļ, kamēr cilvēki, kas cieš no pārtikas trūkuma, dzīvo tepat kaimiņos. Visur pasaulē izsalkuši cilvēki parasti ir slikti partneri.
James Nicholson
Priekšsēdētāja kungs, mums tagad ir vēl viens risināms uzdevums - nodrošināt sev apgādi ar pārtiku. Mēs esam piedzīvojuši milzīgu pārtikas cenu pieaugumu, un tāds šis stāvoklis paliks vēl krietni ilgu laiku. Lētas pārtikas piegāde ir beigusies. Es vienmēr esmu bijis starp tiem, kas uzskatīja, ka nekad nekas nav bijis tik lēts kā pārtika, bet, ja jūs no pārtikas apgādes atņemat labību, lai ražotu enerģiju, tad jūs izmaināt šo līdzsvaru. Tas, ko mēs pašlaik redzam, ir ķēdes reakcija.
Mēs visi zinām, kāds tam ir iemesls, bet visvairāk tas skars tās valstis, kas to vismazāk var atļauties. Vairs nav nepieciešams paturēt zemi atmatā, un tagad mums ir morāls pienākums iedrošināt mūsu zemniekus ražot vairāk, kas nodrošinātu to, lai cenas neizrautos no kontroles un daudzi pasaules reģioni neciestu badu.
Mums atkal jāpievēršas KLP novērtējumam, lai nodrošinātu to, ka mēs varam reaģēt uz izmainījušos situāciju. Tam uz zemniekiem un viņu ģimenēm būs rūgtensalda ietekme. Gadiem ilgi viņi tika apsmieti piena ezeru un sviesta kalnu dēļ. Kur viņi ir tagad? Viņi visi ir aizgājuši. Mums Eiropā pārtikas ir atlicis tikai 27 dienām, kā jau mums tikko šajā pēcpusdienā teica J. Daul.
Jā, es uzskatu, ka mums uz šo situāciju jāraugās saistībā ar ĢMO normām. Mēs vairs ilgāk nevaram izlikties to neredzam. Ar pārlieku regulēšanu mēs paši sevi esam izdzinuši no tirgus laukuma. Saviem zemniekiem mēs esam uzlikuši tik daudz ierobežojumu, ka daudzi jau ir padevušies un devušies projām. Mums jāražo vairāk, citādi draud katastrofa. Mums jāiedrošina zemnieki ražot šo papildu pārtiku. Tas nebija iepriekš noteikts, ne arī to kāds paredzēja, nav svarīgi, cik grūti viņiem varētu būt atskatīties pagātnē un pastāstīt mums, ko viņi ir izdarījuši. Patiesība ir tāda, ka tas mūs ir pārsteidzis negaidot. Mums tagad uz to ir jāreaģē.
Albert Deß
(DE) Priekšsēdētāja kungs, komisār, dāmas un kungi, pasakas parasti sākas ar vārdiem "reiz senos laikos”. Ar to es arī gribētu sākt savu runu. Reiz senos laikos bija Pasaules Tirdzniecības organizācija, vārdā PTO, kas ar pilnīgi brīvas tirdzniecības palīdzību visā pasaulē vēlējās radīt līdzsvaru starp piedāvājumu un pieprasījumu. Liberalizējot tirdzniecību, tā nabadzīgo valstu iedzīvotājiem solīja būtisku labklājības pieaugumu un bagāto valstu iedzīvotājiem - lētu pārtiku. Tā ir pasaka. Realitāte ir pavisam citāda.
Pasaules mēroga brīvā tirdzniecība lauksaimniecībā nav piemērota bada un nabadzības ilgstošai apkarošanai. Pasaules Bankai un PTO tas jāapzinās. Pasaules mēroga brīvā tirdzniecība lauksaimniecībā ir izdevīga tikai dažiem lauksaimniecības konglomerātiem, kas eksportē pārtiku no nabadzīgākajām valstīm, neņemot vērā situāciju pārtikas nozarē. Nabadzību nevar efektīvi apkarot ar globālu lauksaimniecības tirdzniecību. Lauksaimniecības produktu augsto cenu dēļ nabadzīgo reģionu iedzīvotāji vairs nevar atļauties pirkt pārtiku, un zemnieki augsti attīstītajās valstīs vairs nevar ražot pārtiku par zemākām cenām, jo tas neatmaksājas. Šie abi aspekti nesaskan. Es ļoti apšaubu, ka R. B. Zoellick no Pasaules Bankas, P. Lamy no PTO un - man diemžēl tas jāsaka - arī G. Hökmark, mans grupas biedrs, izprot šo sakarību. Tāpēc situācija tuvākajā laikā daudz nemainīsies.
Attiecībā uz lauksaimniecības produktu cenām Eiropā - 1961. gadā es par kilogramu labības saņēmu 26 centus. Pirms diviem gadiem es par to pašu saņēmu 8 centus. Tāpēc lauksaimniecības produktu cenas nevar būt par iemeslu augstajām pārtikas cenām!
Mihael Brejc
(SL) Es domāju, ka lauksaimniecības politikas fundamentāla pārstrukturēšana attiecas uz dažādām kvotām, daudzuma sadali, ierobežojumiem un dažādām prēmijām, lai neražotu pārtiku. Mani interesē tas, cik daudz aramzemju vēl aizvien ir Eiropā. Es pilnībā atbalstu J. Nicholson apgalvojumu, ka Eiropā ir jāveicina lauksaimnieciskā ražošana un ka jāpārdomā, kā stimulēt lauksaimniecības nozares samazināšanas apturēšanu. Jaunatne aiziet. Tad kurš gan paliks strādāt laukos?
Tas apstāklis, ka nepietiek pārtikas, nenozīmē, ka plaši jāatver vārti ģenētiski pārveidotiem lauksaimniecības produktiem. Arī es domāju, ka mums jāpārskata savas cerības attiecībā uz biodegvielām un ka mums jāizpēta, kāpēc iekšējos tirgos augstās cenas vienmēr nes lielāko peļņu lielveikaliem. Īsi sakot, es ceru, ka Eiropas Komisija izstrādās tūlītējus pasākumus, kā arī stratēģiju saistībā ar šo jauno situāciju.
Neil Parish
Priekšsēdētāja kungs, mēs saskaramies ar situāciju, kurā mēs esam iekļuvuši kā mēnessērdzīgie, jo pārāk ilgu laiku pārtika bija pārāk lēta - tās cena nesedza ražošanas izmaksas. Pirms trijiem gadiem kvieši maksāja EUR 90 tonnā, šī cena bija zemāka nekā ražošanas izmaksas. Tagad kvieši maksā EUR 270 tonnā un ir izdevīgi tos ražot.
Es neesmu tik pesimistiski noskaņots kā daudzi runātāji šodien, jo, ja tirgus par pārtiku maksās taisnīgu cenu, tad tā tiks ražota. Tāpēc mums jādod tirgum brīvība. Eiropa var ražot pārtiku - zemnieki Eiropā ļoti alkst iespējas ražot pārtiku, bet 20 gadus viņiem tika stāstīts, ka pasaulē ir pārāk daudz pārtikas un tāpēc vajag samazināt pārtikas ražošanu. Tāpēc mums jāizmanto biotehnoloģijas, lai palīdzētu palielināt pārtikas ražošanu, mums jāsamazina birokrātija un vienlaikus jāpalīdz pasaules nabadzīgākajiem iedzīvotājiem pārdzīvot šo īslaicīgo krīzi, jo tieši tāda tā ir. Tādā Āfrikas valstī kā Zimbabve vajag arī labu valdību, jo, ja trakais vada valsti, tad tā nekad nebūs paēdusi.
Bogdan Golik
(PL) Priekšsēdētāja kungs, šīs ir gan politiski, gan ekonomiski vissvarīgākās debates šeit, Parlamentā, jo tās radušās kā šodienas iepriekšējo debašu papildinājums. Šīs debates skar ne tikai pārtikas cenu pieaugumu, bet arī bada dēļ zaudētās dzīvības. Šīs dienas runātāju balsis šajā zālē un satraucošās analīzes to apliecina. Tikai pagājušajā gadā vien kviešu cena ir pieaugusi par 130 %, sojas - par 87 % un rīsa cena - par 74 %, tādi ir fakti. Pagājušo 30 gadu laikā mēs esam panākuši cenu samazinājumu, bet tas, kas notika pagājušajā gadā, pārspēja visus brīdinājuma signālus.
Fakti ir šādi: pasaulē ir pārtikas deficīts un bads - 850 miljoni cilvēku ir izsalkuši. Vairāk nekā ducī valstu ir notikušas sacelšanās, un šī situācija pasliktināsies vēl vairāk. Masveidā tiek izcirsti tropu meži gar Amazones krastiem, vārdu sakot, vēlme pēc biodegvielām pārsniedz vēlmi samazināt badu pasaulē. Dažu tuvāko gadu laikā būs globāls labības deficīts 200 miljonu tonnu apmērā. Pieaugs globālā inflācija, saglabāsies ūdens deficīts, un Eiropas patērētājiem nāksies no saviem makiem vilkt ārā 30-40 % vairāk naudas nekā pirms gada.
Kas mums jādara? Steidzami jāveic kopējās lauksaimniecības politikas reforma, jo Eiropā arī ir miljoniem zemnieku, kas cieš no nabadzības, un pie pirmās izdevības jāsasauc starptautiska konference, kas pieņems konkrētus lēmumus un izdarīs attiecīgus secinājums no šīs diskusijas un par šo problēmu.
Robert Sturdy
Priekšsēdētāja kungs, es šajā Parlamentā esmu kopš 1994. gada, un man jāsaka, ka vēl nekad līdz šim nebiju dzirdējis tik daudz liekulīgu vārdu.
Pirms vairākiem gadiem mūs kritizēja, kā jau Jim Nicholson teica, par pārtikas pārprodukciju. Tagad mūs kritizē par to, ka pārtikas cenas ir pieaugušas līdz tādam līmenim, kas, iespējams, ir tās reālā un patiesā cena.
Bet ko mēs šajā situācijā varam darīt? Komisār, jūs šeit tiešām kaut ko varat darīt, un jums to vajadzētu darīt jau rīt, ja vien jūs gribat to darīt. Vispirms jāaptur antidempinga noteikumi, sevišķi attiecībā uz fosfātiem un potašu, kā arī slāpekli, ko ieved Eiropas Savienībā un izved uz pārējām pasaules valstīm.
P. Mandelson pieņēma šos noteikumus, un tas ir radījis milzīgas problēmas, jo pārtikas ražošanai jums ir nepieciešamas trīs lietas: saule, ūdens un arī slāpeklis, fosfāti un potaša. Trešās pasaules valstis nevar ražot pārtiku, ja tās nesaņem šīs vielas par pieejamām cenām, un pašlaik šīs cenas ir pieaugušas no apmēram GBP 80 par tonnu līdz apmēram GBP 500 par tonnu. Ja jūs kaut ko darīsiet šajā jautājumā, tad jūs palīdzēsiet pārējai pasaules daļai.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Priekšsēdētāja kungs, jau vairākus gadus mēs Eiropas Savienībā un PTO runājam par tirdzniecības liberalizāciju, kas bija domāta kā tirdzniecības veicināšana, taču reālajā dzīvē mēs ieviešam lauksaimnieciskās ražošanas ierobežojumus. Eiropā, un ne tikai Eiropā, mēs jau diezgan ilgi sistemātiski ierobežojam ražošanu.
Pārtikas cenu pieaugums visā pasaulē ir ražošanas izmaksu, enerģijas un degvielas cenu, mēslojuma un darbaspēka izmaksu pieauguma sekas. Taču neaizmirsīsim, ka nedaudz vairāk nekā pirms gada cena par barelu naftas bija USD 70, lauksaimnieciskās ražošanas, kā arī biodegvielu rentabilitāte bija citāda, turpretim šodien barels naftas maksā USD 115. Tomēr biodegvielas nav krīzes cēlonis. Biodegvielas aizņem tikai 2 % lauksaimnieciskās ražošanas, tādēļ tās var vainot tikai daļēji.
Es šodien redzu diezgan lielas bažas, lai neteiktu bailes, pat šajā zālē, taču pēkšņa, nepārdomāta rīcība nepalīdzēs. Mums vajag stabilu lauksaimniecības politiku, taču mums jātiecas ne tikai pēc lauksaimniecības, bet arī pēc finanšu tirgus stabilizācijas. Finanšu tirgu pārraudzības neesība ir izraisījusi spekulāciju pieaugumu un radījusi bīstamas situācijas vispirms jau hipotēku tirgū un tad arī pārtikas produktu tirgū. Stabilizēsim finanšu tirgus!
Janez Lenarčič
Padomes priekšsēdētājs. - (SL) K. Dillen, Eiropas Parlamenta deputāts, par situāciju pārtikas tirgos sacīja, ka mums ne tikai jāatvieglo simptomi, bet arī jāārstē pati slimība. Lai to paveiktu, mums jānosaka precīza diagnoze. Es uzskatu, ka šīs bija ļoti lietderīgas debates un tās palīdzēs Padomei noteikt diagnozi un atrast pareizās atbildes un ārstniecības līdzekļus.
Taču kādi tad ir iemesli, kas izraisījuši šo situāciju pasaules pārtikas tirgū un dramatisko cenu pieaugumu? Galvenais iemesls ir lielāks pieprasījums. Šeit jau minēja, ka ir pieaudzis pasaules iedzīvotāju skaits un liela daļa pieprasījuma veidojas augstāka labklājības līmeņa dēļ. Un nevienam nav tiesības gaidīt, ka šie cilvēki atgriezīsies pie sava iepriekšējā trūcīgā uztura modeļa.
Kāda ir atbilde uz šo milzīgo pieprasījumu? Palielināt piedāvājumu. Es šeit gribētu pieminēt, ka Padome jau ir pieņēmusi noteiktus pasākumus. Kā jau es minēju savā ievadrunā, pagaidām likvidējot pienākumu turēt zemes atmatā, mēs nodrošinām to, ka Eiropas zemnieki produktīvi var izmantot papildu 10 % lauksaimniecības zemes. Šī lēmuma nozīmi pierāda arī Joseph Daul paziņojums par pašlaik biodegvielas vajadzībām izmantojamo zemes daudzumu Eiropā. Vairāk par to es runāšu vēlāk.
Mēs arī palielinājām piena kvotas par 2 %. Tie ir tikai daži no pasākumiem, ko Padome ir veikusi piedāvājuma palielināšanai. Papildus piedāvājuma palielināšanai pašā Eiropas Savienībā, protams, ir svarīgi arī rīkoties, lai palielinātu pārtikas ražošanu citās pasaules daļās, it sevišķi jaunattīstības valstīs.
Cits cēlonis ir ražošanas sadārdzināšanās, starp citu, augstāku enerģijas cenu dēļ. Lai rastu atbildi, mums jāpievēršas intensīvākiem pētījumiem, racionalizācijai, jaunām tehnoloģijām un ražošanas inovācijām zemkopībā.
Vēl viens cēlonis noteikti ir klimata pārmaiņas. Ilgstoši sausuma periodi vienā no pasaules lielākajiem labības un rīsu audzēšanas reģioniem ir samazinājuši šo valstu ražas un ieguldījumu pasaules tirgus piedāvājumā. Šeit Eiropas Savienība meklē atbildes, ņemot vērā nostāju, kura tika norādīta nesenajās sarunās par tiesību aktu paketi enerģētikas jomā un kurā prezidentūra sev ir izvirzījusi stingru mērķi - līdz gada beigām panākt vienošanos.
Vēl daži vārdi par biodegvielām. Bez šaubām, šeit pastāv zināma sakarība, taču nav iespējams apgalvot, ka tas ir viens no pašreizējās pārtikas tirgus situācijas galvenajiem iemesliem. Tik un tā pasaule arī šo aspektu aplūko ļoti nopietni. Šī iemesla dēļ un pēc Slovēnijas prezidentūras ierosinājuma nesen tika izveidota īpaša darba grupa, kuras galvenais uzdevums ir izstrādāt stabilus kritērijus biodegvielu ražošanai. Šo kritēriju mērķis būtu panākt, lai biodegvielu ražošana neaizstātu pārtikas ražošanu, ievērojot biodegvielas ražošanas sociālos aspektus un ietekmi, un saglabātu bioloģisko daudzveidību. Taču tie patiešām bija tikai daži vārdi par Padomes darbību un pieeju šai nopietnajai problēmai.
Es gribētu piebilst vēl kaut ko. Augstās pārtikas cenas kopā ar nabadzību ir vissliktākā iespējamā kombinācija. Tā ir letāla kombinācija, kas izraisa lielu skaitu nemieru jaunattīstības valstīs; tā ir kombinācija, kas noved pie bada. Apzinoties to, ka mēs, iespējams, vēl kādu laiku saskarsimies ar augstām pārtikas cenām, mums jādara daudz vairāk, lai likvidētu nabadzību, un Slovēnijas prezidentūra veltīs tam visus spēkus līdz galīgai uzvarai. Pēc mūsu domām, viens no svarīgākajiem nākamās Eiropadomes sanāksmes tematiem ir tūkstošgades attīstības mērķi. Eiropas virzība uz šo mērķu sasniegšanu ir gandrīz apstājusies. Mēs gribētu dot Eiropas Savienībai jaunus impulsus šo mērķu sasniegšanai, un, kā jau es iepriekš minēju, mēs uzskatām, ka tas ir viens no nozīmīgākajiem Eiropadomes jūnija sanāksmes tematiem.
Es jums vēlreiz pateicos par šīm debatēm. Es vēlreiz atkārtoju, ka es esmu pārliecināts, ka šīs debates dos iespēju Padomei noteikt pareizu diagnozi un atrast piemērotus ārstniecības līdzekļus.
Louis Michel
Komisijas loceklis. - (FR) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, šajā man atveltītajā īsajā laika sprīdī es jums gribētu sniegt ļoti koncentrētas atbildes. Tomēr vispirms es gribētu izteikt pāris kritiskas piezīmes.
Es noteikti, taču ne pilnībā, pievienojos dažiem šeit izteiktajiem apsvērumiem un jautājumiem, tāpēc es mēģināšu koncentrēt uzmanību uz tiem apstākļiem, kas prasa skaidrojumu.
Vispirms es noteikti piekrītu, ka Eiropas Savienība viena pati nevar efektīvi īstenot šīs problēmas risinājumus; tas ir diezgan nepārprotami, taču arī visai informatīvi. Ir skaidrs, ka šos risinājumus jāīsteno visām galvenajām ieinteresētajām pusēm, un es esmu pārliecināts, ka šis process notiek.
Tomēr es gribētu uzsvērt, ka tas, ko es šodien šeit dzirdēju, ir lielisks demokrātijas un pretējo pušu debašu paraugs. Taču es ievēroju, ka šeit tika izklāstītas diezgan paviršas ideoloģiskas pozīcijas un vienā gadījumā pat kāda ekstrēmi radikāla nostāja. Es to respektēju, man nav nekādu aizspriedumu pret šo tematu, bet, ja, pēc manām domām, tas nedod risinājumu pārtikas krīzei, tad tā ir tuvredzīga un aprobežota ideoloģiska retorika. Es nedomāju, ka tā mums piedāvās risinājumu, jo šī problēma ir daudzpusīga un daudzšķautņaina. Kā jau ministrs sacīja, ir vesela virkne atbilžu veselai virknei cēloņu. Nav tā, ka ir tikai viens cēlonis.
Aplūkosim, piemēram, biodegvielas. Eiropas Komisija vienmēr ir uzsvērusi, ka ir ļoti svarīgi nodrošināt, lai ieguldījumi biodegvielu attīstībā pārvērstos nabadzībai taustāmos rezultātos, sevišķi lauku apvidos. Mēs nekad neesam ieteikuši vai sacījuši, ka kultūraugi biodegvielas ražošanai jāaudzē visur. Šos kultūraugus mēs varam audzēt tikai tur, kur ir novērojama iespējama pārprodukcija. Tajās valstīs, kas nevar apgādāt pašas sevi, acīmredzami ir ārkārtīgi bīstami un absolūti neieteicami audzēt kultūraugus biodegvielas ražošanai. Tāpēc risinājumi nav tik vienkārši.
Es gribētu sacīt arī vēl kaut ko, ko es pašos pamatos neizprotu. Es klausījos EP deputātus, kuri, pēc manām domām, vēl aizvien tic efektivitātei, godīgumam un Eiropas vērtībām, turklāt zināmā mērā lepojas ar to, ka ir eiropieši. Es bieži dzirdēju viņus žēlojamies un atvainojamies. Būtībā tas viss nozīmē nosodījumu Eiropai. Es tam nepiekrītu. Kāds teica, ka Eiropa nevēlējās vai ka tā nepalīdzēja jaunattīstības valstīm.
Šodien Eiropas ieguldījums pasaules atbalstam sasniedz 56 %. Pārtikas atbalsta jomā Eiropa finansē vietējo tirgu produkciju un savu lauksaimniecības pārprodukciju nesūta uz jaunattīstības valstīm. Mums jābeidz arī runāt muļķības par Eiropas politisko atbildību. Personīgi es drīzāk lepojos ar to, ko Eiropa ir paveikusi pēdējo 50 gadu laikā, īpaši jaunattīstības valstu labā, kaut arī neviens cits to neteiktu.
Biodegvielas: es jau tikko atbildēju uz šo jautājumu. Ir skaidrs, ka PTO jāreformē, jo mums arī turpmāk jādarbojas kopā ar PTO. Taču, ja nebūtu PTO, kur gan tad mēs pašlaik atrastos? Kas notiktu ar nabadzību pasaulē? PTO ir pirmā starptautiskā organizācija, kas mēģina attiecināt dažus ētikas principus uz globālo tirdzniecību. Es jums to atgādinu tāpēc, ka ir pārāk viegli reizē ar nederīgo atmest arī derīgo. Tas ir ideoloģisks aizspriedums, un es gribētu no tā atbrīvoties. Mums jābūt saprātīgiem.
ĢMO: saistībā ar šo tēmu es, protams, izsaku savu personīgo viedokli, jo tā ir pārāk nosodīta, lai to vienpusīgi iekļautu šajā jautājumā. Personīgi es neesmu no tiem, kas domā, ka šis jautājums jau ir izlemts. Tas ir ideoloģisks aizspriedums tāpat vien apgalvot, ka ĢMO ir ļaunums. Tas ir scientisma veids, improvizēta scientisma veids. Es domāju, ka nav nekas ļauns turpināt pētījumus, lai mēģinātu nodrošināt pārtikas pašapgādi, sevišķi nabadzīgajās valstīs. Tas ir inteliģenti saprātīgi. Darīt ko citu nebūtu inteliģenti saprātīgi, tas nebūtu progresīvi domājoši. Es domāju, ka man tas bija jāpasaka.
Hutchinson kungs, es neatgriezīšos pie jūsu sacītā, pie jūsu pastāvīgās atkārtošanās attiecībā uz ekonomikas partnerattiecību nolīgumiem, jo es jūs patiešām pārāk apbrīnoju un cienu. Vai es drīkstētu jums pastāstīt, ka, ja es atbalstu EPN, ekonomikas partnerattiecību nolīgumus reģionālo tirgu izveidošanai, tad tas ir tāpēc, ka tie atrisina pārtikas nodrošinātības jautājumu; ekonomikas partnerattiecību nolīgumi, iespējams, ir daļa no risinājuma, jo tiklīdz mums būs ekonomiski integrēti reģionālie tirgi, vai tad jaunattīstības valstis nespēs gūt labumu no globalizācijas? Tāda ir mana atbilde. Mēs nevaram vienoties, patiesībā, manuprāt, mēs nekad nebūsim vienādās domās par šo jautājumu, lai gan es domāju, ka tomēr ir svarīgi jums atgādināt manu nostāju.
Šodien es noklausījos runās par kapitālistu barbarismu. Es īsti nesaprotu, kas tas ir. Man kapitālisms ir ekonomikas mehānisms, kas, kamēr nav pierādīts pretējais, vairāk nekā jebkura cita sistēma uzskatāmi ir parādījis savas priekšrocības. Protams, es jau bieži iepriekš esmu teicis, ka es neesmu kapitālisma cienītājs. Kapitālisms nav manas pielūgsmes objekts, tas vienkārši ir līdzeklis mērķa sasniegšanai.
Katrā ziņā man bieži patīk nošķirt kapitālismu no liberālisma. Skaidrs, ka mani draugi sociālisti dedzīgi tiecas tos savienot, tomēr šīs abas lietas nav viens un tas pats. Pat ja man tas jāsaka. Tātad kapitālisms ir vienīgi līdzeklis mērķa sasniegšanai. Es piekrītu, ka tirgus ekonomika un kapitālisms nevar būt tikumīgi bez valdības, kas izdod likumus, lai tos īstenotu un pareizi un godīgi pārdalītu radītās bagātības, taču, lūdzu, neiestigsim ideoloģiskās vienkāršošanas purvā, jo, ja mēs to darīsim, tad šī krīze nekad nebeigsies. Es uzskatu, ka tas bija jāpasaka.
Es diezgan daudz gribēju pateikt par šo tēmu. Šī tēma vēl nav izsmelta. Es no zāles abām pusēm dzirdēju pamatotus un svarīgus argumentus. Kā jau ministrs teica, mums jāturpina šī diskusija, bet patlaban ir ārkārtas stāvoklis. Mums jāpalīdz Pasaules pārtikas programmai atrast veidus, kā novērst draudošo pārtikas katastrofu. Otrā prioritāte vidējā termiņā ir sniegt spēcīgu atbalstu tām jaunattīstības valstīm, kuras nevar pašas sevi apgādāt, lai tās varētu ražot vairāk. Tomēr, kad es dzirdu visus šos cilvēkus sakām, ka viņi grib ieviest likumus un normas, es vēlos zināt, vai mums nepieciešams ierobežot tirgus ekonomiku.
Tomēr man jums jāatgādina, ka mūsu lauksaimniecība ir viena no nedaudzajām ekonomikas jomām, kas bijusi pakļauta pārmērīgai reglamentācijai un - es pat gribētu teikt - improvizētam direktīvismam. Direktīvisms, ja tas nav improvizēts, var būt rezultatīvs, taču nestabils, bet improvizēts direktīvisms drīzāk ir bīstams. Ja šīs politikas iedarbība lauksaimniecības nozarē nav bijusi pilnīgi pārliecinoša, varbūt mums sev jāpajautā, kā jau iepriekš tika teikts, vai tas ir precīzs apzīmējums, jo ir bijis tik daudz improvizēta direktīvisma dabiskas globalizācijas vietā.
Es neesmu globalizācijas cienītājs, es vienkārši saku, ka tā pastāv un mēs to nevaram savaldīt. Jā, mēs varam ieviest likumus ar PTO, ANO un daudzu citu starptautisku organizāciju starpniecību, bet nevaram apgalvot, ka mēs vienas nakts laikā par visu varam izdot likumus un no visām sistēmas nelikumībām atbrīvoties ar tiesību aktiem; ja jūs nespējat tos izdot, tad es patiesi neredzu, kā to var izdarīt.
Es arī vēlos būt pragmatisks. Mēs novāksim visus šķēršļus un esam jau to izdarījuši, lai jaunattīstības valstīs palielinātu ražošanu; man liekas, ka tas ir vienīgais reālais šīs problēmas risinājums, kuru, jāatzīst, es sākumā kritizēju. Es patiešām gribēju vairot izpratni par to, jo, ja nekas netiks darīts, tad būs humanitārā katastrofa, pārtikas cunami, ar sadursmēm, ar patiesi nevadāmām situācijām.
Paldies par šīm debatēm. Es domāju, ka mēs vēl atgriezīsimies pie šīs tēmas. Tās bija auglīgas un interesantas debates. Es gribētu paņemt līdzi abu pušu labākos argumentus, kurus es mēģināšu izmantot, lai aizstāvētu šo lietu, kas vēl aizvien, kad viss jau ir pateikts un izdarīts, ir mūsu kopējā lieta.
(Aplausi)
Priekšsēdētājs
Debates ir slēgtas.
Balsošana notiks 2008. gada maija sesijā Strasbūrā.
Rakstiskas deklarācijas (142. pants)
rakstiski. - (PL) Mana valsts, Polija, ko es pārstāvu šajā Eiropas Parlamenta sesijā, varētu būt lielākā lauksaimniecības produktu ražotāja - daudz veselīgāku produktu nekā tā pārtika, kas pašlaik tiek ražota Rietumos. Mūsu pievienošanās sarunās pieļauto kļūdu dēļ mums tika uzspiesti limiti, kā dēļ mēs Polijā bijām spiesti būtiski ierobežot lauksaimniecisko ražošanu. Šie pārtikas ražošanas mākslīgie ierobežojumi tagad rada smagas sekas visai Eiropai. Vislielākās grūtības, ko radījis pārtikas cenu pieaugums kopā ar strauji progresējošo enerģijas cenu inflāciju, izjūt pensionāri. Nabadzības josla Eiropā satraucoši pieaug un aptver milzīgu skaitu cilvēku, īpaši daudzbērnu ģimenes, kam tagad ir grūti izdzīvot līdz nākamajam mēnesim.
Jaunajās dalībvalstīs, arī Polijā, ir daudz līdz šim nekad neapstrādātu lauku platību. Izmantojot tās, rūpniecība varētu sākt ražot biodegvielas, kas, piemēram, būtiski ir ietekmējušas pašreizējo pārtikas cenu pieaugumu. Tomēr tas prasa radikāli mainīt Eiropas Komisijas ierēdņu pieeju šai problēmai, kā arī veikt tūlītējus pasākumus, lai izmantotu jauno dalībvalstu ražošanas potenciālu.
Ilda Figueiredo  
rakstiski. - (PT) Pārtikas cenu pieauguma iemesli Eiropas Savienībā un jaunattīstības valstīs ir dažādi, taču mēs nevaram ignorēt KLP un biodegvielas ražošanai izmantotās lauksaimniecības ieguldījumu.
Šis jautājums ir daudzu organizāciju uzmanības centrā. Piemēram, Eiropas Vides aģentūras Zinātniskā komiteja sacīja, ka, pēc tās domām, ES uz laiku jāatliek mērķis līdz 2020. gadam panākt, ka biodegvielas ir 10 % no visa izmantojamā degvielas daudzuma. Pat Pasaules Bankas prezidents runāja par valstīm, kas saskārušās ar pārtikas deficītu, un aicināja biodegvielas izejvielu ražotājus uz laiku pārtraukt to audzēšanu. Pati Pārtikas un lauksaimniecības organizācija jau brīdinājusi par dumpjiem pārtikas dēļ. Pārtikas trūkuma dēļ daudzās Āfrikas un Āzijas valstīs ir notikušas demonstrācijas un nopietni sociālie nemieri. Jean Ziegler, ANO īpašais referents tiesību uz pārtiku jautājumos, teica, ka biodegvielu ražošana lielā daudzumā ir noziegums pret cilvēci, jo tā ietekmē pārtikas cenas visā pasaulē.
Tāpēc ir jo vairāk nelabvēlīgi, ka Eiropas Komisija ir apstiprinājusi, ka tā paliks pie mērķa 10 % transportā izmantojamās degvielas iegūt no biomasas vai augu eļļām.
Silvia-Adriana Ţicău  
rakstiski. - (RO) Pēc Eurostat datiem, 2007. gadā Eiropas Savienībā lauksaimniecības produktu reālās cenas pieauga par 5 % salīdzinājumā ar 2006. gadu, un rekordcena - 15,8 % - tika sasniegta Rumānijā.
Eiropā piena un putnu gaļas cenu pieaugums bija 7,8 %, un lielāko lauksaimniecības produktu cenu pieaugumu sasniedza graudi (45,4 %) un lopbarība (11,5 %). Arī šajā gadījumā Rumānijā bija vislielākais cenu pieaugums (29,2 %).
Pagājušajā gadā Eiropā ražotāju cenas lauksaimniecības produktiem pieauga par 4,6 %, kamēr ražošanas izmaksas pieauga par 5,3 % un subsīdiju apjoms samazinājās par 3,1 %. Jaunajās dalībvalstīs lauksaimnieciskās ražošanas izmaksas dramatiski pieauga un subsīdijas ir ļoti niecīgas. Viena zemnieka ienākumi visvairāk pasliktinājās Bulgārijā (-18,6 %) un Rumānijā (-16,1 %). Zemo cenu, lauksaimniecības subsīdiju nemaksāšanas un sarežģītās piekļuves lauksaimniecības kredītiem dēļ nebija iespējams ieviest lauksaimniecības tehnoloģijas, tāpēc no hektāra ieguva ļoti zemas ražas.
Konkurence lauksaimniecības zemju izmantošanā arī veicina pārtikas produktu cenu pieaugumu, un 2007. gadā biodegvielu kultūru audzēšanas platības pieauga par 13 % salīdzinājumā ar 2006. gadu un par 31,5 % salīdzinājumā ar laika periodu no 2002. līdz 2006. gadam.
Iuliu Winkler  
rakstiski. - (RO) Jaunākās globālā lauksaimniecības produktu tirgus attīstības tendences radījušas situāciju, kurai bija gatavas tikai dažu valstu valdības: iespaidīgu cenu pieaugumu, sevišķi pamatlabībai, kas ir bada draudi miljoniem cilvēku.
Valstu valdībām un Eiropas iestādēm ir jāreaģē uz šo jauno realitāti.
Šīs jaunās lauksaimniecības cenas piedāvā jaunas iespējas ražotājiem, arī ES dalībvalstu ražotājiem. Rumānijā 40 % iedzīvotāju dzīvo lauku apvidos, daudzi no tiem ražo lauksaimniecības produktus.
Jaunā realitāte piedāvā lauksaimniecības produktu tirgiem iespēju uzlabot savus ekonomiskos rādītājus un līdz ar to paaugstināt labklājības līmeni.
Diemžēl lauksaimniecības nozare ļoti lēni reaģē uz cenu izmaiņām pasaules tirgos. Mazie ražotāji cīnās ar apgrūtinošo birokrātiju un sarunās par iepirkuma līgumiem ir nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar lielo izplatītāju ķēdēm, kas tirgū ieņem dominējošās pozīcijas.
ES jāatbalsta mazie lauksaimniecības produktu ražotāji, lai tie varētu gūt lielāku labumu no sava darba ienākumiem. Mazajiem ražotājiem jāatvieglo piekļuve tirgiem un lielajiem izplatītājiem jāpiemēro pārredzami normatīvie akti, kas novērstu antikonkurences politiku.
