
Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, i går var der igen 11 mennesker fra afrikanske lande, der døde ud for Spaniens kyster, da deres skib sank. Denne tragedie, som sker meget ofte, kan ikke være os ligegyldig. Jeg tror, at vi, selv om det er svært, skal finde en løsning, så disse mennesker ikke ser sig nødsaget til at prøve at komme ind i Europa på en måde, der er så dramatisk, og som skaber så mange tragedier.
Jeg synes, det er nobelt under disse omstændigheder at minde om det her.

Formanden.
Tak for denne bemærkning om denne tragiske begivenhed. Det fører vi til protokols.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0092/2002) af Kindermann for Fiskeriudvalget om årsberetning fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om resultaterne af de flerårige udviklingsprogrammer for fiskerflåden ved udgangen af 2000 (KOM(2001) 541 - C5-0007/2002 - 2002/2006 (COS)).

Kindermann (PSE)
Hr. formand, kære kolleger, Kommissionen har endnu en gang udskudt vedtagelsen af forslagene til reform af den fælles fiskeripolitik, som oprindeligt skulle have fundet sted i sidste uge. Det har om ikke andet den fordel, at Kommissionen får et par uger mere eller måske endda endnu længere tid til at inddrage de forslag til den fremtidige flådepolitik, som vi stemmer om i dag i forbindelse med min betænkning, i sine reformforslag.
Men nu til min betænkning, hvor jeg helt bevidst har begrænset mig til Kommissionens beretning om gennemførelsen af de flerårige udviklingsprogrammer med henblik på at nedbringe flådens størrelse. Da vi nu befinder os i den varme forberedelsesfase til reformen af den fælles fiskeripolitik generelt og dermed også af flådepolitikken specielt, vil jeg gerne kommentere de flerårige udviklingsprogrammer generelt for at pege på nogle problemer, som der i hvert fald bør tages hensyn til i forbindelse med reformen. Til afstemningen i dag foreligger der kun to enslydende ændringsforslag, som jeg som ordfører uden videre kan støtte. Det viser, at der i Fiskeriudvalgets vurdering er enighed om, at Kommissionens årsberetning for 2000 ligesom de foregående årsberetninger især har vist én ting, nemlig at de flerårige udviklingsprogrammer ikke har nået deres mål, en mærkbar reduktion af flådekapaciteten og dermed af fiskeriindsatsen.
Vi beklager, at flertallet af medlemsstaterne igen ikke har opfyldt målsætningerne for deres flerårige udviklingsprogrammer. Vi opfordrer medlemsstaterne til at sætte massive anstrengelser ind på at få reduceret deres flåder, og samtidig finder vi det positivt, at Kommissionen har indledt sager om overtrædelse af traktaten mod flere medlemsstater, som igen ikke har opfyldt målene for deres flerårige udviklingsprogrammer. Samtidig opfordrer vi indtrængende Rådet og Kommissionen til at analysere årsagerne til, at målene ikke er nået, og udvikle mere effektive sanktioner.
Vi opfordrer desuden Kommissionen til at tage nøje hensyn til behovet for at finde en balance mellem flådesegmenternes fangstkapacitet og/eller fiskeriindsatsen pr. medlemsstat og de fangstrettigheder, der står til deres rådighed. Kommissær Fischler talte i sidste uge i Fiskeriudvalget om en overkapacitet af fiskerfartøjer i EU på ca. 40%, og dette tal er ikke bare alarmerende, det understreger så meget desto mere, at der er presserende behov for handling på dette felt.
Denne store overkapacitet skyldes især, at instrumentet til reduktion af flåden ikke har nået sit mål, og at der i de seneste år sågar kan konstateres en vækst i flådekapaciteten. Dette problem må der derfor tages fat på hurtigt. Kommissionen må imidlertid absolut sikre, at reduktionen af flåden bliver gennemført på en socialt forsvarlig måde, ved at der anvendes EU-midler til at afbøde sociale urimeligheder. Et effektivt middel er attraktive præmier til fiskerne, som EU og medlemsstaterne i fællesskab bruger til at købe fiskeritonnage fri, enten til ophugning, anvendelse til andre formål end fiskeri eller til salg.
Disse præmier bør være obligatoriske, og derudover bør det undersøges, om Fællesskabet kan bidrage med en større finansieringsandel. Det hidtidige system har ført til, at fiskere, som vil indstille deres virke, sælger deres skibs tonnage på markedet, og at flåden således i stadig større omfang opkøbes af stærke selskaber. Det fører imidlertid ikke til nogen reduktion af kapaciteten. Endelig må bestræbelserne for at reducere flådekapaciteten ikke ske på bekostning af arbejdsforholdene om bord og skibets sikkerhed eller fangstens kvalitet. Derfor skal der også fortsat gives strukturstøtte til modernisering af flåden. Der skal imidlertid findes midler og veje, som kan forhindre, at der samtidig sker en øgning af fiskeriindsatsen.
Jeg er klar over, at det ikke er nogen let opgave for Kommissionen at stille et afbalanceret forslag, og vi er meget spændte på at se dens reformforslag. Til sidst vil jeg gerne takke alle de kolleger, som har hjulpet med ved denne vanskelige opgave, og især tak til Kommissionen for det konstruktive samarbejde.
Formanden.
Hr. Kindermann, jeg beundrer vores kommissær Fischler, der som østriger også må sætte sig ind i emnet om en af de helt store flåder.

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det er en god betænkning, vores kollega, hr. Kindermann, har lavet, og vi står over for et kompliceret og meget vigtigt emne. Derudover er det politisk en meget passende betænkning inden for rammerne af reformen af den fælles fiskeripolitik, som vi er i gang med. Den behandles på et tidspunkt, hvor der åbenbart foreligger nogle forslag, hvor støtteordningerne til fornyelse og modernisering af flåden diskuteres eller foreslås afskaffet.
Jeg vil derfor lykønske vores ordfører, hr. Kindermann, med dette arbejde, og jeg vil anmode hr. Fischler om at tage det, der siges her i dag i Europa-Parlamentet, til efterretning, og jeg håber, Parlamentet vedtager Kindermann-betænkningen. Hr. Fischler, vise mænd indrømmer deres fejl. Derfor anmoder jeg Dem om at tage det til efterretning, hvis Parlamentet udtaler sig i den retning.
Hr. Kindermanns betænkning er blevet vedtaget i Fiskeriudvalget, og efter min mening er betænkningen blevet forbedret med de stillede ændringsforslag. Jeg synes, det er passende at understrege nogle aspekter i betænkningen. Først og fremmest er flådepolitikken afgørende, og den har en stor indflydelse på fiskeriet, men også på de fiskeriafhængige regioner, og endelig på den europæiske økonomiske og sociale samhørighed. Det er et meget relevant aspekt, der understreges i betænkningen.
Flådepolitikken er et vigtigt politisk instrument, men det er ikke det eneste. Der er andre instrumenter, der bør supplere det, som tekniske foranstaltninger, TAC'er, fiskeriforbud, fiskedage osv. At forøge flådens styrke betyder ikke at fiske mere, men at fiske bedre, med større sikkerhed, med større beboelighed og med større hygiejnemæssige og sanitære garantier for behandlingen af fisken om bord. Derfor er der stadig brug for FIUF-støtten til fornyelse og modernisering af vores flåde, hvilket er et afgørende aspekt for, at der stadig er fiskere og en konkurrencedygtig flåde. Derfor anmodes Kommissionen om at træffe foranstaltninger, der gør det muligt at forøge de renoverede skibes styrke og lasteevne. Derfor anmodes der også om inden for rammerne af reformen af fiskeripolitikken at indføre ensartede kriterier og målsætninger for at måle kapaciteten og opdelingen af medlemsstaternes flåde samt at etablere en ordning med skibes ind- og udførsel i registre, som garanterer, at der ikke sker en stigning i kapaciteten.
I sidste ende står vi over for en klar og koncis betænkning, som jeg håber kan markere Fiskeriudvalgets og Parlamentets linje i forbindelse med reformen af den fælles fiskeripolitik, der nærmer sig det, vi ønsker, som går ind for opretholdelsen af en fornyet og således konkurrencedygtig fiskerisektor og ikke for en nedlæggelse af sektoren, hr. Fischler.
Stihler (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren med denne betænkning, som først og fremmest skal ses i sammenhæng med genopbygningen af fiskebestande. Hovedpunkterne er først og fremmest genopbygning af fiskebestande og desuden behovet for at finde frem til, hvordan man kan måle fiskerflåderne.
Jeg bifalder hr. Kindermanns arbejde på dette område. Han har givet os nogle meget gode fingerpeg ved bl.a. at minde om, at vi ikke har med en enkelt fællesskabsflåde at gøre, men med de enkelte medlemsstaters fiskerflåder, og at hver medlemsstat har sin egen kvote for de enkelte fiskebestande.
Med hensyn til de data, som betænkningen bygger på, skal vi huske, at medlemsstaternes frist for indberetning af nye tal er slutningen af 2003, og at vi stadig ikke ved, hvor mange skibe der er i EU's fiskerflåde. Det er bekymrende, og det skal der gøres noget ved. Jeg sætter pris på hr. Kindermanns understregning heraf.
Til sidst vil jeg sige, at medlemsstaterne bør give oplysninger videre til deres regeringer og parlamenter. Fiskeri er en af grundpillerne i livet uden for byerne i Skotland. Jeg ved, at det er mine vælgeres ønske, at det skotske parlament holdes fuldstændig og direkte underrettet om udviklingen på EU-plan.

Busk (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, først og fremmest en tak til kollega Heinz Kindermann for en seriøs og gennemarbejdet betænkning. De fælles udviklingsprogrammer for fiskeriflåden er det principielle problem i den fælles fiskeripolitik, da den europæiske flåde er alt for stor. Kommissær Fischler nævnte i sidste uge, at flåden var 40% for stor. Det betyder, at vi i øjeblikket med den ene hånd giver penge til ophugningsstøtte i et forsøg på at reducere flådens størrelse, samtidig med at vi med den anden hånd yder bistand til modernisering, og det vil sige, at denne modernisering og denne bistand i de seneste år har ført til, at den samlede flåde, den samlede fiskerikapacitet, reelt er blevet forøget. Det er en ond cirkel, som vi bliver nødt til at bryde. Derfor bør vi nok i forbindelse med reformen overveje at indføre en periode, hvor vi ikke yder bistand til modernisering af flåden. Jeg ser frem til Kommissionens forslag på netop det område ud fra princippet om, at der er for få fisk til for stor en flåde; nu må alle medlemsstater leve op til de fælles beslutninger, og vi bør egentlig også give de lande, som hidtil har efterlevet de fælles beslutninger i FUP-programmerne, en præmie.

Hudghton (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg takker ordføreren for hans arbejde på dette område. Det står klart, at EU's fiskerflåde har større kapacitet end tilgængelige ressourcer, og der er derfor behov for en beslutsom indsats for at sikre genopretningen af mange fiskebestande på et bæredygtigt niveau. Det er derfor afgørende vigtigt at reducere flåden. Det samlede fiskeri og flådens størrelse skal reguleres i forhold til de tilgængelige ressourcer.
Kommissionen bør vurdere betydningen af visse medlemsstaters såkaldte udnyttede kapacitet, da de i det mindste på papiret hævder, at de opfylder målene for de flerårige udviklingsprogrammer. Kommissionen bør også sikre en strengere håndhævelse af eksisterende sanktioner over for visse medlemsstater, så det er dem og ikke fiskerne, der straffes.
Jeg håber, Parlamentet støtter ændringen, som oprindeligt blev fremlagt i udvalget af min gruppekollega, hr. Nogueira, for den er meget vigtig. I visse dele af EU, bl.a. Skotland, er ansvaret for fiskeriet decentraliseret, og det er vigtigt at sikre direkte kommunikation mellem os og de decentraliserede parlamenter.

Van Dam (EDD).
Hr. formand, hr. kommissær, forestil Dem, at EU ud over mælkekvoterne udvikler et flerårigt program for malkemaskiner. For at sørge for, at landmændene ikke malker for meget, begrænses antallet af malkemaskiner. En af medlemsstaterne overholder pænt sin mælkekvote, men har efter fire år fortsat for mange malkemaskiner. Hr. Kindermann foreslår, at denne medlemsstat skal straffes ved at reducere dets mælkekvote. En anden medlemsstat har godt styr på antallet af malkemaskiner, men producerer meget mere mælk, end dets kvote tillader. Det har hr. Kindermann tilsyneladende ingen problemer med, for landet har da opfyldt det flerårige udviklingsprogram!
Jeg bruger dette eksempel for at vise Dem det absurde i denne situation. Formålet med den fælles fiskeripolitik er at opretholde bæredygtige fiskebestande. I den forbindelse er der fastsat maksimale tilladte fangster og kvoter. Flådestrukturen er i den forbindelse underordnet. Det er en sidegevinst, hvis kapaciteten passer til fangstmulighederne, men den er ikke et mål i sig selv. Kapaciteten forstyrres desuden ved at give støtte til modernisering og fornyelse. Det minder mere om socialpolitik end om økonomisk politik.
Socialpolitik er ikke en skændsel, men vi skal sige tingene ligeud. Hvis vi ikke gør det, kommer de forkerte medlemsstater på anklagebænken. Hvilke lande overskrider deres kvoter? Er det ikke tilfældigvis de lande, som får mest støtte til deres flåde, og som pænt opfylder FUP-målsætningerne?

Maat (PPE-DE).
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne lykønske ordføreren, hr. Kindermann, med hans betænkning og med det politiske mod, som han har udvist, især i punkt 6, hvor han klart siger, at inden for rammerne af reformen af Unionens fiskeripolitik skal FUP ikke fortsætte i dets nuværende form. Det er klare ord, og hermed angives reelt programmets falliterklæring.
Det flerårige udviklingsprogram for fiskerisektoren tog sigte på et reducere og forny den europæiske fiskerflåde, men samtidig må vi konstatere, at programmet på ingen måde har bidraget til forbedringen af fiskebestandene. Der er immervæk ingen sammenhæng mellem medlemsstaternes korrekte gennemførelse af programmet og forbedringen af situationen for de bestande, som de fisker efter. Jeg kender lande, herunder Nederlandene, som ikke helt har opfyldt målsætningen og et FUP, men hvor fiskebestandene i øjeblikket klarer sig relativt godt.
Med andre ord er situationen den, at vi godt kan fastsætte politikken i Bruxelles, men at alle programmer reelt er mangelfulde, når medlemsstaterne ikke fører en tilstrækkelig kontrol. Det læser jeg også ud af Kindermann-betænkningen.
Hr. formand, jeg har en bemærkning til den kommende grønbog og de planer, som udformes i den forbindelse. Vi havde forventet, at grønbogen blev præsenteret i sidste uge eller i hvert fald, at Kommissionen ville træffe en beslutning i denne uge. Uafhængigt af begivenhederne i Bruxelles meddelte BBC imidlertid i går, at Kommissionens forslag er blevet udsat på grund af det spanske formandskabs indgriben. Statsretsligt ville det være uacceptabelt, hvis denne nyhed fra BBC var rigtig, og et formandskab kunne blokere eller udsætte indgivelsen af forslag fra Kommissionen. Det må ikke være muligt.
Jeg har stor tillid til kommissæren, og jeg er derfor overbevist om, at han vil tage Kindermann-betænkningen alvorligt, især punkt 6, hvori det konstateres, at det nuværende FUP på ingen måde tjener den eksisterende fiskeripolitik og derfor ikke skal medtages i den nye fiskeripolitik.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne takke Dem, hr. Kindermann, hjerteligt for Deres fremragende betænkning. De har virkelig meget rammende analyseret styrker og svagheder ved vores nuværende flådepolitik. Jeg er enig med Dem i, at de flerårige udviklingsprogrammers tid er forbi. Med denne type flådepolitik kan vi ikke længere nå vores fælles mål for fremtiden.
Vi har brug for en mere enkel flådepolitik, en mere gennemsigtig flådepolitik og en flådepolitik, som virkelig fungerer. Før jeg kommer ind på de ændringsforslag, som skal diskuteres her, vil jeg gerne komme med to bemærkninger til fiskeripolitikkens aktuelle situation og forberedelsen af reformen, især da flere af talerne jo har været inde på det. Naturligvis vil vi, så vidt det er muligt, tage højde for de forslag, som fremgår af Kindermann-betænkningen, når vi fremlægger vores reform. Men der er én ting, som jeg gerne vil præcisere. Jeg ønsker en reform, og det vil ikke ende med, at reformforslagene bliver udvandet på nogen måde. I øjeblikket handler det om, at man fra forskellig side, også i Kommissionen, forlanger ekstra informationer og analyser. Eftersom jeg altså ikke kun ønsker reformforslag, men en reform i den forstand, at der kommer en beslutning om reformen, har jeg taget med i købet, at vi giver os tid til at indhente de supplerende informationer, så vi bliver i stand til at forsvare vores holdninger over for alle.
Der er en anden sag, som jeg kort vil kommentere, fordi der har været forskellige beretninger om den i medierne. Kommissionen vedtog i går en større rotation blandt generaldirektørerne og vicegeneraldirektørerne, og den berører også generaldirektøren i Generaldirektoratet for Fiskeri. Jeg vil gerne udtrykkeligt sige, at generaldirektør Smidt har min fulde tillid, og at jeg samarbejder godt med ham. Han er imidlertid også berørt af rotationen, fordi der her er tale om en række forskellige mål, som skal gennemføres i forbindelse med denne rotation. Det handler i øvrigt ikke kun om rotation, men også om andre målsætninger. Det er i denne sammenhæng, denne ændring skal ses.
Men nu til de enkelte punkter i betænkningen. I punkt 1 og 2 opfordrer De de medlemsstater, som ikke har opfyldt målene for de flerårige udviklingsprogrammer, til at arbejde mere intensivt på at reducere flåden. Det er jeg fuldt ud enig med Dem i, og Kommissionen har i denne forbindelse allerede anlagt sagt om overtrædelse af traktaten mod nogle medlemsstater.
I punkt 3 kræver De mere effektive og afskrækkende sanktioner fra Rådet og Kommissionen. Jeg kan forsikre Dem om, at vi vil tage dette punkt op i forbindelse med reformen af den fælles fiskeripolitik. Jeg vil imidlertid gerne tilføje, at sanktionerne nok skal have en afskrækkende virkning, men der er også andre principper, vi ikke må glemme, eksempelvis proportionalitetsprincippet, altså et afbalanceret forhold mellem forbrydelsens omfang og den tilhørende sanktion.
Jeg er også enig med Dem i punkt 4. Medlemsstaterne må afslutte nyopmålingen af deres flåder så hurtigt som muligt. Tidsrammen er her udgangen af 2003. Derimod er jeg ikke enig i indholdet i punkt 5. En bæredygtig udnyttelse af bestandene ville heller ikke være lykkedes, selv om alle medlemsstaterne havde opfyldt deres mål. Årsagen skal findes hos Rådet, som i sine beslutninger om de flerårige udviklingsprogrammer har haft alt for beskedne ambitioner og har sat målene alt for lavt. De ved fra vores beretninger, at det viser sig, at flådekapaciteten i virkeligheden stiger trods målsætningerne i de flerårige udviklingsprogrammer - også når de bliver opfyldt - i stedet for at falde.
Jeg er indforstået med punkt 6 og 10. De flerårige udviklingsprogrammer bør ikke bevares som hidtil i forbindelse med en revideret fælles fiskeripolitik. Det er nødvendigt med en forbedring af sikkerheden om bord. Det er jeg enig i, men det må ikke betyde, at fiskeriindsatsen øges.
Deres krav i punkt 7 om nye opmålingskriterier for fiskeriindsatsen og fiskerikapaciteten vil blive diskuteret i forbindelse med reformen. F.eks. kunne man også tage højde for fangstredskabernes antal og størrelse, når man beregner kapaciteten.
Punkt 8 accepterer jeg også. En "gammel for ny"ordning for fiskerfartøjer indgår også i vores overvejelser om den nye flådepolitik. Også punkt 9 accepterer vi fuldt og helt. Begrænsning af fiskeriindsatsen vil være et bærende element i reformen. Endelig kan jeg også acceptere Deres krav i punkt 11, nemlig at det er nødvendigt at skabe frivillige ophugningsprogrammer med attraktive præmier.
Størrelsen af EF-bidraget er imidlertid bundet af reglerne for strukturfondene.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær Fischler!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0112/2002) af Hernández Mollar for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets direktiv om fastlæggelse af minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere i medlemsstaterne (KOM(2001) 181 - C5-0248/2001 - 2001/0091(CNS)).

Hernández Mollar (PPE-DE)
Hr. formand, jeg må desværre begynde indlægget om min betænkning med en trist nyhed om 11 immigranters tragiske dødsfald ud for Lanzarotes kyster. Der er allerede sagt alt for mange ord, som hidtil ikke har været i stand til at stoppe denne frygtelige tragedie.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg må sige, at kun et mirakel kan få min gruppe og mig selv til at stemme for den betænkning, der bærer mit navn, eftersom nogle af de ændringsforslag, der blev stillet i udvalget, og andre ændringsforslag, som stilles på ny her i plenum, fjerner betænkningen fra mine oprindelige forslag.
Desværre tror jeg ikke, at hverken Den Socialdemokratiske Gruppe eller Den Liberale Gruppe, som jeg forstår mindre, er interesseret i at indtage ansvarlige, strenge og seriøse holdninger over for indvandrings- eller asylfænomenet. Således bliver det meget svært i fællesskab at nå målet med at gennemføre Amsterdam-traktatens mandat om at harmonisere asylproceduren i EU og, hvad der er endnu værre, at Rådet kan tage Parlamentets holdninger på dette område med i betragtning, eftersom det er partiinteresser, der ikke hjælper spor til at få løst de alvorlige problemer, som den økonomiske indvandring og asyl på nuværende tidspunkt skaber for det europæiske samfund.
Mine damer og herrer, uvirkeligheden, letsindigheden og demagogien i disse emner skaber nogle meget negative virkninger i nogle samfund, der som i Frankrig kan åbne døren for partier eller personer, der ud fra deres radikalisme kan forårsage farlige sociale konfrontationer.
På den anden side er det rigtigt, at den nuværende asyllovgivningsproces føres på en rodet og ulogisk måde. Det fører os til den uoverensstemmelse, at vi behandler direktivforslag, der som dette regulerer minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere, når meget af indholdet afhænger af andre direktiver, som stadig ligger i Rådets gryde, hvilket er tilfældet med direktivet om procedurer eller direktivet om flygtningestatutten, som vi begynder at drøfte med Lambert-betænkningen. Sagt med andre ord er vi begyndt at bygge huset oppefra og nedefter.
Men under alle omstændigheder skal vi videre, og Parlamentet tager ansvaret for denne uorden og ønsker at samarbejde på trods af de interne eller eksterne problemer, hvilket vises af, at alle grupperne i udvalget er nået frem til at stryge enhver henvisning i direktivforslaget til at undertrykke modtagelsesvilkår eller lægebehandling i de forskellige faser af proceduren.
Blandt de problemer, der ligger i vejen for, at min gruppe kan støtte betænkningen, er først og fremmest direktivets mål. Min gruppe og jeg selv mener, at de personer, der er omfattet af direktivets anvendelsesområde, bør være de flygtninge, der er defineret i Genève-konventionens artikel 1, som Kommissionen foreslår i sin oprindelige tekst, og lade medlemsstaterne have mulighed for derefter at tilbyde andre former for beskyttelse. Det er logisk, navnlig når vi i Parlamentet - og nu bruger jeg de samme ord, som Anna Terrón brugte i udvalget - drøfter Lambert-betænkningen, der udtaler sig om flygtningestatutten og den subsidiære beskyttelse. Hvis Den Socialdemokratiske Gruppe var konsekvent, burde den støtte ordførerens påstand og ikke lade sig rive med af Den Liberale Gruppe, der sammen med De Grønne prøver at udvide direktivet til at dække andre former for beskyttelse.
Med hensyn til mindreåriges skolegang tror jeg ikke, vi bør gå længere end det, medlemsstaterne kan garantere deres egne borgere. Nogle ændringsforslag fra De Liberale og De Grønne - som ændringsforslag 47, 48 og 50 - tilsigter at gå længere og pålægge undervisningspligt, garantere børnehaver eller nedsætte tidsperioderne for at få adgang til skolegang. Det er ikke realistisk.
På den anden side er adgangen til arbejdsmarkedet et punkt, som jeg simpelthen ikke forstår, navnlig fordi Den Socialdemokratiske Gruppe i sit eget ændringsforslag i udvalget accepterede en frist på seks måneder som en frist, hvorefter medlemsstaterne bør lette adgangen til arbejdsmarkedet. Det er ikke holdbart at nedsætte denne frist til fire måneder, som Den Liberale Gruppe har foreslået, og som det blev vedtaget i udvalget. Det er logisk, at medlemsstaterne skal have den manøvremargen, der er forudset i den oprindelige tekst, og at de får lov til at vurdere situationen på arbejdsmarkedet.
Hvad angår asylansøgeres familiemedlemmer, har et forlig med Socialdemokraterne og De Liberale ført til en aftale, der går ud over den linje, som min gruppe traditionelt forsvarer, for at opnå en global konsensus. Men vi vil under ingen omstændigheder acceptere ændringsforslag 115, som De Grønne stiller på ny, og som går langt videre end disse forlig.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil på trods heraf slutte med at tilkendegive, at jeg er tilfreds med de henvisninger, der står i min betænkning, også takket være den udtalelse, som Udvalget om Retlige Anliggender afgav, om, at asylansøgeres terroristaktiviteter danner grundlag for nedsættelse eller ophævelse af modtagelsesvilkårene.
Hr. formand, jeg håber, at vi senere i afstemningen og som et resultat af denne forhandling får det mirakel at se, som jeg henviste til i begyndelsen af mit indlæg.
Volcic (PSE)
Hr. formand, jeg er enig i det, som min forgænger sagde om inkonsekvensen og den manglende tilrettelæggelse på dette område, der burde organiseres meget bedre. Jeg er også enig i det, der blev sagt i det første indlæg her til morgen, hvor en af vores kolleger talte om døde flygtninge ved de spanske kyster. Jeg bliver desværre nødt til at gøre opmærksom på, at vi også meget ofte ser et lignende fænomen ved de italienske kyster. Ca. 150 millioner mennesker bor i andre lande end deres fødeland, og gennemførelsen af menneskerettighedsbestemmelserne er i mange tilfælde ikke tilstrækkelig. Det bedste er det godes fjende, for når vi sætter os for høje mål, sker der i virkeligheden ofte ingenting, sådan som det var tilfældet med menneskerettighedskonferencen i Wien i 1990, som blev underskrevet af mange lande og ratificeret af meget få lande, eftersom der fastlægges nogle alt for præcise bestemmelser.
Desuden er der - ikke mindst i dag - partier, der har bekæmpelsen af indvandrerne som et af hovedpunkterne i deres program. Indvandrerne bliver i øvrigt ofte brugt som reserve til fleksibelt arbejde. Deres opholdstilladelse er ofte forbundet med en midlertidig arbejdstilladelse, og deres sociale sikring er yderst begrænset. Alt dette er efter min mening ikke behandlet tilstrækkeligt i vores betænkning.
De fleste indvandrere kom hertil for nogle år siden, men dengang var spørgsmålet ikke et af hovedpunkterne på dagsordenen. Det er først nu, at det bliver punkt 1 på dagsordenen, eftersom indvandringskommissæren siger, at vi i de kommende 10-15 år kun får 100.000 flygtninge om året, hvilket betyder, at et gennemsnitligt industriland kun får 5.000 flygtninge. Det bliver navnlig fabrikanterne, som kommer til at klage over manglen på indvandrere. Det tror jeg heller ikke, at vi har taget med i vores overvejelser.
Når vi tager dette spørgsmål op, mener jeg dog, at det bør gøres på en mere omhyggelig og kompetent måde.

Medina Ortega (PSE)
Hr. formand, ordføreren var så venlig at give en positiv omtale af udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, som er medtaget i hans betænkning. I Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked har vi generelt vurderet Kommissionens forslag som meget positivt. Jeg mener, Kommissionen gør et stort stykke arbejde med at ajourføre fællesskabsretten, med at ensrette og harmonisere fællesskabsretten på dette område. Jeg mener også, at Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender ført an af ordføreren har udført et stort stykke arbejde med at integrere og forsøge at modernisere den nye lovgivning.
Der er et vigtigt spørgsmål i betænkningen, og det er ajourføringen af det nuværende asylsystem og hele indvandringsordningen. Set ud fra et internationalt retligt synspunkt vedtoges der efter den første verdenskrig en række internationale konventioner, der skulle regulere dette spørgsmål, som var baseret på nogle særlige europæiske principper om personers ret til beskyttelse mod politisk forfølgelse. For nærværende sker der en radikal ændring af hele problemet med internationale folkevandringer forstået således, at der samtidig med den politiske asyl forekommer en økonomisk asyl. Det skaber store befolkningsflytninger, hvortil vi sandsynligvis ikke har passende retlige instrumenter.
Her til formiddag henviste hr. Nogueira og til sidst hr. Volcic til den tragiske hændelse, der fandt sted i går på øen Lanzarote, hvor det igen skete, at 11 immigranter druknede, da de prøvede at nå til vores kontinent, til EU. Det er klart, at det er svært at løse dette inden for de traditionelle rammer af udøvelsen af asylretten, for selv om vi havde den mest liberale og omfattende lovgivning på dette område, ville vi ikke kunne undgå, at disse mennesker rejste fra deres oprindelsesland, og heller ikke sikre, at der stilledes tilstrækkelige garantier, så de kunne nå til deres mål uden fare for deres liv.
Derfor står vi over for et nyt fænomen. Jeg gentager, at Retsudvalget mener, at forslaget betyder en overordentlig stor fremgang, men Kommissionen og de europæiske institutioner skal formodentlig finde frem til en måde, hvorpå de kan ordne hele asylproblemet set fra den nye dimension som stort økonomisk fænomen for internationale folkevandringer, eventuelt forbundet med den internationale globaliseringsproces.

Flautre (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg tror, at vi i dag må tage mål af den perverse og negative konkurrence, som foregår mellem medlemsstaterne for at vinde prisen som den mest afskrækkende stat, hvad angår modtagelse af udlændinge. Det er i øjeblikket årsagen til dramatiske situationer, som opstår hver dag i Sangatte-centret, og som man ser dem i Tarifa, i Italien og mange andre steder i Europa. De dramatiske situationer er et tydeligt tegn på, at der sættes spørgsmålstegn ved grundlæggende personlige rettigheder, ved selve asylretten og ved de internationale forpligtelser, som vi har indgået.
Harmoniseringsforslaget peger derfor helt klart i den rigtige retning, eftersom det sigter mod at bryde denne negative spiral for modtagelse af asylansøgerne i Europa. Det peger i den rigtige retning. Det vil komme til fuld ære og værdighed på det fælles asyl- og indvandringspolitiske område med en europæisk flygtningestatus. Det er derfor et velkomment perspektiv og første forslag. Det drejer sig i virkeligheden om at sikre rettigheder som retten til arbejde, undervisning, sundhed, bolig, skolegang og uddannelse, som er grundlæggende og udelelige rettigheder. Dette sigter mod at undgå et velkendt fænomen, nemlig illegaliseringen af asylansøgerne, de overfyldte asylcentre og i sidste ende den manglende respekt for de rettigheder, som vi påstår at være ophavsmænd til. Jeg mener ikke, vi skal holde os på sidelinjen i denne sag. Der kan ikke ydes nogen sikkerhed for dem, der vil gøre fremmedhad og afvisning af eller angst for alt, hvad der er fremmed, til Europas vigtigste byggesten. Det er i den forbindelse selve det europæiske projekt, der skal forsvares.
(Bifald fra venstre)

Pirker (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, hvert år søger 500.000 mennesker om asyl i EU. De vil være flygtninge. Vi har meget forskellige procedurer i de enkelte medlemsstater. De varer som regel meget længe. Vi konfronteres med dobbeltansøgninger og i den forbindelse også med misbrug af sociale ydelser. I sidste ende gives der afslag på 90% af disse ansøgninger, og kun 10% af ansøgerne anerkendes faktisk som flygtninge i henhold til Genève-konventionen. Det betyder, at vi har behov for europæiske minimumsstandarder for modtagelsesproceduren, vi har behov for hurtige og sikre procedurer, så de 10% hurtigt kan få de rettigheder og den hjælp, der tilkommer dem som flygtninge. Vi har brug for foranstaltninger, som kan bekæmpe misbruget.
Vi ønsker ikke at udhule asylretten, men vi ønsker heller ikke en skjult indvandring ad asylvejen. Derfor støtter vi Kommissionens forslag og især vores ordfører Hernández Mollars forslag, som tager højde for disse mål, men vi afviser kategorisk alle uacceptable forslag, alle overdrevne forslag fra De Liberale, Socialdemokraterne og De Grønne. Vi afviser, at der foretages en udvidelse af anerkendelsesgrundene, som går langt ud over Genève-konventionen. Vi afviser, at asylansøgere og alle ledsagende familiemedlemmer skal have adgang til arbejdsmarkedet, forbundet med en total fri bevægelighed tværs gennem EU. Vi afviser, at asylansøgere straks skal have adgang til erhvervsuddannelse, og vi afviser især, at de vil afskaffe sanktionerne, når medlemsstaternes sikkerhed er truet, når asylansøgere går under jorden, modtager sociale ydelser med urette eller optræder voldeligt.
Med disse krav, mine damer og herrer fra venstre, hjælper De ikke flygtningene med hurtigt at få de rettigheder og den hjælp, der tilkommer dem, De fremprovokerer en ustyret, ukontrolleret indvandring via asylbegrebet - det er uacceptabelt! Den slags regeringer bliver som regel ikke genvalgt i Europa. Det ville ikke være så slemt. Det slemme er, at der så meget ofte vælges populistiske ekstremister fra højre. Det er netop det, vi ikke vil have! Det er ikke den politik, vi støtter. Vi afviser det, som kommer fra den side. Vi ønsker ikke, at der skal være flere Le Pens i Europa.
Swiebel (PSE).
Hr. formand, Kommissionens forslag om asylpolitikken er, som vi alle ved, en del af en hel pakke forslag. Den fremgangsmåde, som Kommissonen følger over hele linjen, er stort set afbalanceret og realistisk. Min gruppe håber derfor, at Rådet og Parlamentet vil have det politiske mod til at følge denne indsats med hensyn til indholdet. Vi må ikke lade os forvirre af billige ord fra folkeforførere, som oppisker en stemning og forsøger at vinde vælgere gennem angst for fremmede.
Et fort Europa, hvor et stort gitter omkring Europa gør det praktisk umuligt at søge om asyl, er ikke kun uønskeligt, men også urealistisk. Menneskerettighedskrænkelser og andre katastrofer samt den ulige fordeling af velfærden i verden er de virkelige årsager til asyl- og indvandringspolitikken, og de fjernes ikke på den måde.
En minimalistisk asylpolitik er en form for social dumping. Vi skal i stedet for omsætte principperne om solidaritet, lige muligheder og integration i praksis. Derfor anmoder min gruppe om opmærksomhed i forbindelse med følgende fire punkter, som kan forbedre forslaget indholdsmæssigt:
For det første skal foranstaltningerne ikke begrænses til personer, som søger asyl på grundlag af Genève-konventionen om flygtninges retsstilling. Det er tidligere blevet nævnt, at der også i Parlamentet foreligger et forslag om anerkendelse af og status for flygtninge og personer, som på anden måde har brug for beskyttelse. Derfor er det mildt sagt ulogisk at indføre en begrænsning i forslaget nu. Måske skal vi endnu en gang drøfte logikken, for det kan ikke være rigtigt. Derfor inklusive social beskyttelse.
For det andet undervisning. For børn, som er fjernet fra deres fortrolige omgivelser, er det meget godt hurtigt at få ro og en fast dagsinddeling, og i den forbindelse kan undervisningen være en hjælp. På den måde lærer de sproget og integreres. PSE-Gruppen støtter derfor fuldt ud de ændringsforslag, som tager sigte på hurtig adgang til skoler og overholdelse af skolepligten.
For det tredje er det vigtigt, at asylansøgerne hurtigst muligt kommer på arbejdsmarkedet. Det er godt for deres selvværd og selvstændighed, og på den måde kan de bruge dagen til noget nyttigt. Det bidrager endvidere til hurtig integration, og derfor støtter vi forslagene, som de foreligger nu.
For det fjerde vil jeg gerne gøre opmærksom på forslagene mod forskelsbehandling, især artikel 29. Den er meget vigtig. Af praksis fremgår det, at et godt forhold mellem lokalsamfundene og asylcentrene er vigtigt for at standse racisme og fremmedhad.
Til sidst vil jeg pege på, at det også for Nederlandene er vigtigt, at indkvarteringsforanstaltningerne for dem, der påberåber sig Dublin-konventionen, ikke fjernes, og jeg håber, at dette forslag fra Rådet også kan overbevise den nederlandske regering herom.
Endelig vil jeg gerne takke hr. Hernández Mollar for hans indsats og vilje til samråd, og jeg beklager, at vi ikke kunne blive enige. Måske får vi endnu en chance.

Schmidt, Olle (ELDR).
Hr. formand, der går en skygge over Europa, og i dens mørke gemmer der sig en blanding af kvalm chauvinisme, racisme, fremmedfjendtlighed, antisemitisme og klassisk, europæisk nationalisme. Europa har set det før, men alt for ofte reageret for sent.
Det, som er sket i flere af medlemsstaterne, bør mane til eftertanke hos os etablerede politikere. Hvilket ansvar har vi for, at fremmedfjendtlige partier vokser sig stærke i det ene land efter det andet?
Dette vedrører i meget høj grad hr. Hernández Mollars betænkning. EU, som skatter de grundlæggende menneskerettigheder højt, skal også kunne føre en flygtninge- og asylpolitik baseret på præcis samme grundlag. Lanzarote er ikke det eneste eksempel, der er mange flere.
Den flygtningepolitik, som medlemsstaterne fører i dag, er ikke menneskelig. De strammer politikken i en forfængelig tro på, at det vil mindske problemerne, gøre integrationen smidigere og betyde, at færre mennesker når frem til vores grænser.
Jeg mener, at Kommissionens forslag om minimumsstandarder for flygtningemodtagelse er meget vigtigt. Jeg er også glad for, at udvalget kunne acceptere en række forbedringer fra Den Liberale Gruppe såsom bedre adgang til uddannelse og arbejde samt større hensyn til børns og familiers behov. Det er særdeles vigtigt, at udvalget foreslår, at direktivets anvendelsesområde udvides, så det ikke kun gælder Genève-konventionen. Men dette betyder ikke, som hr. Pirker hævder, at vi udhuler asylretten. Vi gør præcis det modsatte.
Jeg vil takke hr. Hernández Mollar for et godt samarbejde, og jeg havde håbet, at han kunne støtte betænkningen i sin helhed i dag. Til sidst vil jeg pointere, at det er særligt vigtigt, at vi i dag viser, at vi ikke følger medlemsstaternes strammere linje. Hvis vi opnår en høj grad af enighed i dag, sender vi et tydeligt budskab til Le Pen og hans lige: I vil aldrig vinde.

Sylla (GUE/NGL).
Hr. formand, kære kolleger, jeg tror, at Unionen i dag er gennemstrømmet af to holdninger til asyl- og indvandringsspørgsmålet.
Den ene består i, at der skal defineres nogle klare, retfærdige standarder, som beskytter frihedsforkæmperne og alle dem, der flygter fra diktaturer, forfølgelse eller elendighed.
Den anden består i at blande asylansøgere og illegale indvandrere sammen i én pærevælling og gøre disse mennesker til syndebukke. Jeg har kun sjældent oplevet et parlamentsmedlem modsætte sig et udtrykkeligt acquis communautaire, for det var i Tampere, det blev fastslået, at der var et behov for fælles regler om asylprocedurer, som skulle opfyldes. Jeg undrer mig ligeledes over, at vores ordfører på trods af vedtagelsen i 2001 af den første beslutning, der havde til formål at give asylansøgerne nogle fornuftige levevilkår og sikre menneskerettighederne, har villet indskrænke disse rettigheder, hvilket er i direkte modstrid med de grundlæggende rettigheder, som også er et acquis communautaire.
I en tid, hvor Flygtningehøjkommissariatet harmes over de love, som den danske og den italienske regering har vedtaget, og som sår tvivl om retten til at leve sammen som en familie ved at begrænse familiesammenføringen og retten til at elske den, man vil, ved at gå til angreb på blandede ægteskaber, og som går så vidt som til at ville begrænse antallet af asylansøgere forlods, i en tid, hvor et helt land og i dette tilfælde mit eget, Frankrig, menneskerettighedernes hjemsted, har ladet Jean-Marie Le Pen gå videre til anden runde af præsidentvalget, en mand, der har melet sin egen kage på bekostning af indvandrerne og aylansøgerne, da er det uansvarligt blot at flygte videre og nægte at ordne de egentlige problemer ved at give udlændingene skylden. Nej, hr. Hernández Mollar, Europas problem er arbejdsløsheden og den sociale udstødelse, det er ikke udlændingene og asylansøgerne. Jeg kan ikke beskylde Dem, hr. ordfører, for nogen som helst form for fremmedhad. Vi var i El Ejido for et år siden med en fact-finding-mission netop for at beskytte dem, der havde været ofre for fremmedfjendtlige overfald. Men hvordan kan De samtidig holde skjult for Parlamentet, at dem, der udnytter udlændingene, er dem, der sætter dem i arbejde, dem, der udnytter dem, er også dem, der ansætter dem sort, og dem, der udnytter dem, er de samme, som huser dem.
Så lad os samle mod til at skyde skylden på dem, der udnytter udlændingene, og lad os holde op med at lægge skylden på indvandrerne og gøre dem til syndebukke. Det drejer sig nu om at stabilisere nogle familier, kvinder og mænd, som netop har brug for at blive beroliget og taget ved hånden, for de er ofte i livsfare, selv når de er i eksil. Lad os samle mod til at skyde skylden på menneskesmuglerne, dem, der udnytter udlændingene, og ikke omvendt. Endelig er det vores opgave at indføre en egentlig samarbejds- og dialogpolitik mellem nord og syd, for så længe der hersker fattigdom og diktatur i de sydlige lande, er det forståeligt, at disse mennesker, som vi selv har gjort det op igennem historien, forsøger at søge mod steder, hvor de har det bedre ...
(Formanden afbrød taleren)

Krarup (EDD).
Hr. formand, Danmark står uden for EU's asylregelsæt, fordi vi i juni 1992 brugte folkets demokratiske ret til at afvise, at EU skulle bestemme landenes asylregler. Det kan måske stimulere debatten, hvis jeg redegør for de tre hovedretninger i det danske nej. Nogle få hér i salen, repræsenteret ved hr. Camre fra UEN-Gruppen, sagde nej ud fra en paranoid angst for, at EU-regler ville medføre, at vores lille land ville blive oversvømmet af asylansøgere. Andre hér i salen, repræsenteret ved fru Frahm fra GUE/NGL-Gruppen, sagde nej af helt modsatte grunde, netop for at sikre asylansøgerne bedst muligt. Hvad der får dette nej til at visne i dag, er den beklagelige kendsgerning, at xenofobien i mellemtiden er blevet den danske regerings politik. Men der findes heldigvis et tredje, et demokratisk nej, der ikke flytter sig efter de politiske konjunkturer. Dette langtidsholdbare nej bygger på den holdning, at problemer, som griber dybt ind i lokale forhold, bør løses i tæt samvirke med lokalsamfundene og ikke påtvinges os af bedrevidende EU-institutioner. EU's tvangscentralisme og regelhysteri er slet og ret med til at skabe den forgiftede grobund for demagoger som hr. Le Pen, hr. Haider og hr. Camre. Ikke at jeg underkender de sociale og økonomiske betingelser for denne højredrejning og for xenofobien, men læg vel mærke til, at den centraliserede påtvingelse af regler - uden hensyntagen til lokalsamfundets indstilling - slet og ret er dødbringende og nærer højreekstremismen.

Borghezio (NI).
Hr. formand, asylretten er et ukrænkeligt princip inden for den universelle ret, som alle civile mennesker i Europa og hele verden tilslutter sig, men den skal reguleres ordentligt, så vi ikke vender op og ned på dens omfang og betydning. De, som uden at skelne ønsker at gøre denne ret mere omfattende - og her tænker jeg på dem, som i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder stemte for mange af ændringsforslagene til Kommissionens tekst - forbedrer bestemt ikke princippet om asylret ved uden at skelne at lade det omfatte dem, som i virkeligheden ikke har rigtig ret til det. Jeg tænker navnlig på ændringsforslag 14, der tager sigte på at fjerne nogle præcise sanktioner, nemlig en forringelse eller frakendelse af modtagelsesforholdene, såfremt der konstateres et misbrug af modtagelsessystemet, og på en række ændringsforslag - nemlig ændringsforslag 19, 21, 22, 23 og 34 - der har til formål at udvide direktivernes anvendelsesområde, så det også omfatter mennesker, der anmoder om beskyttelse af andre årsager end dem, der er nævnt i Genève-konventionen. Ønsker man med andre ord at genindføre retten til asyl til flygtninge af økonomiske og sociale årsager? På den måde giver vi mindst 1 milliard mennesker adgang til EU!

Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, endnu en gang diskuterer vi spørgsmål i forbindelse med etableringen af et fælles europæisk asylsystem. Det drejer sig her også om at indfri målsætningen om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, der er åbent for alle, som på grund af omstændighederne på lovligt grundlag søger beskyttelse i Fællesskabet. I konklusionerne fra Tampere hedder det, at der skal oprettes et fælles europæisk asylsystem, der på kort sigt bør indebære fælles minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere. Disse standarder skal sikre asylansøgerne en værdig levestandard og respektere deres grundlæggende rettigheder. Man ønsker at begrænse sekundære bevægelser blandt asylansøgere som følge af forskelle i modtagelsesforholdene, sikre asylansøgerne ensartede levevilkår i alle medlemsstaterne og sørge for en retfærdig fordeling af indsatsen medlemsstaterne imellem. Jeg erkender, at integrationen i lokalsamfundene er et komplekst og vanskeligt spørgsmål, men det er den vej, vi bør gå med hensyn til ret til sundhed, uddannelse og arbejde. Der bør være fri adgang til arbejde, men det er rimeligt, at denne rettighed i en periode på seks måneder er underlagt visse begrænsninger.
Ordføreren Hernández Mollar har ret, når han siger, at vi skal behandle denne sag seriøst og uden demagogi. Overdreven voluntarisme på dette felt er kun til gavn for de kredse, der står for intolerance, racisme og fremmedhad. Derfor, hr. formand, kære kolleger, er det kun rimeligt at sende det budskab til venstre side her i salen, at den, der går for langt i asylspørgsmålet, ligesom i andre spørgsmål, bliver den vigtigste støtte for de ekstremistiske holdninger, som man siger man vil bekæmpe, men som man ender med at befordre.
(Bifald fra højre og fra midten)

Terrón i Cusí (PSE).
Fru formand, først og fremmest vil jeg takke ordføreren for den måde, han har behandlet betænkningen på. Der sker nok ikke det mirakel, han anmodede om, men det er ikke, fordi han ikke har prøvet at nå frem til en aftale. Han ved også, at i nogle spørgsmål var jeg personligt villig til det, navnlig fordi ingen lytter til Parlamentet i forbindelse med disse emner. Fru formand, se på Rådets siddepladser, der er ingen, se på Kommissionens siddepladser. Jeg er glad for, at hr. Fischler deltager i dette møde, men jeg tror ikke just, det er landbrug og fiskeri, vi taler om. Jeg synes, det er helt uacceptabelt, at vi her drøfter en betænkning, når vi ved, at dens udgangspunkt allerede er blevet ændret af Rådet i løbet af den periode, Parlamentet høres. Fru formand, jeg synes, det er trist, og jeg vil personligt anmode Dem om at give udtryk for vores bekymring over denne situation.
Det er et meget alvorligt emne, vi taler om. Jeg tror, det er et forslag, der går i den rigtige retning, og hvad angår nogle af Parlamentets forslag, tror jeg ikke, Gruppen for Det Europæiske Folkeparti ligger så langt fra de øvrige grupper, selv om der er detailforskelle som f.eks. vedrørende det absolut afgørende spørgsmål om flygtninges korrekte adgang til vores samfund.
Jeg har ikke mere tid, men jeg vil svare hr. Pirker og hr. Coelho. Jeg tror ikke, kære venner, at vi skal gøre front mod det ekstreme højre ved, at vi alle opfører os, som de gør. Det ville være en ekstra triumf for det ekstreme højre og ikke dets fiasko.

Santini (PPE-DE).
Fru formand, denne debat var også heftig, når det angik de forhandlinger, der fandt sted bag kulisserne. Ordføreren har ret i, at det ikke længere er hans betænkning. Et yderligere bevis på dette er, at betænkningen blev vedtaget i udvalget med 25 stemmer for og 18 stemmer imod, og at der ikke mindst blev vedtaget hele 111 ændringsforslag. PPE-DE-Gruppen stemte modvilligt for betænkningen, men gav udtryk for sin modstand mod alle disse ændringsforslag. Derfor vil jeg virkelig gerne anmode ordføreren om at holde fast ved sin ærlige holdning og ikke længere betragte denne betænkning som sin egen og vores gruppes egen betænkning.
Rådet beskæftigede sig i øvrigt også med indvandringsspørgsmålet i Valencia for få dage siden, eftersom man drøftede den anden søjle inden for den tredje store del, nemlig retlige og indre anliggender. Man understregede, at det efter forhandlingen i Montpellier i maj 2000 nu er nødvendigt at iværksætte et program - Kommissionen har allerede stillet et forslag i den forbindelse - som finansieres af Meda, og som er et konkret handlingsprogram på indvandringsområdet. Det betyder, at Rådet stadig er i overvejelses- og vurderingsfasen. Det kan vi også se af, at Italien og Spanien - der uden tvivl er de to lande, som er mest lydhøre over for problemet - har foreslået, at der næste år afholdes en ministerkonference om indvandring. Rådet er således ikke nået længere end til et punkt, hvor man er forsigtig og opmærksom, og nu vil vi i en af Europa-Parlamentets betænkninger tage nogle skridt, der er så store, at man taler om sundhedspleje til alle asylansøgere, ret til arbejdsanvisning efter fire måneder og skolegang til børnene på nogle betingelser, der - sådan som ordføreren selv understregede - ligefrem er bedre end for de fastboendes børn.
Alt dette kan dog ikke accepteres, og det kan især ikke accepteres af de lande, som ligger lige i skudlinjen, når det gælder asylansøgninger. Hvis man hver gang ønsker at overlæsse en betænkning med for mange problemer, bliver den uacceptabel bagefter. Efter min mening er det ikke på den måde, man hjælper dem, der virkelig har ret til og brug for asyl.
(Bifald fra højre)

Hager (NI).
Fru formand, jeg plejer ikke at lykønske ordføreren, mest af tidsmæssige årsager. I dag undlader jeg det af overbevisning. Lad mig nævne, at jeg støtter hr. Pirkers opfattelse. Lad det være sagt fra starten for at undgå gentagelser. Betænkningen stiller efter min mening nogle ubesvarede spørgsmål. Hvordan skal der kunne ske en jævn fordeling af asylansøgere i EU, når der er forskellige standarder som følge af medlemsstaternes forpligtelse til at bibeholde højere standarder? Hvordan kan tredjelandsstatsborgeres ubegrænsede bevægelsesfrihed under asylsagen forenes med borgernes behov for sikkerhed og med ønsket om at fremskynde proceduren? Hvordan skal vi forklare vores borgere en ordning, som sikrer asylansøgere hurtigst mulig adgang til arbejdsmarkedet, mens de selv måske er arbejdsløse?
Hvis EU virkelig arbejdede så gennemsigtigt, som vi alle ønsker, er det i sidste ende et spørgsmål om, hvordan borgerne som vælgere ville reagere på den slags forslag.

Fischler
Fru formand, mine damer og herrer, lad mig begynde med at takke hr. Hernández Mollar for hans anstrengelser for at opnå enighed om hans betænkning og de supplerende ændringer til direktivforslaget, som bliver diskuteret i dag. Der er mulighed for, at Rådet endnu i dag i Luxembourg kan nå til enighed om forslaget under hensyntagen til de ændringer, der godkendes af Parlamentet. For Kommissionen vil resultatet i Rådet dog på en vis måde være utilfredsstillende. Den tekst, som foreligger for Rådet, indeholder bestemmelser, som på nogle områder har udvandet den ordning, som vi stræber efter. Trods denne negative bemærkning må jeg imidlertid sige, at vi fortsat betragter vedtagelsen af dette forslag som en milepæl på vejen mod en fælles europæisk asylpolitik.
Det eneste gældende direktiv på dette område giver kun en midlertidig beskyttelse. Denne ordning finder kun anvendelse i undtagelsestilfælde, i tilfælde af en massetilstrømning af fordrevne til EU's område. Direktivet om modtagelse af asylansøgere bliver den første bindende regulering for en regulær håndtering af asylstrømme til EU.
Jeg vil nu komme med nogle bemærkninger til betænkningen og til de ændringer til direktivforslaget, som bliver diskuteret i dag. Ændringerne kan inddeles i tre hovedkategorier. For det første retstekniske ændringer, som forbedrer teksten, og som Kommissionen derfor selvfølgelig kan acceptere.
For det andet indholdsmæssige ændringer, som er absolut fornuftige, og som vil indgå i den endelige udgave af direktivet, sådan som de bliver vedtaget. Her er der tale om ændringer, som fjerner enhver henvisning til asylprocedurer, samt ændringer, som er rettet mod en differentiering af modtagelsesbetingelserne i henhold til den gældende asylprocedure.
For det tredje indholdsmæssige ændringer, som er uproblematiske for Kommissionen, men som ikke vil gå igennem i Rådet, fordi de er i strid med grundlæggende interesser i en eller flere medlemsstater, eksempelvis ændringer, som fjerner enhver henvisning til medlemsstaternes mulighed for at anvende en ordning med værdikuponer. Ændringer, som udvider direktivets anvendelsesområde til andre former for beskyttelse, som ikke er baseret på Genève-konventionen, falder kun delvis ind under denne kategori.
Kommissionen har altid talt for en løsning som den, der foreslås i disse ændringer, i det mindste som målsætning for anden fase i det fælles europæiske asylsystem. I forbindelse med det foreliggende forslag har Kommissionen imidlertid gjort sig til talsmand for, at beslutningen om at udvide anvendelsesområdet for nærværende fortsat overlades til medlemsstaterne. I Rådet er det fortsat et åbent spørgsmål, hvordan man skal sikre, at de pågældende bestemmelser bliver tilpasset til dette direktiv, efter at direktiverne om subsidiære beskyttelsesformer og asylprocedurer er blevet udstedt.
Jeg sagde i starten, at Kommissionen betragter vedtagelsen af forslaget som en milepæl på vejen mod et fælles europæisk asylsystem. Bortset fra det er det imidlertid yderst vigtigt, at også de tre øvrige bærende elementer i det fælles asylsystem hurtigt bliver tilføjet. Det drejer sig om direktivet om tildeling af flygtningestatus og om subsidiære beskyttelsesformer, forordningen om, hvilken medlemsstat der har ansvaret for at behandle en asylansøgning, og den ændrede udgave af direktivet om asylprocedurer. Disse tre vil om kort tid blive fremlagt på ny af Kommissionen og skal i henhold til konklusionerne fra Tampere afslutte den første fase i opbygningen af det fælles europæiske asylsystem.
I flere medlemsstater mærker man bekymring hos borgerne over indvandrer- og flygtningestrømmene. Vi ser en tilgang til ekstremistiske politiske bevægelser, som kræver, at disse mennesker afvises. Derfor er det på høje tid, at man når frem til en fælles europæisk ordning på dette område, så indvandrer- og asylansøgerstrømmene kan ledes ind i ordnede baner. Det er efter min mening den bedste måde at blive herre over disse bekymringer på og samtidig i fuldt omfang leve op til de internationale menneskerettighedsforpligtelser og den humanitære tradition i vores medlemsstater.
Lad mig til slut også udtrykke Kommissionens store beklagelse over den ulykke, som der blev berettet om før.
Formanden.
Tak, hr. kommissær.
Jeg overlader ordet til fru Terrón i Cusí, som har et indlæg til forretningsordenen.

Terrón i Cusí (PSE).
Fru formand, efter de oplysninger, som kommissæren har været så venlig at give os - hvor han bekræfter, at Rådet faktisk i dag selv inden afstemningen om vores betænkning drøfter og sandsynligvis vedtager en anden version end den, det sendte til høring hos os - vil jeg gerne anmode Dem om at vise interesse for denne situation. Det er ikke noget enkeltstående tilfælde. I alle disse sager, som vi diskuterer, og som er afgørende og meget fornuftige, om retlige og indre anliggender i henhold til de procedurer, der blev vedtaget i Amsterdam, der står vi stadig efter fem år, hvor Parlamentet kun har spillet en rådgivende rolle, i en situation, hvor vi ud over ikke at have særlig stor mulighed for indblanding får den begrænsede indflydelse, vi har, udhulet mere og mere af en indstilling i Rådet, som udviser en tvivlsom institutionel loyalitet.
Jeg vil anmode Dem om, fru formand, at Parlamentets formandskab viser interesse for situationen og lader Rådet kende til vores utilpashed.
Formanden.
Tak, fru Terrón i Cusí. Der vil naturligvis blive fulgt op på sagen, som De har anmodet om.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende:
Kommissionens redegørelse om den internationale konference i Monterrey om udviklingsfinansiering;
A5-0075/2002 af Mantovani for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse om forslag til Rådets afgørelse om fastlæggelse af Fællesskabets holdning i AVS-EF-Ministerrådet vedrørende afvikling af alle de lån på særlige vilkår til mindst udviklede AVS-HIPC-stater, som står tilbage efter den fuldstændige anvendelse af HIPC-gældslempelsesmekanismerne (KOM(2001) 210 - C5-0394/2001 - 2001/2158(COS)).

Fischler
Fru formand, mine damer og herrer, slutresultaterne fra konferencen i Monterrey er opmuntrende og giver anledning til ny optimisme med hensyn til verdenstopmødet om bæredygtig udvikling i Johannesburg til september. Succesen i Monterrey skyldes bl.a. konferencens nyskabende form, som skabte mulighed for, at Bretton Woods-institutionerne og Verdenshandelsorganisationen kunne deltage aktivt som ligeværdige partnere. For første gang fik EU på en FN-konference status som deltager med fulde rettigheder. Det, som oprindeligt skulle være et klassisk FN-arrangement, blev til et langt bredere møde, som forhåbentlig også fremover vil være med til at fremme samarbejde og koordination mellem de vigtigste deltagere.
Konferencens form var også nyskabende derved, at slutdokumentet - den såkaldte konsens fra Monterrey - allerede i januar var blevet aftalt i New York. Og da der ikke blev ført forhandlinger i egentlig forstand, kunne konferencens deltagere koncentrere sig om rundbordssamtaler ved siden af arrangementerne samt om bilaterale møder og ikke kun om diskussioner om ordlyden og drafting sessions om slutdokumentet. Det betød, at mulige konkrete forpligtelser, bilaterale initiativer og konkrete bidrag kom til at stå i centrum for debatten. Desuden byggede konferencen på den hidtil enestående globale konsensus om målene og politikken inden for udviklingsområdet og om udviklingsindikatorerne, som var blevet opnået på millenniumtopmødet.
Den vigtigste udfordring for konferencen om udviklingsfinansiering var således at mobilisere de økonomiske midler, som er nødvendige for at nå de udviklingspolitiske mål fra millenniumtopmødet. Det betød, at man på konferencen arbejdede mod et klarere og bedre defineret mål.
Begivenhederne den 11. septemper har haft stor indflydelse på den måde, som det internationale samfund har betragtet og forstået denne konference på. Begivenhederne demonstrerede på tragisk vis for en stor offentlighed, som går langt ud over den, der beskæftiger sig med udviklingspolitiske spørgsmål, hvor stor den gensidige afhængighed er.
Det er på denne baggrund, konferencens nok vigtigste og mest synlige resultat skal ses, nemlig at EU og USA parallelt forpligtede sig til at øge deres offentlige udviklingshjælp frem til 2006 med yderligere henholdsvis 20 milliarder dollars og 10 milliarder dollars. Præsident Bushs erklæring om, at man ville give 5 millarder amerikanske dollars, som så i løbet af ugen blev forhøjet for at nærme sig EU's position, vidner om en nyorientering også i den amerikanske udviklingspolitik, hvis budget kontinuerligt er blevet beskåret gennem de sidste 20 år. Det er ikke ment som arrogance, men vi har i EU den ledende rolle, og den kan vi også udfylde.
Disse forpligtelser, som blev hilst velkommen over en bred front, var det uomgængelige svar på de fleste udviklingslandes erklærede vilje til at mobilisere de interne ressourcer og acceptere kravet om god statsledelse. De kan således betragtes som en del af gennemførelsen af de udsagn, der var indeholdt i konsensen fra Monterrey, og de harmonerer med EU's udviklingspolitiske koncept om en global aftale, som også omfatter Dohar, Monterrey og Johannesburg.
På nogle punkter opfyldte Monterrey ikke forventningerne. Lad mig nævne tre centrale aspekter, nemlig systemimmanente problemer, innovative kilder til udviklingsfinansiering og globale fællesgoder. Hvad disse systemimmanente problemer angår, var der i Monterrey kun enighed om at understrege, hvor vigtigt det er at give udviklingslandene større indflydelse på den internationale finansarkitektur. Der følger dog ingen konkrete forslag.
Med hensyn til innovative kilder til udviklingsfinansiering nøjes dokumentet med en generel sætning om nødvendigheden af at gå nærmere ind på disse spørgsmål.
Globale fællesgoder bliver overhovedet ikke nævnt. Konferencen i Johannesburg giver derfor lejlighed til at tage disse aspekter op igen. Jeg tror, vi skal udnytte denne chance.
Lad mig afslutningsvis kort kommentere Kommissionens rolle i denne proces. Allerede før Rådets møde i Laeken havde Kommissionen på politisk niveau arbejdet for, at medlemsstaterne skulle foretage en kraftig forøgelse af deres statslige udviklingsbistand. Første skridt i denne retning var mødet i Rådet (udviklingssamarbejde) den 8. november sidste år, som gav Kommissionen til opgave at undersøge disse spørgsmål nærmere. Denne proces førte så til Det Europæiske Råds beslutning i Barcelona, hvor medlemsstaterne for første gang blev enige om at samarbejde med hensyn til deres udviklingsbudgetter og især at give Kommissionen en koordinerende rolle. Jeg tror, disse resultater taler for sig selv.
Mantovani (PPE-DE)
Fru formand, jeg vil gerne takke kollegerne for deres værdifulde bidrag til forbedringen af denne betænkning, og ved den lejlighed vil jeg også gerne takke kommissær Nielson, som ganske vist ikke er til stede, men som uden tøven mødtes med mig og hr. Tajani for netop at drøfte det problem, der plager mange af verdens lande.
Kommissionen foreslår i dag med denne meddelelse en fuldstændig eftergivelse af alle de lån på særlige vilkår, der under de første tre Lomé-konventioner blev ydet til de fattige og stærkt forgældede AVS-lande. Disse lån eksisterer endnu efter den gældsnedsættelse, der blev bevilget i forbindelse med HIPC-initiativet, som blev iværksat i 1996, hvilket også skete for at sætte gang i en international aftale om gældsnedsættelse og for at gøre noget ved det internationale samfunds voksende bekymring over, at disse fattige lande i højere og højere grad blev udstødt.
Lad os kort se på situationen. Problemet med udlandsgælden og evnen til at betale renterne på gælden er stadig en af de værste bremseklodser for de fattige landes økonomiske udvikling. Disse lande - som for størstedelens vedkommende ligger i Afrika - bruger nemlig i gennemsnit 40% af deres årlige budget på rente- og afdragsbetaling, hvilket begrænser deres investeringsmuligheder og således deres mulighed for at yde grundlæggende sociale tjenester som sundhed og uddannelse til befolkningen. Paradoksalt nok er den udviklingsbistand, som EU og medlemsstaterne yder til verdens fattigste lande, undertiden ikke engang tilstrækkelig til at finansiere deres udlandsgælds rente- og afdragsbetaling. Hertil kommer, at man i øjeblikket mærker virkningerne af begivenhederne den 11. september sidste år, som har gjort den globale økonomiske udvikling langsommere og således forværret disse befolkningers i forvejen alvorlige problem.
Jeg vil nu nævne nogle tal. HIPC-landenes gæld er steget fra 147 milliarder dollars i 1989 til 214 milliarder dollars i 2001. Som det er i dag, er 41 af verdens fattigste lande på fallittens rand, og 300 ud af 600 borgere i HIPC-landene lever for 1 dollar om dagen. Jeg vil spare Dem for alt det, der vedrører disse menneskers liv. Det er mennesker, der er ramt af sygdomme som aids, tuberkulose og malaria - der i øvrigt er ved at blusse op igen - og her tænker jeg navnlig på forholdene for børn, handicappede og syge, eftersom man ikke kan tale om ældre i disse lande.
I øjeblikket er 26 lande berettiget til en gældsnedsættelse, eftersom de har nået det såkaldte decision point, og de kan således få direkte gavn af en nedsættelse af rente- og afdragsbetalingen, men for officielt at kunne nyde godt af denne eftergivelse når landene når det såkaldte completion point - som der i øvrigt kun er fire lande, der har nået i dag - skal de gennemføre en på forhånd fastlagt pakke af sociale reformer og strukturreformer og klare sig godt set ud fra et makroøkonomisk synspunkt.
Mærkeligt nok er der dog ikke fastsat nogen tidsfrist for opnåelsen af dette completion point, selv om gennemsnitsperioden i virkeligheden burde vare mindst 15 måneder. Denne korte periode giver desuden ikke HIPC-landene så meget tid til at udtænke strategier på flere områder for at bekæmpe fattigdommen og tvinger snarere de stedlige regeringer til at bruge penge og midler på at nå dette completion point i stedet for at udarbejde et varigt program og en fornuftig fattigdomsbekæmpelsesplan.
Alt i alt kan man dog sige, at selv om tidligere programmer og erfaringer baseret på makroøkonomiske strategier har været en fiasko, er det udvidede HIPC-initiativ helt utilstrækkeligt som den eneste løsning på dette problem i lyset af den aktuelle økonomiske globalisering, og det reducerer i virkeligheden ikke disse landes nominelle gæld. Hvis gælden ikke bliver reduceret drastisk, bliver landene nødt til at betale af på den i det uendelige.
Europa-Parlamentet og ikke mindst Kommissionen har dog lagt stor vægt på, at det er nødvendigt at eftergive gælden, også i kølvandet på Jubilee 2000-kampagnen, hvor forskellige politiske, borgerlige og religiøse organisationer og bevægelser - først og fremmest paven - kraftigt opfordrede til en total eftergivelse af gælden. Efter min mening bør navnlig pavens indsats fremhæves, eftersom han under den næstekærlighedsbegivenhed, som jubelåret var, appellerede til en større opmærksomhed på de fattigdomsproblemer, verden lider af.
Hvad konferencen i Monterrey angår, vil jeg gerne sige, at selv om den blev kritiseret for blot at være endnu en af de talrige tilkendegivelser, som består af en masse hensigtserklæringer, bør man efter min mening alligevel betragte den som en positiv etape, der går i retning af nogle større konkrete målsætninger. EU's løfte om en finansiering på 20 milliarder dollars mere inden 2006 og 7 milliarder dollars efter 2006 er således et bevis på dette.
Til sidst vil jeg gerne sige, fru formand, at der efter min opfattelse er forskellige initiativer, som kan hjælpe disse lande, og det gælder ikke mindst anvendelsen af den nye teknologi, der netop blev drøftet i Palermo for et par uger siden på initiativ af den italienske regering, Verdensbanken og FN. Denne nye teknologi kan anvendes på gældsadministrationssystemerne - også for den interne gælds og budgetkontrollens vedkommende - og den ville uden tvivl hjælpe de offentlige forvaltninger med at give os et klart overblik over den målsætning, vi kan nå, så vi kan se bort fra det bekymrende alibi, nemlig disse landes køb af våben og deres manglende overførsel af midlerne til sociale og økonomiske initiativer for at mindske fattigdommen og så afgjort også for at yde de social- og sundhedstjenester, som disse befolkninger i stedet har brug for.
Khanbhai (PPE-DE).
Fru formand, jeg var blandt de fem parlamentsmedlemmer, som tog til Monterrey, og jeg vil gerne have ført til protokols, at hr. Nielson gjorde det ekstremt godt inden Monterrey-konferencen. Han overtalte EU's 15 medlemsstater til at forpligte sig til at yde 0,33% af BNP i udviklingsbistand i 2006. Det er langt mere end mange medlemsstater betaler i dag. Denne præstation satte USA i forlegenhed, fordi man her måtte se i øjnene, at USA's bidrag virkelig er meget lille.
EU yder 25 milliarder amerikanske dollars og er dermed den største donor i verden. USA yder 10 milliarder amerikanske dollars. Det er et meget lille beløb, når man tager i betragtning, at USA har bevilget 100 milliarder dollars til militæret siden september sidste år, og præsident Bush lovede derfor at øge udviklingsbistanden med yderligere 5 milliarder dollars i 2006. Det bringer det amerikanske bidrag op på 15 milliarder dollars, hvilket stadig er meget lavt, når man betænker, at folk som Bill Gates personligt giver 1 milliard dollars i bistand.
Da hr. Fischler er til stede, vil jeg gerne sige, at EU's landbrugsstøtte kvæler de fattige landmænd i den tredje verden. Det er han godt klar over, og jeg ved, at han går ind for at overtale medlemsstaterne til at gøre noget ved de bjerge af fødevarer, vi skaber. Dette blev drøftet indgående med Den Internationale Fond for Landbrugsudvikling (IFAD) i Monterrey. Mine kolleger og jeg mødtes med formanden for IFAD. Det blev understreget, at medmindre vi investerer udviklingsbistanden i de fattige landes landbrugsøkonomi og fremmer deres landbrugsproduktion, er vi med til at skabe grundlaget for afsavn, terrorisme og interne konflikter. Det skyldes, at disse mennesker, som hovedsagelig bor i landdistrikterne, er for fattige til at dyrke deres egne fødevarer og for fattige til at købe fødevarer fra EU's overskudslagre.
Jeg vil gerne komme med endnu en kommentar om hiv, aids, tuberkulose og malaria. Disse emner blev ikke drøftet særligt indgående på Monterrey-konferencen, og der blev ikke givet garantier for, at man ville afsætte midler hertil i en særlig kategori.

Cerdeira Morterero (PSE).
Fru formand, jeg vil gerne ganske kort gøre rede for mit personlige indtryk af Monterrey-konferencen som repræsentant for Den Socialdemokratiske Gruppe på konferencen, selv om jeg tror, at alle Parlamentets grupper er enige i dette indtryk.
Det har faktisk været en konference med modsætninger. Der er positive aspekter, som det ville være uretfærdigt ikke at fremhæve, men vi må også erkende, som kommissæren sagde, at de forventninger, vi havde til konferencen i nogle aspekter, ikke blev opfyldt, og navnlig ikke de forventninger, som Parlamentet havde givet udtryk for i en beslutning.
På den ene side har det at have et konsensusdokument, som blev udarbejdet på forhånd i januar i New York, haft den positive virkning, at det er blevet muligt for deltagerne at bruge tiden på møder og på at indgå meget interessante bilaterale aftaler og at deltage i rundbordssamtaler. Men på den anden side fik vi også afdækket, hvor vores svagheder lå, og hvor langt vi var villige til at gå. Dermed vidste vi på forhånd, at visse emner kunne sættes til side, for med henblik på at nå frem til konsensus, navnlig med USA, ville EU trække sig. Jeg tror, det var en fejl fra Rådets side at vise denne svaghed. Og i øvrigt var det ikke EU, der var repræsenteret dér, det var Kommissionen, Det Europæiske Fællesskabs delegation, eftersom EU stadig ikke har status som juridisk person.
Blandt de positive aspekter er opnåelsen af Europas forpligtelse til at forøge budgettet til Udviklingsfondene, at skabe en bedre koordinering mellem medlemsstaterne, og at USA også har forpligtet sig til at forøge sit bidrag.
Men jeg mener, vi stadig skal arbejde hen imod den kommende aftale i Johannesburg, hvor vi skal definere emner som nye finansieringskilder - hvilket ikke blev omtalt - globale goder - det blev der heller ikke aftalt noget om - og også understrege behovet for, at der lyttes mere til udviklingslandene, ligesom der skal findes en løsning på deres udlandsgæld.
Vi skal forpligte os til at fortsætte med at arbejde med henblik på Johannesburg for at kunne opfylde år 2000-erklæringens mål.

Jensen (ELDR).
Fru formand, jeg vil også, som deltager i Monterrey, sige, at det var tydeligt, at det nu står klart for mange, hvor vigtigt det er, at vi, i de rige lande, yder et bidrag til at bekæmpe fattigdommen i ulandene og er med til at sikre økonomisk fremgang i disse lande og fjerne elendigheden. Det skal vi gøre for vores sjælefred, og det skal vi gøre for verdensfreden. Der skal være tale om en indsats over en bred front. Ulandene skal have adgang til vores markeder, så de selv kan skabe grundlaget for deres økonomiske fremgang. Der skal sikres gode rammer for private investeringer, men ulandshjælp i den traditionelle form - i form af overførsler - er fortsat nødvendig. Det er skammeligt, at de rige lande over det seneste tiår har nedsat den andel af deres indkomst, de giver til de fattige lande. Derfor vil jeg rose kommissær Nielson for, at det er lykkedes at få iværksat en aftale om, at EU-landene hæver bistanden. Denne aftale indebærer, at de mest påholdende lande skal yde et bidrag, der svarer til EU-gennemsnittet i dag, men ambitionsniveauet skal højere op. Målet må i hvert tilfælde være de 0,7% af BNP, som de fleste EU-lande ligger under i dag, og som desværre i endnu mindre grad opfyldes af USA og Japan. Erfaringerne viser ganske vist, at der ikke altid er nogen ligefrem proportional sammenhæng mellem støttens størrelse og resultaterne i form af udvikling. Så meget desto mere glædeligt er det, at der med Monterrey nu synes at være etableret en fælles forståelse for, at udvikling skal ske i et samspil mellem donorlande, ngo'er og ulande, således at ulandene får ansvaret for deres egen udvikling, og således at de som betingelse for bistand sikrer demokrati, retssikkerhed og menneskerettigheder og bekæmper den korruption, som ødelægger mange muligheder for fremskridt.

Hautala (Verts/ALE).
Fru formand, jeg vil gerne takke udvalget for, at det på topmødet i Barcelona fik overtalt medlemslandene til for første gang i historien at forpligte sig til et fælles finansieringsmål for udviklingssamarbejdet. Det er en rigtig god, beskeden begyndelse på en fælles proces. Jeg ville imidlertid gerne spørge kommissær Fischler, hvorledes Kommissionen har tænkt sig at sikre, at medlemslandene også forpligter sig juridisk til dette mål, således at det ikke blot bliver en politisk erklæring, og hvilken byrdefordeling De planlægger for medlemslandene?
Det er sikkert sådan, at lande som Sverige, Danmark, Luxembourg og Nederlandene, som allerede har nået målet på de 0,7% af BNP, ikke skal betale mere, før de ser, at også de lande, der sakker bagud, yder deres andel. Der er tale om meget store pengebeløb. Som mine kolleger her i dag allerede har nævnt, skal man fra 2006 bruge yderligere 7 milliarder dollars om året fra EU-landene, og indtil da tilsammen 20 milliarder dollars. Hvorledes har man tænkt sig at realisere dette?
Det er yderst vigtigt, at man politisk ser videre frem allerede i denne forbindelse. Således foreslår vores gruppe, at EU allerede i Johannesburg forpligter sig til at opnå målet på de 0,7% inden 2010. Jeg beder de andre grupper om at støtte dette mål, som vi kan stemme om om et øjeblik.

Miranda (GUE/NGL).
Fru formand, som andre kolleger mener også jeg, at der ikke er nogen grund til nogen særlig eufori over Monterrey-konferences resultater. Det er rigtigt, at konferencen tog enkelte små skridt fremad, især hvis vi ser på, hvordan udviklingsbistanden finansieres i dag, og de temmelig begrænsede perspektiver, der aftegnede sig før konferencen. Blandt disse skridt medregner jeg naturligvis EU's tilsagn om at øge den statslige udviklingsbistand med 20 milliarder dollars frem til 2006, men også de 5 milliarder, som USA vil hæve sin bistand med pr. år. Jeg tager også i betragtning, at EU for første gang har forpligtet sine medlemsstater til, at de inden 2006 skal nå det præcise mål, at Fællesskabets bistand skal ligge på 0,39% af BNP, og at dette blot er et delmål på vejen mod de 0,7%.
Vi må imidlertid erkende, at det er alt for kortsigtede foranstaltninger, der langtfra lever op til de behov og de muligheder, der er. Det er den eneste konklusion, vi kan drage, hvis vi betænker de konstante nedskæringer, der er sket i den statslige udviklingsbistand i løbet af det sidste årti, med et mindre antal af EU's medlemsstater som den undtagelse, der bekræfter regelen. Denne konklusion er også ganske klar i lyset af FN's gentagne beslutninger og anbefalinger, herunder målet om at udrydde den ekstreme fattigdom inden 2015, og ligeledes på baggrund af de forhåbninger, som Det Europæiske Råd i Göteborg har skabt ved beslutningen om hurtigst muligt at nå op på de 0,7%.
Hertil kan man så lægge, at der ikke blev vedtaget nogen foranstaltninger til løsning af problemet med udlandsgælden, selv om det fortsat er en af de vigtigste faktorer i de fattigste landes økonomiske udvikling, som hr. Mantovani siger det i sin betænknings begrundelse, hvilket vi finder positivt. Da netop finansieringsspørgsmålet er så vigtigt, mener jeg derfor, at de resultater, der kan ventes af verdenstopmødet om bæredygtig udvikling til september, ikke vil blive så vidtgående, som det kunne være ønskeligt. Lad os derfor håbe, at der på dette og andre områder kan tages mere lovende skridt i Johannesburg.

Angelilli (UEN).
Fru formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren med det arbejde, han har udført, og jeg vil ikke mindst give udtryk for min store tilfredshed med, at EU endelig gør en indsats for at afvikle lånene på særlige vilkår til de mindst udviklede HIPC-lande. Det er selvfølgelig kun de første etaper af et langt og vigtigt forløb. Efterhånden er det nemlig kun en virkelig eftergivelse af gælden, der kan sikre mange af udviklingslandenes mulighed for at komme ud af den onde cirkel, som den såkaldte gældsspiral udgør, så disse lande får forhåbninger om - og en konkret lejlighed til - at gøre sig positivt gældende på verdensmarkedet og at skabe en fremtid for deres befolkninger ved reelt og konkret at bekæmpe fattigdom, sult og sygdom.
Vi skal naturligvis forlange, at disse lande forpligter sig til at overholde menneskerettighederne, til at give afkald på krig som en måde at løse konflikterne på og til at sætte de finansielle ressourcer, der frigøres som følge af gældens eftergivelse, af til nogle ordentlige og kontrollerede fattigdomsbekæmpelsesprogrammer, hvor man også sikrer en større demokratisk inddragelse af det civile samfund. Det skal dog understreges, at en eftergivelse eller nedsættelse af gælden ikke må være en undskyldning for at reducere udviklingsstøtten, for vi skal tværtimod øge og fremme denne støtte, selv om den selvfølgelig skal kontrolleres.
Vi må ikke glemme, at det er EU's ansvar at give den uundværlige støtte til den tredje verdens fattigste lande, og det skal ikke kun ske i form af en eftergivelse af gælden, men også ved hjælp af en langsigtet indsats over for disse lande, så vi støtter dem i et forløb med gennemgribende ændringer og økonomisk og social udvikling. Også bekæmpelsen af terrorisme, illegal indvandring, menneskehandel og udnyttelse af andre mennesker er afhængig af, at de fattigste og mest forgældede lande og befolkninger får mulighed for at få en fremtid med fred, fremgang og økonomisk og social retfærdighed.

Bonino (NI).
Fru formand, kære kolleger, jeg er ikke så glad for den selvtilfredse atmosfære, der var resultatet af konferencen i Monterrey, for jeg mener faktisk, at konferencen i Monterrey langtfra opfyldte behovene og stod mål med de nødvendige ambitioner. Man taler i dag om, at vi tog de første skridt, og det er noget paradoksalt at tænke på, at vi tager de første skridt i dag, når kravet om de 0,7% går helt tilbage til 1970. I dag siger vi, at vi måske når op på 0,30 eller 0,31, og vi ved ikke engang, hvornår det sker.
Den anden ting, som er endnu mere skuffende, er, at der i Monterrey ikke blev sagt et ord om de nødvendige strukturreformer, når det gælder os selv, protektionismen inden for landbrugs- og tekstilsektoren og USA's protektionisme inden for stålsektoren, for slet ikke at tale om de nødvendige reformer i disse lande, når det gælder retsstaten og de første skridt i retning af en demokratisk udvikling.
Ud fra dette synspunkt mener jeg således, at konferencen i Monterrey langtfra stod mål med ambitionerne, og at denne grundlæggende ligegyldighed over for problemets omfang vil komme til at koste os alle sammen dyrt, og jeg frygter, at det ikke bare er tilfældet med udviklingslandene, men også med os selv og vores falske sikkerhed.

Veltroni (PSE).
Fru formand, det er udmærket, at der sker en afvikling af de lån på særlige vilkår, som Kommissionen har truffet beslutning om, men i betragtning af de fattige landes situation er det desværre ikke tilstrækkeligt, at de internationale finansielle institutioner tager initiativ til at sætte gælden ned til et såkaldt bæredygtigt niveau. Det er nødvendigt at være modig nok til at foretage en reel eftergivelse af gælden for at frigive nogle ressourcer og for at give disse lande mulighed for økonomisk og social vækst. Denne eftergivelse må under ingen omstændigheder være et alibi for at sætte udviklingsstøtten ned. Det princip, som blev fastslået af FN og bekræftet af Det Europæiske Råd i Bruxelles i november sidste år, nemlig at støtten til udviklingslandene skal stige til 0,7% af BNP, skal tværtimod give sig udslag i et konkret løfte, og her skal vi gå frem på samme beslutsomme måde, som vi gjorde, da EU overholdt Maastricht-kriterierne og indførte den fælles mønt. Vi skal fastlægge en præcis tidsplan, etaper og kontrolsystemer, så alle EU's medlemsstater holder dette løfte, og dette initiativ skal ledsages af en våbenembargo, der omfatter alle former for våben, også de lette våben.
Også konferencen i Monterrey får os til at forstå dette. Det er nødvendigt at gå nye veje. Vi skal således opprioritere FN's rolle, og det er nødvendigt og rimeligt også at lade G8 omfatte Afrika og Latinamerika, for det kan ikke være rigtigt, at repræsentanterne for verdens fattigste lande og befolkninger ikke er med til at træffe beslutninger, der vedrører dem selv.

Rod (Verts/ALE).
Fru formand, kære kolleger, jeg vil tale rent ud af posen. Vi må ganske enkelt eftergive de mindst udviklede landes gæld og iværksætte en voldgiftsprocedure for de udviklingslande, som er i krise, som f.eks. Argentina. Hovedparten af denne gæld er ulovlig, for den er indgået af korrumperede og ligefrem diktatoriske regeringer og er i virkeligheden aldrig kommet befolkningerne til gode. Den tredje verdens samlede gæld er allerede tilbagebetalt seks gange i renter. Hvilket paradoks! I vore dage betaler de sydlige lande større beløb tilbage på deres gæld, end de modtager i udviklingsstøtte fra de nordlige lande. Efter at have støvsuget de sydlige lande for råstoffer mod den lavest mulige betaling nyder de nordlige lande nu godt af denne pengestrøm og fastholder reelt deres dominans med de velkendte konsekvenser for fattigdommens udbredelse.
Derfor skal gælden eftergives. Men de penge, som dermed spares, skal geninvesteres i sociale budgetter til styrkelse af de offentlige tjenester, først og fremmest i sundheds- og uddannelsessektoren, i stedet for at bruges på våben eller andre ting. Ulykkeligvis har konferencen i Monterrey ikke behandlet dette spørgsmål i dybden, og den har heller ikke behandlet indførelse af skat på finansielle transaktioner nærmere. Hvad angår målsætningen på 0,39% i udviklingsbistand, er det ikke nogen sejr. Vi er langt fra de 0,7%. Nej, jeg tror, at vi må handle i dag, vi må eftergive gælden med det samme og afsætte langt mere end 0,39% i støtte, og jeg mener personligt, at Monterrey-konferencen er et nederlag. Det er et nederlag for EU, men det er i endnu højere grad et nederlag for de sydlige lande.

Berlato (UEN).
Fru formand, selv om verdens rigdom er blevet otte gange større siden 1960, må vi desværre konstatere, at halvdelen af alle mennesker i dag stadig må leve for 1 dollar om dagen, at en ud af fem ikke har adgang til drikkevand, at en ud af seks er analfabeter, og at hvert tredje barn er fejlernæret. En løsning på disse bekymrende tal får vi i FN's udviklingsprogram og af UNICEF, som f.eks. har beregnet, at man med en årlig udgift på 80 milliarder dollars over en periode på 10 år kunne sikre alle mennesker adgang til grundlæggende uddannelse, grundlæggende lægebehandling, tilstrækkelig ernæring, mulighed for at få drikkevand, infrastruktur på sundhedsområdet og i kvinders tilfælde adgang til gynækologisk behandling og fødselshjælp. Dette beløb er fire gange lavere end det, som den tredje verden betaler tilbage på grund af sin udlandsgæld, og det svarer til en fjerdedel af USA's militærbudget, 18% af verdens offentlige udgifter, 9% af udgifterne til militær og halvdelen af verdens fire rigeste menneskers formue. Disse tal bør give os stof til eftertanke.
Ifølge Verdensbankens oplysninger fra 2000 tilbagebetalte udviklingslandene i 1999 300 milliarder dollars til kreditorerne i de nordlige lande, hvilket svarer til hele fire Marshall-planer. EU skal gøre en indsats for at sikre nedsættelsen eller eftergivelsen af de fattige landes gæld. De lande, der nyder godt af dette, skal til gengæld forpligte sig til at indføre fornuftige regeringsformer og sørge for, at økonomierne efter gældsnedsættelsen når standarden for en bæredygtig udvikling for deres befolkninger.

Junker (PSE).
Fru formand, mine damer og herrer, jeg var ikke i Monterrey, men jeg rejser ofte i AVS-landene i Afrika, og dér kan man meget tydeligt se, hvordan fattige lande lider under gældsbyrden. Gældslempelsesinitiativet fra Köln kan bidrage til at mildne denne byrde og anvende nye midler til sociale formål. Det er det, Rådets afgørelse om anvendelse af HIPC-initiativet og den tilsvarende meddelelse fra Kommissionen handler om. Om begge dele har hr. Mantovani fremlagt en meget velafbalanceret og meget god betænkning, som viser retningen for, hvordan vi fra europæisk side skal præge udviklingen på dette område.
Dermed opnås der imidlertid ikke nogen korrektur eller reform af den internationale finansarkitektur, som er tvingende nødvendig, uanset hvor store midler der står til rådighed, for der skal ske et paradigmeskift i udviklingssamarbejdet, især med de fattigste lande. Det opnår man ikke ved at fortsætte som hidtil, tværtimod må vi sende nye signaler også på dette område.

Fischler
Fru formand, mine damer og herrer, for det første vil jeg gerne takke for de konstruktive indlæg, der her er blevet leveret. Til denne debat, som jeg finder yderst vigtig, er der især stillet to konkrete spørgsmål, som jeg kort vil kommentere. For det første et spørgsmål, som vedrører mit direkte ansvarsområde, landbruget. Her blev det sagt, at EU i mange udviklingslande slår bønderne ihjel. Den bemærkning kan man virkelig ikke bare lade hænge i luften, og jeg vil også gerne fortælle Dem lidt om, hvordan vores import- og eksportsituation ser ud for tiden.
Jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på, at EU i øjeblikket importerer flere landbrugsprodukter fra udviklingslande end USA, Australien, Canada, New Zealand og Japan tilsammen. Her har de andre udviklede lande altså ikke noget at bebrejde os.
For det andet vil jeg gerne gøre Dem opmærksom på, at vi er nettoimportører fra udviklingslandene, vi importerer altså flere landbrugsprodukter, end vi eksporterer til disse stater, til stor forskel fra de førnævnte stater, som alle er nettoeksportører. Endelig vil jeg også gøre Dem opmærksom på, at eksportandelen af EU's landbrugsprodukter inden for alle vigtige sektorer er faldet i løbet af de sidste fem år.
Endelig vil jeg gerne minde Dem om, at det er på tide, at vi holder op med at beskylde os selv for ting, som ikke længere findes. Når man stadig taler om de store overskudsbjerge i EU, så vil jeg gerne bede Dem om at vise mig dem. Vi har ingen overskudsbjerge mere! Vi har en velafbalanceret produktion.
Der blev stillet et andet vigtigt spørgsmål, nemlig hvordan vi vil sikre, at medlemsstater faktisk overholder de forpligtelser, de har påtaget sig i Rådet. Her må jeg gøre Dem opmærksom på, at det, som medlemsstaterne har forpligtet sig til, er en generel rådsdeklaration, hverken mere eller mindre. Vi har ikke noget retligt instrument, som kan bruges til faktisk at opkræve disse beløb, vi kan kun i fællesskab - De, Parlamentet, og Kommissionen - hvis enkelte medlemsstater ikke opfylder dette krav, minde disse medlemsstater om, hvor vigtigt det er, at de gør det.
Formanden.
Tak, hr. kommissær.
Som afslutning på forhandlingen om den internationale konference i Monterrey om udviklingsfinansiering har jeg modtaget fire beslutningsforslag.

Lulling (PPE-DE)
Jeg beklager, at denne betydningsfulde betænkning fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Fællesskabets statistiske program 2003-2007 har måttet følge proceduren uden forhandling på grund af tidsmangel.
Jeg vil imidlertid gerne sige, at det nye statistiske program 2003-2007 er det sjette af sin slags, som vi denne gang har modtaget til tiden, hvilket ikke var tilfældet med det femte program, som udløber i år. Det nye program kan således træde i kraft i 2003, for vi har været omhyggelige med at gøre opmærksom på det, og vi håber, at vores lovgivningspartner Rådet vil gøre det samme, og at det ikke vil gøre en lige så ringe indsats som med forordningen om statistik over erhvervsstrukturer, som Europa-Parlamentet tog stilling til ved førstebehandling i juni 2001.
Programforslaget er godt, og vores udvalg har bakket mig enstemmigt op om ikke at stille nogle ændringsforslag til indholdet. Vi stiller imidlertid et ændringsforslag, som er det samme, som vi stillede til det femte program, nemlig at det for de statistikker, der omhandler visse områder under forskellige fællesskabspolitikker, er vigtigt at opdele tallene i køn.
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén og Hans Karlsson (PSE)
Vi svenske socialdemokrater stemte hverken for eller imod Oostlander-betænkningen om ulovlig narkotikahandel.
Vi finder det vigtigt, at medlemsstaternes samarbejde mod narkotikahandel i Europa styrkes. Derfor stiller vi os positivt til Rådets rammeafgørelse om fastsættelse af mindsteregler for, hvad der udgør kriminelle handlinger, og for straffene for ulovlig narkotikahandel.
Desværre indholder hr. Oostlanders betænkning ændringsforslag, som indskrænker formålet med rammeafgørelsen. Vi mener, at rammeafgørelsen skal gælde al narkotikahandel og ikke blot alvorlig og international handel.
Kampen mod narkotika og misbrug skal føres på alle planer: forebyggelse, kriminalitetsbekæmpelse og rehabilitering. Vi er foruroliget over den udvikling i retning af øget narkotikaliberalisering, som vi i dag ser i flere medlemsstater, hvor man bliver stadig mere eftergivende over for den såkaldte lette narko. Den er indgangen til den tunge narko, som fører til misbrug og social elendighed. En forudsætning for en effektiv narkotikapolitik er derfor, at man modarbejder alle typer narkotika.

Van der Laan (ELDR)
På grund af D 66 er Oostlander-betænkningen om narkotikahandel blevet ændret således, at dens rækkevidde kun omfatter stor, grænseoverskridende og organiseret narkotikahandel. Den nederlandske politik om bløde stoffer holdes derved på sikker afstand.
Ikke desto mindre har D 66 hverken stemt for eller imod ved den endelige afstemning om betænkningen. Det skyldes, at ændringsforslag 5 og 14 er vedtaget af Parlamentet. Disse ændringsforslag forpligter medlemsstaterne til at bruge det i forbindelse med narkotikabekæmpelsen beslaglagte udbytte på hjælpeprogrammer for narkomaner. Hvor sympatisk det formål end er, så mener vi, at det principielt er ukorrekt at gøre hjælpeprogrammer finansielt afhængige af resultaterne af kriminalitetsbekæmpelsen. Vi foretrækker derfor fortsat den måde, som håndteres i Nederlandene, hvor bøder og udbytte fra beslaglæggelser tilføjes de offentlige midler, og hjælpeprogrammer finansieres af de offentlige midler.
Disse ændringsforslag er i strid med nærhedsprincippet. Til trods for de vigtige forbedringer kunne vi derfor ikke støtte betænkningen.

Figueiredo (GUE/NGL)
Den fælles tekst, der er blevet vedtaget, er klart utilfredsstillende, selv om den indeholder visse positive elementer, som vi bifalder. Dens praktiske implementering kan dog betyde, at sociale organisationer og bevægelser samt lokale og regionale myndigheder i højere grad inddrages i gennemførelsen og evalueringen af de nationale handlingsplaner på beskæftigelsesområdet.
Det er, som det siges i den vedtagne tekst, også vigtigt, at der sker en kvantitativ og kvalitativ evaluering af Fællesskabets beskæftigelsesstrategi, herunder en vurdering af dens sammenhæng med den økonomiske politik i øvrigt og med andre politiske områder og en opfølgning fra Det Europæiske Observationsorgan for Beskæftigelse. Vigtigst af alt er dog, at EU's politiske prioriteringer ændres, så der føres en politik, der virkelig sigter mod ordentlig beskæftigelse med rettigheder, hvilket langtfra er tilfældet med den nuværende.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, De sidder med en hammer, som De kan bruge til at kalde udisciplinerede parlamentsmedlemmer til orden med, men De er heldig, at det ikke er en trykluftshammer! Som De ved, fremkalder trykluftshammere vasomotorisk neurose, der er en alvorlig vibrationssygdom, som mange byggearbejdere er ramt af. Denne betænkning - der er udarbejdet af fru Thorning-Schmidt, som det lykkedes at opnå større helbredsgarantier for de arbejdstagere, der anvender trykluftshammere - har fået en glimrende modtagelse blandt alle de arbejdstagere i hele Europa, som er ramt af denne erhvervssygdom. Jeg vil således gerne lykønske Dem med, at De er så heldig ikke at risikere nogen sygdomme som følge af brugen af en trykluftshammer, og jeg bekræfter, at jeg stemte for fru Thorning-Schmidts betænkning, da jeg anser det for rigtigt at beskytte alle arbejdstagere.

Malmström og Olle Schmidt (ELDR)
Vi har hverken stemt for eller imod Helle Thorning-Schmidts betænkning om forslaget til vibrationsdirektiv.
Vi har en positiv grundholdning til EU. Som svenske liberale ser vi den europæiske integration som en mulighed for at finde løsninger på grænseoverskridende problemer, som f.eks. vedrører miljø, handel, fri bevægelighed over grænserne, menneskerettigheder og konflikthåndtering.
Beskyttelse af arbejdstagerne er imidlertid efter vores opfattelse et eksempel på et område, hvor EU kun bør have begrænset kompetence i de situationer, der vedrører personers frie bevægelighed inden for Unionen. Vibrationer på arbejdspladsen kan ikke betragtes som direkte grænseoverskridende. På det område bør de enkelte medlemsstater derfor have det fulde ansvar og den fulde ret til selv at fastsætte grænseværdierne.

Eurig Wyn (Verts/ALE)
Selv om jeg stemte for direktivet, har jeg alligevel nogle indvendinger. Sundhed og sikkerhed er naturligvis meget vigtigt, men vi skal huske på, at de tekster, vi fremlægger, skal bygge på videnskabelig dokumentation og forskning. Efter at have studeret sagen nøje har jeg ikke kunnet finde konkret videnskabelig dokumentation, som understøtter forslaget om helkropsvibrationer.
Med hensyn til at begrænse arbejde med køretøjer som f.eks. traktorer til otte timer er jeg betænkelig ved den betydning, det vil få for landbruget i kraft af arbejdets art, men jeg er også bekymret for, at det mest vil påvirke små landmænd og andre, som arbejder i små stenbrud og miner, da de ikke har arbejdskraft nok til at gennemføre en turnusordning.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, denne betænkning drejer sig om EU's budget og om et betydeligt beløb, som man ikke fik brugt i 2001, og som derfor bliver overført til 2002 til EU's forskellige aktiviteter. Da jeg stemte for denne regnskabsbetænkning, kom jeg pludselig til at tænke på noget, som jeg håber bliver ført ud i livet, nemlig at de penge, der ikke bliver brugt på EU's projekter, en dag vil gå til en europæisk pensionsfond, der giver dem, som lever for længe - eftersom man anser dette for at gå ud over medlemsstaternes budget - mulighed for at få EU-støtte, så de under alle omstændigheder altid får udbetalt deres pension.

Berthu (NI)
Wynn-betænkningen om budgettet giver mig anledning til at understrege, at min stemmeforklaring efter vores seneste forhandling om decharge for budgettet blev forkortet med 38 ord af Parlamentets tjenestegrene. I forklaringen beklagede jeg holdningen i Europa-Parlamentet, som nu tror sig stærkt nok til at opsige enhver gentlemanaftale og stikke sin næse i Rådets budget. Jeg tilføjede, at Rådet nok burde tage denne advarsel alvorligt i en tid, hvor Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid lige er startet. Og jeg sluttede af med en sætning, som desværre udgik: "Undervejs havde det i øvrigt nok været bedre for dem (Rådet), hvis de havde lyttet til vores advarsler og sammensat konventet af repræsentanter fra de nationale parlamenter uden at medtage Europa-Parlamentet eller i hvert fald ikke i så stort et omfang". Som De ser, var denne sætning ikke uden betydning.

Caullery (UEN)
En af de to dele af det foreløbige forslag til ændringsbudget nr. 2/2002 omhandler budgettering af en positiv saldo fremført fra regnskabsåret 2001, som især skyldes, at fællesskabsbudgettet ikke er blevet gennemført på mange poster, især hvad angår strukturfondene.
Konsekvensen af ændringsbudgettet burde være, at man gav ca. 10 milliarder euro tilbage til EU-medlemsstaterne, hvilket burde medføre en tilbagebetaling på ca. 10 milliarder francs til Frankrig. Europa-Parlamentets Budgetudvalg foreslår at betale ca. 5,5 milliarder euro tilbage til medlemsstaterne og beholde 4,5 milliarder euro, som skal anvendes til at dække diverse udgifter for indeværende år, og man kan spørge sig selv, om forslaget er lovligt, eftersom Parlamentet i teorien kun kan udtale sig om Europa-Kommissionens udgiftsforslag, som indtil videre er ikkeeksisterende.
Det står imidlertid fast, at Europa-Kommissionen i maj 2002 vil præsentere den endelige saldo for 2001 i et andet TÆB. Således kan det samlede beløb, som skal budgetteres, derfor stige til 18 milliarder euro.
Den anden del af dette forslag til TÆB bevirker, at vi efter Berlin-aftalerne i foråret 1999 om EU's finansielle overslag ...
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Malmström, Paulsen og Olle Schmidt (ELDR)
Vi har stemt imod forslaget til EU's tillægs- og ændringsbudget nr. 2/2002 for budgetåret 2002.
Ved udvalgets møder den 19. marts og den 9. april besluttede man, at 10 milliarder euro af det samlede overskud på 14 milliarder euro skulle betales tilbage til medlemsstaterne. I lyset af at budgettet for 2002 udviser et overskud på 14 milliarder euro, er det ikke rimeligt, at kun 5,5 milliarder euro nu føres tilbage til medlemsstaterne. Vi mener ikke, at denne beslutning er forankret i den diskussion, som tidligere er foregået i udvalget. Da medlemsstaterne ikke får det beløb tilbage, som de har ret til, stemmer vi imod forslaget.
Vi er også bekendt med, at det beløb, som ikke udbetales nu, i princippet skal udbetales i en senere fase. Kommissionen har allerede signaleret så store betalingsbehov for 2003, at man frygter, at budgetloftet vil blive sprængt. Dette vil medføre meget store udgifter for medlemsstaterne i 2003 og 2004, hvor budgetkravene forud for udvidelsen vil blive større.

Meijer (GUE/NGL)
Mit parti, Det Socialistiske Parti i Nederlandene, slår til lyd for et højt plejeniveau for mennesker og miljø og er derfor villig til at acceptere et højt skattetryk i den forbindelse.
Gode statslige tjenesteydelser inden for undervisning, sundhed, offentlig transport og miljø må koste penge og skal ikke rammes af besparelser. Vi har derimod ikke meget tilovers for at sluse penge til militære formål, utilsigtet økonomisk vækst og gaver til udbytteorienterede virksomheder.
Hvis skattepengene anvendes af et organ i hjemlandet, som vælgerne har stor indflydelse på, giver det generelt en meget bedre kvalitet og overensstemmelse med vælgernes demokratiske vilje, end hvis de forvaltes af et organ, som for de fleste mennesker er ukontrollabelt langt væk. Derfor er det efter vores mening ikke indlysende, at så mange penge som muligt skal gå til EU. Cirkulationen af strukturfondspenge mellem de rigeste medlemsstater, den nuværende stordriftsorienterede landbrugspolitik og den stadig stærkere forbindelse med NATO-politik er efter vores mening ikke en god forvaltning.
Vi støtter imidlertid solidaritet med de fattigste regioner, udviklingshjælp til den tredje verden og styrkelsen af et bæredygtigt miljø. Derfor er vi enige i fordelingen af overskuddet mellem eksisterende EU-planer og tilbagebetaling til medlemsstaterne.

Lambert (Verts/ALE).
Hr. formand, vores gruppe var yderst tilfreds med resultatet af afstemningen i morges. Vi ser nu meget mere positivt på modtagelsesvilkårene og især spørgsmål som hurtigere og mere udbredt adgang til uddannelse og erhvervsuddannelse og ikke bare undervisning af børn.
Vi bifalder, at der anbefales lettere adgang til alle former for sundhedspleje, navnlig psykologhjælp til torturofre og andre, som har været udsat for alvorlige traumer. Vi er også meget tilfredse med, at ændringen om at udvide familiedefinitionen gik igennem. Vi er klar over, at det er en meget kontroversiel beslutning for Parlamentet, men vi er nu langt om længe ved at indse, at kernefamilien ikke er den eneste anvendelige model.
Vi beklager, at visse medlemmer af Parlamentet tilsyneladende mener, at det er en acceptabel opfattelse, at personer, der søger om asyl eller andre former for beskyttelse, ikke har samme ret til social sikkerhed og andre former for sikkerhed på arbejdspladsen. Jeg er sikker på, at den opfattelse også vil ændre sig.
Det er en skam, at Rådet tilsyneladende allerede har besluttet sig, inden det har hørt Parlamentets synspunkter, og at der endnu en gang er for lidt tid til processen. Det ville være et udtryk for meget større respekt fra Rådets side, hvis tidsplanen gjorde det muligt for os at komme med vores synspunkter, før Rådet træffer sin endelige beslutning.
Generelt bifalder vi Parlamentets ændringer til betænkningen og håber, at Rådet endnu kan nå at tage hensyn til dem.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er helt enig i det, som hr. Lambert lige sagde. Det er vigtigt, at EU beskæftiger sig med asylforholdene for alle, der rejser til EU for at bede om hjælp og støtte. Men jeg spørger mig selv, hr. formand, om det, der f.eks. sker ved de syditalienske kyster, er rimeligt. Her ankommer der nogle gange hundredvis af asylansøgere, som bliver godt modtaget af den meget gavmilde syditalienske befolkning, mens ingen af de andre EU-lande giver økonomisk støtte til disse hjælpe- og bistandsaktiviteter. Mener De ikke, at det er på tide at oprette en fond for at hjælpe de EU-lande, som ligger ved grænserne - navnlig kyststaterne, nemlig Italien, Spanien og Grækenland - og som modtager flere asylansøgere end de andre lande og derfor bør have støtte til dette prisværdige initiativ?

Berthu (NI)
Europa-Kommissionen foreslår i dag et direktiv, som sigter mod at fastlægge minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere i medlemslandene. Den meget bureaukratiske tekst er i det store og hele unødvendig, for hvis en stat tilbød bedre vilkår for flygtninge end de andre, ville den blive oversvømmet med ansøgninger og hurtigt blive nødt til at sænke sine ydelser. Det europæiske system ville derfor automatisk regulere sig selv.
Endvidere fastlægger Kommissionens forslag et højt niveau for minimumsstandarderne, og Europa-Parlamentet har netop understreget denne tendens ved at stille ændringsforslag, som bl.a. udvider definitionen af en flygtning og definitionen af hans familie.
På intet tidspunkt har man stillet de centrale spørgsmål: Hvad vil disse modtagelsesstandarder koste medlemsstaterne, især i betragtning af at de vil være en yderligere attraktion for en ny form for indvandring? Hvor skal midlerne findes? Hvordan skal man bekæmpe denne nye form for indvandring, hvor man især ser falske asylansøgere skaffe sig adgang via faste netværk af menneskesmuglere?
Under disse omstændigheder forekommer Kommissionens forslag yderst farligt, og vi har derfor stemt imod.

Bonde, Sandbæk (EDD) (PE)

Vi har stemt for selve betænkningen på grund af de klare forbedringer af direktivforslaget, som Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggende har foreslået.
Derimod ønsker vi at fastholde, at asylpolitiske problemer skal løses så tæt på borgerne som muligt og ikke ud fra centraliseret EU-lovgivning.

Meijer (GUE/NGL)
På den kolde krigs højdepunkt tilskyndede man til flugt fra lande i Østeuropa, og flygtningene blev hilst velkommen i Vesten.
I øjeblikket kommer en stadig større del af flygtningene i Europa fra den tredje verden, og vi er mindre gæstfrie. Mange asylansøgere bliver, når de har udnyttet alle ankemuligheder, udelukket fra undervisning, indtægt og husly. Denne udelukkelse anvendes som middel til at afskrække nye asylansøgere. Mange uheldige, som har været i landet længe, tvinges til ulovligt ophold, hvorefter de efterfølgende er henvist til at tjene penge gennem kriminalitet og derved bliver en belastning for andre.
Det ser mere og mere ud til, at den alvorlige grund til, at mennesker flygter fra et land, ikke er så vigtig som det modtagende lands finansielle og demografiske målsætninger. Antallet af mennesker, som har brug for langvarig finansiel støtte, begrænses så vidt muligt, men højtuddannede, som kan udfylde arbejdspladser, hvor der ellers ikke er tilstrækkeligt mange disponible mennesker, er i mange tilfælde velkomne.
De ved dette dagsordenspunkt foreslåede foranstaltninger er især gunstige for sidstnævnte gruppe af flygtninge. Til trods for begrænsningerne er det et fremskridt, hvis børnene omfattes af skolepligten og lærer landets sprog, hvis menneskerne kommer hurtigt i arbejde, indkvarteringens kvalitet forbedres, og hvis der tages mere hensyn til homoseksuelle partnere.

Miranda (GUE/NGL)
Den betænkning, der nu er vedtaget, forbedrer på nogle punkter Kommissionens forslag. Det må imidlertid beklages, at EU's beslutning om at etablere et fælles asylsystem nu blot tager form af en række minimumsstandarder, der på det nærmeste ignorerer de mennesker, som disse bestemmelser drejer sig om, og som behøver al mulig støtte på grund af de smertefulde omstændigheder, der i almindelighed driver dem til at søge tilflugt i en af medlemsstaterne.
Vi må derfor også afvise Kommissionens målsætning om at indføre disse "minimumsstandarder" for blot at kunne begrænse sekundære bevægelser blandt asylansøgere som følge af forskellene mellem modtagelsesforholdene.

Fatuzzo (PPE-DE).
Her drejer det sig om menneskerettighederne i EU. Er det en overtrædelse af menneskerettighederne kun at give et sygt og pensioneret ældre menneske 500 euro at leve for om måneden? Jeg spørger mig selv, om det er en overtrædelse af menneskerettighederne i EU, at en enke - sådan som det er tilfældet i Italien - efter at hun og hendes mand har arbejdet 40 år hver - det vil sige mindst 80 år tilsammen - modtager en månedlig pension på kun 25 euro. Er det en overtrædelse af menneskerettighederne, hr. formand, at de efterhånden få krigsinvalider, som var med i Anden Verdenskrig, kun får 100 euro om måneden? Efter min mening er også dette en overtrædelse af menneskerettighederne, og det bør vi også beskæftige os med i vores betænkninger.

Arvidsson, Gunilla Carlsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman og Stenmarck (PPE-DE)
Vi moderate i Europa-Parlamentet stemte for betænkning A5-0106/2002 om menneskerettigheder i verden (2001) og EU's menneskerettighedspolitik. Vi gjorde det, fordi vi støtter de grundlæggende principper om menneskerettigheder, som efter vores mening beskyttes med denne beslutning.
Derimod kan vi ikke tilslutte os de formuleringer, hvor det slås fast, at globaliseringen skaber økonomisk og social elendighed. Vi er også imod, at de såkaldte positive rettigheder (de sociale, økonomiske og kulturelle) sammenlignes med de vigtigere negative rettigheder (de politiske og juridiske).
Vi antager, at man med statsterrorisme mener stater, som finansierer terrororganisationer.
Vi er imod, at Parlamentet får sin egen menneskerettighedsambassadør.
Vi vil gerne have en tydeligere generel anbefaling om afskaffelse af dødsstraffen.
Vi tager afstand fra insinuationen om, at fangerne i Guantanamo Bay ikke skulle have været taget til fange under krigen i Afghanistan.
Vi stemte for ELDR's ændringsforslag 3.

Berthu (NI)
Van Hecke-betænkningen giver os anledning til at undre os over meddelelsen af 22. april fra Europa-Parlamentets formandskab, som ser første runde af præsidentvalget i Frankrig som udtryk for stigende intolerance.
Juridisk set drejer det sig om indblanding i Frankrigs indre anliggender. I realiteten skyder meddelelsen langt forbi målet for de egentlige problemer.
De 20% af stemmerne, som er gået til det yderste højre, er kun et af symptomerne på en dyb krise for Frankrigs politiske repræsentation.
Krisen bunder især i de seneste års konstante tunghørighed hos en stor del af den politiske klasse og institutionerne til skade for borgerne og deres fortvivlede anmodninger om at genoprette sikkerheden. Og de ansvarlige for krisen er de nationale institutioner og EU i fællesskab.
Så jeg vil gerne sige til mine kolleger i Europa-Parlamentet, at De skal åbne øjnene, som jeg har bedt Dem om i årevis i mine indlæg her i salen. Sørg for, at den europæiske politik foretager et radikalt skift. Og hvis De vil undgå afstemninger som den, der fandt sted den 21. april, må De omsider begynde at fokusere på borgernes sikkerhed og kontrol med indvandringen.

Figueiredo (GUE/NGL)
Det er positivt, at denne betænkning er blevet vedtaget, fordi den som indledning slår fast, at det må være en af EU's hovedmålsætninger at opretholde menneskerettighedernes universelle karakter og udelelighed, herunder de borgerlige, politiske, økonomiske og kulturelle rettigheder, og samtidig anerkender FN's primære ansvar for bevarelse af den internationale fred og sikkerhed, idet den henviser til, at EU skal arbejde aktivt for yderligere at styrke sit samarbejde med FN og andre internationale organisationer om konfliktforebyggelse, krisestyring, humanitær bistand, post-konfliktrehabilitering og langsigtet udvikling.
Lige så vigtigt er det, at betænkningen fremhæver, at bekæmpelse af terrorisme ikke på nogen måde må bringe beskyttelsen af de grundlæggende menneskerettigheder i fare og skal være baseret på internationale menneskerettighedsnormer og humanitær folkeret, at Rådet og medlemsstaterne også bør lade definitionen af terrorisme omfatte terrorisme fra statens side, og at enhver form for tvangsarbejde, menneskehandel, der sættes lig med slaverilignende vilkår, og seksuel udnyttelse af børn udgør en krænkelse af menneskerettighederne, hvor der igen rettes en appel til USA og Somalia om at ratificere FN-konventionen om barnets rettigheder.
Betænkningen indeholder imidlertid også enkelte punkter, som vi er uenige i, navnlig bemærkningerne om Den Internationale Straffedomstol.

Meijer (GUE/NGL)
Den seneste tid har jeg været i tvivl om, hvor hr. Van Hecke står politisk. Fra at være venstreorienteret afviger i det tidligere flamske regerende kristelig-demokratiske parti er han nu ved at søge tilslutning til det i mellemtiden største parti i Belgien, de regerende liberalister.
Gennem forslagene i denne betænkning kan jeg dog heldigvis genkende hr. Van Heckes fortid. Måske har hans uklare politiske rolle givet ham ekstra spillerum til ud fra højrefløjen at kunne overbevise med opfattelser, som tidligere ikke blev prioriteret af højrefløjen. Han begrænser sig ikke til børnearbejde, tvangsarbejde, seksuelt misbrug og nødvendigheden af at afskaffe dødsstraffen i autoritært regerede lande som USA, Kina, Saudi-Arabien og Iran.
Der fokuseres ligeledes på terrorismen fra den tredje verden og det primitive voldelige amerikanske svar herpå. Han behandler ganske rigtigt fjernelsen af grobunden for terrorisme, og det konstateres, at bekæmpelsen af terrorisme ikke må have en negativ indflydelse på menneskerettighederne.
Præsidents Bushs militære dekret, som lader et hemmeligt militært tribunal dømme over fanger, sættes i gabestokken som værende i strid med den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder, mens de såkaldte illegale krigere fra Afghanistan, som sidder fængslet på den militære base Guantanamo, anerkendes som krigsfanger. Jeg støtter den fremgangsmåde.

Van Orden (PPE-DE)
Den britiske konservative delegation går stærkt ind for menneskerettigheder, når de er korrekt defineret, men undlod at stemme om Van Hecke-betænkningen om menneskerettighederne i verden i 2001 af følgende grunde:
Den nævner ikke behovet for god regeringsførelse eller den kendsgerning, at korrupte regeringer i mislykkede stater ofte er den vigtigste kilde til krænkelser af menneskerettighederne.
Vi støtter kraftigt et forbud mod den skrækkelige udnyttelse og misbruget af børn som børnesoldater i lande som Uganda og Sierra Leone, men vi kan ikke støtte et forbud mod rekruttering af soldater under 18 år i vores egne lande.
Vi kan ikke acceptere de forkerte fortolkninger af Genève-konventionen eller den overdrevne kritik af USA's håndtering af fangerne i Guantanamo, når alle deres rettigheder overholdes.
Mange af vores medlemmer går ind for dødsstraf, og desuden bør beslutninger i denne sag være et nationalt anliggende.
Vi deler ikke begejstringen for en International Straffedomstol, som meget let kan blive et politisk middel, og hvis jurisdiktion over de personer, der virkelig krænker menneskerettighederne, f.eks. terrorister, er uklar.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, vi siger tit, at vi vil fremme menneskerettighederne i tredjelandene. Det er rigtigt, og vi gør, hvad vi kan, men efter min mening gør vi alt for lidt. Vi er nødt til at gøre ordene til handling, og vi er nødt til at gøre betænkningerne til handling, f.eks. fru Díez González' betænkning. For at foregå med et godt eksempel vil jeg opfordre alle pensionister, der rejser rundt i verden, til ikke at være turist i de lande, hvor indbyggernes menneskerettigheder krænkes. Lad os langt om længe gøre en konkret indsats og holde op med al vores snak!

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén og Hans Karlsson (PSE)
Vi bifalder og støtter Udenrigsudvalgets betænkning, som vedrører mange aspekter af arbejdet for at fremme menneskerettigheder i lande uden for Unionen. Vi mener dog ikke, at en diskussion om ændring af søjlestrukturen hører hjemme i en betænkning, der drejer sig om fremme af menneskerettigheder og demokratisering i den tredje verden. Desuden mener vi, at samarbejdet om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik bør forblive mellemstatsligt.

Berthu (NI)
Díez González-betænkningen giver mig anledning til at gøre opmærksom på, at det sidste afsnit af min stemmeforklaring af 20. marts til resultatet af Det Europæiske Råds møde i Barcelona blev slettet af Parlamentets tjenestegrene. Der stod:
"Punkt 55 i konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Barcelona meddeler, at ratificeringen af Nice-traktaten skulle være gennemført i alle medlemsstater inden udgangen af 2002 uden at overveje, om irerne har lyst til at stemme for. Det er rigtigt, at den nye irske formand for Europa-Parlamentet, Patrick Cox, netop har meddelt, at han selv vil reklamere for et ja, idet han således begår et betydeligt brud på sin faglige moralkodeks. Men det er ikke længere det, det kommer an på på dette område".
Jeg troede ikke, jeg havde ramt så meget plet, men som De ser, har Europa-Parlamentets formand netop begået den samme fejl en gang til med sin meddelelse af 22. april om det franske præsidentvalg. De europæiske institutioners politiske interventionisme udvikler sig med lynets hast. Snart er det det ene land, der er offer for den, snart det andet. Efter min mening burde den kommende franske regering være bekymret for denne udvikling.

Meijer (GUE/NGL)
Europa er rigt og magtfuldt. Denne rigdom og magt er opbygget gennem århundreder på bekostning af lande, hvor der nu hersker sult, fattigdom, kaos og retsløshed.
Europa bærer en del af skylden for de problemer. Af den koloniale magt har man lært, hvordan man kan styre lande uden at tage hensyn til befolkningens interesser, ønsker og sågar overlevelse. Man har overført en forvaltningsstil, som kun tog sigte på udbytte for magthaverne og ikke på en løsning af de problemer, som størstedelen af menneskerne konfronteres med. Derfor kan Europas indblanding i disse lande i den tredje verden nu erfares som uærlig, arrogant og neokolonialistisk.
Europa har forpligtelser netop på grund af fortiden. Desuden kan vi netop på grund af den magt og rigdom, som er erhvervet på en forkert måde, gøre gode ting nu. Den foreslåede adfærdskodeks, hvor menneskerettigheder i tredjelande skal have forrang frem for økonomiske og andre forbindelser med de lande, hvor der stilles krav til samarbejdsaftaler, og hvor dødsstraffen bekæmpes, er et vigtigt skridt i den rigtige retning. Det gælder ligeledes for kortlægningen af menneskerettighederne pr. land gennem et EU-agentur. Denne kortlægning skal imidlertid ikke være uforpligtende, men skal have følger for handelsforbindelser og hjælpen til flygtninge.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg havde også en drøm i nat. Jeg drømte om tre kvindelige medlemmer af Europa-Parlamentet, som spiste en hyggelig middag med hinanden. Det var Maria Martens, Mercedes Echerer og Miet Smet. De har sandsynligvis alle tre noget, som jeg godt kan lide. I drømmen sagde fru Martens: "Ifølge Gud og DNA er det en naturlov, at der er fuldstændig lighed mellem mænd og kvinder." Som De ved, hr. formand, fødes der nemlig lige mange mænd og kvinder her i verden: 50% mænd og 50% kvinder. Det er en guddommelig lov og en naturlov. Hvorfor vedtager vi så ikke straks en lov, der gør det lovbestemt, at der skal vælges 50% kvinder og 50% mænd, at lige så mange kvinder som mænd skal arbejde, og at kvinder skal have lige så mange rettigheder som mænd?

Figueiredo (GUE/NGL)
Selv om det er vigtigt at få vedtaget en femårig handlingsplan (2001-2006), der kan virkeliggøre de gode politiske intentioner om generel hensyntagen til kønsaspektet i Fællesskabets udviklingssamarbejde og således følge op på Beijing-erklæringen fra 1995 og den dertil hørende handlingsplatform, må det beklages, at dette forslag kommer så sent.
Når man ved, at det er afgørende for den sociale retfærdighed og udviklingen, at ulighederne mellem mænd og kvinder fjernes, og at kvindernes rolle og rettigheder styrkes, er det vigtigt at fastholde, at integrering af kønsaspektet ikke kun skal betragtes som et værktøj til fremme af udviklingssamarbejdsforanstaltningernes effektivitet, men også som et led i en meget større indsats for at sikre respekten for menneskerettighederne og for kvinders og mænds personlige værdi, hvor det erkendes, at mænd og kvinder er forskellige, men også, at de bør nyde samme rettigheder.
Lige så vigtigt er det at fastholde, at der må afsættes tilstrækkelige finansielle og menneskelige ressourcer til finansiering af de skitserede foranstaltninger, idet der i 2001 kun blev tildelt 2,02 millioner euro til integrering af kønsaspektet i udviklingssamarbejdet sammenlignet med de 5 millioner i 1998.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, da jeg læste denne betænkning, kunne jeg ikke lade være med - jeg ved ikke hvorfor, for det sker ikke så tit - at tænke på en uretfærdighed og en diskrimination over for pensionerede kvinder, der finder sted i Europa og navnlig i vores ellers så dejlige land Italien. Der er nemlig mange pensionerede kvinder, som får en pension, der kun er lige så stor som halvdelen af halvdelen af halvdelen af deres mands pension, for ifølge en bestemt lov i Italien får kvinder, der har arbejdet færre år end deres ægtefælle, en meget, meget mindre pension end 100 euro om måneden, og meget ofte får de faktisk ikke mere end 25 euro om måneden. Dette sker, fordi en samling love foreskriver, at de mennesker, der arbejder mindre, kommer til at modtage nogle ubetydelige pensioner. Efter min mening bør man dog gøre noget for at forhindre denne diskrimination over for kvinder.

Lulling (PPE-DE)
I grunden kan man vel sige, at det, at vi udarbejder en betænkning om Kommissionens årsberetning, som vi har modtaget siden 1996, om lige muligheder for kvinder og mænd i EU, minder lidt om en omgang tyndt øl. Men hvis man skal forberede fremtiden omhyggeligt, skal man også kende fortiden og historien. Deri ligger eksistensberettigelsen for vores betænkning om Europa-Kommissionens beretning.
Jeg har selvfølgelig stemt for betænkningen, selv om jeg havde foretrukket, at visse af mine ændringsforslag havde fundet nåde for ordføreren og Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder for at følge ordentligt med tiden. Enhver her ved, at hvad angår lige muligheder og ligestilling for kvinder og mænd, så er alt ikke lykken i den bedste af alle verdener. Men heller ikke på dette område skal vi kaste barnet ud med badevandet.
Vi har et acquis communautaire om ligestilling og lige muligheder for kvinder og mænd, og både vi og Kommissionen gør klart opmærksom på, at gennemførelsen af dette acquis er betingelsen sine qua non for, at ansøgerlandene kan blive optaget iblandt os.
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Cunha (PPE-DE)
I løbet af de første fire år af FUP IV (1997-2001) er Fællesskabets fiskerflåde blevet reduceret med 2,5%, hvad tonnagen angår, og 5,9%, hvad motorydelsen angår. Selv om de mål, som FUP IV indebærer, egentlig er temmelig beskedne, har visse medlemsstater ikke kunnet opfylde dem, og andre har ligefrem øget deres kapacitet. Det betyder, at denne betænkning viser det sædvanlige problem, nemlig at nogle medlemsstater, som f.eks. min egen, har opfyldt de opstillede mål, mens andre ikke har opfyldt dem og - hvad værre er - heller ikke er blevet straffet herfor.
På et tidspunkt, hvor man afventer et snarligt forslag fra Europa-Kommissionen om den fælles fiskeripolitiks fremtid, er det vigtigt at genoverveje FUP, fordi bevarelse af fiskeressourcerne fortsat er en af den fælles fiskeripolitiks grundlæggende elementer, eftersom fiskerne ikke har nogen fremtid uden fisk. Det er imidlertid vigtigt at understrege, at alle medlemsstaterne - og ikke blot nogle af dem - må yde deres bidrag til at nå dette mål. Derfor må FUP - eller andre foranstaltninger med tilsvarende sigte - stadig være en del af den fælles fiskeripolitik, for så vidt de indbefatter tilstrækkelige effektive sanktionsbestemmelser. Hvis dette ikke bliver tilfældet, er denne eller enhver anden ordning, der skal bringe fiskerflådens omfang i overensstemmelse med de foreliggende ressourser, dømt til fiasko.

Figueiredo (GUE/NGL)
Betænkningen giver en i det store og hele positiv bedømmelse af, hvorledes FUP er blevet gennemført, idet den dog fremhæver, at der er betydelige forskelle i medlemsstaternes opfyldelse, og at den aktuelle støtte til modernisering og omstrukturering af fiskerflåden - for at kunne gennemføre de flerårige udviklingsprogrammer og dermed opfylde deres primære mål, som er en varig ligevægt mellem de disponible ressourcer og udnyttelsen heraf - må opretholdes. Dette punkt er særlig vigtigt på et tidspunkt, hvor Kommissionen ønsker, at støtten til modernisering og omstrukturering af fiskerflåden skal reduceres mærkbart eller helt falde bort.
Betænkninger nævner imidlertid beklageligvis ikke, hvilke lande der ikke har opfyldt de fastsatte mål. Som bekendt har Portugal reduceret med mere end 40% over måltallet, hvilket også er beklageligt, fordi der er lande, der ikke blot har undladt at reducere, men sågar har øget deres fiskerikapacitet. Det er derfor helt afgørende at kræve, at ikke alle bliver behandlet på samme måde fremover.
Et punkt, som vi ikke fuldt ud kan tilslutte os, er ophugningspolitikken, eftersom vi går ind for støtte til modernisering og ikke til ophugning.

Sacrédeus og Wijkman (PPE-DE)
Parlamentet har i dag vedtaget en betænkning om de flerårige udviklingsprogrammer for fiskerflåderne. Heri beklager Parlamentet, at flere medlemsstater ikke har kunnet gennemføre de foranstaltninger, der er vedtaget med henblik på at reducere flåden. Samtidig foreslår man, ganske inkonsekvent, fortsat støtte til foranstaltninger, der sigter mod en modernisering og fornyelse af flåden.
Udfiskningen af havene er i dag et af de alvorligste og mest konkrete problemer i økosystemet. Den europæiske fiskerflåde, som ifølge beregningerne har en overkapacitet på 40%, bidrager naturligvis hertil. Hvis målsætningen om at reducere fiskerflåden skal gennemføres, må politikken lægges radikalt om. Det går ikke bare at fortsætte med de rundhåndede tilskud, som man nu giver, selv om det kan virke prisværdigt at forbedre arbejdsvilkårene og øge sikkerheden.
Kommissionen har ved en række lejligheder påvist, at en modernisering og en fornyelse af flåden også fører til øget fiskeriindsats stik imod det, der er nødvendigt for at skabe en vedvarende balance mellem de nuværende bestande og udnyttelsen af disse, som er det væsentligste formål med de flerårige udviklingsprogrammer, hvilket helt rigtigt påpeges i betænkningen.
Da vi ikke kunne støtte Parlamentets synspunkt på dette område, har vi valgt at stemme imod betænkningen.

Souchet (NI)
Som Kindermann-betænkningen viser, og som kommissær Fischler netop har erkendt, er FUP'ernes tid forbi, og vi kan for fremtiden ikke længere bruge denne brutale, blinde og autoritære metode til regulering af fiskeriet. Vi skal ikke længere i den nye fælles fiskeripolitik benytte os af værktøjer, som hindrer moderniseringen, som skader sikkerheden om bord, og som fratager de unge lysten til at etablere sig.
Ja, vi er alle bevidste om nødvendigheden af at kontrollere den biologiske balance mellem fiskearterne ved hjælp af offentlige indgreb. Det sker ved hjælp af TAC'er og kvoter, hvis effektivitet stadig skal forbedres igennem mere præcise vurderinger af fiskeressourcerne.
Ja, fiskerflåden skal forblive mere eller mindre stabil, uden at man dog fastfryser det nuværende antal. Den skal være i stand til at forny sig med hjælp fra offentlige midler.
Og ja, vi kræver retfærdig og ensartet kontrol.
Men man kan kun undre sig over den modsigelse, der er mellem kommissærens forslag, som erklærer FUP'erne for utidssvarende, og det forslag til forordning, som nu er på vej rundt, og som sigter mod at ophugge op mod 6.000 skibsfartøjer og op mod 1.000 bare for Frankrigs vedkommende i perioden 2003-2006.
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Souchet (NI)
Det er heldigt, at det signal, der blev sendt om øget offentlig udviklingsbistand af Det Europæiske Råd i Barcelona har skabt skole i Monterrey. Det er en erkendelse af, at den offentlige udviklingsbistand i dag er en af de eneste reguleringsmekanismer til finansiering af offentlige investeringer, som er nødvendige for, at folk kan få adgang til basistjenester.
Men ud over spørgsmålene om globale beløb og procentsatser skal EU også fortsætte med at prioritere det geografiske område, som det har et særligt historisk ansvar for. En koncentreret indsats kan kun øge effektiviteten. Unionen skal ikke lade det særlige ved samarbejdet med AVS-landene gå i opløsning med henvisning til en ensrettet globalisering, som nogle helst ville se deres indsats fortabe sig i. Man ser i øvrigt tydeligt, hvordan de lokale myndigheder såvel som foreninger mangedobler deres privilegerede forbindelser med disse lande.
Vores prioriteter skal især fokusere på den nødvendige fælles indsats imod de destruktive konsekvenser af en forarmende emigration, som tømmer disse lande for deres menneskelige ressourcer, og på rehabilitering af den statslige aktør og bekæmpelse af statsligt bureaukrati og korruption. Det nationale plan har fortsat samme betydning på udviklingsområdet og er uomgængeligt, hvis man vil basere de offentlige politikker på bæredygtig udvikling og samfundets interesser.

Meijer (GUE/NGL)
Som arv fra den koloniale fortid er den tredje verden i høj grad blevet afhængig af salget af billige råstoffer til rige lande. Landbrug, kvægavl og minedrift leverer den valuta, hvormed dyre industriprodukter fra EU, USA eller Japan skal købes.
Denne byttehandel er en ulempe for de fattige lande og giver dem få chancer for at overvinde deres tilbageståenhed. Derfor løser frihandel og eksport ikke deres problemer, så længe det modsvares af dyr import. Strømmen af fortjenester fra de fattige lande til de rige lande er fra gammel tid endvidere større end udviklingshjælpen fra de rige til de fattige lande.
Efter pres fra Verdensbanken og Den Internationale Valutafond har mange lande i høj grad været nødt til at begrænse deres udgifter til undervisning og sundhedspleje og sænke deres skatter for udenlandske virksomheder. Meget af det, som de tjener, anvendes ikke til videreudvikling, men til at betale gammel gæld.
Ordføreren og Udvalget om Udvikling og Samarbejde konstaterer ganske rigtigt, at de fattige landes formue til at opretholde de mest nødvendige foranstaltninger er faldet væsentligt, og at det er blevet endnu værre efter den 11. september. Derfor er gældssanering og forhøjelse af det beløb, som rige lande overfører til fattige lande, til normen på mindst 0,7%, nødvendigt.

Formanden.
Afstemningen er afsluttet.

