Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
(Protokollen godkendtes)

Bloch von Blottnitz
Fru formand, jeg vil gerne anmode Præsidiet om langt om længe at sørge for, at Parlamentets medarbejdere - jeg vil slet ikke tale om parlamentsmedlemmerne - får mulighed for at finde plads i Parlamentets restauranter i den korte middagspause. I går kl. 12.30 var alle restauranter fyldt med besøgergrupper, så medarbejderne stod i kø i en halv time og oven i købet ledte efter pladser i mindst 10 minutter. Det er ikke længere acceptabelt. Fra kl. 12.30 er restauranterne fyldt, fyldt, fyldt med hundreder af besøgende. Og det går ikke længere.

Formanden
Jeg har noteret mig Deres anmodning. Jeg kan blot meddele Dem, hvad De sikkert allerede ved, at afstemningen sluttede temmelig hurtigt i går, og de besøgende, personalet og medlemmerne, ja, alle, skulle ud samtidig.

Oomen-Ruijten
Fru formand, vi aftalte i går i Formandskonferencen, at vi med hensyn til en uopsættelig forhandling om branden i katedralen i Firenze skulle anmode formanden om at skrive et brev derom. Kan De kontrollere, om det faktisk er sket eller vil ske?

Formanden
Fru Oomen-Ruijten, spørgsmålet er registreret, og henvendelsen vil blive skrevet, men vi kan ikke gå hurtigere frem, end vi allerede gør.

Provan
Fru formand, jeg gad vide, om De kan hjælpe mig. Der har været nogle vanskeligheder med den israelske delegation, som skulle til Israel fra den 1. til den 5. juni. Af en eller anden grund er dette med meget kort varsel blevet ændret til den 3. til den 6. juni. Det er meget forstyrrende for medlemmer, der allerede havde truffet arrangementer om at tage med den delegation.
Jeg forstår, at beslutningen er taget uden konsultation med den israelske delegations præsidium eller med noget medlem af denne delegation. Jeg vil anmode Dem, som formand her i dag, om at foretage en undersøgelse af, hvorfor dette er sket, for det er ikke bare forstyrrende for medlemmerne her, men også yderst uhøfligt over for vore israelske værter.

Formanden
Hr. Provan, det er indlysende, at vi ikke kan indlede en forhandling om dette punkt. De har ønsket, at vi undersøger sagen, og det gør vi.

Aktuel og uopsættelig debat (indsigelser)
Formanden
Jeg kan meddele, at jeg i overensstemmelse med artikel 47, stk. 2, litra 2, i forretningsordenen har modtaget følgende begrundede, skriftlige indsigelser vedrørende den emneliste, der er fastlagt for næste forhandling om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.
Til punkt V - Kinas diskriminerende handlinger over for EU-medlemsstater - har jeg modtaget en indsigelse fra Den Socialistiske Gruppe, der sigter mod at erstatte punktet med et nyt punkt om Vestsahara og at opføre punktet om Kina under punktet om menneskerettigheder.
Hvis det er klart for alle, sætter jeg denne indsigelse til afstemning.

Oomen-Ruijten
Fru formand, nu hvor vi behandler det ottende underpunkt om menneskerettighederne, tvivler jeg på, at vi egentlig kan gøre det. Jeg ved, at hr. De Vries og andre her i Forsamlingen altid rejser sig op, når der er mere end fem underpunkter, og jeg tvivler på, at forretningsordenen tillader dette.

Formanden
Fru Oomen-Ruijten, det forstår jeg ikke. Vi tilføjer ikke et punkt. Jeg har måske udtrykt mig uklart. Forslaget sigter mod at erstatte punktet om Kina med et punkt om Sahara og så henvise det første som et underpunkt til menneskerettighederne, nemlig det om Kina. Det er netop det, vi har gjort med nogle andre punkter. Jeg kan forsikre Dem om, at alt stemmer overens med forretningsordenen. Det undersøgte jeg, før jeg satte punktet under afstemning.
(Indsigelsen forkastedes)

Oomen-Ruijten
Fru formand, jeg har sandsynligvis ikke udtrykt mig ordentligt, men hvad vi i dag har gjort, er, at vi i stedet for fem underpunkter om menneskerettigheder har opført syv. Jeg mener da, at vi havde den aftale her i Forsamlingen, og at det også ligger fast, at vi højst må have fem underpunkter. Hver gang sætter vi flere underpunkter på dagsordenen under punktet menneskerettigheder, og det betyder, at der slet ikke længere er tale om en seriøs forhandling.

Formanden
Fru Oomen-Ruijten, vi vil ikke indlede en forhandling om det punkt. Formandskonferencen kunne måske se på dette spørgsmål til næste gang, så det hele kan blive harmoniseret.

Cox
Fru formand, jeg vil gerne opklare en misforståelse. Punkt nr. 5, der står under overskriften Kina, er faktisk en opfordring til politisk solidaritet fra europæiske medlemsstaters side med de stater, der trues af kinesisk gengældelse af handelsmæssig eller anden art som følge af FN's menneskerettighedskonference i Genève. Det er et politisk spørgsmål om europæisk solidaritet med medlemsstater som Danmark og Holland, og strengt taget drejer det sig slet ikke om menneskerettighederne i Kina.

Formanden
De ved udmærket godt, at vi ikke drøfter spørgsmålene under indsigelserne, vi stemmer blot. Men nu er De kommet med en forklaring efter afstemningen, og jeg har meget svært ved at følge Dem. Jeg troede, at det var til forretningsordenen, men det var det ikke.

Afgørelse om uopsættelig forhandling
von Wogau
Fru formand, det drejer sig om et meget vigtigt forslag fra Kommissionen. Vi har påbegyndt arbejdet i udvalget, men vil endnu ikke være færdige til mødeperioden maj II. Det tidligst mulige tidspunkt er mødeperioden juni I. Vi vil altså afslutte arbejdet i mødeperioden juni I. Derfor foreslår jeg, at vi forkaster denne uopsættelighed, at vi stemmer imod, men at vi forpligter os til at behandle spørgsmålet i juni I.
(Uopsættelige forhandling forkastedes)

Fælles sikkerhedspolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0162/97) af Tindemans for Udvalget om Udenrigs, - Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om formuleringen af Den Europæiske Unions sikkerhedspolitik.
Før jeg giver ordet til hr. Tindemans, vil jeg blot udtrykke min beklagelse over, at Rådet ikke har fundet det ønskeligt at overvære denne yderst vigtige forhandling. Det ville jeg lige gøre opmærksom på.

Tindemans
Fru formand, kære kolleger, under den nu berømte Maastricht-konference blev der truffet beslutning om, at Den Europæiske Union, fra det øjeblik skulle den hedde Union, skulle give sig selv en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. En sikkerhedspolitik, som kunne udvikle sig til en fælles forsvarspolitik og endda til et fælles forsvar. Det står der i teksterne. Jeg tilhører den kategori af mennesker, og jeg er bestemt ikke den eneste, jeg tror, at et overvældende flertal i Parlamentet også tilhører den kategori, som er overbevist om, at når stats- og regeringschefer samles på et topmøde af så stor betydning som Maastricht-konferencen og der beslutter noget sådant og gør det kendt i hele verden, så må vi også tage denne beslutning alvorligt. At de mener, hvad de har besluttet, hvad de bekendtgør, og at de ved, hvad det betyder. Jeg går ud fra denne holdning. I Maastricht blev det besluttet, og nu er spørgsmålet: Hvordan vil det blive organiseret?
Jeg har ved behandlingen af dette emne så vidt muligt undgået at tale om institutionelle aspekter af dette problem, for så vidt som det er muligt. I betragtning af, at de institutionelle aspekter behandles på den regeringskonference, som også blev bebudet i Maastricht, det forventer vi da alle sammen, og hvor således tekster, problemer, som endnu ikke var rigtigt formuleret eller ufuldstændigt formuleret, eller ikke var formuleret helt færdigt, at disse så skulle behandles på denne regeringskonference.
Parlamentets Udvalg om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender mente, at vi repræsentanter for folket, direkte valgt, at vi egentlig skulle lade vor stemme høre om så vigtige problemer som sikkerheds- og forsvarsspørgsmål. Vi fortolker jo, hvad vi mener, der er godt for vor befolkning, hvad der er uundværligt, sikkerheden, som befolkningen er meget optaget af, frem for alt den interne sikkerhed i øjeblikket, og vi skulle forsøge at formulere vore opfattelser med hensyn hertil.
Den betænkning, der blev behandlet i Udenrigsudvalget, er en såkaldt initiativbetænkning. Det er ikke noget svar på en tekst fra Kommissionen eller Rådet, som f.eks. hvad vi også vil behandle her i formiddag, Titleybetænkningen om våbenindustrien. Det er et svar på en tekst fra Kommissionen. Her er det virkelig Udenrigsudvalget, som selv vil udvikle en række ideer om sikkerhed. Jeg har i Udenrigsudvalget enstemmigt opnået, at vi i øjeblikket skal skelne mellem sikkerhed og forsvar, og at vi i fremtiden skal udarbejde en betænkning, men nu som en begyndelse en første del om sikkerhed, og efter regeringskonferencens afslutning, når vi ved, om der blev truffet vigtige beslutninger der eller ej, så vil vi udarbejde den anden del om forsvaret, og disse to tilsammen skulle afspejle Parlamentets holdning.
Det er et vigtigt spørgsmål, tro mig, det er egentlig Parlamentets stemme i sådanne følsomme, men vigtige problemer som sikkerhed og senere forsvar. I øjeblikket gælder det sikkerheden. Vi har altså delt det op, og her er første del i dag. På topmødet i Lissabon, men dette var i 1992, forsøgte regeringscheferne og den franske præsident allerede at sige noget om sikkerhed. Men vi følte os naturligvis forpligtet i udvalget og også i Underudvalget om Sikkerhed og Nedrustning, underudvalget har også arbejdet godt, til at aflægge besøg i NATO's hovedkvarter, i Den Vesteuropæiske Union og i Europarådet. Vi har virkelig ikke forsømt noget. Vi mente, at vi allerede nu burde give en bedre beskrivelse af, hvad sikkerhed virkelig betyder for os, og vi håber, at Rådet og topmødet samt regeringskonferencen også vil lægge større vægt på, hvad vi egentlig forstår ved sikkerhed. Vi har gjort os bestræbelser med henblik på ekstern sikkerhed og intern sikkerhed. Vi har brugt mindre tid på intern sikkerhed, hvor vigtig denne end er. Vi ved alle sammen, at der i vor befolkning i medlemsstaterne i øjeblikket hersker en slags angstfornemmelse, hvad angår sikkerheden i vore lande, men eftersom dette udtrykkeligt behandles på regeringskonferencen, og eftersom der er tale om, at disse problemer, intern sikkerhed, skulle overføres til en særlig søjle i den fremtidige struktur, mente vi ikke, at vi på nuværende tidspunkt skulle beskæftige os så udførligt med den som med den eksterne sikkerhed. Hvad kan vi således som Parlament bringe på bane med henblik herpå.
Kære kolleger, mine damer og herrer, det er tydeligt, at sikkerhed ikke blot er et militært aspekt. Det ved vi alle sammen. Det er tydeligt, at sikkerhed også har noget at gøre med levevilkår, med beskæftigelse, med folkesundhed, med kampen mod elendighed, med kampen mod arbejdsløshed osv. Vi nævner dette, men vi må ikke glemme, når vi behandler dette her, at hele Europas konstruktion egentlig sigter mod at bringe mere velfærd og mod at skabe fred. Hvorfor er man bl.a. begyndt med EKSF, med henblik på en fredspolitik, aldrig mere krig i Vesteuropa og med hinanden, en anden struktur end tidligere. Altså alt, hvad vi gør i Europa, sigter mod fred, sikkerhed og mere velfærd. Husker De hvidbogen om arbejdsløsheden og ny økonomisk vækst, alt, hvad vi gør i de forskellige udvalg sigter mod at skabe så mange ideelle forudsætninger som muligt, så vidt vi kan gøre dette, men der er i forbindelse med sikkerhedsproblemet i international, altså ekstern, henseende også et militært aspekt.
Kære venner, det forholder sig jo således, at vi alle sammen har en skamfølelse over Den Europæiske Unions fravær i forbindelse med konflikten i Balkan, over, at man måtte komme fra De Forenede Stater for egentlig at skabe fred der og underskrive en aftale. Er vi, det kan vi tale om i dag, ikke alle sammen beskæmmet over, hvad der sker i Centralafrika? Hvor er Den Europæiske Unions holdning? Hvor er Den Europæiske Unions politik? Jeg mener, at det nu også er blevet tydeligt, at der ikke er nogen udenrigspolitik i denne verden, som har en chance for at lykkes, hvis der ikke også står en militær magt bag. Jeg siger helst ikke dette, men dette er realiteten i øjeblikket.
Vi er en stor økonomisk magt i verden, og vi håber, at dette vil forbedres endnu mere, og når der kommer en udvidelse, at denne vil blive endnu vigtigere. Det ville være meget fejt, hvis vi ikke kunne eller turde påtage os noget som helst internationalt ansvar, hvis vi ikke havde nogen fælles udenrigspolitik og en sikkerhedspolitik eller en forsvarspolitik. Det er altså den slags betænkning, som Udenrigsudvalget og Underudvalget om Sikkerhed og Nedrustning i lang tid har beskæftiget sig med.
Vi stiller en række meget seriøse forslag. Vi håber, at vi vil nå et sådant niveau, at Rådet og Det Europæiske Råd vil være forpligtet til at tage hensyn til Parlamentets, denne folkerepræsentations, stemme. At der kan opstå en dialog mellem Rådet og Parlamentet med henblik på at føre den bedste politik på dette område.
Fru formand, hvis vi her vedtager en holdning, som forpligter Rådet, selv om det er fraværende i dag, til at tage hensyn til vor tekst, så bidrager vi til betydningen, seriøsiteten og påskønnelsen af Parlamentet. Så betyder det, at det også er lykkedes os for meget ømfindtlige problemer og vanskelige problemer, det indrømmer jeg, at udarbejde en tekst, som man ikke længere kan komme uden om. Det er ikke en tekst, som man enten skal godkende eller lade være, men man vil i det mindste høre Parlamentets stemme i denne tid og vide, hvad vi mener om sikkerheden, og så kan vi se, hvordan dette alligevel kan blive udviklet i fremtiden. Jeg kan ikke fremhæve det nok: Det er et overordentlig vigtigt problem. Men også Parlamentets omdømme kan forbedres efter denne forhandling.

Formanden
Tak, hr. Tindemans. Jeg er sikker på, at man i høj grad har værdsat Deres indlæg, men jeg vil gerne bede om, at grupperne fremover informerer medlemmerne om den tid, de har til rådighed. Hr. Tindemans vidste tydeligvis ikke, at han kun havde seks minutter. Han overskred sin taletid med lang tid, men jeg afbrød ham ikke, fordi jeg havde indtryk af, at han ikke vidste det.

Wiersma
Fru formand, jeg tror, at vi her i formiddag fører en vigtig diskussion om et emne, som også står og bør stå højt på dagsordenen for regeringskonferencen. Vi taler om sikkerhed og den rolle, som Den Europæiske Union bør spille i den forbindelse.
For min gruppe er det vigtigt at fremhæve, at sikkerhed efter vor opfattelse ikke blot er et spørgsmål om at tilrettelægge denne sikkerhedspolitiks militære indhold ordentligt. For os er sikkerhed et bredt begreb, hvor vi taler om økonomiske instrumenter, miljøinstrumenter, konfliktforebyggelse, fredsbevarelse og lignende. For os er sikkerhed således ikke blot det, som man oprindeligt forstod ved det, militær sikkerhed. Jeg tror, at det er vigtigt i den strategi, som vi som gruppe har valgt. Vi er glade for, at der i hr. Tindemans' betænkning også frem for alt lægges vægt på sikkerhedspolitikken og ikke på forsvarssiden af udviklingen af Den Europæiske Unions anden søjle. Det synes vi er meget vigtigt. Vi vil nu under vor forhandling koncentrere os om denne sikkerhedspolitik i bred forstand, når det gælder Den Europæiske Union specielt rettet mod gennemførelsen af, hvad der kaldes Petersberg-opgaver. Vi synes, at Den Europæiske Union bør udstyre sig selv med muligheden for selvstændigt at træffe foranstaltninger, ligesom det tidligere også skete under NATO's ledelse i Bosnien, og Unionen bør med henblik herpå råde over flere instrumenter. Vi fortsætter med i den forbindelse at sige, at det naturligvis er bedre inden for rammerne af denne sikkerhedspolitik også at forsøge at udvikle forebyggende instrumenter, men hvis forebyggelsen ikke skulle lykkes, så må Unionen være i stand til og sættes i stand til også selvstændigt at gennemføre Petersberg-opgaver, altså fredsbevarende og fredsskabende opgaver. Det er vor gruppes indsats, det er også det, som der efter min og efter vor opfattelse skal lægges vægt på under den forhandling, som vi nu fører. I mindre grad er vi rede til nu at diskutere, hvad forsvarspolitikken eller et fælles forsvar nu præcist bør betyde for Unionen selv i fremtiden. Vi går ikke af vejen for denne diskussion, men vi synes, at vi nu må koncentrere os om disse såkaldte Petersberg-opgaver, frem for alt også ud fra den praktiske overvejelse, at Den Europæiske Union i de forløbne år ikke har været i stand til at føre en handlekraftig politik. Men ved nu at give Den Europæiske Union de rette instrumenter håber vi, at den også vil være i stand til at bruge disse instrumenter og vise borgerne, at der er gjort fremskridt med hensyn til sikkerhedspolitikken. Og når først disse fremskridt er gjort, så er tiden inde til at tale om, hvad der videre skal ske. Men først tror jeg, at vi også i vort eget bagland, hos vor egen befolkning, skal udvikle et mere pålideligt indtryk af Den Europæiske Unions kapacitet med hensyn til disse Petersberg-opgaver.
Min gruppe har stillet en række ændringsforslag. Jeg vil navnlig nævne to, som er vigtige for os. Tindemansbetænkningen lader muligheden for, at Den Europæiske Union selvstændigt uden mandat fra FN eller uden mandat fra OSCE fører Petersberg-agtige aktioner, stå åben. Vi er imod dette. For det andet indeholder betænkningen også en passage om beslutningsprocessen, hvor det foreslås, at Rådet med flertal skulle kunne træffe beslutning om så vigtige sager som disse Petersberg-opgaver, altså sager, som også har militære aspekter. Også dette er vi imod. Men hvad det øvrige angår, påskønner vi i høj grad det arbejde, som hr. Tindemans har udført i de forløbne år for at forberede denne betænkning for Parlamentet.

Cushnahan
Fru formand, for det første vil jeg gerne give udtryk for min anerkendelse over for ordføreren, Leo Tindemans. Enhver betænkning med hans navn fortjener alvorlig overvejelse. Hans erfaring på højeste politiske niveau i årenes løb angående europæiske anliggender gør hans synspunkter særlig vigtige.
Hans betænkning er omfattende og yder et vigtigt bidrag til debatten om den EU-sikkerhedspolitik, der er under udvikling, sådan som det er defineret i Maastricht-traktaten og på daværende tidspunkt accepteret af alle medlemsstaternes regeringer.
I den begrænsede tid, jeg har til rådighed, vil jeg gerne koncentrere mig om hans forslag i punkt 6 til gennemførelse af en forundersøgelse af etableringen af en militærpolitisk enhed, der skal være ansvarlig for at genoprette freden.
Den rolle, som FN spiller i konfliktsituationer i hele verden, giver os mange eksempler, som vi kan lære af og bygge på, når vi skal definere EU's fredsbevarende rolle. For eksempel overvågede en fredsbevarende styrke i 1960'erne i Belgisk Congo (nu Zaïre), hvad der måske var en usikker fred, men ikke desto mindre en afgørende fred. UNIFIL skaffede det sydlige Libanon årtier med stabilitet til trods for den skrækkelige borgerkrig, som dette land indtil for nylig har lidt under. UNFICYP var også en succes, og det var også tilfældet med den FN-styrkes operationer, der deltog i og førte tilsyn med afslutningen på krigen mellem Iran og Irak.
I alle disse tilfælde var det generelt FN selv, der som mægler fik konflikten bragt til ophør, og en form for fred fulgte efter. Den autoritet og succes, De Forenede Nationers fredsbevarende styrker havde, var ikke baseret på styrken af deres våben, men på den moralske vægt, FN havde, og dette hvilede på sin side på, at konfliktens parter anerkendte FN's politiske neutralitet og ægte ønske om at sikre freden.
Jeg kan uden videre kun huske ét eksempel, hvor FN gik fra fredsbevarelse slet og ret til en operation med et element af fredsskabelse, og det var i Sudan for adskillige år siden og var efter alt, hvad man ved, en ulykkelig indgriben, der fik fiasko.
Denne erfaring rejser et fundamentalt dilemma for EU: Skal dens militære og politimæssige operationer være rent fredsbevarende, eller skal den også have midler til at skabe fred? Det er ikke passende for et politisk system som EU, med dets rimelige og legitime aspirationer efter at blive en verdensmagt, at forholde sig elskværdigt neutral som FN gør det. Lad os f.eks. ikke glemme den konflikt, der for nylig har fundet sted på Balkan, hvor vi blev kritiseret for vor afmagt.
Hvad ville eller skulle EU's rolle desuden være, hvis en vital interesse såsom vor energiforsyning eller vore telekommunikationsforbindelser blev truet?
Det er spørgsmål, som vi må tage fat på. Det er præcis derfor, at en forundersøgelse af dimensionerne af denne rolles omfang vil være yderst værdifuld. Men den må ikke køre fast i en debat om institutionelle spørgsmål med hensyn f.eks. til forholdet mellem NATO og Vestunionen og de nationale idiosynkrasier i visse medlemsstater med hensyn til deres sikkerhedsforpligtelser. Formålet med en sådan undersøgelse må være at klarlægge de grundlæggende principper for EU; logistikken i forbindelse med gennemførelsen af denne politik kan komme senere.

Carrère d'Encausse
Fru formand, kære kolleger, Europa er et skæbnefællesskab. Dette princip, der har været grundlaget for vor historie i næsten 50 år, er også grundlaget for Maastricht-traktaten, som indførte Den Europæiske Union og gav os et mål, nemlig at definere Europas internationale identitet ved at gennemføre en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, herunder et fælles forsvar.
Hr. Tindemans, hvis kompetence og viden på dette område er uden lige, har først og fremmest søgt at udvikle nogle overordnede overvejelser over fremtidsudsigterne for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitk. Han har konstateret, at det er for tidligt at fremlægge en sådan tekst, der vil kunne samle det store flertal, som et emne af denne vigtig hed fortjener. Nationale overvejelser, men især tøven fra de nye medlemsstaters side, fordi de har vanskeligt ved at opgive deres traditionelle neutralitet, har bremset overvejelserne om en eventuel fælles sikkerhedspolitik. Ordføreren, der kommer fra et land, som er blevet invaderet, hver gang det har erklæret sig neutralt, opfordrer til, at disse overvejelser kan udvikles fremover, men han er sikker på at kunne overbevise dem, der tøver, og nu har han valgt at koncentrere sig om sikkerhedsdelen af FUSP.
Hans fortrinlige betænkning slår fast, at den fælles sikkerhedspolitik er i sin vorden. Hver international krise viser, at det haster. Der har hidtil kun kunnet træffes beslutning om og undertiden gennemføres humanitære foranstaltninger, men Unionens udenrigspolitik må ikke, kan ikke standses på dette stadium. Allerede i 1992 fastlagde Det Europæiske Råd i Lissabon de områder, der skal være omfattet af FUSP, hvor der kunne og skulle træffes beslutning om fælles handlinger, hvis det viste sig nødvendigt. Resultatet i den sammenhæng er skuffende. Det er klart, at begrebet har været for abstrakt, og vi må i kraftige vendinger lykønske hr. Tindemans med, at han præsenterer os for en opfattelse af sikkerheden, hvor han sondrer mellem den indre og ydre sikkerhed. Det er en ny drejning, som bør gøre det muligt for europæerne og deres regeringer bedre at forstå relevansen af de foranstaltninger, der besluttes i fællesskab for mere effektivt at bekæmpe narko, organiseret kriminalitet og alle former for smugling, der er til skade for den indre sikkerhed.
Man kan naturligvis beklage, at FUSP kun har gjort små fremskridt, men paradoksalt nok er vi måske gået for hurtigt frem, for det drejer sig først og fremmest om at overbevise befolkningerne om effektiviteten og nødvendigheden af disse fælles foranstaltninger. Europa kan ikke klare sig uden borgernes accept, og det kræver en konstant pædagogisk indsats at få den. Sikkerhed i de umiddelbare omgivelser vil så gøre det muligt at forstå, at ukrænkelige grænser i EU er et fælles problem for alle, som man ikke kan løse alene, kun sammen.
Hvis en medlemsstat en dag bliver truet, bliver tanken om en fælles sikkerhed pludselig indlysende, og dette erkendelse vil få befolkningerne til at acceptere den anden del, nemlig det fælles forsvar, uden hvilket en fælles udenrigspolitik ikke kan eksistere.
Hr. Tindemans betænkning og hans forslag indeholder en dynamisk opfattelse af sikkerheden. Derfor bifalder jeg den og siger, at min gruppe støtter den.

Goerens
Fru formand, bravo til hr. Tindemans, der med fru Hélène Carrière-d'Encausse netop har konstateret, at det bliver stedse vanskeligere at lave en troværdig udformning af fremtiden for den fælles sikkerhed, fordi der ikke kan opnås enighed om målene. Vor kollegas, hr. Tindemans, betænknings skæbne er et perfekt billede på denne begrædelige tingenes tilstand.
Den første udgave af denne betænkning indeholdt i meget direkte vendinger nogle konstruktive forslag og visioner. Men efter udvalgsarbejdet er der kommet en mere udvandet tekst ud af det, hvilket afspejler fristelsen til at bukke under for den såkaldte laveste fællesnævner, som vort Parlament nu ser ud til at søge i lighed med de øvrige fællesskabsinstitutioner.
På den måde har Parlamentet berøvet sig selv muligheden for at tage politiske initiativer, hvilket trods alt stadig er dets fremmeste mission inden for rammerne af FUSP.
I stedet for at identificere og klart beskrive de politiske vanskeligheder og hindringer, der står i vejen for, at FUSP bliver til noget konkret, foretrækker man at gå som katten om den varme grød og giver efter for illusionen om et fredeligt Europa, både indadtil og udadtil, som rent faktisk kunne medføre økonomiske besparelser i forbindelse med forsvar og sikkerhed.
Man finder trøst i en farlig illusion, og det er ikke sådan, at det lykkes at blive vore amerikanske allieredes tyngende velvilje kvit, disse allierede, der fortsat forsvarer vor sikkerhed. Det er for øvrigt interessant, at amerikanerne også selv begynder at blive trætte af denne europæiske gang på stedet, trætte af, at europæerne kun evner at frigøre sig i ord.
Under disse forhold kan det være, at et af de nyskabende forslag i Tindemans-betænkningen, nemlig at opgaver af Petersberg-typen bør medtages i traktaten, i sidste instans forvrider vor ordførers hensigt en smule. Det er bestemt ønskeligt at give disse opgaver status af fælles aktion og således udvide rækkevidden af vore handlemuligheder, men på grund af vor åbenbare ubeslutsomhed, vil jeg vædde på, at det, der kunne blive et vigtigt gennembrud, i sidste instans viser sig at være lag sminke, der blot dækker over vor ubeslutsomhed.

Carnero González
Fru formand, vi diskuterer Tindemans-betænkningen på et meget vigtigt stadium af situationen vedrørende Unionens sikkerhed.
Vi har en regeringskonference, som på dette område skrider frem med en skildpaddes hastighed, men frem for alt nærmer vi os i største hast et topmøde i NATO, som vil udvide denne organisation geografisk og styrke dens funktioner. Konklusionen er klar: Hvis regeringskonferencen fastholder Unionens sikkerhedsspørgsmål i rollen som politisk dværg, vil NATO ende med udelukkende at tage sig af de sikkerhedsspørgsmål, der vedrører vores kontinent og Den Europæiske Unions geografiske område. Og jeg tror, at dette vil være imod flertallets ønsker i vores lande, men det vil helt sikkert også være imod vores egne interesser.
Efter den kolde krig kan vi ikke overlade sikkerheden på vores kontinent til en organisation som NATO, som er opstået af den kolde krig, som er domineret af en ekstraregional magt som USA, og som derudover fortsat baserer alle sine handlinger på et forældet koncept om atomvåbenafskrækkelse.
Det er ikke muligt at have en europæisk sikkerheds- og forsvarsidentitet inden for NATO. Denne identitet bør eksistere inden for Unionen. En Union, der forstår, at sikkerhed ikke er et militært begreb, sikkerheden bør være global og basere sig på tillidsforanstaltninger og præventivt diplomati.
Den Europæiske Union bør gå ind for en ny paneuropæisk sikkerhedsmodel, som søger mod en udvikling af OSCE ved at reformere organisationens beslutningsproces og øge dens beføjelser og midler, og den bør koordinere de væbnede styrker i Unionens medlemslande med henblik på at udføre opgaver af Petersberg-typen - naturligvis efter opfordring fra De Forenede Nationer eller OSCE.
Uden en FUSP er der ingen politisk union og vice versa. Rådet - som logisk nok ikke har været til stede - bør forstå dette.

Schroedter
Efter Deres første udkast, hr. Tindemans, hvori De krævede en forsvarsidentitet for Den Europæiske Union, kom der en meget massiv kritik fra udvalget. Det egentlige mandat bestod i at udvikle et sikkerhedskoncept for alle borgere i Europa. Europa skal blive ved med at være en civilmagt. Men De bygger igen en europæisk fæstning og har i Deres betænkning forstået forsvar som forsvar af specielle interesser for medlemmerne af Den Europæiske Union, nemlig forsvar af ressourcer, af sø- og samfærdselsveje.
Skal det måske være en ny front mellem nord og syd, De her opbygger? Europa, et fredens Europa, sådan som det var grundlagt, et rettighedens og frihedens Europa, et civilt Europa skal blive til en militærunion! Det siger betænkningen. De siger entydigt nogle steder i betænkningen, at målet er en forsvarsidentitet. Tretrinsintegrationen af WEU skal opnå, at WEU, der i sin egentlige betydning opløses næste år, får nyt liv, og at selvstændige interventionsopgaver varetages.
Vi, den unge generation, vil imidlertid ikke tilbage til et traditionelt gammeldags system, hvor sikkerhed kun betyder egen sikkerhed. Vi har for længe siden erfaret, at diktaturer også kan overvindes med fredelige midler. I mellemtiden har vi i Europa fået en Organisation for Sikkerhed og Samarbejde, der har udviklet koncepter for overvindelse af mure, så trusler slet ikke er nødvendige længere. En fælles omfattende sikkerhedsmodel i det 21. århundrede taler ikke om en adskillelse mellem indre og ydre sikkerhed, men derimod om en sikkerhed, der er udelelig, om en sikkerhed, der vil bekæmpe årsager dér, hvor de reelt er, nemlig på det økonomiske og det sociale område samt på udviklingsområdet.
Spektret af civile instrumenter skal ubetinget udvikles. Et europæisk civilt peacekorps er et betydningsfuldt projekt i denne sammenhæng i Den Europæiske Union. Det har brug for vores styrke, vores politiske, finansielle og også materielle styrke.

Dupuis
Fru formand, også jeg vil tilslutte mig dem, der har lykønsket ordføreren. Jeg mener, det er en god betænkning. Som hr. Goerens synes jeg blot, at man kunne have undgået en del af de mange hypotetiske udsagn. Jeg tror, at der er flertal her i Parlamentet for at fjerne de resterende hypotetiske udsagn.
Jeg vil lægge vægt på to aspekter. For det første - ikke en kritik, men måske snarere en opfordring til vore socialistiske venner, til hr. Weisma. Jeg mener, at man, når man taler om opgaver af Petersberg-typen, må have midlerne til at gennemføre dem, og man kan efter min mening ikke blot støtte sig til en enstemmigt vedtaget beslutning i Rådet, hvis man virkelig mener, at Europa skal kunne varetage disse opgaver.
For det andet til vore grønne venner: Det er indlysende for mig, at en fredsbevarende aktion ikke kun kan gennemføres med et civilt korps. Det viser erfaringerne fra Bosnien. Og erfaringerne fra Rwanda. For at udføre en sådan opgave er det nødvendigt med både et civilt og et militært korps, for det civile kan bestemt ikke løse opgaven alene.
Hr. kommissær, jeg vil gøre Dem opmærksom på punkt 6, hvor Kommissionen og Rådet anmodes om at undersøge muligheden af at oprette et europæisk korps, der skal have til opgave at gennemføre fredsbevarende og fredsskabende opgaver. Jeg håber, at vi får et svar til dette punkt fra Kommissionen. Jeg mener, at det er en af forudsætningerne for europæisk indgriben i modsætning til det, der er sket her på det sidste i Albanien, hvor Europa ikke har kunnet reagere som europæisk Union, men har uddelegeret opgaven med at få løst denne krise til de enkelte medlemsstater. Ud over flertalsafstemninger i Rådet skal der naturligvis også være et europæisk instrument til at styre denne krise.
Hvis Kommissionen kan komme med et svar til dette punkt, ville det være et stort fremskridt. Jeg håber, at vore socialistiske venner forstår, at vi, hvis vi ikke har nogle institutionelle midler eller mulighed for at træffe flertalsafgørelser, kommer ud i den situation, vi befinder os i nu, hvor Europa ikke kan gøre noget som helst.

de Gaulle
Fru formand, efter Sovjetunionens opløsning, den relative tilbagegang i USA og Tysklands stigende magt svarer Europas forsvar og våbenindustri ikke til den virkelige verden.
Selve ordet forsvar er et udtryk for national suverænitet og kan ikke deles. Der er naturligvis altid nogle franske ledere, som enten af karrieremæssige årsager eller af forfængelighed vil forsøge at få Frankrig og landets industri til at slå ind på en vej, som de inderst inde ved, er i strid med den franske nations langsigtede interesser, men det franske folk lader sig ikke narre og føler sig truet af dette føderale Europa, som nogle ønsker at indføre for enhver pris.
Kære kolleger, jeg ved, at ordførerne, hr. Tindemans og hr. Titley, ønsker, at Frankrig, der råder over verdens andenstørste våbenindustri, og som kan fremstille alle former for militært udstyr, går ind i disse partnerskabsaftaler, som ikke giver landet nogen fordele, hverken pris- eller kvalitetsmæssigt.
Tidligere eksempler på europæisk samarbejde er for øvrigt interessante: dårligt defineret materiel, overskredne budgetter og annullerede serier.
I 1958, da general de Gaulle kom tilbage til magten, var den amerikanske våbenindustri meget stærkere end den franske militærindustri. Alligevel er det lykkedes Frankrig ved egen hjælp at gennemføre mange våbenprogrammer med den succes, vi alle kender.
Denne politik er blevet fulgt af Pompidou, Giscard-d'Estaing og Mitterrand. Hvorfor kan Chirac ikke også følge den?

Muscardini
Fru formand, jeg ved ikke, om man med tilfredshed skal hilse det velovervejede valg at begrænse betænkningen til alene at omfatte spørgsmål om fælles sikkerhed og ikke tillige spørgsmålet om forsvarspolitikken, så meget mere som de nylige erfaringer i Bosnien - såvel som i øvrigt det aktuelle spørgsmål i Albanien - viser nødvendigheden af en fælles udenrigspolitik og kravet om uden yderligere tøven at fastlægge en fælles forsvarspolitik.
Som bekendt kan disse to forhold ikke adskilles. Men den metode, der er valgt af ordføreren, rummer dog et positivt aspekt og gør det muligt at afgrænse, hvad kollegerne i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål har kaldt »Unionens væsentligste sikkerhedsaspekter«, dvs. samtlige de elementære garantier, der gør det muligt for Unionen at være og fremstå som et retssystem, som eksisterer og udvikler sig under frie forhold, og samtidig at styrke sin identitet i internationale sammenhænge.
Vi må dog være opmærksomme på, at en fælles sikkerhedspolitik ikke i sig selv kan bringe Den Europæiske Union i ly for alle trusler. Spørgsmålet om det egne forsvar skal følgelig behandles så hurtigt som muligt ved indkaldelse af en konference af samme art som Messina-konferencen i 1955 med henblik på at fastlægge en gradvis fusion af Den Vesteuropæiske Union og Den Europæiske Union inden for rammerne af en fælles forsvarspolitik. At Unionen skal kunne beslutte at iværksætte humanitære og bistandsaktioner og aktioner til opretholdelse af freden og forvaltning af WEU, skal være det første markante udtryk for den sikkerheds- og forsvarsdimension, der er knæsat i Maastricht-traktaten.
Der er yderligere et spørgsmål, der ikke figurerer blandt de mange, der er omhandlet i hr. Tindemans' betænkning, nemlig spørgsmålet om Unionens indre sikkerhed. Det drejer sig om de løsrivelsesbevægelser, voldelige såvel som ikke-voldelige, der skaber uligevægt og brud, som vanskeligt kan føres tilbage til en demokratisk samfundsudvikling. Et Europa, der kun kommer til at omfatte en række vilkårligt oprettede områder, der er løsrevet fra hinanden, vil givet ikke have den fornødne troværdighed til at spille den rolle som skaber af ligevægt, som det bør påtage sig.
Statslige enheder, der er resultatet af løsrivelser, vil blive en trussel for den indre sikkerhed, fordi de bygger på egoistiske lokale interesser og endda dannes efter etniske udvælgelser. Den Europæiske Union skal derfor tage sig af disse risici og arbejde på inden for rammerne af den politiske union at bevare former for selvstyre og subsidiaritet, der vel anerkender visse forskelle, men tillige sikrer beskyttelsen af den indre sikkerhed som et umisteligt gode for Unionens og dens befolkningers udvikling og staternes integritet.

Theorin
Fru formand, denne betænkning er klart bedre end de forslag, som i flere omgange er blevet drøftet i udvalget. Der er dog endnu forslag i den, som ikke er acceptable. Sammen med Finland har Sverige gennem sit forslag til den igangværende regeringskonference gjort sin holdning til spørgsmålet om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik klar. Sverige kan som et land, der er alliancefrit med henblik på neutralitet i krigstid, ikke acceptere en udvikling hen imod et fælles europæisk forsvar, hverken inden for rammerne af EU eller gennem en organisatorisk integration af EU og WEU. Dette hersker der ingen tvivl om. Vi kan ikke acceptere forslaget om en konference, hvor man skal drøfte en fælles forsvarspolitik og et fælles forsvar. EU skal ikke opbygge en organisation i konkurrence med FN, som skal gennemføre militære operationer. EU's fremtidige sikkerhedspolitik bør bestå i at arbejde for fredelige konfliktløsninger, skabe institutioner til tidlig opdagelse af konflikter, løse sådanne med politiske og økonomiske midler, gennemføre fredsbevarende operationer og humanitære indsatser samt sørge for krisestyring. Petersberg-opgaverne skal kun kunne udføres efter direkte mandat fra FN eller OSCE. Det er ikke acceptabelt, at Unionen kan handle selvstændigt uden for disse organisationers rammer. Forslaget om at oprette et fælles europæisk militært og civilt korps er hverken gennemtænkt eller praktisk gennemførligt.
Perspektivet for den fremtidige sikkerhedspolitik må udvides, således at det ud over den traditionelle fokusering på staters militære sikkerhed også omfatter menneskers og hele klodens sikkerhed. Fælles sikkerhed og global sikkerhed forudsætter samarbejde, tillidsskaben, åbenhed og nedrustning og kræver helt andre instrumenter end de militære. EU bør med henblik på konfliktløsning med fredelige midler udvikle en bred vifte af forebyggende foranstaltninger, der gør det muligt tidligt at varsle, løse og mægle i konflikter samt yde politisk og økonomisk støtte, i stedet for at blive hængende i den kolde krigs militære løsninger.

Dimitrakopoulos
Fru formand, også jeg vil gerne komplimentere hr. Tindemans for hans arbejde, et arbejde, der fremlægges på et særdeles vigtigt tidspunkt, fordi det netop indeholder forslag til, hvordan en fælles sikkerhedspolitik kan udformes. Også jeg beklager, at Rådet ikke er til stede under denne forhandling. Det burde, af respekt både for emnet og for Parlamentet, have sendt en repræsentant, især i betragtning af, at Rådet er belastet af en række alvorlige fiaskoer på det sikkerhedspolitiske område.
Hr. Tindemans' betænkning indeholder flere vigtige punkter. Det første er den metodologiske indfaldsvinkel, dvs. opdelingen i overordnede principper og særlige kapitler, som hovedsagelig er en gennemgang af områder, der er arnesteder for kriser og på en måde en trussel mod den europæiske sikkerhed.
Med hensyn til de overordnede principper vil jeg gerne opholde mig lidt ved to af disse. Det første er begrebet territorial integritet, et meget vigtigt begreb, som efter min opfattelse udgør kernen i en fælles sikkerhedspolitik. Men her må vi bruge fantasien og kaste et blik ud i fremtiden, for redskaberne, de våbensystemer, som er den største trussel mod den territoriale integritet, har udviklet sig og tvinger os til at revidere de traditionelle synsvinkler.
Det andet er begrebet forebyggende diplomati, og dette er efter min mening det vigtigste forslag, fordi forebyggelse betyder, at man undgår de ubehagelige begivenheder, som i dag danner billedet af det internationale system. Men forebyggelse betyder procedurer, betyder information, betyder kontakter, betyder bestemmelse og grundig undersøgelse af alle årsagerne til en krise, hvilket faktisk ikke er sket indtil nu - og naturligvis er Rådet ikke til stede.
Et andet punkt er forslaget om indførelsen af tillidsskabende foranstaltninger som en institution, der er blevet afprøvet i tidligere vanskelige tider, men som helt klart kan bidrage til at skabe de omstændigheder, som er nødvendige for at kunne løse problemerne. Og det sidste punkt er de »særlige kapitler«. Balkan: fiasko for Den Europæiske Union. Middelhavsområdet og Mellemøsten: endnu en fiasko. Det er ikke nok, at vi bruger en nat på at udpege mæglere ved hjælp af uigennemsigtige procedurer; vi er nødt til at komme med konkrete forslag.

Caccavale
Fru formand, også jeg vil sige hr. Tindemans tak for det fremragende arbejde, han har udført, selvom også jeg har nogle forbehold, og særlig dette, at den foreliggende version er blevet dæmpet og har været genstand for en række ændringer i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, og navnlig at den bliver en smule illusorisk, når den sammenblander en række spørgsmål, som f.eks. organiseret kriminalitet, prostitution, den økonomiske krise og racismen. Dette gør mig fortsat desorienteret.
Men det er klart, at sandheden begynder at komme for dagen. Regeringskonferencen giver ikke de resultater, vi håbede på, og det, der var fastsat i Maastricht-traktaten finder faktisk ingen passende placering på den fælles sikkerhedspolitiks område. Det er klart, at der ikke kan tales om en forsvarspolitik uden en sikkerhedspolitik, og at der uden et fælles forsvar ikke kan tales om en fælles udenrigspolitik. Følgelig er det Europa, der kunne være - og delvis er - en kæmpe på det økonomiske område, en dværg i politisk henseende, eller rettere: Vi har 15 små politiske dværge i form af 15 medlemsstater, som diskuterer indbyrdes på grundlag af deres smålige former for egoisme, og som på internationalt plan ikke regnes for noget overhovedet. Derfor påskønner jeg også den styrke, hvormed hr. Tindemans har rejst dette problem.
På dette punkt må vi udtale os klart og se at komme bort fra tvetydighederne. At foregribe konflikter eller løse dem fredeligt - peace keeping og peace making - må ikke være en ren og skær opvisning i retorik. Hvor mange gange har der ikke her i salen lydt røster - og jeg henvender mig her til kollegerne i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, der har haft mange kvaler, som også er kommet til udtryk i kollegernes indlæg her i dag - om spørgsmålet om løsning af konflikter og genoprettelse af freden og demokratiet? Alt dette kan ikke fortsat være en opvisning i retorik. Denne politik har omkostninger, og den der har mod til at investere i operationer som Petersberg eller andre, som f.eks. NATO's der i dag er det eneste virkelige bolværk for sikkerheden, også for Europa, hvad man end siger, og som har mod til at investere i sikkerhedspolitikken og følgelig evne til at intervenere og eksportere fred, demokrati og frihed og arbejder for den eneste mulige fremtid for Europa som et rum for demokrati og frihed.
Jeg finder derfor, at WEU skal sættes i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks tjeneste, at der ikke blot skal være samarbejde mellem WEU og Den Europæiske Union, men derimod en egentlig integration, dog med mulighed for fravalg, eller at give de lande, der ikke ønsker at deltage i militære aktioner til genoprettelse af freden, mulighed for at trække sig ud. Det er absolut nødvendigt, at Parlamentet tager klar stilling hertil og foreholder Rådet dets ansvar.

Caligaris
Fru formand, jeg benytter lejligheden til i denne store og engagerede forsamling at give udtryk for min store påskønnelse af hr. Tindemans, men må samtidig give udtryk for undren over, at hans fremragende indledende arbejde er blevet dræbt i Udvalget, og jeg tror ikke, at de ganske mange og ordrige ændringsforslag kan tilbagegive det dets oprindelige slagkraft og indhold. Vi forspilder i dag en fremragende lejlighed til at vise, at Parlamentet vover at bevæge sig ud over regeringernes snæversynede grænser. Hvad vi giver regeringskonferencen vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, er ikke meget andet end et sølle pust, der ikke kan få så meget som et blad til at bevæge sig. Vedrørende dette emne er vi et parlament, der endnu er slave af sine egne politiske og ideologiske fordomme og vilkårlige former for forsvar for den nationale suverænitet, og som afgiver en udtalelse, der ikke er egnet til at sætte sig spor i historien om opbygningen af Europa i et forsøg på at udfylde det politiske tomrum med nogle svage pragmatiske forslag.
Nej, vi har ikke brug for at styrke samarbejdet med WEU, men at integrere den i Den Europæiske Union. Dette fremmedlegeme både inden for Unionen og NATO, og som efter 40 års søvn er blevet genoplivet som Lazarus, er i dag ude af stand til selv at varetage styringen af missionen i Albanien, som for øvrigt er i fuld samklang med Petersberg-forpligtelserne.
Nej, vi har ikke brug for en kapacitet til at overvåge og analysere, dersom vi ikke senere har viljen og de politiske og militære instrumenter til at reagere. Nej, vi har ikke brug for et humanitært europæisk korps, der er et unyttigt bidrag til udbredelse af formodede kræfter - som i virkeligheden kun er svagheder - i europæiske korps.
Vi har derimod brug for en klar og autoritativ fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik med vilje til at stille denne til rådighed for alle de instrumenter, der kan gøre Den Europæiske Union til ikke blot et marked, som allerede eksisterer, og ej heller en enorm centralbank som den, der vil blive oprettet på godt og på ondt, men en international politisk enhed af største betydning, som stadig bliver mere selvstændig.
Theodore Roosevelt har for USA illustreret sin udenrigspolitiske linje på følgende måde: Talk soft and carry a big stick . Det skal ikke kunne siges, at Den Europæiske Unions udenrigspolitik i stedet skal være: Talk a lot provided you don't carry a big stick .

Formanden
Kære kolleger, jeg ved godt, at det er vanskeligt at overholde taletiden, men jeg vil gøre grupperne opmærksomme på dette problem. Jeg mener, at vi fremover skal passe mere på. Åbenbart resterede der i går 1½ times taletid, som ikke blev brugt, fordi talerne ikke var til stede. I dag er tidsplanen derimod meget stram. Jeg mener virkelig, at vi skal have løst dette problem, så de vigtige forhandlinger kan få al den tid, der er nødvendig. Jeg er for min del forpligtet til at sikre, at alles taletid overholdes.

Seppänen
Fru formand, hr. Tindemans sagde, at sikkerhed ikke kun er et militært spørgsmål. Helt rigtigt, men det samme bør man efterfølgende erkende, når man taler om EU's forbindelser til tredjelande.
Den største forskel i levestandard ved EU's grænser findes ved den finsk-russiske grænse. Rusland er ikke længere ondskabens rige, men 90 procent af befolkningen oplever social usikkerhed. Leveomkostningerne er steget med 6000 procent, og den gennemsnitlige levealder for mænd er faldet til 57 år, og 60 procent af befolkningen tjener mindre end 500 ecu om måneden.
Forskellen i levestandard er en meget stor trussel, og den trussel har vi i Finland forsøgt at afværge ved hjælp af fredeligt samarbejde og ved at være alliancefrie. Militære spændinger i det nordlige område ville betyde øget usikkerhed for os, og derfor har vi ønsket at bevare vores alliancefrihed. Hvis NATO udvides med Polen, Tjekkiet, Ungarn eller Slovenien, vil den endnu ikke nå Ruslands grænse, men hvis NATO udvides med Finland, vil den nå Ruslands grænse. I sit forslag om at integrere EU og WEU holder hr. Tindemans døren på klem, for at Finland og andre alliancefrie lande kan blive medlemmer af NATO.
Hr. Tindemans og hr. Titley fører i deres betænkning propaganda for et fælles forsvar og et fælles militærindustrielt kompleks. Ved hjælp af disse betænkninger vil man gøre den civile union til en militær union. Enkelte store lande lader også til at lægge pres på den finske statsminister for at få ham til at acceptere sammenlægningen af EU og WEU, men statsministerens holdning finder ikke bred støtte i vort land. Vi, nordiske medlemmer fra mange lande, er blevet enige om en fælles stemmeforklaring, hvori vi håber, at denne betænkning ikke bliver vedtaget.

Nicholson
Fru formand, jeg komplimenterer ordføreren for hans tankevækkende betænkning om den fælles indre og ydre sikkerhedspolitik i Europa. Jeg vil koncentrere mig om de indre aspekter. De trusler og farer, vi i dag står overfor på grund af terrorisme og organiserede banders aktiviteter i forbindelse med narkotikahandel med videre, har et meget stort omfang.
Jeg kommer fra Nordirland og er derfor meget opmærksom på den internationale terrorismes netværk og terroristernes evne til at undgå og overvinde grænsekontrol og at komme uden om enhver form for sikkerhedsforanstaltninger, som medlemsstaterne og Den Europæiske Union forsøger at indføre. Deres våben, der bringer død og ødelæggelse, trænger ind i vor hverdag. Det betyder ikke meget, om de bringer materialer til bombefremstilling eller våben til at skyde og dræbe med: Truslen fra terrorismen skaber frygt og ustabilitet i vore samfund og fører til total mangel på sikkerhed i disse samfund. Den gnaver sig ind i selve vort samfunds struktur og skaber mistanker, spændinger og mistro.
Den Europæiske Union kan ikke ignorere en sådan udfordring mod sin stilling. Hvis der skal være tillid og respekt, så må det komme fra alle medlemsstater. De må erkende den trussel, som den internationale terrorisme frembyder for os alle i Den Europæiske Union. Det er et problem, der ikke vil forsvinde. Det må man se lige i øjnene. Nogle medlemsstater har ikke meget at prale af i denne forbindelse.
Jeg går nu over til narkotika: I mit område har dette problem ikke været af særlig stor betydning, men narkotika er blevet et omfattende samfundsproblem. Vi har brug for streng kontrol og inspektion. Vi må beskytte vor befolkning mod denne fare, mod dem udefra, der ønsker at ødelægge vore samfund og vore unge. Afslutningsvis støtter jeg denne betænkning, så langt som den går, men der er meget mere, der bør gøres. Der er mange udfordringer forude, når det gælder at bekæmpe de mange og forskelligartede former for angreb på vort samfund. Vi må gøre alt, hvad vi kan, for at tilvejebringe et samfund, hvor vi alle kan leve sammen.

Féret
Fru formand, vi glæder os over hr. Tindemans' betænkning om en fælles sikkerhedspolitik i Den Europæiske Union.
Jeg har lyst til at sige - endelig! Er det ikke på høje tid, at Europas folk tager deres egen skæbne i hånden? Eller skal vi fortsat lægge vor sikkerhed i William Clintons hænder? Den moderne historie viser stadig oftere, at der ikke er sammenfald mellem europæiske og amerikanske interesser. Vi kan ikke fremover betro jobbet som verdens politibetjent til USA alene.
Hr. Tindemans, der i mit land, Belgien, var en begavet udenrigsminister, insisterer til min glæde på at styrke de operationelle strukturer i WEO, på et bedre samarbejde mellem Unionen og WEO og på oprettelsen af et europæisk militært og civilt korps, der skal sikre og skabe fred.
Som min mormor, der var nederlandsktalende franskmand, sagde: «Wie geen put graaft voor een ander valt er zelf in«, eller »Den, der graver en grav for andre, falder selv i den.«
Jeg tilslutter mig ligeledes ordførerens krav om at få Middelhavslandene til at overholde FN's resolutioner, som Israel stadig stædigt overtræder. Endelig er jeg enig i, at en styring af folkestrømmen fra de sydlige Middelhavslande forudsætter en forbedring af den sociale levestandard i disse lande. Jeg beklager imidlertid, at NATO stadig tildeles en for stor rolle i forsvaret af vore befolkninger. En styrkelse af WEO og udvidelse deraf til at omfatte landene i Central- og Østeuropa forekommer mig mere hensigtsmæssig.
Til sidst vil jeg udtrykke beklagelse over, at man i betænkningen har glemt at tage hensyn til en fare, der truer flere af landene i Unionen, nemlig de stadig mere populære separatistbevægelser, der, hvilket alle ved, blandt andet findes i Belgien, men også i Spanien, Italien, Frankrig og selv Storbritannien.

Barón Crespo
Fru formand, frem for alt vil jeg gerne give udtryk for min påskønnelse af hr. Tindemans' betænkning og meddele, at de spanske socialister stemmer for denne betænkning. Det gør vi først og fremmest, fordi det er første gang, hvor europæerne, som har bekriget hinanden i århundreder, har lejlighed til at formulere og udarbejde en fælles ansvarlig og solidarisk sikkerhedspolitik, uden at vi hver især søger at få overherredømmet.
Der er også en anden vigtig grund, nemlig at vi står lige for at skulle afslutte regeringskonferencen, og vi forsøger at gennemføre Traktaten om Den Europæiske Union, som omhandler det europæiske statsborgerskab, det indre marked, den fælles møntfod, dvs. både pengene og livet, og det er bemærkelsesværdigt, at vi vægrer os ved i fællesskab at tage stilling til sikkerheden, som er det eneste, der reelt kan garantere en stabilitet og fremtid for Unionen.
Når man taler om vores borgeres bekymringer, mener jeg, at man skal være opmærksom på, at disse bekymringer i det væsentlige handler om beskæftigelse og sikkerhed, borgernes sikkerhed naturligvis, men også Unionens eksterne sikkerhed.
Der er også en anden væsentlig grund, nemlig den at europæerne efter afslutningen af den kolde krig ikke systematisk kan overdrage ansvaret for vores beskyttelse, for vores sikkerhed, til en partner og beskytter, hvor stærk eller hvor mægtig denne end måtte være. Dette tvinger os til at tage et ansvar. Og det vigtigste ansvar, europæerne har, er at stabilisere vores kontinent.
Vi er specialister i - og vi elsker - selvpineri. Systematisk opremser vi de fiaskoer, Den Europæiske Union har haft. Vi siger aldrig, at vi skal stabilisere Østersøområdet, at vi skal stabilisere Middelhavsområdet, at vi skal garantere sikkerheden i Centraleuropa, samt at vi skal være solidariske med dem, som har problemer ved deres grænser, og der har for nylig været problemer i Italien, der har været problemer i Grækenland, og der er problemer - som det er blevet sagt her - i Finland. Den eneste måde, dette kan ske på, er ved at følge et gammelt mundheld, som siger, at enighed gør stærk. Netop dette berettiger opmærksomheden omkring sikkerhedspolitikken, en altomfattende, fredelig, men også troværdig sikkerhedspolitik. På samme måde som man ikke kan udarbejde en sundhedspolitik ved hjælp af bønner eller regndans - det er også nødvendigt med hospitaler og læger - vil sikkerheden kun blive troværdig, hvis vi støtter den i fællesskab med alle vores kræfter. Og dette betyder, som det også står i Maastricht-traktaten, at WEU definitivt skal integreres i Unionen, og at vi skal udvikle vores evner i retning af fredelig mægling og intervention med den styrke, som kommer af solidariteten og enigheden.

Burenstam Linder
Fru formand, hr. Tindemans' betænkning er et meget konstruktivt bidrag til den sikkerhedspolitiske debat og udvikling. For nogle måneder siden mødtes præsidenterne Clinton og Jeltsin i Helsingfors for at drøfte europæisk sikkerhedspolitik. Det var en god ting i sig selv, men vi må passe på, at der ikke træffes sikkerhedspolitiske afgørelser hen over hovedet på Europa. På grund af det kun lidt udviklede samarbejde på det sikkerhedspolitiske område er Europas indsats alt for fragmentarisk, og det begrænser dets muligheder for at øve indflydelse. Der er udprægede stordriftsfordele inden for sikkerhedspolitikken, som gennem øget samvirke kan udnyttes bedre med henblik på at styrke Europas rolle og muligheder for at selv at yde en indsats.
Hr. Tindemans skriver i punkt 7: «... den naturlige solidaritet mellem medlemsstaterne udgør i sig selv et vigtigt sikkerhedselement, idet der opstår synergi med de sikkerhedsgarantier, der gives af WEU og NATO, og som de medlemsstater, der ikke er medlemmer af disse organisationer, allerede indirekte nyder godt af«. Det er rigtigt, men for at undgå misforståelser bør det påpeges, at det dog ikke er sådan, at de pågældende lande, som ikke er fuldgyldige medlemmer af NATO, blot prøver at køre gratis med. Sverige har opretholdt et omfattende eget forsvar, som har haft en stabiliserende virkning i det nordlige Europa. De svenske forsvarsudgifter per capita har været højere end i de fleste andre lande.
I den nuværende situation kan man ved aktivt, for ikke at sige stædigt, at fremme samarbejdet inden for rammerne af Petersberg-aftalen give disse lande yderligere muligheder for at yde et sikkerhedspolitisk bidrag. Vi er positive over for et udvidet samarbejde inden for søjle 3 om bekæmpelse af organiseret kriminalitet og terrorisme. EUmedlemskabet, deltagelsen i Partnerskab for Fred og associationen med WEU vil gøre de lande, som står uden for militæralliancerne, mere vant til at deltage i et gensidigt forpligtende samarbejde.
Betænkningen indeholder et særskilt afsnit om Østersøområdet. Østersølandene og EU kan i denne følsomme region yde en vigtig indsats ved på alle områder at opbygge netværk, også i form af et vist militært samarbejde, og derigennem styrke den regionale sikkerhed. En sådan indsats gøres da også.
Den nye sikkerhedspolitiske situation efter afslutningen af den kolde krig har givet anledning til ny debat, også i Sverige. Betydningsfulde ændringer kan konstateres i Sveriges indstilling til samarbejde, også på det militære plan. Med sin velafbalancerede betænkning bidrager hr. Tindemans til at lette denne gradvise, men tydelige forandring, og jeg vil gerne lykønske ham med den.

Baldi
Fru formand, kære kolleger, jeg føjer mine komplimenter og tak til dem, der er blevet ordføreren, hr. Tindemans, til del for denne meget vigtige betænkning om et initiativ, der kommer i et særligt øjeblik inden for vor udenrigspolitik.
Dersom Unionen virkelig vil bevare og styrke stabiliteten og freden, må den omgående og klart fastlægge vor fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der skal være virkelig funktionsdygtig, også i forsvarsspørgsmålet, særlig med henblik på nedrustning, forebyggelse af konflikter og skabelse af tillid.
Unionen skal ikke blot bidrage til stabilitet på det europæiske kontinent og i de tilgrænsende områder, men også i Østersøområdet, Middelhavsområdet, Mellemøsten og Sortehavsområdet med henblik på at sikre oprettelse af freden under anvendelse af principperne for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik såvel som principperne i FN-pagten.
I denne forbindelse vil jeg på ny erindre om den store betydning, Middelhavet har for Unionens sikkerhed, således som det allerede fremgik af Barcelona-konferencen. Det ville være hensigtsmæssigt i Middelhavsområdet at skabe sikkerhedsstrukturer, der kan supplere Euro-Middelhavsoverenskomsterne ved at forbedre de økonomiske og sociale forhold, særlig ved at kontrollere strømmene af immigranter og den ulovlige våbenhandel.
Jeg håber inderligt, at Regeringskonferencen vil føre til fastlæggelse af en aftale om konkret at give Det Europæiske Fællesskab de nødvendige midler til at iværksætte en udenrigs- og sikkerhedspolitik, der virkelig bliver fælles, dvs. som er aftalt enstemmigt med alle medlemsstaterne, og som følgelig er troværdig og kan gennemføres. Det er kort sagt af betydning, at vi handler samordnet og i tilslutning til og overensstemmelse med de andre fællesskabspolitikker, således at et og samme udenrigspolitiske virke eller en og samme politik for udviklingsarbejde, et og samme virke for humanitær bistand kan komme til at give resultater i overensstemmelse med det, vi ønsker og har fastsat.

Frischenschlager
Fru formand, jeg accepterer fuldt og helt Tindemans-betænkningen, først og fremmest det, ordføreren i dag har sagt mundtligt, og jeg beklager, at vi har været nødt til at udskyde den forsvarspolitiske del. Jeg forstår i grunden ikke denne tøvende holdning, fordi jeg mener, det drejer sig om at benytte en historisk chance, nemlig den chance, at vi for første gang kan have berettiget håb om at umuliggøre anvendelse af magt og gennemførelse af politiske mål med magt ved hjælp af fælles europæiske beslutningsstrukturer og handledygtighed. Det er den historiske chance.
Derfor bør alle europæiske stater, inklusive de neutrale, deltage i denne fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, også med den forsvarspolitiske dimension, for det er det store fremskridt. Neutraliteten, der er vigtig for os og har megen tradition, blegner ved siden af det store håb og den store sikkerhedspolitiske dimension, der kan gennemføre den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi kan opnå, at Europas styrke kan anvendes i overensstemmelse med de fredspolitiske målsætninger, der gælder for De Forenede Nationer, OSCE og desuden Den Europæiske Union.
Derfor går jeg ind for, at de neutrale også skal deltage i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jeg går ind for, at EU og WEU skal smelte sammen, og jeg går ind for, at vi samarbejder med NATO, men jeg mener også, at det sikkerhedspolitiske samarbejde med Rusland skal prioriteres højere end udvidelsen af NATO. Sikkerhed i Europa eksisterer ikke mod Rusland, men kun sammen med Rusland.

Alavanos
Fru formand, jeg vil først og fremmest påpege betydningen af Rådets manglende tilstedeværelse, der sættes i relief af kommissær Van den Broeks faste loyalitet over for Parlamentet. Herved degraderes Parlamentets forhandlinger til almindelig kaffestuesnak, og især Præsidiet burde tage skridt i denne anledning og demonstrere Parlamentets magt over for Rådet.
For det andet har jeg i Udvalget om Udenrigsanliggender fulgt de bestræbelser, som ordføreren, hr. Tindemans, har gjort på at udarbejde en betænkning med en bred tilslutning, som gør opmærksom på, at der er punkter, der kræver vor aktive støtte, såsom politisk solidaritet, forsvar af grænserne og medlemslandenes territoriale integritet.
For det tredje vil jeg tilslutte mig min gruppe og sige, at jeg generelt er uenig med denne betænkning og ikke vil stemme for den, fordi den efter min opfattelse - på trods af sine oprindelige hensigter - undergraver princippet om politisk sikkerhed og i stedet søger tilflugt i den nemme løsning, der hedder militær sikkerhed.
Der er medlemmer, der har spurgt, om vi havde kunnet håndtere situationen i Jugoslavien og i Zaire uden militære midler. Mit svar er ja . Ja , hvis vi havde haft en målrettet, fornuftig og overvejet politisk intervention fra Den Europæiske Unions og medlemslandenes side, og hvis vi ikke havde haft denne overfladiske og hurtige anerkendelse af republikkerne i det tidligere Jugoslavien og EU-landenes støtte til det korrupte Mobuto-styre i Zaire, havde den politiske sikkerhed, som vi bør støtte, måske givet langt bedre resultater.

Linser
Fru formand, efter Unionens beskæmmende udenrigspolitiske optræden, især på Balkan, er den europæiske befolknings og de ansvarlige politikeres behov større end nogensinde før for sikkerhedspolitisk at trække på samme hammel, at installere hurtigere og mere effektive beslutningsmekanismer og tale med én stemme udadtil. Det giver hr. Tindemans' betænkning et fremragende grundlag for.
For de officielt fortsat neutrale lande i EU er denne grundtanke i sagens natur en særlig udfordring. I Østrig ligner regeringsparternes nuværende sikkerhedsdiskussion nærmest en babylonsk forvirring. De ansvarliges udsagn ændrer sig praktisk taget dagligt. Det er uærligt, det er populistisk, og det er uanstændigt at påstå over for deres egen befolkning, at man kan tilslutte sig NATO og alligevel bevare en rest af neutralitet.
Det er uanstændigt over for de andre EU-lande at agere som sikkerhedspolitisk gratisk. Vi kan ikke bede vores EU-partnere om deres solidariske støtte i krisetilfælde og så, når et andet land har brug for vores støtte, påberåbe os vores neutralitet. Østrig er nødt til at beslutte sig! Vi liberale er det eneste østrigske parti, der fører en troværdig og ærlig politik i denne forstand. Vi er bestemt en meget pålidelig partner ved fornuftige projekter som led i den europæiske integration.

Truscott
Fru formand, man må komplimentere hr. Tindemans for den flid og intellektuelle konsekvens, hvormed han har tacklet dette vanskelige spørgsmål. Men det må dybt beklages, at så mange af min gruppes ændringsforslag er blevet afvist under udvalgsbehandlingen af denne betænkning. Der er fire grunde til, at Labour-medlemmerne af Parlamentet ikke kan støtte betænkningen i den form, den har ved forelæggelsen for os her i dag.
Vi er alle enige om, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik må styrkes. Problemets kerne er, hvordan man kan sikre dette, samtidig med at man sikrer bred enighed blandt EU's medlemsstater. Hr. Tindemans' betænkning om en fælles sikkerhedspolitik for EU indeholder nogle uacceptable elementer. Henvisningen til kvalificeret flertalsafstemning om fælles aktioner under FUSP går ud over det, der er holdningen hos Den Socialistiske Gruppe og den nye britiske Labour-regering. Det er efter min mening heller ikke passende at tale om, at EU skal påtage sig missioner til genskabelse af fred i modsætning til fredsbevarende og fredsskabende operationer. Understregningen af opretholdelsen af EU's territoriale integritet og en økonomisk sikkerhedsbestemmelse, der skal sikre EU's kommunikationslinjer og forsyninger, indebærer, at Den Europæiske Union skal have evne til at forsvare sig. Dette bekræftes ved den direkte henvisning til etablering af en europæiske kerne af civile og militære enheder, der skal være ansvarlige for at »bevare og genskabe freden«.
Jeg må med al respekt mene, at dette ikke er det budskab, Parlamentet bør sende til topmødet i Amsterdam i juni. Det er uheldigt, for der er meget, man kan rose i denne betænkning. Herunder hører henvisningen til nedrustning og kontrol med våben, ikke-spredning af atomvåben, ulighed og miljøbeskyttelse. Men alt i alt er der væsentlige afsnit af denne betænkning, som det er umuligt at tilslutte sig.
Tindemans-betænkningen har fastlagt rammerne for en debat, selv om jeg og min gruppe - og i særdeleshed Labour-medlemmerne af Europa-Parlamentet - stadig afventer en betænkning om sikkerhedspolitikken, der er mere i overensstemmelse med det, Europa stræber efter, når det gælder fred og sikkerhed i næste årtusind.

Stenzel
Fru formand, hr. kommissær, Tindemans-betænkningen kommer rettidigt seks uger før regeringskonferencens afslutning. Såfremt denne betænkning skulle strande i Europa-Parlamentet, så ville det være en falliterklæring for Europa-Parlamentet, som dermed ville have forpasset en chance for at skaffe sig ørenlyd og blive taget alvorligt i et kernespørgsmål i den europæiske politik, nemlig i sikkerheds- og udenrigspolitikken.
Alle realpolitiske forslag fra Europa-Parlamentet må hilses velkommen, der fører til, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik ikke bliver ved med at være tomme ord på papir. Tindemans-betænkningen tager på en afbalanceret måde hensyn til våbenkontrollens nødvendigheder og ikke-spredningens nødvendigheder samt Unionens handledygtighed. Hans kerneudsagn om, at beskyttelsen af EU-territoriet skal være en del af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og i givet fald skal føre til en fælles forsvarspolitik, ville betyde et stort spring i den europæiske sikkerhedspolitik, væk fra den uforbindende fravigelige form hen til den bindende ufravigelige form.
Vi støtter også, at Den Vesteuropæiske Union skal integreres etapevis i EU, at det er nødvendigt at lade WEU og NATO gribe ind i hinanden, og at Petersberg-opgaverne skal integreres i EU-traktaten, fordi det ville underbygge den europæiske sikkerhedspolitiks troværdighed.
Østrig ønsker ikke at høste frugten af den europæiske sikkerhedspolitik, men deltage solidarisk i en sådan politik. Jeg håber derfor meget, at denne Tindemans-betænkning ikke blot finder støtte i Europa-Parlamentet, men også vil bidrage til at fremme debatten i selve Østrig om vores sikkerhedspolitiske holdninger som fremtidigt fuldt medlem af Den Vesteuropæiske Union og også som medlem af det nye reformerede NATO for at varetage vores rolle i den europæiske sikkerhedspolitik.

Väyrynen
Fru formand, jeg vil først lykønske Leo Tindemans med, at hans betænkning endelig er kommet til behandling i plenarforsamlingen. Jeg mener, at opdelingen af betænkningen i to dele er en vellykket løsning. Jeg er tilfreds med, at betænkningens sikkerhedspolitiske synsvinkel under udvalgsbehandlingen er blevet udvidet og gjort mere alsidig. Til trods for dette kan jeg som medlem for et neutralt nordisk land hverken acceptere betænkningen i alle dens enkeltheder eller give den min støtte.
Den igangværende sikkerhedspolitiske debat i EU besværliggøres af, at der er store forskelle med hensyn til udgangspunkt. Nogle hælder overvejende til en føderalistisk teori og den deraf følgende målsætning om, at EU skal gøres til en stormagt, der også har en fælles forsvarspolitik og et fælles forsvar. Jeg hører selv til dem, der betragter EU's udenrigs- og sikkerhedspolitik ud fra en praktisk synsvinkel, og som spørger sig selv, hvilke sikkerhedstrusler, vi udsættes for?
Der er ikke udsigt til noget militært angreb. Derimod kan vores sikkerhed bringes i fare af den usikkerhed, som er forbundet med udviklingen i Østeuropa og især i Rusland. Disse trusler kan ikke fjernes ved at gøre EU til en militær alliance og til en militær stormagt. På denne måde kan vi tværtimod forværre truslerne. Vi kan kun bekæmpe disse trusler gennem et tættere fælleseuropæisk samarbejde.
Afslutningsvis håber jeg, at alle Parlamentets medlemmer vil støtte mine ændringsforslag, der har til formål at give Barentsområdet den status, som det er berettiget til.

Theonas
Fru formand, jeg vil gerne bruge det minut, jeg har til rådighed, til at sige, at når man taler om sikkerhedspolitik i Europa, må man for det første tænke på de risici, som påføres Europas befolkninger med den tankegang, som også betænkningen giver udtryk for, og som mener, at en udenrigspolitik, hvis den skal være troværdig, principielt ikke må udelukke nogen metoder til politikkens gennemførelse. Den Europæiske Union truer altså direkte med anvendelse af våben for at føre sin vilje igennem, også på eget initiativ.
For det andet må man spørge sig selv, hvem der i dag har brug for koldkrigsorganisationer som NATO og Den Vesteuropæiske Union og en udvidelse af disse. Hvem er det, man vil beskytte EU's værdier - som man taler om - og EU's grundlæggende interesser mod? Europas befolkninger har ikke brug for internationale gendarmer, men for politikker, der i overensstemmelse med befolkningernes interesser imødegår de alvorlige økonomiske og sociale problemer, der præger vor tid, og kollektive sikkerhedsinstitutioner, der kan finde en fredelig løsning på uoverensstemmelser uden trusler eller voldsanvendelse.

Antony
Fru formand, kære kolleger, vor kollegas, hr. Tindemans, betænkning vækker bestemt ikke begejstring hos os.
Jeg skal ikke vende tilbage til det, min kollega, fru de Gaulle, så udmærket sagde om forsvaret, der er et grundlæggende element i den nationale suverænitet; jeg vil nøjes med at sige, at det, hr. Tindemans gør sig til fortaler for, er en total integration af vore nationer i et atlantsystem, der drejer sig om at undertvinge hele verden. For at få os til at gå endnu hurtigere i den retning skal vi oven i købet høre den gamle, velkendte sang om ånden i traktaterne, ikke bare om traktaternes ord. Ganske vist siger man endnu ikke direkte, at staterne enten skal underlægge sig eller holde sig borte, men ånden i de ord, vi har hørt, ligger rent faktisk ikke så langt væk fra denne tanke.
Men det mærkeligste er igen indførelsen af den dogmatiske, messende tale om såkaldt racisme og fremmedhad. Hr. Tindemans nævner den folkelige utilfredshed, der medfører racistiske og fremmedhadske reaktioner. Hr. Tindemans har til dels ret; der er en folkelig utilfredshed, og den bliver større og større. Men denne utilfredshed går rent faktisk imod den ægte, voldelige racisme, som man aldrig hører tale om her hos os. Det seneste eksempel har vi netop fået fra et hospital i Montfermeil tæt ved Paris, hvor bander af unge, der, som man så forsigtigt udtrykker det, har dannet en veritabel hær - ikke en bønnens hær som modstanderne mod abort - men en hær af småtyve, som i to timer terroriserede de syge og plejepersonalet. Hver dag, hr. Tindemans, bliver politistationer brændt ned, brandbiler angrebet, der bliver solgt narko i skolerne, der uddeles knivstik, hvilket burde vække samme opmærksomhed, som når en immigrant giver en kulturminister et knivstik; unge børn bliver stukket ned, fordi de ikke hurtigt nok udleverer deres jakke eller ur, men det hører man aldrig om.
Ser De, Hr. Tindemans, den mand, der taler til Dem nu, og den bevægelse, han er medlem af, er overhovedet ikke racistiske. Er De klar over det? To sorte fra Antillerne er med i Front Nationals centralkomité. Den ene, min ven Stéphane Durbette, det yngste regionalbestyrelsesmedlem i Frankrig, er blevet slået ned og blev efterladt på stedet og senere sendt på hospitalet, bare fordi en socialistisk-kommunistisk bande kaldte ham en genetisk skamplet. Dét er racisme.
Mine gudbørn, der har deres rødder i Indokina, mine tre gudbørn fortæller mig, at den racisme, de ser, ikke kommer fra ældre franskmænd, men fra samfund, der afskyr det fornuftige, vietnamesiske samfund, som elsker Frankrig. I Libanon har mange af de 3.000 forældreløse eller ulykkelige børn, som jeg har været ansvarlig for under den femten år lange borgerkrig, givet udtryk for bekymring. De siger og skriver, at det samme kommer til at ske hos os, som er sket hos dem i Beyrouth. Når De så tilbageholdende nævner spændingerne i det sydlige Middelhavsområde, kan De så ikke se, at de forfærdelige, ubodelige kampe under den algeriske borgerkrig, hvor man skærer halsen over på folk på samme måde, som profeten anbefalede i Koranen, kan De så ikke se, at disse uoprettelige krige kan overføres til de mange millioner muslimer med dobbelt nationalitet, der bor i mit land, uden at de nogensinde kommer til at føle sig eller ønsker at føle sig franske! Hver dag er der politikere, ikke kun i min bevægelse, der bliver udstødt af bestemte kvarterer. »Her hører du ikke til«, siger man til dem. Sådan begyndte det altsammen i Libanon. Kort før Konstantinobels fald henvendte Mehmed II sig til Konstantin XI og sagde; «De to kyster på hver side af Bosporus-strædet tilhører mig; den asiatiske side er befolket af osmannerne, og den europæiske er De ikke i stand til at forsvare«.

Donner
Fru formand, Den Europæiske Union blev ændret, da tre neutrale lande tiltrådte i 1995. Samtidig tilkendegav disse tre lande ved at acceptere Maastricht-traktaten deres politiske tilslutning til Unionens principper. Skandinavien ville have set helt anderledes ud, hvis svenskerne og finnerne var gået ind i NATO eller ville gøre det i en overskuelig fremtid. Vi ser frem til et fredeligt samarbejde med det baltiske område og med et Rusland, der kæmper med problemerne i forbindelse med overgangen til demokratisk og juridisk bindende strukturer.
Tindemans-betænkningen, som tilsyneladende kun handler om sikkerhed, synes til dels at mene, at sikkerheden i Europa kan styrkes med militære midler. Derfor indeholder den iøjnefaldende udeladelser. Sikkerhed for os alle er afhængig ikke bare af udviklingen i Rusland, men også i Ukraine og Hviderusland. En forventning om aggressive hensigter fra Sovjet, som der måske var noget grundlag for tidligere, var logikken bag NATO og forsvaret af Vesteuropa. I dag er situationen radikalt anderledes.
En udvidelse af Unionen er det bedste middel til at forøge sikkerheden. Det er NATO-løsningen ikke. Heller ikke den idé, der dukker op tid efter anden, at man skal gøre Vestunionen til en del af Unionen. Når det er sagt, så er forslagene i betænkningen om øget effektivitet af fredsbevarings- og fredsskabelsesmissioner velkomne på linje med de initiativer, som den svenske og den finske udenrigsminister har taget. Tindemans-betænkningen er trods sine mange gode egenskaber et dårligt kompromis.
Endelig er der en række oversættelsesfejl i den finske tekst i betænkningen. Fredsskabelse bliver f.eks. oversat som rauhanhieronta , som ordret oversat betyder fredsmassage. Jeg håber ikke, vi behøver at gå på massageklinik for at leve i fred og sikkerhed.

Piha
Fru formand, jeg vil gerne takke betænkningens ordfører for et omfattende arbejde og et moderat syn på udviklingstendenserne for den fælles sikkerhedspolitik i EU. Betænkningen bør især roses for, at den behandler sikkerhedsbegrebet ud fra mange aspekter. Det er vigtigt at understrege, at den enkelte borger ikke kun måler betydningen af de sikkerhedsmæssige spørgsmål ved hjælp af et geværløb. De sikkerhedstrusler, som borgerne oplever, er hovedsagelig af ikke-militær karakter, og drejer sig blandt andet om miljøtrusler og fare for den nukleare sikkerhed.
Traktaten om Den Europæiske Union indeholder en målsætning om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som med tiden vil kunne føre til et fælles forsvar. Der hersker naturligvis ikke en fælleseuropæisk konsensus om denne målsætnings reelle betydning, fortolkning og gennemførelse, og den omstændighed burde i højere grad erkendes. Det er åbenlyst, at det er teoretisk vanskeligt at kortlægge den sikkerhedspolitiske fremtid, eftersom aktørerne er meget forskellige med hensyn til deres mål og ressourcer. Et godt eksempel på denne vanskelighed er de enkelte EU-landes forskellige status i Den Vesteuropæiske Union. Derfor skaber en ensidig henvisning til Maastricht-traktaten ikke noget konstruktivt grundlag for de senere forhandlinger.
Finland og Sverige har i forbindelse med regeringskonferencen foreslået, at WEU's rolle i udviklingen af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik skal koncentreres om udførelse af krisestyringsopgaver. Hr. Tindemans fremhæver da også på udmærket vis de såkaldte Petersberg-opgaver, som Finland og Sverige i deres forslag har lagt sig fast på.
Den teoretiske indfaldsvinkel i Tindemans-betænkningen til de militære sikkerhedsspørgsmål kan afhængigt af den enkeltes fortolkning ses som et fortrin eller en mangel. Jeg håber især af hensyn til aktørernes forskellige baggrund, at de enkelte termer under forhandlingerne vil blive defineret omhyggeligt, når der bl.a. tales om Østersøområdet. Det vil også positivt, hvis den terminologiske debat kunne afløses af en debat om indholdet i det strategiske partnerskab mellem NATO, EU og Rusland.
Hr. Seppänen omtalte den nordiske holdning. Hans udlægning er dog ikke dækkende. I den sikkerhedspolitiske debat i Finland om WEU- og NATO-medlemskabet er der delte meninger både mellem partierne og indbyrdes i partierne. Jeg støtter Tindemans-betænkningen, da jeg mener, at dens udgangspunkt er gavnligt for Europa og Finland. Jeg håber, at opinionen i Finland også vil tage denne drøftelse til efterretning.

Svensson
Fru formand, hr. Tindemans' betænkning er faktisk helt urealistisk. I virkeligheden er der ikke nogen grund til, at EU skal have en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Medlemsstaterne har ikke de samme holdninger eller objektive interesser. Forskellene er f.eks. kommet til udtryk under Vietnamkrigen og i forbindelse med Sydafrikaboykotten, Tyrkiet, Balkan, kernevåbenpolitikken m.m. At skabe en falsk enighed under de omstændigheder vil kun føre til, at de små medlemsstater bringes til tavshed ved at blive stemt ned, og at visse lande gøres til satellitter af stormagter.
At skabe regionale blokke destabiliserer i virkeligheden den globale sikkerhed. Det øger faren for aggression og eventyrpolitik, for det ville være eventyrpolitik og nykolonialisme, hvis EU tiltog sig ret til selvstændigt at gribe militært ind i lande uden for sit eget territorium. Global sikkerhed kræver opslutning omkring en global organisation. Kun FN er det rette folkenes forum i arbejdet for fred og sikkerhed.

Imbeni
Fru formand, hr. Tindemans, jeg vil stemme for Deres betænkning, fordi jeg dog finder det rigtigt at sende et budskab til Regeringskonferencen, og dette budskab kan kun bestå i, at Parlamentet arbejder i retning af en fælles sikkerhedspolitik. Når dette er sagt, finder jeg, at det er et svagt budskab - men dette er ikke Deres skyld, hr. Tindemans. Vi forsøger at tale om sikkerhed og forsvar, men vi mangler grundlaget, nemlig om Den Europæiske Union har en udenrigspolitik eller ej. Dette er det virkelige problem og vor virkelige vanskelighed. Jeg vil opfordre alle kollegerne - og her er alle standpunkter fra det ene yderpunkt til det andet repræsenteret - til at betænke, at vi først bliver virkelig modne, når vi hører op med at diskutere om der skal eller ikke skal være en udenrigspolitik, en sikkerhedspolitik eller en forsvarspolitik, og når vi virkelig begynder at sætte spørgsmålet om hvordan Unionen skal udforme denne politik, på dagsordenen.
Jeg vil sige både til de små og de store stater, til samtlige grupper og til alle vore kolleger, at tanken om at en udenrigspolitik, en sikkerhedspolitik eller en forsvarspolitik er til gavn eller til skade for nogen, er forfejlet. Den tjener denne Union af folk og stater, og når vi begynder at diskutere hvordan, betyder det, at vi er blevet mere modne.

Sindal
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, læsningen af Tindemans-betænkningen har givet mig nogle positive indtryk. Jeg tænker her på punkterne 20-32, der beskriver opgaverne vedrørende fred og stabilitet. Specielt har jeg også noteret mig henvisningen til Østersøen. Det andet, jeg er glad for, er diskussionen omkring den fælles analyseenhed, og det tredje er omtalen af de såkaldte Petersberg-operationer. Hvad jeg ikke bryder mig om, er punkt 6 om Eurocorps og punkt 33-38, hvor forsvarspolitikken bliver inddraget.
Vestunionen og NATO skal ikke etableres som to parallelle konkurrerende institutioner. Jeg er meget optaget af, at vi kan krybe, før vi går, som man siger i Danmark. Vi må ikke udvikle denne Vestunion på en sådan måde, at den bliver integreret i Unionen. Der er jo grunde til at være glad for det samarbejde, der er etableret i Østersøen, som er mellem medlemslande, alliancefrie lande og NATO-lande. Gennem dette samarbejde, partnerskab for fred, har man også etableret den baltiske bataljon. Dette har altså været muligt uden en egentlig unionshær. Hvad angår Balkan vil jeg gerne sige, at der nok er større behov for økonomiske og fredelige indsatser end militær. Denne debat får mig til at tænke på, at vi ikke en gang kan blive enige om en simpel udtalelse om menneskerettighederne i Kina, og hvordan skal vi så kunne blive enige om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik med en militærdel?

Swoboda
Hr. formand, hr. Tindemans er forkæmper for en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i Europa, og for så vidt kan og må man stemme for hans betænkning og også gratulere ham med den. Støtten fra vores side kunne være endnu større og komme mere fra hjertet, hvis man ville tage hensyn til følgende punkter: Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik skal være fælles for alle. Den skal også give dem, der er neutrale, der ikke er bundet af nogen pagt, der er noget abstinente, mulighed for at vokse ind i denne fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
For det andet skal det være klart, at den civile komponent entydigt er prioriteret højere end den militære komponent. Det militære er det sidste middel, der skal benyttes. Den civile komponent skal stå i forgrunden. Dermed er det også klart, at forebyggelse og forhindring af kriser skal prioriteres højere end efterfølgende kurering.
For det tredje skal det være klart, at out of area -aktioner skal ske med største omtanke og kun under beskyttelse af De Forenede Nationer eller OSCE. Da disse tropper nu engang nævnes, skal det også være klart, at vi ganske vist har brug for hurtige militære indgrebstropper, men samtidig også for et civilt korps, der i ordets bredeste forstand har til opgave at skabe fred og ikke på forhånd er en del af den militære komponent. I denne forstand vil jeg gerne sige en gang til, også på vegne af vores gruppe, at vi hilser fremskridtet velkommen i dette arbejde, men at vi også i fremtiden forestiller os nogle accentueringer netop i denne retning. Det vil helt klart ikke have været den sidste diskussion, og i denne forstand vil vi føre fremtidige diskussioner med hr. Tindemans og de andre kolleger.

Van den Broek
Hr. formand, må jeg begynde med at tilslutte mig de mange anerkendende ord, som er udtalt over for det ærede medlem, hr. Tindemans, for hans betænkning, som foreligger i meget god tid på et tidspunkt, hvor vi afventer regeringskonfererencen i Amsterdam, og hvor der desuden også vil blive truffet vigtige beslutninger på sikkerhedsområdet på NATO-topmødet i Madrid.
Hr. formand, jeg takker også for muligheden for at være til stede under denne forhandling. Jeg er klar over, at Kommissionen ikke er den, der først er kaldet til at give processen med hensyn til sikkerhedspolitikken de nødvendige stimulanser. De bør i allerførste række også komme fra Rådet.
Men når dette er sagt, vil jeg endnu en gang påpege, at også Kommissionen i sit bidrag til regeringskonferencen har givet udtryk for tydelige opfattelser, hvor det drejer sig om fremtiden for Den Europæiske Unions fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Det er nærliggende, at Kommissionen som traktaternes vogter ikke vil tage afstand fra det, som er optaget i Maastricht-traktaten om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jeg mener, at hr. Tindemans indledte sit indlæg med en henvisning hertil, og alle medlemsstater, både de gamle og de nye, har forpligtet sig til at udvikle en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og også til på længere sigt at udvikle en fælles forsvarspolitik, hvilket kunne munde ud i den fælles forsvarspolitik, således som traktatteksten ordret siger.
Nu forstår jeg udmærket, at hr. Tindemans følte sig tvunget til at undlade at omtale forsvarsaspekterne i denne betænkning. I betragtning af deres følsomme karakter, i betragtning af de mange forskelle i opfattelsen deraf; det kan i sig selv være legitimt, men han har også bebudet, og må jeg helhjertet støtte dette, at også dette emne, forsvarspolitikken, på ny vil blive studeret af Parlamentet og drøftet, og jeg håber også at kunne være til stede ved denne opfølgningsdiskussion.
Integreret udenrigs- og sikkerhedspolitik omfatter og indeholder selvfølgelig mere end udelukkende forsvarskomponenten. Det militære område har naturligvis også at gøre med førelsen af en ekstern økonomisk og socioøkonomisk politik, som kan virke stabilitetsfremmende.
Alt, hvad Den Europæiske Union i de forløbne år har gjort ved sine eksterne forbindelser i form af associeringsaftaler, partnerskabsaftaler, modernisering af sine samarbejdsaftaler med landene omkring Middelhavet, kort sagt, alt det, som Den Europæiske Union har gjort for at styrke forbindelserne i sine direkte strategiske omgivelser såsom Central- og Østeuropa, Middelhavet, Mellemøsten, men også f.eks. Den Russiske Føderation og Ukraine, har i høj grad at gøre med en sikkerhedspolitik. Jeg giver gerne alle dem, som i dag har talt om nødvendigheden af at føre en fredspolitik, også med økonomiske midler, og om fjernelsen af socioøkonomiske årsager til ustabilitet, fuldstændig ret, og på dette punkt tror jeg også, at omverdenen i høj grad betjenes rimeligt af Den Europæiske Union. Men hvor Den Europæiske Union synligt, mærkbart og håndgribeligt ikke lever op til forventningerne, er med hensyn til krisebekæmpelse. Den Europæiske Union gør temmelig meget for at forebygge en krise gennem det samarbejde, som jeg netop henviste til, men hvis denne kriseforebyggelse slår fejl, hvad så? Står Den Europæiske Union så magtesløs som økonomisk verdensmagt? Kan Den Europæiske Union så ikke på kort sigt oprette en militær beskyttelsesstyrke, når selv Sikkerhedsrådet er enigt om, at det er godt, at en sådan beskyttelsesstyrke sendes til Albanien med henblik på humanitær bistand?
På et sådant tidspunkt lever Den Europæiske Union faktisk ikke op til forventningerne. Selv om der lægges megen vægt på kriseforebyggelse, er det aldrig nok. Hidtil har vi ikke ønsket at skaffe midlerne til krisebekæmpelse og krisekontrol.
Det mest konkrete eksempel oplevede vi for nyligt, nemlig i Albanien. Hvorfor skal der på nuværende tidspunkt i Albanien være en næsten anonym militær styrke, og jeg mener med »anonym« en styrke, som er sammensat ad hoc under for øvrigt meget sagkyndig og inspireret italiensk ledelse, hvorfor må der nu være en anonym, ad hoc sammensat styrke, for øvrigt med Sikkerhedsrådets legitimering og med samarbejde fra OSCE, og hvorfor kunne dette ikke ske i Den Vesteuropæiske Unions regi? Fordi der ikke var politisk enighed derom, medens de materielle muligheder var der: Se, hvad der i øjeblikket sker i Albanien.
Det er det allertydeligste eksempel på, at det ikke drejer sig om, at Den Europæiske Union bør udvikle sig til en superpolitibetjent eller en supermilitær styrke, som burde konkurrere med De Forenede Staters militære styrke. Nej, spørgsmålet er, om Den Europæiske Union i sin fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik også vil skabe muligheder for at påtage sig et internationalt ansvar og tage et internationalt initiativ, når det gælder destabilisering af dens egne strategiske omgivelser.
Jeg tror, at diskussionen derom og om den metode, hvormed det bedst kan ske, også i fremtiden, er overordentligt værdifuld, og at den udgør en uløseligt forbundet del af den altomfattende diskussion om fremtiden for den snart udvidede Europæiske Union.
Hr. formand, jeg tror, at forhandlingen i dag herom har været en meget værdifuld begyndelse, og jeg håber endnu en gang helhjertet, at der vil komme en opfølgning, måske også inspireret af, hvad forhåbentlig vil være positive resultater af Amsterdam-traktaten. For, hr. formand, det siger sig selv, at en fælles sikkerhedspolitik, for slet ikke at tale om en fælles forsvarspolitik, aldrig kan være troværdig, hvis en troværdig fælles udenrigspolitik ikke også har udviklet sig først. Med henblik herpå foreligger der forslag, Baron Crespo-betænkningen giver også endnu en gang den nødvendige understregning heraf, vi taler herom senere i dag. Hvis vi betragter alt dette samlet, så tror jeg, at der stadig ligger meget diskussionsstof foran os, men jeg glæder mig i hvert fald over, at hr. Tindemans har taget dette initiativ.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Europas forsvarsrelaterede industri
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0076/97) af Titley for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Kommissionens meddelelse om »Europas forsvarsrelaterede industri og de udfordringer, den står overfor, et bidrag til indsats på europæisk plan« (KOM(96)0010 - C4-0093/96).

Titley
Hr. formand, for det første vil jeg gerne sige, hvor meget jeg beklager, at Rådet ikke har set sig i stand til at være repræsenteret under de vigtige debatter her til formiddag.
For at gå over til min betænkning, så stod jeg kl. 7 om morgenen ved valget til Europa-Parlamentet i 1989 uden for The Royal Ordnance Factory i Patricroft i Eccles i min valgkreds. Jeg delte valgbrochurer ud til hundreder af arbejdere, da det ene hold afløste det andet. Ved valgene til Europa-Parlamentet i 1994 var den fabrik lukket, som endnu et offer for indskrænkningerne i Europas forsvarsrelaterede industri, hvor ca. fire ud af ti job inden for forsvaret er forsvundet i de sidste ti år.
Hvis denne indskrænkning havde været det simple resultat af fredsdividenden, følgen af den meget glædelige afslutning på den kolde krig, ville de fleste blot have trukket på skulderen og sagt, at det var en skam, men det var en pris, det var værd at betale for fred og stabilitet. Men så enkel er situationen ikke. For det første fordi Berlinmurens fald ikke har ført til fred og stabilitet i Europa - det har snarere ført til en anden form for sikkerhedssituation.
For det andet, selv om det er sandt, at de samlede forsvarsudgifter på verdensplan er gået ned, så har det ikke hindret amerikanerne i at forøge deres dominans på verdensmarkedet for forsvar. Deres store fælles marked og fælles indkøbsorganer til hær, flåde og luftvåben har givet en gunstig baggrund for en radikal omstrukturering og rationalisering, der har ført til etablering af meget store og magtfulde forsvarsgiganter som Lockheed Martin.
De europæiske selskaber kommer til at sakke længere og længere agterud, fordi de er hæmmede af vores opdelte struktur med 15 forskellige indkøbssystemer og konkurrerende nationale industrier, der ofte fører til overlapning med hensyn til produktionen af meget kostbart udstyr. Vi køber ikke engang af hinanden: Kun ca. 4 % af indkøbene i EU stammer fra intern handel i EU, mens 75 % af medlemsstaternes import kommer fra De Forenede Stater.
Hvorfor er det nu vigtigt? Jo, for det første tegner forsvarsindustrien sig for ca. 1 mio, for de flestes vedkommende højt kvalificerede, job, der ofte findes i de meste sårbare regioner i Den Europæiske Union. Andre industrier er ofte afhængige heraf, f.eks. kommer 70 % af salget af militærudstyr fra luftfarts- og elektronikindustrien. Det er en væsentlig teknologisk drivkraft i den europæiske økonomi, og når det går bedst, er denne industri yderst konkurrencedygtig.
Forsvarsindustrien er af indlysende strategisk betydning. Hvis vi bliver afhængige af importeret udstyr, risikerer vi ikke bare at bringe vor sikkerhed i fare, men også at underminere vor evne til at opfylde vore internationale forpligtelser under globale sikkerhedsarrangementer, såsom NATO, noget som sidste år blev understreget af NATO's vicegeneralsekretær, admiral Norman Ray.
Af alle disse grunde er det af vital betydning, at regeringerne i EU erkender, at det europæiske grundlag inden for forsvar, industri og teknologi er et vitalt strategisk aktiv, og at vedligeholdelsen af dette grundlag er af afgørende betydning for Europas forsvar og sikkerhed i fremtiden.
Jeg erkender, at dette er et meget følsom emne: Der er etiske aspekter. Men min betænkning drejer sig ikke om, hvorvidt vi bør eller ikke bør have våben, men om hvor de våben, vi synes, vi har brug for, bør komme fra. Ej heller går min betænkning ind for offentlig støtte til våbenindustrien, jeg argumenterer derimod for, at industrien bør være åben over for markedets krav. Min betænkning er ikke anti-amerikansk: En konkurrencedygtig europæisk forsvarsindustri ville bedre kunne samarbejde såvel som konkurrere med amerikanerne.
Der hersker naturligvis også bekymring vedrørende den nationale suverænitet. Derfor drejer min betænkning sig kun om den eksisterende sikkerhedsopbygning og går ikke ind for nye beføjelser til EU. Jeg er ærlig talt mindre bekymret over, hvem der gør hvad rent institutionelt, og mere optaget af, hvordan vi får noget gjort. Det bidrag, Europa kan yde her, går ud på at konstatere, at vi har et fælles europæisk problem, og at anbefale fælles europæiske løsninger.
Derfor vil jeg gerne komplimentere Kommissionen for dens meddelelse, som man må glæde sig over. Den har fokuseret opmærksomheden om den krise, industrien står over for. Nu har vi brug for handling. For det første økonomisk handling: Vi må bryde den nationale præferences lænker og åbne forsvarsindustrien for det indre markeds disciplin. Naturligvis må der tages hensyn til, at dele af denne industri er meget følsomme, men større konkurrence vil føre til betydelige besparelser for skatteyderne. Vi må give industrien lov til at omstrukturere sig gennem fusioner, så at der kan opstå ægte europæiske selskaber.
Hvis disse ting skal ske, må medlemsstaterne enes om ikke at påberåbe sig artikel 223, når det gælder indre EUaktiviteter, men kun at bruge den for at sikre gensidige handelsarrangementer med tredjelande. Intet kan bedre illustrere de problemer, vi står over for, end kontrasten mellem den hast, hvormed den amerikanske omstrukturering har fundet sted, og den franske regerings lange hændervriden over Thomson-selskabets fremtid.
Der må også være en politisk ramme, som industrien kan virke inden for. I Amsterdam bliver det klart nødvendigt at udpege og klargøre FUSP's mål og funktion såvel som den europæiske forsvarsidentitet i lyset af Petersbergog Berlin-erklæringerne. Vi må så gennem Vestunionen undersøge de operationelle implikationer af disse erklæringer, og vi må sikre, at der findes det rette forum for forsvarsministrene.
I de senere år er der sket en lovende udvikling inden for våbensamarbejdet med udviklingen af Den Vesteuropæiske Våbenorganisation og Den Fælles Organisation for Samarbejde på Våbenområdet. Generelt er fremskridtene imidlertid sket meget langsomt. Man kunne sætte fart i processen, hvis medlemsstaterne vedtog en fælles aktion om våbensamarbejde under artikel J.3 i Maastricht-traktaten, og vi har brug for mere synergi og mindre overlapning på dette område.
Endelig er de forskellige nationale bestemmelser, der styrer våbeneksporten, en væsentlig hindring for industrielt samarbejde. EU er allerede blevet enig om otte kriterier for våbeneksport. Nu må vi enes om en fælles fortolkning af dem, og så bør de omsættes til en juridisk bindende adfærdskodeks.
Ingen bør være i tvivl om den krise, forsvarsindustrien står over for. Vi må have beslutsom handling nu fra de europæiske medlemsstaters side, før det er for sent.

Areitio Toledo
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne lykønske Kommissionen med dette initiativ, for vi mener, at den som institution virkelig har bidraget til at lægge en sag frem på bordet, som er så vigtig for økonomien, og ikke kun Unionens økonomi. Jeg vil også gerne lykønske hr. Titley med hans fremragende betænkning samt med, at det er lykkedes ham at medtage næsten 90 % af forslagene og konklusionerne fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik i betænkningen.
Den diagnose, som udvalget stiller - og som ordføreren stiller for våbenindustrien - er helt rigtig. Der er tale om en meget vigtig sektor inden for industrien - den udgør 3 % af den samlede industriproduktion - beskæftigelsen er betydelig, afhængigheden af USA er stor, der er en klar mangel på handel inden for denne sektor i Fællesskabet, og spredningen og den manglende koncentration af industrien sætter sektoren i en svag situation.
Grundene til, at vi er kommet i denne situation, er til dels, at vi ikke har en fælles europæisk forsvarspolitik, men ikke kun det. En anden grund er naturligvis, at efterspørgselspolitikken i de største medlemsstater ikke er ens, og at der mangler en udenrigspolitik eller en våbeneksportpolitik. Men der er mange andre grunde som f.eks. den nødvendige tilladelse fra regeringerne til fusionerne, forskellen mellem staterne med hensyn til ejendomsretten, forholdet mellem våbenindustrierne samt manglen på et tværnationalt retsgrundlag, som giver mulighed for disse fusioner, hvor Den Europæiske Union stadig kan spille en rolle. Vi mener, at det er muligt at bringe spørgsmålet på bane, og vi er enige med ordføreren i, at Den Europæiske Union skal gøre noget, for at vi kan få en ægte forsvarspolitik, således at industrien vil være i den bedst tænkelige situation til at samarbejde omkring denne politik.
Inden for disse handlingslinjer, hvoraf mange allerede er blevet påpeget af hr. Titley, vil jeg gerne understrege to meget konkrete punkter: Det første punkt er udnyttelsen af strukturfondene inden for rammerne af Fællesskabets omstruktureringspolitik for den militære industri. Det andet punkt vedrører forskning og udvikling, som er et vigtigt aktionsområde for Den Europæiske Union, der bruger en stor del af sit budget til at koordinere alle programmer vedrørende den forsvarsrelaterede industri eller den civile industri, som kan benyttes på det militære område.

Argyros
Hr. formand, nedskæringen af EU-landenes forsvarsudgifter og den som følge heraf tilsvarende mindskelse af udgifterne til militær forskning og teknologi har, i kombination med det vesteuropæiske forsvarsmarkeds opsplittede karakter, fået den europæiske forsvarsindustri til at stagnere. Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi er blevet opfordret til at svare på Kommissionens spørgsmål, om rammeprogrammet kan hjælpe med til at bringe nyt liv i forsvarsindustrien uden at bringe de civile mål i fare. Svaret ligger for det første i den teknologiske ramme for forskningen og for det andet i den ramme, der bestemmer Den Europæiske Unions sikkerhedspolitik.
De sikkerhedsmæssige rammer skabes på grundlag af det demografiske pres, der begunstiger små militære enheder baseret på professionelle og frivillige, Unionens behov for at konkurrere inden for forskning og teknologisk udvikling med USA og Fjernøsten og den internationale konkurrence om energiressourcerne. Når vi skal se på den europæiske forsvarsindustris fremtid, kan vi heller ikke ignorere faktorer, som er bestemmende for de militære systemers opgave, såsom pacificering, beskyttelse af energikilder, afværgelse af pengeafpresning og terrorisme, overvågning, efterretning og rekognoscering på globalt plan. Eftersom det i fremtiden vil være vanskeligt at definere specifikke våbensystemer, som ville være anvendelige over for de diffuse trusler, EU står overfor, vil opfyldelsen af militærets teknologiske behov muligvis kræve en »netop til tiden«-politik, som gør det muligt at sammensætte generiske forskningsprodukter til nye våbensystemer, efterhånden som truslerne opstår. Inden for de teknologiske rammer, hvor den civile teknologi er mere avanceret end den militære, afhænger de forsvarsmæssige egenskaber af en omlægning af forsvarssektorens teknologiske afhængighed.
Ovenstående fører frem til spørgsmålet: i hvilket omfang bør rammeprogrammet forsøge at udvide samvirket mellem civile og militære aktiviteter? Kommissionens bekræftende svar og dens forslag er efter Forsknings- og Teknologiudvalgets opfattelse temmelig misforståede, selv om hensigten er god nok. Det er de, fordi de antyder, at våbenøkonomiens betydning bør genoprettes, selv om den førende teknologi i stadigt stigende grad er civil, samtidig med at de overser, at rammeprogrammet råder over begrænsede midler, som gør det uegnet som forsøgsområde for nye forskningsforbindelser mellem den civile og militære sektor.
Til sidst vil jeg gerne understrege, at det femte rammeprogram dels vil kunne fortsætte med at afsætte midler til forskning i teknologier med anvendelse til dobbelt formål, dels vil kunne bistå ved omlægningen af de forsvarsrelaterede forskningsfaciliteter i industrien. Der er absolut ingen grund til at omlægge Fællesskabets forskning, således at den sigter mod specifikt forsvarsorienterede mål.

Kittelmann
Hr. formand, min tak gælder i første række ordføreren, hr. Titley. Betænkningen støtter i det væsentlige meddelelsen fra Kommissionen, og heraf må det konkluderes, at vi kan støtte Kommissionen og dens meddelelse. Våbenpolitik har to dimensioner: En strategisk og en operativ. Tindemans-betænkningen og Titley-betænkningen hænger derfor sammen og supplerer hinanden. Også det er en løsning, der heldigvis er fundet god.
En strategisk og operativ dimension, fordi en europæisk våbenpolitik er en væsentlig bestanddel af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, af den i Maastricht-traktaten krævede fælles forsvarspolitik, og dermed tvingende nødvendig. Meget af det, der er strid om i dag, har vi allerede truffet beslutning om, da vi vedtog Maastrichttraktaten. Nu drejer det sig om at omsætte den.
Det industrielle aspekt er derfor særlig vigtigt, fordi den europæiske forsvarsrelaterede industri efter alles mening - nogle glæder sig over det, flertallet er irriteret over det - er splittet, svækket og underkastet problemerne med stadig strammere budgetter. En europæisk våbenpolitik synes at være den eneste mulighed, Den Europæiske Union og de medlemsstater, der råder over en forsvarsrelateret industri, har for på lang sigt at gøre sig gældende på dette område over for den amerikanske konkurrence.
Den europæiske eksterne økonomi står foran et afgørende spørgsmål: At opgive den forsvarsrelaterede industri eller søge efter den nye chance. Skal vi overlade det alene til USA eller måske til substitutterne Sydafrika, Rusland eller Den Tjekkiske Republik, eller skal vi tage udfordringen op? Langt ud over den forsvarsrelaterede industri er det spørgsmål afgørende for den tyske udenrigsøkonomi, den europæiske eksterne økonomi, hvis jeg da må komme med en kort national bemærkning, ligesom for Storbritannien, Frankrig og andre stater.
Men denne betænkning er også en chance for Europa-Parlamentet, for det er det eneste eksisterende demokratiske organ, der diskuterer dette spørgsmål europæisk og kan give europæiske anbefalinger. Jeg er sikker på, vi også vil udnytte denne chance trods alle de betænkeligheder, der er givet udtryk for. Opgaven at sikre medlemsstaternes militære og udenrigspolitiske selvstændighed vil skulle varetages i Europa-Parlamentet. Vi skal fastsætte vilkår og træffe foranstaltninger, der gør det muligt for disse stater at sikre rationalisering, organisering og bevarelse af et konkurrencedygtigt, industrielt og teknologisk forsvarsgrundlag i Europa med hensyn til forsvarsmateriel. Dette grundlag skal være frit tilgængeligt for de deltagende europæiske stater. Det er kort sammenfattet det, der er at sige ud fra eksterne økonomiske synspunkter.
Vi ved, at den europæiske forsvarsrelaterede industri i stigende grad mister denne konkurrenceevne. De medlemmer, der ikke ønsker det, skal i dag stemme for Titley-betænkningen og forinden Tindemansbetænkningen.

Méndez de Vigo
Hr. formand, mine første ord skal være en lykønskning til Kommissionen med denne betænkning samt til hr. Titley med hans arbejde med at opnå den størst mulige konsensus og med at sammenkæde de forskellige udtalelser fra de udvalg, der er blevet anmodet om at komme med deres mening.
Jeg vil tale på vegne af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål og udelukkende omtale de institutionelle spørgsmål, men lad mig inden da komme med en betragtning: Er fælles våbenpolitik og europæisk forsvarsidentitet begreber, der kan skilles ad? Det mener jeg ikke. Jeg forstår, at det er et politisk valg, og at det ikke er et dogme, men jeg mener ikke, vi kan tale om en europæisk forsvarsidentitet, hvis vi ikke også taler om fælles våbenpolitik, eftersom den fælles våbenpolitik er en del af den europæiske identitet.
Når vi tager tilbage til vores byer og vores medborgere, spørger de os: Hvorfor intervenerer Europa ikke i Jugoslavien? Hvorfor intervenerer vi ikke effektivt andre steder i verden? - jeg tænker på Golfkrigen - hvorfor skal vi være afhængige af andre? En af de mange grunde er, at den europæiske identitet stadig ikke eksisterer, og en af de væsentligste ting i den fælles våbenpolitik er, at vi ændrer vores holdning til disse spørgsmål. Så hvad skal vi gøre med hensyn til de institutionelle spørgsmål, hr. formand?
Artikel 223 i Rom-traktaten omhandler muligheden af, at medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til beskyttelse af deres vigtige sikkerhedsmæssige interesser, herunder fabrikation af og handel med våben, ammunition og krigsmateriel. Medlemsstaternes fortolkning af denne artikel i traktaten er gået ud på at finde et slags generelt princip, ifølge hvilket alle de områder, der har med den nationale sikkerhed at gøre, ikke hører ind under traktaternes anvendelsesområde.
Dette har været det store uafklarede spørgsmål i traktatens artikel 223. Hvad skal man gøre på nuværende tidspunkt? Jeg mener, at Parlamentet bør handle med begge ben på jorden og kan anmode om ophævelse af artikel 223, men jeg mener ikke, at dette spørgsmål på nuværende tidspunkt ligger på regeringskonferencens bord. Derfor har vi fremsat vores ændringsforslag, hr. formand, og det, vi først og fremmest anmoder om, er, at en fælles våbenpolitik forenes med en fælles europæisk forsvarsidentitet. I fremtiden - dette er et af ændringsforslagene, der er stillet i Titley-betænkningen - vil dette kræve, at artikel 223 ændres med henblik på indføjelse af fabrikation af og handel med våben samt kontrol heraf.
For det andet anmoder vi Kommissionen om at gøre sig overvejelser omkring artikel 223 og i særdeleshed ændre den tilhørende liste, som ikke er blevet ændret siden 1958.
Og for det tredje, hr. formand, anmoder vi om den gradvise integration af WEU i Den Europæiske Union, som er et andet vigtigt element for at gennemføre det, vi alle ønsker, nemlig at vi den dag i morgen kan få et Europa, som taler med én stærk stemme, og som ved hjælp af en sikkerhedspolitik garanterer alle europæeres frihed.

Swoboda
Hr. formand, jeg vil gerne først på min gruppes vegne gratulere hr. Titley med denne betænkning. Han ved selv, hvor mange anstrengelser det en gang imellem har kostet at opnå fælles fodslag, og i virkeligheden er baggrunden korrekt for denne betænkning, nemlig at den europæiske forsvarsrelaterede industri er nødt til at forsvare sig mod den amerikanske forsvarsrelaterede industris hegemoni.
Det betyder ikke, at vi derfor vil have monopoler, der så dikterer priserne for Europas stater. Europa skal passe meget på, at den fælles forsvarsrelaterede industri ikke bliver til monopoler med deres tilsvarende markedsstilling. Alligevel - betænkningen er jo behandlet i det udenrigspolitiske udvalg - kan man ikke tale om forsvarsrelateret industri og samarbejde uden at fastsætte rammevilkårene, der set med mine øjne er følgende:
For det første, nedrustning. Forsvarsrelateret industri og samarbejde på forsvarsområdet kan man ikke tale om, hvis man ikke bekender sig til nedrustning, sådan som hr. Titley også har udtrykt det, og dét i alle de forskellige faser, især naturligvis også i samarbejdet med Rusland, for nedrustning skal være et fælles forehavende.
Det andet punkt, der forekommer mig at være ganske vigtigt, er spørgsmålet om våbeneksportkontrol. Der er nogle bestræbelser i gang på dette område, men i betragtning af krisesituationen i mange regioner her på jorden, i betragtning af, at der desværre fortsat eksisterer mange diktaturer, der til dels også indsætter forsvarsmateriel i deres egne lande, må vi nå frem til, at Europa, som allerede har fastlagt nogle rigtige kriterier, har opmærksomheden henledt på, at disse kriterier fortolkes strengt, at de er forpligtende, og at de naturligvis ikke kun gælder for Europa, men for hele verden. Hvad der i dag transporteres legalt og illegalt af forsvarsudstyr til kriseregioner, koster mange menneskeliv og fører til, at Europa så senere tit er tvunget til at kæmpe mod sine egne våben i de forskellige kriseregioner. Det vil sige, der er her behov for øgede kontrolforanstaltninger og til syvende og sidst også sanktionsforanstaltninger over for våbeneksporter, især til kriseregioner, især til diktaturer etc.
For det fjerde, hvad der også er vigtigt: Der vil ikke ske en oprustning, der generelt stimulerer den forsvarsrelaterede industri. Der er behov for fornuftige konversionsprogrammer. I denne forbindelse har der jo for kort tid siden også fundet et FN-møde sted. Europa kan her også tjene som forbillede, fordi hos os er dele af den forsvarsrelaterede industri fornuftigt nok blevet ombygget til civile programmer. Jeg anser det også for et meget vigtigt supplement til en fælles våbenindustripolitik i Europa. Det betyder, at det skal gøres klart, at Det Europæiske Fællesskab ikke er et oprustningsfællesskab, men derimod et nedrustningsfællesskab, et nedrustningsfællesskab i den betydning, jeg allerede har nævnt. Det betyder i sidste instans, vi går meget ind for, at der findes det europæiske samarbejde på forsvarsområdet, at nedrustningen netop ikke sker ensidigt på Europas og de europæiske arbejdstageres bekostning. I denne forstand siger vi også et klart ja til en fornuftig våbenkontrol og til et fornuftigt våbensamarbejde på europæisk område.

Tindemans
Hr. formand, kære kolleger, det er formodentlig første gang, at Parlamentet må udtale sig om en udmærket betænkning om våbenproduktion, udarbejdet af hr. Titley, som jeg vil give en kompliment herfor. Den er et svar på et dokument fra Kommissionen, og jeg vil gerne efter at have hørt kommissær Van den Broek også takke ham for den udmærkede tale, som han holdt. Jeg tror, at der med hans ord og med det, som er sagt her under forhandlingen, også med Titley-betænkningen, efterhånden udvikler sig en atmosfære, hvori vi kan nå frem til en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik, som vil støtte en fælles udenrigspolitik. Den udvikler sig langsomt, men jeg har indtryk af, at den kan tilvejebringes takket være et sådant udmærket dokument.
I sin betænkning siger hr. Titley, at en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik egentlig består af tre dele. En politisk del, siger han, en militær del og en industriel, videnskabelig og teknologisk del. Dermed omfatter han alt. Jeg vil alligevel understrege, at våben ikke kan betragtes som andre produkter i handelen, som en vare. For eksistensen af et land, friheden og uafhængigheden kan på et vist tidspunkt, lad os håbe, at det aldrig mere sker, afhænge af, om man kan disponere over våben til ved angreb at forsvare landet eller et delområde, som vi holder af. Følgelig må vi undersøge, hvilke behov vi har. Hvad stemmer overens med det, som vi har brug for her i Den Europæiske Union? Dette er overordentlig vigtigt. Hvis vi er afhængige af tredjelande uden for Unionen, så har vi ikke noget troværdigt forsvar. Så kan vi kun købe, hvad andre lande tilbyder i deres udstillingsvindue, og ikke hvad der netop opfylder vore behov. Desuden er situationen således, og det ved mange af mine kolleger her, at den europæiske våbenproduktion - for øvrigt tilslutter jeg mig fuldstændigt, at vi skal have en politik, som kan føre til nedrustning, og jeg tror, at når vi har en fælles politik, kan vi endda bedre nå frem til nedrustning, end hvis hver især optræder alene - ikke kan sættes ud af spillet, hvis vi vil have produkter, som opfylder vore behov, men at denne industris overlevelse i øjeblikket er i fare. At der er konkurrence på det europæiske område, og at vi i Europa ikke længere kan konkurrere med, hvad der produceres andre steder, jeg siger ikke hvor, men det ved De alle sammen. Det er altså et særdeles følsomt problem, ikke blot for forsvaret, men altså også i socioøkonomisk henseende, for det gælder også beskæftigelsen, og inden for rammerne af tilrettelæggelsen af våbeneksporten, våbenhandelen osv. Det er særdeles følsomt, men i betænkningen behandles dette efter min mening godt.
Jeg vil ikke citere noget fra den, det er der ikke tid til, men hr. Titley gør også opmærksom på aspekter, som er særdeles interessante, såsom hvor han i sin betænkning taler om forsvarsprofil og om forholdet mellem WEU og Den Europæiske Union. Jeg vil ikke komme nærmere ind på det nu, men disse elementer kan bruges i morgen, når vi behandler en betænkning om forsvarspolitik. Og som sådan udgør det en udmærket indledning.
Vi mener således i gruppen, og jeg taler nu på gruppens vegne, at Titley-betænkningen som en reaktion på et dokument fra Kommissionen udgør et dokument af meget stor betydning. Vi tager hensyn til alle bekymringer, den sociale beskæftigelse, altså den økonomiske, men også forsvaret, også freden og den nedrustning, som vi alle sammen stræber efter, og således den retfærdige fred, som vi vil hjælpe med at skabe.
Idet vi tager dette i betragtning, vil vi godkende denne betænkning, hvis der ikke sker nogen ulykker bagefter. Og vi glæder os over, at Parlamentet er i stand til at drøfte et så ømfindtligt og følsomt emne og forhåbentlig vil kunne nå frem til gode resultater.

Malerba
Hr. formand, jeg er overbevist om, at forhandlinger på højt plan som dem, vi fører om hr. Tindemans' og Titleys betænkninger, giver os et større erfaringsgrundlag og ansvarlighed med hensyn til en fælles europæisk udenrigspolitik. Mens vi venter på, at denne skal blive en realitet, må våbenindustrien dog gradvis og pragmatisk forlade den nationale holdning til programmer og europæiske regler.
Blandt de nye europæisk inspirerede regler, som jeg finder at kunne skrive under på, er der reglen om at indføre en standardisering af de fælles regler for køb og eksport af forsvarsmateriel. Jeg er ligeledes - således som det også er påpeget i betænkningerne - overbevist om, at man må nå frem til at acceptere en indbyrdes teknologisk afhængighed blandt de europæiske lande på forsvarsområdet, dvs. også en politisk plan foruden en teknisk tankegang.
Jeg finder ikke, at kriteriet om industriens tilbagevenden i de fælles europæiske programmer på nogen måde skal opgives, men tværtimod integreres i og måles efter en tids- og tilrettelæggelsesmæssigt bredere målestok. Jeg tror på - og støtter - tanken om et europæisk agentur for våbenindustrien og teknisk koordinering i lighed med Det Europæiske Rumfartsagentur med udviklingsprogrammer af varierende omfang - om det må være tilladt mig at bruge dette udtryk - hvori samtlige deltagere kan finde deres plads, snart som foregangsmænd og snart som mindre, men fuldt engagerede aktører.
Endelig tror jeg ikke, at det vil være rigtigt - og dette er en tanke med henblik på fortsættelsen af diskussionen - at udskille forsvarsindustrien fra luftfarts- og rumfartsindustrien. Når alt kommer til alt er aktørerne ofte de samme, og en rationel europæisk konsolidering, der på en vis måde er cirklens kvadratur på dette område - forekommer mig lettere at gennemføre, dersom man på én og samme tid samler alle kortene og alle aktørerne omkring det samme bord.

Cars
Hr. formand, en industrigren i Europa, nemlig den forsvarsrelaterede industri, står over for betydelige vanskeligheder. Årsagen hertil er noget af det mest glædelige, som er hændt Europa og verden i det hele taget, nemlig Sovjetunionens fald og dermed afslutningen på den kolde krig. Efterspørgslen efter våben er, gudskelov, ikke længere, hvad den var, før jerntæppet revnede.
Europas sikkerhed er imidlertid stadig afhængig af adgang til våben - det er vi liberale helt på det rene med. Hvis Europa ikke skal blive ensidigt afhængigt af import, må de europæiske lande samordne deres forskning, udvikling og produktion af forsvarsmateriel. Det er udgangspunktet for Kommissionens meddelelse og for Udenrigsudvalgets betænkning, som hr. Titley har udformet på rosværdig vis.
Man bør notere sig, at større europæisk samordning på forsvarsmaterielområdet nødvendigvis vil føre til større gensidig afhængighed. Det må alle berørte erkende og acceptere. Det bliver lettere at samordne den europæiske forsvarsindustri, når der bliver større enighed om indholdet af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det er også værd at notere sig, at forsvarsindustrisamarbejdet virker fremmende i sig selv og øger behovet for en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Artikel 223 må revideres, og der må skabes forudsætninger for fælles restriktive bestemmelser for europæisk våbeneksport - bestemmelser, hvis overholdelse kan kontrolleres. Det, hr. formand, bør få omverdenen til at betragte et stadig mere forenet Europa som en kraft og en partner for frihed, fred, sikkerhed og fælles sikkerhed. Vi anser den betænkning, som vi nu har til behandling, for at være et skridt i den retning.

Querbes
Hr. formand, kære kolleger, meddelelsen fra Kommissionen fra 1996 tager ikke hensyn til den tætte forbindelse mellem forsvar-våbenindustri og national suverænitet, og i konkurrencens navn vil den anvende princippet om fri konkurrence på våbenområdet.
Betænkningen fra Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender går længere endnu med en fælles våbenpolitik og revision af den artikel i traktaten, der vedrører den enkelte medlemsstats vigtige sikkerhedsinteresser. Den franske regering er på sin side i færd med at omstrukturere våbenindustrien og forventer af nedlægge 50.0-75.000 job og privatisere nøglesektorer trods hård modstand fra lønmodtagerne og beboerne i områderne.
De franske medlemmer af GUE/NGL, der er aktive i freds- og nedrustningsbevægelsen, forsvarer en militærdoktrin, der sikrer frihed og sikkerhed over for udefra kommende trusler. De er imod omstrukturerings- og privatiseringsforanstaltningerne og kræver, at det nationale potentiale fastholdes, hvilket sikrer 5 % af alle militærordrer og spredning til det civile område, navnlig for luftfarts-, rum- og elektronikindustrien.
På fællesskabsplan er de imod enhver europæisk forsvarspolitik, der under alle omstændigheder vil være underlagt USA. De ønsker et samarbejde mellem våbenindustrien og forskerne og kræver, at der indføres præferenceordninger for medlemsstaterne.

Formanden
Tak, hr. Querbes, og må jeg have lov til at lykønske Dem, for det var vist Deres jomfrutale her i Parlamentet.
Vi ønsker Dem held og lykke.

Telkämper
Hr. formand, umiddelbart før regeringskonferencens afslutning i Amsterdam diskuterer vi her i Europa-Parlamentet Tindemans- og Titley-betænkningen, to mosaiksten til en ny udenrigs- og sikkerhedspolitik eller rettere sagt militærpolitik. Der lyder hele tiden begreber som forsvarsidentitet eller Petersberg-opgaverne, som vi skal opfylde. Det betyder ikke andet end at stille styrker til rådighed for interventionen. Hermed finder der en kvalitativ ændring sted af EU's udenrigspolitik. EU med sit store indre marked, denne nærmest civile organisation, organiserer sig nu som hegemonialmagt. Jeg mener, det er point of return eller måske også point of no return .
Forsvarsidentitet, over for hvem da? Den kolde krig er forbi. Europa er stadigvæk højt rustet, og hvis man ønsker sikkerhed i forbindelse med organiseret kriminalitet eller våbensmugleri, har vi ikke brug for militær, men derimod politistyrker.
Titley har sagt det klart: Det drejer sig om at opnå accept her af den forsvarsrelaterede industri, for at den kan bestemme udenrigspolitikken. Europæisk identitet er nødvendig, ikke nogen forsvarsidentitet, men borgernes accept af dette Europa, som vi vil opbygge civilt.
Men til Petersberg-opgaverne har vi af hensyn til den fremtidige intervention brug for nye styrker, nye skibe, nye satellitter, future large aircraft . Hr. Titley, De har allerede for fire år siden forsøgt at få afsat en budgetpost til future large aircraft . Denne betænkning er nøglen til, at vi snart vil få budgetposter, der gør det muligt på dette grundlag at organisere den europæiske forsvarsrelaterede industris adgang til EU's budget. Hvem skal betale det? Vi mangler penge på det sociale område. Der findes billigere våbenprodukter, og vi ved fra MEDA-programmet, at de midler, der bevilges her, dem mangler vi f.eks. i den civile udenrigspolitik, i udviklingspolitikken, i den rigtige konfliktprævention.
En sidste bemærkning om den demokratiske udvikling. Hr. Kittelmann har været inde på det. Med Maastrichtkonferencen og med denne betænkning kommer vi her frem til et nyt rigsfyrsteråd, nemlig ved at EU's Ministerråd bestemmer og kontrollerer udenrigspolitikken og militærpolitikken og til syvende og sidst bevilger pengene.

Vandemeulebroucke
Hr. formand, kære kolleger, vi udviklede os efter Berlin-murens fald gradvist i retning af internationale aftaler om reduktion af kernevåbnene og standsningen af kemisk oprustning. Inden for disse rammer er jeg absolut tilhænger af koordineringen af våbenproduktionen, men målet må være at reducere denne yderligere og at udbygge en voksende fredsdividende.
Jeg var i begyndelsen glad for, at en britisk socialist blev ordfører i håb om, at han var fortrolig med sit eget partis historie. Labour har altid været pioner for nedrustning. Men mit håb ændrede sig til forbløffelse, da jeg læste betænkningen. Våbenproduktion er for ham en produktion som alle andre med alle de dertil hørende skinargumenter. Våbenproduktion, således læser jeg, er af vital økonomisk betydning, for den skaber arbejde også i underleverandørvirksomheder. Han beklager sig over mangelen på ligevægt på handelsbalancen, over uærlig konkurrence, over udvikling af kraftigt materiale med det bedst mulige forhold mellem pris og kvalitet.
Kronen på værket er punkt 24 i beslutningsforslaget. Jeg citerer: Parlamentet mener, at omstruktureringen af våbenindustrien vil give de europæiske skatteydere mere for pengene. Kan det være mere kynisk!
Så er der våbenhandelen. Den svenske SIPRI-rapport giver hvert år en oversigt over den konventionelle våbenbusiness. Titley rammer ved siden af, når han siger, at de endelige kunder altid er regeringer. For øvrigt, hvad nu, hvis det er diktaturer.
Der står heller ikke noget som helst i betænkningen om den massive handel med brugte våben. Intet som helst om den vidt udbredte teknik med at sælge håndvåben i smådele eller som teknisk apparatur. Der er intet svar på den vidt udbredte transithandel gennem forbundsfæller, stater i konfliktsituationer. Våben er ikke vaskepulver. De må underkastes strenge adfærdskodekser med en årlig beretning til Europa-Parlamentet. Derfor vil jeg støtte de ændringsforslag, som Gruppen De Grønne har stillet. Jeg håber, at denne betænkning simpelthen smides i skraldespanden, hvis disse ændringsforslag ikke vedtages.

Souchet
Hr. formand, vor kollega, hr. Titley, understreger i sin betænkning to ting, dels den radikalt nye internationale sammenhæng, som vi i dag skal se våbenpolitikken i, dels det meget følsomme område, nemlig at vi skal genopbygge begrebet fællesskabspræference. Det er en skam, at forslaget til beslutning ikke stemmer overens med begrundelsen!
Den nye sammenhæng er den hårde konkurrence fra de amerikanske våbenproducenter. Denne aggressive konkurrence risikerer at medføre, at vi i fremtiden ikke har den industri, der er så vigtig for vor sikkerhed og vore nationale forsvarspolitikkers uafhængighed, hvis europæerne lader udviklingen af nye våben blive til en enkelt stormagts monopol.
Selv om forsvaret fortsat grundlæggende er et nationalt anliggende og uden naturligvis at sætte spørgsmålstegn ved de eksisterende fordele - der er store - bør de store omkostninger til nye våbenprogrammer få os til at identificere de reelle fællesbehov, til at definere, hvad det vil være en fordel at producere i fællesskab i forhold til enkeltvis, og hvad der skal indkøbes i fællesskab. Det drejer sig ikke, som det foreslås i beslutningen, om systematisk at europæisere våbenproduktionen på alle områder. Tværtimod skal medlemsstaterne lære af de mange nederlag, vi har lidt tidligere med vort samarbejde - som min kollega fru de Gaulle nævnte - og kun indgå i programmer, der nøjagtigt opfylder behovet, og så have en vilje til at gennemføre dem ved at stille de nødvendige økonomiske midler til rådighed.
Vi skal ikke bare producere sammen, når det er nødvendigt og muligt, vi skal også købe ind i fællesskab, købe europæisk, respektere en europæisk præference, for at undgå, at visse medlemsstater - som det også for nylig var tilfældet - køber amerikansk materiel i stedet for europæisk, hvis teknologiske niveau jo er mindst lige så højt, og som er billigere.
Trods Titley-betænkningens positive elementer kan vi desværre ikke stemme for den på grund af dens mangler, systematik og den føderalistiske filosofi, der ligger bag.

Linser
Hr. formand, kære kolleger, betænkningen af hr. Titley er baseret på de økonomiske grundpiller effektivitetsforøgelse, omkostningsreduktion, forbedret koordinering og international konkurrenceevne. Den er derfor meget glædelig. Fusioner af forsvarsrelaterede virksomheder inden for EU forbedrer konkurrencesituationen, især med USA, der har udøvet et massivt pres mod Europa siden afslutningen af den kolde krig.
Af moralske grunde kan det på ingen måde tolereres, at vi producerer flere våben end hidtil og tilmed også eksporterer disse med det tyndbenede og i denne henseende vel kyniske argument om at sikre arbejdspladser.
Men det våbenudstyr, vi ubetinget har brug for til sikring af Den Europæiske Union og dens borgere, bør vi unægtelig selv producere, nemlig af militære grunde, af økonomiske grunde og også af hensyn til den yderst spændte jobsituation i EU.
I relation til den harmonisering af våbeneksportbestemmelserne, der kræves i betænkningen, må der ud fra et østrigsk synspunkt foretages en tilbundsgående undersøgelse af, om dette ikke er en yderligere strategi, der bevidst skjules for det østrigske folk, med henblik på en successiv neutralitetsindskrænkning, og om det da ikke ville være mere ærligt at give borgerne i de neutrale lande i EU ren besked og lade dem selv tage beslutning om en formel opgivelse af neutraliteten ved en folkeafstemning.

Randzio-Plath
Hr. formand, meddelelsen fra Kommissionen og som følge heraf også betænkningen fra Europa-Parlamentet om den forsvarsrelaterede industri og om samarbejdet på forsvarsområdet kommer på det forkerte tidspunkt og lader sig lede af forkerte principper. Derfor vil jeg her gerne gøre rede for de tyske socialdemokraters betænkeligheder. Først skal der være enighed om fælles sikkerheds- og forsvarskoncepter, før der overhovedet kan ske en orientering mod samarbejde på forsvarsområdet, der i givet fald også opfylder vores krav, nemlig at fremme nedrustningen, som så omsider lader det fredsudbytte opstå, som vi mennesker har ventet på siden afslutningen af den kolde krig.
Meddelelsen og betænkningen sigter mod rustning i stedet for konversion, mod oprustning i stedet for nedrustning. I en tid, hvor verden venter på projekter til konversion af den forsvarsrelaterede industri og på tydelige nedrustningssignaler, sidestilles den europæiske industris konkurrence- og fremtidsevne her med den forsvarsrelaterede industris konkurrencefordele. Jeg mener, det er ikke det, der er brug for.
Hvad der er brug for, er investeringer i konversionsforskning og konversionsprojekter. Endelig findes der ikke nogen industri, der kræver en så stor kapitalindsats pr. arbejdsplads som den forsvarsrelaterede industri. Vi bør satse på, at der strømmer flere investeringer til miljøteknologier, til civile teknologier, til nye materialer og ikke til dette samarbejde, fordi der derved ikke opstår de arbejdspladser, som vi her foregøgles.
Desuden er risikoen efter min opfattelse uhyre stor for, at der med samarbejdet på forsvarsområdet opstår monopoler på europæisk plan, der kan diktere regeringerne skyhøje priser for forsvarsmateriel. Derudover ville virksomheder, der producerer civile varer, være udleveret til en ruinerende konkurrence, fordi en subventionering af den europæiske forsvarsrelaterede industri også giver konkurrencefordele for disse virksomheders civile produktion i forhold til virksomheder med ikke-militære produktioner. Jeg anser det også for meget farligt, at det med dette samarbejde på forsvarsområdet bliver muligt at påbegynde en ekspansiv eksportpolitik, og at konkurrencen mellem Den Europæiske Union og De Forenede Stater truer en restriktiv våbeneksportpolitik i Den Europæiske Union.
Jeg anser derfor ikke den nu forelagte betænkning for egnet til at påvise en fremtidsorientering for Unionen.

Burenstam Linder
Hr. formand, hr. Titley har skrevet en betydningsfuld betænkning. Den europæiske våbenindustri står over for store udfordringer. Mange af virksomhederne har lønsomhedsproblemer, og der er behov for strukturelle omstillinger. Våbenindustrien spiller en særlig rolle i landenes og i Unionens sikkerhedspolitik. Ikke desto mindre må denne industri i det lange løb fungere på samme måde som andre. At prøve at holde liv i forsvarsindustrien ved hjælp af statsstøtte koster penge og begrænser samtidig mulighederne for at opretholde det kvantitative niveau i forsvaret. Desuden har virksomhedsstøtte tendens til at reducere den industrielle effektivitet og føre til krav om stadig mere omfattende støtteforanstaltninger.
Men dette er ikke kun et spørgsmål om penge, det drejer sig også om viden. Moderne militærteknologi bliver mere og mere vidensbaseret. Avanceret elektronik og omfattende databehandling bliver stadig mere påkrævet. Grænserne mellem civil og militær forskning bliver mere og mere utydelige. Det er et problem for den europæiske våbenindustri, at den ikke har samme baggrund i forskning ved eliteuniversiteter som den amerikanske.
Uden i øvrigt at komme ind på universitetsspørgsmål vil jeg gerne pege på, at en stor del af USA's overtag hvad dette angår beror på, at de amerikanske universiteter er udsat for konkurrence på en helt anden måde end de store statslige universitetskolosser i Europa. Det har ført til en mere effektiv forskning og forskeruddannelse. Det er let at se, at USA har overtaget inden for elektronik og databehandling, og det har da også givet amerikanerne et forspring, når det gælder nye våbensystemer. USA's overlegenhed har en overvældende betydning på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område, ikke kun for dets modstandere, men også for dets allierede. Skal forsvarsmateriellet være operationelt, når flere lande deltager i forsvaret, er det nødvendigt, at det har samme kvalitative niveau. Hvis Europa ikke på længere sigt skal blive en endnu mere underlegen partner, kræver det større dristighed i det europæiske samarbejde.
De grønne har fremsat en række ændringsforslag til hr. Titleys betænkning. Hvis deres og andre nejsigeres holdninger vinder gehør, vil det styrke USA's hegemoni. Vi må vogte os for en specialisering, som indebærer, at USA leverer maskinerne, dvs. våbnene, og Europa menneskene, dvs. soldaterne.
Sverige har en stor våbenindustri, der fremstiller så forskellige våbensystemer som militærfly, ubåde, robotter og artilleri. Denne indsats anses for påkrævet på grund af den svenske alliancefrihedspolitik og skal gøre Sverige uafhængigt også på våbenområdet eller i det mindste sikre det en sådan kapacitet, at det som samarbejdspartner er tilstrækkelig avanceret til at kunne købe det materiel af den mest moderne art, som det ikke selv fremstiller. For Sverige som for andre europæiske lande er det blevet stadig sværere at opretholde en så bred våbenindustri. Det er let at tilsige hr. Titleys forslag til et handlingsprogram, som kan gøre den europæiske våbenindustri mere konkurrencedygtig og dermed bidrage til Europas sikkerhed, sin støtte.

Frischenschlager
Hr. formand, først en tak til hr. Titley for, at han overhovedet har beskæftiget sig med dette emne, der ikke er særlig behageligt. Det er et meget principielt emne. Det er en branche, der tit er rystet af kriser. Det er en branche - det må man også sige åbent - hvor der meget tit også er skandaler. På den anden side - og det vil jeg netop gerne sige i retning af vores kolleger fra Gruppen De Grønne - vil der også skulle eksistere en forsvarsrelateret industri, så længe vi har brug for militær forsvarskapacitet. Så længe vi gør det fornuftigt i fællesskab i Europa, er det også nødvendigt at opbygge et europæisk samarbejde på forsvarsområdet. Det er alt sammen sagt flere gange. Der er imidlertid tre punkter, jeg gerne vil plukke ud.
For det første: Nedrustningen er naturligvis det overordnede emne. Vi har overkapacitet. En fælles våbenpolitik i Europa skal derfor have som mål at reducere denne overkapacitet efter bestemte regler.
For det andet skal vi følge det mål, at offentlige budgetter aflastes. Tit var det tidligere sådan, og det er det sandsynligvis stadigvæk, at våbenordrer afgives af rent økonomiske eller beskæftigelsespolitiske grunde, men ikke ud fra forsvarsstrukturens hovedmål eller meningsfyldte mål.
Det tredje punkt er eksportpolitikken. En fælles europæisk våbenpolitik er forudsætningen for en eksportpolitik, der tager hensyn hertil. For det første, ingen eksport af våben til menneskeforagtende regimer eller regioner. For det andet, ingen eksport til lande eller regimer, der i grunden er totalitære eller fører en aggressiv politik. Det er ganske vist kun muligt, hvis vi i fællesskab....
(Formanden afbrød taleren)

Alavanos
Hr. formand, for Kommissionen er en revolver tilsyneladende det samme som et brød, og en torpedobåd det samme som et hospital. For Kommissionens meddelelse om den europæiske forsvarspolitik indeholder kun en eneste tanke : at ophæve sondringen mellem den militære og den civile produktion og kunne give grønt lys til denne idé, både i fællesskabsbudgettet, i forskningsprogrammet, i strukturfondene, i eksportpolitikken og i selve reformen af traktaten. Jeg mener, dette er et farligt skridt, som kun kan give anledning til forundring, tvivl og beklagelse, og som jeg synes har fået Europa-Parlamentet til i dag at ligne en sal i Pentagon eller i en multinational militær virksomhed. Vi er nødt til at stoppe dette. Det er beklageligt, at Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser har fulgt denne vej, og jeg vil gerne sige til hr. Titley, at arbejderpartiet, med sine traditioner og værdier, kommer med nogle håb. Lad dem ikke få slukket deres håb allerede. De sagde, at Deres område er hjemsted for en forsvarsindustri. Det forstår vi, men tænk så på en italiensk kollega fra Syditalien, der bor i et område med mafiavirksomheder: hvad skal han gøre? Jeg tror, De på næste uges møde med hr. Coates vil finde langt mere interessante forslag vedrørende beskæftigelse - også for Deres område - end de forslag, Deres betænkning kommer med.

McKenna
Hr. formand, de to betænkninger, der er blevet drøftet her til formiddag, bør få alarmklokkerne til at ringe for de fleste af Europas borgere. Det er helt klart, at vi er ved at etablere en militær superstat inden for EU med sin egen våbenindustri. Jeg ved, at hr. Titley er lobbyist for hvad jeg ville kalde »dødens købmænd«. Han nævner ikke, at British Aerospace f.eks. er ansvarlig for at bevæbne Indonesien med Hawk jetfly, så de kan terrorisere befolkningen i Østtimor. Nu ønsker han, at de europæiske skatteydere skal bidrage til våbenindustrien.
Hvis det er vort eneste svar på EU's arbejdsløshedsproblem, så er der lang vej, før vi kan iværksætte en human politik. Vi hører ikke her noget om, at våben fra EU leveret rundt omkring i verden er årsag til mange af de konflikter, som vi taler om at løse. Det er et totalt hykleri over for Parlamentet og det, vi drøfter. Hr. Titley er ude af trit med sin egen udenrigsminister, der har sagt, at han ønsker at rense det ry, Det Forenede Kongeriges internationale våbeneksport har.
Det er helt klart, at vi ved drøftelserne her i dag er i gang med at etablere en europæisk militær stat med sin egen våbenindustri, og det bør neutrale lande som Irland være helt opmærksomme på. Jeg er yderst skuffet over den orientering, vi har fået fra Irlands faste repræsentant. Den dækker over det, der faktisk drøftes og er ved at ske. Ønsker De, at Deres børn skal have at gøre med industrier, der er ansvarlige for forfølgelse og død for så mange mennesker i hele verden?

Hendrick
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere min kollega, hr. Titley, for en præcis og velskrevet betænkning. Der er to ting i de sidste ti år, som har udsat den forsvarsrelaterede industri for et enormt pres. Den første er ophøret af den kolde krig, og den anden er FUSP.
Det er klart, at den kolde krigs ophør har skabt et enormt pres, i særdeleshed på grund af reduktion af efterspørgslen fra EU-landene efter våben. Der har været en enorm reduktion i antallet af arbejdspladser i forsvarsindustrien såvel som inden for forskning og udvikling. Dertil kommer, at selskaberne står over for skarp konkurrence fra USA, så deres overlevelse er truet. Det betyder, at der må ske en omstrukturering af disse virksomheder i hele Europa.
Med hensyn til FUSP, så må vi opretholde den europæiske forsvarsinfrastruktur, hvis vi ønsker en fælles udenrigsog sikkerhedspolitik i Europa og virkelig ønsker denne valgmulighed. Jeg må tage afstand fra nogle af kommentarerne både fra mine egne og fra De Grønne i dette spørgsmål. Vi behøver ingen forelæsninger om dette, for det er helt klart, at medmindre vi opretholder vor forsvarsindustri og forsvarsinfrastruktur, så vil vi ende med at købe amerikanske våben og være helt afhængige af amerikanerne, når det gælder vort forsvar.
For det andet er det også vigtigt, at vi opretholder denne industri, fordi den er en vigtig drivkraft på det teknologiske område, der giver resultater videre til de civile markeder og frembringer mange værdifulde produkter, der sætter os i stand til at opretholde en høj levestandard her i landene i Vesteuropa i øjeblikket.
Det, der er brug for, er et ægte fælles marked for forsvar. Vi må forbedre handelen inden for Fællesskabet på dette område, så vi ikke bliver mere og mere afhængige af De Forenede Stater. Det indebærer en fælles holdning. Det indebærer en fælles våbenpolitik. Det er ikke nødvendigvis det samme som at Den Vesteuropæiske Union kommer ind i Fællesskabets institutioner, men det er synonymt med en holdning, der fremmer et større samarbejde. Vi har brug for en juridisk bindende adfærdskodeks, så vi kan gå videre på dette meget vigtige område.

Bourlanges
Hr. formand, den fortrinlige betænkning, vi har foran os, fortæller os, at den europæiske våbenpolitik er baseret på to principper, et godt og et dårligt. Det gode er, at der er tale om en anderledes aktivitet, som kræver en særordning. Det dårlige er, at denne anderledeshed betyder, at den europæiske dimension er blevet overset, og at man har foretrukket at behandle den på nationalt plan.
Det er bestemt en særegen aktivitet. For det første fordi våben ikke er et produkt som alle andre; det er et produkt, der på en gang skaber død og uafhængighed. Endvidere fordi køberne ikke er som alle andre; der er ikke ret mange af dem, og det er stater. Og fordi der er en politisk dimension. Og sidst fordi det en sektor, der er i dyb krise.
Men bare fordi våbenproduktionen kræver en særordning, skal man jo ikke fornægte den dimension, der vedrører samarbejde i Fællesskabet, tværtimod. Vi kan ikke redde de nationale industrier, hvis vi ikke øger samarbejdet på europæisk plan. Vi får ikke mere samarbejde på europæisk plan, hvis vi ikke har en fælles definition af det militære behov. Vi får ikke en fælles definition af behovene, hvis vi ikke har en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Hr. formand, kære kolleger, vi står over for et meget alvorligt problem. Vi skal passe på ikke at falde for to fristelser. For det første at gøre våbenindustrien til et koldt handelsforetagende, hvilket ville fjerne dens politiske dimension og gøre os til slaver af vor store allierede, USA. For det andet at gøre det hele til et nationalt anliggende, hvilket ville gøre eurpæerne til små fisk i verdenshavet, der hver for sig bliver overgivet til den grådige, amerikanske haj.

Desama
Hr. formand, for lidt tid siden talte vi meget om de teknologiske problemer i forsvarsindustrien. Jeg vil kort sige noget om dette i det minut, jeg har fået tildelt.
For det første vil jeg nævne, at teknologierne hovedsagelig vedrører afværgemuligheden, at de vedrører nedrustningsmulighederne; det bedste bidrag, som rammeprogrammet for forskning og udvikling kunne komme med for at løse de to problemer, er udviklingen af generiske teknologier, som især er duale teknologier, men uden dog at vi skaber en illusion om, at det nævnte rammeprogram er et tilstrækkeligt instrument. Det er ikke en særlig stor del af indsatsen på forsknings- og udvilingsområdet i hele Fællesskabet, og vi skal derfor finde den nødvendlige afløser hertil i regeringsprogrammerne.
Jeg vil også nævne over for ordføreren og Kommissionen, at det ikke er nok at åbne våbenindustrien for konkurrencen, for konkurrence er kortsigtet. På våben- og nedrustningsområdet skal investeringerne tværtimod være langsigtede.

Günther
Hr. formand, også jeg vil gerne ønske ordføreren hjertelig til lykke med hans betænkning og har forståelse for, at han forsøger at forelægge en meget nøgtern og saglig betænkning, for emnet forleder jo desværre somme tider også til emotioner.
Jeg vil gerne komme med fire bemærkninger: For det første, jeg giver ordføreren ret i, at Europa på mange områder har sovet fra udviklingen, så vi i dag ikke længere kan holde trit med konkurrenterne på dette high-techområde. Den europæiske forsvarstekniks afstand til USA er hele tiden blevet større, og selv de førende europæiske koncerner når ikke engang op på halvdelen eller bare en tredjedel af det amerikanske omfang.
For det andet: I forbindelse med NATO's udvidelse mod øst synes nogle chancer allerede at være endelig forspildt. Nogle af de fremtidige partnere inden for alliancen fornyr allerede deres militærteknik med hjælp fra lande uden for Europa.
For det tredje: Jeg vil gerne understrege, at spørgsmålet om eksportkontrol fortsat er uhyre vigtigt, men det er ikke gjort alene med kontrollen. Vi skal bekæmpe den illegale handel effektivt, for det er denne illegale handel, vi slås med. Lad os bare betragte konfliktfelterne og kriseregionerne i den tredje verden eller i det tidligere Jugoslavien, hvor der f.eks. er dukket illegalt fremskaffede antipersonelminer op, der er produceret i Italien.
For det fjerde: Den Europæiske Union accepterer sin rolle i forbindelse med konfliktløsning og kriseintervention, men dertil hører så også, at disse styrker er beskyttet personligt ved et godt og afstemt arsenal for at kunne udføre deres opgaver effektivt.

Van den Broek
Hr. formand, må jeg også først og fremmest takke hr. Titley mange gange for det fortræffelige stykke arbejde, som han nu i godt et år har gjort med denne sag. Jeg er ordføreren særlig taknemlig for, at han fuldt ud støtter den strategi, som også begrundes i Kommissionens meddelelse, og vore bestræbelser for at tilvejebringe en EU-våbenpolitik. Jeg vil ligesom han - og hr. Tindemans har også bemærket det - endnu en gang understrege, at vor diskussion ikke drejer sig om spørgsmålet, om våben er nødvendige, men om, hvordan man kan disponere over våben, hvorom det konstateres, at de er nødvendige.
Idet man går ud fra denne holdning, er det også tydeligt, at Maastricht-traktaten foreskriver, at vi vil arbejde hen imod en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og på længere sigt også en forsvarspolitik. Jeg gør begrundelsen kort ved at sige, at der i den forbindelse i hvert fald for Kommissionen også hører en våbenindustripolitik og en politik, som harmoniserer eksport og import. Jeg vil med det samme tilføje, at nedskæring af forsvarsbudgettet som sådant er en positiv udvikling, som er blevet mulig gennem den kolde krigs ophør. Og hvem ville være imod det? Men samtidig tvinger denne indskrænkning til en stærkere forening af kræfterne på europæisk plan, navnlig for at kunne fortsætte med at klare og for at kunne fortsætte med at betale den nødvendige kostbare fornyelse af teknologien. Det har også i høj grad at gøre med evnen til at konkurrere internationalt. Hvor vanskeligt det måske end er at forstå, at man taler om våbenindustrien ud fra en økonomisk synsvinkel, kan vi ikke acceptere, at Den Europæiske Union sigter mod i denne henseende at gøre sig for afhængig af tredjelandes produktion på dette vigtige område af dens aktiviteter. Hvad det angår kan vi ikke lade være med at sige, at de transatlantiske forbindelser på våbenområdet er særdeles uligevægtige. Tilvejebringelsen af et europæisk marked for forsvarsprodukter vil bidrage til forbedring af effektiviteten i denne sektor og således også til lavere udgifter. Også dette har en gunstig virkning på forsvarsbudgettet.
Europa må udvikle sin operationelle kapacitet med hensyn til konfliktforebyggelse og -kontrol yderligere. Jeg gentager, medmindre man pr. definition hellere ønsker fuldstændigt at overlade konfliktkontrol til tredjelande. Efterspørgsel og udbud på våbenmarkedet er med rette bundet til særlige regler, som tiltænker myndighederne en eksklusiv rolle. Disse myndigheder lader sig hovedsagelig lede af strenge krav på sikkerhedsområdet og på det udenrigspolitiske område. Men den økonomiske dimension, det har jeg allerede sagt, gør ligeledes reglerne i EF-traktaten relevante. De gældende regler, navnlig med hensyn til det indre marked, kan derfor danne grundlaget for udarbejdelsen af specielle regler for våbensektoren. En anden mulighed er for øvrigt at anvende de eksisterende regler således, men i den forbindelse at tage hensyn til sektorens specifikke karakter. Kommissionens meddelelse beskriver de aktionsmidler, som Det Europæiske Fællesskab råder over, og som kan anvendes på kort sigt. Det er af fundamental betydning, at disse aktionsmidler kan tilpasses våbensektorens specifikke karakter gennem procedurer og instrumenter, hvorved den første søjle, fællesskabspolitikken, kombineres med den anden søjle, FUSP. Og der er præcedenser på dette punkt, jeg henviser blot til EUeksportordningen med hensyn til varer med dobbelt anvendelse, som omfatter en forordning, der er baseret på Rom-traktaten, og samtidig også en fælles optræden på grundlag af FUSP.
Vi støtter forslaget fra det nederlandske formandskab på regeringskonferencen om udtrykkeligt at fastlægge, at FUSP skal støttes af en våbenpolitik. Denne bestemmelse skal udgøre grundlaget for Unionens aktiviteter med hensyn til de forskellige instrumenter, som er baseret på EF-traktaten.
Det er kendt, at Den Vesteuropæiske Rustningsgruppe, som 13 europæiske NATO-medlemsstater deltager i inden for WEU, er ansvarlig for samarbejdet på våbenområdet. Dette samarbejde bør fremmes yderligere. Også det lægges der udførligt vægt på i Kommissionens meddelelse.
Til sidst et par ord om eksporten. Ordføreren har med rette lagt hovedvægten på våbeneksportens kompleksitet og betydning. Medlemsstaternes interesser og følsomhed er vidt forskellige på dette område, hvor de nationale regeringer nøje overvåger deres suverænitet. I unionssammenhæng er der fastlagt fælles kriterier for våbeneksport, men udførelsen, gennemførelsen deraf er fortsat udelukkende medlemsstaternes ansvar. Der er ikke gjort fremskridt med den indbyrdes tilpasning af politikken og arbejdsmetoderne. I beslutningsforslaget opfordres Kommissionen til at udarbejde en hvidbog om dette emne, hvilket i sidste instans skal føre til en juridisk bindende adfærdskodeks for våbeneksporten. Vi anser det for et konstruktivt forslag, som vi vil bedømme med en positiv holdning.
Hr. formand, jeg takker endnu en gang ordføreren og også dem, som har bidraget til denne forhandling, mange gange for denne mulighed for udveksling af synspunkter, og forhåbentlig giver regeringskonferencen et nyt konstitutionelt grundlag for at give dette emne mere indhold. Men tiden er nu virkelig inde til at handle, og hidtil er der på grundlag af Kommissionens og Rådets bidrag kun gjort meget beskedne fremskridt. Vi håber fortsat på større fremskridt.

Van Putten
Hr. formand, jeg vil gerne lige spørge, om vi her i Forsamlingen ikke kan finde en anden metode, når der behandles endnu en betænkning, og en kommissær har ordet, og når vi samtidig fylder salen med henblik på næste punkt på dagsordenen, får man en situation, hvor vi ikke engang kan høre kommissæren. Kan vi ikke her i Forsamlingen have lidt større respekt for den måde, hvorpå vi omgås hinanden.

Formanden
Mange tak, fru van Putten. Det, De har gjort, er - eftersom alle lytter til Dem lige nu - mere vellykket, end når formanden gør det.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Afstemning
Anttila
Hr. formand, i den finske oversættelse er der stadig en oversættelsesfejl. Hvor der er tale om gødning og urin fra kvæg, anvendes ordene affald og spildevand. Jeg anmoder om, at rettelsen til den finske oversættelse bliver ført til protokols. Denne fejl findes i mindst tre forskellige forslag.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Formanden
Inden vi fortsætter afstemningen, har fru Izquierdo Rojo bedt om ordet.

Izquierdo Rojo
Mange tak, hr. formand. Jeg vil gerne henlede forsamlingens opmærksomhed på, at der i tilhørerlogerne befinder sig en delegation af kvinder, der er opstillet til det kommende valg i Algeriet. De repræsenterer to sager, som Europa-Parlamentet er meget optaget af: Kvindernes deltagelse i samfundet og demokratiet i Algeriet.
(Vedvarende bifald)

Graenitz
Hr. formand, jeg vil gerne anmode om, at man ved oversættelse af dette forslag til alle officielle sprog ganske nøje har opmærksomheden henledt på, at det af begrebet »anwendende Fachkraft« fremgår på alle sprog, at det også kan være flere personer, der har denne berettigelse, og ikke kun læger.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Tindemans
Hr. formand, jeg tillader mig her i dette øjeblik at blande mig, nu hvor vi skal stemme om ændringsforslag nr. 2, 3 og 4. Hr. Väyrynen har stillet disse ændringsforslag for også at tilføje Barents Havet til Østersøområdet. Jeg har konstateret, at talrige kolleger egentlig ikke tilslutter sig dette. Der er ikke nogen fælles grænse, siger de. Hvortil der svares, at der er et samarbejde. Det er aldrig drøftet seriøst. Og derfor tør jeg på grundlag af de kontakter, som jeg har, foreslå, at vi vedtager ændringsforslag nr. 3. Der er et nyt ændringsforslag nr. 3, hvori det siges: Østersøområdet og Barents Havet. Og at vi så ikke skulle vedtage ændringsforslag nr. 2 og nr. 4 for ikke at lægge hovedvægten derpå, men at vi skal nævne det helt tydeligt. Ændringsforslag nr. 3 skal vi vedtage, men ikke ændringsforslag nr. 2 eller nr. 4 stillet af samme medlem. Jeg tillader mig at foreslå dette. Jeg tror, at vi så kan opnå et godt flertal.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Rovsing
Det er uhyre tilfredsstillende, at det i Forligsudvalget nu er lykkedes at nå frem til en aftale om retningslinjer for transeuropæiske telenet. Uoverensstemmelserne mellem institutionerne om procedure og fremgangsmåde er blevet bilagt på en tilfredsstillende måde. Jeg ønsker særligt at fremhæve betydningen af, at emnekredsen »kommunikation pr. satellit« blev medtaget i retningslinjerne - ikke mindst takket være kommissær Bangemanns indsats. Jeg er overbevist om, at de nye retningslinjer danner et godt grundlag for de videre forhandlinger på dette område.

Wolf
Den 7. juni 1995 forelagde Kommissionen på basis af artikel 129 D i traktaten et første forslag til en serie retningslinjer for transeuropæiske telekommunikationsnetværk. Formålet er at etablere de generelle retningslinjer for de påtænkte foranstaltninger og at finde frem til projekter af fælles interesse, som vil kunne få økonomisk støtte. Den 1. februar 1996 vedtog Europa-Parlamentet sin udtalelse med 35 ændringsforslag, der understregede anvendelsen af ansøgninger fra offentligheden, de sociale konsekvenser af f.eks. telearbejde og proceduren til at finde frem til projekter af fælles interesse. Hverken Kommissionen eller Rådet var parate til at tilslutte sig Europa-Parlamentets opfattelse. Det samme skete ved andenbehandling, og samrådsproceduren blev åbnet med det resultat, der fremgår af ovennævnte betænkning.
Den aftale, man er nået frem til, drejer sig f.eks. om 18 ændringsforslag fra Europa-Parlamentet, der er vedtaget af Rådet (udbredt anvendelse af ansøgninger i betragtning af de sociale forhold i forbindelse med nye telearbejdsbetingelser og regionernes sprogbehov); udpegning af projekter af fælles interesse, som nu bliver varetaget i henhold til bilag 1 til retningslinjerne (og ikke mere alene ved det udvalg, der skal oprettes til at rådgive Kommissionen, og som rekrutteres af medlemsstaternes repræsentanter); visse projekter af særlig betydning (herunder fjernundervisning, telematik til transportformål, miljø og sundhed).
Vi Grønne havde foreslået at medtage kraftige foranstaltninger med hensyn til betingelserne for beskæftigelsesskabelse og projekter med et socialt sigte. Ligeledes havde vi argumenteret for, at Parlamentet skulle have en betydningsfuld rolle ved at pege på projekter af fælles interesse, hvilket er ret svagt. Men vi er parat til at acceptere forligsteksten, fordi den i det mindste medtager en henvisning til disse emner (herunder bestemmelser om randområder og beskæftigelsesskabelse; se punkt 3) og fastslår, at Kommissionen skal forelægge en evalueringsrapport for Parlamentet hver tredje år indeholdende de sociale og samfundsmæssige konsekvenser af de projekter, der er sat i værk (punkt 14).
Jeg vil gerne igen understrege, at Parlamentet vil være ude af stand til at opfylde sin rolle inden for den demokratiske kontrol med overgangen til informationssamfundet, hvis dette i alt for høj grad forbliver opdelt i sektorer. Det, der er nødvendigt for den højst påkrævede kontrol, er et generelt rammedirektiv, der går på tværs af sektorerne og fastlægger bestemmelserne for denne overgang.
Betænkning af Barthet-Mayer (A4-0156/97)
Lulling
Hr. formand, betænkningen fra Landbrugsudvalget om en forordning om økologisk produktionsmetode for landbrugsprodukter er frugten af vor ordførers, fru Barthet-Mayers, yderst grundige arbejde.
Som ordfører for Parlamentet om biavl i medlemsstaterne takker jeg hende for i et enkelt ændringsforslag at have kodificeret alt vedrørende økologisk biavl. Jeg havde indgivet et ændringsforslag til udvalget til punkt 4, biavl, som ikke fandt nåde for ordførerens øjne. Derfor stemte jeg mod de to første afsnit i dette punkt, det vil sige mod en tekst, som jeg betragter som uigennemførlig.
Hr. formand, desværre var der næsten ingen, der stemte, da dette forslag var til afstemning. At tvinge biavlere til at sikre, at bierne ikke suger honning på planter i blomst, som har været udsat for fytoterapi, er jo ganske umuligt. Selvom biavleren placerede sine stader i en afstand af 1, 5 km fra forurenede områder, er der jo ingen, der kan kontrollere, om den enkelte bi søger honning andetsteds, for de kan jo let flyve inden for en radius af 5 km.
I et lille land som mit kan jeg for øvrigt ikke se, hvordan i Landbrugsministeriet kan definere de områder eller zoner, hvor det er muligt at have økologisk biavl, for markerne er så opdelte, at det er vanskeligt at afgrænse de zoner eller områder, hvor bierne ikke suger honning, eller hvor de kun gør det i afgrøder, der ikke er udsat for fytoterapi.
Lad os holde os på jorden, hr. formand, og undgå bestemmelser, som ingen kan kontrollere, og som kun komplicerer livet for dem, der stadig har lyst til at drive biavl eller biologisk landbrug, og hvis antal desværre falder kraftigt i visse medlemsstater, i hvert fald for biavlernes vedkommende. Jeg afholdt mig fra at stemme om den samlede betænkning, fordi der også er blevet vedtaget en række ændringsforslag, som de stakkels landmænd ikke kan leve med, hvis de virkelig ønsker at drive økologisk landbrug.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Theorin, Waidelich og Wibe
Vi vil gerne understrege, at vi har stemt for, at vejtransporter af dyr under ingen omstændigheder må vare længere end otte timer. Lastning og losning af dyr skal ske varsomt, og det skal være forbudt at anvende allopatiske beroligende midler under transporten.
Dette punkt lægger vi stor vægt på at fremme under sagens videre behandling i Den Europæiske Union. Det er uacceptabelt at foretage dyretransporter anderledes end i ovennævnte forslag.

Caudron
Vi behandler vor kollegas, fru Barthet-Mayers, betænkning om et forslag til Kommissionens forordning, der skal supplere forordning nr. 2092/91. Endelig, kan man fristes til at sige! Kommissionen har ikke overholdt sine frister, men det ser ud til, at kogalskabskrisen har sat skub i processen.
Vi kan se på økologisk landbrug fra en helt ny synsvinkel, nemlig et varigt landbrug af høj kvalitet og med stor sikkerhed for forbrugerne. Jeg støtter med andre ord ordføreren på grund af de mange positive elementer, hun føjer til Kommissionens forslag.
Økologisk landbrug kan blive til et nyskabende landbrug, der bruger alternativ energi og genbruger materiel, men det forudsætter, at det er omgivet af en række garantier, der sikrer kvaliteten. Vi skal derfor have vedtaget en række bestemmelser, både vedrørende kontrol og produktionsmåde. Vi skal således forbyde al genetisk modifikation, sikre sund animalsk føde og dermed undgå de velkendte følger af de overkloge industriforskere, der snarere er tåber end Nobel-prisvindere.
Økologisk landbrug kan udgøre et reelt alternativ til det intensive industrilandbrug med dets overproduktion. Det skal støttes i Den Europæiske Union, og der skal sættes rammer for dets udvikling.
Landbruget skal i dag i sin helhed hovedsagelig fokusere på produktionskvalitet, ikke -mængde.

Hautala
Økologisk landbrug skal gøres til en betydningsfuld produktionsmetode i hele EU's landbrugspolitik. Et stigende antal mennesker ønsker levnedsmidler, der både er mere kvalitetsfyldte end dem fra det nuværende intensive landbrug, og som er produceret på en etisk forsvarlig måde. I Finland er det hurtigt ved hjælp af EU's miljøstøtteordninger lykkedes at øge økologiske opdyrkede areal således, at det nu udgør fem procent af det samlede opdyrkede areal. Det næste mål vil være 10 % i Østrig, hvilket er resultatet af en særdeles målrettet indsats.
Forordningen om økologisk landbrug er desværre alt for detaljeret set i forhold til de meget forskelligartede betingelser i EU. De Grønne har forsøgt at gøre den mere fleksibel på mange måder, men den pertentlige reguleringsiver løb af med sejren.
I Finland er der en overgangsperiode på tre år for omstilling til økologisk produktion for det enkelte landbrug. I EU vil man vedtage en meget kortere overgangsperiode, ifølge Kommissionens forslag to år, som Parlamentet ønskede at reducere til et år. Efter De Grønnes opfattelse er to år det absolutte minimum.
Det vigtigste resultat under Parlamentets behandling af forordningen om økologisk landbrug var uden tvivl landbrugskommissær Fischlers meddelelse om, at han er rede til at acceptere Parlamentets krav om forbud mod anvendelse af genmanipulerede organismer i økologisk produktion. Medlemslandene, heriblandt Finland, har sammen med de økologiske landbrugeres organisationer været bekymrede over Kommissionen hidtidige uklare holdning.
De Grønne støtter, at Parlamentet tildeles øgede beføjelser i den fælles landbrugspolitik. Gruppen har foreslået, at forordningen om økologisk landbrug behandles i henhold til artikel 100A (det indre marked), men dette blev afvist af et flertal i Parlamentet.

Holm
Kommissionens forslag er desværre alt for mangelfuldt. Europa-Parlamentets ordfører og det ansvarlige udvalg har på den baggrund gjort et fortjenstfuldt stykke arbejde, som jeg støtter.
Jeg hilser forslaget velkomment under indtryk af alle medierapporterne om, hvordan dyr transporteres og opdrættes. Der må sættes en stopper for den industrielle behandling af dyr, som finder sted i dag, og som er fuldstændig forkastelig. Landbrugerne bør derfor opfordres til at gå over til miljøvenlige dyreoprætsmetoder m.m.
Der må imidlertid tages hensyn til, at situationen i EU på dette område er meget forskellig fra den ene medlemsstat til den anden. På samme tid som f.eks. Østrig er kommet meget langt, står det klart værre til i andre lande. Jeg håber, at dette forslag kan opmuntre de pågældende lande til omsider at tage disse spørgsmål alvorligt og gøre fremskridt på dette område.
Samtidig er betænkningen vigtig som præcedens. Det er første gang, siden jeg blev medlem af EuropaParlamentet, at jeg ser et så konkret og ambitiøst program for, hvordan denne del af EU's landbrugspolitik kan ændres og bringes på ret kurs. Det er ikke tilstrækkeligt, men det er et væsentligt skridt fremad.
Endelig er det mit håb, at Europa-Parlamentets flertal bifalder de ændringsforslag, hvorefter det skal være forbudt at benytte genetisk modificerede organismer i den økologiske produktion.

Souchet
Her efter den meget alvorlige kogalskabskrise og den skandaløse mangel på sanktioner af de ansvarlige på europæisk plan skal vi atter skabe tillid hos forbrugerne til fødevarer af animalsk oprindelse.
Det kan udviklingen af økologisk landbrug bidrage til under forudsætning af, at de strenge foranstaltninger, som lande som Frankrig i de seneste år har indført, ikke risikerer at blive undermineret på grund af vedtagelsen af mindre strenge normer på europæisk plan.
Økologisk landbrug har hidtil på europæisk plan kun været omfattet af lovgivning for den vegetabilske produktion. Med den tekst, vi har foran os, skal bestemmelserne i forordningen fra 1991 udvides til at omfatte animalsk produktion. På grund af manglen på europæisk lovgivning har medlemsstaterne selv valgt at lovgive - eller undlade at lovgive - om dette spørgsmål. Nogle lande, blandt andet Frankrig, er på forkant med udviklingen; det er vigtigt, at de ikke i dag bliver pålagt normer, der er lavere end dem, de selv har defineret, og som er blevet mødt med tillid fra forbrugerside.
Frankrig har i mere end fem år arbejdet med udformningen af meget strenge licitationsbestemmelser, som sikrer seriøse økologiske landbrugsprodukter til forbrugerne. Men denne tillid smuldrer hurtigt, hvis det meget krævende franske marked på grund af en europæisk politik bliver oversvømmet med økologiske produkter, som i virkeligheden ikke adskiller sig meget fra de klassiske produkter på grund af alt for løse normer for opdræt.
Nogle lande med et omfattende intensivt brug lægger pres på for at få indført løse normer. Vi har nægtet at stemme ja til ændringsforslag fra dem, som, hvis de var blevet vedtaget, ville have hindret de landmænd, der overholder de strenge normer, i fortsat at være konkurrencedygtige. Vi har henholdt os til fru Barthet-Mayers forslag og ændringsforslagene fra Landbrugsudvalget, der i vore øjne er et mindstegrundlag for at sikre, at de hidtidige bestræbelser, som de nationale producenter har gjort sig, ikke gøres til skamme.
Det er ligeledes op til os uden ophør at bekæmpe affolkningen af landdistrikterne og fremme alle produktionsformer, der kan bevare det socioøkonomiske netværk i disse områder. Økologisk landbrug kan spille en positiv rolle for den fysiske planlægning, da den giver landmændene og især de unge et alternativ, så de fortsat kan arbejde i landbruget på grund af de markeder, som efterspørgslen efter økologiske produkter kan skabe. Økologisk produktion kan få stor betydning for udviklingen, især i økologisk følsomme områder som bjergområder og fugtige regioner. Den lægger vægt på landmandens rolle som den, der beskytter økosystemer og biomangfoldighed. Den opfylder et behov hos forbrugerne og især hos turisterne, der er fjendtligt indstillede over for genetisk modificerede organismer og ønsker sunde fødevarer af god kvalitet, der er fremstillet i respekt for miljøet.
Men det er vigtigt, at produkter fra disse følsomme områder kan støtte sig på særdeles pålidelige certificeringssystemer, for så vidt angår kvalitet og muligheden af at opspore deres oprindelse, systemer, der letter gennemførelsen af Fællesskabets præferencesystem og kan anvendes som modstand mod den proces med at gøre rent bord, som GATT-forhandlingerne er.
Det er den retning, Barthet-Mayer-betænkningen går i, og derfor har vor gruppe støttet den.
Betænkning af Amadeo (A4-0146/97)
Correia
I betragtning af de store fremskridt på det videnskabelige og teknologiske område, som har bevirket, at der er fremkommet nye diagnosticerings- og behandlingsmetoder, og i betragtning af at såvel fordele som risici ved anvendelse af ioniserende stråling er velkendte, var det bydende nødvendigt, at Fællesskabet inden for rammerne af de beføjelser, Unionstraktaten tillægger det, navnlig i artikel 129, opdaterede direktiv 84/466/Euratom.
Af ændringsforslagene skal særlig fremhæves:
nødvendigheden af i stigende grad at begrænse anvendelsen af ioniserende stråling til de tilfælde, hvor det er strengt nødvendigt, dvs. når der ikke findes alternative mere uskadelige diagnosticerings- eller behandlingsmidler, og kun når der er garanti for, at anvendelsen heraf har en sundhedsgavnlig virkning på patienten; -ansvarliggørelse af medlemsstaterne for den nødvendige kontrol, ikke alene med offentlige og private installationers kvalitet, men tillige for etableringen af kvalitetsstyringsprogrammer, som også indbefatter vurdering af de doser, som patienten modtager; -sundhedsfagligt uddannede personer med erfaring i at foretage sådanne undersøgelser og behandlinger pålægges det overordnede kliniske ansvar for medicinsk bestråling af enkeltpersoner (antal og absolut nødvendighed af undersøgelserne) i overensstemmelse med national lovgivning.Af ovennævnte grunde stemte jeg for forslaget.

Fitzsimons
Hr. formand, jeg vil gerne benytte denne lejlighed til at søge støtte hos Parlamentet til europæisk finansiering af radonundersøgelser og i særdeleshed til at søge økonomisk støtte til, at nationale myndigheder kan foretage radontests.
Det er af vital betydning, at Parlamentet og Kommissionen erkender, at udsættelse for radon er et problem i hele Europa, og at sagen fortjener økonomisk støtte fra EU.
Ved en national undersøgelse for radon, som det radiologiske beskyttelsescenter i Irland foretog for nylig, viste det sig, at man i dele af landet, herunder store dele af Wicklow og Cooley-halvøen i Louth har mere end 10 % chance for at blive udsat for et uacceptabelt niveau af radongas. Det er en væsentlig kilde til bekymring for dem, der bor i området.
Men prisen for at løse dette problem udgør en stor belastning for dem. Det er min opfattelse, at man bør stille gratis radonmålinger til rådighed for de familier, der bor i områder med et højt niveau af radon.
Det er mit håb, at Kommissionen, måske gennem nogle af sine forskningsprogrammer, kan stille midler til rådighed, der kan virkeliggøre dette.
Der ligger mange skoler i området med et forøget radonniveau. Men der er ikke noget nationalt program til overvågning af radon for vore skoler. Eftersom børn almindeligvis antages at være mere udsatte, mener jeg, at man bør foretage en national undersøgelse af radon i vore skoler.
Derudover foretages der endnu ingen overvågning af radonniveauet på arbejdspladser i de værst ramte områder. Også her vil midler fra EU være yderst gavnlige.
Den irske regering har også en afgørende rolle at spille og bør omhyggeligt se på den decentraliserede bevillingsordning, der eksisterer i Storbritannien for at hjælpe folk med at foretage målinger af radon på deres bopæl.
Betænkning af Kenneth Collins (A4-0109/97)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Selvom vi stemmer for denne betænkning, deler vi ikke synspunkterne i beslutningsforslagets punkt 12 og 13. Vi mener ikke, at miljølovgivningsspørgsmål skal underlægges den fælles beslutningsprocedure. Det ville styrke det overstatslige element i Den Europæiske Union, hvilket vi har principielle indvendinger imod. Vi mener ikke, at Europa-Parlamentet skal have mere magt. Hvis EUlandenes muligheder for at gennemføre mere vidtgående miljøbeskyttelsesreformer blev sikret bedre, end det i dag er tilfældet, ville det utvivlsomt fremme arbejdet for at få indført en progressiv miljølovgivning.

Díez de Rivera Icaza
Det spørgsmål, som hr. Collins rejser i sin betænkning, er yderst vigtigt, for uden en gennemførlig kontrol med den korrekte gennemførelse, anvendelse og overholdelse af miljølovgivningen, ville en del af Parlamentets arbejde være nytteløs over for de utallige klager, der hvert år kommer om den utilfredsstillende gennemførelse eller manglende overholdelse af miljølovgivningen.
Derfor har Parlamentet og jeg i mange år gentagne gange støttet oprettelsen af et inspektionssystem på europæisk plan netop for at sikre gennemførelsen og håndhævelsen af den nævnte miljølovgivning, for findes der større demokratisk inkongruens eller endog frustration end at lovgive for senere at opleve, at denne lovgivning ved utallige lejligheder ignoreres eller ikke overholdes?
Som ordføreren så udmærket har påpeget, har udviklingen af Fællesskabets miljøpolitik i mange henseender været en vigtig drivkraft i demokratiseringen af Fællesskabet ved at være en af de mest populære politikker i Unionen. Dette betyder, at vores medborgere deltager aktivt i kontrollen med og udformningen af denne politik. Derfor er det helt nødvendigt, at Kommissionen på tidspunktet for udarbejdelsen af denne lovgivning indleder en vifte af høringer for at sikre dens overholdelse, samt at denne lovgivning altid underkastes medbestemmelsesproceduren, således som ordføreren anmoder om i sit betydningsfulde arbejde.
Jeg vil til slut lykønske hr. Collins og sætte min lid til, at regeringskonferencen vil påtage sig et ansvar på dette område.

Rovsing
Det er positivt, at miljøsagen vinder indpas i alle EU's institutioner, men vi skal passe på, at vi ikke misbruger den gode sag til at indføre overflødige eller bureaukratiske regelsæt uden at gøre os klart, hvad konsekvenserne kan blive. Forslaget om, at hvert medlemsland skal oprette et miljøinspektionsorgan, der skal kontrolleres og overvåges af Kommissionen, virker uigennemtænkt. De fleste EU-lande har allerede på nationalt plan tilsvarende inspektorater, der virker i samklang med bl.a. Kommissionen. Jeg vil gerne advare mod sådanne blinde slag i luften. Det Europæiske Miljøagentur i Danmark har allerede et vidtgående samarbejde med de nationale myndigheder i EU-landene. Jeg savner dokumentation for behovet for, at vi parallelt hermed bør etablere 15 nye nationale miljøinspektorater under Kommissionens kontrol og overvågning.

Sandbæk
For miljøet er det altafgørende, at miljølovgivningen fungerer, og at miljøet prioriteres. I dag taber miljøet oftest i konkurrencen med handelsinteresser, og den reelle gennemførelse af miljølovgivningen i medlemslandene er meget lidt imponerende. For miljølovgivningen er der, som Collins gør opmærksom på, behov for en kodificering af lovgivningen, åbenhed, øget kontrol med gennemførelsen, og der skal være mulighed for, at både enkeltpersoner og organisationer kan få søgsmålsret ved nationale domstole. Betænkningen søger overordnet at højne miljøet. Derfor stemmer jeg for denne meget vigtige betænkning.
Betænkning af Todini (A4-0148/97)
Banotti
EU's uddannelsesprogrammer er noget af det bedste, man længe har hørt fra Bruxelles. Da de begyndte i 1984, deltog 6000 studerende i ERASMUS, og i 1996 var dette blevet forøget til det imponerende tal af 170000 unge mennesker. Jeg glæder mig over denne sunde tendens og håber, at antallet af deltagere vil fortsætte med at vokse.
Det største problem, der har eksisteret fra begyndelsen, og stadig gør det, er de ekstra rejse- og opholdsomkostninger, som familierne skal udrede, såvel som forskellene mellem medlemsstaterne med hensyn til størrelsen af de beløb, der bliver udbetalt. Det betyder, at de studerende, hvis familie ikke har råd til at støtte dem, fortsat er udelukket. Det er uacceptabelt og hindrer deres mobilitet og hele programmets fairness.
Kommissionen og de nationale uddannelsesmyndigheder må vurdere denne forskelsbehandling og give os sammenlignelige data fra medlemsstaterne, så at vi kan reagere på de pågældende studerendes reelle behov og forøge udnyttelsen af ERASMUS-bevillinger blandt mindrebemidlede studerende.

Holm, Lindholm og Schörling
Ordføreren har foretaget en glimrende undersøgelse af de problemer, som studerende, forskere, stipendiater og andre i praksis støder på, når de skal virkeliggøre deres drømme i andre EU-lande. Ifølge Kommissionen er det lettere at flytte til USA end at flytte inden for EU, hvorfor der er behov for foranstaltninger. Den sammenligning mener vi imidlertid ikke holder. Der er mange andre grunde til, at f.eks. så mange svenskere søger til USA. Desuden fremgår det af sammenligningen, at USA og enkelte EUlande har løst de administrative problemer ved hjælp af et simpelt mellemstatsligt samarbejde, og vi mener derfor, at de også mellem EU-landene kan løses gennem et rent mellemstatsligt samarbejde uden at blive overført til et overstatsligt administrativt niveau i Bruxelles.
Vi er således enige i, at der er problemer, som må løses på en eller anden måde. Men vi mener ikke, at en løsning nødvendigvis kræver oprettelse af en lang række juridiske strukturer, stillinger osv.
Nogle af punkterne i betænkningen finder vi forkastelige. Det gælder bl.a. punkt 23, hvor kravet om at gøre det »... lettere for studerende og stipendiater at blive reintegreret i deres hjemland efter ophold i udlandet« er som taget ud af luften og fuldstændig unødvendigt.
Samtidig savner vi et initiativ vedrørende de lande i Europa, som ikke tilhører EU. Vi mener, at det er af største betydning, at også de inddrages i dette arbejde, således at det bliver lettere for studerende og forskere fra alle lande i Europa at opholde sig i andre europæiske lande.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt for Todinis betænkning om Kommissionens grønbog, der analyserer de største hindringer for mobiliteten i EU inden for almen uddannelse, erhvervsuddannelse og forskning. De danske socialdemokrater lægger vægt på den frie bevægelighed inden for uddannelsesområdet for såvel studerende som lærere.
De danske socialdemokrater understreger dog, at vi har visse forbehold over for betænkningen, når det drejer sig om at harmonisere sociale ydelser, skattefritagelse for forskerstipendier samt at indføre en europæisk lærlingestatus. Vi lægger vægt på at afskaffe hindringerne for mobiliteten i EU, men det skal kun ske på frivillig basis mellem medlemsstaterne og ikke ved en harmonisering af reglerne på EU-plan.

Lis Jensen
Jeg kan ikke støtte Todinis betænkning om hindringer for studerendes mobilitet i Det Europæiske Fællesskab. Dermed ikke sagt, at jeg ikke fuldt ud kan tilslutte mig, at uddannelsessøgende skal have mulighed for at uddanne sig på tværs af grænserne. Det har tidligere været og skal fortsat være muligt ikke kun inden for EU - men på tværs af alle landegrænser. Udveksling mellem forskellige lande og kulturer er ikke kun realiserbart inden for et ensrettet område. Meningen med udveksling er vel netop at få kendskab til anderledes kulturer og samfund.
Jeg kan derfor ikke tilslutte mig ordførerens ønske om i den anledning at tilskynde til en harmonisering af henholdsvis uddannelser og social lovgivning. Denne betænkning og grønbogen er endnu et eksempel på, at man bruger den frie bevægelighed som påskud til at harmonisere på det sociale område. Dermed giver man EU en hjemmel, som EU ikke har og ikke skal have.
Idéen om en ensartet lærlingeuddannelse i EU tager jeg afstand fra, og den er i øvrigt ganske urealistisk, idet arbejdsmarkederne er meget forskellige i de enkelte medlemslande.
Derfor stemmer jeg imod betænkningen og kan heller ikke tilslutte mig Kommissionens grønbog.

Rovsing
Der er god grund til at rose Kommissionen for et glimrende stykke arbejde i forbindelse med udarbejdelsen af denne grønbog. Mobiliteten på arbejdsmarkedet afhænger af mange ting, men jeg er overbevist om, at de ni aktionsområder, som Kommissionen foreslår, vil bidrage positivt i den rigtige retning. Det er glædeligt, at flere af de eksisterende programmer allerede er blevet en stor succes. Således er antallet af studerende, der via ERASMUS kan supplere deres studier i et andet EU-land, blevet mangedoblet. Derfor lægger jeg stor vægt på, at Kommissionen hurtigt udmønter forslaget i grønbogen om at skabe et europæisk kvalifikationsområde, så vi kan udvikle den gensidige anerkendelse af akademiske uddannelser, bl.a. gennem øget brug af meritoverførselssystemer.
Betænkning af Tindemans (A4-0162/97)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Sverige har gennem det forslag, som det, sammen med Finland, har fremsat på den igangværende regeringskonference, klargjort sin stilling med hensyn til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Sverige er ikke parat til at opgive sin alliancefrihed. Sverige går derfor ind for:
1.at EU ikke udvikler det fælles forsvar, der omtales i artikel J 4 i traktaten om Den Europæiske Union, og2.at den organisatoriske adskillelse mellem Den Vesteuropæiske Union og Den Europæiske Union bibeholdes, men at Unionens rolle i forbindelse med de såkaldte Petersberg-opgaver styrkes. Dog skal alle opgaver, der løses i dette regi, baseres på et mandat fra FN eller OSCE.Denne holdning betyder, at vi bl.a. hverken tilslutte os formuleringer som i punkt 9: «... indledningsvis i forbindelse med Petersberg-opgaver« eller punkt 37, hvorefter der skal opfordres til indkaldelse af en konference, hvor man skal forhandle om (a) indholdet i en fælles forsvarspolitik og (b) følgerne af en fremtidig integration af WEU og EU.
Punkt 7, som antyder, at de EU-medlemsstater, som hverken er medlemmer af NATO eller WEU, nyder godt af disse organisationers sikkerhedsgarantier, finder vi rent ud forkert.
Endvidere er der en række generelle formuleringer i betænkningen, som vi ikke kan tilslutte os. Det gælder først og fremmest punkt 6 (oprettelse af et europæisk korps bestående af militære og civile enheder), punkt 8 (økonomisk sikkerhed) og punkt 10 a) (territorial integritet).

Caudron
Traktaten om Den Europæiske Union har medført visse -omend temmelig teoretiske og ikke tilstrækkelig praktiske - fremskridt inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Den Europæiske Union skal ud over stadiet med besværgende ord og finde frem til en klar definition af sin udenrigspolitik, sin opfattelse af sikkerhedspolitik og derefter gennemføre en forebyggende, eller endog indgribende politik.
Dette perspektiv er en forudsætning, hvis vi på sigt ønsker at indføre et europæisk diplomati; Unionen skal i vigtige sager tale med én stemme og være i stand til at sætte sig ud over den traditionelle arv fra de nationale diplomatier, hvis vi ønsker at sikre og udtrykke alle europæeres overordnede interesser. Derfor skal vi have defineret vore krav til den ydre sikkerhed.
En forudsætning for at sikre denne sikkerhedspolitik er at styrke den tredje søjle, retlige og indre anliggender, og det ville være en dårlig ide at sammenblande de forskellige former for trusler og så Unionens interesse i at handle på alle disse områder. Derfor skal vi kunne forudse kriser uden for Unionen, som vil kunne få følger for den, og så handle i overensstemmelse hermed, med én stemme, således at medlemsstaterne på en eller anden måde knyttes sammen.
Det er vanskeligt at gennemføre denne ambition; men regeringskonferencen skal benytte denne lejlighed til at skabe en reel fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik for Unionen. Det gælder Unionens troværdighed på den internationale arena. Det er den eneste måde at give et andet billede af Unionen end blot et fælles marked uden indre sammenhæng.
Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Holm, Lindholm og Schörling (V), Lindqvist (ELDR), Bonde, Lis Jensen og Sandbæk (I-EDN), skriftlig. (SV) Undertegnede har stemt imod betænkningen, hovedsagelig på grund af følgende argumenter:
1.Betænkningen repræsenterer en snæver, «eurocentristisk« tankegang og savner forståelse for vor tids globale virkelighed. Den er stærkt præget af gammeldags magtpolitik.2.En virkeliggørelse af betænkningens sikkerhedspolitiske koncept ville fremme en opdeling af verden i blokke og føre til opbygning af regional organisation i konkurrence med FN.3.Betænkningens forslag om Unionens ret til at gribe ind i andre landes forhold indebærer en krænkelse af FNpagten og en fare for freden, stabiliteten og den nationale uafhængighed.4.Betænkningens formuleringer om at beskytte Unionens »interesser og værdier« forekommer højst betænkelige. Her gives der nærmest udtryk for en kolonial holdning, som indebærer, at Unionens værdier er andres overlegne, og at andre lande risikerer pression, hvis de har afvigende værdier. Desuden er ordet »værdier« ikke defineret.5.Betænkningen udviser en alvorlig mangel på respekt for alliancefrie medlemsstaters rolle og interesser. Dens sikkerhedsmodel er et utilsløret forsøg på at underordne de mindre lande de større.6.At Unionen skulle kunne tale med én stemme i internationale sammenhæng er urealistisk og forudsætter undertrykkelse af den frie debat om udenrigs- og sikkerhedsspørgsmål.7.Der er ikke nogen grund til, at Unionen fører en fælles sikkerheds- og udenrigspolitik. Landene har stærkt forskellige interesser. Derom vidner de divergerende opfattelser, som de gennem årene har haft af f.eks. Vietnamkrigen, Sydafrika, Cypern, Tyrkiet, bombningerne af Libyen, Kroatien og Irak og deres forskellige holdning til kernevåbenpolitik og kernevåbenfrie zoner.8.Der findes ikke nogen europæisk »identitet« eller noget europæisk »skæbnefællesskab«. Disse begreber er metafysiske og mystificerende.De europæiske lande bør arbejde for at styrke FN og fremme globale perspektiver på sikkerhed og stabilitet.

Hautala
Stærke kræfter ønsker at gøre Den Europæiske Union til en stormagt, der beskytter sine interesser med våben. Dette vil ske, hvis Den Vesteuropæiske Union, WEU integreres i EU for at skabe et fælles forsvar. Nu ønsker man også at føje en fælles politik for våbenindustrien til denne konstruktion.
EU er som sammenslutning enestående ved, at den ikke er en stat. Dens styrke også udadtil ligger i et fredeligt, ikke-militært samarbejde. Det vil være en fejl at gøre Unionen til en militæralliance.
Det er også blevet endnu klarere, at en ændring af WEU til et krisestyringsorgan i overensstemmelse med Finlands og Sveriges forslag kun vil have været et skridt hen imod et fælles forsvar. Forslagsstillerne har enten været naive, eller så vil de ikke fortælle borgerne om de bagvedliggende bestræbelser.
En fælles politik for våbenindustrien vil i sig selv øge presset for at øge våbeneksporten bl.a. til lande i verden, der bruger våben mod deres egne befolkninger. Derfor bør man undgå selv den mindste integration inden for våbenindustrien.
De Grønne beklager i særdeleshed, at den særlige kvalitet ved Unionen risikerer at gå tabt gennem militarisering.
Jeg har også i dag underskrevet de nordiske kollegers erklæring, der fordømmer Unionens omdannelse til en militæralliance.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt imod Europa-Parlamentets betænkning om sikkerheds- og forsvarspolitik i Den Europæiske Union.
Vi stemmer imod betænkningen, fordi den rummer en række punkter, der vedrører udbygning af forsvarssamarbejdet inden for EU. Dette stemmer ikke overens med Edinburgh-aftalen, ifølge hvilken Danmark ikke deltager i udarbejdelsen og gennemførelsen af aktioner inden for Unionen, som har indvirkning på forsvarsområdet. Endvidere er vi af den opfattelse, at der ikke er behov for en styrkelse af den forsvarspolitiske dimension i EU. Tværtimod mener vi, at EU's medlemsstater fortsat bør koordinere deres samarbejde på forsvarsområdet via NATO.
Det skal understreges, at vi, selv om vi ikke kan tilslutte os betænkningen som helhed, finder, at den rummer en række positive elementer. Det drejer sig især om henvisningerne til fordelene ved etableringen af en europæisk stabilitetspagt samt arbejdet i OSCE og Europa-Rådet.

Olsson
Jeg synes, at det var en god idé at dele Tindemans-betænkningen op i to dele. Den del, som vi stemte om i dag, drejer sig således kun om udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jeg kunne tilslutte mig størsteparten af den, men der var nogle enkeltheder, som jeg som repræsentant for et neutralt nordisk land ikke kunne godkende. Derfor kunne jeg heller ikke stemme for godkendelse af betænkningen som helhed.

Souchet
Vor gruppe har ikke stemt for hr. Tindemans' initiativbetænkning, fordi den ikke kommer ind til selve det centrale i det meget vigtige emne, den formodes at handle om, nemlig den europæiske sikkerhed. Det vigtigste bliver ikke sagt højt, kun nævnt mellem linjerne.
Hr. Tindemans er bestemt på vej hen ad realismens vej, når han skriver i sin begrundelse, at forsvarspolitikken er et område, der stadig er meget delte meninger om i Den Europæiske Union, og at Unionen skal kunne bruge væbnede styrker uafhængigt. Disse forhold nævnes kun med meget meget sagte stemme!
Men ud fra disse to konstateringer udarbejder ordføreren et forslag, der er meget tilbageholdende og ukontroversielt.
Hr. Tindemans nævner således ikke, at de, der kommer med de mest begejstrede udtalelser om et fælles europæisk forsvar, ofte kommer fra de lande, der yder mindst til deres eget nationale forsvar. I skyggen af den amerikanske atomparaply er der mange, der har fået meget dårlige vaner, som er vanskelige at udrydde, for eksempel at overdrage det nationale forsvar til andre eller som "betaling« at vælge amerikansk forsvarsmateriel i stedet for europæisk til hæren, europæisk materiel, der ellers er lige så godt og ikke dyrere end det amerikanske.
Problemet med det europæiske forsvar er ikke et spørgsmål om institutionernes indretning, men om vilje. Der sker intet på dette område, så længe alle ikke er klar over, at vi skal sikre, at vort forsvar er uafhængigt af USA, og at vi må komme bort fra visse fastlåste refleksreaktioner, der er nedarvet fra en fortid, som ikke længere svarer til nutiden.
Denne uafhængighed skal søges på flere niveauer. For det første i NATO, hvor det nu drejer sig om at give det europæiske forsvars identitet et ægte indhold. Topmødet i Berlin er kun indledningen, ikke selve målet. Har de europæiske stater virkelig viljen til at europæisere NATO, således som de påstår? Vi afventer beviser på, at de vil lade handling følge ord, at de har til hensigt at finde midlerne til at gribe ind uden amerikansk deltagelse. Er medlemmerne af NATO rede til at acceptere en udvidelse med nye medlemsstater, før denne grundlæggende reform er tilendebragt?
WEO, der er det europæiske organ, som er specialiseret i forsvar, skal have sin handlefrihed øget og i højere grad tage sit ansvar på sig i stedet for, som det så ofte gør, at placere sig i halen på NATO. Ingen hindrer de ti medlemsstater i Den Europæiske Union, som er medlem af WEO, i at gøre det, og også her venter vi på at få konkrete beviser på, at der eksisterer en reel vilje.
Endelig er en forudsætning for at sikre sikkerheden, at der stilles de nødvendige økonomiske midler til rådighed. Man kan ikke skiftevis kræve et europæisk forsvar og ønske at have indflydelse i denne sammenhæng og så reducere de nationale militærudgifter.
Men vi kender vore svagheder. Det viste Golfkrigen og senere krigen i Bosnien. Vi er afhængige af USA, for så vidt angår observationsmuligheder, kommunikation og transport. Findes der en reel vilje til at samarbejde på disse områder af fælles interesse, så vi kan råde over uafhængige forsvarsmidler og dermed give de stater, der ønsker det, en reel frihed til at gribe ind?
Dette ønske om uafhængighed er for øvrigt ikke uforeneligt med et målrettet samarbejde på tværs af Atlanten. De europæiske lande skal således have et antimissilsystem over for truslen om potentielle raketter, og det kan måske ske gennem et forskningssamarbejde med USA.
Det er, fordi Tindemans-betænkningen søger at få os til at tro, at problemerne er et andet sted, i stedet for ærligt at gå ind til det centrale i emnet, at vi stemmer imod den.

Väyrynen, Anttila, Ryynänen og Virrankoski
Vi mener, at opdelingen af Tindemansbetænkningen i to dele var en god løsning. Den del, som vi stemte om i dag, omhandler således kun udenrigsog sikkerhedspolitikken. Vi ville gerne have støttet en større del af betænkningen, men der var nogle enkelte punkter, som vi ikke kunne acceptere i vores egenskab af medlemmer for de neutrale nordiske lande. Derfor kunne vi heller ikke stemme for den samlede betænkning.
(Mødet udsat kl. 13.25 og genoptaget kl. 15.00)

Regionalt samarbejde mellem landene i det tidligere
Jugoslavien og aftalemæssige forbindelser med visse
lande i det sydøstlige Europa
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0127/97) af Cohn-Bendit for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Kommissionens beretninger om udsigterne for udvikling af det regionale samarbejde mellem landene i det tidligere Jugoslavien og Fællesskabets midler til fremme af dette samarbejde (SEK(96)0252 - C4-0274/96) og om fælles principper for de fremtidige aftalemæssige forbindelser med visse lande i det sydøstlige Europa (KOM(96)0476 - C4-0644/96).

Cohn-Bendit
Hr. formand, kære kolleger, jeg kunne nu hilse på hver enkelt ved navn, så »mange« er vi. Hvad jeg finder endnu mere sørgeligt, er Kommissionens fravær. I en sådan debat ville Kommissionens tilstedeværelse da være nødvendig, men jeg ved, at om foråret, når det endelig er varmt, kommer politikken altid på andenpladsen.
Tolv år efter anden verdenskrig underskrev krigsdeltagerne Rom-traktaten. Denne Rom-traktat var det første regionale samarbejde i Europa, der så har ført til Den Europæiske Union, som vi har i dag.
Naturligvis var De Forenede Stater garant for fredsprocessen og den demokratiske genopbygning i Europa efter anden verdenskrig. Men uden dette afgørende skridt, uden politikernes afgørende mod til at udvikle dette regionale samarbejde i Europa, ville vi ikke være dér, hvor vi er i dag. Hvis vi altså i dag efter de blodige krige i Sydøsteuropa taler om nødvendigheden af det regionale samarbejde, så har vi Den Europæiske Unions model i hovedet. Netop fordi det var så slemt i Sydeuropa, er det nødvendigt at udvikle et regionalt samarbejde. Men dette regionale samarbejde vil kun fungere, hvis der i Bosnien findes en bosnisk stat, der fungerer som stat. Dette regionale samarbejde vil kun bringe de krigsdeltagende stater og styrker sammen, hvis de er i stand til at tænke og udvikle Bosnien som stat. Her tror jeg, at der fortsat er meget at gøre, og Dayton er ikke nok. Men hvis vi har den opfattelse, at vi skal opbygge Bosnien igen, så må vi ikke påtvinge Bosnien sådanne bureaukratiske strukturer, som i grunden ikke gør det muligt for befolkningen dér og de personer, der handler dér, at udvikle sig tilsvarende. Derfor mit forslag om en institution, en stiftelse for demokrati.
Man kan ikke overføre Den Europæiske Unions målestokke og bureaukratiske veje til et sådant samfund som Bosnien. Når alt kommer til alt giver det slet ikke noget, og af 35 millioner, som man kunne have investeret i Bosnien, blev der kun givet 3 millioner ecu ud i 1996. Det er simpelthen frygtelig beskæmmende.
Men samtidig behøver man ikke betragte dette regionale samarbejde som genopbygning af det tidligere Jugoslavien. Tværtimod, det drejer sig om at begribe Sydøsteuropa som Sydøsteuropa. Det vil sige, ikke kun staterne i det tidligere Jugoslavien, men naturligvis også Grækenland, Bulgarien, Ungarn og Tyrkiet hører til et regionalt samarbejdes proces. Derfor forslaget om en sydeuropæisk konference til økonomisk, politisk og økologisk stabilisering, for at staterne føler sig ansvarlige for den gensidige fred og for udviklingen af fredsmuligheden.
Det skal efter Barcelona-modellen være en selvstændig udvikling af Sydøsteuropa for overhovedet at kunne se denne regions fremtid som en politisk fremtid. Jeg hilser Kommissionen velkommen og glæder mig over, at hr. van den Broek har fundet vej til os på denne solrige dag, hellere sent end aldrig.
Til slut vil jeg bare sige: Befolkningen i Sydeuropa forstår ikke og kan ikke forstå, at vi fører politik på vegne af en eller anden regering. Som parlamentsmedlemmer er vi her ikke Sloveniens, Kroatiens, Serbiens eller Bosniens budskab. Vi er selvstændige politikere, der skal udvikle selvstændige ting. Derfor skal vi fremme den europæiske idé om samarbejde.
Endelig vil jeg gerne fremsætte et ønske for kollegerne i relation til ændringsforslaget. I punkt 24 har vi i udvalget ud over det civile også opført militært personale. Det giver ikke nogen mening. Jeg er ikke imod en militær styrke, heller ikke i Europa. Men i dette punkt, hvor vi taler om ICMM, giver det ingen mening. Derfor beder jeg jer støtte vores ændringsforslag, ikke af ideologiske grunde, men her ville det simpelthen være kontraproduktivt, fordi teksten i sig selv er selvmodsigende.

Wiersma
Hr. formand, også jeg vil gerne benytte denne lejlighed til at udtale min anerkendelse af ordførerens arbejde. I det udvalg, som jeg repræsenterer, REX-Udvalget, støtter vi helhjertet den grundliggende holdning, som er udtrykt i betænkningen. Jeg vil blot fremsætte en enkelt kommentar som tilføjelse til denne brede og positive støtte til betænkningen. Undertegnelsen af Dayton-aftalen betød ganske vist endelig fred på Balkan, men gjorde ikke med ét slag en ende på alle problemer i det tidligere Jugoslavien og regionen. I den seneste tid synes etniske spændinger oven i købet talrige steder i regionen snarere at tiltage end at aftage.
Enorme kraftanstrengelser er nødvendige for at bringe stabilitet på Balkan. Ikke blot af landene i regionen, men også af EU's medlemsstater og af Den Europæiske Union. Af egen kraft vil Balkan ikke trække sig selv op af moradset, samarbejde med EU er afgørende. Og dette samarbejde skal foruden en økonomisk-finansiel karakter også have en kulturel-samfundsmæssig karakter. Naturligvis findes der en sammenhæng mellem de to. Økonomisk og finansiel udvikling i regionen har en positiv virkning på samfundsmæssige udviklinger. Desuden kan Den Europæiske Union knytte visse betingelser til de fremtidige økonomisk-finansielle aftaler med landene i regionen med hensyn til pressefrihed, etnisk tolerance og regionalt samarbejde med henblik på at styre de samfundsmæssige udviklinger i en gunstig retning.
I forbindelse med sidstnævnte vil jeg dog fremsætte en kommentar. Den nuværende situation på Balkan må ikke fremstilles for simpelt. Krigen og de spændinger, som lå til grund for den, samt årsagerne til den vil ikke forsvinde gennem en pakke med krav fra Den Europæiske Union. For at skabe samfundsmæssige og politiske forandringer, som fører til stærke demokratier og stabilitet i regionen, er mere nødvendigt. Dertil hører f.eks. også, at krigsforbrydere straffes, og at flygtninge kan vende hjem. Dertil hører også kulturelle udvekslinger, projekter inden for rammerne af f.eks. PHARE-demokratiprogrammet, internationale sommerskoler osv. Navnlig på disse områder bør Den Europæiske Union påtage sig sit ansvar, nu og i den kommende periode.
Balkans genopretningsevne må imidlertid i sidste instans komme fra de enkelte lande selv. Det vil der også være forskel på. Foruden stimuleringen af regionalt samarbejde er en individuel strategi for de enkelte lande nødvendig. Det er ikke muligt for en bestemt region pludselig at vende udviklingen i fællesskab med én politik. Hvis EU for ensidigt retter sig mod hele regionen og har for lidt øje for indbyrdes forskelle, vil den lægge hindringer i vejen for sin egen politik og sandsynligvis opnå det modsatte af, hvad vi alle sammen egentlig sigter mod. Ikke alle problemer på Balkan er løst i morgen. Det må vi være klar over, og det må vi således også fremføre i diskussionen med menneskene der. Mellem Unionens medlemsstater har det også varet længe, førend krigssårene var helet, og det vil således også tage tid på Balkan og i denne region. Men det betyder ikke, at vi ikke støtter den foreslåede politik og den måde, hvorpå hr. Cohn-Bendit har forarbejdet det for Parlamentet. Men med denne ene kommentar, at der også skal være plads til en individuel strategi over for de lande, som vi taler om.

Florio
Hr. formand, de herrer kommissærer, kære kolleger, tanken om at indkalde en konference for fred, demokrati, bæredygtig udvikling og stabilisering i den sydøstlige del af Europa under Den Europæiske Unions auspicier må givet opretholdes og støttes. Den Europæiske Union, der desværre - det er nyttigt at understrege det - har glimret ved sit fravær under de begivenheder, der har hærget det tidligere Jugoslavien, må nu slå ind på en aktiv politik, der sigter mod genopbygning af området, og således fremme stabiliteten, freden og udviklingen i et område, der ligger os så nær. Dette kræves af både vore idealer og vore interesser.
Vi vil give udtryk for en i det væsentlige positiv holdning til hr. Cohn-Bendits betænkning, selvom vi ikke er enige i hele dens indhold. F.eks. synes forslaget om at afholde en festival for populær musik i Bosnien os klart fascinerende og tiltalende, men det henhører dog under kategorien folklore i højere grad end under politikken. Der er imidlertid et aspekt, som jeg finder at burde henlede Parlamentets opmærksomhed på, nemlig at der i intet af de initiativer, der er omtalt i Kommissionens beretning, i øjeblikket er afsat midler, og at intet andet initiativ kan finansieres før 1999, medmindre det sker til skade for andre.
I denne henseende skal jeg sige, at Budgetudvalget har anmodet Kommissionen om at fremsætte forslag herom, men aldrig modtaget noget svar. Dette synes at være det alvorligste punkt i selve sagen. Den Europæiske Union kan meget vel fortsat blive den store tilskuer i det tidligere Jugoslavien. Alle de forslag, vi taler om, er nemlig dømt til ikke at kunne finansieres og således blive til virkelighed. Men hvis landet ligger således, vil det være bedre at sige det klart!

Imbeni
Hr. formand, jeg vil sige til hr. Cohn-Bendit, at jeg er enig med ham, og at min gruppe vil stemme for hans betænkning, som vi finder positiv og til forskel fra andre gange tillige rig på forslag, der kan føres ud i livet. Det er rigtigt, at disse forslag senere skal efterprøves, også ud fra et gennemførlighedssynspunkt, men det er under alle omstændigheder meget instruktivt for os at se, at vi til tider under drøftelserne i udvalg og under konfrontationen af vore standpunkter også har mulighed for at fremsætte forslag til arbejde. Dette sker, når vi for os har en klar tanke, og jeg finder, at der til grund for denne betænkning ligger en tanke, ja endog en klar tanke om, at vi skal betragte Sydøsteuropa med en lettere ændret strategi i forhold til den, vi hidtil har haft. »Lettere« skal naturligvis skal naturligvis forstås lidt ironisk, i den forstand, at alt, hvad der kommer til udtryk i denne betænkning, peger på nødvendigheden af en politik, der skabes af Den Europæiske Union som sådan, og som ikke er et konglomerat af de enkelte landes politik.
Jeg vil lægge vægt på den forbindelse, der findes mellem de to forslag, hr. Cohn-Bendit fremsætter i punkt 5 i sin betænkning, for så vidt han med rette taler om denne tanke om en konference og siger, at EU »samtidig forpligter sig til at udarbejde et ambitiøst og langsigtet program for trinvise, afpassede og alsidige økonomiske foranstaltninger med henblik på en genopbygning af regionen«. Jeg finder disse to områder meget nært indbyrdes forbundne. Det skal ikke hermed siges, hvem der straks skal påbegynde forberedelserne til dette ambitiøse program på langt sigt. Jeg mener, at opfordringen indirekte er rettet til Kommissionen, og at den bør opfattes på denne måde, fordi konferencen for fred, demokrati og varig udvikling om to år bliver et overbevisende mål, dersom vi i mellemtiden arbejder for dette ambitiøse langsigtede genopbygningsprogram, der skal gennemføres med denne regionale holdning som et politisk begreb.
Dette er bl.a. påtrængende nødvendigt, fordi Unionens nærvær, som vi alle ved, er meget stort fra et humanitært synspunkt - vi er nemlig dem, der yder det største bidrag - men samtidig deltager vi i forskellige internationale organisationer på må og få i Bosnien såvel som de øvrige lande, og dette gavner os givet ikke. Jeg er dernæst enig i forslaget om oprettelse af en fond for demokratiet. Det er en god idé, og det samme gælder også de to andre tanker, der er udtrykt i punkt 25 og 26, som vi støtter.
Afslutningsvis, hr. formand, vil jeg sige, at vi tillige støtter ændringsforslag 4, fordi det synes mig at være i samklang med holdningen i hele betænkningen som foreslået af hr. Cohn-Bendit at fjerne dette ord.

Pack
Hr. formand, denne kommissionsberetning samt desværre også hr. Cohn-Bendits betænkning giver mig på en række områder mange problemer, fordi det valgte udgangspunkt ikke synes rigtigt efter min opfattelse, i det mindste ud fra tidspunktet, men også ud fra den geografiske fortolkning. Men geografien vil hr. Oostlander tale om.
Det bliver klart, at trods etpartistaten Jugoslaviens blodige opløsning har mange europæere desværre stadigvæk ikke erkendt, at enhver tvang til samarbejde for øjeblikket kun fremkalder aversion og angst for det forsøg på at lade opstå et nyt Jugoslavien, man troede var camoufleret.
Hvordan er vi egentlig nået frem til at måle med to slags mål? Slovenien, også Jugoslaviens efterfølgende stat, har modtaget og modtager stadig alle præferencer, alle subventioner, uden disse konditioner, der er anført i denne betænkning. Jeg er sikker på, at i dag efter Grækenlands ophævelse af boykotten og sanktionerne mod Serbien kan landet Makedonien omsider udvikle sig frit og også løse det albanske problem selv, at efter afslutningen af den ulovlige besættelse af en tredjedel af sit territorium kan Kroatien nu ligeledes mere virkningsfuldt hellige sig udviklingen af sine demokratiske strukturer og sin økonomi og naturligvis også repatrieringen af sine flygtninge. Men til disse opgaver er de ligesom Slovenien nødt til at få tildelt den nødvendige støtte fra Den Europæiske Union.
Det siger sig selv, at der så vil opstå et regionalt økonomisk samarbejde. For så vidt understreger jeg hr. CohnBendits udsagn, som han har formuleret i punkt e), nemlig at en regional strategi er nødt til at være bredere udformet og heller ikke betyder en genskabelse af det tidligere Jugoslavien, men snarere er nødt til at tage hensyn til hvert lands individuelle særpræg, og at et lands manglende samarbejdsvilje ikke må forhindre et andet land i at nærme sig EU. Det finder jeg vidunderligt!
Desværre følger din betænkning, kære Daniel, ikke denne maksime. Og hvis Den Europæiske Union, som du selv skriver, vil belønne den kumulative vareoprindelse, så ville det da ikke betyde andet end ad omveje at genindføre det samme Jugoslavien via varerne. Det er taktløst! Hvordan kan man da tage det andet skridt før det første? Og for så vidt kan man heller ikke sammenligne det, der nu skal gøres dér, med det, som vi har kunnet gøre i lang tid efter krigen i Europa. Jeg mener, at først er vi da nødt til at sørge for orden i selve landet. Vi er nødt til at sørge for, at det bliver muligt at føre flygtningene tilbage til deres hjemland, for at det indre liv i disse lande igen er præget af et fællesskab, og først derefter kan det grænseoverskridende samarbejde begynde.
Hvad angår Bosnien-Hercegovina, så er jeg fuldkommen enig: Konsolideringen skal indtræde, men der skal omsider også arbejdes for den! Og her ville alle, der har underskrevet Dayton, omsider også skride til handling. Jeg håber meget, at alle støtter, at vi indføjer dette lille punkt, nemlig at Europaskolerne får støtte. Jeg tror, de har en langtidsvirkning i deres multi-etniske sammensætning, som f.eks. popkoncerten, som jeg også støtter, sikkert ikke har. Det vil være et øjebliksbillede, som er godt, men som ikke fører ungdommen derhen, hvor den skal føres hen, nemlig til en multi-etnisk sameksistens. Til det formål har vi brug for curricula i skolerne, til det formål har vi brug for lærere, der gør dette, og her bør vi indsætte vores manpower, vores knowhow. Vi bør også lære af Albanien - det går ikke med penge alene, det går kun med mennesker, der tager dertil.
Jeg har også den opfattelse, at en sådan institution som stiftelsen er en god idé. Men jeg mener ikke, at den kan klare det alene. Vi er også nødt til at integrere ICMM, vi er nødt til at integrere alle mennesker, der bor dér på selve stedet, og fremme denne opbygning af denne stat sammen med dem. For viljen til sameksistens i BosnienHercegovina er jo slet ikke til stede! Og der er næppe nogen mennesker dér, der reelt ønsker at gennemføre dette. Der findes ikke noget statsligt fællesskab mellem de organer, der blev valgt i september sidste år. Det beklager jeg meget, og det må vi først sørge for, før vi overhovedet kan iværksætte det grænseoverskridende samarbejde.

Caccavale
Hr. formand, jeg vil først og fremmest sige hr. Cohn-Bendit tak for det fremragende arbejde, han har udført med denne betænkning. Også jeg vil erindre om, at vi bør tage vort udgangspunkt i Europas politiske og moralske ansvar for det, det ikke har udrettet for Bosnien, og det, vi senere har set i Bosnien, nemlig massakrer, barbari og Europas fuldstændige fravær. Det er fra dette synspunkt klart, at vi har et stort ansvar for at sørge for, at vi denne gang bliver i stand til effektivt at eksportere fred, demokrati og stabilitet, men først og fremmest frihed.
Jeg mener, at instrumenterne for en troværdig fælles aktion er af stor betydning, og her kommer vi tilbage til problemet vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som naturligvis kræver et særligt engagement. Man må styrke og udvide SFOR's mandat, og med henblik herpå finder jeg et engagement fra EuropaParlamentets side i at lægge pres på Kommissionen og Rådet uomgængeligt nødvendigt. Vi må først og fremmest gøre Bosnien uafhængigt af den internationale bistand, således at det selv bliver i stand til at varetage sin økonomiske udvikling. Derfor påskønner jeg meget visse passager i hr. Cohn-Bendits betænkning, som vi har værdsat højt ikke blot for dens udredning vedrørende den regionale holdning, men først og fremmest for det omfattende politiske initiativ, der betyder genoprettelse af retsstaten i en mere generel pagt om stabilitet af hensyn til freden og udviklingen, der betyder nøje overholdelse af de forpligtelser med hensyn til freden, vi har påtaget os ved Dayton-aftalen, men tillige betyder et frit økonomisk område, et fælles luftrum og gunstige vilkår for investeringer. Freden og stabiliteten i Bosnien skabes ikke ved tilfældige bistandslignende indgreb, som alene fører til korruption, men ved at tilvejebringe gunstige betingelser for denne regions selvstændige økonomiske udvikling.

Müller
Hr. formand, hr. van den Broek, jeg fik for kort tid siden forelagt den første afsluttende beretning fra Kommissionen om anvendelse af de bevillinger, der i alt er stillet til rådighed af Parlamentet og af budgetmyndigheden i det tidligere Jugoslavien, nemlig for året 1996. Fra essential aid -programmet er der i 1996 af 125 millioner blevet bundet 66 %, for slet ikke at tale om leverancer. Af genopbygningsbistanden på de 27, 6 millioner blev der i 1996 bundet præcis 2, 1 million. Af repatrieringsbistanden, som vi jo har så hårdt brug for, for at flygtningene kan vende tilbage, på 25, 7 millioner er der bundet 8 millioner, og af 35 millioner til Europe for Sarajevo , hvad der har ligget Parlamentet meget på hjerte, blev der i 1996 bundet 3, 2 millioner, for slet ikke at tale om leverancer.
Det er ikke noget under, at man - når man tager til Sarajevo, som jeg gjorde for toenhalv uge siden - støder på mennesker, der spørger: Hvad har Kommissionen, hvad har Europa egentlig gjort? På hvad kan man se, at denne genopbygningsbistand rent faktisk ankommer? Det, som Kommissionen forelægger os for 1996, er sandelig en falliterklæring i relation til den bureaukratiske, uduelige fremgangsmåde i denne forbindelse. Jeg vil gerne spørge Kommissionen: Hvorfor er det ikke muligt at vælge ubureaukratiske fremgangsmåder? Det kunne vi i Mostar, hvorfor går det ikke i andre byer?
Hvorfor er IMG overhovedet ikke i stand til at handle for os på stedet? Hvorfor administreres pengene stadigvæk centralt fra Bruxelles, i stedet for at man samarbejder med organisationer, som f.eks. med Bärbel Bohleyprogrammet for 1.000 tage i Bosnien, som til gengæld ikke har de nødvendige bureaukratiske forholdsregler, så der kan sendes 3 millioner derned? Det er alt sammen kritiske spørgsmål til Kommissionen, og jeg håber, at det lykkes os at benytte en bedre fremgangsmåde for 1997.

Hory
Hr. formand, tak, men jeg troede, at jeg havde to minutter. Det har jeg i hvert tilfælde brug for, hvis jeg skal kunne fortælle, i hvor høj grad vor kollegas, hr. Cohn-Bendits, betænkning er fyldt med gode hensigter.
Jeg synes bestemt, at man bør overveje et regionalt samarbejde med landene i det tidligere Jugoslavien og også mere end det. Jeg mener endog, at det var noget, vi skulle have gjort tidligere. I stedet for, som alle landene i Europa har gjort det over for deres personlige protegé, at tilskynde til en både uhensigtsmæssig og illusorisk uafhængighed ved at love de lande, der krævede det, at sikre deres grænser, hvilket vi ikke har gjort, og at de ville få fri adgang til Europa, hvilket stadig ikke er sket, i stedet for at have gjort alt det, havde vi et andet middel til at kræve solidaritet mellem landene i det tidligere Jugoslavien i sammenhænge, der sikkert skal revideres: vi kunne have forklaret de berørte lande, at de ikke ville komme ind i Europa, før de havde opfundet en ny måde at leve sammen på.
Resultatet har vi set. Etniske udrensninger, nationalisme og stigende religiøse spændinger har vundet over de universelle værdier, som Unionen burde have fremmet. Men jeg synes ikke, at man altid kun skal regne med det værste. Dette samarbejde er yderst vigtigt i dag. Det skal fremmes, og især skal vi fremskynde finansieringen, som det også er blevet nævnt.
Jeg vil blot nævne endnu en ting, hr. formand. Jeg mener, at Den Europæiske Union, der har svigtet alvorligt på dette område, burde indsætte en rent europæisk styrke i Bosnien til den periode, der følger efter kommunalvalget, rent europæiske tropper, som især skulle have til opgave at hindre, at krigen igen bryder ud i Brcko eller i Mostar, som det ulykkeligvis...
(Formanden afbrød taleren)

Linser
Hr. formand, vi liberale hilser den meget vidtrækkende og modige betænkning velkommen af hr. Cohn-Bendit, der giver den vanskelige fredsmission i det tidligere Jugoslavien en ny dimension ved at inddrage alle Balkanlande.
Hr. Cohn-Bendit, jeg er enig med Dem i, at politikere skal have visioner for at kunne virkeliggøre store mål. Men tidligere strandede store, engagerede og langsigtede projekter hele tiden på, at nogle deltagere tvivlede på det samlede projekt og ikke fuldførte det på grund af, at på kort sigt udeblev positive resultater, som nu utvivlsomt forventes af den derværende befolkning.
Ud over visionerne er vi altså nødt til fortsat at være realpolitikere og tænke på, at i lighed med en god træners arbejde måles vores arbejde til syvende og sidst ikke i forhold til velgennemtænkte og teoretisk uangribelige skriftlige programmer, men ene og alene i forhold til succesen i realiteten.

Oostlander
Hr. formand, jeg er også glad for Cohn-Bendit-betænkningen, hvori han navnlig så kraftigt fremhæver nødvendigheden af i det område, som det drejer sig om, at genoprette retsstaten. Det er jo en særdeles fundamental sag, og jeg kommer tilbage til den om lidt.
Jeg er egentlig lidt overrasket over den kendsgerning, at Kommissionen koncentrerer sig specifikt om et så begrænset område, når den taler om det regionale samarbejde, således navnlig i det tidligere Jugoslavien, og det er ikke nøjagtigt det samme, men det ligner det jo meget. Der er en række lande, som netop har frigjort sig fra hinanden med en frygtelig krig, og som har alle mulige indbyrdes irritationer, og en situation, hvori BosnienHercegovina f.eks. omfatter et par delområder, som intet hellere vil end samarbejde tæt med nabostaterne, Kroatien og Serbien. Det er nu netop noget, som truer Bosniens enhed og også freden i regionen. Hvis man således taler om regionalt samarbejde, må vi passe frygtelig meget på, at dette ikke fortolkes som et påskud for de pågældende destruktive personer, som egentlig vil hjælpe med at gøre en ende på Bosnien-Hercegovina. Jeg synes, det er et vigtigt punkt, og at vi ikke kan råbe højt nok, at det i hvert fald ikke er meningen. Derfor vil også jeg gerne fremhæve, hvorfor man koncentrerer sig således om denne lille region, hvori det jo igen nøjagtigt falder sådan ud, at Serbien-Montenegro typisk igen udgør tyngdepunktet. Vil vi virkelig det? Det tror jeg slet ikke. Derfor vil jeg hellere have en udvidelse af det regionale samarbejde til også at omfatte resten af Balkan og nogle nabostater. Der må også gerne være ansøgerlande til Unionen blandt dem eller medlemmer af Unionen. Vi har Barcelona-processen. Jeg ville gå meget mere ind for nu netop at tillade en pendant til Barcelona-processen i denne region, hvorved man også kan få et bredere regionalt syn på helheden og ikke får alle mulige snævre associationer om, at tyngdepunktet egentlig igen ligger hos banditterne. Jeg vil hellere tildele Rumænien en meget vigtigere rolle, navnlig nu hvor der er en klart konstruktiv regering. Det hjælper også med til at reagere positivt på selvrespekten og den internationale ansvarserkendelse i Balkan-landene, som allerede selv har taget initiativer, Sortehavs-initiativet og andre. Jeg tror, at det er meget vigtigt, at de ved, at deres bidrag til den internationale sikkerhed og retsorden er overordentligt vigtigt for os. Det vil vi gerne udbygge. Så vil jeg helst ikke se, at vi udøver pres med vor pengepose med finansielle midler ved at sige, vi hjælper jer ikke, hvis I ikke vil samarbejde på den og den måde. Overlad det også lidt til dem. Jeg vil egentlig gerne have nogle flere konsultationer mellem de ansvarlige fra Jugoslaviens nabolande og Dem, hr. kommissær, men måske også med medlemmerne af Rådet. Jeg synes desuden, at det er lidt svært at opfordre til økonomisk samarbejde nu, hvor de racistiske tendenser i Bosnien-Hercegovina netop fuldstændigt lægger hindringer i vejen for en økonomisk udvikling. Jeg tænker blot på øst/vest-jernbanen gennem Bosnien-Hercegovina og nord/syd-jernbanen. Det kører alt sammen fast på grund af Tuzla, og Republika Srpskas racistiske overvejelser forhindrer, at disse jernbaner udvikles. Hvordan vil vi så fremme økonomisk støtte og udvikling med vore samarbejdsmodeller?
Jeg vil derfor også opfordre til at støtte holdningerne i Cohn-Bendit-betænkningen, som skærpes endnu mere i ændringsforslagene med henblik på at betragte det i bredere forstand, for på denne måde kan vi virkelig fremme den internationale retsorden.

Pradier
Hr. formand, vort Parlament bør være opmærksomt på et positivt aspekt i hr. Cohn-Bendits betænkning, nemlig at det er det regionale samarbejde og de gode bilaterale forhold mellem landene i det tidligere Jugoslavien, som det drejer sig om. Der kan jo ikke være tale om, at de lande, der ønsker at tættere forhold til Unionen eller endog at blive medlem, springer omkring som gedekid og råber »Europa, Europa«, samtidig nægter at samarbejde eller udvise et minimum af solidaritet med de øvrige lande.
Denne obligatoriske solidaritet skal omsættes på det politiske og økonomiske plan til en erklæring med et klart løfte om at indføre en regional stabilitetspagt. En sådan fremgangsmåde skal ikke blot bestå af smukke ord, men få praktiske følger, således at Unionens deltagelse bliver betinget af tydeligt formulerede krav og af muligheden af at ophæve samarbejdet i påkommende tilfælde.

Sarlis
Hr. formand, når jeg ser på betænkningens titel - alle har naturligvis læst den, men jeg vil alligevel gentage den - kan jeg konstatere, at Europa-Parlamentet kommer med et fælles beslutningsforslag om to beretninger fra Kommissionen, den ene om »udsigterne for udvikling af det regionale samarbejde for landene i det tidligere Jugoslavien« og den anden om »fælles principper for de fremtidige aftalemæssige forbindelser med visse lande i det sydøstlige Europa«.
Jeg synes, at denne fælles behandling af to beretninger om forskellige emner skaber forvirring, når man læser hr. Cohn-Bendits betænkning, fordi landene i det tidligere Jugoslavien har en særlig ordning, Dayton-aftalen, de har krigen, alle ofrene og de døde, og de har flygtningene, mens de øvrige lande i det sydøstlige Europa er lande med store økonomiske problemer, med kolossale interne problemer og demokratiske problemer, men de slås og kæmper med fredelige midler for at overvinde disse problemer.
Jeg siger dette, fordi den måde, betænkningen er udfærdiget på, ikke giver mulighed for at uddrage nogle anvendelige konklusioner og derfor ikke er en hjælp hverken for Kommissionen eller for Rådet. En undtagelse er Cohn-Bendits forslag i punkt 5, hvor han under henvisning til det velkendte Royaumont-initiativ taler om en konference støttet af Den Europæiske Union. Det er en principielt fornuftig idé, som vi bør støtte, men hvad det øvrige indhold angår, er dette efter min opfattelse en tekst, som hverken gør gavn eller skade.

Van den Broek
Allerførst vil jeg bede Dem og i særdeleshed hr. Cohn-Bendit om at undskylde, at jeg kom for sent her, ikke på grund af manglende respekt for denne Forsamling, men som følge af en ren misforståelse.
Jeg vil gerne først og fremmest udtrykke min glæde over, at dette emne er opført på dagsordenen, og over den betænkning, som hr. Cohn-Bendit har udarbejdet derom, selv om tiden er så begrænset for et trods alt forholdsvis indviklet og komplekst emne. Lad mig begynde med at sige, at Kommissionen i store træk udmærket kan acceptere beslutningsforslaget, således som det foreligger. Deri går man klart ind for Den Europæiske Unions strategi med hensyn til landene i Sydøsteuropa, en strategi, som Rådet har skitseret, som De ved også på grundlag af Kommissionens bidrag, som også selv havde udarbejdet en rapport om betingelser og regional strategi. Begge udkast vil gøre det muligt fuldt ud at benytte Den Europæiske Unions særlige forbindelse med de sydøsteuropæiske lande, herunder navnlig de lande, som endnu ikke har nogen associeringsaftale med Unionen. I den forbindelse har Rådet (generelle anliggender) den 29. april også formuleret konklusioner, som efter vor opfattelse er et vigtigt skridt i retning af tilvejebringelse af en sammenhængende og gennemsigtig politik, som Unionen vil følge i sine fremtidige bilaterale forbindelser med disse ikke-associerede lande. Det gælder for den økonomiske og finansielle støtte og også for indgåelsen af kontraktmæssige forbindelser med disse lande.
Lad mig nu lige lægge min skrevne tekst til side, fordi jeg ligesom hr. Sarlis egentlig har konstateret, at den holdning, som er valgt, åbenbart alligevel giver nogen anledning til misforståelse. Jeg hentyder hermed navnlig til de bemærkninger, som også hr. Oostlander og fru Pack har fremsat med hensyn til den geografi, der er valgt og ganske særligt de betingelser, som er stillet for indgåelsen af kontraktmæssige forbindelser med Unionen, navnlig betingelserne med hensyn til godt naboskab eller grænseoverskridende samarbejde eller »De må ikke give Deres nabolande en dårligere behandling end de privilegier, som De faktisk anmoder Den Europæiske Union om«. Det er egentlig det, det går ud på. Er det nu så overraskende efter alt, hvad menneskene der på stedet har været igennem i de forløbne år på Balkan, og alt, hvad Den Europæiske Union har investeret, med alle fejl og mangler, i freden i det tidligere Jugoslavien og i genopbygningen - jeg er for øvrigt absolut ikke enig med det meget negative billede, som fru Müller har givet deraf, men det vil jeg gerne informere om en anden gang - er det nu så overraskende, at vi så på et givet tidspunkt siger til disse lande: Kroatien, Serbien, Bosnien, inden De kan gøre krav på indledningen af kontraktmæssige forbindelser med Den Europæiske Union, forekommer det os alligevel godt, at De også normaliserer forbindelserne med hinanden. Og at man, når det f.eks. drejer sig om visse handelsindrømmelser eller præferencer, som man anmoder Den Europæiske Union om, ligeledes anmoder disse lande om også at give hinanden lignende indrømmelser.
Jeg kan forsikre hr. Oostlander om, at Den Europæiske Union mere end én gang i samtaler med disse lande - og jeg genkender udmærket den kritik, der er fremsat af denne holdning, det er nemlig den kritik, som også disse landes hovedstæder udtrykker - har forsikret, at denne politik og denne holdning ikke må fortolkes som et forsøg på at genoprette det gamle Jugoslavien igen i sin tidligere føderative form. Fuldstændigt løsrevet fra Balkan er Rumænien nævnt, som egentlig i højere grad kunne gælde som kernen i det regionale samarbejde i Sortehavsområdet. Ja, det forholder sig også således, for Rumænien tilhører faktisk Sortehavssamarbejdet, og dette samarbejde realiseres. I øjeblikket er der i Kommissionen et dokument under forberedelse om samarbejdet mellem landene omkring Sortehavet, således som vi har gjort det for Barents Havet, således som vi har gjort det for de baltiske lande, således som vi har gjort det for det centraleuropæiske initiativ, således som vi også har gjort det for Royaumont-initiativet, landene omkring Sortehavet og Balkan-initiativet, som navnlig Grækenland støtter. Der må altså ikke herske nogen misforståelse: Den regionale holdning som sådan er ikke nogen ny idé for Den Europæiske Union, kravet om godt naboskab, fremme af regionalt grænseoverskridende samarbejde med politiske, men også finansielle midler, hører faktisk med til en standardstrategi for Den Europæiske Union.
Nu kommer jeg til de andre betingelser med hensyn til det tidligere Jugoslavien. Til serberne er der f.eks. sagt: De kan ikke regne med kontraktmæssigt samarbejde med Den Europæiske Union, hvis der ikke er udsigt til en løsning f.eks. med hensyn til Kosovo-problemet. Der er sagt til kroaterne, at der er noget galt med den interne menneskerettighedsproblematik. Inden De kan regne med PHARE-støtte fra os, bortset fra PHARE-DEMOCRACY og lignende, bør der komme forbedringer på dette punkt. Jeg er netop kommet tilbage fra Bosnien sammen med udenrigsminister Klaus Kinkel. Hvad ser vi der? Ja, vi ser faktisk grupperinger såsom kroaterne, som egentlig intet hellere ville end igen tilslutte sig Kroatien eller Republika Srpska, som imod Dayton-aftalerne indgår nye aftaler med Serbien. Hvad skal vi gøre? Betyder det nu, at vi i mellemtiden slet intet gør mere, medens en række af vore medlemsstater udøver et enormt pres, og så ved De, hvem jeg taler om, for at gøre flygtninges tilbagevenden til det tidligere Bosnien nemmere. Vi sagde altså: Når det drejer sig om kontraktmæssigt samarbejde og virkelige samarbejds- og handelsaftaler med Bosnien har det i den nuværende situation ikke nogen som helst mening. Så skal landet da først vise større samhørighed, så skal der da være et kollektivt præsidentembede, som er enigt om, hvad de i fællesskab vil anmode Den Europæiske Union om, så skal de i fællesskab støtte Dayton-fredsaftalerne, så skal medvirken til Krigsforbryderdomstolen i Haag have lov at være et krav, eller vil De måske have, at vi sender flygtninge tilbage, bosniske flygtninge fra Tyskland til Republika Srpska, hvor hr. Karadzic bag gardinerne stadig trækker i trådene, vanvittigt!
Kort sagt, hr. formand, jeg har allerede langt overskredet min tid, det er en yderst kompliceret situation på Balkan. Jeg kan blot sige, at der faktisk er to holdninger, der krydser hinanden. Det er på den ene side et forsøg på at føre en stabiliserende politik med hensyn til Balkan, og det kræver en særlig fremgangsmåde i betragtning af denne regions meget blodige og voldelige krigsfortid. Desuden er regionalt samarbejde et begreb, som også kan anvendes for regioner, som heldigvis ikke har befundet sig under så komplicerede omstændigheder, men som dog beder Unionen om en særlig forbindelse. Også hertil siger vi, at vi gerne ville have, at de i hvert fald selv spiller en meget konstruktiv og positiv rolle i forholdet med deres nabolande.
Det er egentlig i meget store træk den strategi, som for øvrigt stadig skal omsættes i mere specifik politik, navnlig med hensyn til Serbien, Kroatien og Bosnien. Det er vi også ved at gøre. Jeg vil sige følgende til hr. Cohn-Bendit i forbindelse med hans forslag i betænkningen om at oprette en »stiftelse for demokrati«. De er bestemt klar over, at Kommissionen på dette område allerede finansierer en lang række projekter i Sydøsteuropa, frem for alt i det tidligere Jugoslavien, som sigter mod oprettelse og styrkelse af demokratiske strukturer gennem tildeling af støtte til udviklingen af civilsamfundet, kulturen med hensyn til åbenhed over for medierne, frihed for medierne og styrkelse af retssystemet. Jeg vil gerne sige, at det omhyggeligt skal undersøges, hvorvidt den foreslåede stiftelse også kan yde et værdifuldt bidrag til Fællesskabets nuværende foranstaltninger.
For så vidt angår de målsætninger, som er beskrevet, har jeg ikke nogen som helst indvendinger imod dem. Det drejer sig kun lige om: Er der her klart tale om merværdi eller ej, eller gøres der på dette område allerede tilstrækkeligt, og skal noget ekstra snarere søges i en anden retning.
Hr. formand, må jeg med dette til en vis grad - det er jeg klar over - fragmentariske indlæg afslutte min kommentar, idet jeg gentager min hyldest til hr. Cohn-Bendit, som med den nødvendige udholdenhed har arbejdet sig igennem denne komplicerede sag.

Pack
Hr. kommissær, jeg er fuldkommen enig i det, De har sagt, for De har bevist, at det første skridt endnu ikke er taget. Vi kan ikke forlange noget regionalt samarbejde, hvis menneskene endnu ikke kan leve sammen i disse lande. Altså er det da vores forbandede pligt og opgave at hjælpe dem med at etablere fællesskabet i landet, og så sker det andet skridt af sig selv! Jeg mener, det har jeg givet udtryk for med mit indlæg.

Cohn-Bendit
Cara Doris, man må da forstå, at det regionale samarbejde ikke er en tvang i den forstand, at vi med geværer - du kan sige, hvad du vil, men du kan da læse, når det er på tysk og kommer fra Zagreb! Nu må du da endelig læse tysk nu, når det ikke kommer fra Zagreb! Det er simpelthen en politisk nødvendighed, for at de lærer at leve sammen. Og hvis vi som Europa ikke formulerer det som et moralsk krav, så har vi som Europa svigtet dér. Det må PPE i Europa-Parlamentet da også kunne forstå!

Van den Broek
Hr. formand, jeg vil ikke optræde som dommer her i Parlamentet. Men jeg vil blot gentage, at det i hvert fald ikke er vor overbevisning, at disse mennesker ikke vil leve sammen med hinanden. Det er politikerne, som forsøger at gennemføre og gennemtvinge deres egne nationalistiske overbevisninger. Derfor er jeg ikke så frygtelig tilbageholdende med hensyn til at stille betingelser. Derfor er jeg heller ikke så frygtelig bange for kommentarer om, at vi med vore betingelser blot sigter mod at genoprette det tidligere Jugoslavien. Nej, hr. formand, vi har fuldstændig andre, meget fredelige og stabiliserende politiske målsætninger, hvad jeg ikke tør sige om alle ledere i regionen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Styrkelse af effektiviteten i de fælles aktioner
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0133/97) af Barón Crespo for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Europa-Parlamentets henstilling til Rådet om styrkelse af effektiviteten i de fælles aktioner.

Barón Crespo
Hr. formand, frem for alt vil jeg gerne give udtryk for min tilfredshed med, at denne betænkning er nået til plenum et år og næsten ni måneder efter dens udarbejdelse. Hvis De kigger på datoen, vil De se, at henstillingen blev formuleret den 20. september 1995 i henhold til traktatens artikel J.11 og til forretningsordenens artikel 46, stk.3. Henstillingen har ydermere den fordel, at den i modsætning til Parlamentets alenlange betænkninger fylder knap halvanden side.
Der er opstået to slagsmål. Det ene slagsmål handler om den kompetente lovgivning. Og jeg må sige, at dér, hvor vi ikke har problemer med Rådet, som i dag praktiserer den tomme stols princip, eller med Kommissionen, lægger vi hindringer i vejen for os selv. Vi sætter en kæp i vores eget hjul, eftersom henstillingen har skullet til Udvalget om Forretningsordenen, til Formandskonferencen, og i dag er den så kommet her til forsamlingen.
Hvad angår den kompetente lovgivning, drejer det grundlæggende spørgsmål sig om den intelligente brug af henstillingen som det våben, der gør det muligt - med den hurtighed, som problemerne i international politik kræver - at formulere det man gør, når der tales udenrigspolitik, nemlig meninger, holdninger og opfattelser, retningslinjer over for den udøvende magt. Dette er noget, vi i høj grad mangler, og som vi meget snart får lejlighed til at se analyseret i den betænkning, min kollega hr. Spencer er ved at udarbejde for Udenrigsudvalget, som indeholder en komplet opgørelse over den utilfredsstillende udvikling af de fælles holdninger og de fælles aktioner, som er de udenrigspolitiske instrumenter, vi råder over i henhold til Traktaten om Den Europæiske Union.
Med hensyn til indholdet af henstillingen, er det spørgsmål, der blev rejst - selv om det er halvandet år siden - stadig yderst aktuelt, navnlig på et tidspunkt, hvor man - forhåbentlig - er ved at afslutte regeringskonferencen, for dette er et af de mest prekære emner i forbindelse med reformen og forbedringen af traktaterne. Essensen af det, der foreslås, er fire meget grundlæggende ting på basis af de seneste års erfaringer.
Vi skal ikke kun beklage os over, hvor uduelige vi er i Europa til at udvikle udenrigspolitikken, vi skal også forsøge at forbedre den og finde vejen frem. Derfor foreslår man - for at sige det kort - at der træffes de nødvendige foranstaltninger, for at man i formuleringen af de fælles aktioner kan gå ud fra princippet om kvalificeret flertal, som Parlamentet i øvrigt har vedtaget, og som bør være det generelle princip, der inspirerer vores aktioner.
For det andet er det også meget vigtigt for et Parlament, som deler budgetmyndigheden med Rådet, at bekræfte, at de fælles aktioner inden for rammerne af traktaten finansieres over Unionens budget, og at alle udgifter er ikkeobligatoriske, hvilket betyder, at der er en demokratisk kontrol fra Parlamentets side, helt konkret med administrationsudgifterne under udgiftsområde 5 og aktionsudgifterne under udgiftsområde 4.
Princippet om klarhed i budgettet er et grundlæggende princip om parlamentarisk og demokratisk ansvar.
For det tredje skal vi gøre os overvejelser og finde en måde, hvorpå de fælles aktioner kan foretages effektivt og hurtigt, og her vil jeg minde om et forslag, som Parlamentet allerede formulerede for fem år siden, nemlig et forslag om en adfærdskodeks, en interinstitutionel rammeaftale, som giver mulighed for på korrekt vis at udvikle og regulere vores relationer til Kommissionen og Rådet.
Og endelig, hr. formand, skal man kræve, at traktaten gennemføres, det vil sige, at når beslutningerne tages, når de fælles aktioner formuleres, skal Parlamentet høres. Vi kan se, hvad det er for en situation, vi befinder os i, ved blot at tænke på, hvad der er sket i Albanien, som er et naboland til Unionen, hvor man efter min mening på en komplet forkastelig måde har besluttet, at dette problem ikke har høj prioritet i Unionen, og det var Parlamentet, som - efter at en række lande besluttede at handle - måtte anmode Rådet om, at der blev gennemført en fælles aktion.
Derfor tror jeg, hr. formand, og hermed vil jeg slutte, at denne henstilling, selv om det er sent - bedre sent end aldrig - er kommet på det rigtige tidspunkt, og forhåbentlig læser ministrene den inden topmødet i Amsterdam.

Müller
Hr. formand, jeg vil gerne tage stilling til nogle punkter. For det første, jeg vil gerne takke ordføreren for, at han har optaget det væsentlige krav fra Budgetudvalget om, at det her skal dreje sig om ikke-obligatoriske udgifter. Hvor fremsynet vores udtalelse fra januar var, viser, hvor vanskeligt det nu bliver at gennemføre det på regeringskonferencen. Jeg håber blot, at der bliver en overenskomst, også med repræsentanterne for Rådet, for at vi ikke lider nogen backlash , der bliver til skade for denne demokratiske institution.
Det andet punkt: Via Budgetkontroludvalget har jeg anmodet om en udtalelse fra Revisionsretten om de hidtidige erfaringer fra udenrigs- og sikkerhedspolitikken. Udtalelsen er blevet forelagt i mellemtiden. Den kan nu formentlig ikke nå at indgå i de forberedende overvejelser på regeringskonferencen. I øvrigt indeholder den også mange tekniske bemærkninger. Men jeg vil gerne anmode om, at vi gransker denne udtalelse sammen med Udenrigsudvalget og så overvejer, hvordan tingene kan fungere bedre i fremtiden mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet, hvad angår f.eks. hurtighed, transparens eller administrative hindringer ved fælles aktioner.
Mit sidste punkt er en advarsel til Rådet. Jeg tror, man må virkelig tage afstand fra at misbruge de fælles aktioner, nemlig på den måde, at vi i Budgetudvalget f.eks. får en bevillingsoverførsel på 5, 5 millioner ecu til at deltage i valgforberedelserne i Bosnien-Hercegovina. Vi har ikke engang et sekund kunnet tænke over, om Parlamentet vil støtte denne sag eller ej. Det var en rådsbeslutning, en fælles aktion på mellemstatsligt plan. Medlemsstaterne sender deres folk ud; så kan de på et eller andet tidspunkt ikke finansiere det mere, de henvender sig så til Budgetudvalget og til den europæiske kasse og får det så finansieret i det skjulte!
Hvis fælles aktioner mellem Rådet og Parlamentet udformes sådan i fremtiden, kan jeg forsikre Dem, at De i næste vejsving ikke længere vil få nogen bevillingsoverførsel fra Budgetudvalget.

Spencer
Hr. formand, min gruppe støtter Barón Crespo-betænkningen og deler hans glæde over, at den endelig er nået frem til plenarbehandling, og jeg er enig i alle detaljer af hans kommentarer.
Sandheden er, at vore fælles aktioner ikke er særlig imponerende. Der er for få af dem, og hvor de er blevet udarbejdet, tager de ikke fat på de fundamentale spørgsmål. Jeg finder det rent ud sagt forbløffende, at diplomaterne fra vore avancerede, erfarne og mægtige lande, hvis fædre og bedstefædre beherskede verden, synes at finde det så svært at gøre noget måleligt indtryk på resten af menneskeheden.
Vi har i de seneste uger set, at der ikke findes megen gensidig solidaritet blandt Den Europæiske Unions udenrigsministre, og næsten ikke noget princip, der ikke kan handles bort til fordel for kommercielle fordele på et givet tidspunkt. Problemet ligger muligvis i beslutningstagningens detaljer og i gennemførelsen af fælles aktioner, men jeg tvivler faktisk på, at det er hele forklaringen. Jeg er bange for, at problemet er mere fundamentalt, og at det ligger i den selvcensurerende modvilje mod at tage fat på store spørgsmål fra et europæisk perspektiv.
Det er et problem for diplomater, der måske tilbringer for megen tid i pragtfulde kancellier, hvor de tænker over deres stolte nationale tradition. For megen koncentration om Azincourt og ikke nok om Asien, og hvis hr. Barón Crespo vil tilgive mig, for meget koncentration om Trafalgar snarere end om handelen.
Vi bør lytte til Dr. Johnsons vise ord om skotter, at man kunne udrette meget, hvis man fik fat i dem som unge. Det samme gælder diplomater. Jeg tror, at indtil vi får et europæisk institut for udenrigspolitiske og forsvarsmæssige studier, bygget på det fortræffelige europæiske institut for offentlig administration i Maastricht, vil vi aldrig få den kritiske masse af nationale diplomater, der er oplært til at anlægge en europæisk såvel som en national betragtning.
Der er europæiske interesser i verden, men i øjeblikket er der ikke mange i rådsdiplomatiet, der forsvarer disse interesser. Det forekommer mig, at succes for FUSP's fælles aktioner, såvel som for andre aspekter af FUSP, først og fremmest afhænger af en udvidet intellektuel bestræbelse på at forstå disse »vigtige fælles interesser«, som nævnes i traktaten.
Min gruppe vil støtte Barón Crespo-betænkningen.

Van den Broek
Vi har slet ingen vanskelighed med anbefalingerne i hr. Barón Crespos betænkning. Det ved han godt, for under de mange meningsudvekslinger, vi har haft, enten i tidligere tid, da han var formand for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, eller på mere individuel baggrund, har vi været enige med ham og mange medlemmer af Parlamentet om nødvendigheden af at forbedre de instrumenter, vor fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik har til rådighed. Vi er enige i, at det ikke bare drejer sig om fortsat at lægge vægt på indholdet og på, om de forskellige politikker kan bringes på linje, hvor vigtigt dette end kan være, men om, at hvis Den Europæiske Union ikke skaffer sig de nødvendige procedurer og instrumenter, så vil gennemførelsen af denne politik ikke lykkes, og vi vil ikke stimulere den nødvendige politiske konvergens.
Det er på denne baggrund, at Kommissionen selv på dette tidlige stadium af regeringskonferencen har ydet sit bidrag til denne konference ved at sige ting, der ligger meget på linje med anbefalingerne i denne betænkning og andre beslutninger vedtaget af Parlamentet: Forberedelsen af vore fælles aktioner via dette fælles planlægningsorgan; spørgsmålet om Unionens repræsentation inden for udenrigspolitikken ved den nye model, trojkaen, der stadig er til diskussion; spørgsmålet om, hvordan vi kan ændre beslutningsprocedurerne, og om der kan indføres kvalificeret flertal i udenrigspolitikken, som også stadig står til drøftelse ved regeringskonferencen; spørgsmålet om forsvarskomponenten, som vi drøftede her til morgen i forhold til Tindemans-betænkningen om den fælles sikkerhedspolitik; sidst, men ikke mindst, og det er et spørgsmål, der med rette tiltrækker sig nogen opmærksomhed i dag, hele spørgsmålet om, hvordan vi finansierer den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Også her vil man finde, at Kommissionen støtter Parlamentet i forsvaret af den opfattelse, at udgifter til fælles aktioner af denne art bør betragtes som ikke-obligatoriske udgifter. Når det er sagt - og jeg mener, at udtrykket »interinstitutionel aftale« er blevet nævnt - så har vi brug for noget, der minder om en interinstitutionel aftale. For på den ene side har Parlamentet i betragtning af sit budgetmæssige ansvar visse prærogativer her, som der bør tages hensyn til. Men på den side må Parlamentet respektere, at udenrigspolitik er noget, der ofte kræver hurtig handling og ikke kan afvente meget komplicerede og langvarige procedurer, som skal sikre, at der er midler til rådighed. Måske vil løsningen være at finde en slags interinstitutionel aftale, som vil muliggøre hurtig handling, når det er nødvendigt.
Det er mine korte bemærkninger her i dag. De bliver bestemt ikke det sidste bidrag, som vi vil yde til den fortsatte debat om at give vor fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik mere substans.
Jeg vil gerne afslutningsvis benytte mig af denne lejlighed til at give udtryk for stor beundring for den bog, hr. Barón Crespo for nylig har skrevet, «Europa ved det nye årtusinds begyndelse« eller noget lignende. Jeg finder, at alt, hvad han siger i denne bog om de europæiske forhåbninger, sådan som han ser dem, er yderst værdifuldt og inspirerende.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Den fælles markedsordning for bananer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om afgørelsen fra panelet om den fælles markedsordning for bananer efterfulgt af forhandling.

Patijn
Hr. formand, jeg vil afgive en meget kort redegørelse om bananer, fordi den episode, som der skal reageres på, endnu er i frisk erindring. Rådet som sådant har endnu ikke indtaget nogen holdning til dette punkt, og Rådet skal også først høre opfattelsen i det udvalg, som er ansvarligt for den fælles handelspolitik og den fælles landbrugspolitik.
Som de ærede medlemmer af Europa-Parlamentet nok ved, har WTO-panelet om bananer i sin rapport konkluderet, at De Europæiske Fællesskabers importordning for bananer ikke stemmer overens med deres WTOforpligtelser. Panelet har anbefalet, at WTO's organ til bilæggelse af tvister retter en anmodning til Det Europæiske Fællesskab om at bringe dets importordning for bananer i overensstemmelse med dets forpligtelser i henhold til den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel og navnlig med aftalen om administrative procedurer ved import og eksport.
Som Europa-Parlamentet kan forestille sig, kan denne rapport fra panelet få vidtrækkende politiske og økonomiske konsekvenser for importordningen for bananer. Disse konsekvenser undersøges i øjeblikket. Foreløbig er det stadig for tidligt at sige, hvilke yderligere foranstaltninger Fællesskabet påtænker i betragtning af, at WTO-procedurerne med hensyn til godkendelsen af panelets betænkning stadig er i gang, og at vi formelt endnu ikke er i stand til at reagere herpå.
Hr. formand, det var min officielle redegørelse.

Kittelmann
Hr. formand, efter Rådets udtalelse, der objektivt ikke kunne forventes anderledes, end at der i dette vanskelige spørgsmål først skal finde en gennemgang sted, er WTO's afgørelse efter min opfattelse en dyb skuffelse for flertallet af Europa-Parlamentet. Panelet forlanger en tilpasning af bananordningen til forpligtelserne i WTO-licensaftalen og GATT.
Denne forpligtelse begrunder panelet udtrykkeligt med en henvisning til artikel 16, stk. 4, i Marrakesh-aftalen om oprettelse af WTO. At Den Europæiske Union og dens medlemsstater afviser tilpasningen, det er vi vel alle klar over, kunne betyde et aftalebrud og ville i givet fald på væsentlige områder bringe WTO i fare, som vi har ønsket og været med til at bane vejen for. Derfor er det af væsentlig betydning for Den Europæiske Union, at der findes en løsning inden for rammerne af WTO.
Jeg opfordrer Kommissionen til at tænke over, om det måske ikke i lighed med Helms-Burton er muligt at nå frem til en aftale med USA, før et yderligere forlig får os til at fremstå som dobbelt taber.
Europa-Kommissionen ville ikke gøre bedst i at gøre sit og også Europa-Parlamentets forhold til WTO betinget af udfaldet af en tvist; man må også kunne tabe, hvis man juridisk er den svageste part. Men spørgsmålet om, hvorvidt vi juridisk er den svageste part, står endnu åbent. Det skal også overvejes, om WTO ikke har truffet en ensidig afgørelse. Det burde prøves med retlige skridt.
Det må frygtes, at vi snart vil diskutere en lignende afgørelse, hr. kommissær, nemlig i spørgsmålet om hormonstriden. I det foreliggende tilfælde klarlægger WTO's panel, at bananer er produkter af samme art i GATT's forstand uanset deres oprindelse fra EU-lande, AVS-lande, rammeaftalelande eller andre tredjelande og derfor skal behandles på samme måde. Det skal prøves, om det er korrekt.
Hvad angår den begunstigede toldsats for AVS-bananer, skal der ganske vist foreligge en krænkelse af den grundlæggende ret til mestbegunstigelse. Men denne krænkelse er dækket af undtagelsesbestemmelserne for EU's særbehandling af AVS-landene indtil år 2000. EU er derfor principielt berettiget til også at indrømme en begunstiget told for de ikke-traditionelle AVS-bananer.
I offentligheden har det allerede heddet sig, at Kommissionen overvejer at finde en alternativ løsning. Vi har den opfattelse, at EU ikke vil bryde en aftale. Men vi vil støtte alt, hvad der er nødvendigt, for at det fastlægges juridisk, om WTO har truffet en juridisk entydig afgørelse, og vi håber, at det fortsat er muligt at finde løsninger, der ikke bringer alt det i fare, som vi har forventet af panelet.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne sige følgende om den her diskuterede beretning om panelet for bananer: For det første, den afsluttende beretning fra WTOsærgruppen blev fremsendt til parterne den 29. april i år. Vi gik derefter straks i gang med at foretage en detaljeret gennemgang af denne beretning, der er meget omfangsrig, ikke kun med hensyn til konsekvenserne for markedsordningen for bananer og for bananhandelen inden for Den Europæiske Union, men i særdeleshed også i retning af, at denne beretning indeholder forskellige elementer, der går langt ud over det konkrete banantilfælde, således at det altså er nødvendigt også at undersøge, hvilke generelle konsekvenser det vil medføre for handelen inden for Den Europæiske Union.
Eftersom det er et meget komplekst anliggende, vil De forstå, at denne undersøgelse endnu ikke kan være helt afsluttet. Men jeg kan allerede sige til Dem i dag, at der i EF's bananordning findes en hel række aspekter, der påtales af panelet.
For det andet: Det er især licensordningen, blandt andet opdelingen af licenserne på grupperne af markedsdeltagere, der er blevet betragtet som uforenelig med GATT's bestemmelser om ikke-diskriminering og behandling af indlændinge og WTO-aftalens bestemmelser om tjenesteydelser. Nogle aspekter i forbindelse med vores præferencebehandling af AVS-bananer samt vores rammeaftale med fire latinamerikanske lande er ligeledes blevet betragtet som ikke forenelig med WTO-bestemmelserne.
For det tredje: Bortset fra følgerne for bananordningen har beretningen - som jeg allerede har antydet - øjensynlig endnu mere vidtgående konsekvenser, hvad angår fortolkningen af en række vigtige WTO-bestemmelser. Vi er i færd med nøje at overveje disse mere vidtgående konsekvenser for at kunne bedømme de mulige indvirkninger på andre fællesskabspolitikker.
For det fjerde: Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at om nogle få uger vil beretningen blive fremsendt til samtlige WTO-medlemmer. I juni vil den så formentlig blive forelagt for WTO-forligsorganet til godkendelse. Ved denne lejlighed vil Det Europæiske Fællesskab kunne fremsætte indsigelse for WTO's ankeinstitution.
På grundlag af vores hidtidige analyse af panelets argumenter og konklusioner samt i lyset af forrige redegørelse synes der at være mange gode grunde, der taler for, at vi rent faktisk fremsætter indsigelse mod denne beretning. Kommissionen lægger særlig vægt på, at der også fremover tages hensyn til de interesser, Den Europæiske Unions bananproducerende regioner samt AVS-gruppen har.

Hindley
Hr. formand, man kommer til at tænke på adskillige ting i forlængelse af Kommissionens udtalelse. Jeg ved, at andre medlemmer af Den Socialistiske Gruppe vil rejse spørgsmål om aspekter, der vedrører produktion i Caraibien, måske min ven hr. Wynn og hr. Medina, om produktion inden for Fællesskabet. Så jeg vil overlade det til andre at sige disse ting på en bedre måde.
Jeg vil koncentrere mig om, hvad kommissæren sagde. Med hensyn til en appel, så forstår jeg hans forsigtighed, men han sagde, at vi kan appellere. Jeg vil gerne gøre det helt klart, at Den Socialistiske Gruppe gerne vil insistere på, at der appelleres, hvis den endelige dom går os imod. Vi vil gerne ændre »kan appellere« til »insisterer på, at der appelleres«. For det andet er vi ikke ganske enige i den linje, hr. Kittelmann har lagt. Jeg tror ikke, det vil være gavnligt at forbinde spørgsmålet om indrømmelser i bananspørgsmålet i WTO med andre konflikter, som Den Europæiske Union har med De Forenede Stater i WTO. Vi må skille disse spørgsmål ad. Det er vigtigt, at Parlamentet støtter det princip, at hver sag skal drøftes og afgøres ud fra sine egne præmisser. Vi vil ikke underminere WTO ved at lave forlig uden for domstolene mellem de store og de gode. Det er vigtigt, at der bliver truffet gennemskuelige afgørelser, som så får generel gyldighed.
For det tredje, så rejser hele proceduren vedrørende denne sag meget vigtige spørgsmål, ikke mindst de små producentlandes manglende evne til fuldt ud at forelægge deres sag på en rimelig og åben måde i selve WTO. Den Socialistiske Gruppe forstår, at Kommissionen i sidste instans vil bruge sin indflydelse til at sikre, at der kommer repræsentanter for de små øer i appelpanelet. Men vi vil gerne insistere på, at de små øer i fremtiden får ret til at være til stede ved disse appelpaneler, repræsenteret af hvem de ønsker, som det er normalt for alle andre internationale fora.

Santini
Hr. formand, som ordfører her i Parlamentet for reformen af den fælles markedsordning for bananer, vil jeg først og fremmest give udtryk for min fuldstændige utilfredshed med den måde, hvorpå Rådet her i Parlamentet har forelagt dette alvorlige problem, dvs. i form af en ren og skær meddelelse om, at panelet ikke er enigt i vor fælles markedsordning, og at GATT-aftalerne er blevet overtrådt. Jeg forventede sandt at sige en form for forklaring, en form for begrundelse for ikke at sige en form for argumentation, der kunne være os til hjælp med at finde den rigtige vej ud af denne blindgyde.
Derimod må jeg med tilfredshed notere mig kommissær Fischlers ord, idet han har givet udtryk for et ønske for ikke at sige en pligt at komme ud af dette dødvande til fordel for de europæiske producenter. For her ligger hunden netop begravet! Jeg spørger Parlamentet, om vi er gunstigt indstillet over for tanken om, at Fællesskabet skal støtte den, der arbejder i markerne, også på fjerntliggende øer - jeg tænker særlig på Guadalupe - for at udføre et virke, der ikke blot er af økonomisk, handelsmæssig eller landbrugsmæssig, men først og fremmest samfundsmæssig betydning, for så vidt som bananer ofte er det eneste, der dyrkes på disse fjerne steder, hvilket betyder at dyrkningen er det eneste arbejde, der sikrer disse folks overlevelse, men ikke rigdom, ikke et overskud. Jeg spørger mig selv, om vi endnu skal stå tøvende og rødmende over for et hvilket som helst panel, om vi skal sige, at vi forsvarer dette forhold, denne form for økonomisk enhed, der dækker over mange andre motiver.
I realiteten består konflikten stadig mellem Fællesskabets producenter og de store verdensomspændende handelsorganisationer. De tre amerikanske kolosser, der har 75-80 % af verdensmarkedet for bananer, og som også har 70 % i Europa til trods for, at Fællesskabet har sin egen produktion, ønsker at sætte sig på det hele. De ønsker at undertvinge Fællesskabets producenter og udelukke dem fra enhver mulighed for i det mindste at kæmpe på lige fod.
Vi må som Parlament og som Europæisk Union forud for enhver form for kommercielt ræsonnement indtage en klar og ufravigelig holdning til fordel for dem, der producerer, især når de som nævnt er i mindretal, og vi må først og fremmest holde os til Lomé-konventionen, hvori det hedder, at intet AVS-land, der leverer bananer, kan sættes i en ugunstigere situation end den, hvori det befandt sig før indførelsen af den fælles markedsordning. Følgelig kræver vi intet mere og intet bedre. Vi kræver opretholdelse af status quo, af en allerede eksisterende situation. Jeg finder derfor, at vi, når vi taler om en fællesskabspræference, ikke blot skal lade være med at rødme, men kræve, at Kommissionen, Rådet og Parlamentet skal tale med én stemme og særlig vedtage fælles løsninger, som skal fremmes med overbevisning.

Mulder
Hr. formand, det er allerede tidligere sagt her. WTO-panelets afgørelse er foreløbig, og også min gruppe mener, at Den Europæiske Union, Det Europæiske Fællesskab har al mulig ret til at appellere afgørelsen for fuldt ud at føre processen herom til højeste instans. Vi tror imidlertid, at Den Europæiske Union som sådan har al mulig interesse i et ordentligt fungerende handelssystem, og vi tror, at eksistensen af dette panel som sådan aldrig må drages i tvivl. Det er faktisk indført for at løse handelsproblemer, og vi må som sådan give det en chance for virkelig at gøre dette. Efter vor opfattelse betyder WTO's foreløbige afgørelse ikke, at vi ikke kan overholde forpligtelserne i henhold til Lomé-konventionen, og vi kan også overholde de forpligtelser, som vi har over for bananproducenterne i selve Den Europæiske Union. Og efter vor opfattelse skal det også fortsat være sådan. Vi må stå fast for at opfylde vore forpligtelser.
Det store problem består imidlertid i, at AVS-landene ikke kan opfylde forpligtelsen til at bruge hele kvoten og fordele, hvad der er tilovers. Her ligger problemet efter vor mening. Det kan klart forbedres, og jeg vil bede Kommissionen om i mellemtiden at tænke over eventuelle alternative løsninger i denne henseende. For det nuværende system er efter vor mening også en ulempe for de europæiske importører. Min gruppe er af den opfattelse, at vi skal lægge stor vægt på fair trade banana , bananer, som produceres med en bæredygtig produktionsmetode, og som kommer fra lande, hvor menneskerettighederne overholdes osv. Det må kunderne kunne genkende.

Moreau
Hr. formand, WTO-panelet har netop erklæret, at den fælles markedsordning for bananer ikke er i overensstemmelse med reglerne for den internationale handel, og det er sket på baggrund af en klage fra USA på vegne af deres multinationale bananselskaber, som dominerer verdensmarkedet.
Denne beslutning er uacceptabel. Hvis den gennemføres, er det et alvorligt slag mod AVS-landene og de regioner i Fællesskabet, der fremstiller bananer, såsom de franske oversøiske departementer. Endvidere betyder det store problemer på det økonomiske og sociale plan i Unionens medlemsstater.
Nogle dage efter denne konklusion kom der en ny dom, der var lige så ugunstig for Fællesskabets og forbrugernes interesser. I en interimsrapport fordømmer WTO de 15's embargo mod import fra USA af kød, der er behandlet med væksthormoner. Bananer, hormonkød osv. der kommer flere og flere domme, der alle ligner hinanden og bunder i den samme logik, nemlig den fri handel, der er ligeglad med alle overvejelser af social, kulturel, sundhedsmæssig eller miljømæssig art.
WTO er ved at udvikle sig til at blive et instrument, der alene tjener USA's interesser og fungerer som spydspids for de multinationale virksomheder, som kun tænker på egen vinding. Afgørelserne fra WTO er et alarmsignal, der kræver et klart og fast svar fra Unionen og medlemsstaterne over for dette ønske om at dominere markedet.
Jeg må sige, at jeg har vanskeligt ved at forstå Rådets og Kommissionens tøven i en sag med så alvorlige følger. Derfor kræver jeg, at Den Europæiske Union uden ophør appellerer WTO-panelets afgørelse og styrker Fællesskabets forordning vedrørende bananer for at beskytte interesserne for producenterne i Fællesskabet og AVS-landene i overensstemmelse med de forpligtelser, der er indgået under Lomé-konventionen. Mere generelt vil jeg på vegne af min gruppe give udtryk for, at det er absolut nødvendigt, at der i alle beslutninger tages hensyn til sociale, kulturelle, sundhedsmæssige og miljømæssige spørgsmål.

Telkämper
Hr. formand, i forbindelse med denne diskussion eller den procedure, vi her diskuterer i relation til bananer, drejer det sig om de multinationale selskabers kamp om markedsandele.
Med markedsordningen for bananer har vi styrket de europæiske multinationale selskaber i forhold til de USamerikanske. De har så slået igen proceduremæssigt. Men de, der distanceres, det er, som det allerede er omtalt, AVS-landene, de små producenter, de små lande, som ikke kan intervenere her. Når vi har en markedsordning på WTO-området, så er man generelt også nødt til at give disse adgang. Det vil for AVS-området sige, at Caribien, Windward-Islands og andre har mulighed for at give udtryk for deres holdning.
Vi er nødt til at støtte dem i det spørgsmål. Det er vores forpligtelse i henhold til Lomé-konventionen, og derfor er det rigtigt - hvad der også tidligere er blevet nævnt - at nedfælde bestemmelser i en aftale om klageadgang for disse små øer. Det anser jeg for nødvendigt, hvis vi indgår Lomé IV og i en vis periode har post-Lomé. Vi skal sørge for, at de sociale vilkår opretholdes, fordi befolkningen tit er 100 % afhængig af denne produktion, at der produceres økologisk, og at de har mulighed for at anke.

Hory
Hr. formand, konklusionerne fra panelet om den fælles markedsordning for bananer skaber naturligvis særdeles store handelsproblemer for de europæiske producenter og de traditionelle producenter i de bananproducerende AVS-lande. På et tidspunkt, hvor der hersker en alvorlig krise på bananmarkedet på grund af de overdådige kvoter, som de multinationale virksomheder i dollarzonen har fået tildelt, vil systemet for salg af de forskellige kvoter blive ændret på bekostning af dem, der sælger under en fjerdedel af de bananer, der forbruges i Europa.
Det synes jeg ikke er acceptabelt. Men denne nye episode i handelskrigen, der allerede har varet længe, viser også, at der er en konflikt mellem to udviklingsopfattelser i WTO og også i Den Europæiske Union. Nogle ønsker for at få en afbalanceret udvikling at beskytte producenterne, landmændene, dem, der lever af jorden og deres arbejde. Andre ønsker på vegne af liberalismen og det store, integrerede verdensmarked at fremme den internationale handel og spekulation.
Gruppen Europæisk Radikal Alliance hører helt klart til blandt de første.

Medina Ortega
Hr. formand, jeg mener, at kommissær Fischler her i eftermiddag har gjort sig til talsmand for den holdning, der ved talrige lejligheder er kommet til udtryk her i Parlamentet til støtte for den fælles markedsordning for bananer. Det er en fornuftig markedsordning, idet den giver mulighed for en import på 70 % af fællesmarkedsandelen for de store producenter og en mindre mængde på 30 % for fællesskabsproducenterne og de traditionelle producenter i AVS-landene.
Jeg mener, at kommissærens synspunkt om, at Det Europæiske Fællesskab skal appellere Verdenshandelsorganisationens afgørelse, er korrekt, og vi håber naturligvis, at Rådet følger de retningslinjer, som Kommissionen og størstedelen af de politiske grupper på nuværende tidspunkt anviser.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at bananpanelet tvivler på muligheden af at opretholde en international økonomisk orden, for hvis denne internationale økonomiske orden skal bestå i, at en så vigtig sektor som banansektoren praktisk talt skal være på ét eneste multinationalt selskabs hænder - hvilket er det, der vil ske, hvis dette fortsætter - vil det være umuligt for os at regulere vores eget forbrugermarked. Derudover skal man tænke på de enorme skader, der er blevet påpeget både for de små AVS-lande, som ikke har andre muligheder for at overleve end bananproduktion, og for visse regioner i Fællesskabet, hvor ophævelsen af den fælles markedsordning for bananer ville få kolossale konsekvenser.
Kort og godt forsøger vi, hr. kommissær og hr. rådsformand, at skabe en international økonomisk orden og ikke en international økonomisk uorden. Hvis man ikke er opmærksom på de sociale klausuler i handelsaftalerne, og hvis vi lader den frie markedsøkonomi - udelukkende baseret på principper som fortjeneste, økonomisk udbytte og profit - vinde udbredelse, vil vi ende med at få alvorlige problemer både inden for Fællesskabet og i den verdensøkonomiske orden. Derfor håber jeg, at kommissærens holdninger vil blive styrket under denne parlamentsdebat.

Mendonça
Hr. formand, mine damer og herrer, fra tid til anden løber de europæiske regioner og lande såvel som de bananproducerende AVS-lande ind i store problemer med hensyn til markedsføringen af dette landbrugsprodukt som følge af indblanding fra tredjelande, som beskytter interesser, der ikke er Den Europæiske Unions.
Selv om EF-Domstolen har, også for nylig, har anerkendt den juridiske gyldighed af fællesskabsordningen for bananer, har WTO's tvistbilæggelsesorgan i en for os uacceptabel udtalelse i slutningen af april erklæret denne ordning for værende i strid med de internationale samhandelsregler.
Medens man i Den Europæiske Union kæmper for og investerer i at skabe økonomisk og social samhørighed, kan denne erklæring fra WTO - hvis den opretholdes - uigenkaldeligt ødelægge denne landbrugsproduktion, som er af største betydning for økonomien i visse EU-regioner, navnlig for de perifere øområder, der i forvejen på grund af deres beliggenhed er særdeles ugunstigt stillet.
Vi må ikke glemme, at Lomé-konventionens målsætninger, navnlig den udtrykkelige forpligtelse i protokol nr. 5 (bananprotokollen) tager sigte på at sikre AVS-producenterne adgang til det indre marked og at forbedre betingelserne for produktion og markedsføring af bananer i AVS-landene.
I henhold til den fælles importordning for bananer som fastsat i forordning 404/93 skal Unionen drage omsorg for at overholde sine forpligtelser over for de bananproducerende AVS-lande. De seneste afgørelser fra WTO-panelet er uacceptable, for så vidt som de udelukkende henholder sig til frihandelsreglerne, men glemmer eller marginaliserer de nødvendige sociale, kulturelle, sundhedsmæssige og miljømæssige hensyn. Afgørelsen kan efter vores mening, hr. kommissær, ikke engang accepteres som hypotese, og Kommissionen må appellere disse uretfærdige og uberettigede konklusioner fra WTO's tvistbilæggelsesorgan.
Vi kan ikke forstå holdningen i visse medlemsstater, som skulle have afvist et sådant tiltag fra Kommissionen, som grundlæggende tager sigte på at genindføre retfærdighed og bevare den behørige solidaritet mellem Den Europæiske Unions medlemsstater og regioner.

Aldo
Hr. formand, kære kolleger, bananmarkedet er i dyb krise, og det var det allerede før resultaterne fra det pågældende panel.
Overfloden af bananer i Fællesskabet, som kommer fra dollarzonen, har forårsaget et sammenbrud i kurserne, og det betaler bananproducenterne i Unionen og AVS-landene for på grund af pres fra to faktorer: højere produktionsomkostninger og lavere salg.
Det er jo ikke første gang, at man her i Parlamentet har hævet stemmen for at vise vor uenighed med Kommissionen om et vist antal punkter, som vi synes er i strid med europæernes og vore allieredes interesser.
Jeg har selv over for Kommissionen præciseret, at den foreslåede stigning i mængderne fra tredjelande i lyset af statistikken fra det sidste halvår af 1995 ikke stod i forhold til forbrugsbehovet i Den Europæiske Union; alligevel bad man os om at formalisere en situation, hvis formål var at få solgt et bananoverskud på 265.000 tons mere end det, Den Europæiske Union kan aftage.
Vi har også givet udtryk for vor bekymring over den nye tildeling af licenser, som Kommissionen foreslog for kort tid siden. Vi mener, at denne fordeling, hvis den bliver gennemført, skaber uligevægt i handlen med bananer, fører til tab i eksportindtægterne og sammenbrud i nogle landes økonomi, med hidtil usete sociale og politiske følger i de europæiske regioner og AVS-lande, der fremstiller bananer.
Denne dobbelthed i både analyse og handling, som alt for længe har været de europæiske institutioners kendemærke, denne vilje til at påtvinge tvivlsomme synspunkter, der ikke overholder de grundlæggende principper såsom fællesskabspræference og præferenceadgang for vore historiske allierede, den splittelse, der slår ud i lys lue i Den Europæiske Union på grund af en bestemt adfærd, der er til fordel for handelsmæssige interesser, som ligger uden for Unionen på bekostning af den moralske pligt til solidaritet, som vi altid har været tilhængere af, har alt sammen bidraget til, at det er vore konkurrenter, som drager fordel af vor svaghed, så de bedre kan ramme os.
Mine damer og herrer, i dag skal de ord, vi bruger i denne sag, være klare, og vi skal vise, at vi satser på at opfylde de mål, vi har fastsat os for den europæiske konstruktion, men også på at indtage vor rette plads på den internationale arena.
Der findes ikke 117 sandheder, der findes kun én: resultaterne fra dette panel er til skade for et grundlæggende princip, nemlig den europæiske suverænitet. Det er uacceptabelt, både i form og indhold. Banansagen er ikke længere kun en økonomisk sag, den er blevet politisk, og nu er det op til de europæiske myndigheder at vise deres evne til at handle med hele verden og samtidig beskytte sine egne interesser og nægte at lade sig diktere noget om sine egne forhold til de allierede, et forhold, der bunder i en lang, fælles historie.

Sierra González
Hr. formand, den situation, der opstået på grund af WTO's voldgiftskendelse mod den fælles markedsordning for bananer, kræver, at man indgiver en appel, hvilket kommissær Fischler også har erkendt. Situationen kræver også, at der er enighed mellem de tre fællesskabsinstitutioner. Der er rigeligt med grunde hertil. Den første grund er den forpligtelse, Kommissionen har til at forsvare princippet om fællesskabspræference samt alle de regler, som garanterer denne præference. Den anden grund er forpligtelsen til at sikre retfærdige markedsvilkår for fællesskabsproducenterne, som betaler høje produktions- og transportomkostninger, og for hvem det ville være et alvorligt økonomisk tab at miste det europæiske marked. Den tredje grund er forpligtelsen til at opretholde aftalerne med AVS-landene, men også - og navnlig - konstateringen af, at Verdenshandelsorganisationen efterhånden er blevet et instrument til regulering af de markeder, der tjener USA's interesser, hvilket man kan konstatere, hvis man analyserer de seneste afgørelser fra denne organisation, som helt og holdent er i overensstemmelse med de stærke interesser inden for agrolevnedsmiddelindustrien i dette land. Dette ses ikke kun af bananpanelets afgørelse, men også af en anden afgørelse fra panelet, som tvinger Den Europæiske Union til at acceptere hormonbehandlet kød. Man bør ikke kæde disse to ting sammen, og jeg er enig med det medlem, som har sagt dette.
Til sidst vil jeg gerne sige, at konkurrencepolitik er ikke et mål i sig selv, man skal heller ikke kun tænke i handelsbaner. Man skal også tage overvejelser af social, økonomisk og frem for alt sundhedsmæssig og miljømæssig art med i betragtning.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet har aldrig anset markedsordningen for bananer som den bedste af alle mulige løsninger, men denne markedsordning for bananer gav jo chancen for at fremme husmandsbruget. I AVS-staterne og i EU er det først og fremmest de små og mellemstore brug, der dyrker bananer, og ikke kæmpestore plantager, som f.eks. i Honduras og Guatemala.
Indførelsen af en markedsordning for bananer er desværre blevet benyttet til at igangsætte en nådesløs fortrængningskamp mellem de store frugtimportører og koncerner også inden for Europas rammer. Kontingentordningen har ført til, at kvoterne er blevet drevet kunstigt i vejret inden skæringsdagen, og at der begyndte en livlig handel med licenserne. Ecuadors regering har absolut med rette beklaget, at licensordningen koster de ecuadorianske bananproducenter millioner af dollars, fordi kravene på importlicenserne er overdraget til de priviligerede multinationale koncerner.
Licenser må ikke tildeles importører, men derimod producenternes lande. Vi har ved flere lejligheder lagt os i selen for en fair-trade -kvote inden for bananhandelen. I EF-markedsordningen for bananer bør der reserveres en vis kvote til frugter fra social-økologisk dyrkning. EP har i sin beslutning fra november 1996 om handel og miljø overtaget dette krav. WTO har nu forkastet EF-ordningen. Denne panel-afgørelse er kun optakten til en række WTO-domme, der truer miljø- og forbrugerbeskyttelsen i EU.
Den næste WTO-dom mod importforbuddet for hormonkød fra USA blev bekendtgjort i slutningen af sidste uge. Her, ligesom ved markedsordningen for bananer, har USA optrådt som hovedsagsøger, selvom US-produktionen af bananer kun udgør 8.000 tons. US-koncernlobbyen har indgående forberedt WTO-sagen og ledsaget panelforhandlingerne i Genève. WTO er nødt til at ændre sine regler, for at også de svage, udviklingslandene og omverdenen vinder gehør hos den. Eu chego ao fim . Ellers vil WTO, sådan som Sir Leon Brittan åbent indrømmede i går på mødet i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, kun være et instrument for USA og de økonomisk stærke mod resten af verden. Sådan ser det nemlig ud.

Vecchi
Hr. formand, resultatet af Verdenshandelsorganisationens panel om bananerne er uacceptabelt og rent ud sagt næppe heller upartisk. Ikke blot er Den Europæiske Unions interesser blevet tilsidesat, men først og fremmest - hvad der er mere væsentligt - har man ikke på nogen måde hørt, hvad producenterne, særlig de små producenter, der er repræsenteret af AVS-landene, havde at sige.
Men det ville være virkelig alvorligt, dersom Verdenshandelsorganisationen i denne såvel som andre sager fortsat arbejdede og virkede, ikke for et mere velafbalanceret og frit verdensmarked som det, der er omhandlet i Marrakesh-aftalerne, men alene til fordel for de stærke interesser, enten de er af national karakter eller repræsenteret af multinationale virksomheder. Den fælles ordning vedrørende bananer har været vanskelig at nå frem til, men alt i alt været velafbalanceret, og den rummer protokollen om bananer i Lomé-konventionen, den er en grundlæggende aftale, som i øvrigt også er godkendt ved Marrakesh-aftalen for så vidt angår 11 traditionelle bananleverandører, der - dersom denne aftale blev bekræftet - ville blive yderligere forarmet eller gå fra en mulighed for handel til forringede vilkår.
For nogle år siden sagde man »trade not aid«, men her udelukkes også trade for dem, som ikke befinder sig inden for kredsen af de store internationale virksomheder. Dette er grunden til, at Kommissionen skal benytte alle muligheder for klage og appel til Verdenshandelsorganisationen for at fremtvinge en rimelig afgørelse, og den måde, hvorpå Rådet har udtalt sig her i salen er mildt sagt noget forbløffende og beklagelig.
Og i virkeligheden er det store spørgsmål her i dag, dels om Den Europæiske Unions landbrugs- og handelspolitikker har nogen fremtid inden for den nye verdensorganisation, og dels om de internationale reguleringsinstrumenter i Den Europæiske Unions virke med sine partnere i ulandene kan finde en ny form, en ny ramme, og om ikke alt bliver fejet til side af nogle få store internationale virksomheders interesser.

Fernández Martín
Hr. formand, efter alle disse dårlige nyheder for bananproducenterne i Fællesskabet og AVS-landene har Rådets og Kommissionens initiativ, som har mildnet denne debat, samt den beslutning, vi sandsynligvis skal stemme om i morgen, givet os anledning til håb.
Som en taler har sagt, efterlader redegørelsen fra Rådets repræsentant mig noget forvirret, men jeg har med tilfredshed lyttet til holdningen hos kommissær Fischler, som lader til at være bevidst om problemets store omfang.
Den fælles markedsordning for bananer har ikke oplevet ét roligt øjeblik i sit korte liv, men været udsat for alle former for angreb såvel på det retlige område som i slagsmålet i den offentlige debat. Ingen produktionssektor kan udvikle sig i et sådant klima. Jeg spørger mig selv: Hvilke magtfulde fjender har de europæiske bananproducenter, der er i stand til at bevæge den offentlige mening til at udøve en så vedvarende pression?
Forordning nr. 404/93 har indtil nu været et effektivt instrument til opnåelse af den europæiske markedsordning for bananer. De europæiske producenter er tilfredse, forsyningen af markederne er sikret, priserne har holdt sig inden for markedets naturlige muligheder, og den europæiske forbruger har ikke bemærket nogen generende omstændigheder, siden forordningen trådte i kraft.
Det er ikke rigtigt, som det er blevet sagt, at forholdene har negative konsekvenser for de latinamerikanske producenter. Hvis alt dette er rigtigt, hvorfor skal vi så bukke under for et af de magtfulde multinationale bananselskabers interesser?
De multinationale bananselskaber har en sort historie, hvad angår utidig indblanding i Latinamerikas politik. Kan de også få så afgørende indflydelse i Europa? Hvad vil Kommissionen gøre for at opretholde levestandarden i nogle europæiske produktionsområder, hvor bananen er den vigtigste - og somme tider eneste - indtægtskilde.
Hvis Kommissionen accepterer, at man ændrer det nuværende system og gør det umuligt at opretholde Fællesskabets produktion, ville jeg ikke kunne forklare dette for indbyggerne på den ø, hvor jeg kommer fra, som i to århundreder udelukkende har levet af bananproduktion.

Rosado Fernandes
Hr. formand, hr. kommissær, hvor mærkeligt det end kan forekomme, når man kender den græske mytologi, ser det ud til at stridens æble her i Europa-Parlamentet rent faktisk ikke er et æble, men bananer. Det er et historisk paradigmeskift, som er registreret i Parlamentets annaler, fordi den kommercielle Leviathan, som nu genopstår på verdensplan, har magt til at træde traktater under fode, ophæve konventioner og bekæmpe befolkninger, som ikke kan producere billige bananer. Hvorfor? Fordi de tjener mere, fordi de har en højere levestandard, fordi de har nærmet sig levestandarden i Europa.
Men Leviathan ønsker ikke, at dette sker. Han vil monopolisere hele bananhandelen i Europa og på verdensplan. Og nu kan han ikke længere bruge Sovjetunionen som undskyldning for at fjerne oberst Arbentz i Guatemala, da denne var ubekvem for United Fruit . End ikke denne undskyldning findes længere! Nu er undskyldningen, at pax americana vil føre krig mod hele verden og erobre alt.
Uden at påberåbe mig det nu nærmest arkæologiske begreb »fællesskabspræference« vil jeg henlede kommissærens opmærksomhed på WTO-panelets sammensætning. Hvem var medlemmer af det? Man har i Kommissionen fortalt mig, at det bestod af tre medlemmer. En repræsentant fra Hong Kong, én fra Schweiz og én fra Australien. Uden at kunne sige noget sikkert om hensigterne kan man roligt sige, at de ovennævnte tre lande ikke nærer den største sympati for Europa, og at en domstol ikke ville acceptere dem uden videre. Jeg anfægter ikke domstolenes eksistensberettigelse, men jeg så i det mindste gerne, at dommerne var upartiske.

Wynn
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at sige, at man virkelig må glæde sig over udtalelsen fra hr. Fischler - med det tillæg, der kommer fra hr. Hindley. Jeg foreslår, at det budskab, kommissæren har sendt, straks bliver sendt videre til de traditionelle producenter, simpelt hen for at give dem nogen opmuntring og noget håb for fremtiden.
Under vort besøg på Windwardøerne i sidste uge følte fru Kinnock, hr. Thomas og jeg selv det enorme ansvar, som disse øers beboere pålagde os. De er desperate efter at få hjælp til at bekæmpe kendelsen fra WTO, noget der havde hele den amerikanske regerings magt bag sig.
GATT-runden blev ikke afsluttet, før bananordningen var på plads - af hensyn til dem, der kan huske det, så gik der en masse hårdt arbejde og vanskelige forhandlinger ind i at sikre denne aftale - og nu ser vi, at den bliver splittet ad af USA, et land, der ikke eksporterer bananer, og som ikke mister nogen arbejdspladser af denne grund.
Hvis man skal tro påstandene i den amerikanske presse, så kan én mangemillionær score kassen ved at få Clinton-administrationen til at sparke til små lande under påberåbelse af frihandel. Under vore drøftelser i sidste uge gav alle, fra landmænd til premierminister, os samme klare budskab: Hvis afgørelsen fra WTO får lov at stå ved magt, så vil styret og demokratiet i disse lande være på spil; der ville følge økonomisk katastrofe, og den vil blive efterfulgt af social uro, og naturligvis blomstrede turismen kun i lande, der kunne holde sig ude af overskrifterne. Bananer var den eneste afgrøde, som garanterede en regelmæssig ugentlig indkomst. Hvis man fjernede den, så ville resultatet blive fattigdom. Men frem for alt sagde de: Vi ser hen til Den Europæiske Union, at den skal konfrontere USA om spørgsmål vedrørende den tredje verden.
Det er af afgørende betydning med en appel, men det kan kun være det første skridt. Landene i det østlige caraibiske område accepterer globalisering og liberalisering af handelen, de moderniserer og diversificerer, men de behøver hjælp og de behøver tid! WTO-kendelsen giver ingen af delene, og det er derfor, vi må modsætte os den, og vi må helt klart appellere.

Glenys Kinnock
Hr. formand, naturligvis er det, vi erkender under denne debat, at det langvarige banandrama faktisk krystalliserer elementerne i debatterne i Europa og hele spørgsmålet om privilegeret markedsadgang.
De særlige handelsindrømmelser, som vi som velstående lande giver til fattigere lande som en hjælpende hånd til at komme ud af fattigdommen, bliver nu udfordret af dem, der foreskriver ren liberalisering som den eneste mulighed. Og som andre har sagt, så har vi i Den Europæiske Union vort eget meget specielle og enestående forhold til AVS-landene. Dette forhold er baseret på en forståelse af, at handelen er en kilde til vækst i udviklingslandene.
Naturligvis fremkalder selve ordet banan et billigt grin, og de populære euroskeptiske drillerier, vi hører, drejer sig ofte om bananer. Men som Terry Wynn sagde, da vi var på Windwardøerne i sidste uge, så stod vi faktisk over for de brutale realiteter, som mennesker på disse øer selv står over for, nu hvor de forsøger at møde udfordringen fra dollarbananerne. De er nu afhængige af, at Den Europæiske Union kan købe dem tid.
Disse mennesker står ikke med en tiggerskål - de beder blot om erkendelse af, at de er små jordbesiddende demokratier i lande, der har menneskerettigheder, og som beskytter arbejdstagernes rettigheder. Disse standarder findes naturligvis ikke under de feudale forhold, der eksisterer på de latinamerikanske plantager. Det er ikke fordi disse lande har en stor del af markedet. To tredjedele af de bananer, vi importerer, kommer nu fra Latinamerika.
Som Terry Wynn har sagt, må vi spørge, hvorfor Amerika har fremsat denne klage. Var det fordi, Carl Linden, der står i spidsen for Chiquita-mærket, fandt på at give $500000 til den demokratiske kampagne under præsidentvalget? Linden drak kaffe med præsident Clinton og sov faktisk i Lincolns soveværelse. Det ser ud til, at betalingen for disse gunstbevisninger var en WTO-afgørelse, der faktisk truer en regions hele sociale struktur.
Endelig sagde præsidenten for St. Lucia i Barbados sidste fredag: «Bananer er for Caraibien, hvad biler er for Detroit«. Jeg håber, Den Europæiske Union vil hjælpe Bill Clinton med at forstå dette.

Correia
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, konklusionerne i WTO-bananpanelets foreløbige rapport er i modstrid mod Det Europæiske Fællesskabs interesser og dermed med Portugals og den autonome region Madeiras interesser og ligeledes mod de traditionelle AVS-producenters.
Som vi alle ved, er WTO-bananpanelets konklusioner ikke andet end en repetition af USA's synspunkter, som i sidste instans tager sigte på at beskytte det multinationale selskab »Chiquita«, som markedsfører latinamerikanske bananer i hele verden.
Fællesskabet har pligt til at forsvare Fællesskabets bananproducenter i henhold til princippet om beskyttelse af Fællesskabets interesser og til at sikre overholdelsen af de aftaler, der er indgået med AVS-landene inden for Lomé-konventionens rammer.
Hr. formand, hr. kommissær, hvis disse konklusioner påtvinges Den Europæiske Union, og denne accepterer dem, er det ensbetydende med at anfægte princippet om beskyttelse af fællesskabsproducenternes interesser, hvormed vi står over for en fremskyndet liberalisering af den fælles markedsordning for bananer, hvilket vil forværre bananproducenternes i forvejen skrøbelige økonomiske og sociale situation såvel som den økologiske og miljømæssige balance, hvis bananproduktionen ophører.
Hr. kommissær Fischler, jeg erindrer Dem om den sidste del i Deres skrivelse af 20 maj 1997, hvori De i et svar til mig skriver: «Jeg er bevidst om banandyrkningens økonomiske, sociale og miljømæssige betydning for øen Madeira«.
På denne baggrund opfordrer jeg kommissæren og Kommissionen til at forelægge en klar strategi for bananmarkedet, som sikrer, at EU opfylder sine forpligtelser over for sine AVS-partnere og producenterne i EU.

Patijn
Hr. formand, som formand for Rådet har jeg meget omhyggeligt lyttet til, hvad mange ærede medlemmer har sagt. De har meget tydeligt udtrykt deres bekymring med hensyn til de mulige konsekvenser af denne afgørelse fra panelet, de har fortalt om stor bekymring for bananproducenterne inden for Den Europæiske Union og navnlig også for bananproducenterne i AVS-landene, og vi deler deres bekymring. Ved at søge efter løsninger vil vi drage omsorg for disse producenters interesser, og vi skal også nøje undersøge, hvordan vi bedst tjener disse interesser på kort og på længere sigt.
Jeg vil blot tilføje en generel politisk bemærkning, fordi jeg egentlig endnu ikke har hørt denne opfattelse under forhandlingen. Denne handelskonflikt udspiller sig inden for Verdenshandelsorganisationens retsorden, jeg gentager retsorden. Den Europæiske Union og medlemsstaterne har frivilligt bundet sig til de retsregler, som gælder inden for WTO. Den Europæiske Union og medlemsstaterne har selv medvirket til at oprette WTOpanelproceduren. Vi er selv gået med til, og har endda kraftigt opfordret til, at panelafgørelser gøres bindende. Nogle ærede medlemmer har i meget kritiske vendinger udtalt sig om disse panelafgørelser. Jeg fortolker ikke deres ord således, at de har opfordret til, at vi tilsidesætter disse panelafgørelser, for dette ville være ensbetydende med forkastelse af en meget omhyggeligt opbygget international handelspolitisk retsorden. Rådet anser hverken dette for at være i Den Europæiske Unions interesse eller i de producenters interesse, som vi vil beskytte. Konkluderende vil jeg sige, at Rådet efter nøje samråd med kommissær Fischler og hans tjenestegrene vil studere afgørelsen yderligere og drage sine konklusioner, når alle sagens aspekter er afvejet.

Fischler
Hr. formand, hr. rådsformand, mine damer og herrer, hr. Medina Ortega har i sit indlæg gjort opmærksom på, at man her og i dag kan erfare, hvad det er for en ånd, der i bananspørgsmålet hersker i Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne takke for, at så mange parlamentsmedlemmer har givet udtryk for deres støtte til fordel for en ankemulighed. Jeg kan her blot sige, at Kommissionen i denne sammenhæng vil varetage sin kompetence i fuldt omfang.
Men vi må også være klar over, at vi meget nøje må overveje og forberede de argumenter, vi vil fremsætte i forbindelse med en anke, for De ved jo, at en anke igen gør sagen åben. Det er sandsynligvis ikke det mindste i Deres interesse, at en anke kunne resultere i, at der sker en skærpelse af den første afgørelse. Derfor er det af allerstørste betydning, at denne anke forberedes meget omhyggeligt.
Derudover er der én ting, vi ikke må glemme: Der har hidtil kun været relativt få afgørelser efter den nye procedure. Når alt kommer til alt, har man jo med indførelsen af WTO-myndigheden omorganiseret proceduren, og nu vil så at sige enhver sag, om De vil, danne præcedens for fremtidige sager.
På grundlag af disse første sager vil der udkrystallisere sig en domspraksis i WTO. Derfor må vi ligeledes særlig omhyggeligt tage hensyn til alle disse tilfælde, der p.t. står på dagsordenen og bliver afgjort.
Jeg vil derfor også gerne bede Dem om, at vi ganske klart overholder de fastsatte procedurer og tager et skridt ad gangen og også diskuterer et skridt ad gangen. Jeg anser det for nærmest kontraproduktivt nu at gå ind i en debat om, hvilke konsekvenser vi vil drage i tilfælde af, at den sidste afgørelse falder sådan eller sådan ud.
For det allersidste, der er i vores fælles interesse, er, at vi så at sige på forhånd påvirker WTO's endelige afgørelse på en eller anden måde. Derfor er det vel også på sin plads at afholde sig tilsvarende fra at fremsætte offentlige udtalelser på det nuværende stadium.
Men én ting er klar, nemlig at de producenter, der producerer bananer inden for Den Europæiske Union, har den samme ret som enhver anden landmand i Den Europæiske Union, dvs. de må ligeledes gøre krav på de formål, der er traktatfæstet i artikel 39, og som vedrører fællesskabspræferencen og den fælles solidaritet over for vores landmænd.
Lige så klart er det, at vi har et ansvar over for AVS-staterne, som der jo, når det kommer til stykket, også er indgået en kontraktlig aftale med. Det kan man efter min mening nu allerede fastholde i hvert fald i de berørtes interesse.
I overensstemmelse hermed vil Kommissionen, som jeg allerede har sagt indledningsvis, bestræbe sig på at foretage en detaljeret analyse af WTO's afgørelse og så drage de rigtige konklusioner heraf.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Fischler.
Jeg har modtaget ni beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Situationen i Zaire
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om situationen i Zaire.

Patijn
Hr. formand, Rådet gør sig uformindsket alvorlige bekymringer over udviklingerne i Zaire, både i politisk og i humanitær henseende. Til trods for det nylige direkte møde mellem præsident Mobutu og AFDL-lederen Kabila er der stadig ikke tale om virkelige forhandlinger mellem parterne i konflikten. Flygtningenes og de fordrevnes situation i det østlige Zaire er rystende, og hjemvendelsen forløber stadig ikke uden problemer.
Den 4. maj i år fandt der et møde sted, der var arrangeret af De Forenede Nationers særlige udsending og den sydafrikanske regering, mellem præsident Mobutu og Laurent Kabila om bord på et sydafrikansk marineskib med et svært navn. Dette møde, som der fra mange sider, deriblandt også fra Den Europæiske Unions side, var opfordret kraftigt til, skabte ikke det gennembrud, som man havde håbet. Parterne blev ikke enige om en våbenhvile, og der blev heller ikke indgået aftaler om overgangsprocessen. Kort efter dette møde meddelte Kabila, at han ville indtage hovedstaden Kinshasa med magt, hvis præsident Mobutu ikke ville træde tilbage inden for en uge.
De seneste beretninger tyder på, at Kabilas AFDL rykker nærmere mod Kinshasa. Bl.a. på grund af dette er kampene i de forløbne dage intensiveret, og på grund af den stigende modstand fra den zairiske hær har der i de seneste dage netop været temmelig mange ofre. Hvis AFDL skulle indlede et angreb på hovedstaden, vil dette på ny kunne føre til alvorlige blodsudgydelser, hvorved der vil være mange ofre i civilbefolkningen. I mellemtiden har det for øvrigt ikke demokratisk valgte overgangsparlament i Kinshasa den 10. maj i år valgt ærkebiskoppen af Kisangani, monseigneur Monsengwo, til formand. Som formand for overgangsparlamentet er monseigneur Monsengwo ligeledes udpeget som mulig efterfølger for præsident Mobutu, hvis denne skulle træde tilbage eller afgå ved døden. Både den politiske opposition under ledelse af den forhenværende premierminister Tshisekedi og AFDL har for øvrigt reageret negativt på hans udnævnelse. Det er desuden meget usikkert, om hr. Monsengwo vil acceptere sin udnævnelse.
Rådet støtter udtrykkeligt den sydafrikanske præsident Mandelas og vicepræsidentens nylige mæglingsforsøg. Beretningen om, at præsident Mobutu og AFDL-leder Kabila skulle møde hinanden igen i dag på det sydafrikanske marineskib, hilses derfor velkommen. Rådet håber, at der under denne samtale vil være tale om virkelige forhandlinger, som vil forhindre yderligere voldshandlinger og vil udgøre en første begyndelse til en fredelig overgangsproces i Zaire.
Rådet har allerede ved forskellige lejligheder udførligt beskæftiget sig med situationen i Zaire og tilkendegivet sin holdning. Rådet udnævnte allerede i februar 1996 en særlig udsending til området omkring de store søer, hr. Aldo Ajello, med henblik på at bistå formandskabet i forsøgene på at mægle i konflikterne i området. Udgangspunktet har i denne forbindelse altid været, at Den Europæiske Union primært tildeles en støttende rolle med henblik på processen med politisk dialog og humanitær bistand, og det skal være under De Forenede Nationers og Organisationen for Afrikansk Enheds auspicier. I denne sammenhæng har Rådet den 30. april i år på ny udtalt sin bekymring over situationen i Zaire og opfordret parterne til at undgå yderligere blodsudgydelser samt pålagt sin særlige udsending at gøre alt, hvad han kan. Rådet gjorde opmærksom på nødvendigheden af en fredelig overgangsproces i retning af et demokratisk Zaire og opfordrede parterne til at medvirke til frie valg, som skal afholdes inden for tolv måneder.
Rådet er meget foruroliget over den elendige situation, hvori flygtningene og de fordrevne i det østlige Zaire i øjeblikket befinder sig. Adgangen til de områder, som er indtaget af AFDL, er stadig meget begrænset for de humanitære organisationer fra det internationale samfund. Den Europæiske Union har gentagne gange protesteret mod dette over for Kabila. De Forenede Nationers højkommissær for flygtninge havde indtil for kort tid siden kun adgang til en del af området mellem Kisangani og Obundu, hvor de fleste flygtninge i grupper skjuler sig i skove. Herved hindres denne organisation ved gennemførelsen af de rwandiske flygtninges hjemvendelse til deres fædreland. Transporten af flygtninge med tog og lastbiler fandt ikke sted under flygtningehøjkommissærens kontrol eller beskyttelse. Disse transporter har som bekendt haft katastrofale følger. Nylige beretninger tyder på, at højkommissæren har fået lov til at udvide det område noget, hvori hun er aktiv, men i dette område mødte man tusinder af flygtninge i alvorligt svækket tilstand.
Fra 26. til 29. april i år blev et delegationsbesøg til området foretaget af den særlige udsending Ajello og en repræsentant for formandskabet. Under dette delegationsbesøg blev AFDL-lederen Kabila kraftigt opfordret til at give UNHCR-bistandsmedarbejdere adgang. Kabila lovede at give højkommissæren fuld adgang til det af AFDL erobrede område. Rådet opfordrer og vil vedblive at opfordre Kabila kraftigt til at holde sit løfte og yde de humanitære organisationer al nødvendig assistance ved gennemførelsen af deres mandat. Rådet afviser endvidere enhver tidsfrist med hensyn til flygtninges hjemvendelse.
Rådet er meget bekymret over Kabilas afvisning af at give FN's Menneskerettighedskommission adgang for at undersøge beskyldninger om krænkelser af menneskerettigheder i det af AFDL erobrede område. Denne delegation vendte den 12. maj tilbage fra Kigali med uforrettet sag. Rådet er overbevist om nødvendigheden af en grundig uafhængig undersøgelse af beskyldningerne og opfordrer AFDL til at assistere FN-delegationen fuldt ud. Nylige beretninger om vedvarende krænkelser af menneskerettighederne i det af AFDL kontrollerede område understreger nødvendigheden af hurtige nærmere undersøgelser på stedet.
I forbindelse med de seneste beretninger har formandskabet i eftermiddag afgivet følgende erklæring. Jeg citerer: Formandskabet modtager vedvarende beretninger om krænkelser af menneskerettigheder og humanitær folkeret begået i det område, som kontrolleres af Alliance des forces démocratiques pour la libération du Congo-Zaïre , AFDL. Den udtaler sin alvorlige bekymring i særdeleshed over nylige beretninger om massakrer ved Mandaka og angreb på medarbejdere fra humanitære organisationer, som arbejder i området. Formandskabet anmoder på ny indtrængende alle parter, inklusive AFDL, om at overholde menneskerettighederne og opfordrer alle dem, som er i stand til det, til at videregive denne opfordring til AFDL's ledere.
Endelig er den politiske overgangsproces i Zaire hidtil forløbet utilfredsstillende. De internationale bestræbelser har indtil nu kun haft ringe succes. De direkte involverede parter i konflikten er primært skyld heri. På denne baggrund udtrykker Rådet ikke desto mindre håb om, at det videre forløb af overgangsprocessen i Zaire alligevel vil forløbe på fredelig vis. Det opfordrer parterne til hurtigst muligt at sætte sig ved forhandlingsbordet for at nå frem til en fredelig ordning og for at undgå yderligere blodsudgydelser. Rådet støtter derfor uformindsket de mæglingsforsøg, som det internationale samfund foretager. I første række Sydafrika og endvidere De Forenede Nationer, OAU's særlige repræsentant, Sahnoun, og den europæiske udsending, Ajello. Den Europæiske Union kan kun spille en støttende rolle i processen, som finder sted under FN's og OAU's auspicier. Unionen har med henblik herpå gentagne gange udtalt sin støtte til Sahnouns fredsplan, som også De Forenede Nationers Sikkerhedsråd giver sin tilslutning til.
Rådet er fortsat uformindsket bekymret over den humanitære situation i det østlige Zaire, men også over situationen for flygtningene og de fordrevne andre steder i landet og opfordrer Rådet og de involverede parter til fuldt ud at samarbejde med højkommissæren for flygtninge og andre humanitære organisationer, uden at der fastsættes begrænsninger eller betingelser herfor.
Til sidst, hr. formand, vil jeg forsikre Dem om, at Rådet fortsat følger udviklingerne nøje og vil gøre alt, hvad der ligger i dets magt, for at påvirke situationen positivt, hvor vanskeligt det indtil nu end har vist sig at være.

Bonino
Hr. formand, mine damer og herrer, udviklingen i forhandlingerne og de militære sammenstød, der er afgørende for Zaires fremtidige magtforhold, har i dag til dels overskygget det menneskelige drama, der fortsat finder sted næsten overalt i dette land. Jeg tænker især på befolkningerne, alle sammen, befolkninger, der lider, uanset om det er de hjemløse eller flygtninge fra Rwanda eller Burundi. Jeg bruger bevidst ordene »har til dels overskygget«, fordi omfanget af denne tragedie, og de sjældne billeder heraf, der ikke er den menneskelige race værdige, alligevel har evnet at forstyrre roen hos dem, der er mest opmærksomme på de strategiske, økonomiske og geopolitiske aspekter af dette magtskifte.
Det står klart, at Zaire er på vej mod en ny etape i sin historie. Jeg for min del kommer bestemt ikke til at savne den foregående, men den magt, der tegner sig bag denne ændring, bekymrer mig i høj grad, fordi den hidtil har udvist foragt for alle internationale humanitære konventioner og også mange af dem, der vedrører menneskerettigheder.
Vedrørende den humanitære situation har jeg desværre ikke meget nyt at fortælle, for vi kan ikke få adgang til de pågældende områder. De har sikkert set billederne i fjernsynet, når tv-selskaberne ledsager dem, der arbejder med humanitære aktioner til de områder, de får adgang til. Af sikkerhedsmæssige grunde forsøger vi at tage af sted med vidner og derfor også nogle af medierne. Vedrørende resten og især Kivu har jeg helt ærligt ikke ret meget at sige, for vi har ikke kunnet komme ind i området. Vi er endog blevet smidt ud, selvom vi havde fået tilladelse til at komme til bestemte områder.
Som det vil være Dem bekendt, har det humanitære samfund for en gangs skyld talt med én stemme og sendte den 6. maj 1997 under FN's afdeling for humanitære anliggender en rapport til Sikkerhedsrådet. Et enstemmigt humanitært samfund, hvad enten det var repræsentanter for FN, Røde Kors eller NGO'erne, har ikke alene fremsendt en fælles rapport, der beskriver situationen, og som er blevet offentliggjort, men det har ligeledes fremsat enslydende henstillinger.
Jeg vil ligeledes nævne historien bag denne sag. Ud af de omtrent 400.000 flygtninge fra Rwanda i Zaire, som endnu ikke var kommet tilbage til deres land, kunne man for et par uger siden i Tingi Tingi kun lokalisere og hjælpe mindre end halvdelen. Det er også vigtigt at nævne, at da den multinationale styrke i december blev opløst, før den overhovedet kom til stede, påstod den, at alle flygtningene var taget tilbage til Rwanda, og at der derfor ikke var flere tilbage i Zaire. Dengang var der ikke mange, der turde påstå, at der manglede omtrent 400.000. Det var i december, og vi var ikke mange, der sagde det højt! I slutningen af januar var ca. 200.000 af de 400.000 blevet fundet i området omkring Tingi Tingi. Næppe var hjælpearbejdet blevet tilrettelagt, førend et nyt angreb på lejren spredte alle disse mennesker; 100.000 af dem er netop blevet fundet i området mellem Kisangani og Ubundi.
De ved, hvad der er sket i området omkring Kisangani. De kender de uendelige diskussioner om flygtningenes hjemsendelse, som har skabt splid mellem FDL og flygtningehøjkommissariatet. Men da alle problemerne var løst, blev der iværksat nye angreb på lejrene, som rummede mellem 80.000 og 100.000 flygtninge. Dagen efter var flygtningene forsvundet!
Takket være pres fra hr. Ajello fra flygtningehøjkommissariatet har vi kunnet få adgang til dette område. Reportagerne taler deres tydelige sprog, vidnerne også. De har været vidner til fuldstændig uudholdelige situationer.
Jeg vil gerne understrege, at der inden for de kommende timer kan gives tilladelse til at få adgang til 56, 82 og 94 km, men hidtil har vi kun kunnet komme til de steder, vi har haft tilladelse til at besøge.
De humanitære organisationer og især flygtningehøjkommissariatet er endvidere blevet anklaget for ineffektivitet og hvad der er værre, for man har givet os skylden for massakrerne og anklaget os for at have dræbt flygtningene. Fru Ogata har allerede reageret over for disse anklager, men vi mener, at der er tale om en strategi, der sigter mod at fjerne kommissariatet og alle de humanitære hjælpeorganisationer fra arbejdet med at få flygtningene hjem. Denne strategi har man forsøgt og forsøger stadig at følge.
Kigali har foreslået at indlede et officielt samarbejde med FN om tilrettelæggelsen af hjemsendelsen til gengæld for direkte finansiering fra donorerne, hvorved det internationale samfund og flygtningehøjkommissariatet er blevet reduceret til blot at være observatører.
I de seneste uger har Den Europæiske Union, USA og FN gennem deres særlige udsendinge, som Rådet netop nævnte, udøvet et kraftigt pres for at overtale FDL til at stoppe de systematiske overtrædelser af menneskerettighederne og gøre det muligt for de humanitære hjælpearbejdere og især flygtningehøjkommissariatet at få fri adgang til flygtningene.
Endelig har dette pres virkelig sat gang i hjemsendelsen. Indtil nu er 22.000 flygtninge blevet hjulpet. Der er sat en frist på 60 dage til at få afsluttet operationerne, hvilket er første gang, noget sådant sker på internationalt plan. Der er faktisk første gang, at der er indført en frist for at sikre hjemsendelsen af flygtningene, for hvis al logistisk arbejde forbydes efter en vis frist, bliver det hele meget kompliceret.
Endnu to ting. For det første har Kommissionen uden diskrimination eller partiskhed og i fuld respekt for de humanitære principper gennem kontoret for humanitær bistand finansieret og finansierer fortsat humanitær bistand til de mest sårbare, både flygtninge, hjemløse mennesker fra Zaire eller mennesker, der har været udsat for plyndringer og de konflikter, der har raset i dette område i mere end syv år.
Vor politik er ikke - og vi plejer ikke - at bede om pas, uanset hvem der er tale om, men vi er nødt til at konstatere, at det menneskelige rum er meget begrænset, eller at det simpelthen ikke mere findes i dette område. Vi er ganske overbevist om, at hvis vi ikke går i gang med denne menneskelige situation på højeste politiske niveau, og hvis det ikke lykkes at gennemføre de høringer, der er iværksat med alle de lande, der direkte eller indirekte er indblandet i regionen, kan den menneskelige ulykke, der allerede nu tegner sig, blive til en altomfattende katastrofe.
I første omgang skal der vedtages og gennemføres to foranstaltninger. De militære ekstremister, der åbenbart er optaget af at jagte flygtningene, skal erstattes med en hær, der er under kontrol, som samarbejder med de humanitære organisationer, og vi skal have en ubetinget aftale, således at FN&#x02BC;s menneskerettighedsudvalg kan gennemføre undersøgelser, således som det oprindeligt var planlagt.
Den, der siger disse ord til Dem, mine damer og herrer, er i forbindelse med denne unormale krisesituation allerede blevet beskyldt for at være fanatisk Mobuto-tilhænger og her på det sidste også psykopat. Jeg vil ikke spilde tiden med at svare på sådanne anklager, der i højere grad vender sig imod afsenderne og pletter deres troværdighed.
Både jeg og Kommissionen regner med fortsat at protestere og råbe højt, hvis det er nødvendigt, for det første fordi jeg arbejder i en funktion, der er blevet mig betroet, og for det andet fordi jeg tror på det. Jeg er overbevist om, at det, når det gælder principspørgsmål og overtrædelser af international ret, ikke er muligt at gå på kompromis, og at det internationale samfund har ret og pligt til at sikre, at dets medlemmer og især dem, der ønsker at blive medlemmer, overholder disse love, hvis de skal fremstå som troværdige. Ellers vender vi snart tilbage til jungleloven.
Men i denne menneskelige tragedie, der nærmer sig sin afslutning, er vi tvunget til at konstatere, at hele det internationale samfund ikke har benyttet en lejlighed til at hindre et slagteri - det var i forbindelse med den mislykkede udstationering af den multinationale styrke. Jeg kan ikke undgå at konstatere med en vis bitterhed, at der i dag er udsendt flere militærfolk fra Vesten til at evakuere deres landsmænd fra Zaire end der skulle have været udsendt i november i den multinationale styrke, som skulle arbejde sammen med de afrikanske styrker.
(Bifald) Jeg kan desuden konstatere, at flere af medlemsstaterne har sendt dobbelt så mange soldater til Congo, der er parate til at gribe ind, end det antal borgere, de skal beskytte i Kinshasa. Jeg beder om, at man ikke gentager over for mig, at en afrikansk flygtnings liv har lige så stor værdi som borgernes i vore hovedstæder. Det tror jeg ikke på mere.
Andre lige så bitre overvejelser vedrører Europas rolle i denne afgørende fase. Trods vor særlige udsendings, hr. Ajellos, rosværdige indsats, har ingen af de aktører, som har været indblandet i processen, der har været fuldstændig uigennemsigtig på både forhandlings- og militærplan, på nogen måde ønsket at indblande Europa i første linje.
De kender de konklusioner vedrørende FUSP&#x02BC;s effektivitet, som jeg drager af det, men vi skal huske på det, når det senere kommer til at dreje sig om at genopbygge landet, at betale for genopbygningen, når alle kontrakterne om minedrift er blevet underskrevet af de forskellige i denne overgangs kulisser uden Europa.
Det bør vi lære noget af. Vi har ikke kunnet hindre en menneskelig tragedie. Og hvor mange liv har vi i sidste instans reddet? 20.000? 30.000? Jeg håber ikke, at man glemmer, at uanset hvor mange menneskeliv, det lykkes at redde, vil det kun være en brøkdel af de 400.000, der allerede er gået tabt.
(Bifald)
Vecchi
Hr. formand, jeg vil først og fremmest over for kommissær Bonino give udtryk for min største og mest dybtfølte agtelse ikke blot for den måde, hvorpå hun personligt har angrebet og fortsat angriber denne såvel som andre tragiske begivenheder, der præger vor verden, men også for at sige hende tak for, at hun i denne situation har handlet utraditionelt, et udtryk, som nogle måske har anvendt som en anklage mod hende, hvorimod jeg finder, at det i forbindelse med det internationale samfunds og Unionens rolle vedrørende forholdene i Zaïre kun er godt, at der er nogen, der indtager en utraditionel holdning.
Som nævnt er situationen formentlig nu inde i en afgørende fase, hvor Kabilas tropper forbereder sig på at trænge ind i Kinshasa. Der er ingen tvivl om, at man på dette punkt af udviklingen af situationen, hvori man dog fortsat må udfolde alle forhandlingsbestræbelser indtil det sidste minut for at søge at gøre udviklingen af den politiske situation i Zaïre så fredelig, så politisk og diplomatisk som muligt, kun kan understrege, at der hersker stor bitterhed og stor beklagelse på grund af de alvorlige fejl og forsømmelser, og måske vil en eller anden om nogen tid også kunne sige visse forbrydelser eller tolerance over for visse forbrydelser af både ældre og historisk og nyere karakter.
I vor beslutning har vi understreget tre grundlæggende krav, nemlig først og fremmest at diktatoren Mobutu skal forsvinde fra scenen, for det andet at der skal indsættes en overgangsregering, der i vidt omfang er accepteret, og som accepterer den internationale mægling for at bringe landet ind på vejen til demokrati og frie valg, og for det tredje at Kabila og den gruppe, han leder, straks skal tillade fri adgang til samtlige områder i landet for flygtninge og fordrevne.
Hr. formand, ej heller under disse omstændigheder har vi set en positiv politisk rolle i første række for Den Europæiske Union, men lad os håbe på, at det bliver bedre i fremtiden.

Tindemans
Hr. formand, mine damer og herrer, egentlig er alt sagt, efter at vi har hørt Rådet og fru Boninos modige ord. Men jeg tror, at vi må fortsætte med at klage over, hvad der er utilstedeligt, for at redde Parlamentets ære i dette enorme drama. Vi nærmer os faktisk enden på en særdeles bevæget og dramatisk periode i Zaire. Men alligevel og ikke desto mindre hører vi dagligt, så sent som for lidt siden, nye beretninger om massakrer i Zaire. Parlamentet kan imidlertid ikke bebrejdes noget. Vi er klart gået ind for løsningen af endda eksplosive problemer såsom flygtningeproblemet. Vi gik ind for fjernelsen af alle militære styrker fra det østlige Zaire, vi gik ind for bevarelsen af de pågældende landes områdes integritet, vi gik ind for en multinational interventionsstyrkes indgriben, vi gik ind for en international konference med landene omkring de store søer, vi gik ind for at kæmpe for menneskerettighederne, vi gik ind for forberedelsen af seriøse valg i Zaire som begyndelsen til en konkret demokratisering, og vi gik ind for humanitær bistand. Intet af alt dette blev gennemført, undtagen den humanitære bistand. Og hvor vigtig den end er, ved vi, at humanitær bistand ikke bringer nogen politiske løsninger på konflikter. Vi oplever nu implosionen af den zairiske stat. Vi ser endnu en gang, hvordan våbnene taler, ifølge Maos ord: Magten kommer fra geværet. Hvilket system vil erstatte det regime, som forsvinder i Zaire?
Endnu en gang har Parlamentets grupper givet udtryk for deres opfattelse. Der foreligger en god tekst. Men det er vanskeligt at finde ord til at klage over, hvad vi synes er så tragisk, for at fortolke vor bitterhed.
For det først kapitulationen fra det internationale samfunds side, som intet har foretaget sig for at undgå en morderisk skandale. Den fuldbyrdede kendsgerning, den fuldbyrdede krigshandling gennemtvinger endnu en gang sin lov med mord. Den fuldbyrdede kendsgerning i den internationale politik. Vor protest retter sig imidlertid i lige så høj grad, og det er noget vanskeligt for mig, men det skal siges, mod Den Europæiske Unions passivitet. Vi klager over de indbyrdes stridigheder, medlemsstaternes uenighed og Unionens ubeslutsomhed. Det er altsammen blevet ved ord og kommunikéer indtil i dag. Europa var ikke i stand til konkret at finde en løsning og gøre en ende på denne konflikt.
En zairisk historiker sagde for tre dage siden på det belgiske fjernsyn, og det tænkte jeg spontant på, da jeg lyttede til fru Bonino, han sagde: En sort afrikaners liv er åbenbart meget mindre værd nu end en europæers liv i det tidligere Jugoslavien. Og enhver, som lyttede til ham, forstod, hvad han dermed ville sige.
Kære kolleger, måske har De glemt det, men vi erklærede, at 1997 skulle være året for kampen mod racismen. Og hvad oplever vi nu? I dette år for kampen mod racismen forbliver Europa passivt, når der i Zaire gennemføres en kæmpemæssig etnisk udrensning. Det er ikke første gang, at vi desværre oplever en sådan slags etnisk udrensning i Afrika. Men vi troede, at ansvarsfølelsen i Europa i mellemtiden var så udviklet, at det aldrig mere ville tolerere noget sådant. Det er derfor mere end hyklerisk, at det netop er i 1997, året for kampen mod racisme, at der intet foretages for at forhindre sådanne massakrer, dette ord brugte fru Bonino også, eller for at bringe dem til ophør.
De ved, at udtrykket les mains sales ofte bruges i politik. Jeg vil ikke kommentere det. De snavsede hænder i politik. Men jeg vil slutte med at sige: Man kan også få snavsede hænder ved intet at foretage sig på dramatiske tidspunkter. I dette øjeblik, hvor vi taler her, myrdes der i snesevis, måske i hundredvis af mennesker, og vi udarbejder kommunikéer.

Baldi
Hr. formand, kære kolleger, i dag, mens vi forhandler her i salen, mødes på ny i den congolesiske havn Point Noir præsident Mobutu og Laurent Kabila, der er leder af oprørerne under alliancen af de demokratiske kræfter for befrielsen af Congo-Zaïre under Sydafrikas auspicier for at søge en fredelig overgang. Det havde været hensigtsmæssigt at give Parlamentet og Unionen et vist stykke tid til at overveje deres stilling med henblik på at fordoble bestræbelserne på en varig løsning på den meget vanskelige konflikt, der kunne baseres på en fredelig proces med henblik på afholdelse af frie og demokratiske valg blandt befolkningen i Zaïre. Kinshasa er i dag en belejret by, forretningerne er lukkede, gaderne ligger øde hen, og efter det udgangsforbud, der blev givet i går aftes som følge af Kibalas oprøreres fremrykken til byens porte, frygter befolkningen et blodbad. Til trods for opfordringerne til at bevare roen stiger spændingen også på grund af indbyrdes modstridende budskaber, der på den ene side opfordrer befolkningen til at holde sig inden døre for at undgå noget, der er værre, og dels til at reagere mod vold ved at gribe til våben og dels dem, der anklager udlændingene for at ville massakrere den afrikanske befolkning.
Massedrabene på flygtningene og de fordrevne fortsætter i landet, oprørsstyrkerne lægger hindringer i vejen for ydelse af bistand, og til trods for de erklæringer, der er afgivet til det internationale samfund vedrørende fjendtlighedernes ophør, fortsætter lederen af oprørsstyrkerne at privilegere den militære opposition i området. FN's sikkerhedsråd må hurtigst muligt energisk vedtage foranstaltninger til at bringe disse massakrer og disse yderst alvorlige krænkelser af menneskerettighederne til ophør, og dette gælder særlig den skæbne, som bliver flygtningene fra Rwanda og Burundi samt de fordrevne fra andre områder til del.
Unionen må omgående fastsætte en handlingsplan for at bidrage til at søge samlede politiske løsninger i området omkring De Store Søer ved sammen med FN og OAU at organisere en regional konference, således som jeg flere gange har nævnt det her i salen, og som vi har sagt flere gange. Ligeledes må der nedsættes en undersøgelseskommission, som kan kaste fuldt lys over de horrible voldshandlinger, der begås af oprørerne, og endelig haster det ligeledes med at få den humanitære bistand frem til dem, der har brug for den, med henblik på at bringe denne tragedie, der i sandhed er menneskeheden uværdig, til ende.

Nordmann
Hr. formand, jeg håber, at jeg har tid til først på vegne af min gruppe at udtrykke min solidaritet med fru Bonino og de angreb, hun har været udsat for; og jeg vil gerne lykønske hende med hendes mod og stringente analyser.
Derefter beklager jeg, at Rådet - måske en anelse hurtigt - forkaster konklusionerne fra aftalen mellem de afrikanske statschefer og fra Libreville-erklæringen, der er grundlaget for en mulig overgang til demokrati, især på et tidspunkt, hvor alt endnu ikke er prøvet, og hvor man stadig kan befrygte sammenstød mellem Congos præsidents Pretoria-baserede hær og Kabilas tropper.
Og jeg kunne godt tænke mig at vide, om man overhovedet ikke kan forvente sig noget godt af Kabila; man kan frygte, at vi står i en situation, der kan sammenlignes med Irans. For tyve år siden var der ikke mere nogen, der forsvarede Shahen, og Khomeini har undertiden fået os til at savne førstnævntes regime. Hr. formand, vi må håbe, at vi ikke kommer i en situation, hvor Kabila får os til at savne Mobutu.

Pettinari
Hr. formand, jeg tror, at vi ud over møderne i disse timer må regne med, at Kabilas styrker vil indtage Kinshasa i løbet af de nærmeste dage. Dette er en af de vigtigste politiske begivenheder i Afrika i de sidste 20 år, fordi den er egnet til at ændre ved den geo-politiske ligevægt på hele det afrikanske kontinent.
Jeg mener, at der i dette område foregår en slags amerikanisering af Afrika, og at vi er vidne til, at den europæiske politik forsvinder på dette kontinent. På politisk plan har Rådet forholdt sig fuldstændig passivt i området omkring De Store Søer, fanget i en gammel tankegang om stater og nationer, der som eneste resultat har kastet hele afrikanske områder i armene på amerikanerne. Fra Sydafrika op til området omkring De Store Søer, fra Afrikas horn til Sudan og hele det muhamedanske Nordafrika.
Jeg finder, at dette er resultatet af en meningsløs politik fra Rådets og medlemsstaternes side, idet de har støttet diktatoriske og despotiske styrer lige til det sidste øjeblik. Udviklingen i Zaïre i de seneste uger og enden på Mobutus regime er faktisk en lærestreg om, hvad man ikke skal gøre i en europæisk udenrigspolitik. Den er et yderligere bevis på, at Europa mangler en udenrigspolitik, og jeg håber, at Rådet endelig vil gribe lejligheden til i forbindelse med revisionen af traktaten at vedtage en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der udvisker den europæiske skam i disse måneder i området omkring De Store Søer.
Hele Europa har holdt sig borte i politisk henseende, og selvom jeg som sædvanlig er nærmest kritisk indstillet over for Kommissionen, må jeg indrømme den, at den i denne sag har forsøgt at spille en positiv rolle, som imidlertid ikke tilkom Kommissionen, og følgelig er resultatet som helhed ikke blevet positivt.
Jeg vil slutte med et sidste spørgsmål, fordi jeg mener, at man nu må kræve, at den militære sejrherre, Kabila, skal handle konkret på menneskerettigheds- og retsstatsplan og organisere en regional fredskonference og frie valg. Jeg finder, at Rådet og Kommissionen skal give et klart svar og ikke skjule sig bag en stærk mand, der sidder på magten, og som denne gang ikke længere er Mobutu, men Kabila.

Aelvoet
Hr. formand, der er ikke nogen som helst organiseret instans inden for fantomet internationalt samfund, der har reageret passende på krisen i området omkring de store søer. De seneste måneders kendsgerninger beviser, at afblæsningen af FN's interventionsstyrke har sørget for en humanitær og politisk katastrofe. Heri, mine damer og herrer, er De Forenede Staters ansvar overvældende. Jeg synes, at det er absolut skandaløst, at vi for nogle uger siden kunne se, at De Forenede Staters udsending, Richardson, nu stryger et døende flygtningebarn over hovedet, som han for nogle måneder siden erklærede som ikke-eksisterende. Det internationale samfund ødelægges af den slags politisk og moralsk hykleri. Men også Unionen og dens medlemsstater har i sidste instans begrænset sig til, hvad formandskabet så smukt har kaldt: rette opmærksomheden mod, skrive kommunikéer, udsende i massevis af almindelige og særlige udsendinge, men hvor er den sammenhængende aktion blevet af? Den eneste, som efter min opfattelse har slået tonen an med hensyn til at føre en europæisk politik, var fru Bonino. Hun har på internationalt plan sagt, hvad Europa skulle have gjort, men Europa havde ikke midlerne til det. Og resultatet er, at vi igen har måttet begrænse os til humanitær bistand, som i dette tilfælde endda ikke nåede fremme til befolkningen på grund af de mange blokader, som vi har oplevet i området. Men hvad vi dog i mellemtiden ser, er, at virksomheder fra de lande, som gjorde FNinterventionen umulig, og jeg gentager: De Forenede Stater fulgt af Canada, nu nyder godt af resultatet og inkasserer koncessioner for minerne til spotpriser, hvilket den zairiske befolkning igen ikke vil få noget ud af.
I dag er således den anden runde af forhandlingerne mellem Mobutu og Kabila i gang. Jeg håber, at de vil resultere i en aftale for at undgå mulige blodsudgydelser i Kinshasa, for med de 50.000 soldater fra den zairiske hær af forskellig sammensætning kunne det sandelig foregå mere blodigt end nogen andre steder. Men det fundamentale spørgsmål på længere sigt er og bliver: Hvad sker der bagefter med tildelingen af magten. Når jeg så i dag læser i avisen, at Kabila erklærer, at diktatoren Mobutu skal væk, så siger jeg »prima«, men når han dertil føjer, at al magt nu går til folket fra alliancen, ja, så gyser jeg, når jeg ser, hvad denne alliance i mellemtiden allerede har ladet ske i områder, hvor den har overtaget magten. Derfor appellerer jeg kraftigt til Unionen og medlemsstaterne om, at ingen udenlandsk magt faktisk behøver sige, hvem der skal have magten i Zaire, men at det zairiske folk får chancen for at sige, hvem der får magten, og hvordan magten skal fordeles. Altså ingen afrikansk magt, heller ikke nogen vestlig magt, og jeg håber, at vi alle sammen vil opfylde strenge betingelser i forbindelse med støtte til og anerkendelse af det nye regime og gøre det afhængigt af, om det zairiske folk får reel ret til at bestemme eller ej. Det må være afgørende.

Pradier
Fru kommissær, det kan godt være, vi har tabt alt, men takket være Dem har vi måske stadig æren i behold, og det takker vi Dem for. Under alle omstændigheder fortjener situationen i Zaire, at man beskæftiger sig med den, det har De ganske ret i.
En hovedstad inden for rækkevidde for Laurent-Désiré Kabilas tropper; krav, der står i forhold til hans militære succes; et enormt område, hvortil der ikke er adgang for FN's repræsentanter på grund af kollektive massakrer på civile; en korrupt diktators fald, en diktator, der er blevet skabt og holdt i arms længde af de forskellige regeringer i Unionens medlemsstater, hvilket har vanæret hele vor Union og de aktioner, den måtte gennemføre; den vægt, som USA har fået i området; en kompleks politisk situation på stedet; det forhold, at magten ligger i hænderne på en krigsherre, der ikke er særlig tilbøjelig til at give indrømmelser - alt dette begrænser i stort omfang vore handlemuligheder på stedet.
Hvad kan vi kræve? Ingenting, selvfølgelig. Hvad kan vi håbe? At man standser massakrerne. At våbnene bringes til tavshed. At der afholdes frie valg, som viser, hvad folket ønsker. At Unionen i hvert tilfælde til dels genfinder sit tabte omdømme. Hr. formand, der er nok at gå i gang med.

Amadeo
Hr. formand, som allerede nævnt af kommissær Bonino udvikler situationen sig fortsat hastigt, og det, der bekymrer os mest, er, at Europa efter så megen snak frem og tilbage og så mange debatter - som kommissæren har sagt - ikke har været i stand til blot at begynde at løse dette problem.
Det er sandt, og vi har med interesse og, vil jeg sige, velvilje læst erklæringer fra superkommissær Bonino, og det er sandt, at vi må anerkende hendes engagement, som af og til har været desperat, men altid nærværende, men det grundlæggende problem er, at vi ikke spørger, hvorledes det går til, at dette Europa med alle kort på hånden har kunnet holde sig borte i et så betydningsfuldt øjeblik, særlig når mænd, kvinder og børn er blevet overfaldet og massakreret, men dog søger at vælte sit ansvar over på andre og under ingen omstændigheder søger at løse forviklingen og på grund af sin manglende fælles udenrigspolitik ikke søger at intervenere eller i det mindste finde muligheder for at samvirke med andre internationale kræfter for effektivt at intervenere.
Dette er virkelig en af grundene til kraftesløsheden og dels forvirringen og dels et forhold, der kalder på større ansvarsfølelse i henseende til fremtidig at søge at finde løsninger. Denne drøftelse er humanitær, men ikke blot det, den er en vigtig drøftelse om at påtage sig et ansvar, fordi det, når vi i de sidste to, tre eller fire måneder nu har haft fire, fem, seks eller syv forhandlinger om Zaïre og situationen i andre lande, og vi i alle nationale og internationale dagblade læser fordømmelser uden at finde en løsning, er klart, at der er noget, der ikke virker. Vi kræver derfor, at regeringskonferencen skal gøre noget - men det skal være et stærkt krav fra samtlige grupper.
Det er det budskab, vi vil give kommissæren, der vel gør sin pligt, men som vi ønsker skal gøre noget mere.

Formanden
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.

Sauquillo Pérez del Arco
Hr. formand, selv om vi beklager, at det er sket ved en væbnet konfrontation, glæder vi os over afslutningen på diktaturet i Zaire. Et diktatur, der har varet i mere end 30 år, og som vil være et eksempel på, hvordan det er muligt med terror at ruinere et umådelig rigt land, at kaste befolkningen ud i stor fattigdom, at tilskynde til hjerneflugt, at skabe en korrupt politisk klasse og at destrukturere et samfund. Skal man derfor begynde at se på en demokratisk fremtid, er det efter min mening nødvendigt, at Mobutu som den øverste repræsentant for dette diktatur så hurtigt som muligt opgiver magten, således at man undgår, at der opstår nye sammenstød. Og hvis vi skal blive ved med at se på en fredelig fremtid, skal det nye styre være i stand til at samle alle de demokratiske kræfter omkring en konsensus om betingelserne og tidsrammerne for overgangsperioden indtil afholdelsen af frie valg, hvis gennemskuelighed skal være garanteret af det internationale samfund.
I denne forbindelse mener jeg, at De Forenede Nationer, og navnlig Den Europæiske Union, skal have en grundlæggende funktion og ansvar i den politiske og sociale genopbygning af Zaire. Alt for ofte anser EuropaParlamentet sin opgave med en demokratisk kontrol af Den Europæiske Unions relationer for udført med udsendelsen af observatører til indledende valg til den lovgivende forsamling. Jeg tror imidlertid, at de beføjelser, som traktatens artikel 218 giver Europa-Parlamentet, samt bestemmelserne i de juridiske instrumenter, hvis anvendelse vi har beføjelser til at kontrollere - jeg tænker på Lomé-konventionens artikel 5 - bør anvendes med alle deres konsekvenser.
Jeg foreslår derfor, at man i Parlamentets regi opretter en permanent tjeneste til kontrol af de politiske vilkår i de stater, med hvilke EU agter at underskrive traktater, som kræver Parlamentets samtykke.
Derudover mener jeg, at genopbygningen af Zaire og genoprettelsen af freden i hele området kræver en løsning af flygtningeproblemet, som vi - hvilket kommissæren så rigtigt har gjort opmærksom på - ikke må glemme. Og jeg vil gerne sige til kommissæren, at hendes indsats har været korrekt, selv om den ikke er blevet fulgt af hele det internationale samfund, som den burde være blevet.
Den nye regering bør sikre de humanitære organisationers frie adgang til de befolkninger, der er ofre for konflikten, og samtidig bør Den Europæiske Union gennem ECHO bevilge hjælp - og jeg håber, at dette er den sidste indsats, der skal gøres for befolkningen - men det er nødvendigt, at man kommer dem til hjælp nu. Med disse foranstaltninger kan vi, om end ikke rette tidligere fejl, så i hvert fald bidrage til opbygningen af en fredelig og demokratisk fremtid, sådan som fremtiden bør være for et så rigt land som Zaire.

Günther
Hr. formand, når vi i dag taler om Zaire, så har det til syvende og sidst kun mening, hvis også Den Europæiske Union, sådan som det er krævet i nogle indlæg, kan bekvemme sig til omsider at tage et klart standpunkt. Kun at udskifte statsoverhovedet i Zaire vil hverken forbedre situationen dér eller i nabolandene. Det eneste middel består som sagt i en kompromisløs bekendelse til demokratiet. Såfremt der her ikke sker en grundlæggende forandring, truer den risiko, at Afrikas tredjestørste stat bliver delt. Det nuværende Zaire er nemlig et kunstprodukt fra det 19. århundrede, og i OAU-charteret er kontinentets stater, idet de til en vis grad ignorerer den afrikanske historie og kultur, blevet enige om at respektere de grænser, der blev trukket af kolonimagterne i forrige århundrede.
Aftalen har stort set fungeret, og trods flere nationale konflikter har den da forhindret mellemstatslige krige. Men når vi i dag betragter Zaire, så konstaterer vi, at også dette land, der består af en række etniske grupper, tilsyneladende kun har en sikker fremtid, og at en opløsning kun kan forhindres, hvis dette land får en føderal struktur.
I en føderal struktur kan de enkelte etniske grupper bevare en vis grad af selvstændighed, og hele dette land kan i mine øjne kun ledes sikkert som føderation. Om Kabila afslører sig som ny despot eller som statsmand, det kan man endnu ikke forudse. Der mangler en erklæring om, hvordan han som leder af en alliance af de demokratiske kræfter forestiller sig overgangen til et demokrati, og hvordan han vil løse problemet med det første demokratiske valg i et land med disse geografiske og etniske problemer.

André-Léonard
Hr. formand, i dag afholdes så et topmøde, der kan kaldes den sidste chances topmøde. Ingen tror på det mere. Der er tale om sidste runde, der uafværgeligt fører Zaire til en dramatisk skæbne. Konflikten er brudt ud. Alliancens tropper går frem, og ingen kan se, hvad der skulle hindre Kabila i at indtage Kinshasa. Hr. Kabila er spillets herre og bliver - desværre eller måske så meget desto bedre - morgendagens forhandlingspartner.
Og hvad kerer han sig om kritikken, fordømmelserne eller presset fra Europa, som han er genstand for? Frankrig, Belgien og - må vi indrømme - Europa har alt for længe overladt dette land til sin triste skæbne, for ikke at nævne det internationale samfund. Kan man i det generelle kaos stadig komme til at spille en rolle, en anden rolle end den, der består i at yde humanitær bistand? Spørgsmålet er alvorligt ment.
USA kan måske sammen med Sydafrika tilrettelægge forhandlinger om overgangsperioden og tiden efter Mobutu. Europa skal tilskynde til forhandlinger med Sydafrika som mellemmand og gøre alt for, at denne krise i Zaire kan munde ud i frie valg.
Det bliver uden tvivl også den sidste chance for os til at gøre os troværdige i det afrikanske folks og resten af verdens øjne.

Dury
Hr. formand, der er ingen grund til at glæde sig over Mobutus så længe ventede afgang. Tværtimod har jeg lyst til at sige »Hvilken skændsel« til Laurent-Désiré Kabila, der samtidig med »befrielsen af befolkningen i Zaire« gennemførte et folkedrab på fuldstændig uskyldige kvinder og børn. Også jeg må som mine kolleger erkende fru Boninos modige afstandtagen fra dette forhold.
Hvad sker der nu? Bolden er også på Den Europæiske Unions og regeringernes banehalvdel. Hvordan vil de anerkende Kabilas regime? Hvilke betingelser vil de stille? Tør de sige, at alle soldaterne fra Rwanda, der har gennemført massakrerne, skal forlade Zaire og ikke kan kalde sig medlem af en hær, der er værdig til at bære dette navn? Kræver de, at han indfører en overgangsregering og forbereder indførelsen af demokratiske tilstande? Tør de kræve, at han respekterer menneskerettighederne i Zaire?
Jeg ved det ikke, men vi stiller disse spørgsmål, fordi jeg tror, at netop det bliver Unionens rolle: Måske kommer Unionen endelig til at føre en konsekvent politik over for Zaire og landets befolkning. For det er befolkningen i Zaire, at vi skal tale om her, kvinder, børn og mænd, der har lidt under et rædsomt regime, og som nu kan frygte at få en ny diktator.
Jeg vil slutte med at sige, at Che Guevara opholdt sig i seks måneder i Congo, da Laurent-Désiré Kabila indledte kamphandlingerne i 1960. Han kom desillusioneret tilbage, desillusioneret over mange ting, den komplekse situation, måske også over Kabilas manglende vilje til at sætte sig igennem, og at over at han allerede da havde inddraget soldater fra Rwanda i sin kamp. Hvis han stadig var i live, hvad ville han så sige, hvis han stadig forsvarede de værdier, jeg tiltror ham? Ikke alene ville han være desillusioneret, han ville være fyldt med afsky som vi alle. Men denne afsky må ikke få os til at løbe fra vort ansvar. Bravo, fru Bonino! Vi håber, hr. Patijn, at De kan ryste op i de eurpæiske regeringer.

Patijn
Hr. formand jeg har lyttet overordentlig opmærksomt, ikke blot til fru Boninos redegørelse, men frem for alt også til de ærede medlemmer. Jeg er overvældet af det engagement, som alle har udvist i forbindelse med denne frygtelige politiske, humanitære og menneskelige tragedie. Det får os til at se i øjnene, at det efter løsningen af, hvad vi tidligere kaldte de store strategiske konflikter og øst/vest-konflikten, ikke forholder sig således, som den amerikanske forfatter Fukayama engang hævdede, «the end of ideology is the end of politics«, for der er en verden tilbage, hvor medlemsstater, Unionen, Kommissionen og de internationale organisationer må sætte alt ind på at hindre, at store grupper af mennesker fratages deres rettigheder. I denne konflikt har det centrale politiske spørgsmål været, om målet ville være opnået, hvis vestlige lande, de afrikanske lande, verdenssamfundet havde grebet ind militært. Det var ikke blot Den Europæiske Union, men hele det internationale samfund, som så sig stillet over for dette spørgsmål, da tragedien i det østlige Zaire udfoldede sig, men jeg minder også om den tragedie, som allerede havde udfoldet sig to år tidligere. Dette spørgsmål har på et bestemt tidspunkt været aktuelt, der er dannet en international gruppe under ledelse af Canada og under De Forenede Nationers auspicier med henblik på at organisere dette, men på grund af den lead time , som det altid tager, udviklede begivenhederne på stedet sig i mellemtiden således, at militær intervention i den planlagte form ikke længere hørte til de reelle muligheder og heller ikke ville have bidraget til løsning af problemer.
Jeg må sige, at jeg personligt som politiker, som nederlænder og som europæer beklager, at verdenssamfundet og også Den Europæiske Union faktisk på et givet tidspunkt var tvunget til, efter at den militære mulighed var blevet politisk, militært og logistisk uigennemførlig, at se til, hvilken tragedie der udfoldede sig.
Disse begivenheder kan ikke ændres, men jeg vil gerne advare mod, også ud fra intensiteten af de forhandlinger, som vi har ført i Rådet, med Kommissionen og med de andre involverede i verdenssamfundet, at vi nu for let indtager en selvkritisk holdning og bebrejder os selv, at vi ikke har grebet ind militært.
Hr. formand, jeg har i årevis arbejdet i forsvarsministeriet. Jeg har i årevis arbejdet med generaler fra det nederlandske forsvarsministerium, og jeg har altid været imponeret over militære lederes ansvarsfølelse, fordi generaler altid stiller de rigtige spørgsmål, når det politisk drøftes at anvende det militære apparat. Tænk på de og de konsekvenser. Er De rede til at acceptere de og de tab. Kan De forsvare dette over for Deres parlament. Er De også rede til at acceptere, at den militære intervention som sådan medfører sin egen politiske dynamik.
Den slags spørgsmål blev drøftet; verdenssamfundet, De Forenede Nationer, de permanente medlemmer af Sikkerhedsrådet mente under udviklingen af denne konflikt nu engang, at militær intervention i denne humanitære tragedie ikke var det egnede middel, fordi disse spørgsmål blev stillet. Fordi forholdet mellem gennemførligheden af målet på den ene side og midlerne og risiciene på den anden side af dem, som rådgiver derom, skønnedes at være ugunstigt.
Jeg forstår den frustration, som følger af denne forhandling. Denne frustration, som vi som ansvarlige politikere hver måned, hver uge og hver dag har oplevet i Rådet, fordi vi ikke længere kunne vende udviklingen på stedet, hvor fornuften på et vist tidspunkt blev fortrængt af geværet.
Vi må videre. Vi må selvfølgelig på det første rådsmøde forsøge nu at koncentrere vore målsætninger om de næste prioriteter for at gøre en ende på denne menneskelige tragedie. Jeg tror, at Rådet tænker på, og det vil uden tvivl stille sin personlige repræsentant og sit diplomati til rådighed herfor, i første række at sigte på indstilling af fjendtlighederne og åbning af forhandlingerne, og for så vidt som disse allerede er i gang i øjeblikket at få disse til at lykkes for at opnå et fredeligt magtskifte i Zaire. For det andet skal der samtidig dertil knyttes internationale organisationers ret til at gøre deres arbejde i områderne for de mennesker, der har brug for det. Hvis der er en våbenhvile, hvis der i princippet er en politisk aftale om magtskiftet, som åbenbart er aktuelt i Zaire, så skal alle bestræbelser dernæst koncentreres om at etablere et minimum af stabilitet i dette kæmpemæssige land, hvor så mange mennesker nu er i så store vanskeligheder. Det skal ske efter alle kunstens regler: oprettelsen af et interimsregime, som forbereder valg, afholdelse af valg, som giver et troværdigt resultat og dernæst dannelse af en regering med en legitim magt efter dette valg, en legitim magt, som er værdig til at modtage al støtte fra Vesten for at skabe stabilitet, frihed og fred i dette land, som er så hårdt ramt.
Rådet er naturligvis rede til at operere på denne måde med hensyn til, hvad vi yderligere skal foretage os. Jeg vil gerne ud fra denne holdning endnu en gang udtale, at jeg er særdeles taknemlig for, hvad Kommissionen, især fru Bonino, har gjort for at få det bedste ud af det against all political odds og med hendes vedholdenhed, som vi alle sammen beundrer i hende, at gøre den lille rest, som der endnu kunne gøres. Bliver vi klogere af denne tragedie? Vi kender de politiske begrænsninger af det omfang, hvori vestlige medlemsstater i Centralafrika kan få tingene, som de vil have dem. Vi erkender de nationale politiske begrænsninger med hensyn til at påvirke den slags begivenheder med militær magt, og vi kender den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks begrænsninger med hensyn til at reagere præventivt og kurativt på den slags tragedier med de mangelfulde midler, som endnu er til rådighed der, men det diskuteres nu inden for rammerne af regeringskonferencen.

Bonino
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg tror, at jeg kan fatte mig i korthed. Jeg vil gerne takke for Deres støtte. Inden for rammerne af mit arbejde som kommissær med ansvar for humanitær bistand har jeg kun gjort min pligt. De har bedt mig om at søge at gøre mit bedste for at sikre respekt for de humanitære konventioner, der netop omfatter fri adgang til ofrene.
Og hvis jeg henvender mig til Rådet, så kan jeg sige, at der for mit og også Kommissionens vedkommende ikke findes noget som helst ønske om at blive en kolonimagt eller en militærmagt eller nogen om helst anden magt i denne region, men spørgsmålet er blevet stillet. Man har derfor tænkt, at den militære hjælp, eller lad os kalde det intervention, måske ikke var så effektiv, og at den medførte politiske risici - det kommer jeg tilbage til, for jeg er enig i Deres analyse - og at det derfor var bedre at yde humanitær hjælp.
Vort problem er, at humanitær bistand efter et vist tidspunkt blev forbudt, det vil sige, at man forbyder os adgang til dem, der skal hjælpes. Der er altså tale om en åbenlys overtrædelse af de humanitære konventioner, og vi, hjælperne, råder ikke over andre midler og kan derfor ikke tiltvinge os adgang. Det er, hvad der rent faktisk skete. Hjælpen til dem, der har den behov, var ikke mere mulig. Man fortsatte imidlertid med at have personale på stedet. Af frygt for repressalier var man i flere uger tvunget til at forholde sig tavse. De kan forstå, at vi befandt os i en meget vanskelig situation. Vi var på stedet, men kunne ikke gøre noget for at nå vort mål, fordi vi var tvunget til at tie stille af frygt for repressalier. Men den 6. maj udtalte det humanitære samfund sig offentligt. Efter måneder og uger med forhandlinger, forsigtighed og en stor indsats for at skabe ro mente vi alle, at nu kunne vi anstændigvis ikke mere tie stille.
Noget andet, som jeg gerne vil understrege, er, at jeg meget ofte, når vi taler om interventioner, og også eventuelt militære interventioner et eller andet sted, spørger mig selv, om offentligheden, den europæiske offentlighed, er rede til at acceptere de mennesketab, det kan medføre. Det er måske let nok at tænke på, men det er vanskeligt at forvalte.
Men vi er tvunget til at indrømme, at vi ganske vist taler om tab af menneskeliv i forbindelse med en militær intervention og om de problemer, det risikerer at medføre for os i forhold til offentligheden, men flere og flere humanitære medarbejdere bliver ligeledes dræbt. Men det ser ud til, at tabet af folk fra Médecins du Monde eller Røde Kors eller menneskerettighedsobservatører ikke volder os problemer. Det er lidt den omvendte verden, for så vidt som hvis der er tale om massakrer på medlemmer af specialiserede organer eller frivillige militærfolk, der formodes at være til stede i vanskelige situationer - og det er de vel alle af forståelige årsager - så reagerer det internationale samfund, men hvis der er tale om en massakre på humanitære medhjælpere på stedet, så kan man faktisk ikke konstatere nogen reaktion i det internationale samfund.
Der er en generel følelse af, at alt er tilladt, og der er helt ærligt tale om en slags tilbagevenden til barbariske tilstande. Jeg har på sin vis indtryk af, at man på grundlag af humanitære traktater og konventioner havde accepteret, at humanitær bistand er hellig. Man sagde: «Man skyder da ikke på Røde Kors«. Men i det område, jeg taler om, eksisterer denne metafor ikke mere, og »man skyder rent faktisk på Røde Kors«, uden at der har været nogle acceptable reaktioner, så vi kunne forblive på stedet. Her tænker jeg især på dem, der arbejder med humanitær bistand, og som i det mindste bør takkes for deres engagement og beslutsomhed.

Formanden
Mange tak, fru Bonino.
Jeg beder de personer, som befinder sig i tilhørerlogerne, om at afholde sig fra at komme med meningstilkendegivelser. Dette er strengt forbudt ifølge forretningsordenen. Jeg beklager det meget, men hvis der kommer flere meningstilkendegivelser, ser jeg mig nødsaget til at rydde tilhørerlogerne. Jeg beder Dem derfor forholde Dem stille, sådan som forretningsordenen foreskriver.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.
Jeg foreslår, at vi straks går videre til spørgetiden til Rådet. Som de ærede medlemmer har kunnet se, har debatten om noget så vigtigt som Rådets og Kommissionens redegørelse om Zaire ændret tidspunktet for spørgsmål til Rådet.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B4-0165/97). Vi behandler spørgsmål til Rådet.
Spørgsmål nr. 1 af Juan Izquierdo Collado (H-0293/97):
Om: Samhørighedsfonden
Hvordan stiller Rådet sig med hensyn til en videreførelse af Samhørighedsfonden efter 1999?

Patijn
Hr. formand, inden jeg besvarer hr. Izquierdo Collados spørgsmål, har jeg en bemærkning til forretningsordenen. Da tiden er noget overskredet, kommer jeg i alvorlige problemer med min videre tidsplan. Jeg skal med et fly kl. 9, og jeg har i mellemtiden også planlagt en vigtig drøftelse med en delegation fra Europa-Parlamentet i forbindelse med regeringskonferencen. Jeg vil gerne anmode Dem, men jeg retter mig fuldstændigt efter Deres endelige vurdering, om at begrænse spørgetiden til én time og lade de øvrige spørgsmål besvare skriftligt.

Formanden
Hr. Patjin, De sætter mig i en vanskelig situation, for det er rigtigt, som jeg sagde i mit tidligere indlæg, at vi i dag - i alles interesse - har måttet ændre tidsplanen. Som formand må jeg overholde den tid, der er aftalt, men jeg kan på den anden side heller ikke tvinge Rådets repræsentant til noget, han ikke har mulighed for.
Lad os derfor gå i gang med spørgetiden, og når De mener, at De ikke har tid til at blive længere, må jeg afslutte spørgetiden.

Patijn
Hr. formand, De vender nu bevisbyrden om. De bestemmer sagens gang her. Jeg har forklaret Dem, at jeg har et problem med tidsplanen. Jeg anmoder Dem om at begrænse spørgetiden, og De siger: Se bare, hvor længe De fortsætter, og De forlader blot mødet, når De er færdig. Nej, jeg vil opnå enighed med Dem om sagens gang. Jeg foreslår Dem således, at jeg besvarer spørgsmål til kl. ti minutter i halv otte, og hvis De går med til det, så vil jeg gerne have Deres godkendelse til det.

Formanden
Når klokken er 19.20, vil jeg afslutte spørgetiden med mine bedste ønsker om, at de møder, De skal til, vil give gode resultater for Den Europæiske Union.
De har nu ordet til at svare hr. Izquierdo Collado.

Patijn
Som svar på hr. Izquierdo Collados spørgsmål om Samhørighedsfonden efter 1999 må jeg gøre opmærksom på, at bestemmelserne vedrørende Samhørighedsfonden og dens opgave er optaget i Traktaten, nemlig i artikel 130 D, andet afsnit. I artikel 16 i forordningen om oprettelse af fonden er det endvidere bestemt, at Rådet på Kommissionens forslag på ny skal se på førnævnte forordning inden udgangen af 1999. I betragtning af, at Kommissionen endnu ikke har forelagt noget forslag herom, er Rådet af den opfattelse, at det på nuværende tidspunkt endnu ikke kan indtage nogen holdning med hensyn til Samhørighedsfondens fremtid. For fuldstændighedens skyld kan jeg også meddele, at dette emne slet ikke er diskuteret i Rådet endnu.
Jeg kan dog gøre det ærede medlem opmærksom på, at Kommissionen i slutningen af april i år arrangerede en konference om Den økonomiske og sociale samhørighed i Den Europæiske Union: Forum om samhørighed. Dette møde, som havde en uformel karakter, drejede sig om Unionens strukturpolitik i al almindelighed, og selvfølgelig bør vi vente på de konklusioner, som Kommissionen vil drage deraf.
Desuden minder jeg til sidst om, at Det Europæiske Råd i Madrid anmodede Kommissionen om hurtigst muligt at foretage en grundig analyse af Den Europæiske Unions finansieringssystem for umiddelbart efter regeringskonferencens afslutning at forelægge en meddelelse om Den Europæiske Unions fremtidige finansielle rammer fra 31. december 1999 og i den forbindelse tage hensyn til udsigten til udvidelse.
I betragtning af, at denne meddelelse fra Kommissionen selvfølgelig endnu ikke er til rådighed på nuværende tidspunkt, anser jeg det som repræsentant for Rådet heller ikke for passende at foregribe dette.

Izquierdo Collado
Hr. rådsformand, mit spørgsmål gik ikke ud på at få at vide, om Rådet har truffet en beslutning, men snarere på at høre Deres mening om noget så vigtigt som Samhørighedsfonden.
I betragtning af denne fonds vigtighed for visse regioner og lande i Unionen mener Rådet så ikke, at man - uden at vente på Kommissionens forslag - burde medtage videreførelsen af Samhørighedsfonden i de finansielle overslag efter 1999?

Patijn
Det ærede medlem peger efter min opfattelse med rette på Samhørighedsfondens politiske og økonomiske betydning. Det er blot umuligt at give udtryk for en opfattelse heraf isoleret fra de andre udfordringer, hvormed Den Europæiske Union konfronteres med hensyn til økonomisk politik og den finansielle understøttelse deraf. Det vedrører således spørgsmålet, hvordan Den Europæiske Union i de kommende år, navnlig i det næste århundrede, absorberer udvidelsen, idet den tager hensyn til, at ansøgerlandene til Den Europæiske Union for så vidt angår gennemsnitligt velfærdsniveau og udvikling af deres fysiske og teknologiske infrastruktur i gennemsnit ligger langt bag efter Den Europæiske Unions gennemsnit.
Inden for disse bredere rammer skal vi også besvare spørgsmål som: Hvad er fremtiden, og hvilke omkostninger er der ved en yderligere omstrukturering af den fælles landbrugspolitik, hvis vi vil absorbere den østeuropæiske landbrugssektor? Derfor stillede Det Europæiske Råd i Madrid efter min mening det berettigede spørgsmål til Kommissionen om hurtigt, inden beslutningsprocessen om udvidelsen, at skitsere rammerne for problemerne og de muligheder, som vi konfronteres med inden for disse bredere rammer, således at, hvis der træffes beslutninger om udvidelsen, medlemsstaterne og deres nationale parlamenter har indsigt i, hvordan disse bredere rammer kan udvikle sig i de første 5-6 år af næste århundrede. Denne analyse fra Kommissionen sidder vi nu og venter på. Med henblik herpå er det nødvendigt, at vi virkelig når frem til en snarlig afslutning af regeringskonferencen. Hvis det lykkes under Det Europæiske Råd i Amsterdam i juni i år, så forventer jeg, at Kommissionen meget hurtigt vil fremlægge denne analyse af de fremtidige finansielle rammer, og deraf følger derfor mulighederne for, hvad der videre skal ske med Samhørighedsfonden.

Formanden
Spørgsmål nr. 2 af Felipe Camisón Asensio (H-0298/97):
Om: Forbud mod kørsel med tunge køretøjer om søndagen i bestemte transitområder i EU
Hvordan stiller Rådet sig til, at en national regering i en medlemsstat beslutter at forbyde varetransport med lastbil gennem sit område om søndagen?

Patijn
Det ærede medlem hr. Camisón Asensios spørgsmål vedrører forbuddet mod varetransport med lastbil om søndagen i visse transitområder. Inden for disse rammer er det vigtigt at fastslå, at beføjelserne til at pålægge varetransporten med lastbil eventuelle begrænsninger om søndagen inden for en medlemsstat i princippet findes hos den pågældende medlemsstat, såfremt denne overholder fællesskabsrettens generelle principper, navnlig principperne om proportionalitet og ikke-diskriminering. Lad mig minde om, at det på grundlag af artikel 155 i EF-traktaten er Kommissionens opgave at overvåge, at Traktatens bestemmelser og de i kraft af denne Traktat vedtagne bestemmelser anvendes eller overholdes. I dette tilfælde følger Kommissionen situationens udvikling på stedet fra dag til dag, og den har til opgave at konstatere og korrigere eventuelle fordrejninger i denne sektor. Det forekommer derfor tilrådeligt, at det ærede medlem med hensyn til specifikke enkeltheder henvender sig til Kommissionen.
For øvrigt vil jeg gerne fremhæve, at den medlemsstat, som han sigter til i sit spørgsmål, nemlig Frankrig, ikke er det eneste land, hvor der findes sådanne begrænsninger for lastbiltrafik om søndagen. I Østrig, Tyskland, Italien og Portugal findes der lignende begrænsninger. Desuden har et område i det land, hvori det ærede parlamentsmedlem er statsborger, nemlig Baskerlandet, for nylig fastsat bestemmelser, hvormed man sigter mod at begrænse lastbiltrafikken på søn- og helligdage.

Camisón Asensio
Hr. rådsformand, det glæder mig, at De i store træk er enig i vores bekymring omkring denne sag. Under alle omstændigheder er der tale om et grundlæggende spørgsmål, og ud over Kommissionens mening vi vil gerne høre Rådets mening, også for at slå fast, at planerne om at forbyde varetransport med lastbil om søndagen i bestemte områder i Unionens lande kan have skadelige virkninger. Det er bl.a. tilfældet med Frankrig, som med dette forbud kan skade nogle lande. Helt konkret kan det skade transporten af spanske varer.
Derudover begrænser en sådan foranstaltning den frie bevægelighed for tjenesteydelser og varer gennem et område i Unionen, ligegyldigt hvilket område der er tale om, og det kunne betyde, at man overtrådte Romtraktaten.
Mener Rådets formand ikke, at løsningen kunne være, at man etablerede landkorridorer, således at man i en eventuel konfliktsituation i et land kunne køre ad disse nødkanaler, og således at køretøjerne ikke blev berørt af konflikter i et land, der ikke er deres?
Under alle omstændigheder skal der gøres noget, og Rådet må komme med en udtalelse.

Patijn
Det ærede medlem hr. Camisón Asensio henleder efter min mening med rette opmærksomheden på den slags fænomener, men jeg gentager - og det er dybt rodfæstet i hele Fællesskabets politiske og juridiske systematik - at medlemsstater har, og jeg tilføjer også på Rådets vegne, skal have frihed til på visse områder, altså også hvad angår lastbiltrafik, at kunne træffe foranstaltninger, som de anser for at være til gavn for den offentlige orden og deres indbyggeres sikkerhed. Jeg har allerede gjort opmærksom på, at fællesskabsretten selvfølgelig stiller strenge betingelser herfor. Således må der f.eks. være en klar proportionalitet mellem på den ene side virkningen af foranstaltningerne med hensyn til den offentlige orden og på den anden side den eventuelle negative virkning deraf for den frie bevægelighed eller for hele økonomien. Hvad der frem for alt også er meget vigtigt, er, at disse foranstaltninger ikke virker som en diskriminering mod andre medlemsstaters statsborgere eller interesser. Det er netop den balance, som vi må søge for at finde et godt grundlag på dette område. Det er meget vigtigt at garantere principperne om den frie bevægelighed for personer og varer samt transportfriheden inden for Fællesskabet, også med hensyn til politisk accept. Jeg gentager, at Kommissionen som Traktatens vogter navnlig må overvåge disse principper om balance og proportionalitet samt ikke-diskriminering. Hvis disse grænser respekteres ordentligt, tror jeg, at det i Den Europæiske Unions politiske og konstitutionelle systematik vil være meget vanskeligt at gribe dybt ind i medlemsstaternes nationale orden.

Formanden
Spørgsmål nr. 3 af Sören Wibe (H-0305/97):
Om: Hemmelig konsulentrapport om Volvofabrikken i Umeå
Det forlyder i den svenske presse, at Kommissionen vil forbyde transportstøtten til Volvofabrikken i Umeå. Skulle dette ske, er fabrikkens eksistens og dermed ca. tusinde arbejdspladser i regionen i fare.
Kommissionens holdning er bl.a. baseret på en konsulentrapport. Rapportens indhold er dog hemmelig endda for repræsentanter af den svenske regering. Ifølge avisartiklen fremfører Kommissionen bl.a. det argument, at Volvofabrikken ikke kan betragtes som en underleverandør, men snarere som producent af færdigvarer.
Mener Kommissionen ikke, at det er urimeligt, at en konsulentrapport, som kan være afgørende for afgørelsen, i sagen holdes hemmeligt for offentligheden og navnlig for den svenske regering?
Mener Kommissionen, at Volvofabrikken, som fremstiller førerkabiner til senere montering på færdige lastbiler, producerer en færdigvare eller en delprodukt til lastbiler?

Patijn
Som svar på hr. Wibes spørgsmål om en efter forlydende hemmelig rapport om Volvo-fabrikken i Umeå understreger jeg, at Rådet ikke er orienteret om og heller aldrig har drøftet det problem, som det ærede parlamentsmedlems spørgsmål vedrører. Rådet ønsker ikke desto mindre at henlede hr. Wibes opmærksomhed på den kendsgerning, at konkurrencereglerne generelt og ganske særligt offentlig støtte henhører under de specifikke områder, hvor Traktaten har givet Kommissionen beføjelser. Lad mig dog i den forbindelse bemærke, at Rådet i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 93, stk. 2 på anmodning af en medlemsstat under usædvanlige omstændigheder kan beslutte, at en medlemsstats støtteforanstaltning må betragtes som forenelig med fællesmarkedet. I den nuværende situation - lad det være tydeligt - kan Rådet absolut endnu ikke indtage nogen holdning til denne sag og da slet ikke forpligte Kommissionen til at offentliggøre den pågældende rapport, selv om det kun er over for den svenske regering. Følgelig forekommer det mig tilrådeligt, at det ærede medlem henvender sig til Kommissionen for om muligt at få nærmere oplysninger.

Wibe
Jeg takker rådsformanden for svaret. I går stillede jeg samme spørgsmål til Kommissionen, som fastholdt sin vægren ved at offentliggøre rapporten. Det synes jeg er mærkeligt i betragtning af, at den vedrører så mange menneskers arbejdspladser. Det er også mærkeligt, at den hemmeligholdes endog for den svenske regering.
Jeg vil gerne understrege, at mit spørgsmål ikke drejer sig om, hvorvidt denne virksomhed er berettiget til støtte eller ej.
Mit spørgsmål er meget konkret og består af to dele. For det første: Finder rådsformanden det rimeligt, at en afgørende rapport på denne måde hemmeligholdes endog for det pågældende lands regering, i dette tilfælde den svenske?
Hvis det nu er sådan, at Rådet ikke kan tvinge Kommissionen til at offentliggøre rapporten, vil jeg gerne omformulere anden del af mit spørgsmål som følger: Vil De opfordre Kommissionen til i åbenhedens og gennemskuelighedens navn at give den svenske regering adgang til den? Det er det mindste, man kan forlange i dette tilfælde.

Patijn
Det drejer sig jo her også om et temmelig principielt spørgsmål, nemlig spørgsmålet om, hvordan en institution i Det Europæiske Fællesskab skal håndtere information. Jeg må for øvrigt sige Dem, hr. Wibe, at jeg ikke ved, om Kommissionen disponerer over denne rapport, men i så tilfælde drejer det sig også principielt om spørgsmålet, om Kommissionen, hvis den disponerer over fortrolige oplysninger om en virksomhed i forbindelse med en konkurrencesag, af andre grunde, af politiske grunde, på grund af f.eks. en intern politisk debat i en medlemsstat, bør tvinges til at udlevere disse fortrolige oplysninger om en virksomhed. Jeg tror, at hvis vi gør dette til almindelig praksis, så kommer vi i en situation, hvor Kommissionen ved udøvelsen af sin opgave som vogter af konkurrencereglerne vil komme i en yderst vanskelig situation, når det drejer sig om at få korrekte oplysninger fra virksomheder. Jeg tror, at det med hensyn til fortrolige oplysninger om en virksomhed - jeg forstår, at det drejer sig om en rapport, som er udarbejdet af et konsulentfirma, til Volvo, altså fuldstændig privat - ikke er klogt at insistere på offentliggørelse af en rapport, som Kommissionen i kraft af sine beføjelser vedrørende konkurrenceret har ansvaret for. Jeg tror faktisk, at det dermed vil blive problematisk at styre og gennemføre konkurrenceretten.

Sjöstedt
Jeg vil gerne ligesom hr. Wibe takke rådsformanden for svaret. Jeg kan oplyse, at Kommissionen i går bekræftede rapportens eksistens. Den anførte i forbindelse hermed, at grunden til den manglende offentliggørelse er, at rapporten kan indeholde forretningshemmeligheder. Den berørte virksomhed, Volvo, har imidlertid i dag tilkendegivet over for de svenske massemedier, at den gerne ser, at den svenske regering får adgang til rapporten. Virksomheden opfordrer EU til at give regeringen adgang til den. Dermed er den hindring for at give en sådan adgang, som Kommissionen har omtalt, ikke længere til stede. Jeg tror, det ville være en god idé, om Rådet opfordrede Kommissionen til at udvise maksimal åbenhed i denne sag. Det er vigtigt, at åbenheden ikke kun gælder i teorien, men at den også finder anvendelse i praksis.
Mange mennesker i Nordsverige oplever det som meget arrogant, at man forbyder en regional støtte uden at ville forklare hvorfor. Det synes jeg kun er rimeligt, at Kommissionen gør. Derfor vil jeg gerne henstille til Dem, at De opfordrer Kommissionen til at udvise størst mulig åbenhed.

Patijn
Hos denne rådsformand vil De ikke møde nogen som helst tilbageholdenhed, for så vidt angår bestræbelserne efter åbenhed. Men jeg gentager, det drejer sig her om anvendelse af konkurrenceregler inden for Den Europæiske Union, hvor Kommissionen har visse beføjelser, der er underkastet regler, til fortroligt at anmode virksomheder om virksomhedsinformation, selvfølgelig med beskyttelse af denne fortrolige virksomhedsinformation og de dermed involverede interesser. Jeg tror, at Kommissionen på dette punkt endda er bundet af sine egne regler, som den selv og Rådet har fastlagt. Jeg gentager, at jeg ville finde det uklogt, hvis vi stillede beskyttet virksomhedsinformation, som Kommissionen rådede over, til rådighed for den offentlige diskussion, imod reglerne om offentliggørelse af den slags beskyttet virksomhedsinformation. Jeg tror, at opfyldelsen af Kommissionens rolle med hensyn til konkurrencereglerne dermed ville blive alvorligt vanskeliggjort.

Stenmarck
Sverige er et af de EU-lande, der har de længste transportafstande. Vi plejer at sige, at vi har et eksporthandicap på mellem 700 og 1.000 km. Derfor skal det også understreges, at Sverige i mange år har haft en transportstøtteordning, der har skullet gøre den indenlandske konkurrence mere lige. EU godkendte faktisk denne transportstøtte i forbindelse med Sveriges optagelse, men nu har Kommissionen taget den op på ny. Og nu ønsker EU ordningen ændret under henvisning til en hemmeligstemplet rapport. Jeg vil gerne sige, at dette hemmelighedskræmmeri, hvor ikke engang et berørt medlemslands egen regering umiddelbart kan få adgang til en rapport, er et udtryk for en af EU's allerværste sider.
Derfor henstiller jeg til Rådets repræsentant, at han tager de nødvendige skridt til at offentliggøre rapporten og til at medvirke til at berolige de i forvejen overordentlig hårdt ramte mennesker i denne region, som allerede i dag har en meget, meget høj arbejdsløshed.

Patijn
Jeg kan egentlig kun gentage, hvad jeg sagde i mine to foregående indlæg. Rådet, i hvert fald denne rådsformand, er en principiel tilhænger af maksimal åbenhed. I regeringskonferencen er hele spørgsmålet om at forankre principperne om gennemsigtighed og åbenhed bedre en høj prioritet for et stort antal medlemsstater, og det stimuleres i høj grad af formandskabet. Men jeg gentager endnu en gang, at selv med maksimal åbenhed beskyttes erhvervslivet, som frivilligt eller tvungent stiller fortrolig virksomhedsinformation til rådighed for Den Europæiske Unions institutioner, til en vis grad med hensyn til, om fortrolige virksomhedsoplysninger skal offentliggøres eller ej. Jeg ved ikke, om disse regler specifikt anvendes her, men jeg gentager, at jeg forstår, at De talte med Kommissionen herom i går. Kommissionen forklarede Dem grunden til, at den på nuværende tidspunkt ikke vil frigive denne rapport, og jeg anser det ikke for at være Rådets ansvar med de begrænsede retsmidler, som vi for øvrigt har, på dette punkt at tvinge Kommissionen til noget, som den har en god grund til ikke at gøre.

Formanden
Spørgsmål nr. 4 af María Izquierdo Rojo (H-0306/97):
Om: Erhvervsuddannelse og Euro-Middelhavspolitikken
I Barcelona-erklæringen fra den første Euro-Middelhavskonference udtrykte parterne enighed om løbende at føre en dialog som led i udviklingen af de menneskelige ressourcer og til fremme af uddannelsespolitikken, som indledningsvis skulle tage sigte på erhvervsuddannelse med særlig vægt på anvendelse af Det Europæiske Erhvervsuddannelsesinstitut i Torino.
Rådet har hidtil fastlagt forvaltningen af Det Europæiske Erhvervsuddannelsesinstituts tekniske bistand til de central- og østeuropæiske lande, men har ikke gjort det samme for de associerede lande i Middelhavsområdet.
Middelhavsregionen har behov for støtte gennem anvendelsen af disse vigtige politikker for erhvervsuddannelse, men hvornår og hvordan agter man at fastlægge forvaltningen af programmer for erhvervsuddannelse som led i MEDA?

Patijn
Som svar på disse spørgsmål fra fru Izquierdo Rojo om erhvervsuddannelsen i forbindelse med Euro-Middelhavspolitikken vil jeg gøre opmærksom på, at Rådet var en af de parter, som i november 1995 vedtog Barcelona-erklæringen og arbejdsprogrammet, og at det derfor fuldt ud støtter målsætningen inden for rammerne af Euro-Middelhavspartnerskabet med hensyn til at have en regelmæssig dialog om undervisningspolitik inklusive erhvervsuddannelse. Dette blev endnu en gang gentaget i konklusionerne af den anden Euro-Middelhavskonference på Malta, som fandt sted den 15. og 16. april.
Rådet er også i forbindelse med vedtagelsen af retningslinjerne for de vejledende MEDA-programmer den 6. december 1996 gået med til, at bistanden til Unionens Middelhavspartnerlande navnlig skal koncentreres om udviklingen af de menneskelige ressourcer gennem forbedring af forvaltningen, målrettetheden og kvaliteten af erhvervs- og managementuddannelser.
En række af disse aktiviteter er allerede kommet i gang. På multilateralt plan blev der under en trepartskonference den 24.-25. maj 1996 i Catania foretaget en udveksling af synspunkter om en hel skala af emner, der hænger sammen med hinanden på det sociale område, herunder erhvervsuddannelsen. Desuden bruges der finansiel bistand fra MEDA-midlerne til støtte af foranstaltningerne på både subregionalt og bilateralt plan til forbedring af kvaliteten af erhvervsuddannelsen.
Hvis det ærede medlem vil råde over mere detaljeret information om specifikke aktiviteter, beder jeg hende om med henblik herpå at overveje at henvende sig til Kommissionen, som er ansvarlig for gennemførelsen af dette program.

Izquierdo Rojo
Hr. rådsformand, Rådet har svaret på dette spørgsmål, som en bureaukrat ville have gjort, med »bla bla bla«, hvilket ikke siger noget som helst. Rådet svarer ikke på mit konkrete spørgsmål, som er hvordan og hvornår det vil vedtage forordningen. Rådet har gjort det med de central- og østeuropæiske lande.
Hr. rådsformand, en ung tjekke, rumæner eller ungarer kan nyde godt af erhvervsuddannelserne eller nyde godt af programmerne. Det kan en ung magreb ikke. Vi har en associeringspolitik med landene i det sydlige Middelhavsområde, som er baseret på ligevægt, på den frie udveksling og på det fælles arbejde. Hvordan skal vi kunne arbejde med disse lande med de enorme forskelle, der er i dag inden for erhvervsuddannelserne? Hvordan kan vi europæere gøre dette, åbne markederne og lukke dørene til uddannelse af mennesker?
Hr. rådsformand, De har ikke svaret på mit spørgsmål. Det er et alvorligt ansvar. Vi diskriminerer det mest fattige lande, som er landene i det sydlige Middelhavsområde.

Patijn
Ganske kort. Fru Izquierdo Rojo stiller spørgsmålet til den forkerte instans, fordi det ikke er Rådets lovbestemmelser, det er Kommissionens gennemførelsesregler for et program, som gennemføres under Kommissionens ansvar. Jeg vil gerne lade det blive ved dette.

Formanden
Fru Izquierdo, De har kun lov til at komme med ét tillægsspørgsmål, hvilket De allerede har gjort.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, jeg ønsker blot at gøre opmærksom på, at Rådet hidtil har fastlagt forvaltningen af Det Europæiske Erhvervsuddannelsesinstituts tekniske bistand til de central- og østeuropæiske lande, men det er også Rådets opgave i henhold til det, der blev aftalt i Barcelona, at foretage forvaltningen af Instituttets bistand til Middelhavslandene.

Formanden
Da de følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 5 af Arthur Newens (H-0308/97):
Om: Cuba og Helms-Burton-loven
Vil Rådet fremsætte en erklæring om de indvirkninger, som Helms-Burton-loven i øjeblikket skønnes at have på handelen mellem EU og Cuba, og kan det oplyse, hvilke skridt man agter at tage for at afværge eventuelt yderligere skader, hvis denne lov ville blive håndhævet fuldt ud? spørgsmål nr. 6 af Rinaldo Bontempi (H-0310/97):
Om: Cuba og Helms-Burton-loven
Vil Rådet fremsætte en erklæring om fremskridt med hensyn til løsning på uenigheden mellem EU og USA om Helms-Burton-loven, som i øjeblikket ligger til behandling i et panel under verdenshandelsorganisationen WTO?spørgsmål nr. 7 af David Morris (H-0315/97):
Om: Cuba og Helms-Burton-loven
Vil Rådet afgive en erklæring om den seneste udvikling i Cuba med en henvisning til oplysningen om, at myndighederne i Cuba og De Forenede Stater har givet tv-selskabet CNN tilladelse til at oprette et kontor på Cuba, og med en kommentar til denne udvikling set i lyset af Helms-Burton-loven, som har til formål at stramme De Forenede Staters handelsblokade mod Cuba?og spørgsmål nr. 8 af Manuel Medina Ortega (H-0345/97):
Om: Den amerikanske Helms-Burton-lov
Mener Rådet, at de europæiske virksomheder, som har investeret eller planlægger at investere i Cuba, også fremover vil være tilstrækkeligt beskyttede efter Kommissionens nylige afgørelse om at afstå fra at fortsætte procedurerne mod De Forenede Stater i Verdenshandelsorganisationen på grund af Helms-Burton-loven?
Patijn
Jeg vil gerne give et kombineret svar på de ærede medlemmer Newens, Bontempi, Morris og Medina Ortegas spørgsmål, fordi de alle vedrører Helms-Burton-loven på Cuba. Efter intensive bilaterale drøftelser mellem Kommissionen og de amerikanske myndigheder er der den 11. april 1997 opnået en aftale om Helms-Burton-loven og i forlængelse deraf også i nogen grad om D'Amato-loven. Aftalen vedrører en bestemt adfærdskodeks på begge sider. For at undgå en skærpelse af konflikten om Helms-Burtonloven havde Rådet den 18. april en drøftelse derom, og det vedtog følgende konklusioner. Jeg citerer: I betragtning af den aftale, der er opnået mellem Kommissionen og De Forenede Stater og den forpligtelse, som De Forenede Stater har indgået, er Rådet blevet enigt om, at WTO-panelets igangværende procedurer med hensyn til HelmsBurton-loven nu vil blive suspenderet, og at hvis der foretages foranstaltninger mod EU-virksomheder eller enkeltpersoner på grundlag af Libertad-loven eller sanktionsloven vedrørende Iran og Libyen, eller hvis de i aftalen beskrevne waivers ikke gives, men trækkes tilbage, vil Kommissionen anmode WTO om at starte panelet på ny eller oprette det på ny, hvorefter panelet vil følge den normale procedure. Samtidig anmoder Rådet Kommissionen om at holde det orienteret om eventuelle udviklinger. Rådet minder om, at Den Europæiske Union ligesom De Forenede Stater har som mål at fremme de demokratiske principper, menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, hvor disse tilsidesættes, og ligesom De Forenede Stater har forpligtet sig til at bekæmpe terrorismen. Rådet udtaler imidlertid endnu en gang sin stærke modstand mod pålæggelsen af eksterritorial lovgivning som middel til at bringe disse målsætninger nærmere. Det betragter denne lovgivning både som juridisk og principielt uacceptabel. Rådet minder i denne forbindelse frem for alt om den alvorlige bekymring, som det gav udtryk for i sine konklusioner af 15. juli 1996 om de eksterritoriale følger af Helms-Burton- og D'Amato-lovene, og intet i aftalen med De Forenede Stater må opfattes, som om denne på nogen måde skulle skade den løbende måde at gribe dette spørgsmål an på, således som denne er beskrevet i disse konklusioner. Rådet er tilhænger af, at forhandlingerne inden for rammerne af den multilaterale aftale om investeringer, den såkaldte MAI, fortsættes i overensstemmelse med de for denne forhandling aftalte procedurer og på grundlag af det foreliggende mandat. Dette mandat kan Rådet ændre i overensstemmelse med adfærdsreglerne. Her slutter den konklusion, som Rådet selv har draget af Kommissionens aftale med De Forenede Staters regering.
For så vidt angår hr. Newens' spørgsmål har utallige virksomheder fra Den Europæiske Unions medlemsstater lidt skade som følge af Helms-Burton-loven. Der er imidlertid ingen tal disponible om den samlede indvirkning på handelen mellem Den Europæiske Union og Cuba. Ikke desto mindre har Rådet gentagne gange understreget, at denne lovgivning efter dets opfattelse er i strid med folkeretten, og at den har skadet Den Europæiske Unions rettigheder og interesser i handels- og investeringssektorerne og i høj grad har modvirket handelen mellem Unionen og Cuba.
Endelig hvad angår hr. Morris' spørgsmål, er Rådet af den opfattelse, at den kendsgerning, at tv-selskabet CNN af de cubanske og de amerikanske myndigheder har fået tilladelse til at oprette et kontor på Cuba, er en sag mellem De Forenede Stater og Cuba, som ingen følger har for forbindelserne mellem Den Europæiske Union og disse lande.

Newens
Jeg vil gerne takke rådsformanden for hans svar. Jeg er glad for, at han erkender, at nogle europæiske lande, der handler med De Forenede Stater, er blevet intimideret af selve muligheden for, at der kan rejses sag mod dem, og at der er andre amerikanske love, der er blevet brugt mod lovlydige europæiske borgere. Er han under disse omstændigheder enig i, at ethvert indtryk af, at Den Europæiske Union svækker sin holdning - og det indtryk er i nogen grad opstået efter at man har trukket klagen i WTO tilbage - faktisk vil skade vor handel? Vil han derfor igen bekræfte vor faste beslutning om ikke bare at anmode om, at WTO's panel bliver omdannet, hvis det er nødvendigt, men at træffe alle andre nødvendige foranstaltninger for at forhindre, at Helms-Burtonlovens bestemmelser på nogen måde bliver anvendt uden for USA's område imod vore handelsvirksomheder.

Patijn
Jeg kan give hr. Newens tilsagn om, at Rådet vil gøre alt for at bekæmpe lovgivning fra tredjelande med eksterritorial virkning, som skader Den Europæiske Unions virksomheders og personers interesser. I dette specifikke tilfælde opstod der dog et særligt politisk dilemma, nemlig at De Forenede Stater af interne politiske grunde skulle være tvunget til, som følge af WTO-panelproceduren, som var indledt, at påberåbe sig den såkaldte National Security Exception , hvilket ville føre til, at WTO de jure skulle have indstillet proceduren. Dette ville i virkeligheden have betydet, at der med hensyn til Helms-Burton-konflikten ikke blot ingen afgørelse ville være kommet, men også, at de indenrigspolitiske omstændigheder, som skulle have tvunget De Forenede Staters regering til at påberåbe sig National Security Exception , ville have ført til, at WTO-panelproceduren inden for rammerne af Uruguay-runden havde mistet overordentlig megen troværdighed med hensyn til løsningen af den slags handelskonflikter.
Når alt tages i betragtning har Kommissionen og den amerikanske regering forsøgt i aftalen at bekæmpe en kurs, som hindrer, at konflikten unødigt sættes på spidsen med den virkning i WTO, som jeg har gjort rede for. På den anden side påtager den amerikanske regering sig en forpligtelse til at bestræbe sig på at begrænse og gennem lovændringer eller gennem waivers ophæve de negative virkninger af Helms-Burton- og D'Amato-lovgivningen, når det drejer sig om at ramme EU-statsborgeres interesser. Denne forpligtelse for den amerikanske regering til at gøre sig bestræbelser afventer vi nu, og hvis Kommissionen og Rådet på en eller anden måde har indtryk af, at den amerikanske regering ikke vil kunne opfylde disse aftaler, så vil vi ikke tøve med at starte WTO-panelet på ny.

Bontempi
Hr. rådsformand, jeg vil stille Dem et spørgsmål: Mener De ikke, at forvaltningen af denne aftale er temmelig prækær, når man henser til de vanskeligheder og tvetydigheder, den indeholder? Og navnlig, forekommer det ikke Dem, således som det forekommer mig, at der er en risiko ved separat gennem denne aftale delvis at godtage de samme virkninger, som loven havde? Jeg anerkender forskellen, men vi har nyheder vedrørende afskrækkelse af virksomheder og ligeledes ikke-regeringsorganisationer, som allerede virker i samarbejde med Cuba om forvaltningen og fortolkningen af denne aftale. Jeg vil gerne høre, hvad De mener, og hvilke oplysninger De er i besiddelse af.

Patijn
Målet med denne overensstemmelse med Kommissionen, som Rådet har tilsluttet sig, om end på de strenge betingelser, som jeg for lidt siden nævnte for Dem, er at lade den amerikanske regering føre samråd med sine uafhængige lovgivere, nemlig Kongressen, for at fortolke loven på en sådan måde, og hvor det er nødvendigt at ændre den, at netop disse eksterritoriale virkninger til ulempe for europæiske økonomiske interesser, også for etablerede økonomiske interesser, ophæves. Hvis det skulle vise sig, at den amerikanske regering enten juridisk eller endda blot i praksis er tvunget til at fortsætte med at optræde eksterritorialt mod europæiske interesser, for så vidt angår de økonomiske forbindelser med Cuba, så vil Kommissionen og Rådet ikke tøve med at drage de konklusioner deraf, som jeg netop nævnte, nemlig at starte WTO-panelet på ny.

Morris
Det forekommer mig, hr. rådsformand, at De Forenede Stater faktisk langer ud efter alt og alle. Bortset fra, at dette faktisk skader Cuba selv, så skader det også amerikansk erhvervsliv, fordi de mister milliarder af dollars og hundredetusinder af arbejdspladser.
Er Rådet ikke enig i, at Helms-Burton-loven, som modsætter sig adgang for Cuba til Verdensbanken, IMF og OAS indtil der kommer en regering efter Castro, i høj grad er en krænkelse af Cubas suverænitet?
Agter Rådet at gøre noget for at sikre, at Cuba får adgang til disse organer, så det kan opbygge sin egen økonomi til fordel for sin egen befolkning?

Patijn
Jeg er principielt enig med det ærede medlem, og jeg tror også, at det repræsenterer hele Rådets mening, når han siger, at hvis man vil fremme demokrati og menneskelig udvikling på Cuba, er isolering og boykot, således som den amerikanske regering nu har foretaget siden 1959, ikke længere et egnet middel nu, hvor Cuba ikke længere udgør en trussel mod De Forenede Staters nationale sikkerhed. Kun den amerikanske regering og den amerikanske Kongres har en anden mening, og på dette punkt er vi enige om at være uenige. Når det drejer sig om det i lovgivningen optagne forbud mod at give Cuba adgang til f.eks. Bretton-Woodinstitutionerne, kan jeg ikke sige andet, end at Bretton-Wood-institutionernes regler på det tidspunkt selv må være afgørende for, hvordan det skal behandles. Det kan ikke være sådan, at én medlemsstat kan diktere det unilateralt for institutioner, som anses for at være multilaterale.

Medina Ortega
Hr. rådsformand, De Forenede Stater er et land, jeg beundrer, et land, jeg elsker, og som jeg har haft mange forbindelser til. Det er et af de ældste demokratier. Men af et kendetegnene ved dette demokrati, der er baseret på magtens deling og på den dømmende magts uafhængighed, er den kolossalt strenge anvendelse af loven, den kolossalt strenge anvendelse af straffe. For øjeblikket er en fællesskabsborger, hr. Ferreiro, fængslet i De Forenede Stater for at have udøvet handelsvirksomhed med henblik på at levere levnedsmidler og andre livsnødvendige varer til Cuba.
Jeg frygter, at hvis Den Europæiske Union afstår fra at fortsætte procedurerne i forbindelse med Helms-Burtonloven, vil de amerikanske myndigheder tro, at de har frit spil til at gennemføre den strengeste anvendelse af den interne amerikanske lovgivning, hvilket kan medføre, at ikke kun europæiske erhvervsdrivende, men også deres børn og familiemedlemmer, vil være underkastet denne lovgivning, som de ikke formoder gælder for dem, og som skader eller kan skade dem på en meget direkte måde.

Patijn
Jeg kan blot over for hr. Medina Ortega bekræfte, at Rådet og medlemsstaterne sammen med Kommissionen bestemt afviser love som Helms-Burton-loven af principielle grunde. Det er også grunden til, at Rådet, da denne lov blev undertegnet i 1996, på Kommissionens forslag på forholdsvis kort tid vedtog en lang række modforanstaltninger, gengældelseslovgivning, for at kunne gribe ind, hvis europæiske interesser blev ramt uforholdsmæssigt ved anvendelsen af loven. Det betyder ikke, at en så vigtig handelspartner som De Forenede Stater, og en så vigtig handelspartner som Den Europæiske Union, hvis De tillader mig billedet, her taler som to elefanter, som skal gå meget forsigtigt gennem et porcelænsskab, idet vi håber, at så lidt porcelæn som muligt beskadiges i denne helhed. Hvad jeg virkelig beklager, er faktisk, at både De Forenede Stater og Den Europæiske Union, som klart har en fællesskabsvision med hensyn til det ønskelige i nye politiske og økonomiske udviklinger på Cuba, efter så mange år endnu ikke har nået en begyndelse til enighed om spørgsmålet, hvordan det skal gøres, og på dette punkt er så fundamentalt forskellige. Vi beklager, at De Forenede Stater uformindsket fortsætter med at isolere udviklingerne på Cuba i stedet for at fremme dem. Som god liberal tror jeg, at udenlandske investeringer i høj grad baner vejen for demokrati, og forhindringen af udenlandske investeringer vil på dette punkt ikke fremme den cubanske udvikling eller den politiske udvikling.

Formanden
Spørgsmål nr. 9 af Mihail Papayannakis (H-0322/97):
Om: Sammensatte narkotika
På grundlag af Det Europæiske Råd i Dublin, som vedtog at iværksætte fælles bestræbelser på at tilnærme lovgivningerne og politiets, toldvæsenernes og domstolenes praksis i forbindelse med bekæmpelsen af narkotika og den ulovlige handel med narkotika, og under henvisning til, at de sammensatte narkotiske stoffer, der produceres i EU-lande og landene i Central- og Østeuropa samt de baltiske stater, er meget populære hos de unge og er forbundet med såvel store farer for den offentlige sundhed som sociale risici, bedes Rådet oplyse følgende: Hvilke fremskridt er der hidtil sket, hvad angår harmoniseringen af medlemsstaternes lovgivninger om bekæmpelse af den ulovlige handel med narkotika? Er der foretaget nogen vurdering af de risici, der er forbundet med udviklingen af de sammensatte narkotiske stoffer? Er der, eftersom disse stoffer pludseligt optræder på markedet, nogen mekanismer på europæisk plan til bekæmpelse af dem?

Patijn
Det ærede medlem Papayannakis' spørgsmål vil jeg besvare som følger. Den politik, som udvikles inden for Den Europæiske Union til bekæmpelse af narkotika, omfatter en bred skala med dels præventive aspekter, og her drejer det sig frem for alt om folkesundhed, information og uddannelse, som der lægges vægt på, og dels repressive elementer, navnlig samarbejde mellem retsvæsen, politi og toldtjenester til bekæmpelse af narkotikahandel og smugleri.
Hr. Papayannakis' spørgsmål vedrører navnlig det sidstnævnte aspekt, nemlig det internationale strafferetlige samarbejde til bekæmpelse af narkotikahandelen og narkotikakriminaliteten. Spørgsmålet vedrører mere specifikt omfanget af de fremskridt, som er gjort under det nederlandske formandskab ved gennemførelsen af den fælles indsats med hensyn til den indbyrdes tilpasning af Den Europæiske Unions medlemsstaters lovgivninger og praksis til bekæmpelse af narkotikamisbrug og til forhindring og bekæmpelse af illegal narkotikahandel. Denne lange titel afkortes ofte til den fælles indsats over for narkotika. Dette blev bekræftet af Det Europæiske Råd i Dublin i december 1996. Medlemsstaterne og Unionens institutioner er i øjeblikket i færd med at foretage denne fælles indsats, som harmonisering af lovgivning udgør en del af. Med henblik på Det Europæiske Råd i Luxembourg skal der udarbejdes en rapport om gennemførelsens forløb. Med henblik på i december 1997 i Luxembourg at kunne forelægge en rapport, der giver bedst muligt indblik, arbejdes der i øjeblikket på en modelrapport, og Det Europæiske Råd i Amsterdam agter at forelægge en foreløbig rapport.
Hr. Papayannakis' spørgsmål vedrørende sammensatte narkotika vedrører ligeledes den fælles indsats med hensyn til narkotika. På dette område arbejder medlemsstaterne og Den Europæiske Unions institutioner på udviklingen af et early warning system . Dette er en mekanisme med henblik på hurtigt og effektivt at udveksle information om nye stoffer, som dukker op på markedet for sammensatte narkotika. Den præcise udformning af denne mekanisme er stadig genstand for drøftelser. Også på dette punkt vil der blive aflagt beretning over for Det Europæiske Råd i Amsterdam.
For øvrigt gør jeg Dem i denne forbindelse opmærksom på Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug, EMCDDA. Dette institut har hjemsted i Lissabon og disponerer bl.a. over det såkaldte Raytox-system. Via dette system udveksles der information mellem medlemsstaterne om bl.a. sammensat narkotika. Via denne eksisterende kanal kan nye udviklinger allerede udveksles mellem de involverede tjenester og organisationer.

Papayannakis
Hr. formand, jeg vil gerne takke Dem for Deres detaljerede svar, men jeg er ikke kommet for at starte en diskussion. Jeg vil gerne hjælpe, og jeg mener, der er et problem: Disse nye sammensatte narkotika har nogle nye karakteristika. Man kan ikke bekæmpe dem med de traditionelle metoder. Produktionen sker hurtigt, de kommer på markedet og sælges meget hurtigt, og de bliver billigere og billigere. De bliver også mere og mere attraktive, fordi det er svært at adskille det forbudte og farlige fra det sjove. Og ifølge mine oplysninger tager hele dette advarselssystem, som De nævner, meget lang tid. Det tager to år at få et stof opført på listen over forbudte stoffer. I løbet af to år har producenten tjent millioner, den pågældende pille tages ud af markedet, og en anden sættes ind. Det, jeg ville spørge om, var, hvad De agter at gøre med et system, der reagerer så hurtigt og tilpasser sig situationen. Og der er ikke tale om repressive midler. Europol er interguvernemental. Det er nu op til Dem at sige, hvad De kan gøre for at oprette en brugbar mekanisme.

Patijn
Hr. Papayannakis peger efter min opfattelse fuldstændigt berettiget på de særlige problemer, som sammensatte narkotika skaber for hele strafferetspolitikken og også hele politiets indsats, fordi der her er tale om en udvikling, som går lige så hurtigt som udviklingen i den kemiske industri generelt. Netop på dette punkt er det yderst vigtigt, at oplysninger, som er til rådighed i medlemsstater, f.eks. om nye stoffer, som i princippet bringes ind under narkotikalovgivningen, lynhurtigt analyseres og udveksles, således at disse nye stoffer i de forskellige medlemsstaters lovgivning også kan gøres strafbare, og de retlige og politimæssige myndigheder også der har det juridiske grundlag for hurtigt at kunne reagere derpå. Derfor lægges der så stor vægt på at forbedre informationsindsamlings- og informationsudvekslingssystemerne. Det vedrører for øvrigt også navnlig de såkaldte grundsubstanser, de råstoffer, som bruges i forbindelse med narkotikafremstilling, fremstilling af illegale narkotika, fordi navnlig overvågningen af råstofstrømmene og informationsudvekslingen mellem efterforskningstjenester kan give et vigtigt fingerpeg om, hvor kriminaliteten udvikler sig på dette punkt. Informationsudvekslingen og - indsamlingen er på dette punkt det absolut vitale første led for at kunne gøre en kraftig indsats.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 10.
Spørgsmål nr. 11 af Jonas Sjöstedt (H-0330/97):
Om: Aflytning af telekommunikationer
I løbet at et helt år har EU sammen med det amerikanske FBI udarbejdet et fælles system til aflytning af telekommunikationer. Der vedtoges en resolution om dette spørgsmål den 17. januar 1995 under et ministerrådsmøde med EU's justits- og indenrigsministre.
Derefter er der indgået et »memorandum of understanding« mellem underskriverne af aftalen og andre stater. Men alligevel har informationerne til offentligheden og massemedierne vedrørende dette spørgsmål været stærkt begrænsede.
Vil fælles bestemmelser og aftaler på dette område kræve harmonisering af den nationale lovgivning, hvilke telekommunikationer kan f.eks. aflyttes, og hvilke mistanker om forbrydelse og hvilke straflængder kræves der for at foretage aflytning?
Eksisterer nogen sammenhæng mellem Unionens arbejde på dette område og ECHELON?

Patijn
Som svar på hr. Sjösteds spørgsmål om aflytningen af telekommunikationsforbindelser vil jeg allerførst gøre opmærksom på, at det ikke forholder sig således, at Den Europæiske Union samarbejder med FBI om at udvikle et fælles aflytningssystem. Men eksperter fra EUmedlemsstaterne har i nogle år ført drøftelser med andre lande såsom De Forenede Stater om de krav, som skal stilles til industrien, for at der ved udformningen af telekommunikationsapparatur kan anbringes specielle anordninger, således at dette apparatur stadig kan aflyttes af retshåndhævelsesinstanser. Dette har ført til et sæt af international user requirements , hvis betydning Rådet har fremhævet i det af Dem nævnte beslutningsforslag af 17. januar 1995. Andre ikke-EU-lande såsom De Forenede Stater, Canada, Australien og Norge har ligeledes støttet disse krav. Gennemførelsen af disse krav i telefonsystemer er noget, som de nationale kompetente telekommunikationsmyndigheder pålægger operatørerne og udbyderne af tjenesteydelser på grundlag af national lovgivning. Den måde, hvorpå dernæst de tekniske faciliteter kan benyttes, bestemmes af den nationale ret, som for så vidt angår de europæiske lande bør være i overensstemmelse med den europæiske menneskerettighedskonvention.

Sjöstedt
Jeg vil gerne takke rådsformanden for det svar, jeg fik. De nye satellitbaserede telekommunikationssystemer, som vil blive stadig mere dominerende, gør det vanskeligere at håndtere disse ting i relation til nationale grænser. Samtidig drøfter man indgåelsen af en aftale på EU-plan om aflytning af samtaler mellem forskellige lande. Det rejser en lang række spørgsmål, fordi de forskellige nationale lovgivninger ikke stemmer overens, og det bl.a. ikke er fastslået, efter hvilken lovgivning det skal afgøres, om en person kan aflyttes eller ej. Desuden rummer spørgsmålet stærke integritetsaspekter. Er det rigtigt opfattet, at et sådant vidtgående samarbejde på EU-plan i det lange løb vil kræve en harmonisering af kriterierne for, hvem der kan aflyttes, således at det eksempelvis fastsættes, at den forbrydelse, som en given person mistænkes for, skal udløse en straf af bestemt længde, for at vedkommende kan aflyttes? Er det en rigtig opfattelse af det samarbejde, der finder sted på EU-plan?

Patijn
Her har vi at gøre med nationale efterretnings- og sikkerhedstjenesters måde at operere på. På dette punkt har Den Europæiske Union beføjelser i den tredje søjle, mener jeg, til let at påbegynde harmoniseringen. Selvfølgelig er samarbejde på mellemstatsligt plan muligt, men jeg tror, at der i denne fase også i politisk forstand inden for Den Europæiske Union er ringe opbakning til beføjelser til gennem konventioner at begynde at harmonisere. Jeg må her foretage en skelnen, for Deres første spørgsmål vedrørte aftalerne omkring telekommunikationsteknik. Det drejer sig om, at anvendelsen af moderne indkodnings- og kryptofoniteknik gøres så umulig, at efterretnings- og sikkerhedstjenesterne overhovedet ingen chance mere har for at gøre noget. Det betragter vogterne af vor stats interne sikkerhed som en alvorlig mangel. Jeg tror, at det er meget vigtigt, at nationale medlemsstater og i hvert fald nationale medlemsstater, som støtter de passende internationale konventioner for så vidt angår beskyttelsen af privatlivet og menneskerettighederne, i en national lovgivning og i national overvågningspraksis uformindsket fortsætter med at overvåge, at efterretnings- og sikkerhedstjenester holder sig strengt til en række adfærdsregler, som er fastlagt i denne nationale lovgivning. Den kendsgerning, at det selvfølgelig også kan have at gøre med grænseoverskridende kommunikation, ændrer ikke ret meget ved princippet om de nationale ansvar. Det er op til vore regeringer og vore parlamenter at udarbejde lovgivning, og det er op til vore tilsynsførende instanser i de nationale medlemsstater at sørge for, at efterretnings- og sikkerhedstjenester opfører sig i overensstemmelse med loven.

Posselt
Hr. formand, jeg går ud fra, at det her ikke i første række drejer sig om telekommunikationer, men snarere om bekæmpelse af den organiserede og grænseoverskridende storkriminalitet. Jeg vil i denne forbindelse gerne spørge Dem, hvordan Rådets næste skridt ser ud på området bekæmpelse af den organiserede storkriminalitet. Foreligger der allerede konkrete forslag, både for området telekommunikation og for de næste skridt i de kommende dage?

Patijn
For så vidt angår spørgsmålet om, hvad Rådet gør for at bekæmpe international organiseret kriminalitet og mere specifikt med hensyn til politiets eller efterretningsvæsenernes efterretningsoperationer, minder jeg om, at Det Europæiske Råd i Dublin oprettede en gruppe af højtstående repræsentanter fra medlemsstater med henblik på at foretage en specifik undersøgelse af fænomenet organiseret kriminalitet og fremkomme med henstillinger for kraftigt at bekæmpe denne gennem samarbejde. Under det nederlandske formandskab er denne gruppe af højtstående repræsentanter i januar startet ihærdigt, og den afleverede i april en rapport, som i mellemtiden også er behandlet af justits- og indenrigsministrene på et ekstra møde i slutningen af april. Denne rapport indeholder et antal politiske henstillinger og en lang række tekniske henstillinger og vil, jeg mener kort efter, at Det Europæiske Råd i Amsterdam har behandlet og frigivet den, sandsynligvis være en vigtig stimulans for samarbejdet mellem medlemsstaterne inden for rammerne af den tredje søjle til bekæmpelse af den organiserede kriminalitet.

Formanden
Da vi har opbrugt den tid, der er afsat til spørgsmål til Rådet, vil spørgsmål nr. 11 til 29 blive besvaret skriftligt.

McMahon
Hr. formand, til forretningsordenen. Jeg vil blot vise min uenighed i denne afgørelse. Mit spørgsmål var det næste. Jeg har siddet her i næsten halvanden time og tålmodigt ventet på mit spørgsmål. I betragtning af, hvor vigtigt dette spørgsmål er for Det Forenede Kongerige, i særdeleshed det nordøstlige Skotland, som er hr. Macartneys valgkreds - han ville have stillet et tillægsspørgsmål - er det en skam, at vi ikke nåede frem til det. Jeg vil gerne have en garanti for, at dette ikke gentager sig i fremtiden.

Formanden
Hr. Patjin, ærede medlemmer, i betragtning af de vanskeligheder, vi har haft i dag med at overholde tidsplanen, og at hr. Patjin ved begyndelsen af mødet meddelte os, at han har aftaler, han er nødt til at overholde, vil vi afslutte spørgetiden til Rådet, men jeg må gøre opmærksom på, at jeg fremover vil sørge for, at en eventuel ændring i tidspunkterne ikke vil gå ud over den tid, vi har afsat til spørgetiden.
Jeg mener, at der er tale om en exceptionel situation i dag, men alligevel, ærede medlemmer, vælger jeg dette kompromis.
(Mødet udsat kl. 19.25 og genoptaget kl. 21.00)

Formanden
Mødet genoptages.
Hr. Macartney beder om ordet til forretningsordenen.

Macartney
Hr. formand, angående Souchet-betænkningen: Jeg vil gerne have en forsikring om, at de ændringsforslag vedrørende retsgrundlaget, som jeg har stillet, og som er blevet oversendt til Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder vil få tilstrækkelig tid til at blive undersøgt ordentligt. Det er afgørende for hele spørgsmålet om den fælles fiskeripolitik og derfor kræver jeg en forsikring om, at Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder vil få den fornødne tid og de fornødne ressourcer til at undersøge disse ændringsforslag, før de kommer tilbage til drøftelse.

Formanden
Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder vil undersøge dette inden afstemningen i morgen.

Forvaltning af fiskebestande - Fiskeri ved São
Tomé - Internationale fiskeriaftaler - Det om-råde, som reguleres af NAFO - Fiskeri og
akvakultur
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0151/97 af Varela Suanzes-Carpegna for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets afgørelse om Det Europæiske Fællesskabs ratifikation af aftalen om gennemførelse af bestemmelserne i De Forenede Nationers havretskonvention af 10. december 1982 for så vidt angår bevarelse og forvaltning af fiskebestande, der bevæger sig både inden for og uden for eksklusive økonomiske zoner (fælles bestande), og bestande af stærkt vandrende fiskearter (KOM(96)0472 - C4-0551/96-96/0238(CNS)); -A4-0145/97 af Macartney for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning (EF) om indgåelse af protokollen om fastsættelse af de fiskerimuligheder og det finansielle bidrag, der er omhandlet i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Den Demokratiske Republik São Tomé og Principe om fiskeri ud for São Tomé og Principe, for perioden 1. juni 1996 til 31. maj 1999 (KOM(96)0394 - C4-0485/96-96/0199(CNS)); -A4-0149/97 af Crampton for Fiskeriudvalget om internationale fiskeriaftaler; -A4-0150/97 af Teverson for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om ændring af: I.forordning (EØF) nr. 189/92 om fastsættelse af bestemmelser for anvendelse af visse kontrolforanstaltninger, som er vedtaget af Organisationen for Fiskeriet i det Nordvestlige Atlanterhav (NAFO) (KOM(96)0684 - C40034/97-96/0309(CNS)); II.forordning (EF) nr. 3069/95 om en EF-observatørordning for Fællesskabets fiskerfartøjer, som fisker i det område, der reguleres af Organisationen for Fiskeriet i det Nordvestlige Atlanterhav (NAFO) (KOM(96)0685 - C40035/97-96/0310(CNS)); -A4-0144/97 af Souchet for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af forordning (EØF) nr. 3760/92 om en fællesskabsordning for fiskeri og akvakultur (KOM(96)0350 - C4-0538/96-96/0183(CNS)).
Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, fru kommissær, ærede medlemmer, dagens vigtige forhandling under ét om fiskeri har en helt klar fællesnævner.
Alle betænkningerne har på en eller anden måde relation til de helt nødvendige eksterne fiskepladser og deres forskellige adgangs- og reguleringsformer, enten gennem traditionelle fiskeriaftaler med tredjelande som aftalen med São Tomé og Principe, der er beskrevet i Macartney-betænkningen, eller gennem multilaterale regionale aftaler som NAFO, der er beskrevet i Teverson-betænkningen, samt i New York-aftalen om fællesbestande og stærkt vandrende fiskearter, der er beskrevet i den betænkning, som jeg er ordfører for. Betænkningerne handler om forskellige problemstillinger, men de understreger også en fælles fordømmelse - som efterhånden er ved at blive almindelig - af den lille rolle, Europa-Parlamentet stadig spiller i denne sag over for Europa-Kommissionens begær efter kompetence og ønske om at opnå umådeholdne reguleringer med et tvivlsomt eller i det mindste utilstrækkeligt retsgrundlag - som det anføres i Souchet-betænkningen og i min egen betænkning. Både for Parlamentets og for Kommissionens vedkommende handler problemstillingerne om fællesskabsforanstaltninger inden for rammerne af internationale organisationer, der skal definere den fremtidige og skiftende internationale havret.
Det var derfor umagen værd, hr. formand, at Europa-Parlamentet på eget initiativ udarbejdede en betænkning om de for Unionen uerstattelige internationale fiskeriaftaler, nemlig hr. Cramptons betænkning, som - efter vigtige diskussioner og ændringsforslag i Fiskeriudvalget, hvor den blev enstemmigt vedtaget - i dag debatteres på dette plenarmøde.
Jeg vil tillade mig at understrege nogle vigtige aspekter i hr. Cramptons betænkning: De internationale fiskeriaftaler og fiskeriet i internationale farvande repræsenterer 25 % af den samlede fællesskabsproduktion. Importen fra tredjelande er bydende nødvendig for fællesskabsmarkedet, eftersom fangsten i vores egne farvande ligger langt under vores forbrug. Disse aftaler er derfor helt nødvendige for fællesskabsflåden, fællesskabsmarkedet og fællesskabsforbrugeren, for vores industri, og som følge deraf for beskæftigelsen, som i øvrigt - hvilket betænkningen også understreger - er koncentreret i de perifere områder under mål 1, der er meget afhængige af fiskeriet og uden andre klare beskæftigelsesalternativer, men som har en konkurrencedygtig fiskerisektor på verdensplan, som det er nødvendigt at støtte over for andre fiskerinationer, der er ivrige efter at få adgang til de samme fiskepladser og ikke altid har så krævende tekniske bevarelsesforanstaltninger som Den Europæiske Union.
Endelig er det nødvendigt at understrege, at en politik, der er så fordelagtig for de generelle interesser i Den Europæiske Union, ikke engang når op på 30 % af de samlede fællesskabsmidler til fiskerisektoren, hvilket er lig med 0, 31 % af det samlede fællesskabsbudget.
Det er derfor nødvendigt i fremtiden at fortsætte denne politik for de internationale fiskeriaftaler ved at øge budgetbevillingerne, ved til enhver tid at vurdere de respektive gensidige interesser, ved at forhandle aftaler der tilgodeser begge parter, ved eventuelt at forbedre de nugældende aftaler eller tilpasse dem til de konkrete omstændigheder og de forskellige juridiske systemer, ved at anvende traditionelle aftaler, når dette er hensigtsmæssigt, eller ved at oprette joint-ventures eller midlertidige sammenslutninger af virksomheder, når det er muligt.
I denne forbindelse, hr. formand, undersøger vi New York-aftalen af 4. august 1995 om bevarelse og forvaltning af fælles bestande og bestande af stærkt vandrende fiskearter, hvis ratifikation bliver forelagt Parlamentet til høring, og hvor jeg er ordfører for den pågældende betænkning.
Vi står over for en historisk aftale af stor rækkevidde, og det er meget vigtigt, at vi støtter den, eftersom den - gennem det multilaterale og regionale samarbejde - søger at videreudvikle forvaltnings- og bevarelsesforanstaltninger i internationale farvande.
Det drejer sig kort og godt om at samarbejde med henblik på bevarelsen af fiskearterne i internationale farvande over for visse kystlandes påstande og forsøg på at opnå en unilateral udvidelse af deres prærogativer, hvilket er i modstrid med international ret, havretskonventionen og navnlig de regler, som regulerer dybhavsfiskeri og de eksklusive økonomiske zoner på 200 sømil. For områder uden for disse zoner, og kun for så vidt angår fælles bestande og bestande af stærkt vandrende fiskearter - i hvert fald indtil videre - kan man anvende New Yorkaftalen, hvis den træder i kraft, men det må understreges, at denne aftale ikke kan danne grundlag for eller støtte ekstraterritoriale nationale love som f.eks. den af triste grunde meget omtalte canadiske fiskerilov af 25. maj 1994 eller det nye lovforslag C-62, som vi endnu en gang benytter lejligheden til at fordømme.
Derfor opfordrer vi i vores betænkning Kommissionen til inden den endelige ratifikation af aftalen at sikre sig, at alle de undertegnende stater fortolker aftalen på samme måde, og til om nødvendigt af hensyn til den juridiske sikkerhed at træffe passende forholdsregler i form af forbehold og erklæringer om fortolkningen. Der er prekære aspekter, som f.eks. tilladelsen til brug af magt i visse situationer, der kræver en klar og ensartet fortolkning, idet de i modsat fald kan give anledning til konflikt.
For det andet, men ikke mindre relevant, er der spørgsmålet om kompetence, som flere medlemsstater i Rådet allerede over for Kommissionen har gjort indsigelse mod. Aftalen berører kompetencefordelingen mellem staterne og Kommissionen. Kommissionen har kompetence, for så vidt angår bevarelse og forvaltning af havressourcerne, mens medlemsstaterne har den kompetence, der ifølge den internationale ret tildeles flagstaten. Denne eksklusive kompetence, som medlemsstaterne fortsat har, berettiger dem til inden for den internationale rets rammer at indtage deres egne juridiske holdninger og varetage deres egne interesser inden for deres jurisdiktion i henhold til deres anerkendte kompetencer. Derfor er det inden for det fornuftige samarbejde mellem Kommissionen og staterne naturligt, at både staten og Kommissionen forsvarer deres juridiske interesser i henhold til deres respektive kompetence. Kommissionens forslag til artikel 3, stk. 2, som er blevet enstemmigt forkastet af Fiskeriudvalget, virker derfor overdrevent og uden tilstrækkeligt retsgrundlag, eftersom man med stor uklarhed og uhensigtsmæssighed forsøger at få medlemsstaterne til næsten at give afkald på deres kompetence til at forsvare deres egne interesser til fordel for Kommissionen, uden at denne - som Udvalget om Retlige Anliggender påpeger i sin udtalelse til vores betænkning - kommer med argumenter, som underbygger en sådan disposition.
Udvalget om Retlige Anliggender i Europa-Parlamentet - og hermed vil jeg slutte, hr. formand - anfører i punkt 5 og 6, at reglerne i artikel 3, stk. 2, kan give anledning til problemer, og mener, at der inden for internationale aftaler af blandet karakter endnu ikke er en defineret fællesskabsretspraksis. Derfor vil det i stedet for juridiske regler være bedre med adfærdskodekser indgået mellem Fællesskabet og medlemsstaterne. Over for disse ræsonnementer går Fiskeriudvalget, som støtter en ratifikation af aftalen, imidlertid enstemmigt imod forslagets omtalte artikel 3, stk. 2.

Macartney
Hr. formand, på overfladen forekommer Sao Tomé e Principe-aftalen at være noget, der har ringe betydning for Parlamentet. Men på mange måder symboliserer den nogle af de problemer og muligheder, der rejser sig på baggrund af vore fiskeriaftaler med tredjelande. Sao Tomé og Principe er et af de fattigste lande i verden, og det er stærkt afhængig af den indkomst, det får fra sine fiskeriaftaler med Den Europæiske Union, for at få pengene til at passe. Det er i en temmelig usædvanlig stilling, for så vidt som mulighederne for Sao Tomé og Principe-fiskerne selv er meget begrænsede på grund af de særlige forhold i vandene omkring øerne. De er af større nytte som basis for tunfiskere fra Europa end for de lokale, så det er en meget speciel ressource, for så vidt som den udgør en eksklusiv økonomisk zone, men ikke har rige fiskebanker som andre steder i Afrika, f.eks. ud for Namibias kyst. Det giver dem et ganske særligt perspektiv.
Det er mig en glæde at støtte denne betænkning. Der har været mange lejligheder, hvor jeg har været kritisk over for fiskeripolitikken, men jeg mener, at det meste af denne betænkning er rosværdigt. Den foreslår en rimeligt generøs aftale med regeringen i Sao Tomé og Principe. Hvis jeg skulle kværulere over nogle af detaljerne, ville jeg sige, at det er noget svagt at bruge udtrykket »vil forsøge at« i et juridisk dokument. Enhver advokat vil mene, at det ikke er bindende. Derfor burde man have strammet den slags formuleringer. Der er to tilfælde: Det ene drejer sig om bifangster, som er et følsomt punkt både for naturbeskyttere og de lokale fiskeforbrugende samfund; det andet drejer sig om det ønskværdige i at forhyre mandskab fra Sao Tomé og Principe til fiskerbådene. Det formuleres som noget, man skal tilstræbe, snarere end som noget, der kræves. Når sagen kommer til revision, bør man stramme op på disse punkter. Det er et temmelig svagt kompromis mellem ikke at sige noget og at sige noget, og det er ikke bindende. Med andre ord, aftalen er ikke strålende, men den er rimeligt tilfredsstillende.
Vi kommer igen og igen her i Parlamentet tilbage til to kritikpunkter. Det ene drejer sig om, at disse aftaler ikke er særlige redskaber for udviklingen af det pågældende land, men ses som kommercielle fiskeriaftaler. Sådan er det nu engang. Igen og igen har vi i Udvalget om Udvikling og Samarbejde og i Fiskeriudvalget sagt, at det ikke er den bedste måde at få resultater på, der formodes at være baseret ikke bare på Den Europæiske Union og dens medlemsstaters kommercielle interesser, men også på den pågældende befolknings.
Jeg har i lighed med mange andre medlemmer besøgt nogle af disse lande. Vi har talt med de lokale. De er glade for at få en statslig indkomst, men der kunne gøres meget mere for at få et bæredygtigt fiskeri og også for at få en bæredygtig udvikling i bredere forstand. Dette spørgsmål om redskaber for udvikling vil ikke forsvinde, før vi har ændret den grundlæggende holdning og får en krydsning mellem de to hensyn: de kommercielle fiskeriinteresser for EU og udviklingsaspektet.
Det sidste, jeg vil sige, drejer sig om konsultationer. Parlamentet kan godt lide at blive spurgt til råds, men vi vil hellere spørges til råds, før noget er trådt i kraft end bagefter. Folk kritiserer os af forskellige årsager. De kritiserer os almindeligvis ikke for at afgive udtalelser, når det er for sent til, at de kan få nogen virkning. Det er det, de burde kritisere os for. Det er på høje tid, at vi ændrer denne ordning, så at Parlamentet kan fremsætte sin udtalelse, før en aftale træder i kraft i stedet for omvendt. Vi bedømmer altid aftaler, som er indgået, og håber, at Kommissionen eller Rådet så vil tage hensyn til det, vi har sagt, næste gang. Det er ikke den bedste måde at gøre tingene på.
Når det er sagt, har Kommissionens forslag min og Fiskeriudvalgets støtte. Vi anbefaler betænkningen og alle de ændringsforslag fra udvalget, der er blevet fremsat.

Teverson
Hr. formand, min betænkning drejer sig om det område, som reguleres af NAFO. Men jeg vil kun tale om den i kort tid, for selv om det er en vigtig betænkning, giver den ikke anledning til uenighed, og drejer sig mest om detaljer. Jeg glæder mig over de ændringsforslag, der er fastsat i NAFO-aftalen, og som nu er blevet gennemført. De drejer sig om større brug af observatører. Disse mennesker befinder sig allerede på fiskefartøjerne, og vi bør benytte dem så godt som muligt for at forstå det særlige ved disse former for fiskeri og i særdeleshed området med genudsætninger. Dette berører alle, der har at gøre med fiskeri, og vil skabe større forståelse for spild, og hvordan dette system kan forbedres, også med hensyn til Hail-systemet og anmeldelsen af de arter, man planlægger at fange.
Faktisk er der et underpunkt, i særdeleshed når det drejer sig om rejefiskeri. Det er et område, der er ved at åbne sig, i særdeleshed i kraft af islandske fartøjer, og her er større kontrol tiltrængt. Det er det, der er baggrunden for de ændringsforslag, der har til formål at sikre, at rejefiskeriet kan være bæredygtigt over en længere periode. Vi anmoder Parlamentet om, at der bliver set på dette, og om, at der udarbejdes yderligere dokumenter.
Men hvor vigtig NAFO end er, er de internationale fiskeriaftaler langt vigtigere. Der er ét, der er klart - hvilket kommissæren såvel som Ministerrådet da også regelmæssigt fortæller os - nemlig at der er alt for store investeringer i fiskerflåderne, ikke blot i Europa, men på verdensplan. Faktisk mener man, at mere end to tredjedele af fiskeribestandene på verdensplan overudnyttes. Man behøver ikke stor økonomisk indsigt for at forstå, at jo billigere man gør det at komme ind på et givet marked, jo mere kapacitet vil der være, og jo mere vil udbuddet i form af kapital eller fartøjer og udstyr overskride de til rådighed værende ressourcer.
Det, der sker, er, at Den Europæiske Union med sine internationale fiskeriaftaler bidrager til dette globale problem, nemlig for stor støtte til verdens samlede fiskerflåde. FAO har faktisk regnet sig frem til, at der gives uacceptabelt store samlede subsidier til fiskerflåderne på verdensplan. Af denne grund finder der overfiskeri sted med yderligere udtynding af bestandene til følge, og der opstår behov for, at lande køber flere fiskerirettigheder andre steder. Så kommer vi ind i en konkurrencesituation og en ond cirkel, der fører til yderligere udtynding af bestandene.
Vi må standse denne proces et eller andet sted. Jeg mener, at Parlamentet bør være ledende på verdensplan, når det gælder miljøbeskyttelse, og at vi bør føre an, når det gælder at afskaffe subsidierne til internationale fiskeriaftaler. Den Liberale Gruppe foreslår, at vi anlægger en meget radikal holdning til bevaring og i særdeleshed til fremtiden for fiskeriet på verdensplan. Vi bør bestemme, at dette er et område, hvor det er let at justere de private omkostninger efter de faktiske omkostninger, så at omkostningerne ved fiskeriaftalerne bliver båret af dem, der ejer skibene og driver flåderne. På den måde vil vi begynde at få kapaciteten bragt på linje med fiskeribestandene på verdensplan. Det er kun en begyndelse, men det er en væsentlig begyndelse.
Vi siger ikke et øjeblik, at det skal være en ensidig afgørelse fra Den Europæiske Union. Vi må forhandle med de andre større fiskerilande - Japan, Korea og det tidligere Sovjetunionen, selv om de ikke længere er en stor aktør. Vi må begynde at få enighed internationalt om at standse disse subsidier og denne udtynding af bestandene i verdenshavene. Hvis disse forhandlinger ikke fører til et gunstigt resultat, bør vi forelægge sagen for WTO og få dette organ til at overvåge dette område og behandle subsidier til internationale fiskeriaftaler som unfair konkurrence. Kun på denne måde kan vi begynde at få en vis form for balance i den marine økologi i hele verden.
Denne politik er ikke nødvendigvis kostbar i sig selv, når det gælder Den Europæiske Union under ét, men Kommissionen synes at ville udvide dette område. Men omkostningerne for Fællesskabet på dette område er ca. 280 mio ECU om året, og i Peter Cramptons betænkning siges det, at kun 1300 fartøjer nyder godt af denne politik. Det er en støtte på ca. 200.000 ECU pr. båd. Vi kan da bruge disse penge mere effektivt andre steder i Den Europæiske Union, f.eks. i randområderne, og jeg vil pege på min egen valgkreds. Der må være bedre måder at bruge disse penge på og at målrette dem med hensyn til finansiering via strukturfondene. Den Liberale Gruppe siger, at vi bør stoppe denne galskab, gøre noget positivt for bevaringen på verdensplan, og Kommissionens budskab til os som medlemsstater bør også ses globalt. Vi må standse denne form for subsidier.

Crampton
Hr. formand, i de første fem minutter taler jeg som ordfører for Fiskeriudvalget, der har vedtaget min betænkning for kort tid siden. I resten af tiden vil jeg give udtryk for nogle af mine personlige synspunkter og spørgsmål angående fiskeriaftaler i almindelighed.
Den Europæiske Union har 26 fiskeriaftaler med tredjelande, 15 med lande i Afrika og Det Indiske Ocean og 10 i de nordatlantiske lande med 1 i Latinamerika. De falder i fem hovedkategorier: gensidige aftaler, adgang til overskudsbestande, adgang til bestande til gengæld for finansiel støtte, adgang til gengæld for kompensation og adgang til markedet og andengenerationsaftaler, der involverer etablering af fællesforetagender. Mange af disse aftaler har kun få problemer, og det vigtigste i forbindelse med fiskeriaftaler er typen af økonomisk kompensation.
Disse aftaler bliver hovedsagelig indgået med udviklingslande. Kommissæren, og jeg citerer hende, har for nylig sagt, at vi kommer, vi fisker, vi betaler næsten ingenting, og så rejser vi igen, uden at der er nogen kontrol. Det er af denne grund, at betænkningen koncentrerer sig om formen for økonomisk kompensation i aftalerne. Den Europæiske Union må naturligvis afbalancere sine egne umiddelbare interesser og sin fiskerflådes overlevelse over for en erkendelse af, at opretholdelsen af fiskebestandene på verdensplan er i alles langsigtede interesse.
I betænkningen omtaler jeg dette som oplyst egoisme. Det indebærer en grad af planlægning, som den nuværende såkaldte politik ikke rummer. Fiskeriudvalget glæder sig over Kommissionens meddelelse »Fiskeriaftaler - den nuværende situation og fremtidsudsigterne« som et indledende første skridt.
En klar og sammenhængende holdning til fiskeriaftaler er af afgørende betydning for at sikre indgåelsen af gode aftaler i fremtiden. Der er allerede tegn på, at vandene er urolige, om ikke stormfulde. Vanskelighederne med at få en ny aftale med Senegal og antydningerne fra Marokko af, at dette land ikke vil underskrive en ny aftale, når den nuværende udløber i 1999, er typiske. Der er nu mange, der siger, at man må anlægge en ny holdning, ikke bare af hensyn til rimelige fiskeriaftaler og en rimelig udvikling, men også for at sikre, at disse aftaler kan overleve i fremtiden.
Ved et møde for nylig i Rådet (fiskeri) sagde Kommissionen, at fiskeriressourcerne på globalt plan var kommet under pres, og at det var nødvendigt at finde nye måder at prioritere på. Denne betænkning har til formål at hjælpe med denne proces. Den formulerer en række principper. Disse principper indbefatter bæredygtig brug af havenes ressourcer, forebyggelse af udtynding, at alle parter skal samarbejde om ting som vurdering af bestandene, overvågning, sameksistens af industrifiskeri og småfiskeri, osv.
Den understreger også den sammenhæng, der nødvendigvis må være mellem fiskeripolitikken som repræsenteret af disse aftaler og udviklingspolitikken. Dette er særlig vigtigt. Desuden bør vi sikre, at vi overholder adfærdskodekserne, f.eks. FAO's adfærdskodeks om ansvarligt fiskeri og mange andre, som vi har underskrevet, og søger at sikre, at alle andre lande gør det samme. Hr. Teverson har lige nævnt FAO. Her har man også, ud over det, han sagde, sagt, at 70 % af verdens fisk bliver fanget tæt på eller ud over hvad der er bæredygtigt.
Bortset fra disse principper, formulerer vi i betænkningen en række retningslinjer for en ensartet procedure, som må gennemgås, når vi forhandler fiskeriaftaler: Indsamling af så fyldestgørende oplysninger om bestandene som muligt; høringer med repræsentanter for det lokale fiskerierhverv; en costbenefitanalyse; en mekanisme, der sikrer tilbagerapportering om resultaterne af undersøgelserne; og uddannelses- og oplæringsprogrammer, der bliver finansieret af Fællesskabet som en del af disse aftaler.
Så nævner vi i betænkningen Parlamentets rolle. Vi er ikke tilfredse med denne rolle. Den er meget marginal, når det drejer sig om fiskeri. Parlamentet har gentagne gange sagt, at vi bør være langt mere med i udarbejdelsen af aftalerne, og herunder spørges til råds om det forhandlingsmandat, som Rådet giver Kommissionen, og at fiskeriaftalerne bør indgås under anvendelse af proceduren med samstemmende udtalelse.
I resten af min taletid vil jeg blot fremsætte et par personlige bemærkninger. Der var en lang og kompliceret afstemning i udvalget. Som følge heraf bemærkede jeg, da vi endelig så den trykte betænkning, at der var et antal indbyrdes modstridende ting, nogle unøjagtigheder, og balancen i betænkningen var i mærkbar grad blevet ændret. Ændringsforslagene fra de europæiske socialdemokrater har til formål at afhjælpe nogle af disse mangler.
Jeg må stille nogle spørgsmål. Kan vi virkelig sige, at det vigtigste formål med Den Europæiske Union i øjeblikket er at opretholde de eksisterende strukturer inden for fiskerierhvervet? Det ville forekomme mærkeligt. Kan vi virkelig sige, at Den Europæiske Union bør være ansvarlig for, at rederne kan få profit? Vi siger ikke dette om stålindustrien eller bilindustrien. Hvorfor om fiskerierhvervet? Vi bør bestemt skabe betingelser, hvorunder man kan få profit, men vi er ikke ansvarlige.
Bør disse aftaler fuldt ud finansieres af Den Europæiske Union? I direktoratets nyhedsbrev, Pesca , skriver Kommissionen, at bestræbelser på at begrænse omkostningerne kan føre til, at ejerne eller medlemsstaterne tager en større del. Jeg mener, at vi må overveje, hvad Revisionsretten siger til os, og hvad den europæiske skatteyder ville sige til os, hvis han vidste, hvad det var, der skete.
Kan vi virkelig, som det nævnes i denne betænkning, overveje, at betragte fisk som en ressource, der kan forgå? Fisk, der svømmer i havet, er en ressource, der kan forgå? Det beder jeg Dem om at tænke over. Kan vi sige, at det at eksportere overskudskapaciteten fra Den Europæiske Unions flåder til tredjelandes vande er et rimeligt valg i fremtiden? Kommissionen har allerede sagt, at disse aftaler ikke er langsigtede løsninger. Vi må håndtere vore problemer i vore egne farvande.
Det er en god betænkning. Jeg håber, man vil støtte den. Jeg har personlige vanskeligheder med den, men det er Fiskeriudvalgets afgørelse, og jeg mener, at den er bedre end det, vi havde i forvejen.

Souchet
Hr. formand, kære kolleger, vort Parlament er blevet bedt om inden for rammerne af høringsporceduren at udtale sig om et forslag fra Kommissionen, der sigter mod en delvis ændring af forordningen fra december 1992, som helt nøjagtigt har nummer 3760/92, og som omhandler en fællesskabsordning for fiskeri og akvakultur.
De forslag til ændring, der er forelagt Parlamentet, har tre formål. For det første at tillade en uddelegering af kompetence til Kommissionen, så denne i EU&#x02BC;s retsorden kan indføje de tekniske foranstaltninger vedrørende fiskeriredskaber og disses anvendelse, der vedtages af internationale fiskerikommissioner, som Fællesskabet er en kontraherende part i.
Den anden ændring sigter mod at fastsætte, hvilke fiskerimuligheder inden for den samlede tilladte fangstmængde, som Rådet kan tildele tredjelande, og de tekniske betingelser, hvorpå fangsterne skal tages i Fællesskabets farvande.
Den tredje ændring er et forslag om at give Rådet beføjelse til at fastsætte midlertidige tekniske foranstaltninger til bevarelse af ressourcerne i forbindelse med de betingelser, hvorunder kvoterne kan fiskes.
I vort udvalg mener vi, at de ændringer, som Kommissionen har foreslået til det andet og tredje punkt, er en teknisk forbedring i forhold til forordning nr. 3760/92, idet det dermed bliver muligt inden for rammerne af fællesskabsretten at integrere en række foranstaltninger vedrørende udnyttelsen af ressourcerne, så fiskeressourcerne kan forvaltes på en rationel måde.
Formålet med disse to forslag er alene at indføre et bestemt retsgrundlag for at nå de mål, jeg netop har nævnt, og vort udvalg har derfor ingen indvendinger mod disse delvise ændringer af forordningen. Tværtimod mener det, at denne ændring er en forbedring af de fælles ordninger for fiskeri og akvakultur.
Til gengæld er vi meget forbeholdne over for muligheden af at uddelegere kompetence til Kommissionen til direkte at indføje de bindende retsakter, der vedtages i internationale organisationer, i Fællesskabets retsorden i henhold til de bestemmelser, som Kommissionen angiver i sit forslag.
Det fastsættes i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 3760/92, at Rådet, medmindre andet er fastsat, efter fremgangsmåden i artikel 43 vedtager fællesskabsbestemmelser om betingelserne for adgang til farvande og ressourcer og for udnyttelse af dem. Disse bestemmelser skal bygge på de foreliggende biologiske, socioøkonomiske og tekniske analyser og især de rapporter, der udarbejdes af den i artikel 16 omhandlede komité (en videnskabelig, teknisk og økonomisk komité for fiskeri).
Henvisningen til proceduren i artikel 43 i traktaten indebærer en obligatorisk høring af Europa-Parlamentet i forbindelse med vedtagelsen af afgørelser på dette område.
Under den nuværende procedure for beslutningstagning på fiskeriområdet i Den Europæiske Union vil en uddelegering af kompetence til Kommissionen til at indføje de bindende retsakter, der vedtages i internationale organisationer, som Fællesskabet er med i, således som det nævnes i det foreliggende forslag, betyde, at EuropaParlamentet og også Rådet sættes uden for beslutningsprocessen i forbindelse med retsakter vedrørende en betydelig del af den fælles fiskeripolitik, på et tidspunkt, hvor dette område får større og større betydning som følge af styrkelsen af de regionale eller lokale organisationer, der forvalter fiskeressourcerne.
Det forekommer os derfor ikke særlig demokratisk, at et teknisk organ alene styrer hele beslutningsprocessen, lige fra forhandlingerne til indføjelsen i EU&#x02BC;s retsorden uden nogen form for kontrol på noget tidspunkt i processen.
Jeg erindrer om, at proceduren i traktatens artikel 43 praktisk taget er Parlamentets eneste mulighed for at få et grundigt kendskab til de afgørelser, der vedtages i organisationer som f.eks. Den Internationale ØstersøFiskerikommission, Organisationen for Fiskeriet i det Nordvestlige Atlanterhav, Kommissionen for Fiskeriet i det Nordøstlige Atlanterhav og konventionen om bevarelse af de marine levende ressourcer i Antarktis, der alle er organisationer, som er af meget stor betydning for fiskerisektoren.
Desuden vil gennemførelsen af bestemmelserne i den nyligt indgåede FN-aftale, for så vidt angår bevarelse og forvaltning af fælles fiskebestande og stærkt vandrende fiskearter, som blev vedtaget den 4. august 1995, gøre det endnu vigtigere, at Parlamentet bliver hørt om de afgørelser, der træffes i de internationale kommissioner og organisationer, der efterhånden vil blive hovedaktørerne i udarbejdelsen af havretten.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår vort udvalg derfor, at uddelegeringen af kompetence til Kommissionen til at vedtage tekniske bestemmelser, således som det er fastsat i Kommissionens forslag, afvises, men at de to ændringsforslag om udnyttelsen af ressourcerne vedtages.
Jeg vil til sidst præcisere, at det foreliggende forslag til lovgivningsmæssig beslutning er enstemmigt vedtaget i Fiskeriudvalget, og at de to ændringsforslag, nr. 1 og nr. 2, der forelægges på vegne af vort udvalg, og som ledsager det, blot er ændringer, der sigter mod at skabe overensstemmelse med vort forslag.

Novo
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kommissær, debatten om indgåelse af internationale fiskeriaftaler skal medtænke nogle grundlæggende ideer, som egentlig er principper.
For det første at Den Europæiske Union er den fjerdestørste fiskerimagt i verden, som imidlertid har et stadigt voksende handelsunderskud og en stærkt stigende import, og at en række tredjestater øger deres fiskeri stærkt, og det drejer sig ikke om de mindst udviklede lande.
For det andet det faktum, at sektoren direkte og indirekte beskæftiger flere hundredetusinde arbejdstagere, hvoraf en stor del i forarbejdnings- og konserveringsindustrien, og dermed overstiger sektorens sociale betydning langt dens økonomiske betydning, en situation, der desuden er kendetegnet ved det forhold, at mange lokale samfund er afhængige af fiskeriet.
For det tredje det faktum at der er stigende behov for at bekæmpe rovgriske fangstmetoder og kræve øget, effektiv og gennemsigtig gensidig anerkendt kontrol, som også udvides til at omfatte de yderst konkurrencedygtige tredjelandsflåder, uden at man af den grund ophører med at respektere dem, der på rationel og ansvarlig vis udøver deres virksomhed.
For det fjerde det faktum, at der bør gøres en indsats for at udvikle de mindst udviklede tredjelandes egen kapacitet ved at respektere deres territorialfarvande og kun have adgang til de overskydende ressourcer i de eksklusive økonomiske zoner, principper som i øvrigt også bør anvendes på kystlandene i EU.
For det femte det faktum, at det er nødvendigt at forny eller indgå aftaler baseret på traditionelle fremgangsmåder uden nogen form for prioritering af nogen af dem og således tage hensyn til de forskellige karakteristika og finansielle og økonomiske formåen i EU-flåderne.
Vi kan bekræfte, at betænkningen er i overensstemmelse med de ovennævnte retningslinjer, selv om perspektiverne oprindelig var yderst forskelligartede, og der stadig findes indbyrdes modstridende holdninger.
Det er på sin plads at understrege, at visse forsøg på udelukkende at basere fremtidige forhandlinger på tredjegenerationsaftaler, som blot tager sigte på at etablere blandede selskaber, hverken kan eller bør accepteres som den eneste fremgangsmåde, da det vil føre til udflytning af virksomheder, ikke alene i produktions- men også i konserves- og forarbejdningssektoren, med direkte følger for beskæftigelsen og et brud med sociale og kulturelle traditioner i mange af Unionens regioner udover følgevirkninger i form af øget import af fisk og det faktum, at sådanne aftaler alene vil være tilgængelige for lande, der har en stor økonomisk formåen, hvilket vil resultere i fallit og nedlæggelse af uendeligt mange små og mellemstore virksomheder.

Baldarelli
Hr. formand, fru kommissær, de internationale fiskeriaftaler er givet af økonomisk og handelsmæssig værdi, det kan man ikke underkende, men de skal også stemme overens med samarbejds- og udviklingspolitikken. Vi bevæger os med rette i retning af andengenerationsaftaler mellem staterne og er også ved at komme bort fra en vis form for eksklusivitet, eller om man vil, eurocentrisk karakter af de internationale aftaler. Vi står over for problemet med beskæftigelse og forædling samt opretholdelse af ligevægten i miljøerne, men først og fremmest problemet om den sammenhæng, som vore fiskeriaftaler skal have med de internationale aftaler, som er et meget vigtigt referencepunkt for os.
Disse aftaler er også vigtige, fordi de bevirker, at de piratfartøjer, der som De alle ved, driver rovfiskeri på internationale farvande, gradvis forsvinder, men de har først og fremmest et samarbejds- og udviklingsformål, idet de samtidig bevirker, at der opstår en hygiejnisk/sundhedsmæssig kultur i de berørte lande.
Vi må utvivlsomt være opmærksomme på de traditionelle kulturer hos disse befolkninger, men det står dog fast, at disse aftaler i AVS-landene og GSP-landene har en vigtig funktion. Jeg vil tilføje, at man også skal tage i betragtning, at fiskeriaftalerne ikke alene angår spørgsmålet om kvoter - noget, der ikke før havde eksisteret - men tillige det økonomiske spørgsmål. Der er dog visse tredjelande, som ikke altid benytter disse aftaler positivt, men disse tjener i visse tilfælde til at berige de lokale oligarkier og skaber følgelig et demokratisk problem, der udspringer af forvaltningen af de europæiske ressourcer, som ikke er særlig store. Andre lande er derimod begyndt på dynamisk at trænge ind på det internationale marked og blevet egentlige konkurrenter til Den Europæiske Union. Jeg nævner her Marokko, som, selvom landet har indgået en særdeles fordelagtig traktat med Den Europæiske Union, på ny søger at vinde indpas på markedet ved indgåelse af aftaler med andre lande, og dette skaber et problem, også fordi de aftaler, vi har underskrevet, ikke blot angik fiskeriområdet, men tillige andre store sektorer, som f.eks. landbruget og åbningen af markedet for visse særlige marokkanske produkter.
Fra dette synspunkt bør vi følgelig være meget påpasselige og tage hensyn til, at vi ikke kan lukke os inde i os selv, og at en yderst liberalistisk indrømmelse som den, der ønskes af min ven hr. Teverson, på den anden side ikke vil virke. Vi må betænke, at liberaliseringen, også selvom vi har et problem med selvforsyning med levnedsmidler i Den Europæiske Union, en meget vigtig side af sagen, og selvom disse aftaler bidrager til selvforsyningen med levnedsmidler, meget vel kan blive skadelig og naturligvis føre til tab af de ordninger vedrørende kvalitet eller hygiejnisk/sundhedsmæssig karakter, som vi har grebet ind i, og desuden føre til udnyttelse af arbejdskraften i tredjelande, hvilket vi er meget opmærksomme på i dag. De internationale andengenerationsaftaler tager også i høj grad hensyn til sociale garantier, hvilket er af stor betydning, også selvom vi fortsat må være opmærksomme. Der er ofte skrupelløse personer, der laster på åbent hav, og som benytter licensen til fiskeri ifølge internationale aftaler til tillige at drive smugleri. Som følge heraf må vi sørge for, at der tilvejebringes en nøje kontrol.
Jeg finder det vigtigt at fortsætte ad denne vej og forbedre den, men tillige, at det er af stor betydning at gå over til næste fase ved at afskaffe begrebet bilaterale internationale aftaler. Jeg vil håbe, at Den Europæiske Union stedse i stadig videre omfang forhandler med andre fiskeriorganisationer, eller f.eks. at AVS- eller GSP-landene bliver bemyndiget til at fiske, og at Den Europæiske Union kan komme til at forhandle indgående med disse statslige organisationer. I denne forbindelse kunne vi ligeledes prøve andre forsøgsløsninger i visse områder, særlig ensartede områder i henseende til miljø og geografiske forhold og omfattende flere lande. I disse lande ville det være hensigtsmæssigt ikke blot at behandle problemerne bilateralt med visse af disse organisationer.
Jeg finder følgelig, at der er gjort et godt stykke arbejde. Jeg siger ordføreren tak, og jeg finder også at de ændringsforslag, der vil blive vedtaget, vil vise sig nyttige. Og endelig et sidste punkt med Deres tilladelse, hr. formand: Jeg siger kommissæren tak for den samarbejdsånd, hun har lagt for dagen over for Parlamentet i forbindelse med de internationale aftaler. Men nu kommer vi til et kontroversielt punkt, fru Kommissær, nemlig at vi behøver et nyt retsgrundlag vedrørende den samstemmende udtalelse, som for os er noget grundlæggende. Deres vilje er af stor betydning, men nu må vi gå fra denne fase over til at skabe dette retsgrundlag.

Langenhagen
Hr. formand, jeg vil gerne på grundlag af dagens fiskeridebat komme nærmere ind på vores lovgivningsmæssige arbejde i Fiskeriudvalget og dets betydning og plads i Den Europæiske Unions politik. Fiskeriet er et gammelt og traditionelt erhverv med fremtid. Det omfatter spændende aspekter såsom området international politik. Det er baseret på internationale fiskeriaftaler - som beskrevet af hr. Crampton - og på Den Europæiske Unions medvirken i diverse internationale organisationer, som f.eks. NAFO.
Således er fiskeriet så at sige en del af EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik samt udviklingspolitik. Der er ganske vist endnu ikke taget hensyn til vores bestræbelser i Maastricht-traktaten, der skal forbedres - til vores bestræbelser for en fremtidig generel anvendelse af proceduren med samstemmende udtalelse på området internationale fiskeriaftaler. Dermed styrker vi Europa-Parlamentets rettigheder i særdeleshed og samtidig generelt.
Gennem vores sagsanlæg ved EF-Domstolen vedrørende fiskeriaftalen med Mauretanien i henhold til artikel 228 i EØF-traktaten ser vi for så vidt Fiskeriudvalget som promotor for den institutionelle videreudvikling af EU. Desuden er fiskeripolitikken også struktur- og arbejdsmarkedspolitik. Skønsmæssigt er der 20.000 mennesker, der arbejder direkte på fiskerfartøjer inden for rammerne af fiskeriaftalerne. Dertil kommer yderligere 25-50.000 arbejdspladser på land. Konsekvenserne for beskæftigelsen i forarbejdningsindustrien er ikke engang medregnet her.
Det kan ikke fremhæves kraftigt nok, at arbejdspladserne bevares netop i struktursvage og af fiskeriet afhængige områder, hvor der ikke findes nogen beskæftigelsesalternativer. Følgelig er fiskeripolitikken også miljøpolitik på grund af dens væsentlige indvirkninger på marine-økosystemet. Ikke mindst drejer det sig her også om ernæringspolitik. Den sikrer et vigtigt grundlag for vores ernæring som en værdifuld proteinressource.
I de kommende år drejer det sig om at omformulere den fælles europæiske fiskeripolitik for perioden efter 2002, altså i overmorgen. Men hvad skal der gøres? Kommissionen skal udarbejde retningslinjer for vurdering af udløbende og fremtidige protokoller. De skal blandt andet indeholde så pålidelige data som muligt om fiskebestandenes tilstand, en koordinering med andre af Fællesskabets aktiviteter og en intelligent costbenefitanalyse.
Arbejdsatmosfæren i Fiskeriudvalget er god. Således opnåede vi en bæredygtig konsensus ved Cramptonbetænkningen. Den vil i sit udsagn forhåbentlig også få Kommissionens og Rådets støtte, og derfor beder vi om Deres tilslutning til både Crampton og alle andre betænkninger.

Eisma
Hr. formand, efter 20 år er det virkelig vigtigt at lade en fuldstændig evaluering finde sted med hensyn til fiskeriaftalerne. Det vil jeg også bruge mine få minutter på i aften. Ved en sådan evaluering må man se på de budgetmæssige aspekter, men også på aspekter af social og miljømæssig art. Hensigten med fiskeriaftalerne er at lette presset på bestanden i Unionens farvande, men indgåelsen af disse fiskeriaftaler må ikke være midlet til at løse problemet med vor overkapacitet. Sådanne ad hoc-løsninger og kortsigtede tanker kan og må ikke være løsningen på vor strukturelle overfiskning i vore egne farvande. Vi må altså ikke vælte vort overfiskningsproblem over på tredjelande. Vi må bestemt heller ikke begå den fejl at eksportere vort system med dårlig fiskeriforvaltning. Kommissionen siger, at disse aftaler ikke er skadelige for udviklingspolitikken, fordi der kun drives fangst på overskydende bestande. Men dette forekommer mig meget utroværdigt. Det er allerede for Unionen selv en meget vanskelig opgave at anslå dens egne bestande nøjagtigt, og det er langt vanskeligere for udviklingslandene, som må klare sig uden Vestens avancerede teknologi. Vi må løse vore overfiskningsproblemer internt, i Unionen, og ikke eksportere dem til andre lande. Den eneste løsning, som jeg ser herpå, og det gælder også Den Liberale Gruppe, er at nedskære flådekapaciteten, for forbedret kontrol giver for lidt garanti. Omstrukturering er nødvendig, og det kunne netop de penge bruges til, som vi nu bruger på aftalerne.
Jeg er endelig naturligvis fuldstændig enig med hr. Teverson, som siger, at disse stigende omkostninger i forbindelse med aftalerne er uansvarlige, og de må ikke længere dækkes af de europæiske skatteydere. Disse store subsidier fremmer overkapacitet, og det fører i sidste instans til en yderligere udtømmelse af bestandene. Jeg er bange for, at vi liberale stadig slår et slag i luften med disse ændringsforslag, men jeg er overbevist om, at et flertal i Parlamentet om et par år vil have samme mening som de liberale nu.

Aelvoet
Hr. formand, jeg kan i hvert fald berolige hr. Eisma. Hvad Gruppen De Grønne angår, har vi i lang tid sagt, at det bør være slut med at eksportere overfiskningen, for det er vi altså faktisk ved at gøre. Der må ikke udtrykkes ønsker om, at dette ikke vil ske, det sker virkeligt i øjeblikket, og dette problem er allerede meget ofte rejst i skarpe vendinger inden for rammerne af frem for alt fiskeriaftalerne med AVS-landene. Vi har oplevet det i tilfældet med Marokko, som selvfølgelig ikke er noget AVS-land, men for at nævne et andet eksempel, et land som Mauretanien, hvor der gives 52.000.000 ECU som modydelse for godkendelsen af tilladelsen til at fiske en bestemt kvote, og når denne sum repræsenterer 6 % af landets bruttonationalprodukt, så kan De nok med det samme forstå, at der er tale om et pres, og at overvejelser med hensyn til rigtig kontrol af fiskebestandene og lignende så meget nemt forsvinder i baggrunden. Vi har haft alvorlige diskussioner derom både i Senegal og i Namibia. Det har for øvrigt ført til, at der inden for rammerne af Den Paritetiske Forsamling AVS/EØF er oprettet en fiskeriarbejdsgruppe, som stadig fungerer, men hvori modsætningen mellem vore interesser og deres interesser meget tydeligt viser sig.
For så vidt angår problemerne i dag, vil jeg kort sige, frem for alt i forbindelse med hr. Cramptons betænkning, at hvad der oprindeligt blev bebudet, og hvad der også er beskrevet i begrundelsen, er meget bedre end teksten i beslutningsforslaget, som er gjort uklar og er afsvækket, selvfølgelig netop af dem, som forsøger at få indflydelse for at forsvare netop vore interesser. Jeg ved, at De sidder der, hr. Crampton, men derfor vil jeg henlede opmærksomheden på to af vore ændringsforslag, nr. 3 og 4, som netop skal føre til, at fiskebestanden behandles på en seriøs, regional måde, og hvor vi altså går et lille skridt videre end i en præambel, som vi alle sammen godkender. Men hvis man omsætter præamblen, teorien med princippet om den regionale fremgangsmåde, til praksis og siger: Hvis der er aftaler med forskellige lande om én slags fiskebestand, så skal det ske regionalt. Så stemmer Fiskeriudvalget imod, og vi håber således, at dette nu vil ændres på plenarmødet.

Macartney
Hr. formand, jeg må opklare en forvirring om det punkt vedrørende forretningsordenen, som jeg rejste tidligere. De sagde, at vi ville stemme om dette i morgen. Hvis De undersøger sagen, vil De finde, at det ikke er tilfældet. Det, jeg efterlyste, var en forsikring om, at vi ikke ville vende tilbage til sagen, før Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder havde haft en chance for at drøfte den ordentligt. Det vil være godt, hvis De kan bekræfte dette efter mit indlæg.
Hele spørgsmålet om Souchet-betænkningen er fuldt af vanskeligheder angående det rette juridiske grundlag. Fru Souchet er gået halvdelen af vejen ved at forkaste det, Kommissionen forsøger at gøre. Men her bliver der skabt et meget farligt præcedens, hvis Kommissionen får lov til at slippe af sted med at undgå bestemmelserne om acquis communautaire og bestemmelserne i de forskellige basistraktater, der er grundlag for den fælles fiskeripolitik. Det er derfor, det er så vigtigt at henvende sig til Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder.
Lad mig gøre det helt klart, at jeg ikke er imod en revision af den fælles fiskeripolitik. Tværtimod. Jeg er - som kommissæren udmærket ved - gået i spidsen, når det gjaldt at argumentere for en revision af den fælles landbrugspolitik, men det må være en revision i forbindelse med år 2002. Vi må alle samarbejde om at få ordentligt udarbejdede ændringsforslag i stedet for ét, der nås ad en underlig bagvej. Det er derfor, hele spørgsmålet om Souchet-betænkningen ikke så meget er vigtigt af hensyn til indholdet som af hensyn til proceduren. Så jeg rejser dette som et fundamentalt spørgsmål. Når vi først får det proceduremæssige, juridiske problem af vejen, så lad os drøfte de tekniske foranstaltninger. Men det bør gøres på et ordentligt og fornuftigt juridisk grundlag.

Formanden
Hr. Macartney, jeg sagde til Dem i begyndelsen, at der kun vil finde afstemning sted, hvis vi har udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om retsgrundlaget, som er helt nødvendig for at kunne stemme om betænkningen.

Van der Waal
Hr. formand, internationale fiskeriaftaler er af stor betydning for beskæftigelsen og den europæiske fiskerisektor. Unionens bestræbelser på at holde gode fiskerizoner uden for Fællesskabets farvande tilgængelige for de europæiske fiskere er derfor fortsat nødvendige. Men der er dog grænser.
Inden for det internationale fiskeri opstår det samme problem som i forbindelse med Unionens farvande. En fangstkapacitet, som er for stor til at holde fiskebestandene på et bæredygtigt niveau. I forhandlinger om fiskeriaftaler skal Unionen holde sig til rettighederne, men også til forpligtelserne i FN's havretskonvention. Den kan derfor ikke tillade sig ubegrænset at eksportere sin overkapacitet til internationale fiskerizoner.
Ifølge FAO er en stor del af de kommercielle fiskearter i øjeblikket i fare. Der er uden tvivl stor usikkerhed omkring disse tal. Men signalerne er tydelige. Så meget desto mere som de lokale fiskere i forskellige udviklingslande kæmper med aftagende fangster. Nogle udtalelser i Crampton-betænkningen, hvori det forlanges, at Fællesskabets fiskeres adgangsmuligheder ikke blot håndhæves, men endda skal udvides, går derfor for vidt. Der, hvor der er tale om overfiskning, og hvor den lokale industri udvikler sig mere, skal Unionen foretage et skridt tilbage til gavn for de lokale fiskere.
Endvidere bør Unionen sørge for, at fiskeriaftalerne hænger sammen med udviklingspolitikken. Vi må væk fra de såkaldte førstegenerationsaftaler, hvor de europæiske fiskere fik fiskerettigheder og myndighederne i de pågældende kyststater en stor sum penge. Den lokale befolkning har næppe nogen gavn af dem. Ligesom ordføreren mener jeg derfor, at der må stræbes efter at erstatte disse aftaler med anden- eller tredjegenerationsaftaler. Den finansielle støtte skal så gavne forskning, uddannelse, kontrolsystemer og andre aktiviteter i den lokale fiskerisektor. Hvor det er nødvendigt, skal endvidere den eksklusive zone for de lokale fiskere udvides. Kort sagt, der er behov for en fiskeripolitik på lang sigt, som garanterer opretholdelsen af fiskerigdommene og støtter udviklingspolitikken.

Fraga Estévez
Hr. formand, fru kommissær, alle, som følger fiskerispørgsmålene på tæt hold, kender den polemik, der plejer at være omkring disse aftaler, og udvalgsbehandlingen af denne betænkning har, som De ser, også givet anledning til en voldsom debat.
Men selv om resultatet naturligvis ikke opfylder alles forventninger, må man erkende, at der er tale om en afbalanceret betænkning, som sætter aftalerne i en mere realistisk sammenhæng. I denne betænkning anerkender man først og fremmest, hvor vigtige aftalerne er for Fællesskabets økonomi, ikke kun for de lande, som nyder godt af deres flåders tilstedeværelse i tredjelandes farvande, men også - og dette er noget, man tit glemmer - for andre lande med betydelige forarbejdningsindustrier, som på denne måde kan blive forsynet med råvarer fra Fællesskabet uden i massivt omfang at skulle ty til en import, hvis pris ville være meget højere uden fiskeriaftalerne.
Det samme argument kan bruges i forbindelse med forbrugerne, som fortsat kan have adgang til et marked med produkter af høj kvalitet til rimelige priser. Alligevel udtrykker betænkningen også bekymring for andre aspekter, som stadig ikke fungerer helt tilfredsstillende. Man ønsker således, at fællesskabsflåderne skal være et eksempel på respekt for ressourcerne over for de andre flåder, som fisker i tredjelandes farvande, at de lokale fiskere skal have ordentlig oplysning om, hvad de forskellige aftaler betyder, og at der skal være gennemsigtighed og kontrol med de finansielle godtgørelser, som Den Europæiske Union og dens rederier betaler.
Endelig forsøger betænkningen at klarlægge et andet uklart aspekt: Fiskeriaftalerne handler om fiskeripolitik og ikke om udviklingspolitik. Men det ville være forkert at glemme den vigtige rolle, disse aftaler spiller for udviklingen af lokalsamfundene takket være den økonomi og erfaring, som fællesskabsflåderne bringer med sig, således at det faktisk i mange tilfælde - hvilket ikke er særlig kendt - er tredjelandene selv, som kræver fiskeriaftaler med Den Europæiske Union.
Det seneste tilfælde - og her må jeg korrigere nogle af mine kolleger - er Senegal, hvor fornyelsen af aftalen ikke kun er blevet tilskyndet af fællesskabsinteresser, men af pres fra fiskerisektoren i Senegal, hvis forarbejdningsindustri afhænger af de fangster, fællesskabsflåden foretager i deres farvande, og hvor visse industrier risikerede at blive lammet, hvis ikke aftalen straks var blevet fornyet. Andre industrier var, som De ved, allerede gået konkurs inden fornyelsen af aftalen.
I betragtning af alle disse faktorer må jeg støtte hr. Cramptons betænkning i den form, den har, og jeg må sige, at jeg ikke er enig i de ændringsforslag, andre har stillet.
Til sidst vil jeg gerne lykønske alle ordførerne, men jeg vil gerne understrege Souquet-betænkningen, fru kommissær, hvor man fratager Parlamentet beføjelser i høringsproceduren, og vi må naturligvis modsætte os ændringen af basisforordningens artikel 4, som Kommissionen foreslår. Fru kommissær, De må forstå, at det er vores ret og pligt at forsvare Parlamentets beføjelser, som i forvejen er rigeligt indskrænket af traktatens artikel 43.

Medina Ortega
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne give udtryk for holdningen i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder til betænkningen af Varela Suanzes-Carpegna om forslag til Rådets afgørelse om Det Europæiske Fællesskabs ratifikation af aftalen om gennemførelse af bestemmelserne i De Forenede Nationers havretskonvention for så vidt angår bevarelse og forvaltning af fiskebestande, der bevæger sig både inden for og uden for eksklusive økonomiske zoner, og bestande af stærkt vandrende fiskearter.
Såvel Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder som Fiskeriudvalget har en fælles holdning, der er enstemmigt vedtaget af de to udvalg, og som går ud på, at forslaget om en ny artikel 3, stk. 2, der fastsætter en procedure til en samlet eller fælles optræden fra medlemsstaternes og Kommissionens side, ikke er hensigtsmæssigt.
Jeg er personligt tilhænger af, at Fællesskabet har den fulde kompetence i denne sag, men vi ved på nuværende tidspunkt, at afsnit II og Fællesskabets kompetencer inden for eksterne anliggender ikke er anerkendt. Eftersom Fællesskabet ikke har fuld kompetence inden for udenrigspolitik, forekommer det mig yderst farligt at indføre en dobbeltprocedure, og jeg mener, det er bedre at vente på, at jurisdiktionen udvikler sig i overensstemmelse med De Forenede Nationers ret, frem for at indføre denne tvetydige situation.
Med hensyn til de øvrige betænkninger om fiskeriaftaler vil jeg gerne påpege, at de alle - ligesom hr. Varela Suanzes-Carpegnas betænkning - er blevet enstemmigt vedtaget i Fiskeriudvalget, hvilket viser den fortræffelige atmosfære, der er i dette udvalg under det nuværende formandskab. Derudover er udtalelserne fra de forskellige udvalg også blevet enstemmigt vedtaget.
Vi har således en solid pakke. Og jeg vil navnlig gerne lykønske min gode ven, hr. Crampton, med hans arbejde som ordfører. Da jeg lyttede til ham her i aften, kom jeg til at tænke på nogle personer - som han må kende udmærket - fra et værk i den engelske litteratur skrevet af en stor engelsk forfatter, Robert Louis Stevenson, nemlig dr. Jekyll og mr. Hyde, for jeg er helt enig med dr. Jekyll, dvs. hr. Crampton, som ordfører for en strålende betænkning, der er enstemmigt vedtaget af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, men jeg er ikke enig med hr. Crampton som mr. Hyde, når han som ordfører i Fiskeriudvalget kritiserer sin egen betænkning.
Man skal være opmærksom på, at fiskeriaftalerne kun repræsenterer 0, 003 % af det samlede fællesskabsbudget. Og når en af talerne, hr. Teverson, sagde, at procenten pr. fartøj var meget høj, forklarer han ikke, at grunden til, at den er så høj, er, at fællesskabspolitikken har været og er at reducere antallet af fartøjer. Det vil sige, at efterhånden som vi reducerer antallet af fartøjer og reducerer Fællesskabets fiskeriindsats, er det nødvendigt at fastsætte nogle mængder for at kunne opretholde fiskerikapaciteten. På nuværende tidspunkt forekommer Kommissionens budgetforslag totalt foruroligende, og helt ærligt tror jeg ikke - og håber ikke - at man fra EuropaParlamentets side støtter disse budgetforslag.
I betragtning af, at de midler, der afsættes til fiskeriet, er meget små, og at man påtænker at beskære dem endnu mere, er dette efter min mening uansvarligt på grund af den kolossale betydning, det vil have for fiskebestandene og for opretholdelsen af kvaliteten og kvantiteten af fisk i havet. Kort og godt mener jeg, at vi bør indtage en meget beskyttende holdning i denne henseende.
Jeg vil gerne til slut komme med en sammenligning: De fattigste regioner i Fællesskabet plejer at være øområder - f.eks. Azorerne, Korsika og andre øområder - det eneste område i Fællesskabet med betegnelsen »ø«, der ligger over fællesskabsgennemsnittet, er et område, som hedder Ile de France, men jeg tror ikke, der er meget fiskeri omkring Ile de France, for den ligger ret langt fra havet. Det vil sige, at den fællesskabspolitik, der anvendes for fiskeriet, har meget at gøre med økarakteren af de forskellige regioner, som er afhængige af fiskeriet, og plejer at hænge sammen med graden af fattigdom i de områder, der kræver et økonomisk bidrag fra Kommissionen af regionale årsager eller af årsager vedrørende opretholdelsen af den økologiske balance.

Jöns
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske hr. Crampton med hans betænkning. For det første gør denne betænkning rede for vores prioriteter i fiskeripolitikken. For det andet rykker den energisk for korrekt anvendelse af code of conduct af 12. december 1996. Og det er jo sikkert også virkelig nødvendigt. For stadigvæk omgås Rådet os som en del af budgetmyndigheden, som ikke mindst fiskeriaftalen med Mauretanien beviser. Jeg spørger mig, hvorfor vi overhovedet er blevet enige om en code of conduct .
Heller ikke Kommissionen bryder sig en døjt om, at den nu ifølge code of conduct er forpligtet til at informere os rettidigt, nemlig allerede under forhandlingerne, og fuldstændigt om det aktuelle forhandlingsstade for internationale fiskeriaftaler. Det har fru Bjerregaard i sin redegørelse for nylig bekræftet over for os her i Parlamentet i debatten om fiskeriaftalerne med Guinea og Angola.
Hvor vigtigt det er, at Kommissionen og Rådet anvender code of conduct konsekvent, beviser fiskeriaftalen med São Tomé og Príncipe, som vi taler om i dag. Rådet har i dette tilfælde allerede den 25. oktober sidste år besluttet foreløbig anvendelse, for at Kommissionen jo også kan betale med det samme. Det er nemlig vigtigere for Rådet end at konsultere Parlamentet rettidigt. Vi blev nemlig først informeret den 20. september, det vil sige fire måneder efter afslutningen af protokollen og knap seks uger før første betaling. Sådan kan demokratiske institutioner da ikke omgås hinanden!
Kære kolleger, jeg minder om, at den konsekvente, den virkelig konsekvente anvendelse af den omtalte code of conduct ville betyde en afslutning på netop denne usigelige praksis med foreløbig anvendelse af internationale fiskeriaftaler. Og, kære kolleger, et lignende tilfælde står allerede lige for døren. Jeg tænker på aftalen med Senegal, der blev paraferet den 26. marts. Her forfalder den første betaling den 31. juli. Det betyder, at den næste foreløbige anvendelse står for døren, Rådet har nemlig as usual ikke engang konsulteret os endnu!
Men det er Kommissionen, der er skyld i det! Og her vil jeg gerne endnu en gang insistere på, at det også gøres klart for den sidste kommissionstjenestemand, der fører forhandlinger om fiskeriaftaler med tredjestater, at overholdelse af den demokratiske procedure for ratificering af en international fiskeriaftale fortsat er vigtig også ved forhandlinger, som først slutter om morgenen kl. 3, og at betalingsfrister på tre eller fire måneder efter aftalens parafering simpelthen ikke accepteres længere.
Crampton-betænkningen støtter også det krav, vi gentagne gange har fremsat, om at klarlægge anvendelse af proceduren med samstemmende udtalelse ved de løbende forhandlinger om revision af Maastricht-traktaten. Som Budgetudvalgets permanente ordfører for fiskeri hilser jeg derfor Retsudvalgets afgørelse af 17. april i år velkommen om endelig at statuere et eksempel i tilfældet aftalen med Mauretanien og indbringe det af Rådet anvendte retsgrundlag for EF-Domstolen.

Imaz San Miguel
Hr. formand, lad os bl.a. vedtage betænkningen om de internationale fiskeriaftaler.
Først og fremmest vil jeg gerne lykønske hr. Crampton med denne betænkning, for jeg må minde om den modstand, mange medlemmer nærede over for det oprindelige forslag, og alligevel er det lykkedes hr. Crampton med stor fleksibilitet at nå frem til et kompromis, som helt sikkert er positivt for Fællesskabets fiskerisektor.
Vores fiskerflåde har en meget åbenlys socioøkonomisk betydning. Den genererer aktivitet og beskæftigelse i områder, som normalt har få økonomiske alternativer. På et tidspunkt, hvor fiskepladserne i fællesskabsfarvandene ikke kan dække den europæiske fiskerflådes fangstkapacitet, er det derfor nødvendigt at finde alternativer i andre tredjelandes farvande. Dette er en social forpligtelse. Derudover kan vi ikke se bort fra, at Fællesskabets fiskemarked udviser underskud, hvorfor vores handelsbalance tvinger os til at finde og støtte disse alternativer for vores flåde. Dette er kommet klart til udtryk i denne betænkning, og derfor fortjener den al vores støtte.
Desuden er disse fiskeriaftaler - som det også anføres i betænkningen - helt forenelige med og støtter endog samarbejdspolitikken med udviklingslandene, eftersom de fungerer som katalysatorer for disse landes økonomi. Derfor kan fiskeriaftalerne blive aktive instrumenter i samarbejdspolitikkerne ud over naturligvis at varetage interesserne i Fællesskabets fiskerisektor.
Betænkningen understreger en anden trist kendsgerning. De midler, som er afsat til fiskeriaftalerne, som bør finansieres af fællesskabsbudgettet, er ikke tilstrækkelige. År efter år stiger Den Europæiske Unions budget, men der sker ikke en tilsvarende forøgelse af posterne til fiskeriet generelt og til fiskeriaftalerne specifikt, som er blevet reduceret både i relative og absolutte tal, i det sidste år fra 278 til 273 ecu. Jeg mener, dette er svært at acceptere, navnlig når man betænker, at de samlede fællesskabsmidler til fiskerisektoren kun udgør 0, 9 % af budgettet, og at den del, der er afsat til at finansiere fiskerirettighederne, kun udgør 0, 31 % af Den Europæiske Unions budget.
Hvilken forklaring skal vi give vores fiskere, når vi fortæller dem, at mens den anden primære sektor, landbruget, får 45 % af fællesskabsbudgettet - hvilket sikrer denne sektor opretholdelse af en indtægtspolitik - så får fiskeriet kun 0, 9 %? Dette forhold fordømmes også til en vis grad i denne betænkning og bør også få Parlamentet som budgetmyndighed til at gøre sig visse overvejelser.
Betænkningen er realistisk, idet den beskriver, hvordan det bliver mere og mere vanskeligt for fællesskabsflåden at få direkte adgang til andre tredjelandes fiskepladser. Sådan er situationen. Og dette tvinger os til at finde andre alternativer i anden- og tredjegenerationsfiskeriaftaler.
Hr. formand, jeg vil gerne afslutte med følgende betragtning: Vi har mere og mere brug for en ægte europæisk udenrigspolitik, som tilgodeser alle vores politikker, også de socioøkonomiske - og dette er en betragtning, som kommissæren er kommet med mange gange - og som tilgodeser fiskerisektoren.
Det er f.eks. nødvendigt, at vores torskeflåde i forbindelse med aftaler med Rusland kan opnå kompensationer i form af adgang til ressourcer i polarhavet, og det er nødvendigt, at de store fordele, som f.eks. Norge har på vores markeder, medfører større muligheder for fællesskabsfiskerisektoren.
En fælles udenrigspolitik, som også omfatter handelspolitikker, økonomiske politikker og samarbejdspolitikker, kan i fremtiden fremme udviklingen af de internationale fiskeriaftaler. Dette udgør også en del af den sammenhæng mellem de forskellige fællesskabspolitikker, som hr. Crampton understreger.

Kindermann
Hr. formand, fru kommissær, Den Europæiske Unions internationale fiskeriaftaler vil inden for en overskuelig fremtid komme til at stå i et spændingsforhold mellem modstridende interesser: På den ene side nødvendigheden af at skaffe EU-flåden adgang til havressourcerne i tredjelandsfarvandene og på den anden side mange udviklingslandes vitale interesse i at udnytte deres egne havressourcer bedre til forsyning af deres egen voksende befolkning.
Ordføreren, hr. Peter Crampton, har forsøgt at komme ind på problemer og opstille krav, der viser ind i fremtiden, og det fortjener han en særlig tak for. For vi skal være klar over én ting: Med en »videre sådan«-strategi vil det netop ikke gå. Og det er problemerne også allerede for presserende til. Verdens fiskeriflåde er blevet fordoblet i løbet af de sidste 20 år, og presset mod verdens fiskeriressourcer vokser stadig. Konkurrencen om den svindende ernæringskilde fisk er blevet skærpet, hvorved udnyttelsen af havets ressourcer bliver dyrere og dyrere. I omgangen med disse problemer er efterspurgt transparens, kohærens og først og fremmest ærlighed.
Til kravene om en transparent omgang med de internationale fiskeriaftaler hører besvarelse af spørgsmålet om, hvem der har udbytte af aftalerne, og efter hvilke kriterier der gives adgang til tredjelandsfarvandene. Med henblik på en verificerbar vurdering af udbyttet af aftalerne må der også stilles krav om en costbenefitanalyse, som imidlertid også skal besvare spørgsmålet om konsekvenserne af en mulig ikke-eksistens.
Vi forventer her især af Kommissionen et integreret tiltag, der afløser den hidtidige ad-hoc-fremgangsmåde. Forpligtelsen til at tilgodese kohærens ved de forskellige fællesskabspolitikker og tage hensyn til deres indvirkning på udviklingslandene, er allerede traktatfæstet i artikel 130 V. Men det er også i Unionens egen interesse, hvis den søger at tilvejebringe en interesseudligning med udviklingslandene og udformer de bilaterale fiskeriaftaler på en sådan måde, at de også bidrager til udvikling af den lokale økonomi og til bedre forsyning af den indenlandske befolkning.
Vi forventer, at det element, der består i et samarbejde med de lande, der ønsker det, styrkes endnu mere i den nye generations aftaler. Endelig kræver en ærlig omgang med de internationale fiskeriaftaler, at man også over for ens egne fiskere indrømmer, at problemet med fællesskabsflådens overkapacitet ikke i det lange løb kan løses ved hele tiden at forøge fiskeriaktiviteten i tredjelandsfarvandene. Her må andre mekanismer virke, for vi har her ikke at gøre med et sektoralt, men med et regionalt problem.

Cunha
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, internationale fiskeriaftaler er ofte blevet mødt med uvilje i Den Europæiske Union, selv om de er en fuldgyldig og integrerende del af den fælles fiskeripolitik.
Der bringes gamle velkendte argumenter til torvs, såsom budgetomkostninger, balance i udnyttelsen af ressourcerne eller den påståede selvmodsigelse mellem disse aftaler og Den Europæiske Unions udviklingssamarbejdspolitik over for AVS-landene.
EU-fiskerflådens adgang til tredjelandes farvande har kun eksistensberettigelse, hvis det er i begge parters interesse. Derfor vil et hvilket som helst land, herunder også AVS-landene, kun indgå sådanne aftaler med os, hvis de også selv har en materiel, økonomisk eller social interesse heri. Derfor har jeg svært ved at forstå visse paternalistiske holdninger, som sætter spørgsmålstegn ved de pågældende landes suveræne frihed og legitime ret til at indgå internationale fiskeriaftaler.
Desuden er det et velkendt faktum, at Den Europæiske Union langt fra er selvforsynende inden for fiskerisektoren - 55 % af markedsforsyningerne må således importeres. Det er ligeledes velkendt, at 25 % af EU's fiskeri sikres gennem de internationale fiskeriaftaler. Og desuden er det velkendt, at disse aftaler opretholder omkring 50.000 arbejdspladser i EU. På denne baggrund finder jeg, at de 270 mio ECU, der årligt forpligtes i forbindelse med internationale fiskeriaftaler, er givet godt ud.
Og hvis man, som nogle gør, kræver en undersøgelse af omkostninger og fordele, så må dette krav gælde alle fællesskabspolitikkerne og først og fremmest den, der koster mest, nemlig den fælles landbrugspolitik.
Hvad specielt angår aftalerne med de udviklede lande, er det sørgeligt at måtte konstatere, at EU ikke har givet fiskerisektoren en prioriteret plads i forbindelse med de økonomiske og handelsmæssige forhandlinger med de pågældende lande. Eksemplet med Det Nordlige Atlanterhav, hvor fiskningen af flere millioner tons fisk i internationalt farvand er blevet overladt til Norge, Island, Canada og Rusland, er meget sigende Ligesom aftalen med Grønland, hvor kvoterne tildeltes EU-medlemsstater, som ikke udnytter dem, medens f.eks. Portugal, som før tiltrædelsen af Unionen traditionelt fiskede i disse farvande, udelukkes.
Til sidst vil jeg takke hr. Crampton for hans betænkning. Jeg må dog i sandhedens interesse påpege, at betænkningen ofte sammenblander økonomiske og handelsmæssige spørgsmål vedrørende den fælles fiskeripolitik med spørgsmål, der vedrører samarbejdspolitikken og generelt må siges at tage større hensyn til de andres problemer end til vore egne, som der er mange af navnlig på dette område.
Jeg håber derfor, at Fiskeriudvalgets ændringsforslag bliver vedtaget, således at betænkningen dermed kan blive mere afbalanceret og realistisk og tjene Den Europæiske Unions interesser.

McMahon
Hr. formand, der er hundrede mio mennesker i udviklingslandene, der er afhængige af fiskeri for slet og ret at kunne overleve - ikke for at få indkomst, men for at kunne overleve. Der er andre 10 mio mennesker i udviklingslandene, der er beskæftigede i fiskerisektoren på fuldtid; det er deres kilde til beskæftigelse. Andre 10 mio mennesker er beskæftiget i udviklingslandene på deltid, og fiskeri er en af deres aktiviteter.
Det er en forbløffende statistik. Hundrede mio mennesker er mere end to gange befolkningen i Spanien og Portugal tilsammen. Det er næsten to gange befolkningen i Det Forenede Kongerige. Og disse mennesker er afhængige af fiskeri for slet og ret at kunne overleve. Crampton-betænkningen er en god betænkning i og med, at den påpeger visse parametre og visse principper, som vi bør basere vor fiskeri- og udviklingspolitik på. Vi trænger til en ny europæisk politik for udvikling af fiskeriet. Den må gå ud over rammerne af kommercielle aftaler. De koster Fællesskabet omkring 30 % af fiskeribudgettet. Det kan ikke være rigtigt.
På næste års budget vil vi reducere PESCA-projekterne med 50 %. Og her i vor egen Union, hvor der er enorme problemer med at tage både ud af fiskeriet og med områder, der lider under mangel på beskæftigelse på grund af begrænsninger og nødvendigheden af at beskytte bestandene, reducerer vi udgifterne, samtidig med at vi bruger en tredjedel af vort budget på handelsaftaler. Fællesskabet har foretaget en forkert prioritering, og vi har brug for en ny fiskeripolitik.
Der er problemer med Crampton-betænkningen. Der blev stillet nogle lidet gavnlige ændringsforslag ved sidste møde i Fiskeriudvalget. Der er visse småvanskeligheder, der fører til den form for miskmask, som hr. Cunha har nævnt. Men betænkningen viser en vej frem, og vi bør benytte lejligheden til ny udvikling på fiskeriområdet.
Med hensyn til hr. Macartneys ændringsforslag til Souchet-betænkningen, så bør vi, hvis vi skal have en reform af den fælles fiskeripolitik, se frem til år 2002, sådan som det er aftalt, og vi må have drøftelser. Det bør ikke smugles ind ad bagdøren, som nogle synes at forsøge på.
Så er der spørgsmålet om FN's havretskonvention i Suanzes-Carpegna-betænkningen. Jeg kan ikke forstå ændringsforslag nr. 2. Jeg troede, det, som Den Europæiske Union lagde vægt på, var at løse konflikter med Kommissionen og medlemsstaterne. Men nogle mennesker i Fiskeriudvalget synes at være af en anden mening.

Arias Cañete
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil gerne tilslutte mig lykønskningerne til ordførerne for de betænkninger, der er genstand for denne forhandling under ét, og koncentrere mig om emnet internationale fiskeriaftaler og rette en særlig tak til hr. Crampton i hans egenskab af dr. Jekyll for det værdifulde arbejde, han har udført, og navnlig for den fleksibilitet, han har udvist for at nå frem til kompromisløsninger i Fiskeriudvalget, selv om kompromisresultatet ikke var helt efter hans ønsker.
Jeg mener desuden, at dette er en god anledning til at tænke over fremtiden for Fællesskabets fiskeriaftaler, som mange gange bliver angrebet ud fra snæversynede politiske holdninger baseret på partiske undersøgelser af medlemsstaternes relative deltagelse i fiskerisektoren; andre gange baseret på imaginære uoverensstemmelser med udviklingspolitikken; og til tider - ud fra irrationelle overslag - baseret på cost-benefit analyser af ringe teknisk stringens. Fra alle disse angrebsflanker forsøger man at nedvurdere en politik, som er altafgørende ikke kun for opretholdelsen af aktiviteten i en af fællesskabsflådens vigtige sektorer, men - som formanden for Fiskeriudvalget har påpeget - også for den regelmæssige forsyning af fiskeriprodukter af høj kvalitet og til rimelige priser til Fællesskabets forarbejdningsindustri. For vi skal ikke lade os narre, Den Europæiske Union står over for et klart dilemma: Enten skal den opgive sin nuværende forhandlingspolitik, eller også skal den styrke den. Hvis Unionen opgiver denne, vil der være to mulige resultater: Enten vil der være frit spil for flåderne fra tredjelande, som vil indtage det område, Den Europæiske Union har forladt, eller også vil vi være vidne til en delvis renationalisering af fiskeripolitikken, fordi medlemsstaterne eller deres økonomiske agenter vil forhandle om de mest hensigtsmæssige aftaler.
Jeg mener, at det er i tredjekystlandenes interesse at fortsætte denne politik, fordi Den Europæiske Union forhandler om fiskerimuligheder, der er baseret på en stringent undersøgelse af situationen på fiskepladserne, etablerer passende tekniske foranstaltninger, bidrager til at fremme kontrollen med fiskeriindsatsen i samarbejde med de lande, den forhandler med, og til at udvikle de nationale fiskerisektorer i disse lande. Hvad er bedst: At et så ansvarsfuldt politisk foretagende som Den Europæiske Union forhandler om fiskeriaftaler, eller at vi får det anarki, som de økonomiske agenters frie spil vil føre til?
Jeg mener, svaret er indlysende. Som et Parlament, der er knyttet til respekten for miljøet i alle dets afskygninger, der fremmer udviklingspolitikken, der er bekymret for opretholdelsen af vores fiskerflåders aktivitet og den regelmæssige forsyning af vores forarbejdningsindustrier, bør vi fortsætte med at støtte en fællesskabspolitik, hvad angår fiskeriaftaler, som har vist hvad den er værd, både over for medlemsstaterne og over for tredjelande. Og dette skal ske uden at give afkald på den nødvendige forbedring af de institutionelle procedurer, som kan understrege Parlamentets hovedrolle inden for denne politik.
Det er nemt at kritisere, men der er få alternativer. Ud fra en rationel og kold betragtning opfordrer jeg Dem derfor, fru kommissær, til at fortsætte denne vanskelige politik, som på trods heraf indtil dato har givet så gode resultater.

Dührkop Dührkop
Hr. formand, jeg vil også gerne tilslutte mig lykønskningerne til hr. Crampton for hans dygtighed, navnlig fordi han - efter først at have fremlagt et udkast til betænkning, der måske var lidt ekstremt i sine postulater - har sørget for, at hans arbejde efter inkorporeringen af de vedtagne ændringsforslag blev enstemmigt vedtaget i Fiskeriudvalget. Hans fortjeneste understreges af de vanskeligheder, denne initiativbetænkning indebærer, ved at koncentrere sig om et så kontroversielt emne som de internationale fiskeriaftaler, der er så vigtige for Fællesskabets fiskerflåde.
Jeg vil gerne fremhæve tre aspekter, som arbejdet omhandler. For det første bevarelsen af fiskeressourcerne, et princip som støttes af Fællesskabets og de internationale retsregler, og som er så væsentligt for at sikre den europæiske flådes fremtid. For det andet er jeg som socialist også tilfreds med den betydning, hr. Crampton tillægger bevarelsen af den eksisterende beskæftigelse såvel på havet som i forarbejdningsindustrien. Fiskeriet er et erhverv, som på trods af sin ringe indvirkning på det samlede Fællesskab har stor betydning for udviklingen af visse perifere regioner med indkomstniveauer, der ligger lavere end gennemsnittet i Fællesskabet, og som har et højt arbejdsløshedstal. For disse regioner er fiskeriet hovederhvervet, og deres socioøkonomiske struktur ville gå i opløsning uden de internationale fiskeriaftaler. For det tredje minder betænkningen om, at selv om fiskeriaftalerne er handelsaftaler, er de fordelagtige for de udviklingslande, som kontraherer med Den Europæiske Union.
Andre udtalelser som f.eks. at hævde, at fiskeriaftalerne ikke er handelsaftaler, men at de er møntet på udviklingen af AVS-landene, ville medføre, at disse fiskeriaftaler skulle finansieres af Den Europæiske Udviklingsfond og ikke af de knappe bevillinger til den fælles fiskeripolitik.
Men derudover svarer denne opfattelse ikke til virkeligheden. Som hr. Crampton allerede har nævnt, indgås mere end halvdelen af de 26 aftaler med AVS-landene, men vores flåde fisker hovedsageligt i andre landes farvande. Jeg mener, man skal undlade umoralske betragtninger om den internationale handel. Den måde, man bedst hjælper udviklingen i disse lande, er at give dem adgang til markedet ved at købe det, de producerer, og det, de har, hvorved man bidrager til deres udvikling.
Den Europæiske Union kunne godt overleve uden en fiskeriaftale med São Tomé, men dette land ville miste en af sine vigtigste indtægter, hvis det ikke havde en aftale med Den Europæiske Union. Handel er en fordel for begge parter, og det gælder også de internationale fiskeriaftaler.

Hardstaff
Hr. formand, alle de meget værdifulde betænkninger, vi har fået forelagt her til aften, drejer sig om aftaler og traktater om, hvordan man bedst kan regulere og kontrollere fiskeriet i nationale og internationale farvande på et tidspunkt, hvor der er ganske betydelig bekymring om fiskeriet og reduktion af fiskebestandene.
Varela Suanzes-Carpegna-betænkningen indeholder henvisning til den pligt, som det land, under hvis flag et fartøj fisker, har til at udøve sin jurisdiktion og foretage sig noget, hvis fartøjet overtræder reglerne. Jeg vil gerne henlede kommissærens opmærksomhed på de vanskeligheder, der er ved at udøve denne pligt i relation til visse såkaldte kvotehoppere. Jeg har hørt om tilfælde fra nyere tid, hvor ikke-britiske fartøjer har sejlet under britisk flag; de blev så retsforfulgt ved britiske domstole, fundet skyldige og idømt bøde, hvorefter de simpelt hen sejlede bort til en anden medlemsstat uden at betale bøderne. Man må finde et system, der sikrer, at alle skibe, der sejler under en bestemt nations flag, bliver gjort ansvarlige over for den pågældende stats domstole, og at den medlemsstat, hvorfra kaptajn og besætning kommer, skal samarbejde om at sikre, at denne grove krænkelse af bevaringsforanstaltningerne bliver standset.
Overordentlig mange fiskere i hele EU fra steder som Grimsby i min egen valgkreds er blevet arbejdsløse som følge af bevaringsforanstaltninger. Bådejerne har fået kompensation fra EU; men de mennesker, der arbejdede på de oplagte både i Det Forenede Kongerige, fik ikke engang den arbejdsløshedsunderstøttelse, de havde krav på, for slet ikke at tale om kompensation fra EU, fordi de blev kaldt løsarbejdere, selv om de havde arbejdet på samme skib i mange år. Det er en grov uretfærdighed, som fortsat vækker stor vrede mod Den Europæiske Union i almindelighed såvel som mod den fælles fiskeripolitik.
Jeg vil gerne bede kommissæren om at sikre, at fremtidige oplægninger bliver foretaget på en sådan måde, at man sikrer, at ikke blot bådejerne, men også de, der har arbejdet og risikeret livet på havet, får en passende form for kompensation for tabet af deres erhverv. En fiskeribraklægningsordning til at kompensere for det formindskede antal dage på havet er også en foranstaltning, man kunne overveje.

Apolinário
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, den foreliggende betænkning afspejler udmærket den politiske dobbelthed og konflikt, som dette emne skaber. På den ene side vurderes omkostninger og fordele, og Kommissionen skriver selv, at i den nuværende budgetsituation medfører de med de gældende fiskeriaftaler forbundne omkostninger, at der kun bliver en meget lille manøvremargen for forhandlinger om nye aftaler og de bringer endog genforhandlingerne af de gældende aftaler i fare.
Set fra et udviklingspolitisk synspunkt understreges nødvendigheden af at begunstige de lokale flåder i tredjelande, hvor fællesskabsflåden aktuelt fisker, hvilket den udviklingsplan for fiskeriet, der er fastsat for Kongeriget Marokko, er et eksempel på. På den anden side skal medlemsstaterne tage hensyn til flåder og fiskere, som er afhængige af internationale fiskeriaftaler.
Her stikker en vis antieuropæisk holdning hovedet frem med krav om en gradvis udvidelse af fiskerirettighederne i tredjelande og understregning af fordelene ved bilaterale forhandlinger og en renationalisering af fiskeripolitikken.
Udfordringen består i at beskytte fællesskabsflåden uden at blive slået i hartkorn med miljøskadelige og antieuropæiske holdninger. Det forholder sig efter min mening sådan, at det faktum, at den budgetorienterede diskurs vedrørende omkostninger og fordele dukker op i en situation, hvor det tilstræbes at flytte de disponible finansielle midler til andre mål, afspejler manglen på solidaritet og sammenhæng i udformningen af det europæiske projekt, i en sektor af stor politisk relevans og med meget stærk indvirkning på beskæftigelsen i nogle af Fællesskabets kystområder.
Herudover tegner de internationale fiskeriaftaler sig for kun 0, 31 % af det samlede EU-budget målt i 96-priser, og en politik gående ud på at afskaffe internationale fiskeriaftaler ville resultere i en stigning i handelsunderskuddet i fiskerisektoren på intet mindre end 1 400 mio ECU årligt, medens den heraf følgende stigning i arbejdsløsheden i sektoren ville koste 450 mio ECU årligt i arbejdsløshedsstøtte.
Et hvilket som helst forslag med sigte på en kontroversiel og kompliceret fordeling af omkostningerne mellem fiskeskipperne og Kommissionen eller en blokering af Fællesskabets finansielle modydelser vil blot resultere i en styrkelse af den ovennævnte tendens til renationalisering af fiskeripolitikken. Det var, hvad jeg ønskede at gøre opmærksom på, fordi de politiske omkostninger ved et sådant valg er vil være uhyre store, og det vil de økonomiske virkninger i fiskeriområderne også.
Endelig er det nødvendigt at vurdere de internationale fiskeriaftaler i lyset af kravet om rationel forvaltning af ressourcerne. En rationel forvaltning af fiskeriressourcerne er hjørnestenen i et bæredygtigt fiskeri og henhører primært under kyststaterne uden forskelsbehandling af de nationale flåder og fællesskabsflåden. Der er etableret en ny international retsramme på fiskeriområdet, FN's havretskonvention, der indeholder en adfærdskodeks for ansvarligt fiskeri. Der findes ikke ubegrænsede ressourcer, og kun et bæredygtigt fiskeri kan sikre sektorens og de internationale fiskeriaftalers fremtid.

Bonino
Hr. formand, jeg vil kort svare på samtlige betænkninger og til slut fremsætte en række betragtninger vedrørende hr. Cramptons betænkning om et initiativ i forbindelse med de internationale fiskeriaftaler, som har været i centrum for forhandlingerne her i aften, og som alle talerne har beskæftiget sig med.
Efter tur og orden: Hvad angår hr. Varelas betænkning har Kommissionen virket aktivt for at få FN-konventionen om bevarelse og forvaltning af de fælles fiskebestande ratificeret, idet Kommissionen finder, at denne repræsenterer et konkret skridt i retning af bevarelse og varig udnyttelse af ressourcerne. Jeg er naturligvis helt klar over de problemer, der er i denne forbindelse, særlig nødvendigheden af at undgå, at nogle af partnerne, navnlig Canada, fortsat tager ensidige initiativer, og jeg vil forsikre hr. Varela om, at der er initiativer på vej i form af udveksling af diplomatiske noter og på alle andre niveauer for at sørge for at forebygge eller under alle omstændigheder standse denne adfærd, som ikke er acceptabel for hverken Parlamentet eller Kommissionen.
For så vidt angår ændringsforslagene er Kommissionens indstilling følgende: Ændringsforslag 1 og 3 angår en række betænkeligheder vedrørende spørgsmålet om kompetencefordelingen mellem Fællesskabet og medlemsstaterne, og om fortolkningen af aftalen vil blive i overensstemmelse med havretskonventionen, men Kommissionen finder, at disse betænkeligheder allerede er taget i betragtning i de erklæringer, der er vedføjet forslaget, og i selve aftalen. For så vidt angår ændringsforslag 2 finder Kommissionen ikke at kunne acceptere dette, idet den går ind for interessen i én og kun én repræsentation af Kommissionen i de internationale organer for afgørelse af retstvister. Hr. Varela, selvom jeg vel forstår den bagved liggende tankegang, ser jeg meget nødig, at vi inden for fiskeriet kommer i samme situation som den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, fordi vi i Fællesskabet indtil i dag - om man synes om det eller ej - i det mindste har talt med én stemme. Dersom en enhver medlemsstat kunne forsvare sine egne interesser, tror jeg, at vi ville komme i samme situation som i den anden søjle i udenrigspolitikken, hvori det store blandede kor og medlemsstaternes indbyrdes modstridende interesser ikke forekommer mig at ville være det mest effektive instrument.
For så vidt angår hr. Macartneys betænkning vil Kommissionen derimod takke ordføreren for hans fremragende arbejde. Bilaget til protokollen er nemlig blevet ændret for at gøre det muligt for repræsentanterne for myndighederne i Saõ Tomé og Príncipe at udøve en bedre kontrol med udenlandske fartøjers fiskeri i den eksklusive økonomiske zone.
Kommissionen er enig i ånden i ændringsforslag 3 og 5 og finder faktisk en forbedring af oplysningen fornøden. Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 6, fordi det er Rådet, der fastsætter de direktiver, der er forhandlet om, én gang for alle, men ikke fornyelsen af aftalerne og de enkelte protokoller. I dette tilfælde sørger Kommissionen, som det påhviler at føre forhandlingerne, tillige for overholdelsen af de direktiver, der er fastsat af Rådet.
For så vidt angår de øvrige ændringsforslag har Kommissionen altid fundet, at de fiskeriaftaler, der er indgået med AVS-landene, først og fremmest er af kommerciel art, også selvom disse aftaler som understreget i den følgende betænkning af Crampton, meget ofte tillige omhandler ting, der vedrører udviklingen i tredjelandene, f.eks. vedrørende forhyringen af besætningerne og landingen af fangsterne med henblik på forarbejdning på stedet. I alle tilfælde tilsigter Kommissionen i medfør af Unionstraktatens artikel 130 B vedrørende samhørigheden med bevillingerne til disse lande at styrke fiskerisektoren i synergi med udviklingspolitikken.
Men jeg må her sige, at det også er frustrerende for Kommissionen, at den ikke efter at have lyttet i to timer er i stand til at give fru Aelvoet et svar, fordi hun ikke er til stede, men jeg ønsker dog at svare hende, fordi jeg på ny her i salen hører en række stereotype bemærkninger, som jeg ærlig talt ikke ved, hvorledes jeg skal afklare.
Jeg kan ikke acceptere igen og igen at høre om eksemplet med Senegal, for det er ikke korrekt. Senegalaftalen blev afsluttet på anmodning af og efter pres fra de senegalesiske myndigheder, herunder fiskerisektoren i Senegal. For det andet arbejdede vi i fællesskab med GD XIV og GD VIII, så det var en udviklings- og fiskeriaftale. For det tredje fik vi, efter at have presset på, et brev fra myndighederne i Dakar, hvori der stod, at de endelig har besluttet at bevillige 50 % af det samlede beløb i aftalen til fiskerierhvervet. Det viser blot, at vi forsøger at tage hensyn til Deres bekymringer.
Jeg kan ikke igen høre på den påstand, at vi konkurrerer med det lokale fiskeri. Det er ikke sandt. Vor flåde fisker på dybt vand, hvor der er 200 m dybt. De lokale senegalesiske fiskere kan ikke fiske på 200 meters dybde. De har ikke redskaber og udstyr til det. Vi konkurrerer med den japanske flåde. Så lad os sige det, som det er, så at det, der kan rettes, kan blive rettet. Lad os se de reelle problemer i øjnene og ikke nogle stereotyper. Det er faktisk ikke til at bære.
Jeg vil vente til sidst med Crampton-betænkningen, fordi den fortjener flere kommentarer, og går nu over til Teverson-betænkningen.
(IT) For så vidt angår hr. Teversons betænkning vedrørende det multilaterale samarbejde inden for NAFO er Kommissionen, som De ved, som kontraherende part forpligtet til i Fællesskabets lovgivning at optage alle de henstillinger, der gives af NAFO's fiskeriudvalg, hvorfor de pågældende to forslag til forordning, som De i øvrigt har nævnt, fastsætter visse kontrolforanstaltninger, herunder observatørerne, hvilket er en opfølgning af de henstillinger, der er fremkommet fra NAFO's fiskeriudvalg.
Kommissionen glæder sig nemlig over, at disse forslag er blevet vel modtaget i hr. Teversons betænkning. Jeg har naturligvis bemærket de betænkeligheder, De har givet udtryk for, og som kommer til udtryk i de fremsatte ændringsforslag, men jeg kan af formelle grunde ikke optage dem i Rådets forordning om ændring af forordning nr. 189. I alle tilfælde forpligter Kommissionen sig til fremtidig til formanden for Fiskeudvalget at sende en genpart af den beretning, der udarbejdes af NAFO's videnskabelige komité, vedrørende fiskeressourcerne. Problemet er nemlig, at analysen og vurderingen af bestandene foretages af NAFO's videnskabelige komité, hvori Kommissionen er deltager, men der findes ikke særlige forbindelser. Hvad jeg kan gøre er straks at stille resultaterne i denne videnskabelige beretning til rådighed.
For så vidt angår den sidste betænkning, der er afgivet af fru Souchet, må Kommissionen rent ud sige, at den efter at have gennemgået Europa-Parlamentets betænkning om ændring af denne grundlæggende ordning ikke kan acceptere ændringsforslag 1 og 2. Fru Souchet, for at overholde de forpligtelser, vi har påtaget på internationalt niveau, er der alene tale om i Fællesskabets retsorden at optage tekniske foranstaltninger, der er af yderst begrænset rækkevidde, eftersom der er tale om at godkende fangstredskaber og den måde, hvorpå de anvendes, og som vedtages af forvaltningskomitéen på grundlag af artikel 18.
I denne forbindelse finder Kommissionen det lidet hensigtsmæssigt at anvende proceduren ifølge artikel 43, efter at den pågældende foranstaltning er blevet vedtaget af den internationale organisation, der er tale om, eftersom Unionen ikke har nogen margin for at skønne med hensyn til foranstaltningernes indhold. Kommissionen kan ej heller acceptere ændringsforslag 3 og 4, fordi de går ud over den retlige ramme i det pågældende forslag.
Når alt dette er sagt, vil jeg kun redegøre for nogle punkter i fiskeriaftalen, der kan give anledning til eftertanke.
(EN) Jeg har allerede sagt til Dem, at jeg føler mig meget frustreret, fordi selv debatten her i aften har vist, at man er uenige her i Parlamentet. Det betyder, at det eneste, jeg kan gøre, er at holde mig til den endelige betænkning, der tilsyneladende afspejler konsensus efter en lang debat, og forsøge at være så pragmatisk, som jeg kan.
Lad mig benytte denne lejlighed til at sige, at man ikke simpelt hen kan overføre overkapacitet til tredjelande. I syv måneder har Kommissionen forsøgt at komme igennem med en reduktion af kapaciteten i vor flåde på 30 %. Det tog mig syv måneder at nå dette resultat. Det blev nået i en kompromisets ånd - jeg havde oprindelig bedt om mere. Jeg understreger simpelt hen, at vi arbejder på alle mulige måder, der indebærer en reduktion af kapacitet eller fiskeri i vore farvande, og ikke simpelt hen med en »overførsel af overkapacitet til andre områder.« Det er ikke korrekt. Det er helt forbløffende, at medlemsstater, der aldrig i tidligere år har reduceret deres kapacitet eller som endog har forøget deres kapacitet på dette tidspunkt, ikke bare skaber den største modstand i Rådet mod mit forslag, men der er også kritik, fordi jeg »simpelt hen overfører overkapacitet.«
Måske refererer De ikke til Kommissionen, men til deres medlemsstater eller regeringer. Når De taler om oplægning, hr. McMahon, så benyttede Deres land med rette eller urette ikke den oplægningsordning, som Kommissionen har finansieret i de sidste ti år!
(Afbrydelse fra McMahon) Undskyld, men det er ikke mit problem. Alle har deres eget ansvar. Jeg påtager mig mit, men jeg vil ikke være syndebuk for alt, lige til Hiroshima! Jeg var ikke født dengang.
(Munterhed) Så Storbritannien mistede £12 mia ved ikke at benytte denne oplægningsordning, og dets fiskere blev nødt til at sælge deres både og licenser. Og andre købte dem. Og det kan jeg ikke forhindre. Jeg kan ikke forhindre, at folk køber, hvis De ikke kan forhindre, at folk sælger. Hvis De kan fortælle mig, hvordan jeg skal forhindre folk i at sælge, så finder jeg nok også ud af at forhindre folk i at købe. Hvad angår kompensation, ikke bare til ejerne, men også til arbejdstagerne, så var det et forslag fra Kommissionen, men adskillige medlemsstater - jeg vil ikke nævne dem, men De ved udmærket hvilke - accepterede ikke dette forslag. Det er det samme som brugen af strukturfondene. Det forslag fra Kommissionen, der endelig kom igennem, bestod af en opfordring - ikke en forpligtelse, for det var ikke muligt - til at benytte en del af strukturfondene til sociale kompensationer til fiskerne. Forslaget er ikke bindende, men det gik igennem. Nogle regeringer, herunder én, som De kender udmærket, benytter ikke denne mulighed, og det kan jeg ikke tvinge dem til. Så lad os placere ansvaret der, hvor det hører hjemme.
For det andet, hvad mener vi så med hensyn til finansielle kompensationer? Mener vi udviklingslandene eller alle aftaler? Hvis vi mener alle aftaler, kan vi så lige se på aftalen med Grønland, som består af 50 mio ECU uden nogen fisk. Så vær venlig at tage et initiativ. Jeg har gjort det, og jeg kom ikke igennem med det i Rådet. Så hvorfor forsøger vi ikke? Jeg håber, De vil være lige så barsk, når vi taler om tomater, som der bliver betalt for, eller jordbær eller andre ting. Kommercielle aftaler. Så hvis Deres forslag er, at vi ikke skal betale for nogen aftaler, så håber jeg, De vil indtage samme standpunkt med hensyn til andre aftaler, og også når der er brug for solidaritet i tilfælde af epidemier.
Her taler vi om 280 mio ECU, hvoraf 180 mio ECU er til AVS-landene. Alle de andre drejer sig om aftaler med nordlige områder, hvoraf nogle ikke har nogen fisk. For det tredje må man tage hensyn til de 20000 mennesker, der arbejder på grundlag af denne aftale, når vi taler om beskæftigelsen. Det drejer sig om tilvejebringelse af ressourcer, som vi for 50 % vedkommende er afhængige af, og hvis vi simpelt hen skulle købe 50 % af de fisk, vi behøver til forbrug, så måtte vi under alle omstændigheder betale.
(Tilråb fra Teverson: «Det gør vi ikke for nogen anden sektor, vel?«) Jeg vil ikke sammenligne midlerne til landbrug med dem til fiskeri. Hvis vi skal være konsekvente, så må vi holde fast ved et eller andet. Det kan ikke være sådan, at vi har to forskellige måder at behandle tingene på. Eller hvis vi gør det, så giver det i hvert fald ikke megen mening. Ikke engang når vi af solidaritetshensyn betaler subsidier for en fejl, som en medlemsstat har begået. Fiskeriaftalerne er af handelsmæssig værdi. Det er det, det drejer sig om. Vi kan godt, hvis De ønsker det, forsøge at vurdere dem. Kommissionen kan ikke foretage en costbenefitanalyse, men vi kan få et eksternt organ til at gøre det, hvis De ønsker det af hensyn til vort ansvar over for skatteyderne. Måske er der adskillige spørgsmål, vi bør tage med i betragtning.
Jeg har prøvet at understrege nogle ting. Jeg er klar over, at dette ikke er den endelige debat om fiskeri og internationale aftaler. Men jeg vil gerne fortælle Dem, hvor frustreret jeg er. Jeg har ikke fået nogen anerkendelse fra Parlamentet for de fremskridt og forandringer, vi har foretaget af fiskeriaftalerne. Hr. Crampton nævnte, at jeg erklærede, at den tid, hvor vi kom, fiskede og betalte en lille smule, er forbi. Det er det, jeg har forsøgt at gennemføre. De nye aftaler er anden- eller tredjegenerationsaftaler. Hr. McMahon nævnte de mange mennesker, der er afhængige af fiskerierhvervet i den tredje verden. Måske talte han bare fiskene, for det er ikke helt sandt. Tag f.eks. Namibia. Det vil gerne udvikle sin egen fiskerisektor. De har fiskene, men ikke bådene. Så der er plads til en afbalanceret aftale med Namibia på basis af joint ventures. Ellers ville det bygge sin egen flåde, og den samlede globale flåde ville simpelt hen blive større. Hvad er der galt med at forene deres fisk med vore både og knowhow? Hvad er der galt med det?
Mozambique befinder sig i samme situation. Det har hverken knowhow eller både eller flåde til at fiske i egne vande. Det er grunden til, at de sælger til japanerne og til andre. Så et grundigere kendskab til de lande, som vi har internationale fiskeriaftaler med, ville være nyttigt og give os en bedre forståelse af, hvad det er, der foregår. Det betyder ikke, at vi er fuldkomne, men vi bør anerkende, at vi har foretaget væsentlige ændringer på dette område.
(Bifald)
Crampton
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere kommissæren for det, hun har sagt, og som jeg for 90 % vedkommende er enig i. Jeg deler hendes frustration i forhold til mange medlemsstater, i særdeleshed måske i nyere tid min egen. Vi erkender, at Kommissionen er nået langt. Faktisk komplimenterer vi i denne betænkning fra Fiskeriudvalget Kommissionen for et af dens seneste dokumenter: «Fiskeriaftaler, den nuværende situation og fremtidsudsigterne«. Jeg tror, de bevæger sig i den rigtige retning. Min betænkning er et forsøg på at hjælpe til.

Macartney
Hr. formand, kommissæren har bedt om, at man placerer ansvaret, hvor det hører hjemme. Det gør hun ret i. I særdeleshed gør hun ret i at dadle Det Forenede Kongeriges regering for dens fiasko med hensyn til oplægning, selv om hun ikke har peget specielt på den. Men som vogter af Fællesskabets lov har hun også et ansvar for den juridiske kompetence angående dette emne i Souchet-betænkningen. Jeg håber, hun vil gå tilbage og se på retsgrundlaget, som vi undersøger her i Parlamentet. De to ting hører sammen. Hvis vi opretholder et korrekt retsgrundlag og placerer ansvaret, hvor det hører hjemme, så lad os også være konsekvente på dette område.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.00)

