Meddelelse fra formanden
Formanden.
Det er klart, at ingen af de foregående indlæg var indlæg til forretningsordenen, men de afspejler vores kollegers dybe bekymring, så jeg lod dem få ordet.
Hvad angår dagsordenen for i dag, skal vi som bekendt til at indlede en forhandling under ét om to betænkninger og 10 henstillinger, der er udarbejdet for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, om den største udvidelse i EU's historie. Det er i Parlamentet og EU's levetid en af de vigtigste afstemninger, som de valgte repræsentanter skal deltage i. Jeg må beklageligvis fortælle Dem, at Europa-Parlamentets fagforeningskomité har informeret mig om, at den har besluttet at organisere en strejke i dag kl. 11 samtidig med forhandlingen.
Jeg kan sige, at jeg ændrede mine planer for mandag aften her i Strasbourg for at mødes med repræsentanterne for fagforeningskomitéen. Jeg sagde til dem, at jeg var villig til at tage affære på højeste niveau i de andre institutioner for at give udtryk for de problemer, som de havde gjort mig opmærksom på.
Jeg vil understrege, at de ikke på nuværende tidspunkt har uoverensstemmelser med Parlamentet som deres arbejdsgiver. Parlamentet er faktisk som institution deres nærmeste allierede med hensyn til at opfylde de interesser, som de gav udtryk for over for mig. Jeg var dog ikke parat til at tage affære under tvang og opfordrede mine samtalepartnere fra fagforeningskomitéen til at udsætte den planlagte aktion. Jeg fik i går eftermiddag at vide, at de har tænkt sig at gå videre med aktionen.
Det er dybt beklageligt, at det parlamentariske demokratis arbejde skal betvivles på nuværende tidspunkt. Jeg ved ikke præcis, hvad der vil ske kl. 11 i dag. Jeg anmoder om Deres forståelse og samarbejdsvilje på dette tidspunkt som kolleger her i Parlamentet. Hvis de faciliteter, som vi normalt råder over under forhandlingerne, ikke er til rådighed, foretrækker jeg stadigvæk, at vi fortsætter arbejdet i mødesalen, hvis det er muligt. Jeg kan forsikre Dem om, at debatten i dag hurtigt vil blive oversat til alle sprog således, at hvis den normale tolkning mangler - selv om det ikke ville være optimalt eller helt i overensstemmelse med forretningsordenen - vil jeg bestræbe mig på at informere Parlamentets medlemmer på alle sprog så hurtigt som muligt.
Det er op til medlemmerne. De har ret til at påberåbe sig forretningsordenen og forlange, at formanden udsætter mødet, hvis alle faciliteter ikke er til rådighed. Jeg ved endnu ikke, hvad der vil ske, men set i sammenhæng med, hvad vi laver i dag, er det vores politiske pligt at fortsætte vores arbejde med sindsro, hvis vi kan. Jeg anmoder om Deres samarbejde ved den planlagte afstemning midt på dagen, og at vi holder vores aftale med den europæiske historie.
Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, mange tak for den måde, De forholder Dem på i denne sag. Jeg vil med stor alvor sige til alle Parlamentets medarbejdere og embedsmænd, at vi står på Deres side, når det gælder Deres berettigede interesser, men udnyt ikke denne historiske dag i dag, hvor det drejer sig om optagelsen af 10 lande i EU, til at sætte Deres muligvis berettigede interesser igennem. Vi må arbejde fornuftigt i dag, vi må stemme, og jeg beder Dem leve op til Deres store ansvar, så vi kan gøre vores pligt i dag.
Watson (ELDR).
Hr. formand, det er sædvane både i fagforeningen og under andre forhandlinger at bruge sin styrke på et tidspunkt, hvor det formodes at give dem, som man strides med, flest problemer. I Parlamentet har vi imidlertid sjældent dage eller afstemninger af så stor betydning som i dag. Den aktion, som fagforeningerne truer med, giver ikke et retfærdigt billede af den gensidige respekt her i Parlamentet mellem de forskellige parter eller de gode forbindelser, som vi generelt har haft.
De gør ret i at forsætte med arbejdet, og jeg vil rette en appel til Parlamentets personale om at hjælpe os med at gennemføre den historiske opgave i dag med størst mulig samarbejdsvilje.
Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe vil jeg gerne støtte Dem og minde om, at vi har kæmpet ihærdigt sammen med andre af Parlamentets grupper med det mål at få indarbejdet strejkeretten i chartret om grundlæggende rettigheder, og for at det kommer til at indgå i EU's forfatning. Ud fra dette synspunkt respekterer vi strejkeretten.
Men vi opfordrer også samtidig medarbejderne i Parlamentets forvaltning til at respektere det, der sker i dag. Vi synes derfor, hr. formand, at vi bør fortsætte med vores dagsorden på et så historisk tidspunkt.
Formanden.
Jeg forstår udmærket Deres følelser. Med al den respekt, som vi har for personalet, skal vi også respektere Parlamentets egne beføjelser.

Formanden.
Jeg vil byde velkommen til kandidatlandenes ambassadører og medlemmer af det diplomatiske korps, som har taget plads i den officielle loge. De er her for at følge forhandlingen.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
Betænkning (A5-0081/2003) af Brok for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om konklusionerne fra udvidelsesforhandlingerne i København (2003/2014(INI));
Betænkning (A5-0117/2003) af Böge og Colom i Naval for Budgetudvalget om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om tilpasning af de finansielle overslag under hensyn til udvidelsen (KOM(2003) 70 - C5-0053/2003 - 2003/2025(ACI)) og forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om revision af de finansielle overslag (KOM(2003) 185 - C5-0161/2003 - 2003/2025(ACI);
Henstilling (A5-0089/2003) af Jürgen Schröder for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Den Tjekkiske Republiks ansøgning om tiltrædelse af Den Europæiske Union (AA-AFNS 1-6 C5-0115/2003 - 2003/0901(AVC);
Henstilling (A5-0090/2003) af Gahler for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Republikken Estlands ansøgning om tiltrædelse af Den Europæiske Union (AA-AFNS 1-6 - C5-0116/2003 - 2003/0901A(AVC));
Henstilling (A5-0091/2003) af Poos for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Republikken Cyperns ansøgning om tiltrædelse af Den Europæiske Union (AA-AFNS 1-6 - C5-0117/2003 - 2003/0901B(AVC));
Henstilling (A5-0092/2003) af Schroedter for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Republikken Letlands ansøgning om tiltrædelse af Den Europæiske Union (AA-AFNS 1-6 - C5-0118/2003 - 2003/0901C(AVC));
Henstilling (A5-0093/2003) af Souladakis for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Republikken Litauens ansøgning om tiltrædelse af Den Europæiske Union (AA-AFNS 1-6 - C5-0119/2003 - 2003/0901D(AVC));
Henstilling (A5-0094/2003) af Queiró for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Republikken Ungarns ansøgning om tiltrædelse af Den Europæiske Union (AA-AFNS 1-6 - C5-0120/2003 - 2003/0901E(AVC));
Henstilling (A5-0095/2003) af Stenzel for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Republikken Maltas ansøgning om tiltrædelse af Den Europæiske Union (AA-AFNS 1-6 - C5-0121/2003 - (2003/0901F(AVC));
Henstilling (A5-0096/2003) af Gawronski for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Republikken Polens ansøgning om tiltrædelse af Den Europæiske Union (AA-AFNS 1-6 - C5-0122/2003 - 2003/0901G(AVC));
Henstilling (A5-0097/2003) af Volcic for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Republikken Sloveniens ansøgning om tiltrædelse af Den Europæiske Union (AA-AFNS 1-6 - C5-0123/2003 - 2003/0901H(AVC));
Henstilling (A5-0098/2003) af Wiersma for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Republikken Slovakiets ansøgning om tiltrædelse af Den Europæiske Union (AA-AFNS 1-6 - C5-0124/2003 - 2003/0901I(AVC)).

Brok (PPE-DE)
Hr. formand, kære kolleger, lad mig begynde mit indlæg med at takke medarbejderne i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik samt medarbejderne i grupperne, fordi de - ligesom landeordførerne - har arbejdet så intensivt med dette spørgsmål, hvilket har betydet, at vi har kunnet løse vores opgave med brede flertal. Lad mig også tydeligt rose det gode samarbejde med Kommissionens dygtige forhandlingsleder og takke hr. Verheugen personligt for dette samarbejde.
Vi har i dag stillet os selv en opgave, hvor det er op til os, om dette kontinent atter skal forenes. Det er op til os efter århundreders opgør mellem nationalstaterne ikke at afskaffe dem, men at føre dem sammen på en sådan måde, at de aldrig mere vil være i stand til at føre krig mod hinanden. Vi er i en situation, hvor vi kan udvide den zone af stabilitet, fred og velfærd, som vi har haft i Vesteuropa i de sidste årtier, til Central- og Østeuropa, og det sker ved folkenes frie beslutning og ikke ved nogen form for tvang.
Samtidig kan vi føre det europæiske kontinent sammen på en sådan måde, at det ikke blot har fredskraft indadtil, men også kan være i stand til udadtil at løse fredsopgaver og repræsentere egne interesser. Derfor vil vi gerne udtrykkeligt minde alle nuværende og kommende medlemmer om artikel 11 i Nice-traktaten, som indeholder en forpligtelse til at arbejde solidarisk sammen også om udenrigsanliggender. Det tror jeg er et punkt, som netop i disse dage er meget vigtigt.

Lad mig her også komme med en bemærkning som tysker. Med denne udvidelse af EU vil mit land ikke længere have nogen ydre grænse, med undtagelse af grænsen til Schweiz, og dermed ikke længere nogen grænse, som kunne være en krigs- eller konfliktgrænse. Hvad det historisk betyder for mit folk, behøver jeg ikke forklare nærmere i denne kreds. Jeg tror, at vi dermed opfylder et ønske fra Konrad Adenauer, som engang sagde, at Tyskland politisk skulle føres ud af sin geografiske situation. Jeg tror også, det er det bedste, vi kan gøre for en fredelig udvikling, og jeg vil gerne netop i disse dage også takke de mennesker fra de nu tiltrædende lande, som har rakt os hånden. Den hånd, som vi tager imod for på denne måde at bringe befolkningerne nærmere hinanden, selv om regeringerne ikke altid har forstået det på alle områder. Jeg vil i denne forbindelse udtrykkeligt inddrage den tjekkiske præsident Vaclav Klaus' erklæring fra marts i år i min tak.
Men der er stadig meget, der skal gøres. Tiltrædelseslandene vil være forpligtet til yderligere at opnå store fremskridt inden for forvaltningen og retsvæsenet samt i forbindelse med bekæmpelse af korruption og sikring af mindretallenes rettigheder. Det er nødvendigt, at den overvågningsproces, der skal sættes i gang, også bliver fulgt nøje af Europa-Parlamentet for at sikre, at EU's acquis kan overholdes i alle tilfælde, naturligvis med skyldig hensyntagen til begyndervanskelighederne og den overgangsordning, som skal inddrages.
Det hører også med, at borgerne i EU på denne måde får samme rettigheder, at der ikke længere vil være mulighed for at diskriminere, at der kommer en retsbeskyttelse mod diskriminering, og at dette også giver en afgørende sikkerhed. Derfor er det fornuftigt at føre Europas folk sammen på denne måde.
Jeg tror, at det er meget vigtigt at sige i denne forbindelse, at EU naturligvis kan udvides med flere lande endnu, og her står Bulgarien og Rumænien for tur. Med udvidelsen må vi imidlertid også foretage en ny definition, nemlig hvor stort EU kan blive uden at gabe for højt. Vi har skabt en union, som er noget helt nyt i forhold til alle alliancer, nemlig en union, som gør konfliktløsning inden for staten til et instrument for konfliktløsning mellem befolkningerne. Med fælles retsorden og fælles institutioner er det ikke nogen almindelig alliance, som man har set tidligere. Vi skal se, hvor langt denne næsten statslige samfundsorden går, for så på dette grundlag at sige, at EU kan gå hertil, og længere ud kan det ikke magte det. Desuden skal vi fortsætte de overvejelser, som Kommissionen har bragt op for nylig, om hvordan vi så organiserer relationerne til naboerne, så der ikke opstår nye mure i Europa, men så de lande, som ikke kan eller vil være medlemsstater i EU, er naboer, som har et privilegeret naboskab, og som vi kan leve fredeligt sammen med.
Jeg vil gerne på vegne af Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik opfordre til at give tilslutning til alle 10 lande i dag.

Böge (PPE-DE)
Hr. formand, kære kolleger, i allersidste minut lykkedes det at finde et kompromis om tilpasningen af de finansielle overslag for årene 2004-2006 og dermed at sikre, at vi i dag kan leve op til vores historiske ansvar og samtidig tilgodese Parlamentets budgetkompetence og medbestemmelsesret.
Som ordfører for Budgetudvalget om finansieringen af udvidelsen vil jeg gerne endnu en gang præcisere, at det aldrig har handlet om i disse vanskelige forhandlinger at sætte spørgsmålstegn ved de aftaler med tiltrædelseslandene, der blev indgået i København, men at betragte dem som et minimum, som også vi skal garantere. Derfor vil jeg gerne udtrykkeligt gentage, at vi, Europa-Parlamentet, i tidligere beslutninger, f.eks. i juni og september sidste år, gentagne gange massivt har støttet visse forslag fra Kommissionen, eksempelvis trinvis integration af tiltrædelseslandene i landbrugspolitikken, eksempelvis de særlige samhørighedsordninger for tiltrædelseslandene.
Faktisk lykkedes det i allersidste minut at undgå en interinstitutionel krise, en krise, som Rådet forsætligt eller uagtsomt havde skubbet os ud i, ved at bilag XV skulle hæves til primær ret i EU. Det ville sikkert ikke have været nogen ulykke at forhandle videre til andenbehandlingen om en tilpasning af de finansielle overslag eller eventuelt gå tilbage til traktatens artikel 272, men muligvis ville mange udenfor have opfattet det som et forkert signal.
Det foreliggende kompromis er kommet i stand ved hjælp af juridiske hjælpekonstruktioner - jeg kan ikke udtrykke det anderledes - gennem sanering og reparationer efter en femte trilog i en procedure, som vi ikke rigtig kan forklare nogen udenfor. Det er i øvrigt et bevis på, at der også er et påtrængende behov for at reformere den interinstitutionelle ageren. Fru Schreyer, jeg vil gerne sige helt klart, at De mandag aften ydede et vigtigt bidrag for Kommissionen og med stor vedholdenhed bidrog til, at der kom et resultat i stand.

Jeg vil også gerne udtrykkeligt takke det græske rådsformandskab, som i en vanskelig procedure, så at sige som fange af Rådets forhandlingsmandat, til slut gjorde det muligt at nå frem til det bedst opnåelige. Vi har fundet en ordning. Men der er én ting, som også vil komme tydeligt frem i Brok-beslutningen. Hvis man stiller spørgsmålstegn ved eller bryder bare et enkelt ord i den fælles erklæring, så er også den interinstitutionelle aftale ugyldig og brudt.
(Bifald) 
Vi har fundet en vej, som tydeligt gør det klart, at tilpasningen af det finansielle overslag foretages i fællesskab af Rådet og Parlamentet på grundlag af nr. 25 i den interinstitutionelle aftale efter forslag fra Kommissionen. Det er lykkedes os at opnå, at vi i udgiftsområde 3, interne politikker, har det nødvendige spillerum for de fælles beslutningsprocedurer, som skal gennemføres i løbet af dette år - netop omkring programmer med europæisk merværdi, som er vigtige for borgerne, såsom forskning, Erasmus, Ungdom for Europa - så vi også kan afslutte den fælles beslutningsprocedure i en fornuftig proces med et supplerende beløb på 480 millioner i 1999-priser.
Det var også vigtigt for os, at det bliver præciseret, at hvis der gennem en de facto-revision sker en overførsel af den makrofinansielle bistand til Tyrkiet fra udgiftsområde 4 til udgiftsområde 7, skal dette udgiftsområde fremover have titlen Pre-Accession Strategy. Det er præciseret, at vi her så at sige har to grupper af lande: Bulgarien og Rumænien med førtiltrædelsesstøtte på den ene side og støtten til Tyrkiet som kandidatland på den anden side.
Det drejer sig også om endnu en gang at gøre det klart, at spørgsmålet om tilpasningen af de finansielle overslag i budgetproceduren for 2004, som nu sikkert vil forløbe reglementeret, kan afklares uden nogen form for diskriminering gennem underudgiftsområder og begrænsninger med hensyn til de nye medlemsstater.
Vi har i en yderst vanskelig procedure også på basis af nødvendige reparationer formået fuldt ud at tilgodese Parlamentets budgetbeføjelser og medbestemmelsesret og samtidig at demonstrere, at de europæiske institutioner ved afslutningen af denne vanskelige procedure - selv om det næsten var en blindgyde - trods alt igen har kunnet bevise deres handlekraft. Det er et positivt signal til tiltrædelseslandene og de europæiske borgere.
(Bifald)

Colom i Naval (PSE)
Hr. formand, det er en stor dag i dag, fordi vi nu har hejst 25 flag ved siden af det almindelige EU-flag. Alle ved, at jeg hører til dem, der ønsker, at der kun var ét flag i Parlamentet, men i dag mener jeg, at der er god grund til at hejse alle flag.
Budgettet er normalt ikke et følsomt emne, men jeg må erkende, at vi i dag skal træffe beslutning om et meget følsomt emne, især for dem af os, der har tilbragt over halvdelen af vores liv i et land med diktatur. Vi skal nå til enighed om finansieringen af den demokratiske genforening af Europa.
Jeg må sige, at alt er forløbet tilfredsstillende, bortset fra den fejltagelse - som jeg vil kalde det - fra Rådets side, der skæmmede den sidste del af processen og skabte unødvendige vanskeligheder, nemlig indførelsen af bilag XV, som er enestående i forhold til tidligere udvidelser. Og bilaget påvirkede Parlamentets grundlæggende kompetencer.
Der var to udmærkede alternativer. Man kunne enten betragte bilag XV som en direkte overtrædelse af den interinstitutionelle aftale og handle i overensstemmelse dermed i henhold til artikel 172 - og det ville forklare visse medlemmers endelige stemme - eller man kunne forhandle med Rådet. Det var den mulighed, som Parlamentet valgte. Det var tunge forhandlinger, hvor vi især måtte anerkende den store dygtighed, hvormed formanden for Budgetudvalget, hr. Wynn, håndterede sagen, som resulterede i, at vi nåede frem til et fuldt ud acceptabelt kompromis, som jeg vil opfordre Parlamentet til at støtte.
Vi har nået vores mål, og jeg mener, at vi på nogle områder er nået længere end en tilpasning af de finansielle overslag med henblik på udvidelsen. Som mangeårig ordfører på dette område vil jeg gerne understrege, at det er den første gennemgang af de fastsatte finansielle overslag i over 10 år. Vi har derfor et udgiftsområde 3 for interne politikker, der kan fungere i de kommende år, og det er tilstrækkeligt - om end ikke godt nok.
Der gøres ikke forskel på nye og gamle medlemsstater. Vi har opnået en erklæring fra repræsentanterne for de medlemsstater, som undertegner traktaten. En erklæring, der kan fortolkes, og som opretholder de demokratiske rettigheder for Parlamentet og vores fremtidige kolleger fra de nye medlemsstater.
Vi har endvidere opnået en ny situation for Tyrkiet i udgiftsområde 7, der har dobbelt betydning, og som indeholder et politisk budskab til landet og giver os råderum inden for udgiftsområde 4 om foranstaltninger udadtil.
Derfor vil jeg, selv om jeg ærligt talt ville have foretrukket at undvære bilag XV, opfordre Parlamentet til at støtte denne aftale, og aftalen vil efter min opfattelse gøre det muligt for EU og Parlamentet at fortsætte i den rigtige retning.

Formanden.
Jeg vil gerne give udtryk for min store anerkendelse af arbejdet i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik og takke de kolleger og medarbejdere, der har bragt os dertil, hvor vi er i dag. Derudover vil jeg gerne henlede opmærksomheden på de ekstraordinære forhandlinger, som vores kolleger i Budgetudvalget i de senere uger har ført ud over den faste arbejdsbyrde, og som heldigvis, i ellevte time, har udarbejdet et tilfredsstillende, hvis ikke ideelt, resultat af møderne.

Yiannitsis
Hr. formand, kære kommissærer, mine damer og herrer, som formand for Rådet er det mig en ære og glæde at tale om det meget vigtige spørgsmål om udvidelsen i dag i Parlamentet, og jeg opfatter det som et privilegium at være til stede under denne forhandling.
Det er i dag en historisk dag for EU og Europa-Parlamentet. Om en uge, den 16. april, vil Grækenland med formandskabet have den store glæde at undertegne tiltrædelsestraktaten på den historiske plads Agora neden for Akropolis. Selv om ordet "agora" nu om dage betyder torv, har Agora i Athen sin plads i historien af en anden grund. Det var her, at konceptet om demokrati havde sin oprindelse for ca. 2.500 år siden, og ceremonien, som vi har valgt at afholde på denne plads, symboliserer netop, at demokrati og mange andre værdier forbundet med demokrati er fællesnævneren for alle dele af EU. Vi er et fællesskab med værdier, og hvis EU og udvidelsen er en succes, er det på grund af disse værdier.
De lande, der skal tiltræde EU, deler vores fælles historie, arv og kultur. Deres tiltrædelse markerer afslutningen på den kunstige opdeling af vores kontinent. I dag opfylder vi vores målsætning om at opbygge et Europa, der hviler på et grundlag af demokrati, pluralisme, retsstatsprincippet, overholdelse af menneskerettigheder og den frie markedsøkonomi. EU har altid ønsket at opfylde denne målsætning. Det var også grunden til, at EU, så snart Berlinmuren faldt, reagerede på udfordringen og reagerede beslutsomt og proaktivt på ændringen i det europæiske politiske landskab. EU tilbød rammer og muligheder for et forenet Europa. EU tilbød et Europa baseret på frihed og solidaritet blandt borgerne. Forholdet mellem EU og kandidatlandene er gradvist styrket gennem forskellige procedurer, associeringsaftaler, struktureret dialog om en række spørgsmål, tiltrædelseskriterier, tiltrædelsesforhandlinger og førtiltrædelsesmekanismer og -procedurer. EU har under alle disse faser ønsket at sikre globale aspekter, udvikling og væsentlighed i tiltrædelsesprocessen med kandidatlandenes deltagelse og tiltrædelse på lige fod med EU.
I starten af tiltrædelsesforhandlingerne understregede EU, at tiltrædelse kræver fuld accept af de eksisterende og potentielle rettigheder og forpligtelser i forbindelse med EU og de institutionelle rammer, herunder i den udenrigspolitiske sektor, og at tiltrædelse kræver reel praktisk overholdelse af EU's acquis, herunder etablering af pålidelige offentlige myndigheder. Det var ikke en let opgave at afslutte forhandlingerne. Det var nødvendigt med vidtrækkende og ofte smertefulde økonomiske reformer i alle tiltrædelseslande. Men takket være udholdenhed og beslutsomhed fra alle sider blev disse forhandlinger ført på en grundig, effektiv og gennemsigtig måde, og jeg tror, at jeg taler for alle, når jeg siger, at vi er stolte af denne proces og resultatet.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke hr. Verheugen, kommissæren med ansvar for forhandlingerne i dag, for hans store bidrag til processens succes. Som De ved, blev forhandlingerne med de 10 tiltrædelseslande afsluttet i København den 13. december sidste år. Betingelserne for tiltrædelse er almindeligt kendt og er indeholdt i traktatudkastet og tiltrædelsesakten forelagt Parlamentet. Resultaterne af forhandlingerne giver efter vores opfattelse det bedste resultat og en retfærdig aftale. Som vi påpegede i 1993, skal EU være i stand til at indlemme nye medlemmer uden at miste noget af sin europæiske enhed. Resultaterne af forhandlingerne har skabt denne institutionelle ligevægt. Der er balance mellem ønsket om på den ene side at sikre, at tiltrædelseslandene vil drage fuld fordel af de forskellige politikker i EU, og behovet på den anden side for at sikre, at EU er effektivt og konkurrencedygtigt inden for rammerne af globaliseringen. Ud over den enorme og enestående opgave, som Rådet og Kommissionen har udført i forbindelse med denne proces, vil jeg gerne fremhæve tiltrædelseslandenes udholdenhed og store indsats. Jeg vil også gerne takke Parlamentet for den politiske støtte, som vi har fået under hele processen. Vi sætter især pris på den åbne og konstruktive politiske dialog med vores demokratisk valgte partnere i alle tiltrædelseslandene. Det arbejde, der er udført i De Blandede Parlamentariske Udvalg, har været uvurderligt ligesom arbejdet i mange af Parlamentets parlamentariske udvalg. Det har medvirket til at klarlægge, hvad tiltrædelse af EU nøjagtigt betyder for tiltrædelseslandene. I dag er borgerne i tiltrædelseslandene indstillet på at blive en del af EU. Nogle har allerede udtrykt deres gode vilje. De positive resultater af folkeafstemningerne i Malta og Slovenien er klare og tydelige tegn på deres tillid til fremtidens Europa.
Udvidelsen giver os alle grunde til at være optimistiske med hensyn til Europa, selv under de nuværende forhold, hvor den internationale økonomi eller krigen i Irak overskygger udviklingen. Der er ikke desto mindre mange grunde til optimisme. EU som helhed har et meget sundere grundlag ud fra et økonomisk og finansielt perspektiv sammenlignet med størstedelen af resten af verden. Det er lykkedes EU at skabe relativ stabilitet. EU har skabt en troværdig fælles valuta og fælles rammer for en politik, der garanterer en pålidelig ØMU som internationalt valutagrundlag. EU har udviklet en fællesskabsstandard, der trods sin diversitet er et skjold imod usikkerhed og dalende tillid. EU har en unik udviklingsmodel, der kombinerer det økonomiske element med et bredere spektrum af sociale elementer, der dækker beskæftigelse, social integration og en lang række andre spørgsmål. EU går meget forsigtigt til værks i fornyelsen af sine politikker på en række vigtige områder, f.eks. inden for strukturpolitik eller landbrugspolitik, for at sikre potentialet for vækst, social samhørighed og evnen til at klare internationale udfordringer. EU behandler interne spørgsmål ved at forny sin institutionelle ramme, især i forbindelse med udvidelse af processen vedrørende europæisk integration. Endelig giver udvidelsen EU ny handlekraft på en række områder som handel, investering, overførsel af teknologi og arbejdskraftens frie bevægelighed og skaber dermed nye muligheder for den europæiske model inden for de globale rammer.
Jeg vil gerne afslutte mit indlæg med to kommentarer. Min første kommentar er, at situationen er anspændt. Som medlemsstater skal vi vise, at vi kan opnå rapprochement af holdninger ved at pålægge egne begrænsninger, tage hensyn til andre og vise politisk vilje til at støtte EU's momentum og ved at styrke demokrati, menneskerettigheder og solidaritet. Solidaritet betyder naturligvis mere end forhandlinger om finansiering under strukturfondene eller beskyttelse af den fælles landbrugspolitik og andre spørgsmål. Det gælder for en lang række af EU's politikker. Min anden kommentar er, at det er meget vigtigt for den udvidede Union at lykkes på nogle bestemte fronter i den nærmeste fremtid. Vi skal løse de problemer, som de store forskelle, der er opstået i den udenrigspolitiske sektor, har skabt, og som har præget spørgsmålet om Irak. Vi skal overbevise EU's borgere og landene uden for EU om, at vi står for værdier som fred, stabilitet, tillid og vækst, og at vi bestræber os systematisk og ærligt på at forbedre vores forhold til alle vores grundlæggende partnere.
Mine damer og herrer, Europa tilhører Europas borgere uden undtagelse eller diskrimination. Alle har ret til at tage del i Europas fremtid. Udvidelsen bringer denne vision meget nærmere. EU er klar til at modtage de nye medlemsstater og er sikre i forvisningen om, at EU får skabt en ny sammensætning og et nyt momentum, den form for momentum, der demonstreres af disse lande i overgangsperioden vedrørende økonomiske, politiske og sociale spørgsmål og reformer. Det påhviler os at gøre udvidelsen til en katalysator for en hurtigere europæisk forening, en forening, der vil sikre, at Europa kan klare udfordringerne i en ny global æra.

Verheugen
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, De træffer i dag afgørelse om et af de helt store fremtidsspørgsmål for vores kontinent. Kun De, kun Europa-Parlamentet har ret til at sige ja eller nej til optagelsen af 10 nye medlemmer. Intet andet parlament i Europa vil have denne mulighed for at sige ja eller nej til enkelte lande, alle andre vil kun skulle ratificere det samlede traktatværk. Derfor er det en beslutning, der hører til blandt de vigtigste beslutninger, Parlamentet har skullet træffe i hele sin historie.
Dermed er vi nået til den foreløbige afslutning på en lang, lang vej, som har været præget af en stærk vilje til endeligt at overvinde delingen af Europa. Jeg er uendeligt taknemmelig for, at Europa-Parlamentet hele tiden har været helt entydigt i sin støtte. Jeg synes også det skal bemærkes, at Europa-Parlamentet som næppe noget andet parlament i Europa allerede under den kolde krig hele tiden har sat det åbne sår, som Europas deling var, på dagsordenen og har plæderet for en europæisk fremtid, hvor befolkningerne i fri selvbestemmelse i fællesskab udformer deres skæbne i demokrati og frihed.
Vi taler i dag først og fremmest om befolkningernes skæbne og om menneskers skæbne. Vi taler om 70 millioner mennesker i Europa, som har imødeset denne dag med uendeligt stort håb og stor forventning, men som også med mod og beslutsomhed har banet vejen for et frit og forenet Europa. Det er folk, som atter indtager deres velfortjente og naturlige plads i vores midte. Det drejer sig om de millioner af mennesker, som gennem mange år har påtaget sig at gennemføre vanskelige og afgørende reformer og forandringer for at skabe moderne samfund. Her vil jeg gerne komme med en bemærkning med et lille sideblik på reformpolitikken eller reformdiskussionen i et og andet medlemsland. Jeg ønsker mig i et og andet medlemsland i det mindste lidt af den kraft, det mod og den beslutsomhed for reformer, som vi har mødt i de kommende medlemslande.

Hvilke folk taler vi om? Hvad bringer de med ind i EU? Polakkerne med deres tusindårige historie som europæisk nation, som ikke et øjeblik har affundet sig med den skæbne at måtte leve under kommunistisk herredømme, som måtte leve mange år under krigsretstilstand, fordi de satte sig til modværge, og som den store bevægelse i Central- og Østeuropa udgik fra, der til sidst førte til hele det kommunistiske statssamfunds sammenbrud.
Vi taler om ungarerne, som rejste sig til modstand allerede i 1956. Jeg pegede i sidste uge i Ungarn i en tale på, at alle europæiske politikere i min generation vel stadig kan høre råbene om hjælp fra lederne af den ungarske opstand i 1956, at vi ikke har kunnet glemme dem, og at disse råb om hjælp endnu i dag, næsten 50 år senere, fortsat repræsenterer et afgørende signal for de europæiske demokratier. Der skulle gå 50 år, før det rigtige svar kunne gives.
Vi taler om slovakkerne og tjekkerne, som i 1968 forsøgte at give den europæiske historie en ny retning, og som derfor måtte påtage sig store lidelser, som med Charta 77 ligeledes ydede et vigtigt intellektuelt bidrag til at føre Europa ud af totalitarismen og diktaturet.
Vi taler om litauerne, letterne og esterne, som ikke blev spurgt, om de ville være en del af Sovjetunionen, som var ofre for anden verdenskrig, og som fortvivlet har kæmpet for gennem årtier at bevare deres nationale og kulturelle identitet over for en russificeringspolitik, og som det lykkedes for.
Når en og anden nogle gange taler om, at vi skal være meget påpasselige med, at vi ikke får nye medlemmer, som ikke deler vores værdier, så har jeg altid lyst til at spørge, hvem det var, der engang kæmpede mod sovjetiske panservogne med de bare næver! Det skete for lidt over 10 år siden i Vilnius.
Vi taler om Slovenien, et land, som allerede i Tito-tidens Jugoslavien forsøgte at gå sine egne veje, som straks efter kommunismens sammenbrud i Jugoslavien uforstyrreligt satte kurs mod Europa, og som med sin folkeafstemning med 90 %'s støtte til tiltrædelsen af EU har sendt et signal om, hvor attraktivt vores Europa stadig er for unge nationer.
Endelig taler vi om Malta og Cypern, to lande, som sammen med os vil repræsentere og forsvare vores fælles værdier og mål i Middelhavsområdet. Det er de lande og folk, vi taler om.
De, mine damer og herrer, har gennem mange år fulgt disse landes vej til EU. Jeg kan kun bekræfte, hvad der allerede er blevet sagt. Vi havde en tæt enighed mellem Kommissionen, Europa-Parlamentet og Rådet med hensyn til strategien og de enkelte skridt. Jeg er meget taknemmelig for det konstruktive samarbejde, som der dermed blev skabt mulighed for. Det har helt sikkert været et fundament for, at projektet kunne lykkes.
Det er derfor ikke nogen tom pligt for mig - jeg føler mig virkelig dybt forpligtet til at rette en tak til Dem, hr. formand, til gruppeformændene, til ordføreren for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, til formanden for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, til ordførerne for de enkelte lande og til medformændene for De Blandede Parlamentariske Udvalg. De har alle ydet et vigtigt og uundværligt bidrag til, at vi har opnået succes. De har ikke altid gjort det let for mig, men det er jo heller ikke Parlamentets opgave. Men jeg vil gerne sige, at Deres oplysninger, Deres indgriben og Deres kritik har bidraget til at identificere problemer og finde fælles løsninger.
Rådsformanden pegede på, at vi nu står over for underskrivelsen, som skal finde sted den 16. april i Athen. Han har allerede fortalt om dette steds storartede symbolske betydning. Det er jo ikke blot det sted, hvor verden fik foræret demokratiet. Det er også det sted, hvor et par andre gamle europæiske idéer opstod, f.eks. den tanke, at samfundene skal regeres gennem retfærdighed, og tanken om, at et fællesskab holdes sammen af den enkeltes ansvarlighed.
Det er nogle idéer, som vi nødig ville undvære. Selv om de er gamle, er de stadig uhyre aktuelle. Vi viser her, at de nationale identiteter og kulturer i Europa, som er så værdifulde for os, og som vi vil forsvare, vokser på stærke fælles rødder.
Efter underskrivelsen gælder det ratificeringen. Jeg har stor tillid til, at folkeafstemningerne i de kommende medlemslande overalt vil give et klart og overbevisende ja til Europa og vil vise, at det europæiske projekt får nyt liv og en ny dynamik.
Hvad ratificeringsprocessen i de enkelte medlemslande angår, så ser jeg ikke nogen uovervindelige politiske vanskeligheder. Jeg har tillid til, at ratificeringen vil blive afsluttet til tiden. Ikke desto mindre vil jeg gerne gentage, at det er nødvendigt fortsat at styrke kommunikationsanstrengelserne og informationsanstrengelserne, så borgerne i medlemslandene virkelig ved, hvad det er, der foregår. Vi vil ikke føre nogen valgkamp, men vi står klar til at informere, forklare og give svar på borgernes berettigede spørgsmål.
Også her må jeg komme med en særskilt bemærkning om Cypern og endnu en gang slå fast, at det virkelig er meget sørgeligt, at vi få centimeter før målet til slut alligevel ikke magtede at finde en politisk løsning for Cypern. Chancen for at finde en løsning på Cypern-konflikten har aldrig været så stor og så stærk som nu, men vi bør ikke opgive vores bestræbelser. Jeg vil gerne endnu en gang understrege, at Kommissionen er parat til at støtte alle videre bestræbelser fra FN's side for alligevel at finde en holdbar politisk løsning på Cypern-problemet. Kommissionen vil derfor også gøre alt, hvad der står i dens magt, for at støtte projekter på Cypern, som skal reducere og mildne den voksende ubalance på øen og opbygge tillid mellem de to samfund - det græsk-cypriotiske og det tyrkisk-cypriotiske.
Arbejdet i kandidatlandene er endnu ikke helt færdigt. Reformerne skal fortsætte, og forberedelserne til tiltrædelsen videreføres med fuld styrke. Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen vil holde skarpt øje med, hvordan de forpligtelser, man har påtaget sig under forhandlingerne, bliver gennemført. Seks måneder før tiltrædelsesdatoen, altså til efteråret, vil Kommissionen fremlægge den fuldstændige rapport om overvågningen. I denne rapport vil vi præcist opliste, på hvilke områder man muligvis må overveje sikkerhedsforanstaltninger, hvis forsømmelser ikke korrigeres i rette tid. Første runde i overvågningsprocessen er allerede afsluttet. Resultatet var i øvrigt bemærkelsesværdigt. Hvis man sammenholder, at der på den ene side er tusinder af forpligtelser, som vi har set på, og at vi kun i 25 tilfælde har opfordret de kommende medlemslande til at træffe påtrængende foranstaltninger for at undgå forsinkelser, så er det et meget godt resultat. I øvrigt kan jeg informere Parlamentet om, at man i alle disse tilfælde allerede har iværksat de foranstaltninger, vi har ønsket.
Til de kommende medlemmer vil jeg gerne sige, at opbygningen af effektive forvaltninger og et velfungerende retsvæsen også skal fortsættes og støttes efter tiltrædelsen. Kampen mod korruption og kriminalitet er fortsat en central opgave. Respekten for menneskerettigheder og beskyttelse af mindretal står fortsat på dagsordenen. Mange lande er nået langt med gode resultater. Men der er fortsat åbne spørgsmål og udfordringer, som det udvidede EU skal være opmærksomt på.
Det samme gælder for faktisk gennemførelse af lige muligheder, et område, som stadig bekymrer mig, ikke kun i de nye medlemslande, men også i et og andet af de nuværende. Det handler om, hvordan de svageste i et samfund oplever transformationen.
Jeg satser på, at Europa-Parlamentet i dag åbner døren helt for de 10 stater. Jeg er imidlertid klar over, at enhver tvivl om udvidelsesprocessen her i afgørelsens time ikke er udryddet hos alle her i Parlamentet eller hos alle i den europæiske offentlighed. "Hvad er det, vi går i møde?", spørger nogle, "Kan EU magte det?", spørger andre. Hertil vil jeg gerne sige, at det er rigtigt, at den integration, vi hidtil har kunnet opnå, har været et succesprojekt. Vi har opnået fred, forsoning og velstand. Men samtidig har vi også måttet betale dyrt i Europa, især alle de, som med afslutningen af anden verdenskrig og dens politiske følger var tvunget til at leve bag jerntæppet. De har betalt prisen. Det delte Europa kendte ikke til virkelig fred og ikke til fuldstændig frihed.
Den chance har vi først nu. Den chance har vi fået af befolkningerne i Central- og Østeuropa, som aldrig har affundet sig med at være afskåret fra den frie del af kontinentet. Derfor tror jeg, at vi beslutsomt må tage imod denne chance og udforme fremtiden, så det bliver fred og frihed, sikkerhed og velstand, der kommer til at præge Europa i det 21. århundrede.
Lad mig derfor besvare de afgørende spørgsmål uden hvis og men. Er de nye medlemmer godt nok forberedt politisk og økonomisk? Mit svar er, at det er den bedst forberedte udvidelse i EU's historie. Udsigten til tiltrædelse var knyttet til en vidtgående transformationsproces i landene i Central- og Østeuropa. Udsigten til tiltrædelse gav denne transformation retning. Alt vil ikke være perfekt, og jeg forudsiger også, at der vil komme vanskeligheder. Men Kommissionen er fast overbevist om, at Fællesskabets politikker og programmer også vil fungere med 25 medlemmer.
Vil de nye medlemmer støtte intensiveringen af integrationen, eller vil integrationen gå i stå? Svaret er helt klart. De nye medlemmer ønsker alene ud fra deres egne interesser et stærkt fællesskab. Med dem bliver fællesskabstanken styrket, ikke svækket, og de mennesker vil tage fejl, som tror, at der vil komme en række medlemmer, som i sidste ende vil bevirke, at EU reduceres til en frihandelszone. Det kommer ikke til at ske, det, vi vil få, er en ny entusiasme, nyt liv og en ny dynamik.
Forstår de nye medlemmer, at Europa er et værdifællesskab og ikke en mekanisme til at overføre penge med? Også her er svaret et klart ja. Det beskrev jeg jo allerede, da jeg kort talte om, hvilken fortid de nye medlemmer kommer fra. Disse nye medlemmer har virkelig ikke brug for ekstraundervisning i demokrati. Naturligvis regner de også med solidaritet. Men er denne solidaritet ikke i mindst lige så høj grad i vores egen interesse? Jeg ved, at de nye medlemmer ikke vil føre en snæversynet national interessepolitik.
Vil de nye medlemmer lade sig inddrage i en fælles europæisk udenrigspolitik? Også her ja og atter ja! Problemerne i de sidste måneder er ikke opstået, fordi de nye medlemmer ikke ville indordne sig, problemerne er opstået, fordi der ikke kunne gives noget svar på, hvad den fælles europæiske holdning var, som man kunne tilslutte sig.
(Bifald) 
Konsekvensen for de nye medlemmer er klar. Kun en stærk fælles udenrigspolitik kan beskytte dem mod sådanne konflikter, og derfor går de ind for et sådant fællesskab.
Det sidste spørgsmål, mine damer og herrer, er spørgsmålet til os selv. Nemlig om vi selv er tilstrækkeligt forberedt? Her er mit svar lidt mere tilbageholdende. Teknisk set ja. Alle de nødvendige beslutninger for at organisere udvidelsen er truffet. Jeg tror imidlertid, at vidtrækkende reformer, som også var tiltrængte uden udvidelsen, bliver endnu mere påtrængende på grund af udvidelsen og under ingen omstændigheder må udskydes længere. Derfor er konventets arbejde så vigtigt, og derfor skal det krones af succes. Nogle siger, at det ville have været bedre at gøre alt det først. Det er måske rigtigt. Men jeg ved, at vi ikke kunne lade de europæiske folk, som nu i 13 år har forberedt sig på det store øjeblik, vente længere. Og til dem siger jeg, at det europæiske hus, som de nye medlemmer nu skal flytte ind i, ikke er færdigt endnu. De har nu chancen for at blande sig og være med til at bestemme, hvordan huset faktisk skal se ud.
Når de 10 nye medlemmer er blevet optaget, vil vi have gjort yderligere fremskridt i forhandlingerne med Rumænien og Bulgarien. De rykker begge nærmere målet. Snart vil vi være 27, og først da er den nuværende udvidelsesrunde afsluttet. Døren blev åbnet for Tyrkiet i Helsinki i 1999. I København fik Tyrkiet i december sidste år en politisk køreplan. I slutningen af det kommende år skal det afgøres, om Tyrkiet opfylder de politiske tiltrædelsesforudsætninger eller ej. Jeg opmuntrer Tyrkiet til at holde kursen mod Europa, og Tyrkiet kan stole på, at Kommissionen vil komme med en fair og objektiv dom.
Balkanlandene har udsigt til tiltrædelse. Det afhænger af deres egne reformanstrengelser, inden for hvilken tidsramme denne fremtidsudsigt kan realiseres. Mine damer og herrer, den forestående udvidelse er ikke nogen garanti for et politisk og økonomisk stærkere Europa. Men den øger vores chancer, den styrker vores potentiale for at gøre Europa klar til det 21. århundredes udfordringer og give sine borgere et århundrede med fredelig udvikling, personlig frihed og individuelle livschancer. Derfor beder jeg Dem stemme ja i Deres beslutning i dag!
(Bifald)

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. Verheugen, kære kolleger, denne dag er en vigtig dag, en historisk dag. En dag af stor glæde og dyb taknemmelighed. Tillad mig en personlig bemærkning. Jeg har det privilegium at have været medlem af Parlamentet siden 1979. Hvis nogen dengang ved de første direkte valg til Europa-Parlamentet havde sagt til mig: "Du kommer den 9. april 2003 til at træffe beslutning om, hvorvidt tre sovjetrepublikker - Estland, Letland og Litauen - hvorvidt Warszawapagt-stater - Polen, Den Tjekkiske Republik, Slovakiet, Ungarn, Slovenien - og så de to stater Malta og Cypern - skal optages i EU", så ville jeg have svaret: "Det er en storartet drøm, det er en storartet vision." Men, kære kolleger, denne drøm, denne vision bliver nu til virkelighed, og lad os af hjertet være taknemmelige og glæde os over det!

Mine damer og herrer, vores tanker går også tilbage i den europæiske historie, fordi vi kun kan udforme fremtiden, hvis vi kender historien. De går tilbage til de frygtelige, forbryderiske år under nationalsocialismen i årene 1933-1945. Vi tænker på den 17. juni 1953, på de sovjetiske panservogne i Budapest, i 1956, og i 1968 i Prag, og vi tænker på den storartede frihedsudvikling i 1980'erne, på Solidaritet, på viljen til frihed hos menneskene i Central- og Østeuropa, og vi tænker på murens fald den 9. november 1989.
Robert Schuman - vores gruppesal bærer hans navn - sagde allerede i 1960'erne: "En dag vil alle europæere tilhøre Det Europæiske Fællesskab, Den Europæiske Union, i frihed og fred." Det har altid været målet for vores gruppe.
Jeg vil gerne hjerteligt takke alle, som har medvirket. Især ordføreren Elmar Brok, men også ordførerne for Budgetudvalget, Reimer Böge og Joan Colom i Naval, og også Dem, hr. Verheugen, som repræsentant for alle i Kommissionen.
Tiltrædelseslandene har allerede gevaldige anstrengelser bag sig, og de har gevaldige anstrengelser foran sig. Frem for alt skal vi sammenføre og forsone Europa moralsk og åndeligt. Derfor ville vi have fundet det meget positivt, hvis den tjekkiske regering under den store præsident Vaclav Havel og hans efterfølger Vaclav Klaus havde haft styrke og mod til også at udtrykke beklagelse og smerte over, at der også er mennesker, der er blevet fordrevet. Vi må nå forsoningen gennem sandheden, og det er nu vores fælles opgave at se fremad.
Til dem, som mener, at det europæiske hus endnu ikke er færdigt, og at de derfor ikke bør stemme for udvidelsen, vil jeg sige, at vi har fået gennemført, at konventet blev nedsat, og vi vil arbejde hårdt for, at der snart kommer en europæisk forfatning, og at alle europæere så i fællesskab kan gå ind i fremtiden på rettens grundlag. Et helt overvældende flertal i vores gruppe - næsten enstemmigt - siger ja til hvert enkelt land. I er velkomne i EU, i vores værdifællesskab! Lad os sammen føre dette gamle Europa, som til stadighed fornyer sig, ind i fremtiden! Det er vores ønske for vores kontinent.
(Bifald)

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil gerne takke Dem og Deres hold for det store arbejde.
Mine damer og herrer, det er en historisk dag i dag for vores fremtid som europæere. Vi står foran portene til den største udvidelse, vi nogensinde har oplevet. Min gruppe, De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, vil stemme for, at disse porte åbnes på vid gab, så vi kan tage et stort kvalificeret skridt fremad og opleve, at størstedelen af befolkningen og kontinentet genforenes, og at vores velfærd og diversitet dermed øges.
Vi er holdt op med at bruge forebyggende angreb som påskud og føre krig for at erobre - tiltag, der lagde vores kontinent øde i århundreder. Vi går nu ind for fred og en fælles skæbne i en union, der er grundlagt på faste fælles principper som f.eks. overholdelse af menneskerettigheder, god forvaltningsskik og bevarelse af retsstatsprincippet. Det er en sekulær union med adskillelse af det sekulære og det religiøse og respekt for forskellige trosretninger.
Rådsformanden har sagt, at begivenheden vil finde sted i næste uge i Agora i Athen, der symboliserer demokrati, og selve torvet, hvor det hele begyndte. Jeg vil også gerne minde om vores gæld til Mellemøsten - ikke blot i religiøs forstand. Den ældste lovtekst, som vi kender som Hammurabis kodeks, stammer fra Mesopotamien.
Datoen vil helt klart blive en endnu større milepæl i EU's historie end München og Jalta. Europa genfødes som geografisk og politisk union og viderefører Willy Brandts ord om den tyske genforening: "Jetzt wächst zusammen, was zusammengehört" (Nu forenes det, som naturligt hører sammen). Jeg vil også gerne understrege, at jeg kan huske, at jeg for 12 år siden som formand for Europa-Parlamentet uddelte Sakharov-prisen til Alexander Dubcek, som var politisk fange, og som året efter modtog prisen i Parlamentet. Og systemkritikeren Lech Walesa besøgte også Parlamentet et år senere som præsident for Polen. Så store skridt har vi taget, og nu tager vi det sidste store skridt ved at sikre, at vi har en reel fælles skæbne og solidaritet.
Vi er ikke ved vejs ende, det er snarere en begyndelse og et enestående projekt, en enorm udfordring for os alle, hvor vi skal bekæmpe tvivl, frustrationer og frygt, især på et tidspunkt med stor historisk ironi og bekymring blandt borgerne om Bush-regeringens unilateralisme, der har skabt stort kaos i EU, selv om USA har været en af de beslutningstagende elementer i oprettelsen af EU.
Der er nogle af medlemmerne af Parlamentet, der mener at vi skal løse problemerne i Unionen, inden vi gennemfører udvidelsen. Andre frygter en endnu større opdeling. Jeg vil på vegne af min gruppe understrege, at vi efter København er af den opfattelse, at - pacta sunt servanda - vi skal overholde vores forpligtelser. Jeg vil også gerne sige til vores nye partnere, at de ikke er ansvarlige for vores interne diskussioner, men at vi må samarbejde solidarisk med henblik på fremtiden og overvinde den nationale egoisme gennem fællesskabssolidaritet.
Hvis rådsformanden vil tillade mig at stille et forslag. Næste onsdag, den 16. april, vil der i Agora være en stor ceremoni med stats- og regeringsledere fra de 15 nuværende stater og de 10 nye stater. Hvorfor runder De ikke ceremonien af med en fælles europæisk erklæring baseret på vores værdier? Vi skal med andre ord give udtryk for vores fælles vilje til at hjælpe det irakiske folk med at opnå en bedre fremtid, først gennem humanitær bistand og dernæst ved at sikre befolkningens fremtid inden for FN's rammer. Jeg mener, at det vil være kronen på værket, hvis vi kan afslutte den vigtige ceremoni på denne måde. Jeg vil foreslå, at De henvender Dem til præsident Simitis, jeg tror, at det vil være af stor betydning. Og på den måde gør vi også store fremskridt med hensyn til det europæiske projekt, som går ud på at skabe et forenet Europa, der fungerer.
Hr. formand, tillad mig at henvise til problemerne med budgettet. Jeg vil gerne takke formanden for Budgetudvalget og formanden for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik samt alle de ordførere, som det er lykkedes at finde en ny indgangsvinkel til et problem, der kunne have skabt en meget vanskelig situation i Parlamentet, og som ydermere kunne have ændret og begrænset Parlamentets beføjelser radikalt.
Hvis vi stemmer ja i denne uge - og det går min gruppe ind for - mener jeg, at vi vil få et stærkere og mere samarbejdsvilligt Europa og styrke vores grundlag gennem en forfatning, der vil få Europa til at blomstre endnu en gang og sikre freden for os selv, vores børn og hele verden.
Malmström (ELDR).
Hr. formand, dette er i sandhed en historisk dag. Jeg er stolt over at få lov til at stå her i Europa-Parlamentet ved den højtidelige begivenhed, hvor vi stemmer for, at 10 nye lande bydes velkommen i vores europæiske fællesskab.
Det er en historisk dag for Europa. For første gang samler vi næsten hele kontinentet på fredelig vis med aftaler, kompromiser og traktater - ikke med krig og erobringer.
Det er en historisk dag for Europa-Parlamentet, som så længe har arbejdet med og støttet hele udvidelsesprocessen. Vi går fra 15 til 25 medlemslande og fra 626 til 732 medlemmer. Om blot en måned får vi den første forsmag på, hvordan dette skal gå, når vores kommende kolleger kommer hertil som observatører.
Det er også en historisk dag for Den Liberale Gruppe. Vi har været meget engagerede i udvidelsen. Vi begyndte allerede for tre år siden at indbyde kommende kolleger som "virtuelle mødedeltagere", for at de skulle lære vores arbejde her i Europa-Parlamentet at kende. Måske er vi den eneste gruppe i Europa-Parlamentet, som enstemmigt og beslutsomt stemmer ja til samtlige 10 lande, hvilket jeg er meget stolt over. Vi er glade for at byde vores venner velkomne som kolleger og for sammen at kunne arbejde for en bedre fremtid for Europas borgere.
Et forenet Europa giver os uhyre muligheder for at arbejde for fred, stabilitet og demokrati på hele kontinentet, at bekæmpe ødelæggelsen af miljøet og grænseoverskridende kriminalitet og at øge velfærden for borgerne. De nye lande vil komme med nye friske øjne og idéer til forbedring af samarbejdet og give det en ny dynamik. Desuden vil konventet give os en forfatning med de institutionelle rammer til dette.
På trods af at det i begyndelsen kan blive en smule kaotisk, vil der komme noget meget godt ud af dette, hvis bare vi er tålmodige. Et berømt svensk digt hedder "kaos er nabo til gud", og det passer godt til i dag. EU vil være i en konstant udvidelsesproces i mange år. Derfor kan vi lige så godt vænne os til det.
Naturligvis er vi i lighed med andre kolleger bekymret over katastrofen i forbindelse med Rådets håndtering af budgettet og de interinstitutionelle aftaler. Jeg vil takke kollegerne, som har gjort det muligt at finde en løsning. Men dette har aldrig kunne anvendes som argument for at stemme nej til kandidatlandene. Selv om vi beklager, at vi i Europa ikke har kunnet blive enige om en fælles linje vedrørende Irak-krisen, havde det været dybt umoralsk at holde borgerne i kandidatlandene som gidsler for, hvad deres regeringer har gjort eller sagt. Hvordan kan vi forvente, at kandidatlandene slutter op om en fælles EU-linje, hvis den ikke findes?
Selv om vi stemmer ja i dag, er vi ikke ukritiske. Der findes stadig en del problemer og mangler i kandidatlandene, f.eks. vedrørende respekten for mindretallene og kampen mod korruption. Det blev fremhævet af kommissær Verheugen. Vi beklager også dybt, at det ikke var muligt at nå til enighed om Cypern, så en samlet ø kunne blive medlem. Vi forventer, at alle kandidatlandene anvender tiden frem til fuldt medlemskab til at arbejde på at forbedre retssikkerheden, beskyttelsen af mindretallene, bekæmpelsen af korruption og miljøspørgsmål samt bestræber sig på at bekæmpe den omfattende menneskehandel.
Efter udvidelsen regner vi med, at der vil være mekanismer, der overvåger, at alle medlemslandene - både nye og gamle - følger og respekterer de værdier, som EU står for. De Liberale vil aldrig tie i de tilfælde, hvor menneskerettighederne og retsstatsprincippet krænkes.
Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, min gruppe stemmer for størstedelens vedkommende for den samstemmende udtalelse, der gør det muligt at underskrive aftalen om udvidelse med 10 nye lande.
Derimod kan min gruppe ikke godkende hr. Broks betænkning om konklusionerne på forhandlingerne mellem EU og kandidatlandene. Hvorfor stemmer vi således? Uden Europa-Parlamentets samstemmende udtalelse vil døren til EU automatisk lukke sig for kandidatlandene uanset borgernes ønsker i disse lande. Men uanset hvad vi synes om de nuværende betingelser for udvidelsen, mener vi, at det er op til de enkelte berørte folkeslag frit at vælge.
En vedtagelse af hr. Broks betænkning vil derimod ud over Rådets budgetmæssige kraftanstrengelse være at rose De 15 for den måde, hvorpå tiltrædelsesforhandlingerne er blevet ført og afsluttet. Men det er lige netop dér, at skoen trykker. Vi mener, at det, for at dette historiske projekt skal lykkes, før eller siden er nødvendigt at revurdere de grundlæggende aspekter i den nuværende opfattelse af udvidelsen og af opbygningen af Europa generelt.
I lighed med hr. Brok mener vi ganske vist, at udvidelsen kan bidrage til, og jeg citerer, "en stadig tættere samhørighed mellem Europas stater og befolkninger". Den vil lette behandlingen af forskellene ved forhandling i de fælles institutioner og således fremme fred og sikkerhed i Europa, og udvidelsen vil også, og jeg citerer igen, "sikre Europas borgere indflydelse på den internationale scene". Dette er grunden til, at vi stemmer for.
Men jeg er meget bekymret for, om det blot drejer sig om fromme ønsker, og om de grundlæggende aspekter vedrørende Europas fremtid ikke bliver berørt. Hr. Brok glæder sig over, og jeg citerer, "det samstemmende resultat af forhandlingerne". Men er det virkelig samstemmende? Måske på de officielle møder, men hvordan er det i befolkningen? Har De intet lært af de voldsomme reaktioner i kandidatlandene mod De 15's holdning til landbrugsstøtte, mod den store mangel på bevillinger indtil 2006, mod restriktionerne vedrørende den frie bevægelighed for personer? Er De aldrig blevet anmodet om, at det liberale acquis, der pålægges kandidatlandene, ikke på en bedre måde burde tage hensyn til deres sociale problemer, til beskæftigelsessituationen, til den skrøbelige økonomi og også til en række nationale særpræg? Enhver nation har sin egen historie. Faktisk er disse lande på grund af kravet i Københavnskriterierne om at være i stand til at modstå konkurrence på det store europæiske marked blevet tvunget til at privatisere og skabe usikkerhed ud over alle grænser og til at liberalisere handelen for så bagefter at få et enormt handelsunderskud. Man har gjort lave lønninger til en konkurrencefordel. Man har udvidet markederne uden at udvide rettighederne. Hvor vil det føre Europa hen, hvis vi på denne måde lader os føre på afveje med 25 medlemmer? Og hvordan kan Europa uden tillid fra dets egen befolkning håbe på indflydelse vedrørende globale anliggender?
Erfaringen byder os at indlede en stor offentlig debat både i medlemslandene og kandidatlandene. Debatten skal ikke blot føres med regeringerne, men også med hele samfundet. Hvilke visioner for Europa vil vi gøre gældende i en verden, der står over for USA's krigsgale unilateralisme i yderste konsekvens? Vi må overveje, hvordan vi på bedste vis kan gå fra et liberalt Europa til et Europa, der reelt er socialt og solidarisk. Hvilke reformer af vores institutioner skal fremmes for at inddrage borgerne i det store arbejde med ændringen af Europa? Med det tredje perspektiv for 2004, udvidelsen, en ny traktat og valg til Europa-Parlamentet er der meget at kæmpe om fra Strasbourg til Warszawa og fra Helsinki til Nicosia!
Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, vi har mange gange her til morgen fået gentaget, at vi har møde med historien, men det er åbenbart et hemmeligt møde, når jeg ser antallet af kolleger, der er til stede. Der er flere i gangene end i selve Europa-Parlamentets mødesal. Vi har åbenbart nogle vanskeligheder med disse historiske møder, men det er en anden historie.
Det er blevet sagt, at denne samling af Europa, som vi oplever, og som vi har ønsket, helt tydeligt er resultatet af de østeuropæiske befolkningers kamp mod totalitarisme, ligesom Europa efter krigen var resultatet af det europæiske folks kamp mod den fascisme, som havde domineret Europa. Derfor samler vi Europa om den grundlæggende og konstituerende tankegang, som er vores, hvilket vil sige en tankegang om demokrati og antitotalitarisme. Jeg tror ikke, at der i denne forsamling er nogle, der er i tvivl om dette, og det er grunden til, at vores gruppe enstemmigt stemmer ja til tiltrædelsen af alle de lande, som er på listen i dag.
De østeuropæiske lande og de kommende lande er fascinerende og ængstende samfund. Det er reformvenlige og konformistiske samfund. Det er samfund, som af Europa forventer the European way of life. Det er samfund, som ønsker en bedre fremtid. Det er samfund, som til dels håber på den demokratiske stabilitet, som de har brug for. Derfor mener jeg, at det er vigtigt med et stort ja til udvidelsen uden bagtanker.
Men problemet forværres, når det drejer sig om at diskutere vores kapacitet til udvidelsen, og på det punkt kan jeg ikke fuldt ud stemme for kommissær Verheugens forslag. En del af medlemmerne i min gruppe stemmer ikke for hr. Broks betænkning, for de mener ikke, at vi er på højde med dette historiske møde. Vi har ikke været i stand til at foretage den grundige gennemgang af EU, som er nødvendig for udvidelsen. Og vi kan give talrige eksempler på dette. Det drejer sig ikke udelukkende om støtte til landbruget, men også om vores manglende evner til på grund af national egoisme at reformere vores fælles landbrug. Det drejer sig om vores manglende evne til på grund af national egoisme at skabe et socialt Europa. Det drejer sig om vores manglende evne til at opnå konvergens ikke blot økonomisk, men også social og politisk.
Og derfor er det vigtigt på denne historiske dag med en enkelt sætning at vende tilbage til den surrealistiske situation, som vi befinder os i i dag. Efter et "institutionelt overgreb" er vi forpligtet til at give vores historiske tilslutning inden for rammerne af en fælles erklæring, der næsten siger, at det "faktisk ikke var så slemt, og det gjorde ingen skade". Det er den måde, som vi er ved at forme fremtidens Europa på. Og det er derfor, at jeg efter de mange voldsomme hændelser i denne trilogi, som har varet i dagevis, siger, at det er vores fælles fremtid, der står på spil. Vores fælles fremtid, som - hvis De tillader - kan reduceres til én sætning, nemlig om vi vil være revolutionære eller konservative. Vi kan ikke være begge dele.
Situationen er meget enkel. Hvis vi ønsker at bevare Europa med 15 medlemslande, sådan som det ser ud i dag, vil udvidelsen blive en krise for os, og vi vil opleve nogle frygtelige kriser, fordi det ikke vil gå. Enighed i et Råd med 25 medlemmer er det rene vanvid. At opnå enighed om komplicerede beslutninger og særlig beslutninger inden for udenrigspolitikken er det rene vanvid. Hr. Brok, i Deres betænkning siger De, at de transatlantiske bånd skal styrkes. Jeg siger ja på én betingelse, og det er, at de ændres fuldstændigt. Et udvidet Europa er et andet Europa end det, som var resultatet fra 1950'erne. Det er et frit og uafhængigt Europa, som jeg håber, det er stolt af at være, som bør tvinge amerikanerne til at ændre holdning til et grundlæggende aspekt, nemlig at vi ikke er allierede, der blindt følger efter, men vi er allierede, når vi har lyst til at være det. Og når vi har lyst til at sige nej, så siger vi nej. Men dette fremgår ikke af Deres betænkning. Og de, der tager til USA i dag, ved, at det er et sprog, som amerikanerne har svært ved at forstå. Det er grunden til, at jeg siger, at den, der i dag siger ja til udvidelsen, og den, der siger ja til nødvendigheden af udvidelsen, også bør sige ja til et konvent, der er i stand til grundlæggende at reformere den institution, som Europa er i dag.
Pasqua (UEN).
Hr. formand, kære kolleger, vi har undgået det værste. Vi har gennem nogle dage og nogle uger deltaget i et psykologisk drama. Europa-Parlamentet var helt sikkert i sin ret til at erklære genindførelsen af sine beføjelser, som var blevet reduceret en smule. Men samtidig kan jeg med glæde konstatere, at den sunde fornuft har sejret, for hvis vi stående over for den beslutning, som vi skal træffe i dag, ikke havde været i stand til at overvinde disse vanskeligheder, ville det for hele EU have været en kraftig begmand, og de, der ønsker at tiltræde Unionen, ville have haft følelsen af endnu en gang at blive afvist eller holdt udenfor.
Vedrørende den beslutning, som vi skal træffe her til formiddag som positivt svar på det forslag, vi har fået fremlagt, vil jeg med det samme sige, at min gruppe praktisk talt enstemmigt vil svare ja, for kun et enkelt medlem af vores gruppe undlader at stemme, og alle de andre stemmer for. De gør det med åbne øjne, og dermed har de følelsen af på den ene side at fjerne arrene på dette gamle Europa, som - hvilket nogle siger - er de hårde konsekvenser af krigen, og på den anden side at udbedre en uretfærdighed, for de lande, der efter Jalta-aftalerne befandt sig på den anden side af jerntæppet, og som ikke blot tabte deres selvstændighed, men også deres kulturelle identitet, er endelig blevet genfundet.
Jeg er en af dem, der beklager - og jeg har allerede haft mulighed for at sige det i Europa-Parlamentet - at vi efter Berlinmurens fald ikke var i stand til at svare igen med begejstring og åbne vores arme for vores brødre fra Øst, hvilket ville have været i tråd med vores tradition. Jeg frygter, at vi til syvende og sidst vil blive fanget i endeløse bureaukratiske diskussioner. Heldigvis er vi kommet ud af dem. Den beslutning, som vi skal træffe i dag, vil altså gøre det muligt at fjerne disse ar.
Vi glæder os også over det, fordi - hvilket jeg lige har nævnt - disse befolkninger, som slutter sig til os, som havde tabt deres kulturelle identitet, og som nu har genfundet den ved at træde ind i vores europæiske Union, vil bidrage til, at den ændres radikalt. Jeg ved ikke, om alle er klar over det, men jeg tror, at samtidig med at friheden og samarbejdet mellem landene vinder frem, vil føderalismen tabe terræn. Jeg glæder mig over dette perspektiv. Det, jeg vil sige, er, at hvis vi tilfældigvis ikke havde været i stand til at overvinde de vanskeligheder, der har vist sig under det psykologiske drama, som vi har oplevet, ville vi have fremstået som latterlige. 
Lad os derfor glæde os over denne positive endelige beslutning, selv om den ikke fuldt ud stiller alle tilfreds. Europa-Parlamentet vil få andre anledninger til at forsvare sine beføjelser. Vi har under alle omstændigheder gjort det vigtigste. Europa vil opdage sig selv igen, for for os drejer det sig ikke om udvidelse, det drejer sig om genopdagelse. De, som slutter sig til os, er vores brødre, og de bør aldrig mere blive skilt fra os. Vi glæder os over, at vi har fundet dem igen.
Speroni (NI).
Hr. formand, jeg vil gerne minde om, at det første mål, der er angivet i EU-traktaten, er at fremme økonomiske fremskridt. Det håber jeg ikke, at der er nogen, som glemmer, når vi taler om udvidelsen med de nye lande. En anden ting er, at et af disse nye lande er Cypern. En del af Cypern er besat af fremmede tropper. Så længe Cypern er en uafhængig stat, er det Republikken Cyperns anliggende, men den dag Cypern kommer med i EU, er det efter min mening uacceptabelt, at tyrkiske tropper besætter en del af EU!

Schröder, Jürgen (PPE-DE)
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. Verheugen, når Europa-Parlamentet i dag, håber jeg, med meget stort flertal stemmer for Den Tjekkiske Republiks tiltrædelse af Den Europæiske Union, vil de enkelte parlamentsmedlemmers bevæggrunde for denne afgørelse nok afvige fra hinanden på visse områder. Disse bevæggrunde vil dog mødes på ét punkt, nemlig idet vi med vores afstemning ønsker at gribe en chance, en historisk chance!
Jeg er i den forbindelse meget opmærksom på, hvor forsigtigt begrebet "historisk" bør anvendes. Der er imidlertid situationer, hvor det ville være en fejl at ignorere hændelsens faktiske dimension, og i dag står vi over for en sådan situation med historisk rækkevidde. I den forbindelse har jeg som ordfører med ansvar for Den Tjekkiske Republik ikke nogen anledning til at reagere overstrømmende eller endda euforisk. De mange ukvalificerede udtalelser fra bestemte tjekkiske politikere var for frustrerende førhen, og det var udtalelser, som kunne tilskrives de respektive valgkampe. Alligevel bør vi vogte os for at nægte det tjekkiske folk, et folk midt i Europas hjerte, at tiltræde EU, bare fordi opportunister, hvis navne der vel næppe er nogen, der husker om 10 år, har tilladt sig at komme med verbale fejltrin. Tilbage er den indvending, at det slet ikke handler så meget om de mange små og store opportunister, men om en mulig fortsat virkning af præsidentdekreterne, som hos er kendt under navnet "Benes-dekreterne".
Hvad angår dette punkt, har tjekkerne selv forpligtet sig til at opfylde det kriterium, der blev fastlagt i København, ifølge hvilket der ikke må finde diskriminering af mindretal sted. Skulle der alligevel være nogen, som krænker dette kriterium i Tjekkiet efter tiltrædelsen af Den Europæiske Union, kan og vil EU som retsfællesskab anvende passende midler.
At hverken regeringen eller parlamentet i Tjekkiet hidtil er gået ind på Europa-Parlamentets beslutninger, er skuffende og beklageligt. Det har vores gruppeformand allerede påpeget. Imidlertid bør den politiske gestus fra præsident Vaclav Klaus ikke forklejnes. Den kendsgerning, at den højeste tjekkiske repræsentant for få uger siden i marts i anledning af årsdagen for den tyske besættelse af Böhmen og Mähren beklagede fordrivelsen af sudetertyskerne, er et opmuntrende tegn. Det er et skridt i den rigtige retning, som forhåbentlig følges af andre.
I hvert fald er tålmodighed i omgangen med hinanden fortsat nødvendig, for det er vanskeligt at presse historieopgør ind i et tidsskema. I øvrigt er der ingen, der bør tænke, at det kun er tjekkerne, som har problemer med at bearbejde deres historie, fænomenet findes ikke kun overalt i de tidligere østbloklande, men også veletablerede medlemsstater i EU har af og til problemer hermed.
I forbindelse med opgøret med fortiden bør man lægge mærke til én ting: Vi vender os med rette mod kollektive fordømmelser, men gør ikke det samme som dem, der ikke ønsker at have tjekkerne i EU, blot fordi nogle af tjekkerne er urimelige. For, det er allerede blevet påpeget i dag, vi optager ikke regeringer, vi optager ikke partier og grupper, men mennesker, vi optager befolkninger! I dette tilfælde det tjekkiske folk, og integrationen af det tjekkiske folk i EU skal og vil være nøglen til også at udvikle en ny retskultur, nemlig EU's retskultur, i dette land.
Bliver tjekkerne udenfor, er intet vundet. Først når især den tjekkiske ungdom kan bevæge sig rundt og udfolde sig i et større demokratisk område, vil de sår, der uden tvivl stadig er på alle sider, læges for forhåbentlig en dag helt at heles. Folk i det nuværende Tjekkiet, som ikke kan gøres personligt ansvarlige for det, som skete før deres tid, bør og skal have en chance for at deltage på lige fod og med samme forpligtelser i det europæiske værdifællesskab.
I dag finder den vigtigste afstemning sted hos os i denne lovgivningsperiode. Lad os være bevidste om den historiske rækkevidde af denne afstemning, lad os benytte denne chance, idet vi med stort flertal stemmer for Tjekkiets tiltrædelse. Og som parlamentsmedlem fra Sachsen vil jeg gerne sige til mine naboer: Drazí p?átelé, vítáme Vás srde?n?.
Gahler (PPE-DE)
Hr. formand, mine damer og herrer, kære kolleger, som ordfører for Estland er det mig en glæde at kunne anbefale Parlamentet at godkende Estlands tiltrædelse af Den Europæiske Union i dag. Den, der som jeg har haft det privilegium at kunne besøge dette land regelmæssigt i 10 år i forskellige funktioner, kan bedømme, hvilken vej Estland har tilbagelagt siden den genvundne uafhængighed. Når man forestiller sig, hvilke andre ulemper landet har skullet overvinde i sammenligning med de ikke-baltiske reformstater i Centraleuropa, er det næsten et under, at Estland begyndte tiltrædelsesforhandlingerne i den første gruppe.
Landet var to år forsinket ved begyndelsen af reformerne. Det skulle næsten begynde forfra ved opbygningen af regeringsstrukturer på nationalt niveau, fordi man var en annekteret del af det tidligere Sovjetunionen. Det var nødvendigt at integrere russere, der havde boet dér i årtier, og at afhjælpe de enorme miljøskader fra Sovjetunionens militære efterladenskaber. Den estiske reformmodel har altid været og er stadig konsekvent uafhængig af mange skiftende regeringer: i forbindelse med privatiseringen, i valutapolitikken, i spørgsmål om skattesystemet og andre steder. Man sagde ubegrænset ja til muligheden for teknologisk forandring. Den vilje, hvormed folk på det private område, i erhvervslivet, i forvaltningen benytter muligheden for moderne teknologi, kan også betegnes som eksemplarisk for andre dele af Europa. Hvad er der ellers tilbage for et lille råstoffattigt land end at gøre noget ud af kombinationen hjerne og teknik? Estlands eksportstruktur beviser, at man imidlertid realiserer denne hightechmerværdi med succes.
Bekæmpelsen af korruption er mere vellykket end i andre stater i regionen. Kommissionen siger i sin fremskridtsrapport 2002, at korruption i Estland tydeligt fortsat generelt er et relativt begrænset problem. At der i Estland og i andre baltiske stater trods det store russsisktalende mindretal og trods den tragiske rolle, som Sovjetunionen spillede i historien, ikke opstod nogen etniske spændinger, skyldes de estiske regeringers velovervejede politik og deres vilje til at følge deres europæiske partneres idéer på vejen ind i EU.
Et punkt, hvor jeg gerne vil henvende mig direkte til de estiske borgere, er folkeafstemningen den 14. september. Hvis De stadig er i tvivl om, hvorvidt De skal stemme ja, så overvej venligst, om det går an, at et land af Estlands størrelse og med dets geografiske placering kan stå alene i verden i dag. Når det handler om den materielle gevinst, viser alle hidtidige erfaringer, at alle deltagere som resultat har draget fordel af enhver udvidelse, det vil sige, at også Estland vil udvikle sig bedre, hvis landet er en del af EU.
Jeg er også skyggeordfører for Litauen og er enig med ordføreren her, der vil anbefale tiltrædelse. Reformprocessen i Litauen var ikke helt så konsekvent og voldsom som i Estland, især ikke i første halvdel af 1990'erne, men jeg er imponeret over Litauens indhentningsjagt, der gik ud på senest fra 1996, og det var som i alle andre lande, at gøre meget på alle acquis-relevante områder. Et særligt problem, både i diskussionen med EU og med landets egen offentlighed, var opgaven med at udarbejde et koncept vedrørende indstilling af atomkraftværket i Ignalina, at finansiere det og at give folk i byen Visaginas og omegn et perspektiv. Jeg tror, at vi er godt på vej dér i fællesskab.
Hvad angår en tilfredsstillende transitordning til og fra Kaliningrad, det tidligere Königsberg, må vi ikke lade Litauen alene ved gennemførelsen af vores krav om Schengen-kompatibilitet. Jeg er utilfreds med den måde, som det foregår på i praksis. Der er sket det, som jeg har advaret mod flere gange: I praksis er der komplikationer og mere bureaukrati for de rejsende, og i forholdet til Rusland giver det plads for spændinger. Det kan ikke være i nogen af de deltagende parters interesse, og med Hviderusland, som er Litauens nabo mod øst, har man en yderligere usikkerhedsfaktor for, om det hele kan fungere.
Trods alt problemer, der stadig kan løses. Vi skriver i dag et stykke europæisk historie. Jeg er enig med mange kolleger i, at denne afstemning om 10 landes tiltrædelse er den vigtigste afstemning i denne valgperiode. Jeg er taknemmelig for, at jeg med min stemme kan yde et konstruktivt bidrag til at dreje den europæiske histories hjul et stort stykke videre. Jeg vil gerne sige følgende til dem, der mener, at de er nødt til at stemme imod: Historien vil gå hen over Dem og lader hverken Deres formodede eller Deres faktiske motiver gælde. De har stadig mulighed for at beslutte Dem for en fælles fremtid for et større Europa uden at tabe ansigt. Estland, Litauen og de andre byder jeg hjertelig velkommen i EU: kõike head, Eesti ja tere tulemast Euroopa Liidu og viso kogeriausio Lietuva ir sveiki atvike ? Europos S?jung?!
Poos (PSE)
Hr. formand, som ordfører for Cyperns tiltrædelse har jeg den ære og glæde at opfordre alle mine kolleger til at afgive en positiv stemme til den samstemmende udtalelse i henhold til traktatens artikel 49.
Jeg vil benytte mit sidste indlæg som ordfører til at takke kollegerne i Udvalget om Udenrigsanliggender samt i Delegationen til Det Blandede Parlamentariske Udvalg, som i vid udstrækning har støttet mig i de forløbne år. Jeg vil ligeledes takke Kommissionen, særligt kommissær Verheugen, hr. Maurer og hr. Van der Meer, samt regeringen for Republikken Cypern og ambassadør Theophilou, som regelmæssigt og fyldestgørende har oplyst os om forhandlingernes forløb.
Vi beklager alle, at forslaget om en samlet løsning på det cypriotiske spørgsmål, som FN's generalsekretær fremlagde, ikke har ført til noget. Den konstitutionelle struktur, som blev foreslået for den genforenede ø, svarer til modellen for en moderne og demokratisk føderal stat, som fuldt ud respekterer den kulturelle identitet og selvstændigheden hos de to parter, som udgør staten. Ydermere giver den en europæisk vision til øens to samfund. De, der har afvist forslaget om en samlet løsning, fordi de fortsat hylder eksistensen af to adskilte stater, bærer et stort ansvar over for historien. Som Kofi Annan skriver i sin rapport af 1. april 2003 til Sikkerhedsrådet, fortsætter hr. Denktash på trods af de grundlæggende ændringer, der er sket, med at håbe på, at de reelle kendsgerninger på "området" en dag vil blive legitime.
På det juridiske plan findes der imidlertid ikke to adskilte stater på Cypern. FN's Sikkerhedsråds resolution 541 (1983) erklærer proklamationen af Den Tyrkiske Republik Nordcypern (RTCN) for ugyldig og opfordrer alle stater til ikke at anerkende nogen anden cypriotisk stat end Republikken Cypern. Med underskrivelsen og ratificeringen af tiltrædelsesaftalen bliver hele Cypern dermed ud fra et juridisk synspunkt medlem af EU. I virkeligheden kan EU's myndighed og acquis ikke gøres gældende for den nordlige del af øen, så længe den tyrkiske besættelse varer ved. Derfor indeholder tiltrædelsesaftalen en bemyndigelsesklausul. Rådet får bemyndigelse til - på forslag af Kommissionen - at forhandle om de nødvendige tilpasninger for gennemførelsen af EU's acquis i det nordlige Cypern, når forhindringerne for genforeningen er blevet bragt ud af verden.
Fredsplanen fra FN's generalsekretær ligger stadig på bordet. Mange argumenter presser parterne - græsk-cyprioterne, tyrkisk-cyprioterne og særligt Tyrkiet - til at bringe disse forhindringer, som indtil nu har været uovervindelige, ud af verden. EU er til enhver tid parat til at modtage et forenet Cypern på betingelse af, at de ordninger, der styrer øen, er i overensstemmelse med international lovgivning og i tråd med vores egne principper.
I mellemtiden kan EU være stolt over at åbne sig mod et land, hvor ingen drager tvivl om øens europæiske berettigelse. Øens kulturelle og økonomiske bidrag kan ikke anfægtes. Økonomien vil i væsentlig grad blive styrket, når der kommer varig fred i Mellemøsten. På det politiske plan forventer vi os ligeledes stærke input og et aktivt samarbejde fra Cyperns side. Som afslutning vil jeg nævne, at Cypern i forbindelse med Irak-krisen afviste at åbne sit territorium for enhver militæroperation og erklærede, at det fuldt ud ville følge de fælles beslutninger, der blev truffet af de europæiske institutioner. Ordføreren ser her et eksempel på en eksemplarisk opførsel, som han vil anbefale til alle de nuværende og fremtidige medlemslande.
Schroedter (Verts/ALE)
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg kan i dag fortælle Dem om afslutningen på en vellykket proces. Letland har opfyldt betingelserne for medlemskab af EU. Det er ikke mig, der bør have bifald for succesen i dag. Det er vores kolleger fra de lettiske parlamenter, det er den lettiske regering, det er folk i de lettiske forvaltninger, og det er befolkningen i Letland, som vi skal gratulere med et overvældende maraton i lovharmonisering og forberedelse til medlemskab af EU. Derimod havde jeg alene æren af at kunne deltage i denne succeshistorie og at følge den emotionelt et lille stykke af vejen. Det vil jeg gerne takke kollegerne i Saeima (Letlands Parlament), regeringsrepræsentanterne, forvaltningerne og folk i Riga, i Liepaja og i Letgale for. Dermed har jeg kun nævnt nogle, men der er væsentligt flere, som har taget sig tid til at diskutere med mig, hvordan man kan udforme tiltrædelsesprocessen mere optimalt. Det var dem, der måtte klare en virkelig smertelig tilpasningsproces - uden hensyntagen til bevarelsen af gældende fællesskabsret. Der blev sat spørgsmålstegn ved alt, alt blev undersøgt for dets duelighed for integrationen i EU.
Jeg kan derfor kun give Dem følgende anbefaling: Stem for Letlands tiltrædelse af Den Europæiske Union! Der gælder det samme for Letland som for de andre kandidatlande. Også her er der kritik, kan vigtige ting stadig gøres fuldkomne. Jeg tænker i den forbindelse på nødvendigheden af at styrke forvaltningen især på regionalt niveau, således at den kan varetage dens kontrolopgaver inden for rammerne af EU's acquis. Jeg tænker på, at der skal gøres endnu mere for retsvæsenet, således at det fungerer bedre, og jeg ville også ønske, at der følges op på integrationsprogrammet for den russisktalende befolkning med større entusiasme, og at hindringerne på vejen mod statsborgerskab reduceres. Men vi vil trods alt ikke undvære fællesskabet med Letland, dets kultur, dets sprog og dets reformvilje, for det er også en gevinst for os.
Men, og her vil jeg give nogle af de tidligere talere ret, det problem, vi har med denne udvidelse, ligger hos os. Lad os dog se på os selv i EU! Hvor er entusiasmen ved reformen af institutionerne blevet af? Hvor er reformglæden i forbindelse med landbrugspolitikken? Hvor er modet til en reform af strukturfondene blevet af? Hvor er modet henne til at sige til befolkningen, at det er nødvendigt at opgive bevarelsen af gældende fællesskabsret for at forme en vellykket Union på ny? Hvor er åbenheden henne til at vedstå, at reformer gør ondt af og til? Vi 25 skal i fællesskab søge nye veje, og jeg er overbevist om, at det ikke er Letland, som er bremseklodsen, men at der bremses her hos os. Bare fordi Unionen er for træg til at forme denne historiske proces, må vi ikke skyde Letland, befolkningen dér, skylden herfor i skoene, for landet var reformvilligt, mens vi var reformuvillige. Derfor skal vi også sørge for, at der kommer ændringer her, og jeg er overbevist om, at erfaringen, entusiasmen og modet i Letland kan hjælpe os med det. Hvis Letland vil være medlem af EU, hvis den entusiastiske unge befolkning dér vil være en del af EU, vil den også være en del af den motor, som fremskynder reformer her i EU. Her er jeg meget optimistisk.
Til sidst vil jeg gerne komme med en helt personlig kommentar til Dem. For mig personligt bliver et ønske opfyldt i dag, nemlig at vennerne Tjekkiet, Polen og Ungarn, som dengang gav os modet til en ændring i DDR, tiltræder og sammen med os kan forme Europa. Vi kan også takke dem for Tysklands genforening. Det bør vi ikke glemme, og det vil jeg især sige til de kolleger, som overvejer ikke at stemme for Tjekkiets tiltrædelse. Vi er forpligtet til stor taknemmelighed over for nabolandene.
Souladakis (PSE)
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kære kommissærer, mine damer og herrer, jeg vil starte med at takke mine venner i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, der ved at vælge mig som ordfører for Litauen har givet mig mulighed for at deltage i dagens meget interessante og vigtige forhandling i Europa-Parlamentet. Jeg vil også gerne takke hr. Gahler, der netop har tilføjet nogle tanker om Litauen, selv om jeg var til stede.
Mine damer og herrer, som et af de 10 lande, der tiltræder EU, medbringer Litauen samme historiske bagage med kultur, konflikter og historie, som alle lande i Europa bærer rundt på. Vi har alle fra tid til anden besluttet at ændre kurs, at samle alle europæiske nationer om værdier og principper. Litauen har sine egne problemer. Men det er ikke det rette tidspunkt at drøfte de fremskridt, der er nået i løsningen af problemet med Kaliningrad eller Ignalina eller andre spørgsmål. Vi skal fokusere på de politiske referencepunkter, som vi alle er med til at vedtage. Vi føler alle, at det Europa, som vi er ved at opbygge, ikke blot er et Europa med værdier, kultur, historie og oplevelser. Det er også fremtidens Europa, håbets Europa. Hvis vi spørger de europæiske nationer i dag, hvad de forventer af os, hvilke politiske udtryk de forventer af de europæiske ledere, vil de sige fred, demokrati, vækst, social retfærdighed og frihed. Det er præcis de værdier, som vi ønsker. Jeg vil gentage, at Litauen har stået over for mange udfordringer, som vi alle har. Men i dag baner vi vejen for håb og visioner, en vej, som det skal blive meget interessant at følge.
Som græker er jeg meget bevidst om, at det historiske navn Europa, som gælder for os alle, har oprindelse i det græske sprog og giver associationer til kultur og civilisation. Europa var Zeus' gemalinde og moderen til Minos, Sarpedon og Rhadamanthus. Men hvis man studerer den historiske udvikling i sammenhæng med de mytologiske aspekter, vil man erfare, at den beskriver de kulturelle, økonomiske og øvrige forhold mellem nationer og borgere i den centrale og østligste del af Middelhavet generelt. Elementer som kultur og kvalitet har altid eksisteret.
Mine damer og herrer, tillad mig - især på grund af mine rødder - at gøre opmærksom på, hvor bevæget jeg er over, at Cypern skal tiltræde EU samtidig med Litauen og de øvrige lande, og jeg vil især gerne takke hr. Poos samt alle EU-institutionerne for det fremragende arbejde vedrørende sådan et alvorligt spørgsmål og for at finde den bedst mulige løsning. Cypern er Afrodites ø, eller som en moderne digter har udtrykt det: "the golden green leaf tossed into the sea" (det gyldengrønne blad i havet).
Mine damer og herrer, vi skal i dag være både alvorlige og optimistiske. Vi skal lægge alle vores diskussioner og ærgrelser bag os og erkende, at vi er i færd med at definere en ny opfattelse. Vi er alle en del af Europa. Ikke det nye Europa eller det gamle Europa. Vi er alle en del af det Europa, som vi har opbygget, det bedste man nogensinde har givet menneskeheden. Og henvendt til det græske formandskab vil jeg gerne sige, at hvis vi alle står sammen, er det netop civilisationsaspektet, der forener os i Europa. Der er to vigtige tekster, teksterne om Perikles grav og Alexander den Stores ed. Hvor ville det være en god idé at oversætte dem til alle sprog, også de nye sprog i EU, som erklæringer af principper, værdier og civilisation.
Jeg vil gerne slutte af med at byde Litauen, Cypern og Malta velkommen. Velkommen til alle, der tiltræder Den Europæiske Union i år, og velkommen til de lande, der tiltræder senere, i 2007, og til alle, der følger de principper og værdier, som vi deler.

Queiró (UEN)
Hr. formand, blandt de lande, der har udmærket sig i bestræbelserne på at tilnærme sig EU med henblik på medlemskab, finder vi Ungarn, hvis udvikling og resultater jeg som ordfører har forsøgt at give et objektivt billede af. Nu er det tidspunkt kommet, hvor Europa-Parlamentet, i overensstemmelse med EU-traktaten og dets egen forretningsorden, skal formalisere sin holdning til disse landes kandidatur. For de central- og østeuropæiske landes vedkommende er der tale om stater og folk, der inden for rammerne af EU håber at genfinde den respekt for deres identitet og uafhængighed, den kollektive sikkerhed og den økonomiske velstand, som blev dem nægtet af de kommunistiske diktaturer, der undertrykte dem i næsten 40 år.
Vi har derfor et overordentlig stort ansvar for ikke at skuffe deres forventninger. Det er måske derfor, at Elmar Brok et sted i sin betænkning om konklusionerne fra udvidelsen siger, at tiltrædelsen ikke er et mål i sig selv, men skal danne udgangspunkt for yderligere bestræbelser derefter. Det er utvivlsomt sandt, men det er lige så sandt, at det skridt, som vi skal tage her i dag, udgør en historisk milepæl af allerstørste politiske betydning i kraft af de følger, som det uundgåeligt vil få ikke blot i et udvidet EU, men for hele det europæiske kontinent, som EU på grund af sit omfang er på vej til at blive forvekslet med.
Det er derfor forståeligt, at der opstår tvivl og større frygt over for den udfordring, som det er at genforene to verdener, der - ulykkeligvis - i de sidste årtier har kendt til så forskellige udviklingsniveauer. Det må dog samtidig fremhæves, ikke mindst i en tid, hvor der hersker uvished på grund af krisen i Irak, og hvor vi også nærer mindre tillid til vores egne muligheder, at udvidelsen med 10 nye lande er et formidabelt bevis på Europas vitalitet og på dets politiske vilje til at give et positivt og demokratisk svar på de udfordringer, som historien stiller det over for.
Hr. formand, Ungarn indgav sin ansøgning om tiltrædelse af EU den 31. marts 1994. Tiltrædelsesforhandlingerne blev indledt fire år senere, i marts 1998. Lige fra starten har Ungarn placeret sig blandt de kandidatlande, hvor der er sket mest markante fremskridt, navnlig med tilpasningen til kravene på det indre marked, hvilket har medvirket til at opretholde dynamikken i forhandlingerne. Den ungarske økonomi er - trods et ret stort underskud på statsbudgettet - karakteriseret af en af de højeste vækstrater i Europa, den laveste inflation i de seneste 10 år og en relativt lav arbejdsløshed og hører derfor til blandt de mest konkurrencedygtige i regionen.
Desuden er landet et af de kandidatlande, der har tiltrukket flest direkte udenlandske investeringer, og dets bruttonationalprodukt udgør tilmed næsten 13 % af det samlede BNP i de 12 kandidatlande. Disse bemærkelsesværdige økonomiske resultater har afgjort været en fordel for landet under tiltrædelsesforhandlingerne, især hvis vi tager i betragtning, hvor hurtigt landet har tilpasset sig de markedsøkonomiske mekanismer efter 40 års planlægning, og at det også har skullet betale den sociale pris, som denne proces har medført for de svageste.
Det betyder imidlertid ikke, at det har været let at få afsluttet visse kapitler. På så følsomme områder som f.eks. konkurrencepolitik, kulturpolitik og audiovisuel politik samt budget og finansiering har vi kunnet bevidne de konstante bestræbelser, som både Kommissionen og de ungarske myndigheder har udfoldet for at overvinde vanskelighederne. Ud over forhandlingernes tekniske aspekter vil jeg dog gerne minde om visse hændelser og fænomener, som har præget den ungarske sociopolitiske virkelighed under forhandlingerne.
I de beslutninger, som Europa-Parlamentet har vedtaget i de senere år, har det således ikke mindst fremsat en række henstillinger om navnlig at fremme gennemførelsen af reformer i forbindelse med integration af romanierne, forbedre den sociale dialog, bekæmpe korruption og organiseret kriminalitet, styrke domstolenes uafhængighed, forsøge at mindske de regionale skævheder og forbedre miljøet samt overholde bestemmelserne for offentlige indkøb strengt.
Vi har også fastholdt, at det var nødvendigt at etablere en effektiv institutionel og administrativ ramme for planlægning og gennemførelse af strukturfondene og Samhørighedsfonden. I dag kan vi konstatere, at der er sket fremskridt på disse områder, og at de ungarske myndigheders bestræbelser har været konsekvente og givetvis vil fortsætte. Hr. formand, vi har hørt forskellige ledende ungarske politikere udtale, at Ungarn agter at gå videre ad integrationens vej, og give udtryk for deres støtte til et stærkt og solidarisk EU, der også anerkender, at der skal værnes om de nationale identiteter og kulturer. Disse politikere forstår, at de får bedre muligheder for at nå deres mål inden for EU, end hvis de isoleret skulle forsøge at imødegå globaliseringens positive og negative virkninger.
Dét er det afgørende spørgsmål, som det ungarske folk skal besvare, når det om få dage skal give sin mening til kende i en folkeafstemning. Kære kolleger, folket vil, som altid, være suverænt og fastsætte sin egen lov, som vi til fulde må respektere. Hvad os angår, er jeg sikker på, at Ungarn, en af de ældste europæiske stater, vil genfinde sin plads i Europa, den plads, som det altid har haft, som medlem af EU fra den 1. maj 2004. Det er derfor en ære og tilfredsstillelse for mig i min egenskab af ordfører for Ungarn at bede denne forsamling om at støtte denne ansøgning, der er kronen på års bestræbelser og indsats, og som åbner perspektiver for et nyt Europa.
Stenzel (PPE-DE)
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, frem for alt kære venner i kandidatlandene, som i dag spændt følger vores beslutning. Siden jeg startede i Europa-Parlamentet, har jeg været involveret i udvidelsesprocessen. Jeg fik mulighed for at være med til at udforme den i mange forskellige funktioner - som formand for Delegationen til Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Polen, nu som formand for Delegationen til Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Den Tjekkiske Republik og som ordfører for Malta.
Som alle andre er jeg vidne til en historisk proces, som vil ændre EU varigt. En udvidelse i dette omfang med 10 stater fra Central-, Nord- og Sydeuropa har der aldrig været før. Det var derfor rigtigt, at Europa-Parlamentet før Rådet og Kommissionen lagde vægt på ikke endnu en gang at opdele Europa for at bedømme hvert tiltrædelsesland enkeltvis efter dets individuelle fremskridt. Det glæder mig, at jeg i dag sammen med hele PPE-delegationen kan godkende resultaterne fra København i Brok-betænkningen ligesom alle andre kandidatlande. Lad mig først som ordfører begrunde min godkendelse af Maltas ansøgning om tiltrædelse.
Den lille østat er et land, som er stærkt præget af europæisk kultur og historie i en udsat geopolitisk position. Som alle andre kandidatlande har Malta også måttet træffe gennemgribende politiske og økonomiske beslutninger for at opfylde Københavnskriterierne. Men det har ført og fører til en modernisering af de økonomiske og samfundsmæssige strukturer i dette land, som har klaret og vil klare springet fra et beskyttet øsamfund til en socialt orienteret økonomi i det indre marked, der er konkurrencen voksen.
EU har i den forbindelse imødekommet Malta med forståelse og generøsitet, f.eks. med overgangsfrister på følsomme områder som værfterne, sekundær bopæl, selv ved ønsker om skattemæssige undtagelser og naturligvis også med muligheden for subsidier til landbruget. Malta har set denne mulighed. Det var det første land, som gik til folkeafstemning med en overvældende deltagelse, og som stemte for en tiltrædelse af EU med 53 %. Denne folkeafstemning er dog ikke bindende. Det kræver stadig en ratificering af tiltrædelsestraktaten i parlamentet. Om der vil være et parlamentarisk flertal herfor, vil det kommende valg den 12. april afgøre.
Jeg har som ordfører altid bestræbt mig på at undgå en indblanding i landets indenrigspolitiske afgørelser. Det holder jeg mig også til i dag og vil på ingen måde foregribe maltesernes valgafgørelse. Lad mig blot sige så meget hertil: Vi fra Europa-Parlamentet har altid støttet Maltas ansøgning om optagelse i EU, vi har bifaldet, at optagelsesansøgningen, som jo i mellemtiden blev suspenderet i to år, blev fornyet i september 1998, og at Det Europæiske Råd i Helsinki traf beslutning om tiltrædelsesforhandlinger med Malta. Det er en enestående chance for Malta. Der vil ikke komme en ny chance af denne slags. Jeg håber virkelig, at vi kan byde Malta velkommen som medlem af EU den 1. maj 2004.
Udvidelsen af EU med de baltiske stater har imidlertid også en nordlig, en centraleuropæisk og en mellemeuropæisk dimension. Her taler jeg som østriger. Vores land har i dag den længste ydre grænse i Unionen, og alligevel ligger vi midt i Europa. Med udvidelsen rykker Østrig fra en EU-randposition ind i centrum, i centrum af et rum, om hvilket netop vi østrigere kan forvente os økonomiske impulser, vækst og beskæftigelse. Østrigs Folkeparti har altid bekendt sig til EU og udvidelsen. Det stemmer i dag for denne udvidelse gennem min delegation og på topmødet i Athen gennem den østrigske regering.
Men vi forventer ikke kun økonomiske fordele af udvidelsen. Det har jeg altid understreget som formand for Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Polen og EU-Den Tjekkiske Republik. Denne udvidelse er en genforening af Europa. Vi forventer frem for alt godt naboskab med de lande, som vi historisk var forbundet med i mange århundreder, og som vi var adskilt fra som følge af to verdenskrige og den forfærdelige deling af Europa under den kolde krig. Jeg går ikke ud fra, at vi straks kan løse alle problemer med vores nabostater, når de er tiltrådt, men vi kan helt sikkert bedre og lettere løse dem, når de er tiltrådt. Derfor appellerer jeg til, at alle kandidatlande godkendes, og beder Parlamentet om at give denne godkendelse. Det er en vigtig historisk akt, en akt, som også vil hjælpe os med at bearbejde fortiden, lettere at fastsætte de gestus, som vi forventer af vores nabostat Tjekkiet. Jeg er ved godt mod med hensyn til, at vi kan regne med sådanne gestus, især efter den tjekkiske vicepræsident Mares' udtalelser i går i vores gruppe. I den forstand appellerer jeg på vegne af min delegation og giver dens godkendelse af ansøgningerne om tiltrædelse fra 10 kandidatlande i Europa-Parlamentet.
Gawronski (PPE-DE)
Hr. formand, i dag er vi vidner til en retfærdig og moralsk handling her i Parlamentet, nemlig at europæiske lande - lande, der er lige så europæiske som de nuværende EU-lande, men som historien har spillet et puds, og som derfor uforskyldt befinder sig på den anden side af en kunstig linje, der deler vores kontinent - vender tilbage til os i Europa. Vi hilser deres tilbagevenden velkommen med glæde og beundring. Vi beundrer dem for alle de lidelser, de har måttet gennemgå, og for det heltemod, de har udvist i de lange årtier under det kommunistiske diktatur.
Blandt alle de lande, der vender tilbage til Europa, har Polen en særlig rolle og en særlig betydning, og det er ikke kun, fordi det er det største land, men også - sådan som kommissær Verheugen mindede om, og vi vil gerne takke kommissæren for hans glimrende og utroligt store arbejde - fordi det var her, at man begyndte den kamp for at frigøre sig fra tyranniet, der senere var et eksempel og en opmuntring for de andre lande. Uden Polen og uden - og her vil jeg gerne have lov til at minde om en leder, som man har glemt i dag - Lech Walesa ville Berlinmuren måske ikke være faldet endnu.
I et så vigtigt øjeblik for Parlamentet er det svært ikke at se tilbage på de sidste fire år med tiltrædelsesforhandlinger, som ofte har været vanskelige og komplekse i betragtning af forskellen og uligheden mellem de respektive udviklingsniveauer. Når polakkerne har været i stand til at overvinde vanskelighederne og nå til forhandlingernes afslutning i dag, er det takket være det polske samfunds enorme indsats, landets entusiasme og den indsats, som regeringerne i Warszawa har ydet. De har alle - uafhængigt af deres politiske tilhørsforhold - kæmpet for at nå det fælles strategiske mål, nemlig deres lands tiltrædelse af EU.
Arbejdet er naturligvis ikke slut endnu. Man skal blive ved med at kæmpe og arbejde for en modernisering af landet, så det får mest muligt gavn af tiltrædelsen. Og her må jeg sige, at vi stadig har nogle bekymringer, som jeg allerede har givet udtryk for tidligere, nemlig med hensyn til den offentlige forvaltnings gennemsigtighed, korruption og mediernes uafhængighed, men jeg er sikker på, at Polen også klarer denne prøve.
Også Parlamentet har spillet en vigtig rolle, eftersom det har sat kraftigt skub i tiltrædelsesprocessen. Nogle gange har vi sendt solidariske og opmuntrende budskaber, og andre gange har vi givet advarsler, men det er altid sket på en konsekvent og bestemt måde, og derfor har kandidatlandenes befolkning betragtet Europa-Parlamentet som et troværdigt Parlament med den målsætning, at den del, som blev afskåret fra Europa, skal medtages på ny, så retfærdigheden kan ske fyldest.
Den beslutning, som vi har truffet om at lade de lande, der allerede hører med til Europa, blive en del af EU, er en politisk og ikke en regnskabsmæssig beslutning. Det er ikke en beslutning, der bygger på tal og regnskaber - som ikke ville have berettiget denne proces - men en beslutning, som bygger på princippet om retfærdighed.
I den forbindelse må jeg med beklagelse konstatere, at nogle af vores kolleger ikke føler dette behov for retfærdighed og i dag vil undlade at stemme eller ligefrem stemme imod tiltrædelsen af årsager, som man måske må respektere, men som man ikke kan være enig i - det kan jeg i det mindste ikke. Den mindst acceptable af disse årsager er deres nej som en gengældelsesaktion og næsten en straf over for de lande, der bifaldt det amerikanske indgreb i Irak. Det svarer til, at man nægter kandidatlandene en ret, som nogle af EU-landene heldigvis - og jeg siger "heldigvis" - frit har kunnet udøve.
Hr. formand, tillad mig at slutte af med en personlig sidebemærkning. Jeg er halvt polsk og halvt italiensk, men jeg kan forsikre Dem for, at når det gælder dette spørgsmål, nemlig krigen i i Irak, er jeg meget stoltere af min polske halvdel, eftersom Polen sendte 200 soldater til Irak for at kæmpe for vores alle sammens frihed, sådan som det har været tilfældet ved mange andre historiske lejligheder.
Volcic (PSE)
Hr. formand, nye kulturer giver de enkelte stater og den europæiske familie en merværdi og en ny sikkerhed. Dette er et øjeblik med optimisme og fordele, hvor glassene er halvt fulde, men der kommer naturligvis også en tid med vanskeligheder, hvor glassene er halvt tomme. De Europæiske Socialdemokraters Gruppe har altid kæmpet for det udvidede EU med største overbevisning. De lande, der ligger ud til Middelhavet, og som udgør et forbindelsesled til Centraleuropa, har spillet en vigtig rolle i dette arbejde. Vi er tilhængere af, at døren skal stå åben for dem, der ønsker at blive en del af den europæiske familie, men der er ikke nogen automatisk ret til at blive medlem af vores klub. Medlemskabet opnås kun ved hjælp af et stort stykke hårdt arbejde, hvilket kandidatlandenes forhandlere ved.
Jeg er ordfører for Slovenien, som er det rigeste af kandidatlandene, og som også har europæiske traditioner på institutionsområdet. Det største problem i forberedelsesfasen var at fremskynde de juridiske og administrative processer og at løse de spørgsmål, som det tidligere styre havde ladet stå åbne. Der var således tale om en situation, som lignede situationen i andre kandidatlande, men som var mindre kompleks. Ved optagelsen i EU skal alle kandidatlandene stadig opfylde de forpligtelser, de har indgået. I de internationale organisationers vurdering af Slovenien taler man om en velfungerende markedsøkonomi og om overholdelsen af Københavnskriterierne, som fastsætter det niveau, der skal nås, når det gælder de grundlæggende frihedsrettigheder.
Ved en fejltagelse er der i betænkningen blevet medtaget et afsnit om bekæmpelse af svig, korruption og narkotikahandel. Disse fænomener eksisterer ganske vist, men i meget mindre omfang end i andre lande, og derfor skaber henvisningen til dem måske ubalance i teksten. Den bedste løsning ville være at slette dette afsnit. Jeg har en teknisk bemærkning mere, nemlig at termen "afnationalisering", som jeg brugte i den oprindelse tekst, er blevet erstattet med ordet "privatisering", som er et andet begreb.
Vi er efterhånden nået meget langt på vores vej mod det nye Europa, og mødet i dag er næsten en generalprøve på, hvordan Parlamentet kommer til at se ud i fremtiden. Parlamentet godkender kandidatlandenes arbejde, som Det Europæiske Råd efterfølgende tager stilling til. Nice-traktaten gav mulighed for et hurtigt udvidelsesforløb og fastlagde den køreplan, der skulle følges. På trods af alle vanskelighederne er denne køreplan hidtil blevet overholdt. De tidligere udvidelser af EU har givet økonomiske fordele og har styrket demokratiet og institutionerne, og vi er sikre på, at det også bliver tilfældet denne gang.

Wiersma (PSE)
Hr. formand, da Europa-Parlamentet i 1997 udpegede mig til ordfører for Slovakiets ansøgning om medlemskab af EU, så nogle kolleger medfølende på mig. Havde dette land nogen som helst chance i betragtning af Meciar-regeringens dunkle og autoritære stil? Hvis nogen dengang havde spurgt mig, om landet ville tiltræde EU samtidig med de andre fire Visegrad-lande, ville jeg sandsynligvis have svaret benægtende.
Det er heldigvis gået anderledes, og i dag på dette højtidelige tidspunkt kan jeg helhjertet anbefale, at Slovakiet optages i EU. Det står ikke tilbage for de andre ansøgerlande, som står på listen over lande, der bliver medlem til næste år. Da Slovakiet ikke blev optaget i den første forhandlingsgruppe på grund af manglende opfyldelse af de demokratiske kriterier, er kvaliteten af dets forfatning undersøgt og kontrolleret mere, end det var tilfældet med de andre ansøgerlande. Det har jeg sommetider fået klager over, men landet er måske i højere grad end andre lande blevet klar over betydningen af de værdier, som EU er baseret på.
Efter valget i 1998, som betød afslutningen på Meciar-perioden, skete der en bemærkelsesværdig forbedring takket være indførelsen af en direkte valgt præsident, en demokratisk decentralisering af forvaltningen, retsvæsenets større uafhængighed og foranstaltninger til forbedring af mindretallenes situation.
En række problemer er imidlertid så hårdnakkede, at der ikke er en løsning i sigte i nær fremtid. De udgør således til en vis grad en trussel mod det slovakiske samfund. De er ikke enestående. De volder også andre ansøgerlande kvaler, men det undervurderes sommetider, hvor alvorlige de er. Det kan derfor hilses velkommen, at også den slovakiske regering har forelagt Europa-Parlamentet en seriøs måde at gribe det an på. Jeg sigter til bekæmpelsen af korruption og forbedringen af romanibefolkningens situation. I de forløbne år er vi blevet ved med at vende tilbage til de to punkter. Efter nogles mening for meget. De mener, at vi er for utålmodige. Det tager tid at gribe disse problemer an. Det er måske rigtigt, men fordi vi har været på nakken af landene - for at sige det, som det er - sker der nu endelig noget. Vi har fået tilsagn, som skaber grundlag for, at vi kan fortsætte med at kræve de nye medlemsstater til regnskab efter tiltrædelsen.
Rådet i København formulerede endnu to kriterier. Jeg har kunnet konstatere, at Slovakiet opfylder markedskravene. Den interne debat om dette emne er til tider så yderliggående, at jeg sommetider spørger mig selv, om man virkelig har fordybet sig i principperne om den sociale markedsøkonomi. Også i Slovakiet er der behov for aktive myndigheder, som stræber efter social ligevægt og gør en indsats for udviklingen af de fattigere regioner.
Hvad angår evnen til at gennemføre alle EU-regler, adskiller landet sig ikke fra de andre kandidatlande. Der er opnået meget, men arbejdet er endnu ikke færdiggjort, og det er der allerede sagt meget om i dag, også hvad angår de andre lande. Vi afventer Kommissionens kommende fremskridtsrapport. Jeg håber imidlertid, at slovakkerne er færdige til tiden - navnlig når det gælder forberedelsen af anvendelsen af EU-midlerne - for også virkelig at kunne absorbere disse penge.
Hverken i min sidste betænkning - igen i dag - eller i den begrundelse, jeg skrev for min henstilling, mangler der således kritiske kommentarer. Det er de efterhånden vant til fra min side i Slovakiet. Jeg har i alle de år, hvor jeg har gjort dette arbejde, forsøgt at indtage en holdning som ordfører for Europa-Parlamentet og ikke som Slovakiets ambassadør. Det er der andre, der gør, og det har de gjort fortræffeligt.
Naturligvis er jeg forudindtaget på grund af mine intensive kontakter med Slovakiet og dets indbyggere. Det omdømme, som Meciar har givet dem, fortjener de absolut ikke. Jeg beundrer den måde, hvorpå en af de yngste stater i Europa har kunnet vriste sig fri af en kompliceret fortid, og det tempo, hvori landet er kommet op på samme niveau som de andre. Nu er tiden inde til at fortsætte sammen.
Schaffner (PPE-DE)
Hr. formand, jeg ønsker først og fremmest at lykønske Elmar Brok med kvaliteten af det arbejde, han har udført, for at vi i dag kan stemme om en tekst, der er afgørende for vores historie. Jeg støtter fuldt ud den generelle tankegang i betænkningen og de opfordringer, som betænkningen indeholder. Jeg tillader mig dog i min egen betænkning at insistere mere på visse grundlæggende aspekter i forbindelse med gennemførelsen af det indre marked.
Det drejer sig først og fremmest om nødvendigheden af en reel uafhængighed for kandidatlandenes juridiske og administrative systemer. Der er stadig meget at gøre i forbindelse med procedurerne for udvælgelse, uddannelse og evaluering af dommerne. Derfor bør målet om en sammenhængende reform af de offentlige forvaltninger prioriteres. Upartiskhed på disse områder er bydende nødvendig. Dernæst bliver den frie bevægelighed for personer, der er hjørnestenen i det indre marked, alt for ofte forhindret særlig af en manglende anerkendelse af faglige kvalifikationer. Endelig opfordrer jeg de fremtidige medlemsstater til at øge deres bestræbelser i forbindelse med bekæmpelsen af kriminalitet og pirateri, som er slutstenen i overholdelsen af de intellektuelle og industrielle ejendomsrettigheder.
De aspekter, som jeg lige har nævnt, er i lige så høj grad dele, som Europa-Parlamentet forpligter sig til at være opmærksomme på. Det er muligt at være opmærksom takket være de foranstaltninger, som Kommissionen på belejlig vis har indført i de perioder, der går forud for og følger efter tiltrædelsen. De beskyttelsesklausuler, der i særlig grad er forbundet med det indre marked, kan træde i kraft ved manglende overholdelse af de forpligtelser, som følger af tiltrædelsen, og de fungerer som advarsler forud for tiltrædelsen. Man må forstå, at disse klausuler skaber et yderligere sikkerhedsnet. Derfor opfordrer jeg Kommissionen til at give os en status over disse spørgsmål i den endelige beretning, der er planlagt til november 2003.
Til sidst vil jeg understrege den vigtige periode, som vi nu befinder os i, og som vi vil befinde os i indtil den 16. april. De sidste par dage har desværre været overskygget af Irak-krisen, af de beslutninger, som regeringerne i Central- og Vesteuropa har truffet, og endelig af problemet med finansiering af udvidelsen. Men hvis der ikke stemmes for den samstemmende udtalelse er det det samme som at sende et meget dårligt signal til kandidatlandene, hvor der i øjeblikket afholdes folkeafstemninger. Tidsplanen skal overholdes. Lad os give plads til vores fælles fremtid.
Rack (PPE-DE)
Hr. formand, Udvalget om Konstitutionelle Anliggender i Europa-Parlamentet hilser resultatet af forhandlingerne med de 10 kandidatlande velkommen. Selv om det er glædeligt, at vi kan være med til at overvinde fortidens konflikter og Europas deling med denne udvidelsesrunde, så må vi også understrege, at processen endnu ikke er afsluttet. Vi må frem for alt ikke tage borgernes godkendelse af udvidelsen for givet, hverken i de tiltrædende lande eller i medlemsstaterne. I den forbindelse mener vi, at der er behov for megen information, og vi skal passe på ikke at gøre propaganda. Dagsbefalingen lyder på overbevisning, og det er vigtigt, særligt i grænseregionerne, at bestræbelserne på at overbevise folk bliver tilrettelagt på en måde, så de bliver vel modtaget af den almindelige befolkning.
Der skal tilføjes et par specifikke detaljer til disse generelle bemærkninger, særligt vedrørende den 1. maj 2004 som den dato, hvor udvidelsen skal finde sted. Udvalget om Konstitutionelle Anliggender glæder sig i den forbindelse over, at observatører fra de tiltrædende lande da allerede vil være til stede ved Parlamentets møder. Vi glæder os over, at vi også skal have nye kommissærer og nye kommissionsmedlemmer pr. 1. maj 2004. Det er efter vores mening rigtigt, at den nye Kommission skal påbegynde arbejdet kort tid efter, i november 2004. Vi beklager dog dybt, at disse beslutninger er blevet truffet uden nogen form for høring af Europa-Parlamentet. Vi opfordrer indtrængende Rådet til at informere Parlamentet på et tidligt tidspunkt og inddrage os rettidigt under tiltrædelsesprocessens videre forløb.
Samlet set forventer vi, at mange af de løsninger, som vi hidtil ikke virkelig har været i stand til at finde på grundlag af Nice-traktaten, vil blive mulige gennem arbejdet i Det Europæiske Konvent. Det glæder os, at repræsentanterne fra de tiltrædende lande også bliver inddraget fuldt ud i dette arbejde. De vil bidrage til vores konsensus, som vil bringe os videre i Europa.
Hernández Mollar (PPE-DE)
Hr. formand, i lyset af kompetencerne hos Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, som det er mit privilegium at være formand for, vil jeg gerne fremhæve fire nøglepunkter i forbindelse med den enestående begivenhed, som vi drøfter i dag.
For det første er det vigtigt at fortsætte den forhandling om EU's grænser, som startede for nylig. Der er absolut ingen tvivl om, at de fortløbende udvidelser får os til at stille spørgsmålene: Hvor langt vil man gå, og hvor går EU's grænse? Vi har erkendt, at EU's grænser er nøglepunktet for debatten om en europæisk identitet. Denne identitet vil også være afgørende for EU's fremtidige handlinger i overensstemmelse med de muligheder for at udvide integrationsprocessen, der opstår som følge af den nye form.
For det andet er udvidelsen en udfordring i forhold til overvågning og kontrol af de eksterne grænser. Med den nye frihed, som vi forsøger at etablere, er det tydeligt, at beslutningerne i én medlemsstat har konsekvenser for andre medlemsstater på grund af ophævelsen af intern kontrol. Det er derfor vigtigt at hjælpe de nye medlemsstater med at tage ansvar for denne vanskelige og omkostningskrævende opgave, der er et tydeligt eksempel på organisationen af migrantstrømmen. Vi skal endvidere vurdere vores samarbejde endnu en gang med de stater, der vil blive EU's nye grænsestater.
For det tredje er udvidelsen en udfordring med henblik på bekæmpelse af organiseret kriminalitet, f.eks. terrorisme, handel med mennesker eller narkotika. Det er derfor vigtigt at fremme et intenst politisamarbejde og et retligt samarbejde samt udveksling af retssystemers bedste praksis og kompatibilitet. Det vil give de nye medlemsstater mulighed for at nå de garantiniveauer, som eksisterer i alle medlemsstaterne.
Endelig vil jeg rette en særlig appel til de 10 kandidatlande om aktiv deltagelse i arbejdet med Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid. Det er klart, at EU-Konventet planlægger den form, som Europa skal have i det 21. århundrede, og det er derfor af afgørende betydning, at ikke blot de nuværende medlemsstater, men også de fremtidige medlemsstater, der skal repræsentere næsten halvdelen af den nye Union, føler, at de har bidraget til Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid.
For at opsummere kan man sige, at vi - for at nå vores mål og en vellykket udvidelse - skal opfylde andre målsætninger, der er mindst lige så vigtige, som f.eks. fremme af stabilitet og sikkerhed med deltagelse fra alle medlemsstater og overholdelse af menneskerettighederne som fastsat i chartret, og vi skal også kunne forklare den europæiske konstruktion for borgerne. Kort sagt skal der etableres et grundlag for en europæisk identitet, der er under konstant udvikling, og hvis laveste fællesnævner er afgørende for ensartetheden og holdbarheden af det, vi har kæmpet for i over 50 år.
Oostlander (PPE-DE).
Hr. formand, Deres virkelighed består faktisk af mange års drømme. Udvidelsesprocessen, som alle før i tiden fantaserede om, er nu virkelig udformet konkret. I en forhandling som denne er det passende at give Kommissionen og dens tjenestegrene en kompliment for dette kæmpestore arbejde. Vi har en kommissær, som har spillet og stadig spiller en stor rolle ved denne udvidelse, som til stadighed har orienteret os om, hvad han var i færd med, og som vi hele tiden var politisk enige med. Kommissionen har endvidere anvendt sine bedste tjenestemænd til udvidelsesdrøftelserne, og således er det blevet en opgave, vi aldrig vil glemme. Jeg personligt plejede at drømme disse drømme med tjekkiske venner, og jeg er derfor overordentlig glad for, at navnlig også Tjekkiet hører til de første 10 lande, som nu tiltræder EU.
Tidligere har Balladur-initiativet været drøftet nogle gange, og da drejede det sig navnlig om grænserne og om mindretallenes rettigheder. Det er ejendommeligt, at Balladur-initiativet tilmed udgør et af grundlagene for Københavnskriterierne. Netop om grænser vil jeg lige sige noget. I denne uge har vi stemt om transitproblemerne for russere, som bor i Kaliningrad. Vi troede i sin tid, at disse alle rejser gennem Litauen, og at vi skulle indgå aftaler med Litauen, inden Litauens tiltrædelse er en kendsgerning, for dette er også et grænseproblem. Litauen har på dette punkt rettet sig udmærket efter EU-forhandlingernes almindelige mønster. Men jeg vil gøre opmærksom på, at betænkningen derom er udformet så generelt, at også Letland og Estland falder ind under den, og her har Kommissionen og Rådet mulighed for at se på ratificeringen af grænseaftalerne mellem Rusland og de baltiske republikker, som selv har ratificeret alt, hvad der kunne ratificeres. Dumaen har imidlertid stadig ratificeringen hængende over hovedet. Ville det ikke være en god lejlighed nu i forbindelse med aftalerne om transitforholdene for Kaliningrad at sikre, at alle ratificeringer også bliver en kendsgerning fra Dumaens side? Jeg ser til min glæde, at kommissæren og rådsformanden nikker.
Hr. formand, der er et andet grænseproblem, som desværre endnu ikke er løst. Men heller ikke her har kandidatlandet Cypern udvist forsømmelighed, eftersom Cyperns præsident for ganske nylig er gået med til FN's mægling. Til vores beklagelse og bestemt også til vores overraskelse er den tyrkiske side ikke gået med til det. Cypern kan derfor ikke bebrejdes noget og kan bydes hjertelig velkommen som medlem af EU, så længe landet også stadig er rede til at anerkende FN's mægling, således som det allerede har gjort. Tyrkiets holdning gør os så meget desto mere pessimistiske, fordi Tyrkiet, hvad det angår, har et minus ved et vigtigt politisk kriterium. Jeg vil opfordre Tyrkiet til at fortsætte med at opfylde de politiske Københavnskriterier, også om dette spørgsmål, fordi vi først da kan tale om et virkeligt kandidatland, som er velkommen i vores rækker.

Titley (PSE).
Hr. formand, jeg var i mine yngre dage en af dem, der havde en vision om et Europæisk Fællesskab, der ikke kun var en eksklusiv klub af vesteuropæiske stater, men som omfattede hele Europa. Jeg er derfor utroligt stolt over at stå her som min gruppes næstformand med ansvar for udvidelsen på det tidspunkt, hvor denne vision bliver til virkelighed. Sikke en forandring af Europa, vi er vidne til! For 12 år siden eksisterede seks af de 10 kandidatlande ikke engang som suveræne nationalstater. Nu arbejder de sammen med os om fred, velstand, stabilitet og frihed.
Den Socialdemokratiske Gruppe siger ja til de 10 lande. Det er ikke et romantisk ja, det er et ja, der skyldes 15 års dybtgående økonomiske og sociale ændringer, 10 års samarbejde og forberedelse og over fem års hårde og vanskelige forhandlinger. Det er et ja, der er en belønning for den store modgang, som befolkningen i kandidatlandene har oplevet under den smertefulde økonomiske og sociale overgang. Det er et ja, der bekræfter, at alle 10 lande opfylder de politiske, økonomiske og lovgivningsmæssige kriterier for medlemskab af Unionen i kraft af ihærdighed og hårdt arbejde.
Det er et ja, der beriger EU med fantastiske kulturelle og intellektuelle traditioner i de nye lande og med deres unikke politiske og historiske arv: de kæmpende baltiske lande - David over for Sovjetunionens Goliat, Prag-foråret, den ungarske opstand, solidaritet, modige Malta - øen med Georgskorset, frihedens bastion i de mørke tider under Anden Verdenskrig og folk som min gode ven, Vytenis Andriukaitis, fra Litauen, hvis familie førte an i modstanden mod Sovjetunionen og led i eksil, og for hvem dette nu er ensbetydende med afslutningen på det mareridt.
Stående over for alt dette kan jeg kun gentage Shakespeares ord i Stormen: "Åh, fagre nye verden, hvor der bor et sådant folk." Det er nu vores job at bygge den fagre nye verden. Det sker ikke ved en tilfældighed. Kandidaterne skal fortsat stræbe efter at blive rede til forpligtelserne ved medlemskab, især i forbindelse med bekæmpelsen af korruption. Vi er nødt til at udvise fantasi og mod for at vælge institutionel, politisk og økonomisk reform. Ellers ser vi den fagre nye verdens kollaps med stagnation og gensidige beskyldninger.
I dag starter vi på en frisk. Vi må ikke gå glip af de muligheder, som denne nye begyndelse bringer med sig. Jeg vil gerne slutte af med ingen bedre kommentar end Shakespeares i Julius Cæsar: "I menneskenes liv er flod og ebbe; benyttes floden, fører det tillykke; forsømmes den, står hele livets fart på grund i usselhed. Nu flyder vi på højvand, og vi må benytte strømmen, mens den er med; hvis ikke, taber vi vor hele vinding."

Mulder (ELDR).
Hr. formand, det er allerede sagt mange gange, at det i dag er en historisk dag. EU står over for den største udvidelse nogensinde, og det er den femte udvidelse siden begyndelsen af det europæiske samarbejde i 1950'erne. Den europæiske samarbejdsmodel må således være vellykket. Det var i hvert fald tilfældet ved murens fald i 1989, da begejstringen for tiltrædelse var overordentlig stor i de østeuropæiske lande. I mellemtiden er denne begejstring for den europæiske sag tilsyneladende dalet noget i de østeuropæiske lande, men hvad det angår, begynder de stadig mere at ligne EU-medlemmerne selv. Efter min mening er de hjertelig velkomne. Jeg betragter udvidelsen som en konsolidering af området med frihed og demokrati, det fælles retsområde og den dermed forbundne forøgelse af velfærden, som bliver mulig.
Jeg vil sige et par ord om finanserne. Efter min mening er aftalerne fra København acceptable. De var i det mindste acceptable. Det er overordentlig ærgerligt, at Rådet i allersidste øjeblik har forsøgt at underminere Parlamentets demokratiske rettigheder. Det er også uheldigt, fordi vi opstillede høje kriterier for de nye medlemsstater, hvad angår demokratiet, og netop nu forsøger Rådet at underminere Europa-Parlamentets rettigheder. Heldigvis har vi kunnet afværge dette. Det kostede Rådet nogle penge. Jeg kan kun håbe, at Rådet vil indtage en noget mere positiv holdning i fremtiden.
Det virkelige arbejde begynder imidlertid nu. Det administrative system i de nye medlemsstater er sandsynligvis endnu ikke i tilstrækkelig grad i stand til at forvalte de massive pengestrømme, som disse lande vil modtage. Der tales meget om korruption, i øvrigt ikke kun i de nye medlemsstater. Alle disse fejl findes også i de gamle medlemsstater. Jeg synes, vi skal benytte lejligheden til at forbedre administrationen i hele EU betydeligt. Det betyder f.eks., at vi indfører en europæisk offentlig anklager og forstærker Eurojust og Europol, hvilket vi stemte om i sidste måned. Vi må gøre alt for at bekæmpe den organiserede kriminalitet og i den forbindelse sikre bedre kontrol ved Europas ydre grænser. Hvis vi opstiller regler, må vi også have sanktioner til at forstærke disse regler. Efter min mening er disse sanktioner stadig tilstrækkelige. I hvert fald når det drejer sig om pengestrømmene fra Europa, skal Kommissionen have meget større magt til at fortælle et land, hvor det ikke går godt, hvad enten det er en gammel eller en ny medlemsstat, at vi foreløbig stopper overførslen af penge, indtil vi er tilfredse med, at dets administrative system er ledt på rette vej. Jeg håber, at vi står over for begyndelsen til et stort og velstående Europa, og hvad Europa-Parlamentet angår, tror jeg, at det fuldt ud vil medvirke til det.

Modrow (GUE/NGL).
Hr. formand, betænkningerne om udvidelsen foreligger nu. Man kunne sige meget om dem, men jeg kan desværre kun komme ind på nogle få punkter. Hvad Den Tjekkiske Republik angår, bør vi forstå og respektere, at historien kan ses fra to perspektiver, og at Potsdam-aftalen også var international ret. Den 4. december 1989 undskyldte jeg på vegne af Den Tyske Demokratiske regering over for Tjekkoslovakiets folk for begivenhederne i august 1968, men glemte i den forbindelse ikke den 9. maj 1945. Vi har brug for visioner og mod til at lade klogskaben råde og til at modstå enhver tilbøjelighed til at gøre det, som vi ved er forkert, ved at svømme mod historien og skabe nye skel. Med hensyn til den generelle historiske sammenhæng bør man betragte efterkrigshistorien for hele Europa, og ikke kun dens politiske dimensioner, og vi bør alle handle i fuld bevidsthed om vores historiske arv.
Der lyder krav om, at en udvidet Union skal tale med én stemme. Disse krav er sikkert berettigede, men den ene stemme skal tale fredens sag. Den skal støtte De Forenede Nationers rettigheder, udtale sig imod et nyt våbenkapløb og for bekæmpelsen af sult og fattigdom i verden. Dette øjebliks historiske dimensioner er ubestridelige. Det, der er tvivlsomt, er, hvordan EU forholder sig, og om det viser sig at kunne leve op til den historiske mission, som det er blevet betroet med at realisere Europas historiske skæbne, og om det har en tilstrækkelig afbalanceret tilgang til denne mission. Hvis det undlader at gøre disse ting, så vil den fremtidige udvikling af EU være mere usikker, end mange vil være villige til at indrømme i dag.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, den kendsgerning, at der er så meget støj udenfor, sørger naturligvis også for, at folk herinde ikke er tilstrækkeligt opmærksomme, og jeg synes, det er skandaløst, hvad der foregår derude. Selv om jeg har al mulig forståelse for utilfredsstillende sociale tilstande, synes jeg alligevel, det er skrapt, at Europas bedst betalte tjenestemænd ytrer sig på denne måde på en dag, hvor vi byder de dårligst betalte og de mindst velstående i Europa velkommen.
Men i dag, hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, stemmer vi for en halv milliard menneskers fremtid. En fremtid med fred og fredelig sameksistens med tolerance og med mangfoldighed. Fremtiden ligger ikke i en verden, hvor én supermagt i verden og et par store medlemsstater i Europa bestemmer. Fremtiden ligger i mange små landes selvvalgte samarbejde og selvvalgte sameksistens. Alle disse små lande og de store lande med mindretal byder vi i dag hjertelig velkommen. Jeg tilslutter mig det, som vores gruppeformand, hr. Cohn-Bendit, tidligere sagde, men jeg vil fremhæve mindretallene og deres skæbne. Lovgivning, som endnu gælder i dag som følge af en fordømmelse på grund af en såkaldt kollektiv skyld, bør høre fortiden til. Ikke kun i Tjekkiet, men også i Slovakiet udgør Benes-dekreterne hindringer for forsoningen mellem staten og dens egne borgere.
For det andet vil jeg omtale romanibefolkningens mindretal. Dette mindretal diskrimineres og tilsidesættes stærkt i mange lande. Det er en nation uden land, og dens identitet og kultur skal respekteres og betragtes som en drivkraft for social og økonomisk udvikling.
For det tredje har Sovjetunionens politik ført til, at der er opstået russiske mindretal i visse medlemsstater. Vi opfordrer til anerkendelse af alle sprog og alle mindretal, men retten til brugen og anerkendelsen af de historiske sprog i deres eget område skal fortsat anerkendes, også som grundlag for undervisningen. Det gælder ikke kun i tiltrædelseslandene, men også i vores egne medlemsstater. Anerkendelsen af de små er vores garanti for demokratiet i Europa.

Belder (EDD).
Hr. formand, i 1989 var jeg personligt vidne til den politiske omvæltning i Central- og Østeuropa. Et glædesudbrud i dette mirakelår husker jeg især: "Gud har hjulpet os!" Denne overmenneskelige hjælp er stadig uundværlig, især nu hvor vi står på tærskelen til opnåelsen af et historisk gennembrud i de vestlige lande.
EU kæmper desuden samtidig med alvorlige diplomatiske og økonomiske problemer. I denne afgørende fase vil det i endnu højere grad dreje sig om et ansvar, der er taget og båret i fællesskab, for det fremtidige samarbejde mellem medlemsstaterne. Fred og sikkerhed er i den forbindelse primære målsætninger, ikke mindst for de tiltrædende lande i betragtning af deres erfaringer i de seneste år. Med rette erkendes denne elementære kendsgerning i punkt 6 i beslutningsforslaget i Brok-betænkningen. Derfor har EU, ifølge dette punkt, et særligt ansvar for en styrkelse af de transatlantiske bånd. Det gælder især for forbindelserne mellem EU og NATO. Det er behørigt noteret! Lad ikke de europæiske institutioner skuffe de legitime forventninger, som indbyggerne i tiltrædelseslandene har, af hensyn til en mere sikker og mere retfærdig verden.

Martinez (NI).
Hr. formand, kære kolleger, der er udvidelsen, og der er også krigen. Det er begivenheder, som stiller os over for grundlæggende spørgsmål. Hvad er vi? Hvad er Europa? Europa er fred, men Europa burde med kvalificeret flertal og udvidelsen in mente have stemt for krigen, og tyskerne, franskmændene og belgierne ville i dag være blevet dekoreret posthumt. Europa er også rettigheder, folkets rettigheder, med Grotius, Vattel, Pufendorf, Molina og Suarèz. Men Polen deltager i en krig, der strider mod international ret og chartret. Europa er især Immanuel Kants nationernes moral. Men de baltiske stater, som er naboer til Königsberg, hjemby for filosoffen for kategorisk imperativ, er på umoralitetens side. Endelig er Europa også minder. Minder om kampvogne fra imperiet i Budapest (1956) og i Prag (1968), men Václav Havel og Ungarn støtter kampvognene fra et andet imperium i Baghdad, der er blevet lavet om til en ghetto. Warszawa har glemt mindet om Europa. Skal vi udvides med de regeringer, der har accepteret krigen og afvist den lovgivning, som forbyder den, fjernet den moral, som fordømmer den og glemt de angreb, de har lidt under? Skal vi udvides helt indtil Tyrkiet og til grænsen mod Kirkuk, som på nuværende tidspunkt bliver bombet? Det ville være et fantasieuropa og et Europa for fantasiregeringer. Det er uden tvivl smukt, men artikel 2 i forfatningen giver os andre værdier. Udvidelsen bliver et løgnenes Europa. Det er for meget! Hr. formand, De er græker. På Apollon-templet i Delfi blev der skrevet: Ikke for meget. 10 lande til, det er for meget.
Sacrédeus (PPE-DE).
Hr. formand, nu hvor EU bliver udvidet med 10 nye medlemmer, er det ikke blot et historisk øjeblik for EU. Det sætter også spørgsmålstegn ved vores fælles værdigrundlag. Vi vil her i Europa-Parlamentet vove at påstå, at det fælles værdigrundlag faktisk kom til udtryk ved den måde, hvorpå kommunismen og diktaturet i det tidligere Østeuropa blev opløst. Til sidst blev kommunismen og diktaturet opløst uden vold. Det er et udtryk for, at vi i Europa kan blive enige uden militære løsninger. Vi har et fælles kultur- og værdifællesskab. Det bygger på en jødisk-kristen åndelig arv og på et humanistisk verdensbillede. Dette værdigrundlag er uerstatteligt for det fællesskab, som er opbygget af et EU, som nu skal udvides til 25 medlemsstater.
Hr. formand, jeg vil komme med nogle bemærkninger om Cypern, for det er et land, som jeg i særlig grad har engageret mig i, når det gælder udvidelsen mod øst. Jeg vil påtale, at den tyrkiske besættelse af det nordlige Cypern, 37 % af øen, faktisk truer EU som fredsprojekt. Vi må aldrig glemme det urimelige i, at Tyrkiet måske kan blive medlem af EU, selv om det fortsat besætter en ny medlemsstat, nemlig Cypern. Vi må ikke glemme Cypern, og vi må indse, at en tilbagekaldelse af de tyrkiske tropper fra den nordlige del af Cypern er en absolut nødvendighed for, at Helsinki-beslutningen om Tyrkiets kandidatur kan blive til virkelighed. Det er vigtigt, at vi nu medvirker til, at det tyrkisk-cypriotiske flertals ønske om et genforenet og enigt Cypern opfyldes, sådan som det kom til udtryk ved de store demonstrationer i år i Nicosia.
Hr. formand, Tyskland og Berlin var delt i 28 år. Cypern og Nicosia har været delt i 29 år. Det må være nok.
Hänsch (PSE).
Hr. formand, jeg er forsigtig med at drage historiske sammenligninger, men i dag er det passende at gøre det. En generation af politikere i 1950'erne - Konrad Adenauer, Robert Schuman, Jean Monnet, Alcide De Gasperi, Paul-Henri Spaak m.fl. havde modet og visionen til at skabe et Europæisk Fællesskab, som overvandt tusinde års antagonisme mellem Tyskland og Frankrig og påbegyndte samlingen af den vestlige del af Europa. Vi, den nuværende politikergeneration, har for første gang i tusind år muligheden for at samle kontinentet på et frivilligt og fredeligt grundlag i EU, en frihedens, fredens og velstandens union. Hvis vi ikke griber denne mulighed, så vil vi have svigtet over for vores historiske mission.

Europa-Parlamentets beslutning om at genforene Europa vil blive vedtaget på én dag, men hele Europas samling er en proces, en opgave for en hel politikergeneration. At løse den kræver en stor indsats, ikke kun af de tiltrædende lande, men også af de nuværende medlemsstater, for EU bliver ikke bare større - det bliver også et andet EU. De nye medlemsstater vil være mere end en numerisk forøgelse af den nuværende Union. De vil give EU en ny karakter. Som de selv udmærket er klar over, kommer de ikke kun ind på et marked, men tiltræder også en Union, hvis ønske og forpligtelse er at blive en politisk union. I konventet er de med til at bygge et solidt fundament herfor. Både for de gamle og de nye medlemsstater er det at være medlem af EU forbundet med rettigheder, men også med ansvar, i særdeleshed pligten til at arbejde for at udvikle og styrke vores fælles fremtid til fordel for alle med alle til rådighed værende midler, til gavn for hele EU, og ikke kun for selv at få mere. Det gamle Europa retter blikket mod en ny fremtid. Vi giver grønt lys i dag, og jeg er dybt taknemmelig over at kunne spille en rolle i det.
(Bifald)

Coûteaux (EDD).
Hr. formand, vi vil ikke blande os i anfægtelsen af de forskellige punkter i hr. Broks betænkning. Vi afviser den som helhed af den simple grund, at vi også afviser udvidelsen som princip.
Der er flere grunde til dette. Først og fremmest en logisk grund. For os suverænister er den nuværende opbygning af Europa så meget i modstrid med de interesser og principper, som de civile samfund i Europas nationer og befolkningerne i Europa har, og det er helt tydeligt ude af stand til at tale med en samlet stemme internationalt - hvilket Irak-krisen har vist - det er så dårlig organiseret og overfyldt med bureaukrati, og hvad værre er, med feudalisme - økonomisk og finansiel feudalisme af enhver slags - at vi efterhånden ønsker, at vores land, Frankrig, gør sig fri af dette. Og vi kan dårligt se, hvorfor man pålægger andre denne helvedesmaskine, som vi selv afviser.
Men der findes naturligvis andre grunde. Befolkningerne i Europa er ikke klar. De er ofre for deres oligarkier, som i sig selv blot følger en international konformisme, som endnu en gang vil føre til katastrofer, eftersom vi benægter realiteterne.
Endelig har præsidenten for den franske republik, Jacques Chirac, efter min mening meget præcist sagt, at de østeuropæiske lande og især deres oligarkier kun håber på at kunne gå fra et imperium til et andet og grundlæggende at underlægge sig det amerikanske imperium, hvilket lige netop i vores tankegang strider mod den eneste grund til at være med i EU. Derfor stemmer vi af alle de nævnte grunde ikke for Elmar Broks betænkning i morgen.
Sichrovsky (NI).
Hr. formand, at jeg godkender alle ansøgerlandenes tiltrædelse af EU, ændrer ikke noget ved min fortsatte afvisning af menneskerettighedskrænkelserne i Benes-dekreterne, som, jeg beklager at måtte sige det, stadigvæk har politisk betydning i et moderne tjekkisk samfund. Lad os håbe, at tjekkernes tiltrædelse vil resultere i, at retsstatsprincipperne vil komme til at gælde for en uretfærdig politik, og derved gøre det muligt for de berørte parter, og her mener jeg ikke kun repræsentanterne for sudetertyskerne, men også de mange jødiske ofre, som er blevet bedraget på det skammeligste, for at forfægte deres rettigheder på et europæisk retsgrundlag med større udsigter til succes end hidtil.
Men trods al denne rationalitet vil jeg gerne understrege, at jeg, som så mange fra mit land, taler som en typisk østriger, med en mor, der er født i Prag, og en far fra Wien, og derfor bør tjekkerne anerkende, at kritikken kommer fra en ven, frem for at betragte enhver kritiker som en fjende.
Gomolka (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, dage som i dag er anledning til både at skue tilbage og fremad. Vi ser tilbage på årene 1989-1991, hvor der skete radikale ændringer, da de tidligere Warszawapagtlande med held kæmpede for at sikre deres frihed og uafhængighed. Vi ser tilbage på en vanskelig periode med forandringer, som nu afløses af en periode med stabilitet på vores kontinent, en politisk stabilitet, som engang var nærmest uopnåelig.
Det påskønnes i den forbindelse ret sjældent, at ansøgerlandene fra starten af forhandlingerne i stor udstrækning har opfyldt de politiske kriterier fastsat i København. Det er ikke nogen ringe præstation i betragtning af deres store økonomiske vanskeligheder, levnene fra planøkonomien og en følelse af usikkerhed i befolkningen.
Når jeg f.eks. tænker på Letland - et land, som jeg nærer en særlig sympati og forpligtelse over for - så har jeg spekuleret på, hvor stor en viljestyrke det har krævet for letterne at acceptere tidligere okkupanter som partnere og medborgere. Jeg tænker på folkeafstemningen den 3. oktober 1989, da 53 % af borgerne stemte for ændringer af landets indfødsretslovgivning, som svarede til europæiske standarder og dermed var til fordel for mindretal som den store befolkningsgruppe med russisk som modersmål
En vigtig udvikling i de seneste år, som vi bør bevare i det nye EU, er erfaringen med et intensivt samarbejde, der rækker ud over EU's ydre grænser. Sikke hurtigt der er opstået Europa-regioner! De tilbud om samarbejde, som i de seneste år har vist sig at være så vellykkede, bør også udvides til de naboer, vi vil få ved de nye grænser. Tilbud til gavn for almindelige mennesker ved EU's kommende ydre grænser - menneskene i Rusland, menneskene i Hviderusland og menneskene i Ukraine.
Vi må ikke lade os afskrække af de aktuelle vanskeligheder. Vi må allerede nu kaste blikket ud over de ydre grænser. Grænseoverskridende samarbejde bør være et hovedinstrument i vores kommende sikkerhedspolitik.
Wynn (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne starte med først og fremmest at sige, at jeg støtter udvidelsesprocessen og ønsker at se ansøgerlandene som en del af EU, men det, jeg nu siger, synes måske nok at modsige det.
Kommissionens forslag til udvidelsestraktaten blev ændret af Rådet med tilføjelsen af bilag XV. Det er som primær ret i traktaten et direkte angreb på Parlamentets rettigheder. Jeg har som formand for Budgetudvalget ledet trilogdelegationen, der har stræbt efter at mindske den skade, der forårsages af bilag XV. Vi er kommet frem til en konklusion, som jeg mener er den næstbedste løsning.
Parlamentets og Rådets udkast til erklæring omfatter i afsnit 1 et middel til at fravige traktaten, som, håber jeg, beskytter Parlamentets rettigheder. Den simple løsning ville have været at trække bilag XV tilbage, men det er ikke gjort, og så længe det fortsat er der, mener jeg, at det er et problem. Det er slemt nok at se Rådet forsøge at gribe unilateralt ind for at tilpasse det finansielle overslag fra 2004-2006, men at se medtagelsen af et garanteret loft for landbrugsudgifterne indtil 2013 er fuldstændigt uacceptabelt. Jeg mener, at Chiracs og Schröders aftale om dette er en lurvet affære, en hemmelig aftale i en tidsalder med gennemsigtighed.
Det er svært at tro, at de andre medlemsstater gik med til dette i København, men at det nu får tilslutning i trakaten er simpelthen for meget. Jeg kan derfor ikke stemme for udvidelsen, da det er ensbetydende med at acceptere bilag XV i traktaten, og det er mig umuligt. Det er derfor med tungt hjerte, at jeg afstår fra at stemme ved samtlige endelige afstemninger.

Farage (EDD).
Hr. formand, ansøgerlandene har alle en ting til fælles: De er alle meget unge demokratier. Nogle er tidligere britiske kolonier, og andre hørte for kun godt et årti siden under Sovjetregimet. Nogle af disse var også engang en del af det østrig-ungarske rige. Det rige var også kendt som "Völkerkerker", en slags nationernes fængsel. Nu er det kun den politiske klasse i disse nye lande, der ønsker at deltage i dette nye nationernes fængsel, EU.

Det er en god aftale for eliten, politikerne og tjenestemændene. Den er ensbetydende med store lønstigninger. Men for befolkningen er den ensbetydende med, at de vender tilbage til det system, de netop har forladt - centraliseret, udemokratisk kontrol. Det er befolkningen, der kommer til at betale prisen for ledernes ambitioner. Derfor stemmer jeg nej til alle 10 landes tiltrædelse. Disse nye demokratier fortjener bedre. Af det jeg så ved folkeafstemningen på Malta, er det prospekt, der sælges, fejlagtigt. Det kan kun føre til uoverensstemmelser og ufred i de kommende år.
(Blandede reaktioner)

Formanden.
Jeg havde den fornøjelse at være i Ljubljana for to uger siden ved resultatet af folkeafstemningen, hvor 90 % af befolkningen - ikke eliten - stemte ja til Europa.
Laschet (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, at udbrede demokrati og skabe pluralisme og retsstatsprincipper i den østlige del af Centraleuropa er fælles mål ikke kun for regionen selv, men for hele kontinentet. Det sagde den daværende ungarske udenrigsminister, Gyula Horn, da han modtog den internationale Karlspris i maj 1990 i Aachen. På det tidspunkt var de tre baltiske stater stadigvæk en del af Sovjetunionen, og Tyskland var endnu ikke blevet genforenet. I dag er dette mål for hele kontinentet blevet nået, hvilket gør dette til en betydningsfuld dag.
I 1956 gjorde Ungarn modigt oprør mod diktaturet. Flere årtier senere, da Warszawapagten endnu eksisterede, deltog østtyske borgere i en tværeuropæisk picnic ved Fertö Tó, eller Neusiedler See, en begivenhed, som vores kolleger hr. von Habsburg og hr. Posselt var med til at arrangere, før de igen begav sig ud på vejen til friheden, og det var de ungarske grænsebetjente, som trådte til side og lod dem passere. Kort tid efter klippede den ungarske udenrigsminister sammen med sin østrigske kollega, Alois Mock, jerntæppet over. Det var det første skridt i en proces, som kulminerede med Berlinmurens fald. Derfor vil vi her i Parlamentet sige ja 10 gange i dag.
Hvad nogle lande angår, vil vores ja være mere dæmpet, mere tøvende. I andre tilfælde vil det være højt, umiddelbart og klart. Den europæiske retsorden har slået rod i Ungarn. Den ungarske premierminister gav i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik langt klarere udtryk for sin kritik af fordrivelsesdekreterne end den ansvarlige EU-kommissær og langt klarere end flere andre regeringschefer. Jeg vil derfor sige ja 10 gange i dag, men mit mest klare og mest spontane ja vil blive forbeholdt Ungarn.
Swoboda (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, vi har i dag en enestående mulighed for at samle størstedelen af Europa i en politisk enhed for første gang. Vi må ikke fratage Europas befolkninger denne mulighed, for alle mennesker på dette kontinent har en ret til at opnå frihed, fred og velstand i et politisk fællesskab - og jeg understreger ordene "politisk fællesskab" - næsten 15 år efter kommunismens sammenbrud.
Mit hjemland Østrig har den længste fælles grænse med de tiltrædende lande. Jeg ved, hvad jerntæppet har betydet, og jeg ved også, hvad EU's ydre grænse betyder i dag for dem på begge sider af grænsen.
Jeg nedstammer selv fra tjekkiske og ungarske bedsteforældre. Jeg blev født i Østrig, blot nogle få kilometer fra Bratislava, hovedstaden i det moderne Slovakiet. Jeg kunne lige så godt være blevet født på den anden side af jerntæppet, og jeg ville da have haft langt færre muligheder, end jeg har fået i mit liv. Selv om regeringerne i nogle EU-medlemsstater har gjort det svært for mig på grund af deres illegale handlinger i forhold til Parlamentet, og selv om mange af regeringerne i ansøgerlandene har gjort det svært for mig på grund af deres støtte til en illegal krig, vil jeg afgive min uforbeholdne jastemme, ligesom alle de andre socialdemokrater fra Østrig, for jeg er overbevist om, at døren til EU skal åbnes for befolkningerne i Østeuropa og Cypern, selv om det stadig er delt, og Malta. Og vi vil også fortsætte de dialoger med samme overbevisning, som skal føres, hvad enten de vedrører Benes-dekreterne, atomkraftværker som Temelin eller andre kraftværker, i vished om, at denne dialog er til gavn for begge parter, for udvidelsen er ikke et nulsumsspil. Vi vil fremstå som vindere, og det vil de nye medlemsstater også.
Hvis europæisk solidaritet nogensinde har givet mening, så i dag ved dagens afstemning.
Gemelli (PPE-DE).
Hr. formand, først vil jeg gerne takke kommissær Verheugen, som har fulgt udvidelsesspørgsmålet meget nøje. Jeg vil også gerne takke hr. Brok og hr. Wynn - jeg er enig i det, som hr. Wynn sagde i sin tale - og det græske formandskab.
Ethvert øjeblik går over i historien, men det er ikke alle øjeblikke, der er ens, og dette er en af de vigtigere begivenheder. Det siger jeg uden at være retorisk, men i bevidstheden om det ansvar, vi bærer, når vi siger ja eller nej i denne sag. Vi er gradvist ved at genskabe integriteten og enheden i Europa, i Europas kultur og traditioner og hos Europas befolkninger og efterkommere. Vi er endnu ikke færdige med dette store bygningsværk. I går havde vi besøg af præsidenten for Republikken Makedonien, og vores tanker går allerede til Balkan-området, hvor freden også er vores fortjeneste, og hvor man nu er ved at skabe demokrati, en retsstat, en velfærdsstat, et økonomisk netværk og internationale forbindelser. Moldova og Ukraine er desuden potentielle kandidater, hvis vi går ud fra, at Rumænien og Bulgarien kommer med om fire år. Processen bliver mere arbejdskrævende for Tyrkiets vedkommende, eftersom vi er nødt til at få Tyrkiets samfundsopfattelse til at harmonere med vores. Endelig kan vi ikke udelade Rusland, som EU skal have nogle stadig tættere og mere systematiske forbindelser med.
Alt det, som vi foretager os i øjeblikket, vil dog bære frugt, hvis vi anvender fællesskabsmetoden. EU vil kun kunne overleve og udvikle sig, hvis - og det vil jeg gerne gentage - vi anvender fællesskabsmetoden i konventet. Rådets senest vedtagne holdning til budgettet går imod tendensen og er så afgjort negativ. Hvis den mellemstatslige egoisme får overtaget, vil det standse og forsinke Europa, men ingen kan forsinke historien. Derfor håber jeg, at de 10 nye medlemsstater vil stå sammen med Parlamentet om at støtte en anden linje end den, som man har i de gamle medlemsstaters regeringer, der har et pessimistisk syn på EU. Kære slovenske folk og kære folk i de andre ni tiltrædende lande, hjælp os med at skabe nye EU-institutioner, hvor vi alle kan være lige og alle kan udvikle os med fuld respekt for den personlige værdighed.

Lalumière (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, vi skal om kort tid stemme om de 10 tiltrædelsesaftaler for de nye medlemmer af Unionen. Det er et enormt skridt, og jeg glæder mig over at opleve dette øjeblik, som ligger i forlængelse af den lange integrationsproces i de europæiske institutioner, der startede for 12 år siden, da Ungarn var det første postkommunistiske land i Europarådet. I lighed med mange andre kolleger føler jeg dog en vis svimmelhed inden gennemførelsen af denne afgørende handling, selv om Unionen som sådan langtfra er tilfredsstillende.
For mit eget vedkommende vil jeg grundet det dybe venskab, som knytter mig til hvert enkelt af kandidatlandene, også sige til dem, at vi er klar over, at vi sammen har lang vej at tilbagelægge og mange bestræbelser at gøre, før vi forstår hinanden rigtigt. Københavnskriterierne bliver overholdt. Tillykke med det opnåede arbejde! Men de økonomiske eller demokratiske kriterier, som er nødvendige, er ikke tilstrækkelige. Vi mangler at kende hinanden rigtigt. Vi mangler at se verden på den samme måde, have de samme visioner om vores sikkerhed, de internationale forbindelser og udenrigspolitikken, vi mangler kort sagt at udbedre den kløft, der er i vores hoveder og vores hjerter efter 50 års adskillelse.
Lad os i dag afslutningsvis være optimister. Det er en ny dør, der åbner sig, og som gør det muligt at samle en stor familie, som kommer meget langt væk fra.
Bonde (EDD).
Hr. formand, Junibevægelsen vil tillade ansøgerlandene selv at bestemme, om de vil være med i EU. Vi stemmer derfor for udvidelsen i dag, men vi vil anbefale en genforhandling af vilkårene. Landbrugsaftalen vil sætte de nye lande på støtten og sprøjten og besværliggøre afskaffelse af de sindssyge landbrugsordninger. Aftalen tvinger ansøgerlandene til at sælge landbrugsjord og sommerhuse, selv om jordprisen i Holland er 30 gange prisen i Polen. De nye lande skal betale fuld kontingent, selv om mit land - som er et rigt land - fik 80 % rabat det første år. Hovedparten af indbyggerne i de fattige lande bliver nettobidragydere, selv om det var dem, vi skulle hjælpe.
Nice-traktaten og EU's regelværk er ikke offentliggjort på ansøgerlandenes sprog. Det er en demokratisk skandale, at ansøgerlandene ikke kan vide, hvad de stemmer om, og at Kommissionen laver propaganda i stedet for at stille faktuelle oplysninger til rådighed. Vi i de rige lande burde være mere generøse over for de fattige naboer, så de kunne få noget at takke for, og så jeg ikke bare skulle stemme ja, men ja tak og sige velkommen til demokratiernes Europa.

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, vi står i dag foran en historisk proces, når vi stemmer om omsider at genforene vores delte europæiske kontinent i demokrati, fred og velstand med tiltrædelse af 10 nye medlemmer. EU får nu et BNP på over 10 trillioner amerikanske dollars.
Som skyggeordfører for min gruppe om Slovakiet glæder det mig især at støtte dette lands kandidatur. Dette lille, men stolte, uafhængige nye land har gjort enorme fremskridt siden "fløjlsskilsmissen" for 10 år siden ved at gå fra planøkonomi til markedsøkonomi. Slovakiet har reformeret regeringen og infrastrukturen i byerne og har fornuftigt bilagt problemerne med romanimindretallet og det ungarske mindretal. Slovakiet har gjort de kloge hoveder til skamme, der sagde, at landet aldrig ville overleve uden Den Tjekkiske Republik, og jeg kan i dag stolt salutere deres samarbejde med de allierede i Kuwait, hvor de yder ekspertbistand med hensyn til dekontaminering i forbindelse med kemisk krigsførelse.
Jeg beklager handlingerne hos dem her i Parlamentet, der har stemt imod, at visse kandidatlande skulle tiltræde EU på grund af deres assistance i forbindelse med krigen. De bør i stedet huske de frie tjekker og polakker, der hjalp mit land med at befri det europæiske kontinent fra et andet tilsvarende tyranni for 60 år siden. Slovakiet ligger i EU's grænseområde, og vi må ikke glemme, at der stadig bor slovakiske mindretal på den anden side af grænsen i Ukraine, med hvem slovakkerne deler en fælles historie, eftersom det område var en del af Tjekkoslovakiet indtil 1945, på samme måde som andre store dele af det vestlige Ukraine historisk set var en del af Østrig-Ungarn, Polen og Rumænien.
Vi skal sikre, at denne faktor ikke overses i Kommissionens nye rammedokument for relationerne med vores nye europæiske naboer Ukraine, Hviderusland og Moldova, der har legitim ret til på et senere tidspunkt at tiltræde Unionen, hvis de måtte ønske det.
Endelig hilser jeg som britisk konservativ især Malta og Cypern velkommen, to Commonwealth-lande, hvis historiske rige og foretagsomme kulturer yder et nyt og værdifuldt bidrag til Unionen.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, som paneuropæer har jeg været så heldig at kunne arbejde hen imod denne dag siden 1970'erne og hjælpe Otto von Habsburg med at sikre, at der i 1979 blev placeret en tom stol her som protest mod udelukkelsen af befolkningerne i Central- og Østeuropa fra Det Europæiske Fællesskab og som signal til den genforeningsproces, den sidste etape, som vi indleder i dag. Jeg har været så heldig ikke kun at have været med til at forberede den tværeuropæiske picnic, som blev nævnt for et øjeblik siden, men også været med til at spille en rolle i de demokratiske revolutioner i næsten alle ansøgerlandene og i Estlands og Sloveniens uafhængighedserklæringer.
Derfor, og lad mig sige det helt klart, når vi - en hel gruppe kolleger og jeg - afgiver et kritisk votum vedrørende hr. Schröders betænkning, så er det hverken en afvisning af udvidelsen eller af det tjekkiske folk, men en protest, som man protesterede dengang, mod uret, mod en uret, der fortsat eksisterer, mod en alvorlig krænkelse af menneskerettighederne, som varer ved på grund af de fortsat diskriminerende og uretfærdige dekreter.
Derfor, mine damer og herrer, siger vi helt klart, at EU fortsat må stræbe efter et retsfællesskab. Vi som retsfællesskab må sørge for, at uretfærdige dekreter ikke kommer ind i vores retssystem, som computervira kommer ind i edb-systemer. Virussen bringer hele systemet i fare, og derfor må vi i tiden efter dagens vanskelige afstemning og efter de nye medlemsstaters tiltrædelse kæmpe sammen med de lande, der snart tiltræder EU, for at få identificeret uret, der hvor den stadigvæk eksisterer, og få sikret, at forbrydelser bliver kaldt forbrydelser, at uret bliver kaldt uret. Samtidig må vi samarbejde som partnere for at skabe et Europa, en paneuropæisk enhed, som er baseret på retfærdighed, fred og frihed.
Yiannitsis
Hr. formand, mine damer og herrer, holdningerne, synspunkterne i dag er det bedste udtryk for øjeblikkets historiske vigtighed, og derfor mener jeg ikke, at der er grund til at tilføje et eneste ord til det, der er sagt om udvidelsen og om, hvor væsentlig den er.
Jeg bad udelukkende om ordet for svare på hr. Crespos forslag om, at formandskabet skal overveje at komme med en erklæring om FN's rolle og humanitære bistand i Irak den 16. april. Jeg vil gerne takke hr. Crespo for det meget interessante forslag og sige, at vi allerede har taget initiativ til at invitere FN's generalsekretær, Kofi Annan, den 17. april, hvor 40 statsledere og 40 udenrigsministre samles til det europæiske topmøde i Athen, netop for at vi kan drøfte spørgsmålet om FN og humanitære bistand og få det bedst mulige udbytte af dette vigtige møde.
Jeg håber, at hr. Annan allerede har sagt ja tak til invitationen. Vi er næsten færdige med arrangementerne for mødet. Jeg håber, at det vil lykkes at få viderebragt de politiske budskaber på mødet.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil blot gerne takke alle, som har deltaget i debatten, for det klare og overbevisende velkomstsignal, som de har sendt til vores nye medlemmer. Der er vist blevet talt nok nu. Nu er det tid til handling.
Lad mig gøre et sidste forsøg på at appellere til de parlamentsmedlemmer, som fortsat er i tvivl, ved at sige følgende: Om 30 år er der ikke længere nogen, der kan huske, hvad Parlamentet og Rådet har skændtes om i de seneste to uger. Jeg tror heller ikke, hr. Posselt, at der er nogen, der vil tale om Benes-dekreterne om 30 år.

Men om 30 år vil man stadigvæk huske den beslutning, der blev truffet her i dag.
(Kraftigt, vedvarende bifald)

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (artikel 120)
Figueiredo (GUE/NGL) og Miranda (GUE/NGL)
I princippet støtter vi EU's udvidelse, såfremt ansøgerlandenes befolkninger ønsker det. Vi kan imidlertid ikke acceptere, at det bringer Portugals interesser i fare.
I den aktuelle udvidelsessammenhæng må der således fremhæves to negative aspekter ved forhandlingerne: den diskriminerende behandling af ansøgerlandene, især på finansierings- og landbrugsområderne, og udvidelsens konsekvenser for Portugal. Selv om det er positivt, at bevillingerne er øget med ca. 500 millioner euro på grund af Europa-Parlamentets pres, er beløbet klart utilstrækkeligt til at bringe os i retning af økonomisk og social samhørighed 
Der er derfor på mellemlang sigt udsigt til, at strukturfondene og landbrugsstøtten til Portugal bliver reduceret, i en situation, hvor alle anerkendte undersøgelser bekræfter, at vi bliver det land, der taber mest (og Tyskland det, der vinder mest), på grund af vores beliggenhed i periferien og den øgede konkurrence fra lande med lavere lønninger og bedre kvalificeret arbejdskraft. De seneste oplysninger fra Kommissionen viser tydeligt, at Portugal er det land, der har den svageste produktionsstruktur og de største socioøkonomiske behov, hvorfor det kan få meget negative følger, hvis dets interesser ikke varetages på behørig vis i optagelsesforhandlingerne.
Derfor har vi som helhed afstået fra at stemme, men har dog stemt for i Cyperns særlige tilfælde.

Turmes (Verts/ALE)
I dette historiske øjeblik skal Europa-Parlamentet som den første EU-instans godkende tiltrædelsen af 10 nye medlemsstater. Men euforien over denne vigtige beslutning må dog ikke få os til at glemme EU-politikkernes nuværende tilstand og de kommende udfordringer. Mange af de reformer, som EU's overlevelse menes at afhænge af, som reformen af institutionerne, strukturfondene og den fælles udenrigspolitik og landbrugspolitik, er endnu ikke blevet gennemført, der mangler økonomiske tilsagn til de tiltrædende lande, og søgen efter en mere dybtgående europæisk enhed er noget usikker.
De Grønne har kæmpet for såvel en udvidelse som en styrkelse af EU i årevis. Vi ønsker at se mere EU inden for miljøpolitik, socialpolitik, udenrigspolitik osv. Men Irak-konflikten har på tragisk vis udstillet uenigheden i EU. Holdningen blandt regeringsrepræsentanter i nogle ansøgerlande har også været overraskende. Men hvorom alting er, så må borgerne i disse lande ikke blive straffet for det manglende politiske mod blandt EU's ledere eller for udtalelser fra deres egne regeringschefer. Derfor vil jeg i dag stemme for tiltrædelsen af de 10 nye medlemslande.
Den egentlige udfordring for EU-politikere - og for det civile samfund - ligger i at samle de nødvendige flertal i konventet for et bæredygtigt EU. Og hvad Irak-konflikten angår, gælder det samme for Polen som for Spanien: Der må findes andre politiske løsninger ved de næste valg.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er afstemning.
Henstilling (A5-0110/2003) af Westendorp y Cabeza for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Rådets beslutning om Det Europæiske Fællesskabs holdning til udkast til regulativ fra De Forenede Nationers Økonomiske Kommission for Europa om ensartede bestemmelser for godkendelse af I. Særlige lpg-systemer til eftermontering i motorkøretøjer med henblik på brug af lpg (flaskegas) i fremdrivningssystemet II. Særlige cng-systemer til eftermontering i motorkøretøjer med henblik på brug af cng (komprimeret naturgas) i fremdrivningssystemet (KOM(2002) 567 - C5-0546/2002 - 2002/0248(AVC))
(Parlamentet vedtog forslaget til henstilling)

Betænkning (A5-0107/2003) af Turco for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om initiativ fra Kongeriget Danmark med henblik på vedtagelse af Rådets retsakter om ændring af Rådets retsakt af 3. november 1998 om vedtagelse af bestemmelser om sikkerhedsbeskyttelse af Europol-oplysninger (13875/2002 - C5-0553/2002 - 2002/0823(CNS)); om initiativ fra Kongeriget Danmark med henblik på vedtagelse af Rådets retsakt om ændring af vedtægten for Europols personale (13873/2002 - C5-0555/2002 - 2002/0822(CNS)); om initiativ fra Den Hellenske Republik med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om tilpasning af Europol-ansattes vederlag og tillæg (6314/2003 - C5-0066/2003 - 2003/0806(CNS))
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Betænkning (A5-0106/2003) af von Boetticher for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om initiativ fra Kongeriget Danmark om udarbejdelse, på grundlag af artikel 43, stk. 1, i konventionen om oprettelse af en europæisk politienhed (Europol-konventionen), af en protokol om ændring af denne konvention (13254/2002 - C5-0001/2003 - 2002/0814(CNS))
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Betænkning (A5-0117/2003) af Böge og Colom i Naval for Budgetudvalget om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om t ilpasning af de finansielle overslag under hensyn til udvidelsen (KOM(2003) 70 - C5-0053/2003 - 2003/2025(ACI)) og forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om revision af de finansielle overslag (KOM(2002) 185 - C5-0161/2003 -2003/2025(ACI)
Før afstemningen
Formanden. Jeg kan informere Parlamentet om, at på vegne af de 15 medlemsstater blev erklæringen på et møde i morges i Coreper formelt og enstemmigt vedtaget af Rådet. Vi sætter pris på det omhyggelige arbejde, som vores kolleger har lagt i dette de seneste uger - et arbejde, som havde været unødvendigt, hvis Rådet ikke i første omgang ensidigt var trådt uden for den interinstitutionelle aftale.

Før vi går over til afstemning, vil jeg som formand for Parlamentet gøre det klart, særlig for Rådet, at vi vil holde det fast på hvert ord og hvert stykke og på enhver betydning af hvert ord og hvert stykke i denne erklæring. Hvis det på nogen måde afviger fra dette, vil vi påberåbe os vores rettigheder i henhold til traktaten.
(Bifald)
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Betænkning (A5-0081/2003) af Brok for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om konklusionerne fra udvidelsesforhandlingerne i København (2003/2014(INI)) 
Før afstemningen om ændringsforslag 19

Sakellariou (PSE).
Hr. formand, vi havde lavet en aftale med ordføreren. Han ville stille et mundtligt forslag, og vi ville så trække vores forslag tilbage. Jeg vil gerne bede hr. Brok tage ordet.

Brok (PPE-DE)
Hr. formand, jeg vil foreslå, at vi vedtager punkt 6 i følgende formulering: "? erkender, at fred og sikkerhed har været af afgørende betydning for ansøgerlandenes beslutning om at tilslutte sig EU, og at EU derfor har et særligt ansvar for en styrkelse af de transatlantiske bånd på grundlag af Europas styrke og ligeberettigelsen." Jeg tror, at vi dermed overvinder andres betænkeligheder og kan nå frem til en fælles holdning.
Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, på vegne af de britiske medlemmer af PPE-DE-Gruppen vil jeg protestere mod tjenestegrenenes afgørelse om, at ændringsforslag 8 skal afvises. Ifølge andringsforslaget skal der ikke afholdes mødeperioder i Strasbourg. Det er i overensstemmelse med bestemmelserne i traktaterne og sætter Parlamentet i stand til for en gangs skyld at vælge, hvor det vil afholde møderne og sætter en stopper for det rejsende cirkus frem og tilbage mellem Strasbourg og Bruxelles, som bliver endnu mere vanskeligt efter udvidelsen for de nye medlemsstater på grund af de dårlige flyforbindelser til Strasbourg. Endelig vil det spare de europæiske skatteydere for 150 millioner euro om året.
(Blandede reaktioner)
Formanden.
Hr. Tannock, afgørelsen om afvisning er en strid, som De har med mig og ikke med tjenestegrenene. Jeg gør opmærksom på, at vi stemmer om en kalender. Det er ikke kutyme her i Parlamentet at erstatte en kalender med en lang tekst. Det står Dem frit at give udtryk for Deres holdning, men det her drejer sig om datoer og kalendere og ikke tekster og præferencer vedrørende placering.
(Parlamentet godkendte derefter kalenderen for mødeperioderne for 2004)
Van Hulten (PSE).
Hr. formand, vedtagelsen af ændringsforslag 13 medfører, at der kun vil være 10 mødeperioder næste år i stedet for 11.
(Stort bifald)
Det bør være et vink til Det Europæiske Konvent. Vi vil selv bestemme vores placering.
(Stort bifald)

Formanden.
Hvis jeg har fortolket afstemningen korrekt, har vi ladet den mødeperiode, som var foreslået til slutningen af april og den 1. maj 2004, udgå. Jeg vil også erindre om, at den 1. maj tiltræder de medlemsstater, som vi lige har stemt om, EU. Parlamentet skal på et eller andet tidspunkt ratificere udnævnelsen af Kommissionens medlemmer. Jeg må sende dette spørgsmål tilbage til Formandskonferencen, da Parlamentet ikke kan se bort fra sine konstitutionelle forpligtelser som parlament.


Betænkning (A5-0086/2003) af Morterero for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets direktiv om ret til familiesammenføring (KOM(2002) 225 - C5-0220/2002 - 1999/0258(CNS))
Før afstemningen

Cerdeira Morterero (PSE)
Hr. formand, med hensyn til ændringsforslag 32 vil jeg gerne understrege, at den korrekte udgave er den spanske, ikke den tyske, hvor der ser ud til at være lidt problemer med oversættelsen, og det omhandler udelukkende mindreårige, ikke referencepersonens øvrige ægtefæller.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Turco-betænkningen rejser ligesom de initiativer fra den danske og den græske regering, som den foreslår at forkaste, spørgsmålet om kontrollen med Europol. Resultatet af betænkningen er, at der ikke er nogen demokratisk kontrol med Europol. Men hvordan kan det være anderledes, når der ikke er nogen demokratisk kontrol med et eneste nationalt politikorps?
På dette som på mange andre områder er EU blot en sidestilling af stater. De europæiske institutioner kopierer blot den manglende demokratiske kontrol med statsapparaterne. Der vælges nogle repræsentanter, men hvor findes den stat i EU, hvor de folkevalgte institutioner eller endnu bedre hele befolkningen øver reel kontrol med politiet og hærens hierarki?
Europa-Parlamentet er under disse omstændigheder tvunget til at konstatere sin afmagt på trods af nogle forsøg på at ændre situationen med forslag, som er dømt til at mislykkes. Vi har derfor undladt at stemme om betænkningen.
Figueiredo (GUE/NGL)
Vi har støttet ordføreren, der anbefaler en forkastelse af de tre initiativer fra det tidligere danske formandskab om sikkerhedsbeskyttelse af Europol-oplysninger, om ændring af vedtægten for Europols personale og om ændring af Europol-konventionen. De danske holdninger ville udelukke enhver demokratisk kontrol fra de nationale parlamenters side, ikke åbne for nogen oplysning til borgerne, men forstærke den centrale beslutningstagning.
Ordføreren har i sin betænkning redegjort for, at forslagene ignorerede alle de anmodninger og forslag, som Parlamentet har fremsat om reel, forbedret demokratisk kontrol med Europol og beføjelser i forhold til Europa-Parlamentet. I stedet blev der skabt mere hemmelighedskræmmeri. De har ligeledes hverken fulgt Kommissionens forslag om et blandet udvalg bestående af repræsentanter for Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter eller Europol-direktørens synspunkter vedrørende behovet for øget demokratisk kontrol.
Derfor har vi støttet, at disse initiativer forkastes, selv om vi støtter alle de alternative forslag, som Europa-Parlamentet har stillet.
Meijer (GUE/NGL)
Det er slående, at initiativerne fra regeringerne i medlemsstaterne ofte er rettet mod at hemmeligholde oplysninger, at afskærme borgerne fra "honoratiores" og fra andre fænomener, som vi mente omsider hørte fortiden til. Især efter angrebene i New York den 11. september 2001 har frygten for terror været så stor, at der har været stillet alle mulige slags forslag, som ikke hører til i et demokrati. Heldigvis er panikken toppet, og sådanne autoritære initiativer forkastes ofte af et flertal her i Parlamentet. I dette tilfælde foreslår den danske regering at begrænse den frie adgang til dokumenter og giver ikke Parlamentet nok at sige med hensyn til Europols budget. De nationale parlamenters kontrolmuligheder styrkes heller ikke. Selv direktøren for Europol mener, at den demokratiske kontrol er utilstrækkelig, men Rådet ønsker ikke at ændre det. Rådet skal ud af den vane. Forkastelsen af det danske initiativ i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender var derfor det første skridt i den rigtige retning.

Ribeiro e Castro (UEN)
På et område, hvor der hersker en kompleks spænding mellem en centraliseret europæisk polititjenestes effektivitet, medlemsstaternes beføjelser, traktaternes og gældende fællesskabsrets reelle grundlag samt problemerne omkring den demokratiske kontrol, har de ordførere, hvis opgave det var at vurdere Kongeriget Danmarks og Den Hellenske Republiks initiativer, fundet det rigtigt at opfordre Europa-Parlamentet til simpelthen at forkaste disse initiativer og forlede Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender til at deltage i et projekt om en samlet, maksimalistisk henstilling til Rådet.
Jeg mener helt klart, at det er forkert, og at det hviler på et farligt og uigennemtænkt grundlag, der udelukkende skyldes, at man vil trække en føderalistisk ideologisk dagsorden ned over Rådets moderate forsøg på inden for den nuværende institutionelle ramme og traktaternes bestemmelser at gøre effektive fremskridt på dette område. Hvis der er et område, der fordrer den største forsigtighed og enighed mellem medlemsstaterne, er det jo lige præcis dette, der angår udøvelse, beføjelser og kontrol for overnational politivirksomhed. Det kan være, at vi ikke bryder os om den nuværende søjlestruktur, men så længe den findes - og det er den, der findes - er det inden for den ramme, vi må agere ansvarligt.
Jeg har derfor forkastet ordførerens forslag. Parlamentet skulle i stedet have fulgt disse tre initiativer op og ansvarligt have foreslået de forbedringer, som det fandt rigtige, i respekt for det retsgrundlag ...
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)
Berthu (NI)
Von Boetticher-betænkningen viser sig principielt enig med Danmarks initiativ, som foreslår nogle i det store og hele nyttige ændringer til Europol-konventionen. Men i sidste ende forkaster den ikke desto mindre initiativet af årsager, som er typiske for Europa-Parlamentets måde at gribe tingene an på. Den ønsker ikke en protokol, som ville ændre en konvention. Jeg henviser til mellemstatslige juridiske instrumenter, som respekterer national suverænitet. Den argumenterer for, at der først vedtages en europæisk forfatning, som den håber, vil gøre det muligt at gennemføre alle disse ændringer ved hjælp af et kvalificeret flertal af medlemmerne inden for fællesskabssystemets rammer.
Vi mener for vores vedkommende, at spørgsmålene om politisamarbejde såvel som alle de spørgsmål, som omhandler fri bevægelighed for personer og indvandring, fortsat skal henhøre under medlemsstaternes beføjelser og kontrol. Det nødvendige europæiske samarbejde skulle således, som vi har foreslået i vores bidrag til konventionen (se vores hjemmeside: www.autre-europe.org) organiseres inden for rammerne af en såkaldt interparlamentarisk søjle, hvor beslutningerne træffes direkte af de nationale parlamenter, som er organiseret i et netværk.
Under disse omstændigheder kan vi ikke give vores samtykke til von Boetticher-betænkningen.
Ribeiro e Castro (UEN)
De overvejelser, som jeg har fremlagt i stemmeforklaringen om Turco-betænkningen, gælder også her, hvor de - forkerte - ideologiske bevæggrunde i denne sag dog kommer tydeligere til udtryk.
Det er ganske forbløffende, at hr. von Boetticher i begrundelsen udtrykkeligt siger, at han "erkender betydningen af det danske forslag, da det synes at være et skridt i den rigtige retning" - for derefter at konkludere, at han bør foreslå, at det forkastes! Og hvorfor? Fordi han mener, at det er forkert at foretage ændringer i Europol-konventionen "inden ratificeringen af den europæiske forfatning"!
Denne vurdering er ikke korrekt. Det er både muligt og nødvendigt at komme videre inden for den nuværende ramme, og det er dér, vi burde medvirke ansvarligt, og derved også respektere de små skridts metode, der har været den måde, som EU med succes er blevet opbygget på. Dét var lige præcis linjen i det danske og det græske formandskabs forslag. Men ordførerne ville jo gerne have ... en forfatning.
Den foreslåede linje udgør en alvorlig afvigelse fra dagsordenen. Derfor har jeg forkastet den for at vise min støtte til en videreførelse af det danske initiativ. Den radikalitet, som man har vedtaget, er meget negativ og helt klart i modstrid med EU-borgernes interesser. Parlamentet burde have fulgt op på initiativet og ansvarligt have foreslået de ændringer, som det fandt rigtige, men hele tiden inden for det nuværende retsgrundlag. Det er dét, som en retsstat handler om - og det havde ikke været dårligt at foregå med et eksempel.

Berthu (NI)
Europa-Parlamentet har netop deltaget i et komisk psykodrama (se mit indlæg og min stemmeforklaring af 26. og 27. marts 2003). Det er der nu sat en stopper for, hvilket kun var rimeligt. Ikke desto mindre involverede det en fælles erklæring med Rådet, i hvilken sidstnævnte accepterer tanken om fælles beslutningstagning i vedtagelsen af fremtidige finansielle overslag og benytter chancen til at placere den økonomiske bistand til Tyrkiet under udgiftsområdet for førtiltrædelsesstøtte.
Vi er ikke enige i et eneste af disse punkter, og derfor har jeg stemt imod Böge-betænkningen.
Jeg understreger i forbifarten, at udvidelsen burde give anledning til en omfattende finansiel revision. Strukturfondene burde afskaffes ud fra et økonomisk synspunkt, og de enkelte lande skulle igen være herrer over deres egnsplanlægning. Kun en del af midlerne skulle bevares og kun for at hjælpe de nye medlemslande, og i en begrænset periode, med henblik på at nå det krævede niveau.
Det er, hvad den britiske regering netop så klogt har foreslået konventet. Det er i øvrigt også, hvad vi foreslog for længe siden i den hvidbog, som UEN-Gruppen offentliggjorde i 1997 om et nationernes Europa sat op imod et velfærds-Europa.
Haug (PSE)
 Jeg har ikke stemt for Böge- og Colom i Naval-betænkningen, som afspejler forhandlingsresultatet mellem Rådet og Parlamentet.
Det resultat, der er kommet ud af trilogen for i det mindste at begrænse den skade, som Rådet har påført demokratiet i EU, kan ikke berolige mig. Bilag XV forbliver i tiltrædelsestraktaterne og bliver dermed til primær ret. Alt andet er for mig tomme ord. Beviset for det modsatte kan først påbegyndes om flere år. Men at Rådet handler imod Parlamentet, har det allerede bevist.
Se også stemmeforklaring til tiltrædelsestraktaterne.

Goebbels (PSE).
Hr. formand, udvidelsen af EU er i princippet et resultat af en politisk nødvendighed. Som personlig tilhænger, ikke blot af Europas geografiske samling, men også af dets politiske og økonomiske udvikling, har jeg selvfølgelig ikke sluttet mig til dem, der er imod enhver form for udvidelse. Men jeg har ikke kunnet stemme for, fordi den udvidelse, som blev besluttet i København, ikke vil blive gennemført hverken åbent eller systematisk. Faktisk vil udvidelsen sandsynligvis ende med at lamme den europæiske integration mere og mere. På trods af, at næsten alle de nye medlemsstaters økonomiske og sociale situation er mildt sagt usikker, og befolkningernes levestandard udregnet som købekraft ligger på omkring 40 % af Fællesskabets gennemsnit, har tiltrædelsesstøtten ifølge Wim Koks betænkning begrænset sig til 0,03 % af Fællesskabets BNP, det vil sige de rene pebernødder. Således er SAPARD-kreditterne, som skulle give kandidatlandene mulighed for strukturtilpasning af landbruget, kørt fast i fællesskabsmaskineriets bureaukratiske tandhjul, og kun 6,48 % af de 1,04 milliarder euro, som oprindeligt var sat på budgettet for 2000 og 2001, er blevet anvendt.
Beysen (NI).
Hr. formand, der er tre vigtige årsager til, at jeg undlod at stemme. Europa skal først og fremmest forsøge at løse sine egne problemer, før der træffes beslutninger om at udvide. For det andet skal de nye medlemsstaters tiltrædelse være betinget af folkeafstemningsresultaterne i de nuværende medlemsstater, og det er for det tredje en kendsgerning, at de nye medlemsstater endnu ikke er klar til denne udvidelse. Jeg vil desuden gerne understrege, at udvidelsen sker på et tidspunkt, hvor Europa er mere splittet end nogensinde. Der er stadig meget arbejde at gøre, især inden for udenrigspolitikken. Det er altafgørende, at Europa udvikler sin egen identitet på det område. Vi skal desuden sætte en stopper for ødselheden i den europæiske landbrugspolitik, før vi kan gå videre med udvidelsen. Afslutningsvis vil jeg gerne påpege, at der stadig er alt for mange samfundsøkonomiske forskelle mellem EU og kandidatlandene.

Gahler (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har i dag også stemt for Den Tjekkiske Republiks optagelse. Tjekkerne, som lever i Europas hjerte, hører selvfølgelig med. Jeg ville ikke have kunnet se mine venner og slægtninge i Prag i øjnene, hvis jeg havde nægtet dem optagelse. Med mit ja vil jeg imidlertid frem for alt styrke de kræfter i den tjekkiske offentlighed, i partier, parlament og regering, som har erkendt, at man ikke behøver slæbe historisk ballast med ind i fremtiden, men at det tjener et folk til ære og ikke ydmyger det, hvis det finder styrken til at stå til ansvar for sin egen historie som helhed.
Forsoning opstår gennem sandhed, og hvis alle er rede til for et øjeblik at sætte sig i den andens situation. Som tysker ved jeg, at sågar vi, som har udsat næsten alle vores naboer for krig, igen opnåede agtelse og repekt, fordi vi netop ikke fortrænger eller relativerer netop disse sider af vores historie. Forsøg at gøre det samme i Tjekkiet! Det er en befriende handling!
Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg stemte for Maltas, Cyperns og alle disse central- og østeuropæiske landes tiltrædelse af EU, for det er mit store håb, at der i fremtiden bliver flere repræsentanter for disse medlemsstaters pensionister og pensionistpartier her i Parlamentet. Jeg så dog til min beklagelse, at EU's ansatte holdt en stor protestdemonstration i forbindelse med denne afstemning, fordi man vil skære ned på deres pension i fremtiden. Jeg vil således gerne give udtryk for min store solidaritet med de ansatte, og samtidig er det mit håb og ønske, at det kommende Parlament, som også omfatter de nye medlemsstaters parlamentsmedlemmer, vil begynde med EU's ansatte, når det gælder om at sikre en lys og lykkelig fremtid med respekt for de ældre.

Ebner (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at sige, at jeg er en stor tilhænger af udvidelsen og med overbevisning har talt for denne politik, også som formand for delegationen for Slovenien. Om problematikken omkring Den Tjekkiske Republik vil jeg gerne erklære, at jeg altid har håbet, at man i Tjekkiet i rette tid ville kaste fortidens ballast bort og dermed give os en ubesværet og glædelig mulighed for at stemme for Tjekkiets optagelse i EU. Det er desværre ikke sket på grund af manglende courage hos mange tjekkiske politikere, og det er også grunden til, at jeg stemmer imod, og til min solidariske indstilling til hr. Ferbers stemmeafgivelse. Jeg håber, at tjekkerne i fremtiden vil finde vejen til en fælles bearbejdning af historien.

Bourlanges (PPE-DE).
Hr. formand, jeg undlod at stemme under de forskellige afstemninger, og jeg stemte imod Brok-betænkningen. Jeg har således ikke stemt for den samstemmende udtalelse om tiltrædelsestraktaten for 10 nye EU-medlemslande. Denne beslutning koster, både politisk og følelsesmæssigt, eftersom jeg i mere end et årti såvel i Europa-Parlamentet som i Frankrig og i hele Europa har kæmpet for, at EU's udvidelse sker på den fastlagte dato og på betingelser, som vil sikre udvidelsen succes. Grunden til, at jeg har truffet denne beslutning, er, at jeg er overbevist om, at splittelsen mellem Unionens geografiske udvidelsesproces og en udvidelse af dens institutioner er resultatet af en usigelig resignation hos de nuværende og kommende medlemmer af Unionen over for udvandingen af Europa og lammelsen af dets institutionelle system. Uoverensstemmelserne mellem Unionens medlemmer er skærpet inden for de sidste måneder. Konventet står i stampe, så snart det har ambitioner om at foretage bare lidt mere end blot kosmetiske ændringer af det nuværende system. Alle accepterer nu, at forfatningstraktaten ikke skrives under i december 2003, som det oprindeligt var aftalen. Det er tegn, der ikke er til at tage fejl af. Et udvidet EU er dømt til at leve under Nice-traktatens fatale bestemmelser. Det er således dømt til at mislykkes. Jeg har ikke stemt for den samstemmende udtalelse, fordi jeg ønsker, at udvidelsen skal lykkes.
Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Hr. formand, som europæisk føderalist og catalansk separatist har jeg undladt at stemme om tiltrædelsen for de 10 medlemsstater på trods af mine kolleger i Den Europæiske Fri Alliances positive indstilling. Tillad mig at forklare hvorfor. Konventets igangværende arbejde omkring forfatningen har vist, at en nation uden stat, som Catalonien, ikke har noget at vinde ved udvidelsen. Dens tilstedeværelse i de europæiske institutioner vil fortsat afhænge af de respektive medlemslandes gode vilje, og vi ved, hvordan det står til med den både i Kongeriget Spanien og i Republikken Frankrig. Konventet har ikke ført til noget gennembrud vedrørende eksplicit anerkendelse af retten til selvbestemmelse og intern udvidelse eller officiel anerkendelse af det catalanske sprog på europæisk niveau. Tiltrædelsen af nye medlemsstater på disse betingelser vil blot forværre situationen for Catalonien i Unionen med mindre repræsentation, stigende nettobidrag osv. Nogle af disse medlemsstater har langtfra opfyldt Københavnskriterierne om overholdelse af deres minoriteters rettigheder, f.eks. opretholdelsen af Benes-dekreterne i Den Tjekkiske Republik og Slovakiet. Endelig forekommer det mig, at holdningen hos de fleste af disse stater til den skandaløse Irak-krig burde sætte spørgsmålstegn ved hele den europæiske integrationsproces. Alle de, der ønsker et europæisk Europa, som kan danne modvægt til det uansvarlige amerikanske overherredømme, skal smøge ærmerne op og gå i gang med at opbygge et europæisk Europa. Udvidelsen forekommer mig på nuværende tidspunkt at være ren virkelighedsflugt.
Nordmann (ELDR).
Hr. formand, jeg har stemt imod Brok-betænkningen, selv om jeg er for udvidelsen. Det er naturligvis ikke ud fra en personlig modvilje mod hr. Brok. Det er, fordi hans betænkning fuldstændig glemmer den nødvendige kobling mellem intern og ekstern udvidelse. Den afslører på intet tidspunkt vores forsinkelse i den interne udvidelsesproces. Og den siger heller ikke noget om den blokering, man kunne frygte for konventet. Den kobling, vi ønskede at skabe, er blevet brudt. Derfor har jeg stemt imod Brok-betænkningen. I mine øjne er det imidlertid uretfærdigt at straffe uskyldige for en forsinkelse, som udelukkende er vores ansvar. Derfor har jeg stemt for de samstemmende udtalelser. Jeg er for udvidelsen og styrkelse, og jeg er imod en aftale om at opgive at styrke Unionen. Det Europa, vi træder ind i, risikerer at blive et udvidet, men ikke et styrket Europa, som vil være stækket fra begyndelsen. Det er denne stækning, hr. formand, som jeg afviser ved at stemme imod Brok-betænkningen.
Hannan (PPE-DE).
Hr. formand, jeg stemte også imod hr. Broks betænkning på trods af, at både jeg og mit parti længe har været tilhænger af et udvidet EU.
De betingelser, som vi har tilbudt ansøgerlandene, er fantasiløse og ondskabsfulde. Landene i Central- og Østeuropa skal frem for alt kunne udnytte deres naturlige fordele, som er lave omkostninger og billigere eksport, og således kunne komme ind på markedet på grund af lave priser. Vi tvinger dem imidlertid til at indføre euroen, 48-timers ugen, den fælles landbrugspolitik og det sociale kapitel, mens vi samtidig tvinger dem til at devaluere deres nyligt vundne demokratier.
Det er op til befolkningen i disse lande at afgøre det. I Maltas og Sloveniens tilfælde, hvor de allerede har besluttet sig, stemte jeg også ja. Jeg føler imidlertid alligevel, at vi burde have tilbudt dem en mere generøs og fleksibel aftale. Det bliver yderligere uddybet i den skriftlige stemmeforklaring på 10 punkter fra SOS Demokrati.

Cornillet (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har stemt imod Brok-betænkningen, og jeg har undladt at stemme om de samstemmende udtalelser. Det er ikke, fordi jeg vil lukke dørene til Europa for de 10 nye tiltrædelseslande. De har naturligvis deres retmæssige plads iblandt os. Det er unægteligt også deres Europa. Jeg er imidlertid bekymret for strukturen i den europæiske bygning, som de netop er trådt ind i. Er vi i stand til at opbygge tilstrækkeligt stærke institutioner til at regulere 25 og snart flere landes aktiviteter? Vil disse institutioner være tilstrækkeligt åbne og forståelige for den enkelte borger, noget som efter min mening kun en forfatning kan garantere? Vil denne udvidelse ikke være en undskyldning for at udvande Unionen? Jeg er bekymret over en åbning, som kommer til at foregå i institutionel tåge, og min beslutning har naturligvis til formål at demonstrere denne bekymring.
Désir (PSE).
Hr. formand, jeg har stemt for de samstemmende udtalelser, men jeg har undladt at stemme om Brok-betænkningen på grund af de tvetydige formuleringer om det fremtidige, udvidede Europas udenrigs- og forsvarspolitiske uafhængighed af USA. De institutionelle og økonomiske betingelser for udvidelsen er ikke gode. Risikoen for en smuldrende politisk integration og utilstrækkelighederne i de finansielle programmeringer er en realitet. Men vi har ikke ret til at tage 10 befolkninger som gidsler i vores bryderier med Rådet eller til at lukke døren i for næsen af dem under påskud af egne utilstrækkeligheder.
Mere end 10 år efter jerntæppets fald er det blevet en historisk forpligtelse at gøre plads for dem i Unionen. Det er os, der har ansvaret for de forsinkelser af de institutionelle reformer, som efter den elendige Nice-traktat har fået os til at samle konventet for omsider at give Europa en forfatning. Denne skal vedtages hurtigst muligt efter en kort regeringskonference i kølvandet på konventet og før den 1. maj 2004. Men i dag må vi ikke tage fejl. Det er ikke institutionelle spørgsmål eller finansielle overslag, vi stemmer om. Vi siger ja eller nej til hele befolkninger, som indtager deres retmæssige plads i Unionen. Vi afgør fremtiden for befolkninger, hvis historiske skæbne var at blive udelukket fra processen med at opbygge et demokratisk Europa igennem et halvt århundrede.
Fra nu af vil de nyankomne kæmpe side om side med os for Europas fremtid. De skal hjælpe os med at ændre kurs væk fra en frihandelszone og arbejde på at fremme en social model af høj kvalitet. I fællesskab kan vi fortsætte kampen for et politisk Europa, som taler med én, kraftig stemme i verden, og for en forfatning, som giver de lande, der ønsker det, frihed til at skabe en fælles udenrigs- og forsvarspolitik og indgå i en europæisk fortrop.
Schierhuber (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, som landmand i Niederösterreich, som selv i 43 år - indtil jerntæppets fald - har drevet sin gård ved grænsen, har jeg i dag med stor overbevisning stemt for optagelsen af de 10 nye medlemmer og også for Brok-betænkningen. For jeg ved, at udvidelsen for landbruget ikke kun betyder konkurrence, men også chancer, og at det østrigske landbrug vil tage disse udfordringer op på basis af de foranstaltninger, der er truffet forud for tiltrædelsen. Jeg har derfor stemt for en fredelig, tolerant og social fremtid for vores børn og børnebørn.

Alavanos (GUE/NGL)
 Jeg stemmer imod Brok-betænkningen inden for rammerne af GUE/NGL-Gruppens beslutning. Ikke fordi jeg er imod de nye medlemmers tiltrædelse, men fordi beslutningen ikke nævner vigtige spørgsmål vedrørende udvidelsen, f.eks. fremme af en elitær politik i de central- og østeuropæiske lande, der kryber for amerikanerne, opløsningen af den offentlige sektor og den offentlige ejendom, den påtvungne liberalisme, der skaber social misfornøjelse, manglen på vigtige fællesskabsressourcer, der hjælper disse lande med integrationsprocessen og den manglende organisering af folkeafstemninger om udvidelsen i medlemsstaterne.

Andersen, Berthu, Bonde, Gahrton, Goodwill, Lucas, Ribeiro e Castro og Sandbæk (EDD)
Medlemmerne af SOS Demokrati (og Det Demokratiske Forum i konventet) har stemt forskelligt om udvidelsen, men deler følgende kritiske holdninger:
Man skulle have tilbudt ansøgerlandene mere fleksible betingelser, herunder forskellige former for associeringsaftaler med gensidig indflydelse og gensidige forpligtelser i stedet for den kolonistilsagtige EØS-aftale.
Der skulle have været tilbudt et medlemskab med varibel geometri, varige undtagelser, langfristede undtagelser og undtagelser, der skulle afhænge af den fremtidige økonomiske udvikling hen imod samhørighed, og som fuldt ud tager de forskellige økonomiske udviklingsniveauer i betragtning.
Ansøgerlandene bør have lov til selv at bestemme vedrørende køb og salg af landbrugsjord og fritidshuse, i det mindste indtil deres indkomster svarer til vores.
Mens ansøgerlandene venter på en landbrugsreform og en retfærdig aftale, burde de kunne få de beløb, der er afsat på landbrugsbudgetterne, udbetalt som en samlet sum i stedet for at bruge pengene på den tåbelige, ødsle og ineffektive måde, som vi har gjort.
I stedet for at betale fuldt bidrag fra den første medlemsdag burde EU i det mindste have tilbudt dem de fem års nedslag, som Det Forenede Kongerige, Danmark og Irland fik tilbudt, eller gratis medlemskab, indtil de når en bestemt indtægt.
Mange embedsmænd fra ansøgerlandene vil nu få tilbudt indbringende job i EU-institutionerne med lønninger, der ligger langt over den løn, som deres egne premierministre får. Ansøgerlandene skal have mulighed for at beskatte de statsborgere, der er ansat af EU og i EU-landene for at undgå urimelige uligheder, hvor deres medborgere skal betale bidrag fra lave budgetter til deres medborgere, som får 20 gange den normale løn i deres hjemland.
Ansøgerlandene skal have større fleksibilitet i gennemførelsen af EU-bestemmelser. De skal vedtage bestemmelserne gradvist ved at anvende vores bestemmelser, såsom når de eksporterer deres produkter til vores markeder, men ikke anvende alle bestemmelserne på deres hjemmemarked. Vi bør f.eks. acceptere salg af pølser på lokale markeder, når de er i overensstemmelse med lokale love.
Opfyldelsen af fælles miljøstandarder bør finansieres af EU-fonde således, at miljøbeskyttelse ikke tilsidesættes i ansøgerlandene eller udsætttes til bedre tider. Ansøgerlandene skal også have lov til at bibeholde deres standarder, særlig når de er højere end vores.
Ansøgerlandene skal deltage fuldt ud i konventet med fuldt medlemskab og have deres rimelige del af stillingerne i præsidiet og sekretariatet. Den traktat, der bliver et resultat af konventet, skal også vedtages af en regeringskonference med de østeuropæiske lande som fulde medlemmer.
Alle EU-traktater og bestemmelser skulle have været oversat til det pågældende ansøgerlands sprog og stillet til rådighed for borgerne på biblioteker og internettet i god tid før folkeafstemningerne. Jasiden og nejsiden skulle have lige store offentlige tilskud. Regeringerne og EU-institutionerne skal ikke have lov til at blande sig med partisk information før folkeafstemningerne.
Disse kritiske bemærkninger har fået nogle af os til at stemme mod udvidelsen eller undlade at stemme, mens andre har stemt ja, for at vælgerne i ansøgerlandene frit kan beslutte sig, selv om betingelserne ikke er retfærdige.

Barón Crespo (PSE)
Grønt lys - På vegne af min gruppe vil jeg gerne bekræfte min fulde opbakning til en hurtig udvidelse og understrege princippet om ligebehandling i forbindelse med Københavnskriterierne. Jeg håber, at undertegnelsen af tiltrædelsestraktaten vil betyde den endelige genforening af vores kontinent, så vi kan lægge de krige, som ødelagde vores folk og trak grænser med blod og ild, bag os. Det nye og styrkede EU bliver et kontinent med en fælles fremtid med fred, demokrati og frihed.
Solidaritet - Denne hidtil usete udvidelse betyder nye udfordringer for EU. Vi får brug for en endnu stærkere solidaritetsånd i alle vores fælles politikker og for en styrkelse af EU-institutionernes beføjelser. De nuværende og kommende medlemmer skal anstrenge sig til det yderste og erstatte national egoisme med en fælles solidaritet, så EU i overensstemmelse med traktaterne kan tale med én stemme i verdenssamfundets politiske fora.
Budgetkonflikt - Selv om der blev opnået en aftale i sidste minut, er jeg nødt til på det kraftigste at kritisere Rådets ensidige optræden, når det medtager budgettal i tiltrædelsestraktaten. Det er helt uhørt, og det er et alvorligt anslag mod Europa-Parlamentets budgetbeføjelser og den interinstitutionelle aftale fra 1999.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Selv om det eneste spørgsmål til parlamentsmedlemmerne angår den samstemmende udtalelse vedrørende 10 nye landes ansøgning om tiltrædelse af EU, beder man ved samme lejlighed Parlamentet give grønt lys for indholdet af det forslag til traktat, der omhandler tiltrædelsen.
Eftersom vi støtter en samling af hele kontinentet og afskaffelse af de grænser, som opdeler det, er vi naturligvis også for disse landes ret til at tiltræde EU, hvis det er befolkningernes valg. Vi er til gengæld absolut, såvel i ånd som i bogstav, imod det forslag til traktat, som de europæiske institutioner vil påtvinge dem.
Hvad angår traktatens indhold, formaliserer det den skævhed, der er mellem den rige og den fattige del af Europa. Ordet integration dækker over en situation, hvor det imperialistiske Europa vil forsøge at dominere de nye tiltrædelseslande i især Østeuropa, som af førstnævnte betragtes som et let bytte for dets finans- og industrikoncerner.
Hvad angår traktatens form, er de nye medlemmer blevet presset til at acceptere traktaten. Deres eneste valg er enten at acceptere den, som den er, eller ikke at komme med i Unionen.
Både hvad angår budgettet og europæisk politik, skaber traktaten et Europa med to hastigheder, hvor nogle vil være mere lige end andre.
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Collins (UEN)
Modstanderne af EU ville helst bruge begivenhederne de sidste måneder til at fremhæve uoverensstemmelser og strid mellem de nuværende EU-medlemsstater. Vi ved alle, at de sidste 2-3 måneder har været en lærerig øvelse for de politiske ledere i EU.
Udvidelsen af EU er imidlertid en rigtig succeshistorie. Vi har alle lov til at være stolte over, at vi i dag er i stand til formelt at godkende tiltrædelsestraktaterne for 10 lande, som søger om optagelse i EU.
Udvidelsen af EU er en vindersituation både for EU og for befolkningen i ansøgerlandene.
Jeg tror, at udvidelsen vil bidrage til at opbygge et mere effektivt EU. Det vil under alle omstændigheder konsolidere de demokratiske strukturer i Europa og samtidig styrke økonomien i et udvidet EU.
Denne historiske proces vil få en positiv indflydelse på samhørigheden inden for selve EU. Det er mit håb, at de 10 ansøgerlande vil være i stand til fuldt ud at blive optaget i EU den 1. maj 2004.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)
Crowley (UEN)
Dette er et af de vigtigste emner, som Parlamentet har behandlet de seneste år.
Jeg er en stor tilhænger af udvidelsesprocessen, ikke kun på grund af vores ansvar for vores europæiske medborgere, som har lidt under totalitære styrer, men også fordi de nye tiltrædelseslande vil give stor dynamik til EU's fremtidige udvikling.
Når vi ser fremad, må vi ikke glemme "fortiden" og de idéer, som grundlæggerne af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab havde. Fred, demokrati og velstand er lige så vigtigt i dag som for 50 år siden. Vi har nu lejlighed til at genoplive processen og sende et positivt budskab til befolkningen i Østeuropa.
De vil lige fra begyndelsen være vores ligemænd og få de samme rettigheder som de nuværende medlemmer.
Til sidst ønsker jeg samtidig med, at jeg giver min støtte til denne betænkning og tiltrædelsesprocessen, at tiltrædelseslandene samt de nationale parlamenter og regeringer får de samme stemmerettigheder ved Det Europæiske Konvent som de nuværende EU-medlemsstater.
Som John F. Kennedy sagde i sin indsættelsestale "står vi i dag ved en ny grænse, men den nye grænse er ikke en række løfter, det er en række udfordringer".
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)
Darras (PSE)
De, der vil stabilisere kontinentet, stadfæste demokratiet og freden, styrke økonomien og den bæredygtige udvikling og støtte en kulturel og menneskelig dimension, som er baseret på fælles værdier som frihed og respekt for de grundlæggende rettigheder og gode forvaltnings- og retsstatsprincipper, skal støtte de 10 nye medlemslandes tiltræden. De nye medlemslande skal spille en central rolle i opbygningen af et endnu stærkere og mere effektivt EU.
Dette er en udfordring uden fortilfælde på politisk, økonomisk og socialt plan. Vi må heller ikke glemme, at den, hvis man accepterer at tage udfordringen op, frigør et ekstraordinært potientiale til at styrke og udvikle EU. Et EU, som kommer til at tale med én og samme stemme på den politiske verdensscene, og som kommer til at spille en hovedrolle på internationalt politisk plan.
Jeg ønsker på ingen måde at sætte en stopper for denne historiske begivenhed. Men hvis ændringsforslag 1, ændringsforslag 13, anden del, og ændringsforslag 19 ikke vedtages, undlader jeg at stemme. Jeg vil imidlertid stemme for tiltrædelse af hver og en af de 10 stater, når vi stemmer om de forskellige henstillinger. Jeg håber således, at vores fælles fremtid i dag kan begynde under de bedst mulige forudsætninger.
Dehousse (PSE)
De omstændigheder, under hvilke udvidelsen foreslås i dag, er katastrofale. I modsætning til, hvad der var blevet lovet, er Fællesskabets strukturer ikke blevet lavet for i fremtiden at sikre en harmonisk Union med 25 medlemslande og endnu mindre med 40. Værre endnu er det, at finansieringen af udvidelsen som fastlagt i traktaten på ingen måde er sikret i modsætning til, hvad der blev aftalt på Berlin-topmødet.
Fællesskabet bevæger sig således ind i et dødvande. Chancerne for at skabe det sociale Europa, vi har så stærkt brug for, vil derfor være reducerede. Den territoriale samhørighed, som er mere nødvendig end nogensinde før, vil også være truet. Endvidere vil det Fællesskab, som vi stræbte efter og opbyggede gennem 50 år, ikke overleve udvidelsen og vil give plads for en slap og ubestemmelig Union. Vi ønskede at bygge en katedral, og nu står vi midt i et stormagasin.
Endelig foreslår man os at maksimere risikoen for at blokere Unionen på netop det tidspunkt, hvor de centrale internationale mekanismer med FN i spidsen er ved at bryde sammen.
Det er årsagerne til, at jeg vil stemme imod de samstemmende udtalelser, selv om jeg støtter den beslutning, som ledsager Brok-betænkningen, på grund af Europa-Parlamentet forbedringer til den.
Dimitrakopoulos (PPE-DE)
 Jeg stemte imod med hensyn til Polen, fordi jeg finder landets overordnede standpunkt med hensyn til krigen med Irak uacceptabel.
Jeg stemte imod med hensyn til Tjekkiet, fordi jeg finder landets overordnede standpunkt med hensyn til krigen med Irak og spørgsmålet om Benes-dekreterne uacceptabelt.

Ducarme (ELDR)
Den femte udvidelse er et gigantisk geopolitisk skridt, som er kaldet til at konkretisere en vigtig fase af det store arbejde med at genforene Europa i en Union, der er grundlagt på et fuldstændigt liberalt demokrati, både inden for det politiske, økonomiske, sociale og forsvarsmæssige område. Den er en freds- og stabilitetsfaktor, og den hjælper med til at højne europæernes levestandard.
Udvidelsen skal også give EU bedre mulighed for at svare igen på de udfordringer, som ligger i globaliseringen. Den skal understøtte de universelle værdier og være tro mod sin historiske forpligtelse over for alle lande omkring Middelhavsbækkenet.
Ferber (PPE-DE)
 Europa-Parlamentet har i dag stemt for optagelsen af 10 stater i EU. Det er en historisk dag for Europa. Europa bliver forenet i frihed. CSU-medlemmerne i Europa-Parlamentet hilser denne udvikling velkommen. Gennem mange år har vi med en ledende rolle medvirket til at få lov til at opleve dette historiske øjeblik. Midt i al glæden over denne dag er der imidlertid fortsat tvivl om Den Tjekkiske Republik.
Det ligger fjernt fra europæisk forfatningsstatslig tankegang at opveje uret med uret. Kun Europa-Parlamentet har i forbindelse med tiltrædelsesforhandlingerne bragt den uafklarede fortid i Tjekkiets retsorden frem til den europæiske offentlighed og i årevis forlangt en afklaring. Hverken den ansvarlige kommissær Verheugen eller den tyske regering har taget Europa-Parlamentets initiativer op.
Forgæves har vi ventet på en politisk gestus i forsoningens ånd. Det modsatte har været tilfældet. Den 24. april 2002 vedtog det tjekkiske parlament enstemmigt, at de retslige følger af Benes-dekreterne er "ubetvivlelige, uantastelige og uforanderlige". Tjekkiet er naturligvis et kerneland i Europa. Vi har alligevel stemt imod optagelsen af Den Tjekkiske Republik, fordi vi vil sende et signal til det politiske miljø i Tjekkiet om, at der stadig er åbne sår fra fortiden over for de fordrevne tyskere, som må heles i fællesskab i en gensidig dialog.

Ferreira og Patrie (PSE)
Vi har sagt nej til de tiltrædelsestraktater, som netop er præsenteret for Europa-Parlamentet for en samstemmende udtalelse, fordi vi er engagerede føderalister og ønsker at få succes med udvidelsen.
Udvidelsen risikerer at blive det rene spild, fordi der er flere forhåndsbetingelser, som ikke er opfyldt:

Først og fremmest drejer det sig om institutionelle betingelser. Det Europæiske Konvent begynder sandsynligvis ikke med nogen større overhaling af institutionerne, som ville give dem mulighed for at blive mere demokratiske og mere åbne, og det vil ikke tillade, at sækularisering erklæres for et af Unionens grundlæggende principper.
Dernæst drejer det sig om sociale betingelser. Indtil videre er der ingen planer om, at forslaget til en europæisk forfatning skal ledsages af en social traktat, som indeholder garantier imod eventuelle virksomhedsomlægninger og forsikringer vedrørende offentlige tjenester.
Endvidere har den aftale, som blev flikket sammen i sidste øjeblik, overtrådt Europa-Parlamentets budgetbeføjelser. Den placerer udvidelsen i en urealistisk og diskriminerende økonomisk ramme for de tiltrædende lande. Den er en alvorlig trussel mod processens succes, især den fælles landbrugspolitik. Tilpasning af den fælles landbrugspolitik, så den fokuserer på egnsudvikling, er således bragt i fare.
Kandidatlandene vil træde ind i et integreret system, som ikke er andet end et almindeligt marked. Det er de europæiske socialdemokraters opfattelse af Europa.
Ferrer (PPE-DE)
Vi har netop skrevet en side i vores kontinents historie. Med vores ja til tiltrædelsen har vi taget et definitivt skridt i genforeningen af de europæiske folk. Vi har gjort en historisk uretfærdighed god igen. Vi har vist, at politik med succes kan anvendes til fordel for freden på et tidspunkt, hvor krigens rædsler igen rammer os og minder os om, at vi ikke kan tage freden for givet, men at vi skal bevare den.
For at den fase, vi afslutter i dag, reelt skal betyde en genforening af Europa, er det et vigtigt krav, at EU får en forfatning, der sikrer, at Unionens institutioner og dens politiske dimension fungerer ordentligt og demokratisk. Det er den eneste måde, vi kan sikre, at Europa fortsat er den drøm om frihed og velfærd, som de lande, vi i dag har sagt ja til, tilslutter sig. Det er absolut nødvendigt, at vi ikke glemmer den virkelige betydning af den europæiske idé, og at vi understreger levedygtigheden af de værdier, der har gjort foreningen af kontinentet mulig, det vil sige individets fortrinsret og respekten for dets værdighed, solidaritet, social retfærdighed og en stræben efter det fælles bedste.

Gröner (PSE)
 Med afstemningen i dag om optagelsen af 10 stater i Central- og Østeuropa lægger vi grundstenen til at overvinde den historiske deling af Europa i øst og vest. Den historiske deling i en kvinde- og mandsverden består dog fortsat i Øst- og i Vesteuropa.
Mit ja til optagelsen af Cypern, Malta, Polen, Ungarn, Tjekkiet, Slovakiet, Slovenien, Estland, Letland og Litauen er forbundet med forventningen om, at EU's acquis omkring ligestilling mellem kvinder og mænd bliver gennemført fuldstændigt og fyldt med liv. Jeg vil ikke lægge skjul på, at det falder mig meget svært at sige ja til Polens optagelse, fordi Polen ligesom Det Forenede Kongerige deltager i en angrebskrig mod Irak i strid med folkeretten. Derfor ser jeg det som tysk socialdemokrat som mit ansvar at modstille den nationalistiske dato 1. september 1939 datoen i dag, den 9. april 2003, forbundet med håbet om fred og velstand for alle og en samfundsmodel i Europa, som bygger på partnerskab.

Haug (PSE)
 Jeg har ikke stemt for Brok-betænkningen, fordi den ikke tilstrækkeligt tydeligt i mindst en paragraf nævner Rådets eklatante retsbrud.
Se også stemmeforklaring til tiltrædelsestraktaterne.

Isler Béguin (Verts/ALE)
Et blik på Europas ulykkelige historie, som er fuld af interne stridigheder og krige, skal hjælpe os til at forstå omfanget af Europa-Parlamentets afstemning i dag om betænkningen om EU's udvidelse. EU's udvidelse vinder ved at blive fremstillet som en genforening af befolkningerne på vores kontinent, som endelig er blevet samlet og nu finder sammen om fælles grundlæggende værdier som frihed, demokrati, solidaritet og respekt for menneskerettighederne og miljøet. Som medlemmer af Europa-Parlamentet må vi glæde os over, at vi har kunnet bidrage til dette gensyn, og sætte alt ind på, at det skal lykkes! 
Vi må imidlertid beklage, at budgettet for udvidelsen stadig er latterligt set i lyset af udfordringerne i et sådant projekt og i vores fælles fremtid. Jeg vil lige minde om et par tal til sammenligning. USA bidrog fra 1948 til 1951 med et beløb, der svarer til 97 milliarder euro, for at hjælpe Østeuropa på fode efter krigens ødelæggelser. Det svarer til 1,5 % af USA's BNP. I forbindelse med den tyske genforening blev der investeret 600 milliarder euro mellem 1990 og 1999 for at finansiere det tidligere Østtysklands genrejsning. Det Europæiske Råd har kun afsat 0,15 % af Unionens BNP til udvidelsen.
Fra nu af skal vi vise vores solidaritet, når vi svarer på kontinentale udfordringer af en sådan slags. Det er værd at huske på, at vores fremtid fra nu af er forbundet med fremtiden for vores nye medlemmer og naboer, og det er vores opgave at fortolke denne fremtid.
Knolle (PPE-DE)
 Med glæde og tilfredshed har jeg noteret, at Tjekkiet i den ovenfor nævnte afstemning har fået de dårligste afstemningsresultater og dermed et parlamentarisk skud for boven. De nuværende tjekkiske politikere må spørge sig selv, hvorfor de har klaret sig så dårligt med 489 jastemmer, 39 nejstemmer og 37, som undlod at stemme. Som medlem af Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Den Tjekkiske Republik har jeg i de forløbne fire år oplevet den ubærlige arrogance på tjekkisk side. Igen og igen har jeg appelleret til Prag om sammen med os at bygge en gylden bro i sagen om de usalige Benes-dekreter for på denne måde at slå en streg over den triste fortid. Det blev hver gang kategorisk afvist af politikerne i Prag. Mit ja til afstemningen i dag er derfor et positivt signal til dagens tjekkiske ungdom, som forhåbentlig snart vil være politisk toneangivende i Tysklands naborepublik. Jeg ønsker de nuværende politisk ansvarlige i Tjekkiet god fornøjelse med argumentationen i deres hjemland, når de skal forklare, hvorfor de fik så dårligt et afstemningsresultat i Europa-Parlamentet i Strasbourg. Måske begynder nu endelig den åbne dialog, som Europa-Parlamentet stræber efter.

Korakas (GUE/NGL)
Medlemmerne af Europa-Parlamentet for Grækenlands Kommunistiske Parti stemte imod tiltrædelsen af de 10 nye lande ud fra en følelse af solidaritet med befolkningerne, der ikke har grund til at feste. Det stod derimod klart under opløbet til tiltrædelsen (da offentlige virksomheder og deres rigdomme blev solgt til store virksomheder i udlandet, socialistiske resultater blev underkendt, suveræne rettigheder og national uafhængighed blev begrænset osv.), at de har god grund til bekymring. Kun multinationale selskaber og disses repræsentanter i Europa-Parlamentet har grund til at feste.
De 10 lande indtræder i en Union bestående af små og mellemstore imperialistiske stater, der tjener de store kapitalistiske staters interesser, hvorved de forværrer udnyttelsen af deres befolkninger og enhver, de kan få fingre i i både konkurrence og samarbejde med Big Brother og den anerkendte hersker: USA.
Som det fremgik af forbrydelsen mod Irak består forskellene mellem visse eurounionistiske imperialister og deres amerikanske venner i krigen ikke i målet, men i midlerne.
Vi stemte også imod Cyperns tiltrædelse, da landet ud over ovennævnte er blevet brugt til at lægge pres på og lovliggøre resultatet af den barbariske invasion og besættelse, som de "følsomme" europæiske imperialister vender det døve øre til.
Arbejdstagerne - folket - har ikke brug for imperialistiske organisationer til at udforme deres fælles kamp og vil spærre vejen for den undergang, de fører dem imod ved at ændre kurs for menneskeheden mod en værdig fremtid, en socialistisk fremtid.

Krarup (GUE/NGL)
. De grundlæggende problemer ved den såkaldte østudvidelse er ikke løst. Der er således ingen tvivl om, at de økonomiske realiteter medfører, at man fremover vil fortsætte mange års tradition for vesteuropæisk udbytning af vores østeuropæiske naboer, med baggrund i forskellige lønforhold, forskellige kapitalforhold osv. Tilpasningen gennem opfyldelsen af gældende fællesskabsret vil forvolde de nye lande adskillige problemer, men dette faktum berøres ikke dybdegående i Broks betænkning.
Folkebevægelsen mod EU kan ikke støtte Broks paternalistiske udlægning og konklusioner, men undlader samtidig at stemme imod betænkningen i respekt for ansøgerlandenes ret til selv - gennem fair og upartiske folkeafstemninger (vi håber det bedste, men frygter det værste) - at bestemme, om de ønsker EU-medlemskab.

Krivine og Vachetta (GUE/NGL)
Vi skal stemme om EU's udvidelse med 10 nye medlemmer. Fra begyndelsen har vi ønsket helt at undgå at blande os i de østeuropæiske befolkningers valg om tiltrædelse af EU eller ej. For hindringer fra de nuværende medlemmer ville blive opfattet, som om vi levede i et fort Europa for de rige og nægtede at være solidariske med de andre befolkninger, som ønskede at slutte sig til os.
Men vi afviser betingelserne for en discountudvidelse, som end ikke respekterer lighed for medlemmerne, og som ikke reelt tager kandidatlandenes generelle stigning i fattigdom og arbejdsløshed til efterretning. Det er resultaterne af de politikker, som er vedtaget gennem de seneste 10 år for at opfylde tiltrædelseskriterierne.
Vi kan derfor godt forstå, at de involverede befolkninger i dag i det mindste forventer en modydelse i form af rettigheder, strukturfonde og landbrugsfonde. Men EU har tendens til at betragte de nye medlemmer som andenrangslande. EU forherliger kontinentets genforening som en politisk og historisk bedrift, men det forhindrer fri bevægelighed for personer. EU hylder demokrati og pluralisme, men målene for de indførte ændringer og de midler, som er brugt til at gennemføre dem, lugter af dogmer, som fører til social nedgang. Derfor har vi stemt imod Brok-betænkningen.
Maaten (ELDR)
Min VVD-delegation var og er for udvidelsen af EU med tiltrædelsen af de 12 lande, som vi forhandler med for øjeblikket, især af historiske, økonomiske og politisk-strategiske årsager (f.eks. stabilitet langs grænsen i Øst og demokrati i hele Europa). Vi stemmer for Maltas, Sloveniens, Estlands, Litauens, Letlands, Cyperns, Tjekkiets, Slovakiets, Ungarns og Polens tiltrædelse.
Det var en uretfærdig procedure at skære alle over en kam, og det lagde unødigt pres på samhørigheden i Unionen samt på den objektive vurdering af kandidatlandene. Den vej må vi ikke vælge igen i fremtiden, ikke engang med en lille gruppe. Hvert kandidatland skal vurderes ud fra de foreliggende kendsgerninger. Så snart Bulgarien og Rumænien er klar, skal de tiltræde uden at skulle vente på de andre. Tiltrædelse er derfor, hvad os angår, bestemt muligt både før og efter 2007.
Med hensyn til andre landes tiltrædelse, f.eks. Kroatien eller Tyrkiet, skal EU's institutionelle form først tilpasses (effektivitet, gennemsigtighed og demokratisk kontrol), før de kan komme i betragtning. Der kan derfor ikke gives løfter, før der er opnået en tilfredsstillende afslutning på regeringskonferencen.

MacCormick (Verts/ALE)
At deltage i den fredelige genforening af et engang sønderlemmet Europa er et usædvanligt privilegium. Jeg stemte for det med stor tilfredshed i dag.
Som repræsentant for Det Skotske Nationalistparti er jeg også meget bevidst om, at mange små lande, som først for nylig fik deres uafhængighed tilbage, var blandt dem, som vi stemte om i dag. I modsætning hertil er Skotland, som er en af de ældste små nationer i Europa, imidlertid kun en "region" i en medlemsstat set fra Bruxelles.
I det nye udvidede Europa skal Skotland bestemt stræbe efter mere end det. Den skotske befolkning vil afsige sin dom den 1. maj ved det skotske parlamentsvalg.
Der sker en udvidelse udefra. Den kan også finde sted indefra. Efterhånden som Det Europæiske Konvent lakker mod enden, virker det, som om en kommende forfatning ikke vil lægge hindringer i vejen for en intern udvidelse. Jeg håber, at denne proces starter snart.

Martin, Hans-Peter (PSE)
 Aldrig tidligere har jeg oplevet, at så mange medlemmer af Europa-Parlamentet er blevet underlagt et så massivt pres fra deres nationale partichefer. Resultatet af afstemningerne svarer derfor ikke til manges ærlige overbevisninger. Også for dem, som ikke turde følge deres samvittighed, vil jeg gerne erklære, at først skal der være EU-demokrati, dernæst EU-udvidelse. Det lovede vi vores vælgere i 1999. Men EU har ikke gjort sit hjemmearbejde, Nice-traktaten er en hån. EU kan derfor kun fungere, hvis EU-Konventet og regeringerne vedtager en ægte forfatning med demokrati og gennemsigtighed. Hvor meget jeg end går ind for udvidelsen, så tager EU i øjeblikket munden for fuld med optagelsen af 10 nye medlemmer på en gang. Brok-betænkningen foregøgler os en fantasiverden, derfor har jeg stemt imod. Jeg kunne heller ikke stemme for Polens optagelse - der er for meget, der er ude af kontrol dér. Som det seneste deltager Polens regering også aktivt i den modbydelige angrebskrig i Irak. For alle de andre stater har jeg undladt at stemme. For mig handler det nemlig først og fremmest om, om vesten er moden til østen. Og svaret er nej.

McAvan (PSE)
I dag er en historisk dag for EU, og jeg er glad og stolt over at spille en lille rolle ved at stemme ja til de betænkninger om udvidelsen, der ligger foran os.
I dag påbegynder vi det europæiske 21. århundrede. Den første halvdel af sidste århundrede i Europa var præget af krig og den anden halvdel af opdeling i øst og vest. Det Europa lægger vi bag os, når vi stemmer i dag for at genforene vores kontinent i fred, demokrati og velstand.
Der kom 10 nye flag til syne her i Parlamentet i dag. Jeg ser frem til at byde vores nye kolleger fra disse lande velkommen i Parlamentet næste måned således, at vi sammen kan begynde at opbygge det Europa, som de 500 millioner EU-borgere fortjener.

Meijer (GUE/NGL)
Der er mange argumenter for, hvorfor vi skal afvise de 10 lande, hvis regeringer ønsker at tiltræde EU. Nogle, f.eks. Slovakiet, Ungarn og Rumænien, diskriminerer den store romanibefolkning. Der har været klager over Ungarn og Cypern for diskrimination af homoseksuelle. Polen ønsker, som det engang var tilfældet i Irland, at holde fast i retten til at nægte kvinder retten til abortus provocatus i al evighed. Estland og Litauen har forsøgt at nægte det store russiske mindretal ligestilling, som de holder ansvarlige for den tidligere besættelse. Cypern kan inddrage EU i en krig mod Tyrkiet. De nuværende medlemsstater klager desuden over korruption, arbejdskraftindvandring og de store omkostninger ved hjælpefonde. Jeg mener, at det er mindst lige så vigtigt, at disse lande underlægges et neoliberalt acquis, at offentlige ydelser bryder sammen, og store dele af befolkningen dømmes til langsigtet fastholdelse i den fattigdom, der er opstået i de sidste 10 år. Det er imidlertid indbyggerne i disse lande, ingen andre, der skal bestemme, om de ønsker at være en del af EU. De har muligheden for at tale om dette ved folkeafstemninger overalt, undtagen på Cypern. Jeg vil ikke fratage dem den ret for at beskytte os eller ved bedre end dem selv at vide, hvad der gavner dem. Ved at forkaste Brok-betænkningen fastholder jeg, at jeg går ind for udvidelsen, hvilket jeg meddelte den 20. november 2002.

Müller, Emilia Franziska (PPE-DE)
 Europa-Parlamentet har i dag stemt for optagelsen af 10 stater i EU. Det en historisk dag, både for Europa og for mig personligt. Den ulykkelige spaltning af Europa bliver overvundet, Europa bliver forenet i fred og frihed. Europas folk har nu mulighed for i fællesskab at udforme fremtiden i frihed og demokrati.
Alligevel har jeg i dag bevidst stemt imod optagelsen af Den Tjekkiske Republik i EU, og jeg vil gerne forklare denne stemmeafgivelse, for det var ikke et nej til det tjekkiske folk, det var et overbevist signal til de politisk ansvarlige, som trods mange krav - også fra deres eget folk - ikke ville tage afstand fra de menneskerettighedsstridige passager i Benes-dekreterne.
Jeg er valgt i Oberpfalz, en grænseregion med godt 140 km grænse fælles med Den Tjekkiske Republik. Mange fordrevne fra Böhmen og Mähren opbyggede efter fordrivelsen et nyt liv her. Jeg ved, hvor tæt de fordrevne er knyttet til deres gamle hjemstavn og til deres slægtninge og bekendte, som stadig lever i Den Tjekkiske Republik, og for hvem loven om straffrihed fortsat gælder.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)
Niebler (PPE-DE)
 Jeg hilser optagelsen af de baltiske stater Estland, Letland og Litauen samt Polen, Ungarn, Slovakiet, Slovenien og øerne Cypern og Malta pr. 1. maj 2004 velkommen. Hermed overvindes Europas ulykkelige spaltning endeligt. Jeg glæder mig over at kunne opleve og følge dette historiske øjeblik.
Midt i glæden over optagelsen er jeg imidlertid i tvivl om Den Tjekkiske Republik. Jeg ønsker Den Tjekkiske Republiks optagelse, men jeg kan ikke lukke øjnene for, at Benes-dekreterne, som legitimerede fordrivelsen af udvalgte befolkningsgrupper, den dag i dag er i kraft i Tjekkiet.
Jeg stemmer imod Tjekkiets optagelse i EU. Jeg finder det ikke acceptabelt, at Tjekkiet den dag i dag ikke på passende vis har distanceret sig fra Benes-dekreterne og dermed anerkendt fordrivelsen som uret. Med min stemmeafgivelse ønsker jeg at sende et signal.
Jeg vil især minde om den såkaldte straffrihedslov, som stadig legitimerer meget alvorlige forbrydelser og efterkrigsforbrydelser. Europa-Parlamentet har på grundlag af et initiativ fra CSU/CDU-medlemmer for mange år siden opfordret Tjekkiet til at ophæve de fortsat gyldige omstridte dekreter og love i det omfang, de vedrører fordrivelsen af enkelte befolkningsgrupper i det tidligere Tjekkoslovakiet. Den Tjekkiske Republik har ikke fulgt denne opfordring. Tværtimod. Det tjekkiske parlament har sågar i april 2002 enstemmigt erklæret de retslige og formueretlige følger af Benes-dekreterne for "ubetvivlelige, uantastelige og uforanderlige". For mig er det et tydeligt bevis på, at den tjekkiske side ikke er indstillet på en gestus af politisk forsoning. Netop på denne baggrund mener jeg, det er absolut nødvendigt, at dette historiske kapitel bliver bearbejdet. EU er et rets- og værdifællesskab, og beskyttelse af mindretal hører til dets elementære forpligtelser. Ethvert land, som vil tiltræde EU, må anerkende dette. Det går ikke, at Den Tjekkiske Republik ignorerer dette.

Papayannakis (GUE/NGL)
Jeg mener, at udvidelsen af EU med endnu 10 lande fra vores kontinent er et historisk initiativ, som der - uanset hvordan man ser på det det - var stort behov for efter det bipolare systems sammenbrud i Europa og resten af verden. Den dybere betydning var og er stadig, at vi håber at byde befolkningerne i disse lande velkommen i en velformet enhed, et samfund, der forener medlemmernes økonomier og har bekendtgjort sit ønske om at komme tættere og tættere på politisk samarbejde og union mellem staterne, nationerne og de europæiske borgere.
Vi har ingen historisk, moralsk, politik eller strategisk ret til at afvise den frit og demokratisk formulerede anmodning fra de 10 nationer om at deltage på lige fod i opbygningen af denne enhed. Det er tværtimod i vores alles interesse at reagere positivt med initiativer og solidaritet. Vi forventer, at disse lande og deres regeringer giver udtryk for det samme ønske om konvergens, generelt og specifikt, ud over den kedelige og påtvungne divergens, der for nylig sås i forbindelse med planen om at invadere Irak, en divergens, der snart viser sig meningsløs og frataget praktisk værdi for dem, der traf beslutning om den ud fra enten naivitet eller egoisme.
Udvidelsen har, som den er foregået, tydeligvis også negative aspekter og risici for både de tiltrædende lande og det historiske initiativ bag den europæiske forening, idet den er gået forud for den større institutionelle og politiske enhed, der er nødvendig ...
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)

Pasqua (UEN)
Lige siden den tidligere Sovjetblok begyndte at smuldre, har jeg og mange andre kæmpet for at lette en hurtig tiltrædelse for de lande, som nu træder ind i EU. Jeg glæder mig over, at denne proces, som de europæiske føderalister med vilje har forsinket, er på nippet til at lykkes.
Jeg er imidlertid bekymret over at konstatere, at Unionen i modsætning til kandidatlandene, som har været i stand til at tilpasse sig for at tiltræde EU, for øjeblikket er ramt af en farlig sklerose.
I modsætning til, hvad ordføreren hentydede til, da han nævnte, at Unionens institutionelle kapacitet skal styrkes, mener jeg klart, at udvidelsen medfører, at man må gå bort fra den gamle fællesskabsmetode. Det viser holdningerne i de kommende medlemsstater umiddelbart inden militærinterventionen i Irak. Vores fortolkning af europæisk solidaritet, som har fulgt os, siden den europæiske integration startede, divergerer meget mærkbart fra de nye medlemsstaters opfattelse af begrebet. Det er vilkårene, og dem må vi forholde os til.
Det nytter ikke at kræve mere integration, et overstatsligt niveau og i sidste ende konformisme. At fortsætte den europæiske integration med 25 medlemmer i den retning, som ordføreren foreslår, vil være en fejltagelse.
Europa har brug for frihed og fleksibilitet, ikke ideologi. Det henter udelukkende sin force i den mangfoldighed af nationer, som udgør Unionen.
Roure (PSE)
Jeg har stemt for den samstemmende udtalelse om tiltrædelsestraktaten for de 10 nye EU-medlemslande. Jeg stemte for udtalelsen efter moden overvejelse, for det er sandt, at vi sender Unionen ud på en lang og vanskelig færd. Men det er også sandt, at EU-konstruktionen altid har været vanskelig, og det er kun naturligt, at det tager lang tid. De central- og østeuropæiske lande, som bliver medlemmer af Unionen, har gjort ekstraordinære bestræbelser for at slutte sig til os. De har i hast moderniseret deres økonomi, reformeret deres socialsystemer og demokratiseret deres politiske system. Alt dette har de klaret på nogle få år, og de fortjener anerkendelse for deres mod og for det, de har ofret. Befolkningerne i Central- og Østeuropa har ført en omskiftelig tilværelse, og begivenhederne ligger ikke langt tilbage og står stadig friskt i erindringerne. Vi kan ikke afvise dem, blot fordi vi er bange for at forsinke vores udgave af Europa. Det har vi ikke ret til. Samlingen af Europa er for os en historisk bedrift, og vi har ikke ret til at forpasse denne historiske lejlighed, det vil koste os meget dyrt. Udvidelsesprocessen skal gå hånd i hånd med en intern udvidelse af institutionerne, og vi ved godt, at vi ikke ville have haft den interne udvidelse uden en ekstern udvidelse.
Alle de, der virkelig og oprigtigt ønsker, at udvidelsen skal lykkes, har forstået nødvendigheden af at stemme for den samstemmende udtalelse i dag for reelt at strække hånden ud mod befolkningerne i de 10 lande. EU bygger på tanken om fred, så lad os bevare denne tanke, og lad os give plads for en fælles fremtid.
Rübig (PPE-DE)
 Jeg er meget glad for dagens positive afstemningsresultat i Europa-Parlamentet om optagelse af de 10 tiltrædelsesvillige lande. Udvidelsen af EU er en gevinst for såvel EU som for tiltrædelseslandene og en uomgængelig forudsætning for fred, stabilitet og velstand i et genforenet Europa. Jeg vil imidlertid gerne i denne forbindelse endnu en gang understrege, at det er tvingende nødvendigt så hurtigt som muligt at skabe et harmoniseret system af fælles sikkerhedsstandarder i hele EU for alle nuværende og kommende EU-medlemsstater omkring udnyttelsen af atomenergi. Det kræver, at følgende skridt gennemføres omgående:
Revision af Euratom-traktaten gennem Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid, som mødes i øjeblikket, udarbejdelse og udstedelse af direktiver om styrkelse af den nukleare sikkerhed, som allerede er foreslået af Kommissionen, og oprettelse af en uafhængig myndighed på EU-niveau til direkte overvågning af kontrollerne inden for den nukleare sikkerhed i medlemsstaterne i snævert samarbejde med IAEO.
Med min tilslutning i dag vil jeg arbejde endnu mere intensivt for, at der så hurtigt som muligt findes en retfærdig politisk løsning på de problematiske Benes-dekreter samt især straffrihedsloven nr. 115 af 8. maj 1946.

Schmid, Gerhard (PSE)
 Jeg har trods alvorlige betænkeligheder stemt for betænkningerne om ansøgningerne fra Cypern, Malta, Litauen, Letland, Estland, Ungarn, Slovenien, Tjekkiet og Slovakiet. Disse betænkeligheder har ikke noget med disse lande at gøre, men Nice-traktaten har ikke i fornødent omfang gjort EU klar til udvidelsen.
Da vi endnu ikke kender resultaterne af konventet og den dermed følgende traktatsændring, kommer beslutningen om udvidelsen faktisk for tidligt.
Hvad angår Polen, har jeg undladt at stemme, fordi dette land i øjeblikket deltager aktivt i en krig, som er i strid med folkeretten.

Souchet (NI)
Vores modstand mod Brok-betænkningen afspejler vores modstand mod udvidelsesprocessen, som den er foregået. Vi har altid været ivrige forsvarere af en europæisk genforening. Vi har altid bekæmpet den kunstige deling i Jalta-aftalen og kæmpet for, at Europa igen skulle kunne trække vejret med begge lunger
Men desværre begyndte EU med at forsømme en historisk lejlighed. De central- og østeuropæiske lande skulle have haft tilbuddet om straks efter befrielsen at tiltræde den mellemstatslige del af traktaterne. Når denne højtidelige begivenhed var overstået, skulle den enkelte stat have valget mellem at deltage i de forskellige fælles politikker, og der skulle have været opstillet passende tidsfrister, som tog hensyn til de lokale forhold. Det kunne have været muligt at undgå korruption og sociale omvæltninger.
Men i stedet trækker man efter endeløse forhandlinger med Kommissionen og i bureaukratiets ånd den samme spændetrøje og den samme køreplan ned over alle, og med ét slag fjernes alle grænser og beskyttelsesforanstaltninger, samtidig med at der tilføjes et hav af beskyttelsesklausuler til traktaterne. Det er således lykkedes EU at opnå noget helt specielt, nemlig på én gang at erstatte glæden ved gensynet med en diffus bekymring. Det ville være uansvarligt at lukke øjnene for det faktum, at den forsinkede og standardiserede udvidelse i dag fra mange sider i såvel Øst som Vest opfattes mere som en trussel end som en mulighed.
Thyssen (PPE-DE)
Europa-Parlamentet har i dag stemt om 10 nye medlemsstaters tiltrædelse af EU.
Det betyder selvfølgelig ikke, at vores arbejde er slut. Der er stadig meget at gøre i tiltrædelseslandene, herunder udarbejdelse af en korrekt fungerende administrativ og juridisk organisation samt bekæmpelse af korruption. Desuden skal overvågning tages alvorligt.
Jeg beklager, at vi, der i mange år har bidraget til at forberede og tilskynde til udvidelsen, ikke har revideret vores kompetence og beslutningsmekanismer for at blive effektive både i EU og inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Jeg beklager, at vi i Nice gik glip af muligheden for at gennemføre denne traktatændring. Og dog stemte jeg for. De politiske muligheder, vi havde i 1994 for at sætte Rådet under pres med Europa-Parlamentet og for at kræve en uddybning af EU før udvidelsen, findes ikke længere. Denne udvidelse, der er af en anden størrelsesorden, er igen hovedsagelig et spørgsmål om grundprincipper i det europæiske projekt: politisk stabilitet, fred og fremgang.
Tiltrædelseslandene og befolkningerne i disse har forberedt sig på denne dag i mange år under vanskelige forhold og med mange ofre. Denne indsats og udsigten til tiltrædelse har skabt stabilitet og fred i Europa. Vi må ikke ødelægge det resultat i dag. Politisk stabilitet, fred og sikkerhed skaber trods alt betingelserne for alle andre politiske målsætninger.
Høringen med hensyn til gennemgangen af traktaten er undervejs og i gode hænder. Vi sætter vores lid til konventet. Da jeg har tillid til det, forventer jeg også meget af den næste regeringskonference, og jeg kan i dag med overbevisning stemme for den 10 gange.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Van den Berg (PSE)
Jeg støtter de 10 kandidatlandes tiltrædelse i dag til trods for, at nogle af dem endnu ikke opfylder samtlige kriterier fuldt ud. Der skal udøves omhyggelig ekstern kontrol på alle disse punkter. Denne strenge kontrol skal fastholdes, da vi alle har en gensidig interesse i den. Jeg må sige, at det i denne henseende havde været bedre, hvis der havde været en europæisk folkeafstemning i starten af processen. Men det er for sent nu - man kan ikke flytte målstængerne under spillet.
Jeg beklager også dybt, at lande som Polen - uden ordentlig europæisk høring - tager del i krigen i Irak. Men jeg beklager også, at det samme gælder Det Forenede Kongerige. Jeg går ind for en fælles europæisk udenrigspolitik. Kun på den måde kan det sikres, at Europa ikke bliver et permanent offer for krisen i Irak.
Vi mangler også en demokratisk og magtfuld regering for Europa. Strukturen er desværre endnu ikke 2004-sikker. Det er den store udfordring for Det Europæiske Konvent i 2004.
Mit sidste vigtige punkt er reformen af landbrugspolitikken. Den nuværende politik med produktstøtte er forældet.
Men jeg stemmer for udvidelsen i dag, fordi borgerne i kandidatlandene ikke må blive ofre for vores skødesløshed.
De Veyrinas og Vlasto (PPE-DE)
Vi har stemt for den samstemmende udtalelse om tiltrædelsen af 10 nye EU-medlemslande. Der var ikke tale om at så tvivl om udvidelsen i dag, hvilket var det, som reelt stod på spil ved afstemningen. I 2004 er der ikke længere noget nyt eller gammelt Europa, men derimod en Union, som endelig får sin retmæssige størrelse og kommer til at dække hele kontinentet.
Det er sandt, at afstemningen fandt sted under vanskelige internationale omstændigheder, men de burde ikke så tvivl om udvidelsen. Vi stadfæster i dag vores tillid til kandidatlandenes evne til at slutte sig til den europæiske familie og anerkender deres kolossale politiske, økonomiske og sociale indsatser på trods af rystelserne i de diplomatiske kredse.
Der er nogen, der bekymrer sig om den institutionelle tåge, som De 25 risikerer at starte ud i, eftersom den kommende europæiske forfatning måske ikke er trådt i kraft den 1. maj 2004. Eftersom konventets arbejde står i stampe, burde man have udsat afstemningen om den samstemmende udtalelse. Men skal vi lade kandidatlandene betale for vores manglende evne til at udforme og reformere de europæiske institutioner?
Det mener vi ikke, kan være rigtigt. At stadfæste udvidelsen på den fastlagte dato skal forpligte os til at overholde tidsplanen for den institutionelle reform. Dette er det stærke politiske og oven i købet positive budskab fra Europa-Parlamentet til medlemslandene.
Wynn (PSE)
Som jeg forklarede i mit indlæg på plenarforsamlingen, støtter jeg udvidelsesprocessen og ønsker at se ansøgerlandene som medlem af EU. Men at bilag XV er blevet indarbejdet i tiltrædelsestraktaten, betyder, at ved at stemme for udvidelsen godkender man dette. Det kan jeg ikke gøre. Jeg betragter bilag XV som en direkte krænkelse af Parlamentets rettigheder.
Den værste del af bilag XV er, at landbrugsloftet fra 2007 bevares i traktaten i 2013. Det er resultatet af en lurvet aftale mellem præsident Chirac og kansler Schröder, som blev godkendt af de andre medlemsstater i København og nu skal indgå i traktaten. Som formand for Budgetudvalget mener jeg, det er en fordømmelse af alt, hvad vi har kæmpet for. Jeg ønsker en egentlig reform af den fælles landbrugspolitik og synes, at det er en ubærlig byrde og noget, som jeg absolut ikke er enig i.
Det kan virke som et mindre spørgsmål, men for mig er det et principielt punkt, som skal afklares. Derfor har jeg undladt at stemme ved alle de endelige afstemninger.

Nassauer (PPE-DE).
Hr. formand, Europas genforening, som vi har stemt for i dag, har for mig som tysk medlem samme vægt som den genvundne enhed i mit land. Derfor har jeg i dag af hjertet stemt for optagelsesansøgningerne, inklusive ansøgningen fra Den Tjekkiske Republik. Jeg beklager imidlertid dybt, at Den Tjekkiske Republik ikke har ophævet fordrivelsesdekreterne og især straffrihedsloven, som er i strid med alle retsprincipper. Jeg har derfor erklæret min tilslutning også til Tjekkiets optagelse i EU ud fra den overbevisning, at vi kan repræsentere de tyske hjemstavnsfordrevne og det tyske mindretal i Tjekkiet, som jeg føler mig forpligtet over for, bedre og mere effektivt, hvis Tjekkiet bliver medlem af EU.

Goebbels (PSE).
Hr. formand, Parlamentets regler har tvunget mig til at afgive mine stemmeforklaringer i flere bidder. De har derfor nu fornøjelsen af kapitel 2.
Overførslerne fra Unionen til de nye medlemmer er af Det Europæiske Råd i København blevet begrænset til 40,8 milliarder euro indtil 2006. I 1999 planlagde Det Europæiske Råd i Berlin at afsætte 43 milliarder i samme periode, men til kun seks stater. Unionen skal således hjælpe flere stater, men med færre midler. Forstå det hvem der kan! Det treårige budget på 40,8 milliarder euro er desuden ikke helt, hvad det giver sig ud for, for de 10 nye medlemslande skal bidrage til det med omkring 15 milliarder euro. Wim Kok vurderer, at nettooverførslerne til de nye lande vil begrænse sig til ca. 10 milliarder om året, altså mindre end 0,1 % af Unionens bruttonationalprodukt. En sådan rundhåndethed vil opmuntre de nye medlemsstater til at kræve en genoptagelse af sagen, når de først sidder med ved bordet i Rådet.
Konrad (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, gennem mange år har jeg arbejdet for udvidelsen af EU med de central- og østeuropæiske stater og dermed også Tjekkiet. Alligevel har jeg ikke stemt for optagelsen af Den Tjekkiske Republik, især af følgende årsager: For det første er Benes-dekreterne, som dannede grundlag for, at 3,2 millioner tyskere i 1945 og 1946 blev fordrevet og frataget deres rettigheder, ikke forældede. For det andet er straffrihedsloven, som er gyldig i Den Tjekkiske Republik, i modstrid med såvel europæiske som internationale menneskerettigheder. For det tredje ville EU's menneskerettighedspolitik være utroværdig, hvis vi accepterede en gældende lov, som giver straffrihed for forbrydelser, som blev begået mod den tyske og ungarske civilbefolkning efter krigen. Det handler ikke om historie, mine damer og herrer, men om aktuel politik. Det handler om værdifællesskabet EU i henhold til Københavnskriterierne.

Kreissl-Dörfler (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, det glæder mig meget, at der i dag blev stemt for optagelsen af Den Tjekkiske Republik. Desværre fik mine forældre ikke lov til at opleve dette historiske øjeblik. Min mor døde i januar i år. De var hjemstavnsfordrevne. De mistede meget. Min onkel blev slået ihjel i 1946 i en tjekkisk lejr. Men jeg er blevet opdraget i en ånd af tolerance og tilgivelse, og jeg vil sige Dem én ting: Den, som i dag - til dels med god grund - har stemt imod Tjekkiets optagelse på grund af Benes-dekreterne, har glemt noget afgørende, nemlig at det er folkene, der bliver optaget. Vi skal se fremad og ikke falde tilbage i gammel revanchisme, det er meget, meget vigtigt for mig at understrege det her. Når jeg ser, hvordan nogle medlemmer af CSU netop har stemt imod det, så hører det desværre sikkert også med til valgkampen i Bayern, hvor man vil have luftherredømmet over visse stamborde for fordrevne. Det kan jeg ikke tilslutte mig. Jeg beklager meget, at mange her ikke havde format til at se historisk fremad, men fortsat var fanget af deres gamle, revanchistiske følelser.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg stemte for betænkningen om Den Tjekkiske Republiks tiltrædelse af EU, selv om min stemme ikke var afgørende for det flertal, vi opnåede ved denne afstemning. Jeg stemte for betænkningen, fordi jeg håber, forventer og ønsker, at det næste Parlament, som bliver valgt i 2004, og hvor Den Tjekkiske Republik bliver repræsenteret, også kommer til at omfatte repræsentanter for landets pensionistparti, så vi står stærkere og har større muligheder for at varetage pensionisternes rettigheder, hvilket ville være lettere, hvis der var flere repræsentanter for Europas pensionistpartier her i Parlamentet.

Schleicher (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, min stemmeafgivelse imod de 10 optagelsesbetænkninger skal udtrykke min dybe bekymring over, at EU endnu ikke har indfriet sit løfte om at gennemføre udvidelse og uddybelse samtidig. Min tillid til EU's medlemsstater er dybt rystet. De har ikke kun demonstreret deres uenighed om udenrigs- og sikkerhedspolitikken til skade for Europa, forudsætningerne for udvidelsen blev af de samme årsager ikke nået med Nice-traktaten.
Resultatet af konventet ligger endnu ikke fast, for slet ikke at tale om løftet om at ratificere den nye traktattekst så hurtigt som muligt. Jeg synes, det er hyklerisk at beslutte udvidelsen og samtidig feje de uløste problemer i EU ind under gulvtæppet. Ved en så vigtig beslutning i Parlamentet havde jeg ønsket mig mere civilcourage i varetagelsen af vores interesser i forhold til Rådet.
Forstå mig ret. Jeg går ind for udvidelsen, så hurtigt som muligt, også pr. 1. maj 2004. Men det kræver et nyt traktatgrundlag, som sikrer fælles handling i afgørende spørgsmål, også med over 25 medlemsstater. Jeg savner mere end nogensinde den fælles europæiske vilje, som også er i stand til at mestre opgaverne i morgendagens stærke Europa.

Raschhofer (NI).
Hr. formand, kære kolleger, dagens afstemning er af historisk rækkevidde, og det er jeg bevidst om. Samtidig er det også den vanskeligste beslutning, jeg har skullet træffe i mit hidtidige politiske virke. Det har ikke været let for mig at træffe denne beslutning. Efter moden overvejelse er jeg nået frem til at stemme for Tjekkiets optagelse. Jeg gør det, selv om jeg repræsenterer en hård position i Benes-spørgsmålet. Straffrihedsloven er fortsat tjekkisk ret. Det er en uretslov og en skamplet. Den har intet, absolut intet som helst at skaffe i et nyt Europa, som tager sin bekendelse til fælles værdier alvorligt.
Med stor beklagelse må jeg konstatere, at den tjekkiske regering den dag i dag ikke har fundet format til at vise en gestus. Alligevel har jeg stemt for Tjekkiets optagelse. Dermed har jeg vist tillid på forhånd, hvilket måske - jeg ved det ikke - er ufortjent. Men jeg vil også gerne bidrage til at bryde den gensidige spiral af manglende forståelse, at bryde de fastlåste holdninger op, og jeg satser på, at det positive signal på den ene side også vil finde et positivt ekko på den tjekkiske side. Hvis man afviser en udstrakt hånd, har man ikke forstået meningen med det udvidede Europa.

Berthu (NI)
Jeg har stemt for alle betænkninger om tiltrædelsen af de 10 nye medlemmer, for i vores øjne ligger der et historisk krav om genforening med østlandene, som vi ikke kan udsætte længere, og som vi ikke skal ødelægge med underordnede skænderier.
Udvidelsen er allerede blevet alt for forsinket. Man skulle, som vi foreslog det, allerede i begyndelsen af 1990'erne have optaget alle de befriede østlande i en slags storeuropæisk forbund, som ville have fungeret som et forum og udviklet konkrete former for samarbejde i henhold til metoder med variabel geometri, som var tilpasset det enkelte lands muligheder.
Metoden ville dog have krævet en fuldstændig U-vending for den europæiske integration i retning af fleksibilitet. Det ønskede Kommissionen ikke, og den fandt derfor ud af, hvordan den kunne indføre en anden strategi, nemlig at få østlandene til at vente og derefter få dem til at indtræde i en superstat, som var fastlagt på forhånd.
Vi gentager, at det er en dårlig strategi. Den har blot fået bitterheden til at blomstre blandt kandidatlandene uden af den grund at give dem mulighed for i dag at komme op på niveau. Men vi skal stemme for med det samme i håb om, at de vil hjælpe os med at forandre Unionen indefra.
Dehousse (PSE)
Jeg stemmer imod, men det har ikke noget med Tjekkiet at gøre som sådan, men med de aktuelle betingelser for udvidelsen, sådan som jeg forklarede det i min stemmeforklaring til Brok-betænkningen.
Jeg vil dog gøre to undtagelser. Først ved at stemme for Cyperns tiltrædelse, både for ikke at løbe nogen risiko for at forhindre en fredelig løsning, som hele Europa ønsker, og i betragtning af den minimale økonomiske indflydelse denne tiltrædelse vil få på de samlede beslutningsmekanismer. Og dernæst ved at undlade at stemme om Polens tiltrædelse, eftersom Polen altid har haft sin plads i den europæiske integration, men helt fra begyndelsen er blevet forhindret af andre i at indtage den.
Gomolka, Jeggle, Klaß, Langen, Mombaur, Sommer, Wieland og Zimmerling (PPE-DE)
 Europas genforening er en chance af historiske dimensioner. Der er imidlertid tvivl om, hvorvidt Tjekkiet står på den europæiske samfundsordens fundament. Tjekkiets ministerpræsidenter har bedømt fordrivelserne efter verdenskrigen som retfærdige og nødvendige, sågar anbefalet dem i aktuelle konflikter.
I modsætning hertil fastsætter EU's charter om grundlæggende rettigheder: "Kollektiv udvisning er forbudt."
Derfor konstaterede Europa-Parlamentet i sin beslutning af 20. november 2002: "O. (?) at etnisk orienterede politikker, der fører til kollektive udvisninger og ødelæggelse af kulturgoder, er et åbenbart brud på de grundlæggende europæiske rettigheder og den fælles europæiske retskultur".
Denne kendelse er entydig. Den sigter ikke mod at indlede en eller anden form for erstatninger, men gør det klart, at tjekkiske udtalelser som de citerede er i modstrid med de mest fundamentale retsprincipper, som det er EU's formål at bevare. Vi bemærker ganske vist med tilfredshed, at præsident Klaus har udtalt, at "begivenheder fulde af vold og menneskelige tragedier", som også havde berørt de bøhmiske tyskere, "fra et nutidigt synspunkt" var "uacceptable gerninger". Imidlertid har hverken Tjekkiets regering eller parlament, grupper eller partier udtalt sig i denne ånd. Dermed har de ikke fjernet tvivlen om, hvorvidt Tjekkiet står på den europæiske retskulturs fundament. Derfor er alle betingelser for Tjekkiets optagelse i EU ikke opfyldt, og vi kan derfor ikke stemme for optagelsen.

Haug (PSE)
Jeg har stemt for tiltrædelsestraktaterne under protest og kun af solidaritet med mine kommende kolleger.
Rådet har - trods Kommissionens advarsler og bebrejdelser under de løbende forhandlinger fastholdt at begå et entydigt retsbrud.
Med den kontroversielle bibeholdelse af bilag XV i tiltrædelsestraktaten og den dermed fuldstændig ensidige ændring af de finansielle rammer for 2004-2006 har Rådet brudt den interinstitutionelle aftale mellem Europa-Parlamentet og Rådet af 6. maj 1999.
Dermed har Rådet trådt Parlamentets budgetrettigheder under fode. Samtidig tvinger det Parlamentet til enten at kæmpe for sine rettigheder eller stemme for udvidelsestraktaterne. Med en sådan adfærd har Rådet opsagt det loyale samarbejde.
Hieronymi (PPE-DE)
Jeg stemmer for Den Tjekkiske Republiks optagelse i EU, selv om tiltrædelsen efterlader ubesvarede spørgsmål, hvor Europa-Parlamentet i årevis har krævet en afklaring i forsoningens ånd. Det gælder navnlig for den såkaldte straffrihedslov nr. 115 af 8. maj 1946.
Dette dekrets eksistensberettigelse bliver forældet hurtigere og mere varigt i det fælles EU-retsfællesskab, end det er tilfældet med en forkastelse af tiltrædelsestraktaten.
Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE)
Jeg stemmer for Tjekkiets tiltrædelse, fordi jeg ikke mener, at Europas genforening og dermed heller ikke tjekkernes hjemvendelse til den europæiske familie må forsinkes på grund af uansvarlige tjekkiske politikere, der stadig ikke har forstået, hvordan en moderne retsstat fungerer.
Den vedvarende uret som følge af visse stadig eksisterende Benes-dekreter vil forhåbentlig kunne bringes til ophør hurtigere i EU-regi, end hvis vi nægter Tjekkiet optagelse i EU.
Mann, Thomas (PPE-DE)
Jeg undlod at stemme ved afstemningen om Den Tjekkiske Republiks tiltrædelse af EU. Det udslagsgivende for mig var, at regeringen i Prag ikke anså det for nødvendigt at tage afstand fra den tidligere præsident Benes' dekreter. I disse dekreter blev de alvorligste forbrydelser inklusive mord, der fandt sted som led i fordrivelsen af tyskere, østrigere og ungarere, erklæret for retmæssige. Det er ikke acceptabelt, at det tjekkiske parlament i april 2002 bekræftede denne form for fordrivelse som "ubetvivlelig, uantastelig og uforanderlig".
En væsentlig del af mit arbejde i Europa-Parlamentet er at gennemføre overholdelsen af menneskerettigheder, retsstatsprincippet og beskyttelsen af minoriteter. Disse principper hører til Københavnskriterierne, der skal opfyldes af alle stater, der ønsker at tiltræde EU. Det er overholdelsen af disse betingelser - ikke kun af acquis communautaire - som tiltrædelsesevnen afhænger af.
Da disse betingelser ikke er blevet overholdt fra tjekkisk side, ville et nej fra mig til handling fra de politisk ansvarliges side dér absolut være rimeligt. Men da det ikke drejer sig om en afstemning om regeringer, men derimod om stater og deres befolkninger, undlod jeg at stemme i dag. Jeg håber, at de tjekkiske borgere vil få en større forståelse af værdi- og retssamfundet EU efter tiltrædelsen.
Pack (PPE-DE)
Jeg stemmer for Tjekkiets tiltrædelse, fordi jeg ikke mener, at Europas genforening og dermed heller ikke tjekkernes hjemvendelse til den europæiske familie må forsinkes på grund af uansvarlige tjekkiske politikere, der stadig ikke har forstået, hvordan en moderne retsstat fungerer.
Den vedvarende uret som følge af visse stadig eksisterende Benes-dekreter vil forhåbentlig kunne bringes hurtigere til ophør i EU-regi, end hvis vi nægter Tjekkiet optagelse i EU.
Schwaiger (PPE-DE)
Jeg undlod at stemme om Tjekkiets tiltrædelse.
Jeg mener ikke, at alle forudsætninger for landets tiltrædelse er opfyldt endnu.
Europas genforening er en chance af historisk betydning. Den er baseret på et retsfællesskab og en forsoning af de europæiske befolkninger.
Til min store beklagelse har den tjekkiske regering ikke korrigeret sin holdning til fordrivelse og bekræftede den i parlamentets beslutning af 24. april 2002 udtrykkeligt som "ubetvivlelig, uantastelig og uforanderlig". Så meget desto mere bifalder jeg udtalelsen fra den tjekkiske præsident Vaclav Klaus, der fastslog den 20. marts 2003, at fordrivelsen af den tyske befolkning fra Tjekkoslovakiet og voldshandlinger begået mod tyskere også efter krigen er uacceptabelt set med dagens øjne. Desuden gøres der i begge landes samfund store bestræbelser på at arbejde hen imod en endegyldig forsoning.
Præsidentens erklæring har imidlertid ikke ændret noget ved den eksisterende retssituation og heller ikke bebudet en sådan.
Den tjekkiske regerings og parlamentets holdning er i modstrid med forsoningsånden og respekten for menneskerettighederne og retsstatsprincippet, der præger det europæiske enhedsværk.
Personligt vil jeg gerne udtrykke håbet om, at den forestående udvidelse af EU gør den tjekkiske regering og det tjekkiske parlament i stand til at overveje deres holdning og så følge op med de nødvendige handlinger.
Stauner (PPE-DE)
Jeg har i dag stemt mod Den Tjekkiske Republiks ansøgning om optagelse i EU.
Efter min mening er det vigtigste grundlag for en forening af de europæiske befolkninger en betingelsesløs forpligtelse fra alles side til at overholde retsstatsprincipperne. Kun på dette grundlag har det forenede Europa en fremtid.
Denne forpligtelse efterkommer Den Tjekkiske Republik ikke med sin fastholdelse af den tidligere tjekkoslovakiske præsident Benes' dekreter og især med den endnu ikke ophævede straffrihedslov (lov nr. 115 af 8. maj 1946). Med denne lov legitimeres de alvorligste forbrydelser og efterkrigsforbrydelser generelt. En stat, der har sådanne love i sin nationale lovgivning, har ingen plads i det europæiske retssamfund.
En afgørelse til fordel for Den Tjekkiske Republiks optagelse ville desuden skabe en præcedens, som andre mulige ansøgerlande kunne henholde sig til. At skabe en sådan præcedens ville ryste dette EU's troværdighed i alvorlig grad.
Zissener (PPE-DE)
Europas genforening er en historisk chance, og netop tjekkere og tyskere kan se tilbage på en rig kulturarv.
For mig at se har Tjekkiet ikke opfyldt alle betingelser for en tiltrædelse af EU, idet Benes-dekreterne nemlig stadig eksisterer.
Trods disse for mig betydelige betænkeligheder stemte jeg for Tjekkiets tiltrædelse.
Europas unge har kun én fælles fremtid - Europa!
Denne chance vil jeg ikke nægte Tjekkiets unge generation.
Goebbels (PSE).
Hr. formand, jeg er nu kommet til kapitel 3 i mine stemmeforklaringer.
Ifølge Kok-betænkningen ville udvidelsesomkostningerne kunne stige fra 0,03 % af Unionens bruttonationalprodukt i 2003 til 0,23 % i 2013. Disse omkostninger ville stadig være minimale, når man ved, at Forbundsrepublikken Tyskland i de sidste 10 år har overført ca. 3 % af sit BNP til de nye delstater for at lette deres strukturelle tilpasning. Eftersom medlemslandene, som regner sig for nettobidragydere, helt sikkert ikke vil acceptere at forhøje Unionens budget, der under alle omstændigheder har et loft på 1,27 % af Fællesskabets bruttonationalprodukt, vil en eventuel forhøjelse af de strukturelle midler til de nye lande nødvendigvis ske på bekostning af Unionens nuværende politikker.
Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg stemte for Republikken Estlands tiltrædelse af EU, da jeg som den eneste repræsentant for det italienske Pensionistparti her i Europa-Parlamentet håber og ønsker, at også Estlands pensionistparti bliver repræsenteret i det næste Europa-Parlament. Jeg håber, at Estlands pensionistparti bliver repræsenteret her i Parlamentet og vil samarbejde med mig om at fremme respekten for de ældre i fremtidens Europa.
Haug (PSE)
Jeg har stemt for tiltrædelsestraktaterne under protest og kun af solidaritet med mine kommende kolleger.
Rådet har - trods Kommissionens advarsler og bebrejdelser under de løbende forhandlinger fastholdt at begå et entydigt retsbrud.
Med den kontroversielle bibeholdelse af bilag XV i tiltrædelsestraktaten og den dermed fuldstændig ensidige ændring af de finansielle rammer for 2004-2006 har Rådet brudt den interinstitutionelle aftale mellem Europa-Parlamentet og Rådet af 6. maj 1999.
Dermed har Rådet trådt Parlamentets budgetrettigheder under fode. Samtidig tvinger det Parlamentet til enten at kæmpe for sine rettigheder eller stemme for udvidelsestraktaterne. Med en sådan adfærd har Rådet opsagt det loyale samarbejde.
Goebbels (PSE).
Hr. formand, nu kommer kapitel 4. Kok-betænkningen angiver to retninger for at reducere udvidelsesomkostningerne. For det første ville en streng gennemførelse af forordningerne om strukturstøtte give mulighed for at reducere udvidelsesomkostningerne til 0,11 % af Unionens BNP. Det er sandsynligt, at Spanien, Portugal, Irland, Grækenland og et par andre lande sætter sig imod en sådan løsning. For det andet ville en reducering af den direkte landbrugsstøtte til 85 % af det aktuelle niveau gøre det muligt at sænke udvidelsesomkostningerne til 0,10 % af fællesskabsbudgettet. Men det ville imidlertid kræve, at man ofrede den fælles landbrugspolitik. Det er helt sikkert muligt at reformere sidstnævnte, men det ville være uheldigt, hvis det skulle ske ved at reducere den til ingenting. Eftersom udvidelsesomkostningerne i teorien kun er fastlagt indtil 2006, risikerer de efterfølgende år at ende i et rent rivegilde om budgettet. Unionens beslutningsproces vil ikke blive stort forbedret, så man kan ikke andet end forvente, at den blokeres.
Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg stemte med begejstring for Republikken Cyperns tiltrædelse af EU. Som den eneste repræsentant for det italienske Pensionistparti her i Parlamentet håber og ønsker jeg, at der også bliver valgt to repræsentanter for Republikken Cyperns pensionistparti ind i Europa-Parlamentet. Den ene repræsentant skal varetage det - forhåbentlig snart tidligere - græsk-cypriotiske samfunds interesser, og den anden repræsentant skal varetage det - forhåbentlig snart tidligere - cypriotisk-græske samfunds interesser. På denne måde står vi stærkere, når det gælder varetagelsen af de ældres interesser i hele Europa.

Villiers (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne have nogle af grundene til, at jeg stemte for hr. Poos' betænkning om Cypern, ført til protokols. Det glæder mig, at man støtter cyprioterne her i Parlamentet. Det er af stor betydning, at deres ønske om at blive medlem af EU bliver respekteret. Jeg har et par forbehold over for aspekterne i det europæiske projekt, men jeg er overbevist om, at de lande, der ønsker at blive medlem, skal have lov til at blive det. I dag er en historisk dag for Cypern og for EU. Cypern har i alt for lang tid været offer for magtpolitikken i Europa. Det har ofte lidt på bekostning af beslutninger truffet af større og mere magtfulde lande. Jeg ved, at mange cyprioter ser optagelsen i EU som en vej til sikkerhed og stabilitet og mener, at det vil føre til, at Cypern bliver placeret i centrum for beslutningstagningen i EU med plads ved øverste ende af bordet med europæiske beslutningstagere. Jeg håber, at Cyperns tiltrædelsesaftale kan færdiggøres de kommende uger, og at denne lille ø, som engang var offer for europæisk politik, kan blive en ligeværdig, respekteret og indflydelsesrig stemme i udformningen af fremtiden for vores fælles kontinent.

Alavanos (GUE/NGL)
 Jeg stemmer for Cyperns tiltrædelse. Det er et vigtigt øjeblik i Cyperns historie. De græske parlamentsmedlemmers og mange af deres ærede venners årelange kamp har endelig nået en vellykket afslutning. Vores ærede ven og ordfører, hr. Poos, har ydet et vigtigt bidrag. Det er efter min mening godt, at der ikke i sidste ende blev tvunget en uigennemførlig amerikansk/britisk plan igennem. I dag får et frit Cypern og medlem af EU chancen for at forhandle om en fair politisk løsning på Cypern-spørgsmålet om besættelsesstyrken, Tyrkiet, og den lokale repræsentant, hr. Denktash. En løsning, som et overvældende flertal af de tyrkiske cyprioter og de græske cyprioter, med god grund håber på.

Berthu (NI)
Republikken Cypern befinder sig i en uløselig situation rent juridisk, fordi Tyrkiet har besat den nordlige del af øen på ulovlig vis. Besættelsen er i øvrigt blevet fordømt af både FN og EU.
Jeg mente alligevel, at det var nødvendigt at stemme ja til tiltrædelsen, for et nej ville have straffet cyprioterne dobbelt, hvis de på den ene side var besat af tyrkerne og på den anden udelukket fra Unionen.
I virkeligheden burde vi have sat hårdt mod hårdt over for Tyrkiet, for det er det eneste, landet forstår, og gjort det helt tydeligt, at det ville miste sin status som associeret partner med EU, hvis det ikke øjeblikkeligt evakuerede den nordlige del af øen. Jeg beklager, at vi ikke havde mod til at sige det dengang, og jeg håber, at vi vil gøre det på et tidspunkt.
Men desværre er det ikke den retning, Unionen går i for øjeblikket, den sværger stadig til forlig og fastholder perspektivet for Tyrkiets tiltrædelse ved at fordoble den økonomiske støtte til landet og give den status som førtiltrædelsesmidler.
Under disse omstændigheder kræver vi, at der afholdes folkeafstemning i alle europæiske lande, før de indleder nogen som helst fremtidige tiltrædelsesforhandlinger med Tyrkiet. Tillad mig at gentage, at en sådan folkeafstemning skal afholdes før nogen form for forhandlinger.
Haug (PSE)
Jeg har stemt for tiltrædelsestraktaterne under protest og kun af solidaritet med mine kommende kolleger.
Rådet har - trods Kommissionens advarsler og bebrejdelser under de løbende forhandlinger fastholdt at begå et entydigt retsbrud.
Med den kontroversielle bibeholdelse af bilag XV i tiltrædelsestraktaten og den dermed fuldstændig ensidige ændring af de finansielle rammer for 2004-2006 har Rådet brudt den interinstitutionelle aftale mellem Europa-Parlamentet og Rådet af 6. maj 1999.
Dermed har Rådet trådt Parlamentets budgetrettigheder under fode. Samtidig tvinger det Parlamentet til enten at kæmpe for sine rettigheder eller stemme for udvidelsestraktaterne. Med en sådan adfærd har Rådet opsagt det loyale samarbejde.
Maaten (ELDR)
Hvad angår de 10 kandidatlandes tiltrædelse, mener Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe, at de burde have afsluttet forberedelserne, og at landene bør testes enkeltvis. Jeg modtog den 8. april et brev fra kommissær Verheugen, hvor han gav udtryk for, at den cypriotiske grænse, der snart bliver en af Unionens og dermed også Nederlandenes ydre grænser, er tilstrækkelig sikker. Vi håber ydermere, at der kan findes en løsning på konflikten på Cypern gennem EU.

Souchet (NI)
Grunden til, at vi har undladt at stemme om Cyperns indtrædelse i EU, er ikke, at vi har noget som helst at klage over, hvad angår det cypriotiske folk.
Det er tværtimod den uansvarlighed, som EU's øverste ledelse har udvist, vi har noget imod.
At vi affinder os med at optage et delt land i EU, et land, hvis eksistentielle problem ikke er løst, og samtidig fortryder, er endnu et tegn, hvis der skulle være behov for flere, på EU's manglende evne til at udvise reel politisk vilje. Cyperns tiltrædelse af Unionen skulle naturligvis have været betinget af landets genforening. I stedet for at stille denne betingelse og bruge spørgsmålet om Cyperns tiltrædelse som løftestang, begrænser EU sig til tilsyneladende at begræde, at det selv optager et delt land i sin midte. Drømmer jeg, eller er jeg vågen?
Vi har forpasset endnu en lejlighed, og det vil betyde, at vi optager et land i Unionen, som er besat af en fremmed magt, at vi giver Tyrkiet et yderligere og mere varigt afpresningsmiddel over for EU, og at vi reelt lægger Unionens ydre grænse på den grønne streg. Sidstnævnte grænse er ikke anerkendt af EU og for øvrigt heller ikke af nogen andre uden for Tyrkiet!
Goebbels (PSE).
Hr. formand, kapitel 5. Igennem flere år var Unionens credo, at vi havde brug for en intern udvidelse af Unionens institutioner før udvidelsen. Stats- og regeringscheferne gentog deres doktrin om, at Unionens beslutningsstrukturer og -mekanismer skulle vedtages før udvidelsen til 25 medlemslande og mere. Det var Nice-traktatens målsætning, men traktaten har ikke gjort nogen som helst fremskridt på det område. Den har snarere gjort det vanskeligere for Rådet at træffe beslutninger. Vi havde derfor brug for Det Europæiske Konvent. Det skulle føre til en ny traktat med Unionen som grundlag, med andre ord en europæisk forfatning. Underskrivelsen af tiltrædelsestraktaterne den 16. april besegler udvidelsen, før konventets arbejde er afsluttet. Udvidelsen kommer til at foregå i institutionel tåge, som ikke bliver bedre af, at Irak-krisen har fået de søde drømme om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik til at gå op i røg.
Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg stemte for Letlands tiltrædelse af EU. Som den eneste repræsentant for det italienske Pensionistparti her i Parlamentet håber og ønsker jeg, at letterne i det næste Europa-Parlament, der også vil omfatte Republikken Letland, blandt deres repræsentanter også vælger en repræsentant for pensionistpartiet, som sammen med de andre - forhåbentlig mange - repræsentanter for pensionistpartierne i alle de lande, der kommer med i Europa-Parlamentet for første gang i 2004, kan være med til at varetage de ældres interesser.

Haug (PSE)
Jeg har stemt for tiltrædelsestraktaterne under protest og kun af solidaritet med mine kommende kolleger.
Rådet har - trods Kommissionens advarsler og bebrejdelser under de løbende forhandlinger fastholdt at begå et entydigt retsbrud.
Med den kontroversielle bibeholdelse af bilag XV i tiltrædelsestraktaten og den dermed fuldstændig ensidige ændring af de finansielle rammer for 2004-2006 har Rådet brudt den interinstitutionelle aftale mellem Europa-Parlamentet og Rådet af 6. maj 1999.
Dermed har Rådet trådt Parlamentets budgetrettigheder under fode. Samtidig tvinger det Parlamentet til enten at kæmpe for sine rettigheder eller stemme for udvidelsestraktaterne. Med en sådan adfærd har Rådet opsagt det loyale samarbejde.
Maaten (ELDR)
Hvad angår de 10 kandidatlandes tiltrædelse, mener Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe, at kandidatlandene burde have afsluttet forberedelserne, og at de bør testes enkeltvis. Der var tvivl om, hvorvidt alle landene opfylder kriterierne, hvilket er kommet til udtryk gentagne gange i Europa-Parlamentet. Jeg modtog den 8. april et brev fra kommissær Verheugen, hvor han angav, at selv de lande med de største svagheder, heriblandt Letland, efter hans overbevisning opfylder Københavnskriterierne i tilstrækkelig grad ved tiltrædelsen.
Kommissær Verheugens advarsler til en række kandidatlande, Kommissionens beslutning om at offentliggøre en alsidig tilsynsrapport seks måneder før tiltrædelsen, Den Liberale Gruppes peer review af nye og gamle medlemsstater inden for menneskerettigheder, korruption, administrativ kapacitet og uafhængig finanskontrol (fru Malmströms og hr. Maatens ændringsforslag), Kommissionens evne til at træffe foranstaltninger direkte i en række yderligere år mod forstyrrelser i det indre marked (beskyttelsesbestemmelserne) samt hr. Mulders initiativbetænkning om reformen af godkendelsen af landbrugsudgifterne har derfor meget stor betydning.

Goebbels (PSE).
Hr. formand, her er så kapitel 6. Jeg er ikke en af dem, der ønsker at straffe Polen og andre stater, som har foretrukket en atlantisk solidaritet frem for en europæisk. Hver enkelt stat og regering har ret til at støtte Bushs krigeriske politik eller lade være. Men det står nu klart, at de fleste af Unionens nye medlemmer foretrækker en amerikansk alliance og NATO for en tættere europæisk integration. Den britiske regerings repræsentanter i konventet glæder sig over denne udvikling. I et interview i Times lagde Peter Hain ikke skjul på, at han er i færd med at skabe en alliance med de central- og østeuropæiske lande imod enhver bevægelse i retning af en europæisk superstat. Således vil Det Forenede Kongerige og andre ikke tøve med at nedlægge veto på den regeringskonference, som skal stadfæste konventets konklusioner. Dette veto risikerer at ramme ethvert forslag om at etablere beslutningsprocedurer med kvalificeret flertal på områder som fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, finans- og skattepolitik samt økonomi- og socialpolitik. Det bliver bandlyst at anvende ordet "føderal". Det vil ikke blive muligt at henvise til chartret om grundlæggende rettigheder for at træffe retsafgørelser til fordel for den enkelte borger.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, i dag, den 9. april 2003, stemte jeg for Litauens tiltrædelse af EU. Jeg håber desuden, at der bliver valgt en repræsentant for Litauens pensionistparti, så vi står stærkere, når det gælder om at forsvare de ældres rettigheder i hele Europa.

Haug (PSE)
Jeg har stemt for tiltrædelsestraktaterne under protest og kun af solidaritet med mine kommende kolleger.
Rådet har - trods Kommissionens advarsler og bebrejdelser under de løbende forhandlinger fastholdt at begå et entydigt retsbrud.
Med den kontroversielle bibeholdelse af bilag XV i tiltrædelsestraktaten og den dermed fuldstændig ensidige ændring af de finansielle rammer for 2004-2006 har Rådet brudt den interinstitutionelle aftale mellem Europa-Parlamentet og Rådet af 6. maj 1999.
Dermed har Rådet trådt Parlamentets budgetrettigheder under fode. Samtidig tvinger det Parlamentet til enten at kæmpe for sine rettigheder eller stemme for udvidelsestraktaterne. Med en sådan adfærd har Rådet opsagt det loyale samarbejde.
Goebbels (PSE).
Hr. formand, jeg er nu kommet til sidste kapitel. Et udvidet EU vil, stillet over for den institutionelle tåge, jeg netop har talt imod, være tvunget til blot at være et stort marked. Det bliver reelt en frihandelsforening, som forhåbentlig udvides til også at omfatte den anden side af Atlanterhavet. Det er typisk, at de varmeste fortalere for denne forhastede udvidelse er at finde blandt de tidligere medlemmer af EFTA.
Eftersom jeg ikke ønsker, at et udvidet EU skal blive et stort marked for de rige lande, som er formet efter den almindelige opfattelse i USA, finder jeg mig nødsaget til, hr. formand, med tungt hjerte at undlade at stemme om tiltrædelse for alle de nye medlemslande, som jeg ikke desto mindre ønsker hjertelig velkommen.
Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg stemte for Ungarns tiltrædelse af EU. Eftersom der er mindst 200 millioner pensionister i det udvidede EU, håber jeg, at vi med Ungarns deltagelse med sine egne repræsentanter i Europa-Parlamentet får et antal medlemmer af Europa-Parlamentet, som er proportionalt med antallet af pensionister i Europa. Jeg håber således, at også Ungarns pensionister sender en repæsentant til Parlamentet, så vi står stærkere og bedre kan varetage de ældres interesser i hele Europa.

Haug (PSE)
Jeg har stemt for tiltrædelsestraktaterne under protest og kun af solidaritet med mine kommende kolleger.
Rådet har - trods Kommissionens advarsler og bebrejdelser under de løbende forhandlinger fastholdt at begå et entydigt retsbrud.
Med den kontroversielle bibeholdelse af bilag XV i tiltrædelsestraktaten og den dermed fuldstændig ensidige ændring af de finansielle rammer for 2004-2006 har Rådet brudt den interinstitutionelle aftale mellem Europa-Parlamentet og Rådet af 6. maj 1999.
Dermed har Rådet trådt Parlamentets budgetrettigheder under fode. Samtidig tvinger det Parlamentet til enten at kæmpe for sine rettigheder eller stemme for udvidelsestraktaterne. Med en sådan adfærd har Rådet opsagt det loyale samarbejde.
Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, i dag, den 9. april 2003, stemte jeg med stor begejstring for Republikken Maltas tiltrædelse og medlemskab af EU i håbet om, at også Malta vil vælge en repræsentant for pensionistpartiet ind i Europa-Parlamentet, så vi i fællesskab - nemlig sammen med de andre repræsentanter for alle de andre kandidatlandes pensionistpartier - står stærkere, når det gælder varetagelsen af de ældres interesser i hele Europa.

Haug (PSE)
Jeg har stemt for tiltrædelsestraktaterne under protest og kun af solidaritet med mine kommende kolleger.
Rådet har - trods Kommissionens advarsler og bebrejdelser under de løbende forhandlinger fastholdt at begå et entydigt retsbrud.
Med den kontroversielle bibeholdelse af bilag XV i tiltrædelsestraktaten og den dermed fuldstændig ensidige ændring af de finansielle rammer for 2004-2006 har Rådet brudt den interinstitutionelle aftale mellem Europa-Parlamentet og Rådet af 6. maj 1999.
Dermed har Rådet trådt Parlamentets budgetrettigheder under fode. Samtidig tvinger det Parlamentet til enten at kæmpe for sine rettigheder eller stemme for udvidelsestraktaterne. Med en sådan adfærd har Rådet opsagt det loyale samarbejde.
Stauner (PPE-DE)
Jeg har i dag stemt mod Republikken Maltas ansøgning om optagelse i EU.
Baggrunden for min afgørelse er Maltas fastholdelse af trækfuglejagten. Malta nægtede under tiltrædelsesforhandlingerne resolut at gennemføre EU's beskyttelsesbestemmelser (EU's fuglebeskyttelsesdirektiv) fuldstændigt og har opnået, at der blev fastlagt en overgangsfrist, der tillader fuglejagt på Malta indtil slutningen af 2008.
Denne bestemmelse er et fribrev for krybskytter og illegale dyrehandlere. Jagt i rum sø, jagt på sangfugle med net og massiv nedskydning af sjældne sangfugle er strengt forbudt i henhold til europæisk retslære. Et ansøgerland skal anerkende dette retsgrundlag.
Sakellariou (PSE).
Hr. formand, det var en vanskelig beslutning at stemme mod et lands tiltrædelse, et land, som jeg nærer meget stor respekt for. Jeg har truffet denne vanskelige samvittighedsbeslutning på egne vegne. Jeg har hverken forsøgt at påvirke min gruppe eller ladet mig påvirke af den.
Jeg kan ikke give min stemme til et kandidatland, der deltager aktivt med kæmpende tropper i en illegal, umoralsk og beskidt krig i Irak, derved krænker folkeretten uden nogen som helst tøven og bærer en del af ansvaret for myrderierne på tusinder af uskyldige civile. Polen er på afveje, og det især landets regering, men ikke kun den. Også det polske folk har foretrukket at følge den amerikanske krigsminister i stedet for den polske pave. Polakkerne er mere stolte over deres GROM-specialenhed end over deres katolske biskoppe, der går ind for fred. Dermed udelukker de sig selv fra EU's værdifælleskab. Jeg håber, de snart vender tilbage. I dag, efter moden overvejelse og fuldt ud i overensstemmelse med min samvittighed, har jeg stemt imod.
Fatuzzo (PPE-DE).
Jeg håber, hr. formand, at også Polen - hvis tiltrædelse jeg stemte for - sender en mandlig eller kvindelig repræsentant for det polske pensionistparti til det næste Europa-Parlament, nemlig en repræsentant, som kan stå ved min side, så jeg selv står stærkere, når vi i fællesskab skal forsvare de ældre i hele Europa.

Alavanos (GUE/NGL)
. (EL) Der er to årsager til min symbolske stemme mod Polens tiltrædelse. Den ene er den såkaldte etniske erklæring, der er vedhæftet tiltrædelsestraktaterne, som omfatter og legaliserer holdningen mod abort. Den anden er de polske soldaters deltagelse i krigen mod Irak, i et show af underdanig proamerikanisme og særdeles uforskammet antieuropæisme. Jeg mener, at jeg forsvarer håbene og ønskerne i den stolte polske nation, der som uafhængigt land bliver medlem af EU og dermed afslutter den periode, hvor dette store, historiske land er blevet brugt som satellitstat, nu af USA og førhen af Rusland og Tyskland.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Vi støtter Polens såvel som alle de andre kandidatlandes ret til at tiltræde EU. Men betingelserne for Polens tiltrædelse illustrerer ulighederne i den traktat, der stadfæster tiltrædelsen.
Polen har f.eks. ikke ret til den samme landbrugsstøtte som landene i det nuværende EU på trods af, at bønderne udgør en god del af befolkningen. Men de europæiske institutioner foretrækker at subventionere deres kapitalistiske landbrug for at skabe overskud snarere end at hjælpe de fattige bønder i østlandene med at leve af deres arbejde.
Endvidere skal de polske arbejdere på trods af jonglering med sagens juridiske aspekter vente syv år på at kunne komme ind i Unionen og arbejde.
Det er i øvrigt utilgiveligt, at Unionen, som er i den grad ubestikkelig, når det drejer sig om at kræve ofre af de arbejdende klasser i landet, er helt rede til at give indrømmelser til den polske kirke. EU accepterer ikke kun forbuddet mod frivillig abort, som begrænser kvindernes frihed, det forbyder på forhånd fællesskabslovgivningen at ændre den polske lovgivning på området og overlader således de polske kvinder til en yderst reaktionær kirkes forgodtbefindende!
Haug (PSE)
Jeg har stemt for tiltrædelsestraktaterne under protest og kun af solidaritet med mine kommende kolleger.
Rådet har - trods Kommissionens advarsler og bebrejdelser under de løbende forhandlinger fastholdt at begå et entydigt retsbrud.
Med den kontroversielle bibeholdelse af bilag XV i tiltrædelsestraktaten og den dermed fuldstændig ensidige ændring af de finansielle rammer for 2004-2006 har Rådet brudt den interinstitutionelle aftale mellem Europa-Parlamentet og Rådet af 6. maj 1999.
Dermed har Rådet trådt Parlamentets budgetrettigheder under fode. Samtidig tvinger det Parlamentet til enten at kæmpe for sine rettigheder eller stemme for udvidelsestraktaterne. Med en sådan adfærd har Rådet opsagt det loyale samarbejde.
Jöns (PSE)
Jeg begrunder mit nej til Republikken Polens tiltrædelse af EU på nuværende tidspunkt med, at Polen som det eneste kandidatland deltager aktivt med elitesoldater i en folkeretsstridig krig, der finder sted i Irak for øjeblikket.
Maaten (ELDR)
Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe mener, hvad angår de 10 nuværende kandidatlandes tiltrædelse, at de burde have afsluttet deres forberedelser, og at landene bør testes individuelt. På spørgsmået om, hvorvidt alle landene opfylder kriterierne, har Europa-Parlamentet gentagne gange givet udtryk for tvivl. Jeg modtog den 8. april et brev fra kommissær Verheugen, hvor han angav, at selv de lande med de største svagheder, heriblandt Polen, efter hans mening opfylder Københavnskriterierne i tilstrækkelig grad ved tiltrædelsen.
Kommissær Verheugens advarsler til en række kandidatlande, Kommissionens beslutning om at offentliggøre en alsidig tilsynsrapport seks måneder før tiltrædelsen, Den Liberale Gruppes peer review af nye og gamle medlemsstater inden for menneskerettigheder, korruption, administrativ kapacitet og uafhængig finanskontrol (fru Malmströms og hr. Maatens ændringsforslag), Kommissionens evne til at træffe foranstaltninger direkte i en række yderligere år mod forstyrrelser i det indre marked (beskyttelsesbestemmelserne) samt hr. Mulders initiativbetænkning om reformen af godkendelsen af landbrugsudgifterne har derfor meget stor betydning.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, eftersom der i Slovenien allerede eksisterer et pensionistparti, som hedder DeSUS, og som er med i landets regering, håber jeg, at dette parti vil sende en repræsentant til Europa-Parlamentet, så ikke bare Sloveniens pensionister, men også pensionisterne i alle landene i det nye Europa, som valget til Europa-Parlamentet i 2004 resulterer i, bliver massivt repræsenteret af parlamentsmedlemmer, som forsvarer de ældres rettigheder, og som kommer fra pensionistpartierne i alle disse lande, herunder Slovenien.

Haug (PSE)
Jeg har stemt for tiltrædelsestraktaterne under protest og kun af solidaritet med mine kommende kolleger.
Rådet har - trods Kommissionens advarsler og bebrejdelser under de løbende forhandlinger fastholdt at begå et entydigt retsbrud.
Med den kontroversielle bibeholdelse af bilag XV i tiltrædelsestraktaten og den dermed fuldstændig ensidige ændring af de finansielle rammer for 2004-2006 har Rådet brudt den interinstitutionelle aftale mellem Europa-Parlamentet og Rådet af 6. maj 1999.
Dermed har Rådet trådt Parlamentets budgetrettigheder under fode. Samtidig tvinger det Parlamentet til enten at kæmpe for sine rettigheder eller stemme for udvidelsestraktaterne. Med en sådan adfærd har Rådet opsagt det loyale samarbejde.
Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg stemte også for den betænkning, hvor vi afgiver positiv udtalelse om Republikken Slovakiets tiltrædelse af EU, og jeg håber, at der i det næste Europa-Parlament, som bliver valgt i 2004, bliver mindst én repræsentant for Republikken Slovakiets pensionistparti, så vi er flere til at varetage de ældres interesser i hele Europa.

Haug (PSE)
Jeg har stemt for tiltrædelsestraktaterne under protest og kun af solidaritet med mine kommende kolleger.
Rådet har - trods Kommissionens advarsler og bebrejdelser under de løbende forhandlinger fastholdt at begå et entydigt retsbrud.
Med den kontroversielle bibeholdelse af bilag XV i tiltrædelsestraktaten og den dermed fuldstændig ensidige ændring af de finansielle rammer for 2004-2006 har Rådet brudt den interinstitutionelle aftale mellem Europa-Parlamentet og Rådet af 6. maj 1999.
Dermed har Rådet trådt Parlamentets budgetrettigheder under fode. Samtidig tvinger det Parlamentet til enten at kæmpe for sine rettigheder eller stemme for udvidelsestraktaterne. Med en sådan adfærd har Rådet opsagt det loyale samarbejde.
Meijer (GUE/NGL)
Som medlem af Delegationen til Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Slovakiet kender jeg mere til problemerne i det land end problemerne i andre tiltrædelseslande. Jeg ser ustabile politiske partier komme og gå, en stort set sammenbrudt økonomi med stor arbejdsløshed i Øst og regering efter regering, der nægter at rette op på tidligere begået uret mod medlemmer af de nationale mindretal. Den nye opdeling i provinser tager overhovedet ikke hensyn til, at det sydlige Slovakiet taler ungarsk, og at de fleste indbyggere i det område ønsker forvaltning og uddannelse på det sprog. Landsbyerne i Øst, der bebos af et flertal af romanibefolkningen, forvaltes stadig af en slovakisk elite, der mener, at vejbelysning, vandværker og parker kun tilhører dem. Det er muligt, at mange mennesker fra Slovakiet vælger at søge arbejde i det nærliggende Wien. Med indlemmelsen af Slovakiet importerer EU miljøproblemerne fra atomkraftværkerne og Donau-dæmningen. Og dog er tiltrædelsen i EU langt mindre kontroversiel i det internt opdelte Slovakiet end i nabolandene Polen og Tjekkiet, hvor flertallet måske om kort tid stemmer imod ved en folkeafstemning. Forskellige grupper regner med en forbedring som følge af tiltrædelsen. Vi skal helt tilbage til den 5. september 2001, hvor jeg gav udtryk for en forventning om, at de bliver skuffet, men jeg respekterer deres valg.

Berthu, de La Perriere, Montfort, Souchet og Varaut (NI)
Endnu en gang er afstemningen om kalenderen for Europa-Parlamentets mødeperioder 2004 blevet udnyttet af dem, som er imod Strasbourg. De vil reducere antallet af møder i byen.
Men endnu en gang går afstemningen imod traktatens ord. Protokollen om institutionernes sæde fastlægger antallet af Strasbourg-møder til 12 mødeperioder om året. I henhold til præcedens reduceres antallet til 11 i valgår. De, der er imod Strasbourg-møderne, er gået endnu længere denne gang og har kun planlagt 10 mødeperioder.
Det er bl.a. resultatet af en absurd manøvre fra socialdemokraternes side, som ønskede at afskaffe den sidste mødeperiode i april for ikke at arbejde den 1. maj.
Paradokset er endnu større, når man ser, at den vedtagne kalender indeholder fem minisessioner, som skal afholdes i Bruxelles i 2004 på trods af, at de i teorien kun burde skrives i kalenderen, såfremt de 12 normale sessioner i Strasbourg er overfyldte.
Vi anmoder den franske regering om at klage til Domstolen over denne ulovlige afstemning. Europa-Parlamentet er ikke en suveræn forsamling. Det råder kun over de præcise beføjelser, som traktaten har tildelt det. Og det skal rette sig efter sidstnævnte.
Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
For vores vedkommende er der ikke tale om at møde op i Europa-Parlamentet den 1. maj, dagens særlige betydning som arbejdernes international kampdag taget i betragtning.
Hvad angår resten af kalenderen, har vi ikke nogen præferencer eller særlige holdninger.
Pasqua (UEN)
Tro mod sin politiske linje modsætter UEN-Gruppen sig også i år ethvert forsøg på at reducere varigheden og/eller antallet af mødeperioder i Strasbourg.
Selv om der i de seneste år har været forskellige lobbyer, som har mangedoblet deres forsøg på at flytte Parlamentets sæde permanent fra Strasbourg til Bruxelles - her tænker vi især på reduceringen af mødeperioden til fire dage og på det højere antal ekstraordinære møder i Bruxelles - kræver UEN-Gruppen respekt for ånden og bogstavet i traktaterne, som fastlægger, at der skal afholdes 12 årlige mødeperioder i Strasbourg.
Det er rigtigt nok, at der sædvanligvis aflyses en mødeperiode i Strasbourg i valgår. Samtidig undrer man sig imidlertid over at kunne konstatere, at antallet af ekstraordinære møder forbliver uændret. Det er en helt usædvanlig situation, og derfor har jeg for 2004 foreslået at aflyse to ekstramøder for i henhold til gældende lov at genindføre den 12. Strasbourg-mødeperiode.
Jeg er sikker på, at De vil forstå, at dette skridt kræver, at vi alle lever op til vores ansvar. For os er det helt enkelt. Strasbourg skal ikke reduceres til blot at være et Bruxelles-anneks. Strasbourg er og skal blive ved med at være Europa-Parlamentets sæde.
Sudre (PPE-DE)
Med afstemningen i dag om kalenderen for Europa-Parlamentets mødeperioder 2004 har Parlamentet kun vedtaget 10 mødeperioder i Strasbourg.
Men traktaterne og retspraksis ved EF-Domstolen på området fastlægger helt tydeligt, at Europa-Parlamentets kalender skal indeholde 12 mødeperioder i Strasbourg hvert år, eller 11 i valgår, før der træffes beslutning om at tilføje ekstra minisessioner i Bruxelles.
Der mangler således en mødeperiode i Strasbourg i den kalender, som er vedtaget for valgåret 2004, uden at nævne det absurde ved en afstemning, som aflyser den mødeperiode i Strasbourg, der oprindeligt var planlagt til at modtage de folkevalgte medlemmer fra de nye EU-medlemsstater, samme dag som Europa-Parlamentet afgiver sin samstemmende udtalelse om disse staters tiltrædelsestraktater.
I betragtning af at Europa-Parlamentets afstemning beskyldes for at være ulovlig, kræver den franske delegation til PPE-DE-Gruppen, at formanden, Pat Cox, øjeblikkelig drager konsekvensen heraf og annullerer afstemningen. Den kræver, at Formandskonferencen indkaldes til hastemøde for hurtigst muligt at arrangere en ny afstemning, som er i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen.
Andersen, Bonde og Sandbæk (EDD)
. Vi har valgt at stemme for betænkningen, fordi vi mener, at det er nødvendigt at sikre en retfærdig behandling af tredjelandsstatsborgere, der har lovligt ophold.
Principielt mener vi dog, at disse rettigheder bedst varetages i medlemsstaternes nationale lovgivningsbestemmelser, der indbyrdes er meget forskellige, men funderet demokratisk.
Desuden er vi opmærksomme på, at forslaget vedrører et område, der er omfattet af EF-traktatens afsnit IV, og som derfor ikke gælder for Danmark, jf. protokollen om Danmarks stilling.

Berthu (NI)
På trods af at medlemmerne fra Mouvement pour la France og en stor del af højrefløjen har stemt imod, har Europa-Parlamentet netop vedtaget Cerdeira Morterero-betænkningen, som godkender Kommissionens direktiv om familiesammenføring og indeholder en lang række væsentlige ændringsforslag.
Ændringsforslagene udvider især definitionen af familiemedlemmer, som kan få familiesammenføring, fremskynder den enkeltes mulighed for at søge familiesammenføring og begrænser medlemsstaternes muligheder for at give afslag.
Under alle omstændigheder var Kommissionens oprindelige forslag i vores øjne allerede meget dårligt både i sine principper og i sine bestemmelser.
Denne afstemning skulle sende et klart signal til Rådet. Selv om det ikke er forpligtet til at vedtage Europa-Parlamentets ændringsforslag (for sidstnævnte er kun blevet hørt i denne sag), må Rådet alligevel gøre sig klart, at det, hvis det godkender princippet om en regulering af familiesammenføringen på europæisk niveau, bevæger sig ind på et tvivlsomt spor. Det er indlysende, at Kommissionen og dens allierede i morgen vil fortsætte med at skubbe på for, at Rådets angivelige ret skal forøges yderligere. Kommissionen mangler sand forståelse for, hvad der er i Europas bedste interesser.
Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Vi er selvfølgelig imod polygami og den undertrykkelse, det medfører for kvinder.
Vi accepterer imidlertid ikke, at man under påskud af, at en af ægtefællerne allerede bor i et værtsland, forbyder de andre at komme ind i landet og opholde sig der. 
Bag ved et moraliserende ydre drejer det sig udelukkende om at opstille endnu en forhindring for indvandring ved at bryde personlige bånd.
Selv om vi afviser selve princippet i en sådan begrænsning, har vi stemt for det ændringsforslag, der i det mindste fastlægger nogle undtagelser, såfremt "hensynet til et mindreårigt barns tarv tilsiger det".
I øvrigt har vi forkastet de chikanøse ændringsforslag som f.eks. brug af DNA-test mod indvandrere eller argumentet om offentlig sundhed, som går ud fra det egoistiske synspunkt, at man skal nægte at give den behandling, som de europæiske lande er i stand til at tilbyde, til de befolkninger, som ikke har adgang til den.
Og endnu en gang er de forslag, som udgør et fremskridt, ikke bindende, og i stedet for at tilnærme de nationale lovgivninger efter den bedste fællesnævner, tilnærmer forslagene i deres helhed lovgivningerne efter den laveste fællesnævner.
Lund og Thorning-Schmidt (PSE)
. Vi har valgt at følge vores gruppe og stemme for beslutningsforslaget i Cerdeira Mortereros betænkning.
Vi er dog opmærksomme på, at området vedrører forhold, der er omfattet af EF-traktatens afsnit IV, og ikke gælder for Danmark, jf. protokollen om Danmarks stilling.

Miranda (GUE/NGL)
Der er en eklatant forskel mellem erklæringerne på topmødet i Tampere og indholdet i dette direktiv, som vi får forelagt efter mere end tre års diskussion i Rådet og to ændringer af Kommissionens oprindelige forslag.
Det er blevet sagt, at integrationspolitikken skulle have som målsætning at sikre de indvandrede borgere samme rettigheder og pligter som EU's egne borgere. Den foreslåede tekst går i den modsatte retning.
Som et resultat af meningsforskellene i Rådet får vi forelagt et forslag til fælles regler, der er harmoniseret efter den mindste fællesnævner, med et indskrænket familiebegreb og med et antal undtagelser, der lader væsentlige spørgsmål stå åbne.
Af disse grunde støtter vi denne betænknings forslag, der udvider familiebegrebet, sikrer princippet om ikke-forskelsbehandling og hindrer, at mere favorabel lovgivning tilsidesættes.
På vores initiativ omfatter betænkningen nu bestemmelser, der fjerner sagsbehandlingen fra myndighedernes normale arbejdsbyrde og den subjektive vurdering af faste forhold. Den omfatter også bestemmelser om, at opstået sygdom eller invaliditet, efter at opholdstilladelsen er udstedt, ikke kan begrunde, at man afslår at forny opholdstilladelsen.
Med disse ændringer distancerer betænkning sig kvalitativt fra det oprindelige forslag, hvorfor vi kan stemme for den.

Moraes (PSE)
Jeg lykønsker min kollega og ligeledes medlem af Parlamentets tværfaglige gruppe mod racisme, fru Cerdeira Morterero, med hendes arbejde med det vigtige og vanskelige emne familiesammenføring.
Jeg har stemt for betænkningen og støtter den på linje med mit tidligere arbejde med indvandringsspørgsmål - særligt mit arbejde med underordnede indvandringsspørgsmål såsom primary purpose-ægteskabsreglen i Det Forenede Kongerige.
Det er vigtigt, at medlemsstater tillader, at nære slægtninge såsom forældre, ægtefæller eller partnere får opholdstilladelse, hvis der ikke er andre muligheder for underhold.
Gennemførelsen af direktivet i national lovgivning må ikke føre til et lavere beskyttelsesniveau end det, som de enkelte medlemsstater for tiden yder.

Ribeiro e Castro (UEN)
Indvandringen er et alvorligt problem, der fordrer en realistisk og ansvarlig indsats fra Fællesskabets institutioners side. At man ikke har truffet relevante og afbalancerede foranstaltninger på dette område er netop årsagen til de ulyksalige forhold, som alle EU's borgere mærker. De alvorlige problemer, som alle nu erkender, kræver i det mindste, at vi ikke gør dem værre. Med kommissær António Vitorinos ord: "... det må siges klart, at de europæiske byers modtagelseskapacitet er begrænset".
Indvandringsspørgsmålet må ganske rigtigt ikke løses ved at ofre retten til familiesammenføring. Det står mig fuldstændig klart, da jeg anerkender denne rettighed.
Retten til familiesammenføring kan og bør kun forstås helt seriøst, og baggrunden for, at den findes, må ikke drages i tvivl. Det er imidlertid ikke den opfattelse, der præger betænkningen eller beslutningsforslaget om dette direktiv, idet man umådeholdent udvider denne rettighed og lader udøvelsen af den udstrække til personlige situationer, der ikke er af familiemæssig natur. Denne venstreorienterede uansvarlighed tjener kun til at øge mistro og mistillid over for en fundamental naturlig rettighed. Derfor har jeg desværre set mig nødsaget til at stemme imod.

Formanden.
Stemmeforklaringerne er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 14.15 og genoptaget kl. 15.00)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (?5-0111/03) af Morillon om den nye europæiske sikkerheds- og forsvarsstruktur - prioriteter og mangler.

Morillon (PPE-DE)
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine kære kolleger, da vi for et halvt år siden begyndte at arbejde med denne betænkning i Parlamentets Udvalg om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, forestillede vi os ikke, at den ville blive offentliggjort i forbindelse med så dramatiske og smertelige aktuelle begivenheder. Formålet har været at ajourføre den foregående betænkning af vores kollega Catherine Lalumière, hvilket var nødvendigt på grund af begivenhederne i september 2001, samt at yde et bidrag til vores kollegers arbejde i konventet.
Det kan imidlertid forekomme som en næsten umulig opgave at ville vurdere en europæisk forsvars- og sikkerhedsstruktur på et tidspunkt, hvor alt tyder på, at den i det mindste for tiden er faldet fra hinanden. Mine kolleger i Udvalget om Udenrigsanliggender har imidlertid indtaget en anden holdning, idet de den 25. marts, hvor krisen var på sit højdepunkt, vedtog den betænkning, som plenarforsamlingen skal stemme om i morgen. Der er efter min mening tre grunde hertil. Den første er, at vi har et ansvar over for vælgerne. Den anden grund er bevidstheden om, at den nuværende krise skal være os en lærestreg her lige før udvidelsen. Den tredje grund er forbundet med vores ønske om at afklare politikken for det transatlantiske samarbejde, som medlemsstaterne synes besluttet på at ville videreføre. Vi er mange, der håber, at de nuværende meningsforskelle ikke stikker så dybt, som det ser ud til.
Lad mig først omtale ansvaret over for vælgerne. Alle tilgængelige eurobarometre har i årevis vist, at et flertal på over to tredjedele af EU-borgerne går ind for en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik. Da vores kolleger i Udvalget om Udenrigsanliggender er opmærksomme på denne holdning, deles den selvfølgelig af en tilsvarende del af dem. Afstemningen i udvalget efter en meget frugtbar debat om gennemgangen af næsten 200 ændringsforslag afspejlede i alle tilfælde dette. Under alle omstændigheder kunne gennemførelsen af de nye bestemmelser for vores arbejde vedtages ved en enkelt afstemning på plenarforsamlingen, men vi blev enige om, at emnet var så vigtigt, at det fortjener den debat, som vi har her i dag, og som vi vil inddrage Rådet og Kommissionen i.
Vi ønskede faktisk, og det er mit andet punkt, med det samme at drage en lære af den nuværende krise. EU har ikke været i stand til at tale med én stemme i FN's Sikkerhedsråd, som det burde i henhold til bestemmelserne i Maastricht-traktaten. Er det ikke tegn på, hr. rådsformand, at tiden nu er inde til at ændre EU-institutionerne for fremover at undgå det kaos og de mislyde, som gradvis og forhåbentlig kun midlertidigt har vist sig i EU? Som bekendt forventer borgerne, som jeg allerede har sagt, men måske i endnu højere grad hele verden, at EU indtager sin plads i opbygningen af en multipolar verden således, at man undgår, at verdens skæbne bliver ved med udelukkende at hvile på den amerikanske præsidents skuldre.
Jeg kommer her ind på det tredje og vigtigste punkt. Er EU rede til at påtage sig det ansvar, der forventes af det? Det er jeg ikke så sikker på. EU's valg er under alle omstændigheder klarere end nogensinde før. Enten betror medlemsstaterne fortsat ligesom under den kolde krig forsvaret af Europa til USA's væbnede styrker. I så fald kan de ikke tillade sig at belære USA om den amerikanske regerings beslutninger om, hvordan de vil anvende disse styrker. Eller også må EU endelig acceptere, hvad USA altid har forlangt, nemlig at EU bærer sin del af byrden, hvilket selvfølgelig betyder, at EU skal yde et større bidrag til en fælles indsats. NATO's generalsekretær lord Robertson gjorde forleden i Deres nærvær, hr. kommissær Patten, opmærksom på kløften mellem de europæiske regeringers hensigtserklæringer og de midler, som de vil afsætte til at gennemføre dem. Han kaldte det the gap of ambition. Jeg håber, at den nuværende krise gør dem bevidst om det og får dem til at begynde at bygge bro over kløften.
Yiannitsis
. (EL) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, krisen for nylig i Irak viste ret tydeligt, hvor Europa er bagefter, navnlig på det udenrigspolitiske område og forsvarsområdet. Men lad os ikke dvæle ved Europas svagheder. Denne krise har måske også en kreativ indflydelse på europæiske politikker, og set ud fra det synspunkt mener jeg, at Morillon-betænkningen er kommet på det rigtige tidspunkt, selv om det ikke var indlysende fra begyndelsen.
Da det traditionelle system med to supermagter er brudt sammen, må vi i dag finde nye sikkerhedsstrategier og -foranstaltninger. Inden for denne ramme er spredning af masseødelæggelsesvåben ikke den eneste grobund for krise. Dette er ikke den eneste fare, der truer global sikkerhed og stabilitet. Udstrakt fattigdom, organiseret kriminalitet, institutionaliseret vold og alvorlige konjunkturafmatninger kan have samme skadelige virkning på global stabilitet og sikkerhed som militæraktioner eller terrorhandlinger. Vi må samtidig undersøge, i hvilket omfang vi udarbejder de rigtige politikker med henblik på alle disse farer, og på hvilket tidspunkt. Sammen med de reaktioner, vi vælger, mener vi, at støtte til global sikkerhed, gensidig tillid, samarbejde, enighed i internationale organisationer, alliancer og netværk er afgørende. Den metode, vi anvender til at håndtere trusler mod den globale sikkerhed, vil bestemme vores fremtid, mens vi skaber fred, sikrer et sundt økonomisk miljø og finder overbevisende løsninger på globale politiske, økonomiske og endog miljømæssige problemer. 
På baggrund af Irak-krisens opståen vil jeg gerne sige, hvor taknemmelig jeg er for, at den yderst interessante betænkning af general Morillon har givet formandskabet lejlighed til at formulere Rådets holdning til så alvorligt et spørgsmål for europæisk integration som den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik. Både Morillon-betænkningen og andre lignende initiativer, f.eks. Barnier-betænkningen, har bidraget med vigtige idéer, som kan blive særlig nyttige i de drøftelser, der skal finde sted på regeringskonferencen, og selv på dette trin, hvor Rådets kompetente organer er i gang med at redigere tekster vedrørende integrationen af ESFP-mekanismen, og naturligvis i konventet.
Her må jeg understrege, og jeg skal forklare hvorfor om et øjeblik, at nogle af idéerne i Morillon-betænkningen vedrører initiativer, der allerede er blevet iværksat og bliver undersøgt af Unionens kompetente organer. Jeg vil indlede med at nævne de aktuelle trusler mod sikkerhed, stabilitet og fred, som er meget anderledes end tidligere tiders trusler. Faktisk var ESFP-mekanismen ikke fra begyndelsen tænkt til horisontale og irrationelle trusler som terrorisme og spredning af masseødelæggelsesvåben, og derfor skal mekanismen forsigtigt og gradvist tilpasses til de eksisterende sikkerhedsforhold.
Inden for disse rammer har det første skridt været at fastsætte to specifikke mål: på den ene side brug af Unionens militære styrker til beskyttelse af civile mod terrorangreb og på den anden side deployering af Unionens militære styrker i kriseområder. Der er ingen tvivl om, at videreudvikling og forbedring af de militære kapaciteter er afgørende for sikkerheden og dermed forsvaret af Unionen. Vi er særligt opmærksomme på dette forhold, og med henblik på at følge op på den indsats, der er gjort hidtil, er der planer om at indkalde til en konference om kapaciteter for at evaluere og registrere de fremskridt, der er sket med at gennemføre den europæiske handlingsplan til udvikling af militærkapaciteten (ECAP) og beslutte de næste skridt.
Formandskabet har udarbejdet en tekst med retningslinjer om, hvad der skal gøres, når de kompetente arbejdsgrupper, ECAP-panelerne, har fuldført deres arbejde. Vi håber, at disse initiativer vil føre til en forbedring af vores operationelle kapacitet i den militære sektor og ydermere vil bidrage til at styrke grundlaget for videreudviklingen af ESFP. I den forbindelse er det også særlig vigtigt at opbygge udrykningsstyrken, og det er derfor, at dette emne allerede indgik i det spanske formandskabs grundlæggende prioriteter på det militære område af ESFP. Den operationelle ramme, der skal være for udrykningsenhedernes opbygning og operation, er ved at blive undersøgt af de kompetente politiske og militære organer, og vi bestræber os på at fuldføre den, inden det græske formandskab takker af. Det er logisk, at Unionens militære kapacitet kun kan styrkes, hvis vi udvider og intensiverer vores samarbejde på forsvarsmaterielområdet. Dette initiativ skulle naturligvis have været taget tidligere, men nu skal det iværksættes, og på det punkt er Unionen stadig banebrydende.
Den beslutning, som Det Europæiske Råd traf i Bruxelles, var delt i to: for det første at opfordre Rådet til at undersøge den rolle, som forskning og udvikling på forsvarsområdet kan spille som led i den mere generelle ramme for Unionens tilsvarende kapaciteter, og for det andet at undersøge muligheden for at oprette et europæisk forsvarsmaterielagentur, et europæisk mellemstatsligt agentur. Begge dele er meget vigtige for, at samarbejdet på forsvarsområdet kan styrkes. Hvis vi ser fremad, kan vi kombinere forskning på forsvarsområdet med Unionens konkurrenceevnepolitikker med henblik på at understøtte og udvikle mange sektorer og skabe en stærkere udvidelse.
Udviklingen af en global rumpolitik for EU fremmes i den samme hensigt og vil også blive anvendt i sikkerhedssektoren. Morillon-betænkningen berører også dette. Det fremgår tydeligt af udviklingen i løbet af de sidste 10 år, at der er mange fælles trusler, og vi har tilsvarende brug for et koordineret, fælles svar. Inden for disse rammer skal vi opdyrke og fremme en fælles opfattelse af sikkerhed, og det er derfor, at oprettelsen af et system af fælles politisk og militær træning i krisestyring interesserer formandskabet særligt, og vi arbejder allerede på det.
Idéen i Morillon-betænkningen om at oprette et civilt fredskorps er meget god og vil bidrage til at gøre den almindelige europæiske borger opmærksom på, hvad der sker i sikkerhedssektoren, og hvordan vi håndterer dette og deltager rent praktisk. Vi undersøger denne idé grundigt, og formandskabet vil sandsynligvis forelægge en tekst med de relevante retningslinjer.
Der er ingen tvivl om, at forholdet mellem EU og NATO er en del af den europæiske sikkerhed. Under alle omstændigheder er det europæiske valg med hensyn til krisestyring først at appellere til regionale og internationale organisationers vilje og handling, med andre ord prioriteres dialog højest. Den nye samarbejdsaftale mellem EU og NATO er et vigtigt skridt mod komplementaritet og gensidig støtte mellem de to organisationer. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at understrege, at der i Morillon-betænkningen står, at de to organisationers og deres medlemmers aktioner skal være i overensstemmelse med FN-pagtens principper.
Som jeg sagde tidligere, mine damer og herrer, er disse både punkter i Morillon-betænkningen og formandskabets mål, og derfor gør vi en indsats for at fremme dem. Der er imidlertid ingen tvivl om, at betænkningen indeholder forslag om og omfatter en lang række idéer om meget vigtige emner og institutionelle aspekter af ESFP, som vil være et værdifuldt bidrag til vores fremtidige drøftelser. Jeg vil ikke kommentere alle idéerne i betænkningen, selv om mange af dem er yderst interessante, for før disse idéer kan gennemføres, skal der ske nogle institutionelle reformer, som i øjeblikket bliver drøftet i konventet, og som senere vil blive drøftet på regeringskonferencen. Jeg er nu sikker på, at de vil være nyttige som en værdifuld kilde til inspiration og overvejelse.
Vi er nået til et afgørende vendepunkt. EU har iværksat en dristig udvidelse og må tage faste skridt til at udvide dets politikker tilsvarende, så det kan komme videre på baggrund af nogle andre faktorer end tidligere. Langt størstedelen af europæerne forventer dette, som hr. Morillon nævner det i sin betænkning. Disse tider kræver virkelig beslutsomhed og handling med et endemål om at fremme EU's forsvarsidentitet. Dette vil give EU mulighed for at styrke sin sikkerhed og udenrigspolitik.
Mine damer og herrer, den nuværende situation kan til trods for dens mørke side markere begyndelsen på en voldsom debat om, hvad EU agter at gøre fremover, særligt nu hvor vi er midt i en åben debat om Europas fremtid. Disse er de udestående spørgsmål, og alle erfaringer om grundene til og udviklingen af den irakiske krise skal styrke os, så vi kan forebygge og afværge lignende situationer i fremtiden og give Europa en stærkere profil i det globale system.
Patten
. (EN) Hr. formand, først vil jeg lykønske general Morillon hjerteligt med et meget omfattende - og bestemt rettidigt - bidrag til debatten om den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik. Det rettidige blev med rette nævnt af både min gode ven og ministeren i formandskabet.
Det antal ændringsforslag, som udvalget behandlede, før det vedtog beslutningsforslaget, er i mange henseender et bevis på den store interesse, men også, for at sige det, som det er, på de forskellige holdninger på dette centrale område i europæisk politik. Når jeg svarer i dag, skal jeg tage Kommissionens nuværende ansvarsområder i sikkerheds- og forsvarsspørgsmål i betragtning. Jeg skal helt sikkert tage det i betragtning, og hvis jeg ikke gør det, skal hr. Van Orden nok minde mig om, hvad det omfatter. Uanset hvad konventet, hvor min kollega, kommissær Barnier, dygtigt har ledet drøftelserne af forsvarsspørgsmål, anbefaler fremover - og jeg ved, at han har orienteret Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik under behandlingen af denne betænkning - er Kommissionens ansvarsområder for øjeblikket ret begrænsede, når man sammenligner det med de mange emner, som den foreliggende tekst dækker.
Kommissionen er ikke inddraget i de rent militære aspekter af en den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik. Det vedrører udelukkende medlemsstaterne. Jeg vil derfor ikke kommentere de specifikt militære forslag, herunder etablering af en permanent stående militærstyrke, tilføjelse af en klausul om kollektivt forsvar eller oprettelse af et fælles militærakademi. Traktaten forbinder imidlertid Kommissionen med en den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik. Det sker i artikel 27, og vi er aktivt involveret i alle diskussioner om krisestyringsoperationer i forbindelse med den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, særlig operationer, der vedrører civile krisestyringsinstrumenter som f.eks. overvågning, retsstatsprincippet, civil forvaltning og civilbeskyttelse. I den forbindelse glæder det mig, at beslutningsforslaget anerkender vigtigheden af civile såvel som militære bidrag til krisestyring.
Det er imidlertid umuligt - det har jeg understreget ved mange lejligheder her i Parlamentet - at adskille rent militære spørgsmål og dermed forbundne spørgsmål, hvor vi i Kommissionen er kompetente og kan yde et reelt bidrag. Militære og ikke-militære spørgsmål kan ikke placeres pænt i hver sin æske. Det skal de heller ikke, da der er behov for at koordinere dem nøje i forbindelse med en fælles strategi.
Kommissionen kan f.eks. finansiere politistøtte efter afslutningen af konflikter som i Bosnien og Hercegovina, hvor EU den 1. januar overtog politimissionen fra FN. Vi kan også organisere uddannelse af grænsetjenester, hvor ukontrolleret masseindvandring giver problemer, eller vi kan bidrage til at genetablere de administrative strukturer i lande, der kommer ud af kriser, som vi har set på Balkan, og som vi kan se i Afghanistan i dag.
Kommissionen har allerede en imponerende række instrumenter og ekspertise, som kan anvendes i krisesituationer. Nye EU-instrumenter kan være nødvendige på sikkerhedsområdet, som general Morillon har foreslået. Det vigtigste krav er imidlertid, at alle tilgængelige instrumenter skal anvendes på vedtagne målsætninger for EU-politikker i en given situation. De nuværende begivenheder viser, som jeg har sagt i dag, at det langtfra er tilfældet.
Et andet område, hvor Kommissionen skal spille en vigtig rolle, er politikken for forsvarsmateriel. Efter min mening kan og skal handelen med og produktionen af forsvarsmateriel ikke behandles som et privat område inden for det indre marked. Levering af forsvarsmateriel, konkurrence mellem virksomheder, der fremstiller forsvarsmaterial, forskning og udvikling, eksport og import af forsvarsmateriel, interne markedsaspekter af handel med forsvarsmateriel og varer, som kan anvendes til både civile og militære formål - alt dette er områder, hvor fordelene ved det indre marked er relevante for den europæiske industri.
Der er store muligheder for forbedring på dette område. Kommissionen vedtog for nylig en meddelelse til Rådet og Parlamentet om forsvarsmaterielindustrien, i hvilken den peger på en række områder, hvor det er muligt at gøre betydelige fremskridt ved at give EU's skatteydere mere for de penge, som de investerer i deres sikkerhed. Bekymringerne for overlapning og opsplittelse af produktion og leverance af forsvarsmateriel og den manglende interoperabilitet, som nævnes i betænkningen, er nogle af de centrale emner, som vi behandler i meddelelsen.
Vi håber, at det arbejde, som vi iværksætter som opfølgning på meddelelsen, vil bidrage til at udvikle en stærk og konkurrencedygtig forsvarsindustri, gennemsigtige markedsbetingelser og et sundt klima for investeringer i forskning og udvikling, som er nødvendige for at styrke den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik.
Til sidst vil jeg sige, at meget af troværdigheden i den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik afhænger af EU's militærkapacitet. Oprettelsen af den 60.000 mand store "hurtige udrykningsstyrke" under den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik vil bestemt bidrage til at øge EU's troværdighed udadtil. Og iværksættelsen af den første EU-militæroperation nogensinde i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien i sidste måned viser, at den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik ikke kun er et teoretisk tankeværk.
Jeg er imidlertid helt enig med min ven general Morillon i, at det stadig vil være vanskeligt for vores allierede at tage EU alvorligt, hvis vi ikke bruger mere på vores sikkerhed. Det er ikke tilstrækkeligt at sige, at EU betaler sin del af regningen ved at betale det meste af udviklingsbistanden i verden, selv om det er sandt, eller ved at øge den humanitære bistand yderligere.
Vi er også nødt til at investere mere i at øge kapaciteten på områder som strategisk lufttransport, specialstyrker og kommunikationsudstyr til slagmarken. Hvis vi ikke gør det, vil vores allierede blive ved med at mene, at Europa for let indkasserede sin fredsdividende efter Berlinmurens fald.
Levering af bistand skal blive ved med at være de humanitære organisationers hovedopgave for at sikre neutralitet, uafhængighed og upartiskhed i forbindelse med sådanne humanitære operationer. Det er af afgørende betydning at overholde disse principper for at kunne opfylde de humanitære behov, når der opstår en krise.
Kommissionen glæder sig derfor over henvisningen i betænkningen til retningslinjerne for militære og civile forsvarsaktiver i forbindelse med FN's humanitære aktiviteter i komplekse nødsituationer, som FN offentliggjorde den 20. marts 2003. De fastsætter klare regler for forholdet mellem militære og humanitære aktører i forbindelse med FN's humanitære operationer. Retningslinjerne burde ligeledes gælde for brugen af europæiske militære og civile forsvarsaktiver i enhver humanitær operation.
Jeg vil komme med en afsluttende bemærkning om international humanitær lov, som fastsætter bestemmelser for, hvordan fjendtligheder foregår. Vi mener, at international humanitær lov er tilpasset konflikterne af i dag, forudsat at de krigsførende parter og alle parter i Genève-konventionerne overholder deres forpligtelser. Jeg vil på nuværende tidspunkt sige, at Kommissionen værdsætter den rolle, som Den Internationale Komité under Røde Kors har spillet som promotor og vogter af konventionerne.
Endelig vil jeg igen sige til min kære ven, at betænkningen kommer næsten smerteligt i rette tid. Den tager en række spørgsmål op, som vil gå lige til hjertet af vores troværdighed i Europa, efterhånden som vi har til hensigt at yde et større bidrag til internationale anliggender i de kommende år. Der kommer imidlertid, som jeg har sagt ved tidligere lejligheder her i Parlamentet, et tidspunkt i al politik, hvor man er nødt til at investere det rigtige sted. Vi har for længe siden passeret det stadium, når vi taler om sikkerhedsspørgsmål.
Oostlander (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er enig med kommissær Patten. Hr. Morillons betænkning kommer på et fantastisk godt tidspunkt. Når alt kommer til alt, har vi i de seneste uger været vidne til, hvor magtesløs EU og endog medlemsstaterne tilsammen er på forsvarsområdet. Bebrejdelsen mod USA om, at USA ikke skal være verdens politibetjent, lyder faktisk komisk, når den kommer fra lande, der på ingen måde er i stand til at være det selv og for den sags skyld ofte heller ikke er rede til at være det. Erfaringerne fra navnlig Jugoslavien, hvor det ikke var "fredelighed" og "beskedenhed", der førte til de europæiske staters reserverede holdning, men "kynisme" og "ligegyldighed", lærte os dette i sin tid.
Dette hykleri er langsomt ophørt i Parlamentet. Jeg tror, at vi alle sammen har indset, at Europa har et forsvarsansvar og på en eller anden måde må leve op til det. Forhåbentlig når vi dertil. Dette ansvar tages faktisk bedst gennem EU's organisationer og i samarbejde med vores transatlantiske allierede. Vi vil altid skulle nævne disse to i samme åndedrag. De hænger uløseligt sammen. Det er sådan, at jo mere transatlantisk tillid der er, jo større enhed vil der være inden for EU.
Det er påfaldende, at den uenighed, vi ofte ser på dette område i EU, hænger sammen med vores holdning til USA, vores transatlantiske allierede. Sammenkædningen af disse to er derfor meget vigtig, som det fremgår af general Morillons betænkning. I betænkningen skitserer han en realistisk vej for et europæisk forsvarsansvar, idet han med sin ekspertise som general udmærket ved, at militær aktion altid er forbundet med alt, hvad der er behov for af civil aktion før og efter. Vi er meget opmærksomme på dette nu, hvor pøbelen i Baghdad plyndrer sig vej gennem gaderne. Så har man virkelig omgående brug for en civil arm ved siden af en militær aktion, der er afsluttet med succes. Denne forsigtige, realistiske vej er valgt i form af f.eks. fælles forskning og udvikling og en fælles identifikation af militære behov set ud fra et europæisk synspunkt. Det er naturligvis altid noget nyt, og det vil blive vanskeligt for mange lande at skifte over til det, men det er af største vigtighed for os.
Det er også af største vigtighed for produktionen. På denne måde er det muligt at forøge forsvarsindsatsens effektivitet væsentligt. Hvis vi tager udgangspunkt i, at vi skal finde en europæisk holdning til vores forsvarsansvar, kan vi også få alle medlemsstaternes tillid. Når alt kommer til alt, vil ingen være i vildrede med, hvilket stort land der skal følges: Frankrig, Tyskland, Det Forenede Kongerige eller USA. Det er et spørgsmål om, at vi i EU sammen skal følge en europæisk linje i militære anliggender. Det bidrager hr. Morillons betænkning stærkt til. I betænkningen følger han faktisk en metode, som kommissær Patten allerede har anbefalet, nemlig at grænserne for, hvad traktaterne allerede giver os mulighed for, skal undersøges. Hvis man gør det grundigt og på et vist tidspunkt løber panden mod en mur, så ved man, hvad det er for en, hvordan en reform skal se ud, og hvordan de institutionelle ændringer skal formuleres. Jeg har altid betragtet det som en ualmindeligt praktisk vej, og general Morillon har også valgt den.
I øjeblikket er udsigten til et europæisk forsvarsansvar naturligvis ikke særlig lovende. På grund af den udvikling, vi har været vidne til for nylig, tager medlemsstaterne og medlemmerne af Rådet selv ikke Rådet alvorligt. Ellers ville det græske formandskab f.eks. have haft meget større indflydelse på de initiativer, der bliver taget på dette område. Vi må ikke tro, at EU kunne blive opdelt i to grupper med hver deres styrkede samarbejde. Det er kort sagt utroligt vigtigt, at europæisk forsvar, efter borgernes ønske, som hr. Morillon skriver, tager form. Så kan budgetterne anvendes mere effektivt, og det vil straks gavne alle borgerne.
Lalumière (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, to år efter den betænkning, som jeg havde den ære at forelægge for Parlamentet om det samme emne, glæder det mig at give min uforbeholdne støtte til hr. Morillons betænkning. Jeg håber, at ændringsforslagene fra vores gruppe bliver vedtaget. Derefter burde vi uden problem kunne stemme for beslutningsforslaget.
Jeg vil således begrænse mig til at understrege et par punkter, som forekommer mig særlig vigtige i dette urolige forår 2003. Begivenhederne de seneste måneder har ikke fremmet den unge europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik (ESFP). Siden den 11. september 2001 har EU stort set være udelukket fra politiske og militære anliggender, hvad enten det drejer sig om Afghanistan eller Irak eller den israelsk-palæstinensiske konflikt. EU er ganske vist til stede, men deltagelsen er begrænset til civile og humanitære aktioner. Det er vigtigt, men det er ikke tilstrækkeligt. Det værste er, at EU i denne periode er blevet splittet. Trods det græske formandskabs prisværdige bestræbelser på at få vedtaget fælles platforme har Irak-konflikten splittet EU. For det første hvad angår arten af EU's transatlantiske forbindelser, og hvor stor uafhængighed vi har over for USA, og for det andet følgelig hvad angår de store principper såsom brugen af magt, international rets rolle og FN's rolle.
Trods dette dystre billede vil jeg imidlertid højt og tydeligt give udtryk for min stærke overbevisning om, at vi under ingen omstændigheder må give op. En række lande såsom Belgien, Tyskland, Frankrig og Luxembourg har allerede taget initiativ til at genoplive sikkerheds- og forsvarspolitikken. Det græske formandskab har reageret positivt. Premierminister Simitis har sagt det for nylig. Jeg håber, at konventet sammen med formanden Giscard d'Estaing efter nogle ugers tavshed og tøven om dette emne også vil stille forslag. Hr. Dehaene og hr. Barnier har allerede fremsat udmærkede idéer om udenrigspolitiske og sikkerheds- og forsvarspolitiske institutioner. Disse idéer overlapper for øvrigt ofte Parlamentets idéer. Hr. Morillons betænkning indeholder en lang række interessante forslag, f.eks. om målsætningerne for FUSP og ESFP i en ny international sammenhæng, NATO's nye rolle, forbindelserne mellem EU og NATO samt om den militære kapacitet, særlig med hensyn til ny teknologi, som er nødvendigt for, at EU kan blive taget alvorligt.
Det drejer sig selvfølgelig ikke om at konkurrere med USA. Det ville være fuldstændig tåbeligt og umuligt. Vi skal imidlertid tage nogle ret enkle kendsgerninger i betragtning. De europæiske lande er i kraft af deres geografiske placering og fælles grænser afhængige af hinanden, hvad angår deres sikkerhed. I kraft af deres traditioner, særlig de kulturelle traditioner, har de fælles aktiver og principper at forsvare på den internationale scene. Og endelig har europæerne i kraft af deres rigdomme og økonomiske instrumenter midlerne til at fremme deres idéer og forsvare deres interesser overalt i verden, når det er nødvendigt, og hvis de ønsker det. Europa har kort sagt en rolle at spille i verden uden at ville dominere den, men også uden at denne rolle bliver servil eller underdanig.
Hr. formand for Rådet, hr. kommissær, lad os gå videre! Det er Parlamentets ønske, og vi støtter Dem.

Watson (ELDR).
Hr. formand, jeg undskylder over for hr. Morillon, at jeg ikke var her, da han indledte debatten.
Betænkningen kunne næsten ikke være kommet mere rettidig. Hvis de amerikanske og britiske styrker, som det forlyder, nu næsten har kontrol over Baghdad, kan debatten om eftervirkningerne af krigen og den lære, som vi kan drage heraf, nu begynde. Ulig sine forgængere viser den nuværende amerikanske regering kun ringe interesse for et stærkt og forenet Europa. Vores svaghed er blevet grusomt udstillet, og EU er nu forpligtet til at udvikle en sikkerhedsstrategi, som kan hjælpe os med at genoprette de transatlantiske forbindelser. Den Liberale Gruppe her i Parlamentet hilser hr. Morillons betænkning velkommen som et vigtigt bidrag til denne proces.
Europas splittelse i forbindelse med Irak har været en klar påmindelse om vores manglende evne til at tale med én stemme i sikkerhedspolitik, men alligevel må vi ikke glemme, at EU har en fælles handelspolitik, en fælles udviklingspolitik og et vordende europæisk diplomatisk korps i form af Kommissionens kontorer rundt omkring i verden. Det er magtfulde instrumenter, og de ville blive endnu mere magtfulde, hvis de blev kombineret som led i en integreret udenrigspolitik. EU's udenrigspolitik er usammenhængende, fordi den er opdelt mellem tre kommissærer, formandskabet for Rådet og Rådets højtstående repræsentant, og fordi nogle medlemsstater afviser vores betydelige fælles interesse i udenrigspolitik eller forbyder Kommissionen at spille en central udøvende rolle. Uden en fælles forsvarspolitik vil EU stadig mangle den militære muskel, der er nødvendig for at skabe en troværdig fælles udenrigspolitik. EU's samlede forsvarsudgifter er på under halvdelen af USA's udgifter, hvilket betyder, at EU ikke bruger nok på forsvar, men borgerne ville heller ikke hilse ret meget højere forsvarsudgifter velkommen. Det er således ikke tilstrækkeligt blot at øge udgifterne. Vi skal bruge pengene bedre, særlig på centrale behov, såsom strategisk lufttransport, præcisionsstyret ammunition og tankfly. Derfor støtter Den Liberale Gruppe oprettelsen af et forsvarsmateriel- og forskningsagentur, der skal koordinere forsvarsudgifterne. Vi ønsker at få større valuta for pengene, og hvis EU-landene bliver enige om, at forsvarsmateriel, der er produceret uden for EU, opfylder vores behov bedst og giver større valuta for pengene, skal vi ikke vælge europæisk fremstillet materiel i et misforstået forsøg på protektionisme. Det ville være at gentage fejltagelserne i den fælles landbrugspolitik. En bedre anvendelse af forsvarsudgifterne skal ledsages af en stærkere beslutningstagning. Ved gennem general Morillons betænkning at sende Det Europæiske Konvent en klar og enstemmig meddelelse, hvor man går ind for en stærk og effektiv sikkerheds- og forsvarspolitik, håber Parlamentet at påvirke drøftelserne i konventet. Hvis man får en repræsentant for eksterne anliggender med base i Kommissionen, men som suppleres med ressourcer og ekspertise fra medlemsstaterne, er det et stort skridt henimod at samle de spredte elementer i udenrigs- og sikkerhedspolitikken.
Vi har også brug for større fleksibilitet til iværksættelse og gennemførelse af krisestyringsoperationer eventuelt gennem større anvendelse af princippet om "konstruktiv stemmeafholdelse". Selv om der er klare forbehold over for dette, synes tilføjelsen af en klausul om kollektivt forsvar i den nye forfatningstraktat i lighed med klausulen i traktaten om Den Vesteuropæiske Union også at være et nødvendigt skridt. Det er muligt, at udviklingen hen imod disse mål ikke kan ske med det samme med 15 medlemsstater, og slet ikke med 25 medlemsstater. Derfor glæder jeg mig over den belgiske regerings initiativ til at afholde et møde senere på måneden med Frankrig, Tyskland og Luxembourg om forsvarspolitik. Der kan ofte kun ske fremskridt i den europæiske integration, hvis en gruppe beslutsomme lande presser på, og andre kommer til senere. Ikke desto mindre understreger jeg, at et øget forsvarssamarbejde skal være åbent for alle regeringer, som ønsker at deltage, og det vil den britiske regering forhåbentlig med dens militære kapacitet og erfaring.
Til sidst vil jeg sige, at en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik er et hensigtsmæssigt supplement til den fælles sikkerhed, som NATO yder, hvis indkøb af våben samtidig rationaliseres, der tilføres værdi i form af en doktrin baseret på konfliktforebyggelse og krisestyring, og det underbygges af den mulige trussel om militær aktion og en mere sammenhængende og fælles strategi for sikkerhedspolitik. Lad os smede EU's sikkerheds- og forsvarspolitik på håbets ambolt af stålet fra vores forlegenhed i forbindelse med Irak.

Lagendijk (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil indlede med at gratulere hr. Morillon med, at han i begyndelsen af sin betænkning har anført, hvad det grundlæggende princip for europæisk udenrigs- og sikkerhedspolitik burde være. Selv i betragtningerne siger han - efter min mening helt korrekt - at det grundlæggende princip bør være kriseforebyggelse. Kun i nødsituationer, kun i krisesituationer bør EU have militære midler til rådighed. Det er lige præcis den rækkefølge, som min gruppe støtter, og det er også grunden til, at vi f.eks. støtter EU's aktioner i Makedonien og Bosnien. Det viser, at EU - endelig, havde jeg nær sagt - råder over næsten det sidste i hele rækken af midler, hvad angår udenrigs- og sikkerhedspolitik. Ud over diplomati, ud over økonomiske midler, nu også militære midler, men i den rækkefølge, om jeg må bede.
Der er to dele af betænkningen, som jeg gerne vil diskutere. For det første har generalen - med rette, synes jeg - brugt et ændringsforslag til at foreslå at lægge endnu mere vægt på noget, der allerede forekommer i betænkningen, nemlig at vi har brug for et strategisk koncept. Hvad vil vi i grunden med europæisk sikkerhedspolitik? Hvor vil vi sætte ind? Hvad har vi præcis brug for for at gøre det? Hvornår vil vi gøre det? Det er efter min mening vældig godt. Jeg går også meget ind for en revision af Petersberg-opgaverne - det er den officielle beskrivelse af vores strategiske koncept, der efter min mening er alt for begrænset. Jeg går ind for at gøre dette først og først derefter begynde at diskutere noget, som jeg f.eks. føler er tom snak i hr. Morillons betænkning, nemlig territorialt forsvar. Skal vi pludselig tilføje dette til EU's opgaver? Skal vi overtage WEU-traktatens artikel V? Den beslutning kommer efter min mening for tidligt. Lad os beskæftige os med det strategiske koncept først, og lad os derefter se, hvad vi ønsker at gøre med disse europæiske midler. Efter min mening er det også for tidligt at sige, at vi skal være i stand til at påtage os opgaver af Kosovo-typen i 2009. Lad os først se på det strategiske koncept og derefter påtage os specifikke opgaver af den art.
For det andet vedrører et andet vigtigt punkt i betænkningen den misforståelse, der ofte opstår, når vi siger - lidt af det fremgik af hr. Pattens og hr. Watsons indlæg - at der ville være for lidt penge til at gøre det, vi burde gøre. Problemet er ikke, kære kolleger, at der er for lidt penge. Problemet er, at vi ikke bruger dem nok og ikke bruger dem effektivt nok, og at vi hidtil har gjort for lidt ved opgavespecialisering. Det er deri, det ligger. Lad os nu få det på plads. Jeg er glad for, at det også fremgår meget tydeligt af hr. Morillons betænkning. Hvad angår penge, går jeg - og heldigvis også ordføreren - ind for gradvis overførsel af de finansielle ressourcer fra - efter min mening - fuldstændig uforståelige ad hoc-budgetter mellem medlemsstater, der overhovedet ikke kan kontrolleres demokratisk, til EU's budget. Der er meget, som taler for det, bare det, at det vil betyde, at Europa-Parlamentet også endelig får greb om europæisk sikkerhedspolitik, for de penge, der bruges på den, er i vores budget.
Og til sidst, hr. formand, kommer jeg til min største frygt. I Parlamentet, og i Rådet, kan vi sikkert blive enige om, at effektiviteten skal øges. Vi skal kunne reagere hurtigere og bedre. Enig, kære kolleger, men det skal ske på grundlag af en klar strategisk plan. Men jeg frygter, at noget, der uden tvivl hører sammen med det, nemlig demokratisk kontrol, kommer til at mangle. Vi kan ikke fortsætte med at øge effektiviteten og forbedre vores kapaciteter, uden at det står klart, hvor den demokratiske kontrol af denne sikkerhedspolitik skal finde sted. Hvis vi går ind for det - og jeg tror, at størstedelen af Parlamentet går ind for flertalsbeslutninger, selv hvad angår sikkerhedspolitik - kan det ikke være sådan, at Europa-Parlamentet køres ud på et sidespor med hensyn til demokratisk kontrol. Vi har brug for effektivitet, men sammen med demokratisk kontrol, og i sidste instans skal den finde sted her i Parlamentet.
Muscardini (UEN).
Hr. formand, de seneste internationale begivenheder har endnu en gang vist nødvendigheden af, at EU er i stand til at yde en fælles indsats, både når det gælder om at forsvare sin egen sikkerhed, og når det er nødvendigt at forsvare ethvert folks ret til et demokratisk og pluralistisk system, det vil sige et system, hvor menneskerettighederne og de borgerlige rettigheder respekteres. Det er nødvendigt, at EU langt om længe bliver i stand til at skabe en synergieffekt mellem diplomati, diplomatier og informationssystemer i de enkelte medlemsstater for at opnå et samarbejde, der tydeligt viser Rådet, at man altid skal drøfte storpolitiske spørgsmål for at kunne træffe nogle valg, som så vidt muligt repræsenterer hele EU.
Det er vigtigt, at hele den udenrigs- og forsvarspolitiske debat samt de heraf følgende beslutninger igen kommer til at finde sted i Rådet, og det er vigtigt at finde en fælles EU-repræsentant for disse to politikker, hvilket er et spørgsmål, som også er blevet taget op af konventet. Selv om de møder, som nogle lande har holdt uden for Rådets rammer, er helt legitime initiativer, er disse møder nemlig ikke EU-initiativer. Derfor er det klart, at vi går ind for en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik, der kan bevare freden og sikre demokratiet, også ved hjælp af et militært instrument, sådan som det foreslås i hr. Morillons betænkning. Denne europæiske militærstyrke bliver et supplement til de enkelte medlemsstaters nationale hær og vil også selv være med til at fremme EU-borgerskabet. Det er et borgerskab, der har rod i den stolthed, alle borgere må føle over deres tilhørsforhold til medlemsstaten og til EU, nemlig et frit og uafhængigt EU, som er drivkraften bag et projekt, der tager sigte på fred og gensidig respekt over for resten af verden. Dette projekt må ikke kun være baseret på udarbejdelsen af dokumenter og hensigtserklæringer eller på oprettelsen af handelsforbindelser, men skal tage højde for passende styrker, der kan bekæmpe terrorismen og forsvare vores værdier, vores syn på verden og vores frihedsrettigheder.

Coûteaux (EDD).
Hr. formand, det er altid det samme. Når de europæiske lufttkasteller bliver knust af virkeligheden, fremkommer de "euro-entusiastiske" drømmere med nye, endnu mere absurde luftkasteller i en slags flugt ind i det uvisse, som ville være latterlig, hvis den ikke var så alvorlig.
Luftkastellet i hr. Morillons betænkning er det europæiske forsvar, som for øvrigt er en forældet idé. Det har allerede fået mange naive sjæle til at drømme i hele det 20. århundrede, men uden at der er kommet noget ud af det. Aristide Briand fremsatte allerede tanken med det dramatiske resultat, at modstanden og forsvarsånden blev afvæbnet i Frankrig. Luftkastellet blev genoptaget i 1948 på kongressen i Haag, og derefter af en vis Winston Churchill i 1950 efter fiaskoen med Det Europæiske Forsvarsfællesskab, som var en af hans drømme. Det franske parlament skal i øvrigt have ros, fordi det er lykkedes dem at gøre en ende på det. 50 år senere forsøger vi igen. Vi er ikke nået videre. Vi har gjort så få fremskridt, at det væsentlige element i en fælles forsvarspolitik, som er at skabe en europæisk forsvarsindustri, ikke blot er gået i stå, men er i tilbagegang, da europæerne køber næsten 60 % af sine våben i USA og ikke af hinanden. Vi skal begynde her, hvis der skal være tale om en forsvarspolitik.
Forsvarspolitikken er imidlertid et luftkastel, da man ikke kan føre en forsvarspolitik uden en fælles udenrigspolitik. Den er blevet mejslet i sten i Maastricht-traktatens afsnit V i 1992, men er aldrig blevet anvendt i forbindelse med en krise som i Rwanda, Afghanistan eller Kosovo. Det er ikke lykkedes for os, fordi vi alle har deltaget i det amerikanske medløberi. Og i dag er den igen blevet knust, denne fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Nej, mine damer og herrer, lad os gå bort fra denne vej. EU skal bygge på virkeligheden. Vi kan i dag se, at virkeligheden er de enkelte medlemsstater, og medlemsstaterne skal ikke lade sig berøve det, som de bygger på, nemlig viljen til at forsvare sig og midlerne til det. Jeg vil her begrænse mig til at ønske, at Frankrig, hvis globale ansvar er stadigt stigende, kan styrke sine egne forsvarsmidler. Det er dets eneste og bedste bidrag til det, der er tilbage af Europa.

De Gaulle (NI).
Hr. formand, jeg vil sige ligesom den franske humorist, at alt er i alt og omvendt. Den såkaldte Europæiske Union er en fiasko, hvad angår økonomisk vækst og beskæftigelse, og ordføreren synes desværre at glemme, at han er general i den franske hær og kæmper for en forsvarsstruktur, som ganske enkelt indebærer, at Frankrig bliver reduceret til Belgiens nuværende niveau eller endog et lavere niveau!
Dette mål forfølges uden vaklen af dem, der af forskellige grunde i tanken om "et magtfuldt Europa" mener at se et middel til at genetablere den europæiske integrationsproces, som det går så dårligt med. Krigen mod Irak burde imidlertid få alle disse skønånder til endelig at indse, at nationerne er koldhjertede uhyrer, som udelukkende tjener deres egne interesser.
Lad mig erindre om de nylige skuffelser med det europæiske transportfly, som det ville have været let at fremstille meget hurtigere og billigere. Der er også de hårde forhandlinger om Galileo-projektet, de meget høje omkostninger til enhver våbenfabrikation på multinationalt grundlag og de hundredtusinde arbejderes skæbne, hvis beskæftigelse er truet. Alt dette er uden betydning for politikerne, hvis eneste mål er at blive siddende så længe som muligt. Et udvidet EU har brug for stabilitet, og den opnås selvfølgelig ikke ved at etablere flere juridiske kunstgreb, uopdrivelige samarbejder, inkompetente organismer, falske myndigheder og foregivelse. Uanset de nuværende forskelle mellem os i forbindelse med Mellemøsten vil alle euroskeptikere, uden undtagelse og uden forbehold, til sin tid kæmpe mod dette luftkastel om "et magtfuldt Europa".
Brok (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, det har altid været min drøm at tale efter en de Gaulle, men ikke efter én, der holder sådanne taler.
Vi er i dag, hvor vi drøfter fremtiden for den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, vidne til krigen i Irak. Vi troede, det var muligt at forhindre krigen ad diplomatisk vej. Det lykkedes os imidlertid ikke, fordi vi var politisk uenige, og fordi vi ikke var til stede militært. Da det handlede om krig eller fred, var vi igen ikke forberedt. Vi kom for sent, ligesom i Bosnien, i Kosovo og i Afghanistan.
EU har som international aktør i disse væbnede konflikter ikke været med til at bestemme noget om, hvad der skulle ske. Derfor er et af de centrale punkter i Morillon-betænkningen, at det kun er en Union med klart definerede udenrigspolitiske mål og interesser, udstyret med effektive militære midler, der tæller. Kun en sådan Union kan blive en selvstændig aktør i verdenspolitikken og være en selvbevidst partner i de transatlantiske forbindelser.
Der er nu flere regeringschefer, der i afmagt over for Irak-krigen mener, at de nu må forkynde målet om en europæisk forsvarsunion over for offentligheden. Jeg spørger mig selv: Har disse regeringschefer da ikke medvirket i beslutningstagningen siden Helsinki i 1999? Hvorfor har de ikke gjort mere for, at EU's hurtige udrykningsstyrke kunne indsættes efter planen i 2003, slagkraftigt, teknologisk helt opdateret og forsynet med passende kommandostrukturer og transportkapaciteter? Hvorfor kom tilpasningen og reformen af deres nationale stridskræfter ikke på højde med de nye sikkerhedsmæssige udfordringer? Hvorfor blev militærbudgetterne nedbragt på denne måde? Hvorfor måtte man gå til en ukrainsk flyudlejer, når man skulle transportere egne soldater?
Europa-Parlamentet har siden 1999 kontinuerligt arbejdet for, at Unionens udenrigspolitiske instrumenter blev udvidet med militær kapacitet. Det er også det, det handler om i konventet. Betænkningen skal også være Europa-Parlamentets bidrag til fremtidsspørgsmålet: Hvordan kan EU beskytte sine borgeres sikkerhed i betragtning af de nye trusler i form af terrorisme, og hvordan kan Unionen bidrage til fred og stabilitet i verden? For forebyggende krige uden legitimering må vi aldrig mere opleve!
Derfor støtter vi i denne betænkning alle dem i konventet, der er tilhængere af en opdatering af Petersberg-opgaverne, der er tilhængere af, at også en fortrop af medlemsstater kan påtage sig militære krisemissioner, der er tilhængere af en slags europæisk oprustningsagentur, der taler for en europæisk bistands- og solidaritetsklausul, og som især vil indføre det afgørende punkt om flertalsafgørelser i udenrigspolitikken og et forstærket samarbejde inden for forsvarspolitikken.
Vi mener dog, at regeringerne bør være klar over, at millioner af mennesker forud for Irak-krigen også har demonstreret for i Europas gader, at det ikke er kabinetter, men derimod parlamenter, der skal træffe beslutninger om krig og fred. De, der træffer beslutninger om en europæisk udrykningsstyrkes kriseindsats, har brug for demokratisk legitimering i meget stor udstrækning.
Lad mig give udtryk for en sidste ting: Alle hurtige kriseoperationer som led i ESFP vil have et civilt og et militært aspekt. Det er netop det, der adskiller os fra NATO. I Bosnien er vi nu repræsenteret med en politimission. Til næste år afløser vi måske NATO's SFOR-mission. Vi kan bedst sikre sammenhængen mellem civile og militære operationer, hvis der gælder samme regler for begge, og de fælles udgifter finansieres via EU's budget. Det har at gøre med parlamentarisk kontrol, men dette giver også regeringerne demokratisk støtte og tilslutning til deres handlinger.
EU's borgere siger under alle omstændigheder allerede ja til konceptet om en europæisk forsvarspolitik, sådan som det står i Morillon-betænkningen. 71 % af Europas borgere går ind for det. Det er kun kabinetterne, der endnu ikke har forstået det.
Wiersma (PSE).
Hr. formand, jeg vil også lykønske hr. Morillon med hans gode betænkning og kan allerede nu sige, at jeg kan støtte de fleste af de ambitioner og forslag, som den indeholder. Det er også allerede blevet sagt, at forhandlingen finder sted på et belejligt tidspunkt. Krigen i Irak har delt Europa. Derfor er der, også i den offentlige mening, blevet sået tvivl om, hvorvidt EU er i stand til at tale til omverdenen med én stemme. Denne forhandling om europæisk forsvarspolitik kommer derfor på et lidt underligt tidspunkt. ?Tænkningen går imidlertid ikke i stå, og uden nye initiativer kan skaden ikke afhjælpes.
Det Europæiske Konvent er i øjeblikket i gang med at drøfte, hvordan beslutningstagningsstrukturerne kan styrkes. Morillon-betænkningen indeholder en lang række praktiske forslag til at forbedre EU's forsvarskapacitet. Vi støtter en udvidelse af Petersberg-opgaverne, som også skal omfatte bekæmpelse af terrorisme. Udrykningsstyrken skal have større opmærksomhed. Hvis forsvarsindustrien i Europa ønsker at operere helt uafhængigt i fremtiden, skal den også organiseres bedre.
Hvis alle disse ambitioner blev ført ud i livet, ville EU få en brugbar militær kapacitet. Det vil ikke gøre EU til en militær supermagt. Det er heller ikke meningen. I forbindelse med en bred sikkerhedspolitik, hvor kriseforebyggelse er en prioritet, skal EU kunne udnytte flere instrumenter samtidig. En troværdig militær komponent er en integreret del af sådan en strategi.
Krigen i Irak har gjort os mere opmærksomme på vores svagheder, men det betyder ikke, at den grundlæggende filosofi skal ændres fuldstændigt. Hvis det er et spørgsmål om at opretholde det internationale retssystem, skal EU sammen med andre og inden for de multilaterale rammer kunne acceptere sit ansvar. Forslaget om at fremskynde udviklingen af udenrigs- og sikkerhedspolitikken med en avantgarde af aktive medlemsstater fortjener støtte. Den langsomste må ikke længere bestemme farten. Jeg går imidlertid ind for en åben proces. Enhver, der ønsker at deltage, skal have mulighed for at gøre det.
Martelli (ELDR).
Hr. formand, hr. Morillons betænkning placerer det europæiske forsvar inden for nogle realistiske og ansvarlige rammer, hvor man er solidarisk med USA og supplerer USA's indsats, og derfor udgør betænkningen et krævende fremskridt, som er ensbetydende med prognoser, økonomiske ofre og militære investeringer. Det er et fremskridt, som er tvingende nødvendigt, og her gælder det først og fremmest om ikke at undervurdere de nye terrortrusler og statstrusler. Denne retningslinje er i tråd med det, som jeg foreslog sidste år med undersøgelsen om et europæisk forsvar.
Betænkningen medtager ikke de farlige illusioner, som ikke ville gøre verden til et mere sikkert eller demokratisk sted at være, og som slet ikke ville gøre Europa mere samlet. En af disse farlige illusioner er genopståelsen af en enøjet pacifisme, som er en gentagelse af det tidligere slogan "hellere rød end død", og der er også illusionen om et Europa, som er uafhængigt, stærkt og indflydelsesrigt, fordi det lægger afstand til USA. Det er en gentagelse af den gaullistiske kortslutningstaktik, hvor man er fjendtlig over for USA og afviser europæisk overstatslighed, ikke mindst på det udenrigs- og forsvarspolitiske område. Det er en illusion, der har dybe rødder i den europæiske nationalisme og i nogle ideologier, som efterhånden er forældede, en illusion, som forklarer den besynderlige alliance mellem højre- og venstrefløjen, når det gælder krigen i Irak, og hvor man omvendt lægger vægt på værdien af demokratisk interventionisme. Det er en politisk illusion, som er farligere end imperialistisk unilateralisme og blind pacifisme, en illusion, hvor man ønskede at stå i spidsen for Europa, men har splittet Europa i stedet for. Man har splittet de 15 medlemsstater, fornærmet de østeuropæiske lande, mens genforeningen finder sted, gjort afstanden til USA større og bebudet, at man ville gøre brug af vetoretten, hvilket var med til at lamme Sikkerhedsrådet, og hvilket gjorde et militært indgreb uden for FN's rammer berettiget.
EU skal skabe klarhed omkring sine politiske visioner, før det sætter institutionsmaskineriet i gang. EU skal sørge for sin befolknings, sit områdes og sine grænsers sikkerhed, hvilket det ikke var i stand til på Balkan. EU skal være opmærksomt på, at der ikke er kontrol med oprustningen og udbredelsen af de masseødelæggelsesvåben, som er i hænderne på blodige diktaturer, og det skal gøre en resolut indsats for at bekæmpe terrorisme, for Israels sikkerhed og for oprettelsen af en demokratisk palæstinensisk stat.
Hvis EU ønsker at være USA's allierede, og hvis det ønsker hverken at være underlegen eller fjendtligt indstillet over for USA - og hverken være resigneret eller fornærmet - skal det sørge for et fælles forsvar og gradvist stille sig i spidsen for Den Atlantiske Alliance, som USA efterhånden kun bruger 8 % af sine styrker på. I den forbindelse kan EU tage udgangspunkt i den aftale, som Frankrig og Storbritannien indgik i Saint-Malo, og i Philippe Morillons betænkning, der er et særdeles godt resultat for den europæiske sikkerhedspolitik og dens udarbejdelse, som skal styrkes og fremmes, og som skal omfatte hele EU.

Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, det vi burde tale om i dag, er, hvordan vi garanterer den europæiske sikkerhed, og hvordan vi sikrer vores alles trygge fremtid. Det, vi har set gennem specielt de sidste par år og den 11. september, er, at sikkerhed ikke vokser ud af militær oprustning. Snarere tværtimod kan man sige, for er der noget land, som har været militært veludrustet på denne klode, er det USA, som netop blev offer for en terroraktion den 11. september. Og denne terroraktion hjalp den militære oprustning altså ikke imod. Den højrebølge, der er slået igennem i USA på dette område, må for himlens skyld ikke komme til at smitte af på europæisk sikkerhedspolitisk tænkning.
Der er et fuldstændigt misforhold, både globalt og i EU, mellem de investeringer, der foretages i militært isenkram, og vores investeringer i en virkelig bæredygtig sikkerhed.
Problemet er, at Morillons betænkning ikke ændrer på dette misforhold, og det er en af grundene til, at jeg ikke vil kunne støtte den i sidste ende, på trods af, at der er mange gode og rigtige analyser undervejs i den, hvad angår behovet for en europæisk identitet på disse områder. Men hvis identiten skal bestå i, at vi efterligner noget, som allerede har bevist sin uduelighed og sin afmagt, er vi altså på afveje.
Dette er ikke udtryk for pacifisme, for jeg mener, at et folk skal have ret til at forsvare sine egne rettigheder, og jeg mener også, at der kan være situationer, hvor man skal anvende militær magt i forhold til en fredsbevarende situation. Men den trussel, vi står over for, kommer altså ikke fra noget, vi kan bekæmpe med militært isenkram. Den kommer først og fremmest fra desperationen hos mennesker i en meget uretfærdig verden, og der burde vores prioriteringer i stedet koncentreres.

Marset Campos (GUE/NGL).
Fru formand, jeg vil begynde med at takke hr. Morillon for hans indsats for at forene de forskellige synspunkter i forbindelse med denne betænkning. Vores kollega, Pernille Frahm, har allerede forklaret, at vi ikke kan stemme for betænkningen af tre klare grunde til trods for dens positive indhold.
Den første er afhængigheden af NATO, der gør EU til en slags dværg ved siden af den nordamerikanske kæmpe, og det er derfor meget vigtigt at være sig EU's egne personlighed bevidst for at kunne komme videre. Før vi gør det, har EU ingen fremtid.
Den anden grund er behovet for en mere håndfast adfærd, når Irak-krigen er overstået, for det kan ikke siges klart nok, at faren for verdensfreden i dag er USA's aggressive adfærd. Strategidokumentet om USA's sikkerhed af den 20. september betyder krigsførelse i alle dele af verden. Syrien, Iran, Korea m.fl. vil følge efter. Jeg nævner ingen navne for ikke at foreslå nogen mål, det ville være en trussel mod sikkerheden.
For det tredje bør EU spille en afgørende rolle i den demokratiske styrkelse af FN og Sikkerhedsrådet. Vi bør ligeledes sikre, at alle konflikter ufravigeligt skal behandles i FN's Generalforsamling og i Sikkerhedsrådet af hensyn til den internationale legitimitet, og det er netop det, USA ikke gør.
EU's bidrag er en succes. Det er der mange sydamerikanske lande, der har sagt til os, og som på grund af presset fra ministerpræsident Aznar, som efter min mening var helt uberettiget, for at få to medlemmer af Sikkerhedsrådet over på sin side i Irak-krigen, har svaret værdigt og modigt og har statueret et eksempel for Europa ved at sige, at freden og den internationale ret er vigtigere end USA's farlige eventyr.

Gahrton (Verts/ALE).
Fru formand, i sin begrundelse for en EU-hær skriver general Morillon: "Hvis EU ikke viser vilje hertil, og medlemsstaternes regeringer fortsætter med at overlade det til amerikanerne at føre eventuelle krige og selv kun påtager sig fredsopgaver, må EU slå sig til tåls med at spille athenernes rolle i det antikke Rom og dermed acceptere i sidste ende at blive underlagt et nyt imperiums vilje". Men jeg foretrækker nok Athen, kulturens og demokratiets vugge, frem for det militaristiske Rom, som fik held til at få hele verden imod sig og til slut gik under i blod og aske, mens den græske arv blomstrer på alle fronter fra De Olympiske Lege til EU-formandskabet.
Hr. Morillon ønsker, at EU skal gøre, hvad USA gjorde i Kosovo eller måske Irak eller i en anden af USA's dusinvis af angrebskrige mod små lande i det seneste århundrede. Han ønsker, at EU skal gribe ind militært over hele jordkloden og især på Balkan, i Mellemøsten, Kaukasien, Centralasien og Afrika. I et sådant scenario er der naturligvis ikke plads til lande uden alliancer. Alle skal være bundet af en såkaldt solidaritetsklausul, og der skal absolut ikke være behov for noget FN-mandat. Hvis EU går hr. Morillons romerske vej, er det muligt, at en EU-præsident en skønne dag på lige fod kan drøfte med USA's præsident, hvilke fattigfolk i hvilket olie- og mineralrigt uland der skal bombes tilbage til stenalderen næste gang.
Hvert forsøg på at nå op på USA's militærteknologiske niveau risikerer imidlertid også at blive et dacapo til Sovjetunionens rustningskapløb til døde. Helt sikkert er det, at europæerne vil blive lige så afskyede som amerikanerne af milliarder af mennesker. Millioner af demonstranter vil protestere uden for EU's ambassader, Eiffeltårnet vil blive ramt af samme skæbne som World Trade Center, FN vil blive undermineret, civilisationskrigen vil eskalere, og den mindre og mindre europæiske befolkning vil tabe, uanset hvor mange USA-kopierede supervåben vi anskaffer os.
Hvis hr. Morillon får det, som han ønsker, er det bedst, at vi henter Oswald Spenglers "Vesterlandets undergang" ned fra boghylden for at forstå, hvad der vil ske. Hvis vi, som hr. Morillon ønsker, forsøger at bygge et moderne Rom, bliver vi også ramt af Roms skæbne. Nej, læg de militaristiske supermagtsplaner på hylden! Lyt til vores egne Sakharov-pristagere! Tag Dalai Lama, som har været vores hædersgæst, alvorligt! Kun som fredsfaktor har EU en chance for at overleve og en eksistensberettigelse. Opret omsider en civil fredsstyrke i EU-regi! Tag ved lære af EU-lande, som har haft held til at holde sig uden for krig i 200 år i stedet for at håne os! Det er freden, der er EU's særkende. Lad USA passe krigen, til amerikanerne selv går under i blod og aske, præcis som romerne! Lad os huske på Athens kultur og demokrati i stedet!
Van Dam (EDD).
Fru formand, begivenhederne den 11. september 2001 var en påmindelse til verden om, at fred og sikkerhed ikke kan tages for givet. Set i den sammenhæng er det prisværdigt, at europæiske lande erkender nødvendigheden af, at de selv accepterer et større ansvar for dette. Når alt kommer til alt, drejer det sig om deres egen troværdighed og sikkerhed. Dette er ikke noget, man kan gå halvhjertet ind for. I Morillon-betænkningen står der f.eks. så rigtigt, at NATO altid vil være den helt nødvendige alliance for fælles forsvar, men samtidig argumenteres der stærkt for udvikling af en uafhængig europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik. For slet ikke at tale om den totalt manglende forsvarsindsats fra europæisk side. Morillon-betænkningen anviser kort sagt ikke nogen klar vej. Hvad er mere indlysende, end at EU's medlemsstater giver et passende bidrag til NATO?
En ting er sikker: Den tydelige uenighed i Europa om Irak og ligeledes et kontroversielt gruppeinitiativ om en europæisk forsvarspolitik gør i øjeblikket ikke den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik til et troværdigt grundlag for borgernes sikkerhed i Europas stater. Disse borgere er tjent med et stærkt, forenet NATO.
Souchet (NI).
Fru formand, efter udarbejdelsen af hr. Morillons betænkning og indtil i dag er der sket store internationale begivenheder, som gør, at spørgsmålet om Europas forsvar aldrig mere kan behandles globalt og ensartet. Man kan ikke mere lade, som om det stadigvæk drejer sig om at fastsætte en fælles forsvarspolitik, der har til formål at gennemføre en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i alle medlemsstater. Konfrontationerne i FN's Sikkerhedsråd om væsentlige emner og indledningen af en ny krig efter krigen i Kosovo, denne gang mod Irak, i modstrid med bestemmelserne i San Francisco-chartret har i høj grad afsløret dybe kløfter mellem de nuværende og kommende EU-medlemsstater på det udenrigspolitiske område. Vi kan tydeligt se to forskellige opfattelser af Europa og dets rolle, to typer udenrigspolitik og to opfattelser af den internationale orden. Vi skal handle derefter, og vi følger den forkerte vej ved for enhver pris kun at ville se en krise, der er fremkaldt af omstændighederne. Vi kan ikke, når den først er gået over, vende tilbage til de gamle holdninger og genoptage det velkendte, især semantiske, spil i forbindelse med FUSP og ESFP.
For fremtiden skal der indføres en fleksibel strategi for alt, hvad der vedrører udenrigs- og forsvarsanliggender på EU-niveau. Tidligere var den frivillig, men nu er den blevet uundværlig. Den er den eneste vej frem, og den vil også resultere i større effektivitet og færre tomme ord. Konventet skal fremover gøre en indsats, der går i denne retning. Man skal således blandt Morillon-betænkningens forslag vælge mellem det, som den nylige udvikling har gjort fuldstændig uaktuelt, og det, der stadig er væsentligt. Til den første gruppe hører efter min mening særlig stk. 54 om, at EU skal være permanent medlem af FN's Sikkerhedsråd. Forslaget er i fuldstændig modstrid med EU's aktuelle behov. EU skal fortsat have to permanente pladser, således at man kan give udtryk for de to forskellige opfattelser og de to forskellige retninger, som deler landene i Europa. Til den anden gruppe hører forslagene om det uundværlige samarbejde, der skal etableres til bekæmpelse af terrorisme, som krigen i Irak vil gøre endnu mere nødvendig, samt fabrikation og køb af våben. De aktuelle begivenheder afslører også i høj grad den splittelse, som idéen om fredsdividender har fremkaldt i Europa. Jeg glæder mig derfor over, at princippet om fællesskabspræferencer meget passende genoptages i hr. Morillons betænkning, og beklager blot, at princippet samtidig forsvinder fra et andet strategisk område, nemlig den fælles landbrugspolitik, som indebærer uafhængighed af fødevarer eller for at anvende den amerikanske terminologi: fødevarevåbnet. Forsyningssikkerheden skal i henhold til hr. Morillons betænkning gælde både fødevarer og forsvarsmateriel. Vi skal minde kommissær Lamy om det i forbindelse med Doha-forhandlingsrunden.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil begynde med at udtrykke min anerkendelse af den franske general, som andre har gjort, men også af hr. Morillon, den eksemplariske borger og medlem af Europa-Parlamentet, der har udarbejdet denne betænkning. 
I dag har Europa-Parlamentet lagt grundlaget for, at Ministerrådet i næste uge kan gå i gang med den femte udvidelse af vores politiske projekt, sandsynligvis den historisk mest vidtrækkende, eftersom den gør det muligt for os at overvinde den opsplitning mellem europæerne, som Berlinmuren og jerntæppet har betydet, og som var topmålet af uværdighed, og som heldigvis allerede hører forhistorien til. Betænkningen kommer også på et tidspunkt, der er mærket af attentaterne den 11. september og Irak-krisen.
I dag er det udvidede EU's befolkning større end USA's, det har et BNP på højde med USA's og en større industriel og kommerciel styrke. EU er dog bagud, når det drejer sig om den nyeste teknologi og kontrol med finansmarkederne og naturligvis på det militære område, hvor forskellene er afgrundsdybe.
Jeg synes, fru formand, at vi skal starte med at konstatere, at disse mangler - uanset om vi kan lide det eller ej - er resultatet af vores egen uduelighed, og at der i dag ikke er noget effektivt alternativ til Den Euro-Atlatiske Alliance på sikkerheds- og forsvarsområdet.
I går fik Europa-Parlamentet besøg af præsidenten for Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, hvilket faldt sammen med iværksættelsen af en EU-mission i nævnte republik. Det er små skridt, fru formand, som understreger EU's ønske om at blive et stærkt Europa og en stærk aktør på den internationale scene, der kan lyse op inden for f.eks. det militære, det økonomiske og det kulturelle område.
Hr. Morillons betænkning lever op til dette mål på sikkerheds- og forsvarsområdet og forsøger at fastsætte en række procedurer, der forbedrer beslutningsprocessen, som fremmer foreneligheden mellem de militære våben, som konsoliderer dannelsen af et forsvarsministerråd, og som bevilger tilstrækkelige finansielle ressourcer til denne politik, så den kan føres ud i livet.
Jeg vil gerne understrege, fru formand, at det er meget underligt, at de, der især har brokket sig over EU's ringe rolle i Irak-krisen, er dem, der bagefter er mest modvillige til at gå tilbage til deres befolkninger og bede dem om at bevilge denne politik tilstrækkelige finansielle ressourcer. 
Jeg vil afslutte med at sige, fru formand, at ministerpræsident Aznar ikke har presset nogen, og at hverken den mexicanske eller chilenske præsident ville have accepteret nogen form for pression. Fru formand, jeg vil gerne gøre dem, der hævder dette, opmærksom på de erklæringer, som den mexicanske udenrigsminister kom med i går, hvor han sagde, at forholdet mellem Spanien og Mexico aldrig havde været bedre.

Carrilho (PSE).
Fru formand, vi er klar over, at det at tale om fælles sikkerheds- og forsvarspolitik lige nu for tilhængerne af den realistiske - for ikke at sige hyperrealistiske - skole må se ud som et udslag af ønsketænkning. Det er imidlertid netop i den aktuelle sammenhæng, at denne betænkning, med dens dosis af voluntarisme, bliver særlig relevant.
Betænkningens substans fortjener vores støtte, for den hviler på et grundlag, som der er fundamental enighed om i Europa-Parlamentet og blandt EU's borgere, nemlig respekt for FN's charter og for folkeretten, fælles udenrigspolitiske retningslinjer også for sikkerheds- og forsvarspolitikken, accept af et fælles europæisk ansvar for sikkerhed og forsvar, hvilket i første omgang betyder militær støtte til løsning af humanitære opgaver, konfliktforebyggelse og -løsning samt opretholdelse af de transatlantiske forbindelser i kombination med multilateralisme.
Jeg tillader mig dog en kritisk bemærkning om, at betænkningen måske nok er for detaljeret og også omfatter nogle mindre klare passager som f.eks. under betragtning G, hvor man ikke forstår, om den kritiserer Genève-konventionen, når den taler om krigens love. I den indledende fase, som vi befinder os i, vil jeg også gerne spørge, om vi ikke gennem fælles anstrengelser bør lægge større vægt på en rationel anvendelse af de eksisterende ressourcer, så vi undgår fordobling, men fremmer interoperationaliteten mellem de forskellige landes væbnede styrker. Eksempelvis kunne man tilrette allokeringen af midler til det enkelte lands forskellige forsvarssektorer. Nogle lande bruger helt op til 70 % eller mere på personale- og vedligeholdelsesudgifter. De kunne måske i fællesskab bidrage til et så prioriteret område som videnskabelig og teknologisk forskning i sofistikerede systemer, der ofte også giver resultater, som industrien og økonomien generelt kan udnytte. Det er dog en diskussion om ganske konkrete aspekter, der først nu for alvor kan gå i gang.

Väyrynen (ELDR).
Fru formand, de seneste begivenheder viser, at EU's medlemsstater i øjeblikket ikke kan og i fremtiden ikke vil blive enige om organiseringen af en fælles forsvarspolitik. De medlemsstater, der er med i NATO, er også blevet stærkt opdelt i deres syn på Irak-krigen, som afspejler deres generelle holdning til den nye internationale orden, der er ved at tage form. Dette gør det vanskeligt at skabe en fælles forsvarspolitik.
De neutrale medlemsstater har ikke ønsket og ønsker ikke, at Unionen skal være en militær alliance eller en militær supermagt. Under disse omstændigheder ville det være klogt, hvis EU holdt sig til krisestyringsopgaver, hvor NATO fortsætter med at fungere som en ordning til kollektiv sikkerhed for de medlemsstater i EU, der ønsker at tilhøre sådan en organisation. Tyskland, Frankrig, Belgien og andre ligesindede lande kunne indlede et program med tæt og gensidigt militært samarbejde inden for rammerne af NATO og oprette et forsvarsfællesskab, der kunne fungere som en stærk europæisk søjle i NATO. Denne ordning ville styrke partnerskabet mellem Europa og Nordamerika, som er vigtigt for os alle. Europa ville få sin egen forsvarsidentitet inden for rammerne af NATO, men forsvarsfællesskabet ville samarbejde tæt med USA. De øvrige medlemsstater i EU, både NATO-medlemmerne og de neutrale lande, ville spille en rolle for at sikre, at den transatlantiske forbindelse opretholdes og styrkes.
Oprettelsen af et forsvarsfællesskab kunne føre til yderligere differentiering i Unionen på grundlag af de idéer, som førende franske og tyske eksperter og politikere har foreslået i årevis. På den måde ville Unionens kerne have separate institutioner, hvilket bl.a. Tysklands udenrigsminister, Joschka Fischer, har foreslået.
Alavanos (GUE/NGL).
Fru formand, jeg tror, at alle medlemmerne af Europa-Parlamentet er over 18 år, vores gennemsnitsalder er 40-50 år, så vi burde ikke lege med tinsoldater. Jeg er ikke general og har derfor ikke forudsætninger for at dømme, jeg gjorde blot min værnepligt uden så meget som at blive underofficer. Men mens jeg taler til Dem, kan jeg ikke glemme synet af det billede på forsiden af The Guardian, der viser, hvad disse forebyggende krige fører til. Jeg kan heller ikke glemme, hvad jeg så på tv for fem minutter siden: en nation, der ikke blot er blevet bombet i dagevis, men som er blevet drevet til den allerstørste ydmygelse med plyndring, tyveri og alt muligt andet, som vi ser på tv. Skal vi virkelig under disse omstændigheder sidde her foran besøgende, foran journalister, foran tolke og diskutere forsvarsmateriel og mekanismer i stedet for at se, hvor vi står? Kan vi nogensinde acceptere punkt 17, der omhandler "den kriseforebyggende karakter" af militæraktioner, når det er en forebyggende krig, Bush og Blair har ført i Irak? Kan vi acceptere punkt 9, hvori der står, at terrorismen har forældet den gængse opfattelse af, at militære engagementer har geografiske begrænsninger, og at den traditionelle sondring mellem ekstern og intern sikkerhedspolitik er blevet sløret? Hvad gør vi? Vi åbner selv døren på vid gab for krig i Syrien, Iran, Nordkorea og senere Frankrig, hr. Morillon.
Derfor er dette en nyttig forhandling. For at se, hvor vi står. Ikke for at sige, at det er forkert, at vi er uenige. For at sige, hvilken af de to sider i EU der havde ret. Den side, der krænkede pagtens principper i FN's Sikkerhedsråd, eller den side, der accepterede og støttede aktion under FN's auspicier? For at undersøge det politiske grundlag for et EU, som ikke vil være en karikatur af USA, men en pol af fred, diplomati og velovervejet aktion i det 21. århundrede, som på ingen måde må ligne det 20. århundrede.
Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Fru formand, hr. kommissær, da man var blevet klar over, at Europa, uanset om det var den største handelsmagt i verden, ikke kunne spille nogen vigtig rolle på verdensscenen, hvis det ikke fik sin egen fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, vedtog man den såkaldt tredje søjle i Maastricht-traktaten, og man vedtog endda en målsætning om at skabe en operativ militær kapacitet for at sikre fredsbevarelsen.
I en stadig mere global og indbyrdes afhængig verden er vores politik hidtil gået ud på at definere en international ret, især via FN, men også via andre globale organisationer, så vi har fået skabt en ramme, der regulerer de internationale forbindelser, fordi vi er overbevist om, at det er den bedste måde at forebygge og tackle mulige konflikter. Og vi synes, at EU bør optræde med én stemme på denne verdensscene, så vi opfattes som en kommerciel, økonomisk og social stormagt og endda som en stærk forkæmper for menneskerettighederne, det multikulturelle samfund og miljøet.
Virkeligheden er imidlertid skuffende. Den indre splid har endnu en gang vundet over de store fælles erklæringer fra stats- og regeringschefernes topmøder. Jeg tænker på de 15 regeringers forskellige holdninger i FN's Sikkerhedsråd i forbindelse med Irak-konflikten. Den spanske regeringschef, hr. Aznars, optræden, samt flere andres, ville i sig selv være forkastelig, fordi den har forårsaget nævnte splid, for i stedet for at vente på, at Rådet for Den Europæiske Union vedtog en fælles holdning herom, skyndte de sig blindt at modtage ordre fra kejseren, der forsøger at etablere en ny ensidig verdensorden. Det dårlige er, at hr. Aznar og hans kolleger har støttet en ulovlig krig, en humanitær katastrofe med tusinder af døde, sårede og lemlæstede, og børn, kvinder og civile, der er bange, sulter og er syge. Det værste er, at hr. Aznar har overtrådt forfatningen uden Parlamentets godkendelse eller den spanske konges stadfæstelse og sammen med sine håndlangere, imod verdensopinionen og våbeninspektørerne, og uden at have FN's Sikkerhedsråds opbakning, har givet institutionerne og den internationale ret dødsstødet og overladt verden til den stærkestes barmhjertighed og ofret retfærdigheden og den sunde fornuft.
Det er kort sagt dem, der er skyld i, at verden igen bliver ledet af jungleloven, og at EU's tredje søjle har slået revner.

Von Wogau (PPE-DE).
Fru formand, ærede kolleger, først vil jeg gerne gratulere Philippe Morillon med hans udmærkede betænkning. Denne debat og også det faktum, at der er forholdsmæssigt få ændringsforslag, viser, at han har forstået at skabe meget bred enighed her i Europa-Parlamentet i denne yderst vigtige sag. Hvis vi sammenligner det med situationen i lignende debatter for fem år siden, så ser man, at der i dag er meget bred enighed om nødvendigheden af et europæisk forsvarsbidrag her i Europa-Parlamentet. Derfor min lykønskning til Philippe Morillon.
Hans betænkning udgør et vigtigt element i udviklingen af en sikkerhedsstrategi for EU. Hvorfor er den nødvendig? Vi tog i september sidste år USA's nye sikkerhedsstrategi til efterretning. Vi oplever for øjeblikket uge for uge, hvordan USA's sikkerhedsstrategi bliver gennemført systematisk. Det, vi har brug for som europæere, er et svar derpå, en europæisk sikkerhedsstrategi. Det er nødvendigt, at vi som europæere først og fremmest også definerer vores sikkerhedsinteresser i fællesskab som et element i en fælles udenrigspolitik. Det er efter min mening absolut muligt.
For det første er der bred enighed om, at EU er i stand til at forsvare sig mod enhver tænkelig angriber i NATO-regi sammen med vores allierede, men eventuelt også på egen hånd. Det ville glæde mig meget, hvis konventet kunne beslutte sig til at foreslå en gensidig bistandsklausul til EU's nye forfatning.
For det andet bør vi udvikle vores kapacitet. Derfor har vi brug for noget mere tid til at kunne yde de nødvendige bidrag til håndtering af kriser i området omkring EU, og det både i civil og militær form. Det er endnu ikke tilfældet i dag, det har vi endnu ikke kunnet gøre på egen hånd, men det er en kapacitet, vi skal udvikle.
For det tredje bør EU være i stand til at gennemføre redningsaktioner overalt i verden og til enhver tid, når det handler om europæiske borgeres sikkerhed. Det er tre yderligere elementer i en EU-sikkerhedsstrategi.
Hvis vi udvikler det, skal vi tage hensyn til den erfaring, vi har høstet med lignende store projekter, såsom med det indre marked eller med den europæiske mønt. Disse har kun været en succes, fordi vi har sat nogle klare indholdsmæssige og tidsmæssige retningslinjer for, hvornår vi ville være i stand til at gøre hvilke ting. Nogle af svarene på dette spørgsmål står i Morillon-betænkningen.
Det, EU-borgerne forventer, er fred, sikkerhed og stabilitet. Europa-Parlamentet må yde sit bidrag til, at EU som helhed rent faktisk også lever op til dette krav.
De Rossa (PSE).
Fru formand, i forbindelse med Irak har jeg skiftet fra vrede over fortvivlelse til beslutsomhed. Jeg er vred over Det Forenede Kongeriges og USA's arrogance og overmod ved at starte denne krig. Jeg er fortvivlet over, at EU har været så magtesløs i sine bestræbelser på at forsøge at standse krigen og få en fredelig afvæbning af Irak i stand. Jeg er imidlertid også fast besluttet på at sikre, så vidt jeg kan på min egen beskedne måde, at vi får en samlet, sammenhængende, fælles europæisk udenrigs- og forsvarspolitik.
Jeg er overbevist om, at et enigt EU kunne have standset krigen, afvæbnet Saddam Hussein og bestemt kunne have spillet en væsentlig rolle ved at få en fred i stand mellem israelerne og palæstinenserne. Den mulighed eksisterer stadigvæk, og vi bør gøre alt, hvad vi kan, for at skubbe vores relativt små uenigheder til side, som i mange tilfælde er baseret på national selvoptagethed, således at vi kan få en fælles europæisk holdning. Vi skal spille en vigtig rolle i verden, og vi skal forsøge at spille den nu af alle tidspunkter. Vi står over for den største sikkerhedskrise siden afslutningen af den kolde krig, og vi har som Union svigtet ved ikke at behandle denne krise seriøst og effektivt. Det er forfærdeligt.
Vi ville også være naive, hvis vi tror, at Irak-krigen er en engangskrigsplan. Det er klart, at Syrien, Iran og specielt Cuba og Nordkorea også er på dagsordenen. Det er på tide, at EU skrider til handling og gør det klart, at vi ikke vil tolerere den form for aktioner, der anvendes over for Irak, at vi vil stå samlet for at indføre egentlige fredelige mekanismer til konfliktforebyggelse for at opnå, hvad verden har brug for, nemlig stabilitet og fred.

Van den Bos (ELDR).
De nuværende europæiske ledere vil kun tale med én stemme, når den kommer ud af deres egen mund. Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er helt tydeligt ikke vigtig nok til, at de vil gøre indrømmelser for den. Så længe renationaliseringen af udenrigspolitikken fortsætter i EU, vil fælles forsvar forblive oppe i luften, som en bombemaskine uden ror med piloter, der småskændes. Både den meget udstrakte britiske loyalitet over for Washington og den vedvarende franske antiamerikanisme er en dårlig vejviser for europæisk politik. Vi må være helt sikre på at kunne forhindre, at en udvidet Union opdeles i lejre for og imod USA.
Gode transatlantiske forbindelser er af største vigtighed for Europa, for USA og for resten af verden. Hvis USA kan indføre deres pax americana, er det til dels de nuværende europæiske lederes skyld. Så længe de højrøstet holder fast ved, hvad de føler er det rigtige, og investerer for lidt Europa som helhed i forsvar, er vi henvist til en birolle på verdensscenen. EU må sandelig være i stand til at handle militært på sit eget kontinent, helst i NATO-regi, men om nødvendigt også uafhængigt. Samling og styrkelse af militære ressourcer skaber grundlaget for en fælles og stærk sikkerhedspolitik. Udviklingen af et europæisk strategisk koncept med vægt på kriseforebyggelse er et glimrende mål. Der vil kun komme noget ud af det, hvis de europæiske ledere udelukkende taler med én stemme. Ellers ville de gøre klogt i at tie stille.
Caudron (GUE/NGL).
Fru formand, hr. kommissær, mine kære kolleger, som medlem af GUE-NGL-Gruppen deler jeg selvfølgelig i høj grad bekymringerne hos flertallet i min gruppe, og jeg spørger ligesom dem mig selv, hvordan det er muligt at gå videre med en forsvarspolitik uden først at have fastlagt en fælles udenrigspolitik.
Jeg kan tilføje, at jeg også er stærkt imod princippet om en forebyggende krig som den nuværende krig i Irak, og jeg beklager uenigheden mellem de europæiske lande om dette vigtige spørgsmål. Jeg mener imidlertid, at hvis man ikke ønsker at styrke NATO's monopol, hvor USA som bekendt er dominerende, og hvis man ønsker at kunne løse konflikter med et effektivt og stærkt europæisk diplomati, skal der oprettes en forsvarsstruktur. Vi skal have et europæisk forsvar med klare mål og principper, med klart fastlagte opgaver, med en hensigtsmæssig kapacitet og forsvarsmateriel og med en legitim og demokratisk beslutningsproces.
Efter min mening skal konflikter overalt i verden løses ad diplomatisk vej og særlig inden for rammerne af FN. Men for at kunne få diplomatisk indflydelse og således løse problemerne ad diplomatisk vej skal EU have en egentlig militær kapacitet, og jeg mener ikke, at EU kan undvære en sådan kapacitet. Kort sagt, hvis EU ikke længere vil overlade sin fremtid i de amerikanske lederes hænder, skal den skaffe midler til oprettelse af en europæisk forsvarsstruktur.

Stenzel (PPE-DE).
Fru formand, sjældent er en betænkning kommet så rettidigt som betænkningen af general Philippe Morillon om den nye europæiske sikkerheds- og forsvarsstruktur: prioriteter og mangler, desværre flest mangler. For det første kommer betænkningen dermed i rette tid før debatten om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der er udskudt til det sidste i konventet, og for det andet kommer den på et tidspunkt, hvor spørgsmålet bliver mere og mere presserende i Europa: I hvilken retning skal en sikkerheds- og forsvarsstruktur bevæge sig, inden for NATO eller uden for NATO, som USA's partner i en intakt transatlantisk alliance eller separat i forhold hertil som europæisk konkurrencevirksomhed på begyndelsesstadiet?
EU's udenrigs- og sikkerhedspolitik som forebyggelse af konflikter og styrkelse af den internationale sikkerhed er i overensstemmelse med principperne i FN's charter, og fastlæggelsen af en fælles udenrigspolitik, der udgør forudsætningen for udviklingen af en europæisk forsvarspolitik, hvis eksistens er en selvfølge, er et omdiskuteret punkt her i Europa-Parlamentet, selv om det senest efter Kosovo-krigen har stået klart, at EU skal være i stand til at varetage fredsbevarende og fredsskabende opgaver, hvilket vi gør allerede nu i Makedonien.
Vores forsøg på at gøre dette bliver gentaget, hvilket f.eks. ses ved, at NATO har etableret sin egen rapid intervention force og dermed dannet en konkurrerende virksomhed til den europæiske rapid reaction force. Jeg anser det derfor for vigtigt, at der i et supplerende forslag fra PPE-DE-Gruppen forlanges en permanent udrykningsstyrke, der skal kunne indsættes i en kosovolignende konflikt i i Europas geografiske område sammen med NATO eller på egen hånd i 2009. Dermed viser man bevidst, at man er åben, og forsøger i første omgang at gå uden om striden om, hvilken retning man skal tage i EU.
Østrig har siden ratifikationen af Amsterdam-traktaten gjort det klart, at landet gerne vil indgå på solidarisk vis i en europæisk sikkerhedspolitik. Vi bifalder hvert et skridt, der går i en realiserbar retning, og støtter derfor også general Morillons koncept.
Iivari (PSE).
Fru formand, alvorlige internationale kriser har det med at fremhæve nationale uoverensstemmelser mellem EU's medlemsstater. Selv om Unionen spillede en vigtig og succesfuld rolle i kølvandet på konflikterne på Balkan og i Afghanistan, var vi ikke i stand til at reagere i tide og effektivt nok til at forhindre f.eks. den tragedie, der fandt sted i det tidligere Jugoslavien. Irak-krigen har også fremhævet uenigheder mellem medlemsstaterne som følge af deres historie, geopolitik og politiske prioriteter. Den interne politiske situation i de forskellige medlemsstater gør debatten endnu mere ophedet. Man skal ikke være særlig kynisk for at mene, at målet om at garantere fælles europæisk sikkerhed stadig er utopisk.
Det synes imidlertid, som om NATO's betydning mindskes, og Europa burde tage større ansvar for sin egen sikkerheds- og forsvarspolitik. General Morillons glimrende betænkning kommer derfor på et meget godt tidspunkt. Måske vil den aktuelle globale politiske krise og de skræmmende billeder, den fremkalder, inspirere os til at gøre en reel indsats for at styrke Europas stemme og handlekraft.
Det er ikke nok, at vi sætter os ambitiøse mål. Vi skal også være beslutsomme og praktiske. Det er derfor, at Det Europæiske Konvent bør styrke Kommissionens rolle i udenrigspolitiske anliggender. Desværre ser det ud til, at udviklingen går i den modsatte retning, og den mellemstatslige metode har vundet terræn. Der er igen en konflikt mellem ord og handling.
Samtidig med at konventets arbejde fortsætter, er der en tydeligt forøget aktivitet fra visse medlemsstaters side for at få skitseret en fælles forsvarspolitik. Det er realistisk at antage, at der inden for Unionen vil være forskel på, hvor hurtigt tingene skrider frem, som det også var tilfældet med Schengen og Den Økonomiske og Monetære Union. Det er imidlertid vigtigt at sikre, at der ikke oprettes nogen lukkede klubber, som ikke alle har adgang til.
Det ville desuden være en god idé at blive mere fortrolig med mål og behov i de forskellige medlemsstaters udenrigs- og sikkerhedspolitikker. Den græske udenrigsminister, hr. Papandreou, har stillet et forslag til sådan en ordning. Jeg synes, at det skulle gennemføres. Hvis vi f.eks. kender de forskelle, der skyldes geopolitik, vil vi også være i stand til at identificere samarbejdsmulighederne.
Nordmann (ELDR).
Fru formand, "Argos l'avait nourri du sang de la Chimère" (Argos havde næret ham med blod fra Luftkastellet) stammer fra et vers af Péguy om Homer, som jeg vil henvise modstanderne af hr. Morillons betænkning til. General Morillons betænkning er imidlertid ikke et luftkastel, for det er uden tvivl det mest interessante og mest gennemarbejdede dokument, som jeg har læst om dette emne i årevis. Jeg vil gerne fortælle, hvorfor jeg er tilfreds med den. Det hænger sammen med de ambitiøse målsætninger og det realistiske forløb.
Andre har sagt, at det er det rigtige tidspunkt at fremlægge betænkningen på. De foregående talere har nævnt, at den er udtømmende. Jeg vil for mit vedkommende nævne dens sans for perspektiv og den udmærkede understregning af institutionelle instrumenter, som skal tages i betragtning. Jeg ønsker endvidere at fremhæve den yderst hensigtsmæssige anvendelse af princippet om forstærket samarbejde, idet det anvendes realistisk og pragmatisk på forsvaret med det formål at oprette en europæisk forsvarsstruktur. Betænkningen er nærmest en trin-for-trin vejledning til oprettelse af en europæisk forsvarsstruktur, der er tilpasset de nuværende og fremtidige udfordringer og særlig terrorisme.
Fru formand, man har for sædvane at sige, at generaler forbereder gårsdagens krige. Jeg ønsker bestemt ikke, at fremtiden bliver skueplads for nye krige, men vi ved, at der er mange uløste konflikter. Her foreslår en general os at være klar til de aktuelle og morgendagens konflikter. Det bør vi takke ham for.

Cossutta (GUE/NGL).
Jeg ved ikke, om denne forfærdelige nykolonialistiske angrebskrig mod Irak snart er slut, men jeg ved med sikkerhed, at jeg ikke vil fejre de amerikanske imperialisters sejr i den krig, som hele menneskeheden var imod, men som det ikke lykkedes den at forhindre.
Hvis EU havde haft en fælles holdning, tror jeg, at det kunne have hindret Bushs krig, men EU var og er splittet og dermed magtesløst og ineffektivt. Det var ikke tilstrækkeligt, at amerikanerne ikke fik Europas samtykke - det var nødvendigt med en udtrykkelig modstand fra Europa som sådan. Vi har aldrig savnet en klar, fælles holdning så meget, som vi gjorde i denne tragiske situation, og aldrig før har det være så tydeligt, at EU burde have sit eget sæde i FN's Sikkerhedsråd. Europa kan kun gøre sig gældende på den internationale scene, hvis det har sin egen selvstændige udenrigs- og forsvarspolitik, og hvis det har sin egen selvstændige økonomiske, politiske og også militære styrke, hvor det naturligvis ikke gælder om at gå imod USA, men om at være uafhængig af USA. Men først og fremmest skal Europa højtideligt stadfæste sit ønske om og sin indsats for freden med en enkel og klar erklæring som den, vi foreslår med vores ændringsforslag, nemlig "mener, at Den Europæiske Union bør tage afstand fra krig som middel til løsning af internationale konflikter."
Van Orden (PPE-DE).
Fru formand, jeg kan berette, at i dette øjeblik vælter glade borgere i Baghdad en tung statue af Saddam Hussein i Baghdads centrum sammen med ubevæbnede amerikanske tropper.
De britiske konservative har konsekvent betragtet bestræbelserne på at gennemføre en selvstændig europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik som et af de mest ukloge politiske mål i EU. Andre er blevet narret til at tro, at en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik hovedsageligt drejer sig om at opfordre de europæiske lande til at yde et større bidrag til forsvaret. Hvis det var tilfældet, kunne det være et værdigt mål. Det komplicerer faktisk Den Transatlantiske Alliance, frembringer ikke yderligere tropper og har ikke et egentligt formål bortset fra at overføre ansvaret for beslutningstagningen i forbindelse med forsvar og sikkerhed fra NATO-hovedkvarteret, hvor de europæiske lande sidder omkring det samme bord som vores amerikanske allierede, til EU, som amerikanerne er udelukket fra. Som formandskabet igen har sagt i eftermiddag, drejer den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik sig udelukkende om europæisk integration.
Splittelserne i NATO og andre steder før indledningen af Irak-krigen var en bevidst følge af denne politik. Den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik er ikke kun en trussel mod NATO, som er en højtstående mellemstatslig organisation. Min gode ven general Morillons betænkning afspejler tydeligt ønsket om at gøre forsvaret til et EU-anliggende. Jeg har bemærket kommissær Pattens forbehold over for dette aspekt.
De britiske konservative er imod denne betænkning, som er en opskrift på en EU-hær og en omfattende udvidelse af fællesskabsbeføjelserne til forsvars- og sikkerhedsområdet. Det foreslås i betænkningen, at Kommissionen skal have et betydeligt ansvar for militære operationer, herunder initiativret i forbindelse med krisestyring, at de fælles udgifter til militære operationer skal dækkes via fællesskabsbudgettet, at der skal være en fælles politik for anskaffelse og produktion baseret på "EU's militære behov", at der oprettes et fælles militærakademi, at der i form af en protokol til EU-traktaten tilføjes en klausul om kollektivt forsvar, at der oprettes et fælles politi og en fælles kystbevogtning, og at EU bliver permanent medlem af FN's Sikkerhedsråd.
Nu hvor den britiske premierminister har lagt erfaringen med Irak-krisen bag sig, håber jeg oprigtigt, at han indser det tåbelige og endog skadelige i at oprette forsvarsinstitutioner, som kun vil øge splittelsen mellem europæerne og USA. Jeg håber også, at USA trods den store angloamerikanske solidaritet i forbindelse med Irak ikke længere udelukkende vil godtage hr. Blairs fremme af den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik. De burde begge vide bedre og arbejde på at styrke en ny atlantisk alliance.
EU prioriterer sine politiske krav frem for EU-borgernes egentlige sikkerhedsinteresser.

Souladakis (PSE).
Fru formand, krisen i Irak gjorde spørgsmålet om EU's fælles udenrigs-, forsvars- og sikkerhedspolitik aktuelt på en meget dramatisk måde. I betænkningen af hr. Morillon og i den tidligere betænkning af fru Lalumière gives der udtryk for Europa-Parlamentets bekymringer og konklusioner. Men der gives også udtryk for dets politiske overensstemmelser. Et positivt eksempel er EU's nylige tilstedeværelse i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Men problemet er der stadig. Konklusioner, konklusioner, forslag, og når der træffes nogle beslutninger, smøler de med at gennemføre dem. Jeg spørger Dem: Hvad sker der med gennemførelsen af Galileo-programmet? Hvad sker der med den berømte Petersberg-styrke og Petersberg-opgaverne? Hvad sker der med Eurofighteren? Hvad sker der med programmet for store, tunge lufttransportfly, til trods for at de sidste to ikke er EU-programmer? Jeg spekulerer nogle gange på, om vi i virkeligheden fylder danaidernes kar.
Europa er en styrke for fred, men det skal også være en styrke for sikkerhed og internationalt samarbejde. Europa skal forme sin egen personlighed og optræde som en ligeværdig partner. Europa skal træffe sine egne beslutninger på både institutionelt og materielt plan. Tysklands og de tre andre landes initiativ er i princippet positivt. Vi holder øje med dette rum.
Vi har ofte på dette sted henvist til det gamle Athen og Rom, men vi har også for nylig set flere konger og ledere af forskellige farver fra gamle, svundne koloniriger, som kører i optog rundt i hovedstæderne i visse lande i Europa i guldbesmykkede biler. Jeg ved ikke, om der er nogen lighed med visse europæiske politiske ledere i et delt Europa, som sender deres akkreditiver til Camp David eller det nye Roms sæde fra tid til anden.
Til sidst vil jeg gerne foreslå, hr. kommissær, hr. minister, at vi undersøger, om det måske vil være bedre, om så bare af symbolske årsager, at nogle af de vigtige politiske møder i fremtiden bliver holdt på EU's sæde for at symbolisere vores lighed, potentiale og perspektiver.
Rutelli (ELDR).
Fru formand, de spørgsmål, der tages op i denne betænkning, er efter min mening de vigtigste set ud fra et strategisk synspunkt, men der er også tale om de mest presserende af EU's prioriteringer, nemlig at vi inden for rammerne af en fælles og konsekvent udenrigspolitik skal sætte EU i stand til at handle på forsvars- og sikkerhedsområdet, samt når det gælder bekæmpelsen af terrorisme. Derfor støtter jeg hr. Morillons betænkning og alle de forslag, som gør disse politikker mere troværdige og seriøse, nemlig en forøgelse af de nationale forsvarsbudgetter i et sådant EU-perspektiv, en andel af EU-budgettet, som sættes af til forskning og udvikling, en planlægning, der tager sigte på integration og på afskaffelsen af overlapninger og spild, ad hoc-samarbejde og forstærket samarbejde, såfremt nogle medlemsstater har et legitimt ønske om ikke at deltage i denne indsats, og det europæiske forsvars loyale og effektive integration i et fornyet NATO og i den ukrænkelige Atlantiske Alliance, hvis vigtighed endnu en gang slås fast.
Efter den meget alvorlige Irak-krise må også de, som ikke var enige i disse idéer tidligere, holde op med at stikke hovedet i busken. Der foreslås en køreplan, der både er konkret og visionær, sådan som det var tilfældet med ØMU'en. Fru formand, konventet skal lytte til de mange europæere, der ligesom Parlamentet beder om, at vi igen får en effektiv multilateralisme og et handlekraftigt Europa.

Seppänen (GUE/NGL).
Fru formand, i henhold til general Morillons betænkning er der et ønske om at militarisere EU og endog lade fredsfortalerne betale for det. Det, at betænkningen er blevet udarbejdet samtidig med EU's forfatning, har gjort det muligt at opfordre til foranstaltninger, som man ved vil blive gennemført under alle omstændigheder.
Der bliver skrevet en speciel artikel om solidaritet ind i forfatningen, som bl.a. forpligter medlemsstaterne til at bekæmpe terrortruslen. Resultatet vil være, at EU tilslutter sig princippet om forebyggende krig. Troppeangrebskæden vil få mulighed for at deltage på stadigt højere samarbejdsniveauer: Når EU's krisestyring udvides til at omfatte kampstyrkers opgaver, kan dette ske ulovligt uden mandat fra FN og uden hensyn til geografiske grænser. De mest militariserede lande vil kunne give hinanden sikkerhedsgarantier i form af en erklæring eller protokol i stil med artikel V i WEU-traktaten.
Det er godt, at Rådet har kompetence i militære anliggender, og at der skal være enstemmighed. Det er bedre, end hvis det var op til Kommissionen at bestemme, om der skulle angribes eller ej. Jeg vil gerne minde alle om, at der er lande i EU, som ikke ønsker at indgå i nogen militær alliance.
Gawronski (PPE-DE).
Fru formand, i en tid med spændinger og splittelse er hr. Morillons betænkning så nyttig som aldrig før. Man forklarer os i betænkningen, at EU skal stå samlet og styrke sin militære kapacitet, hvis det ønsker at spille en troværdig hovedrolle.
Krigen i Irak er en så dramatisk begivenhed, at det ikke er overraskende, at den har skabt en betydelig splittelse mellem medlemsstaterne, men jeg synes allerede, at jeg kan se de første tegn på anger, og fristelsen til at komme den amerikanske vinder til undsætning er tilsyneladende stor. De lande, som var imod krigen, er allerede ved at gøre sig klar til at få del i krummerne og deltage i genopbygningen. Men som hr. Morillon sagde - han er fransk general, men spiller også en stor europæisk rolle - kan man ikke forlange at deltage i beslutningsprocessen, hvis man ikke også deler udgifterne. Jeg håber, at vi snart holder op med de urealistiske politiske visioner, som jeg hørte her i salen for lidt siden, nemlig at USA efter Irak vil invadere Syrien, Cuba og gud ved hvilke andre lande.
Den europæiske befolkning viste ikke de samme tegn på splittelse som medlemsstaterne, eftersom det overvejende flertal var modstander af det amerikanske indgreb. Heldigvis var nogle af Europas stats- og regeringschefer i stand til at gå imod den offentlige mening og understrege deres eget syn på fred i verden, nemlig en fred, som i dette tilfælde desværre var betinget af en nødvendig krig, så man undgår nogle endnu større tragedier i fremtiden.
Når Europa får sin egen militærstyrke - sådan som man giver udtryk for ønsket om i hr. Morillons betænkning - og sin egen udenrigspolitik, tror jeg, at Europa kommer til at spille en hovedrolle på den internationale scene. Så håber jeg blot, at Europa forstår at træffe de rigtige beslutninger.

Theorin (PSE).
Fru formand, for 2.000 år siden sagde romeren Cicero, at der findes to måder at løse konflikter på, gennem forhandlinger eller gennem vold. Den første vej er for mennesker, den anden for vilde dyr. Ciceros ord gælder også i dag. Skal vi løse konflikter som mennesker gennem forhandlinger eller som dyr gennem vold? Skal EU satse på aktiv forebyggende konfliktløsning eller på øgede ressourcer til at udkæmpe konflikter, det vil sige flere ressourcer til militære metoder? Kan dagens og morgendagens konflikter virkelig løses med militære metoder? Jeg tror det ikke.
Hvad kan vi lære af den krig, som foregår i Irak, og af splittelsen i EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik? Som jeg ser det, bør EU styrke det internationale arbejde, styrke FN og styrke sin kapacitet til at forebygge og løse konflikter i stedet for at satse flere kræfter og ressourcer på et fælles militært forsvar, der til syvende og sidst stadig gælder nationale spørgsmål, som hr. kommissær Patten sagde. EU bør kræve, at genopbygningen af Irak skal ske i FN-regi. En krigsførende part er ikke upartisk og kan ikke opnå tillid og have ansvar for dette.
Mit land, Sverige, er stærkt engageret i konfliktforebyggelse, fredsbevarende foranstaltninger og krisehåndtering. Et fælles forsvar eller fælles finansiering af et sådant forsvar kan hverken Sverige eller jeg støtte - og ej heller idéen om, at visse lande skal kunne gå foran i en fælles forsvarsopgave eller indførelsen af en klausul om kollektivt forsvar. Krig er alt for alvorligt til at blive lagt i militære hænder, også selv om det er min venlige kollega general Morillons.
Det vigtigste i dag må være at slå ring om international ret, styrke FN og dets arbejde og opbygge EU's store kapacitet til at opdage, forhindre og forebygge konflikter. Deri ligger EU's store fredsindsats. Cicero vidste allerede for 2.000 år siden, at det kun er vilde dyr, som forsøger at løse konflikter gennem vold. Det er på høje tid, at EU fokuserer på at løse konflikter i stedet for at udkæmpe dem.
Vallvé (ELDR).
Fru formand, jeg vil benytte lejligheden til at lykønske hr. Morillon med hans betænkning og med dens betimelighed. På den ene side fordi den fælles forsvarspolitik er til diskussion i EU, og på den anden side på grund af konjunktursituationen, som andre medlemmer allerede har talt om.
På dette tidspunkt er Irak-krisen et problem, der berører os alle. Men i EU har løsningerne, selv om problemet er fælles, været forskellige, for EU har hverken besluttet en fælles udenrigs- eller sikkerhedspolitik.
Vi skal måske huske, at Europas fædre i 1954 forsøgte at skabe et europæisk forsvarsfællesskab, og at det ikke fungerede dengang. Betænkningen er et posivit skridt i lighed med den betænkning, som formanden for et par år siden forelagde i Parlamentet.
Selv om der er lang vej, skal vi arbejde for, at Europa får en fælles forsvarspolitik, som ikke skal udformes imod nogen, men i samarbejde med de allierede, herunder med alliancen på den anden side af Atlanten. Det er ikke en politik imod NATO. Den skal tværtimod udformes i samarbejde med NATO.
Ligesom vi i 2002 fik gennemført den fælles mønt, som det endnu ikke er alle lande, der deltager i, men som alle forventes at komme med i, skal vi skabe en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik, vel vidende at det vil koste penge og i vished om, at EU vil have de nødvendige ressourcer til at opnå det. Konventet bør tage hensyn hertil ved udarbejdelsen af EU-traktaten.
Korakas (GUE/NGL).
Fru formand, efter socialismens sammenbrud og Sovjetunionens opløsning er der et kapløb i gang om at opdele de nye markeder og de tidligere socialistiske landes rigdomme og om at omfordele de allerede opdelte markeder. Der er altså en skarp konkurrence både mellem EU's medlemsstater og med USA. Samtidig sker der inden for EU et voldsomt angreb på de rettigheder, som arbejdstagerne har opnået. For at nå disse mål fremmes den europæiske forsvars- og sikkerhedspolitik, som Morillon-betænkningen vedrører. Der er naturligvis påskud: konfliktforebyggelse, krisestyring osv. Sandheden er, at der oprettes en europæisk hær med lejetropper med moderne træning og våben, som har til opgave at forsvare storkapitalens interesser, uanset hvor den har slået sig ned, og hvor NATO beordrer den til at intervenere.
Som det understreges i Morillon-betænkningen, er det udelukket at afbryde forbindelserne mellem EU og NATO og USA. Der tales derimod om gensidig styrkelse og tæt samarbejde med NATO, som anses for at være det uundværlige bånd, der knytter USA til Europas sikkerhedsinteresser. Det fremgår også af betænkningen, at det ikke kan være anderledes, bl.a. fordi flertallet af EU's medlemsstater udgør flertallet af medlemmerne af NATO, der imidlertid styres og ledes af USA. Disse bånd alene ville være nok til at bevise den berømte ESFP's sande natur og formål.
Vi kan være sikre på, at folk ikke gør sig nogen illusioner. De har bitre erfaringer med NATO og har allerede oplevet EU's politik på sikkerheds- og forsvarsområdet. Proklamationerne efter den 11. september - "vi er alle amerikanere" - runger stadig i deres ører. Folk så for nylig EU's medlemsstater skrive under på den nye aggressive NATO-politik i Prag om forebyggende angreb, hvilket netop er det, som de amerikanske og britiske imperialister gør i Irak i dag og vil gøre alle mulige andre steder, hvis folk lader dem gøre det. Desuden ved de, at selv om forslagene om at opruste ved at forøge de militære styrker kan sikre den europæiske våbenindustris rentabilitet, varsler det intet godt for deres sikkerhed, for folks indkomst eller for fred. Det er skændigt, at disse forslag er blevet og bliver stillet af den græske regering, som skamløst praler med, at krigsmaskinen vil være klar før det græske formandskabs afslutning. Dette er ikke en forsvars- og sikkerhedspolitik, det er en politik for aggression og usikkerhed, og det er netop grunden til, at denne politik står i modsætning til visionerne hos vores folk, som kæmper imod den. Den forbrydelse, der bliver begået i Irak i dette øjeblik, giver os efter Jugoslavien og Afghanistan igen en idé om formålet med disse politikker.
Vores folk forlanger en diametralt modsat politik, en fredspolitik, en politik for fredelig sameksistens mellem nationer, for løsning af konflikter uden at skride til vold og krig, en politik for nedrustning og fred. Der er ingen tvivl om, at de vil gennemtvinge denne politik, lige meget hvor meget deres modstandere reagerer.
Laschet (PPE-DE).
Fru formand, kære kolleger, det sidste indlæg og et par af dem forud for det får mig til at tvivle: Hvorfra ved f.eks. en kommunist så nøje, hvad befolkningerne vil? Andre her har sagt, at det handler om en fordeling af socialismens rigdomme. Jeg kunne godt ønske mig, at vores borgere kunne høre disse debatter noget oftere. En socialdemokrat har talt om det "koloniale Camp David". Jeg spørger mig selv, hvilke argumenter vi fremfører her i en sådan debat, og jeg spørger mig selv, om de også ville sige noget sådant til borgerne i deres land. Tag f.eks. Kosovo. I Kosovo ønskede borgerne, at EU ...
(Tilråb)
? hr. Korakas, de europæiske borgere ønskede, at der ikke længere skulle finde massevoldtægter og fordrivelser sted på det europæiske kontinent i det 21. århundrede. Det er på dette grundlag, at den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik er opstået! Vi så i 1999, at vi som europæere ikke var i stand til at handle, hvis ikke amerikanerne hjalp os. Det var på topmødet i Helsinki i 1999. Vi er kommet vidt med det, vi har opbygget her i form af institutioner. Morillon-betænkningen beskriver det på glimrende vis. Den 1. april overtog vi i Makedonien for første gang et lille mandat, hvilket også var med til at skabe fredelige tilstande i landet, ikke for at deltage i væbnede konflikter, sådan som det fremføres af visse personer her. Det er efter min mening gode signaler fra Europa, som borgerne også forventer af os.
Vi diskuterer betænkningen på et meget vigtigt tidspunkt. Nu handler det nemlig om, at de to ekstreme sider - den tyske og den britiske regering - kan vende tilbage til de europæiske institutioner, og at de igen forsøger at finde nogle europæiske løsninger og ikke går enegang. Vi har i denne væbnede konflikt alle mærket, at i denne verden er der ingen af os, der betyder noget. Vi kan ikke yde noget bidrag til fred i verden, hvis vi handler i strid med hinanden.
Man har brug for europæiske mekanismer. Det, der foreslås i betænkningen, er et mere rigtigt skridt end topmødet i Bruxelles, der skal afholdes inden længe. Her mødes igen kun fire medlemsstater, hvor man igen får mistanke om, at det snarere handler om en politisk aktion rettet mod andre allierede partnere. Vi har også brug for, at Storbritannien sidder med ved bordet, for uden Storbritannien vil dette skridt ikke lykkes.
Swoboda (PSE).
Fru formand, jeg vil gerne indlede med at lykønske hr. Morillon med hans betænkning, der på sædvanlig afbalanceret vis forener fantasi og realitetssans, vision og pragmatisme. Jeg ønsker endda for ham, at hr. Korakas måske engang læser den, for så ville han nemlig komme til en anden konklusion.
Det virkelige spørgsmål, vi står over for, er naturligvis - sagt lidt provokerende - om EU skal være en militær magt. Jeg giver den foregående taler, hr. Laschet, ret: Vi, Europa, har i de seneste uger og måneder ikke spillet nogen rolle på den verdenspolitiske scene, desværre! Det er kendsgerningerne. Nu er det naturligvis først og fremmest et spørgsmål om vilje, som kommissær Patten altid siger. Har vi overhovedet viljen til at spille en rolle? Jeg mener - og Morillon-betænkningen, der jo vedtages med stort flertal, viser det også: Vi her i Europa-Parlamentet har viljen til at spille en fornuftig verdenspolitisk rolle.
Kan en militær kapacitet hjælpe os? Ja, jeg mener, at en militær kapacitet kan hjælpe os, hvis der findes en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Den kan ikke erstatte den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, men den kan udmærket hjælpe og underbygge. Nu er jeg også skeptisk over for en kaprustning. Det ville egentlig være grotesk at sige, at vi tidligere kaprustede, fordi der var en modstander, vi skulle op på siden af. Nu må vi kapruste, fordi vi har en partner, nemlig USA, som vi skal op på siden af. Men Morillon-betænkningen siger - hvis vi læser den rigtigt - primært, ikke udelukkende, men primært siger den, at det handler om at koordinere og afstemme vores forsvarspolitiske udgifter således efter hinanden, at vi i første omgang opnår en langt større effekt, en større effektivitet med den samme sum. Dernæst handler det helt sikkert også om at se, hvor de huller, vi som europæere kan lukke, er.
I virkeligheden handler det om to alternative modeller. At tingene forbliver, som de er, udgør ikke nogen mulighed for mig. Den ene mulighed er, at vi bliver en militær magt som USA, blot en noget mindre stærk, noget mindre imperialistisk, noget mindre effektiv. Det er ikke acceptabelt for mig. Den anden mulighed er, at vi for en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik får en militær kapacitet, sådan som det beskrives i Morillon-betænkningen, således at vi er effektive og evner at agere inden for rammerne af en multilateral politik. Det er ikke tilfældet i øjeblikket. Morillon-betænkningen peger på nogle veje til, hvordan vi kan agere effektivt inden for multilaterale rammer. Derfor støtter vi klart og tydeligt Morillon-betænkningen.
Cederschiöld (PPE-DE).
Fru formand, hr. Morillon har skrevet en interessant og troværdig betænkning. Visse dele af betænkningen kan i sandhed påvirke konventet. Europas forsvarsindustrier er nøglen til udviklingen af den fælles europæiske forsvarspolitik, som skal udgøre en del af det transatlantiske samarbejde. En livskraftig europæisk forsvarsindustri, baseret på avanceret forskning og sund konkurrence, skal bevares og udvikles. Vi bør forsøge at afskaffe protektionismen i al handel, også våbenhandel, og få USA til at åbne sit våbenmarked helt op.
Det nuværende system er ineffektivt og dyrt. Skatteborgerne har ret til at kræve, at hver euro anvendes på den mest effektive måde. Det kræver så, at vi tænker europæisk. Et fælles forsvarsmateriel- og ressourcekontor er nødvendigt og savnet. Synes Europas skatteborgere virkelig, at det er rationelt og effektivt at skulle betale for udviklingen af tre nye, topmoderne krigsfly? Europas forsvarsindustrier risikerer at blive samlefabrikker i stedet for højteknologiske forskningsfora. Europa bliver i så fald svagere og mere afhængigt. Jeg kan dog aldrig tro, at vi bliver stærkere uden Storbritannien.
Lad os nu fokusere på den konstruktive side af sagen og bygge videre på fælles definitioner og metoder. Kun med et større forsvarsmaterielbudget og en europæisk forsvarsindustri med plads til forskning inden for en fælles forsvarspolitik kan vi blive en troværdig, effektiv og pålidelig partner til USA.
Cushnahan (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil lykønske min ærede kollega general Morillon med hans betænkning. Som tidligere talere allerede har sagt, behandles den på et passende tidspunkt. Jeg er en stor tilhænger af at gennemføre en EU-forsvarspolitik, da jeg mener, at den i lige så høj grad er en grundlæggende del af europæisk integration som den fælles mønt. Hvis vi endvidere skal drage en lære af det nuværende sammenbrud og den uorden, som EU befinder sig i, skal Det Europæiske Konvent og den efterfølgende regeringskonference tage de centrale argumenter i betænkningen i betragtning.
Jeg er en stor tilhænger af Den Transatlantiske Alliance mellem EU og USA, men ikke i den nuværende form, hvor vi ganske enkelt forventes at godkende USA's udenrigspolitiske mål, selv om vi ikke er enige i dem. Der skal etableres en ny ligevægt på grundlag af et ægte partnerskab, hvor begge parter udformer de vedtagne politiske målsætninger.
Vi skal imidlertid indse, at der absolut ingen mulighed er for at påvirke USA, når vi er så afhængige af dem. Vi skal, som general Morillon foreslår, også "dele byrden".
Vi skal også indse, at en EU-forsvarspolitik skal baseres på en sammenhængende fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jeg mener ikke, at de nuværende problemer med det splittede ansvar for Irak-krisen bør give anledning til pessimisme og lammelse. Det bør om noget gøre det politisk bydende nødvendigt at sikre, at det aldrig sker igen.
Hvis vi virkelig ønsker at få indflydelse på verdensscenen, skal EU's stats- og regeringschefer blive enige om at sammenlægge den højtstående repræsentants og kommissæren for eksterne forbindelsers funktioner i en fælles forvaltning med tilstrækkelige ressourcer, og som anvender alle EU-instrumenterne på politikområderne - såsom handel, udvikling, miljø og retlige og indre anliggender - til at underbygge klare politiske mål, som er centrale i EU's udenrigspolitik.
Efterhånden som vi bevæger os mod oprettelse af forsvarsstrukturer, glemmer vi forhåbentlig ikke vigtigheden af konfliktforebyggelse og vedvarende investering i EU's politik vedrørende demokratisering og menneskerettigheder, da det er misbrug på disse områder, der skaber konflikter i store dele af verden.

Posselt (PPE-DE).
Fru formand, jeg støtter også hr. Morillons fremragende betænkning, som på storartet vis integrerer såkaldte atlantikere og euro-gaullister. Som en, der er langt mere euro-gaullist end hr. Morillon, vil jeg gerne medgive, at han på glimrende vis har formået at kombinere disse to elementer af europæisk udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi kan ikke diskutere europæisk forsvarspolitik, som var det en diskussion om, hvorvidt der er behov for et EU-direktiv om marmelade. Det drejer sig ganske enkelt om den europæiske integrations eksistensberettigelse. Det er jeg ikke ene om at mene. Mange af vores borgere deler den opfattelse, hvilket meningsmålingerne bekræfter.
Den egentlige hensigt med europæisk integration er fred og sikkerhed, både indadtil og udadtil. Derfor er tiden inde til, at vi gør fremskridt inden for europæisk udenrigs- og sikkerhedspolitik, og her er jeg ikke så pessimistisk som så mange andre her i Parlamentet. Jo, det er rigtigt, at vores regeringer har fremstået i et ynkeligt lys. Men hvis De ser på den offentlige mening i de forskellige lande, så er det tydeligt, at der hersker langt større enighed omkring hovedspørgsmålene - herunder også Irak-krigen - blandt befolkningen end blandt regeringerne. Jeg tror, at vi har brug for instrumenter og institutioner, som ikke blot opfanger den almindelige vilje i befolkningen, men præger og udformer den aktivt, for vi kan ikke bare lade os lede af en given stemning. Vi har brug for en ansvarlig, langfristet strategi som grundlag for en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Jeg tror, at konventet er den sidste mulighed for at opnå en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik inden for det brede fællesskab bestående af 15 medlemslande - og snart 25 eller 30. Jeg håber, at det lykkes. Jeg ønsker ikke et kerneeuropa. Jeg ønsker ikke et splittet Europa. Men hvis det ikke lykkes at gøre fremskridt i denne store kreds af medlemsstater, så må der ske en udvikling hen imod et kerneeuropa. Dog et kerneeuropa, som er åbent for alle, som er villige til at deltage i en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Jeg vil gerne understrege endnu en ting: Jeg mener, at vi har brug for Den Atlantiske Alliance. Men som Franz-Josef Strauß, mit partis afdøde formand, engang sagde: "Den Atlantiske Alliance vil kun have en fremtid, hvis det hviler på to lige stærke søjler, en amerikansk søjle og en europæisk søjle." Og det er ikke amerikanernes skyld, at denne europæiske søjle ikke eksisterer. Det er vores skyld som europæere. I kølvandet på den udvidelse, som vi har vedtaget i dag, vil vi have flere borgere end Rusland og USA tilsammen. Så det er på høje tid, at vi gør noget ved vores udenrigs- og sikkerhedspolitik, herunder ofrer flere penge og skaber de egnede strukturer. Hermed er ikke ment aggressive strukturer, men aktive fredsskabende strukturer. Noget, vi så smerteligt forsømte at gøre forud for Irak-krigen, selv om det har været EU's egentlige opgave, lige siden den blev oprettet i 1952.

Arvidsson (PPE-DE).
Fru formand, ingen behøver at overbevise os svenske moderater om behovet for en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Hvis EU vil have indflydelse, skal EU's medlemslande samarbejde. Den fælles politik er særlig vigtig for de små EU-lande. Desværre har den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik været brudt helt sammen i de sidste par måneder. Forhåbentlig lykkes det at samle EU for at danne en fælles politik, nu hvor folkene i Baghdads centrum jubler over Saddam Husseins fald og endda forsøger at slå hans gigantiske statue til jorden.
For nogle timer siden stemte de allerfleste af os for en stor udvidelse af EU. Det var formodentlig den vigtigste politiske beslutning, som flertallet af os nogensinde har været med til at træffe. Mange af de nye EU-medlemslande har prioriteret et NATO-medlemskab højt som en løsning på deres sikkerhedsbehov. Efter den kolde krigs dage har NATO udviklet sig til en paneuropæisk sikkerhedsorganisation. Det er en kendsgerning, som vi må tage hensyn til, når vi udvikler den fælles sikkerhedspolitik for EU. EU's fælles sikkerhedspolitik skal ikke stå i modsætning til NATO's, tværtimod skal samarbejdet uddybes. Det er mit håb, at også mit hjemland vælger samme sikkerhedsløsning som f.eks. vores baltiske nabolande, det vil sige medlemskab i NATO.
Jeg mener ikke, at målet med EU's sikkerhedspolitik i første omgang er at opbygge en stærk, fælles krigsmagt. EU's militære ressourcer skal ses som en ekstra hjælp til at fremme freden og beskytte mennesker i krigsområder, gøre en fælles indsats imod terrorisme og yde en redningsindsats ved katastrofer. Samarbejdet med verdenssamfundet skal selvfølgelig være centralt i den forbindelse.

Martin, Hugues (PPE-DE).
Fru formand, kære kolleger, de store vanskeligheder, som vi for tiden oplever, afslører aktuelle tendenser, som vi ikke må overse. De særlige historiske forbindelser mellem Storbritannien og USA er ikke noget nyt. Ansøgerlandenes positive holdning til de transatlantiske forbindelser er baseret på vores egne svagheder og på, at de ikke mener, at Europa kan forsvare dem. De har desværre ret.
Det er på høje tid at drage konklusioner af denne krise, som måske er sund, ligesom de forudgående kriser, der har muliggjort en udvikling. Måske kan vi nu endelig svare på spørgsmålet om, hvad vi ønsker at gøre sammen. Der er faktisk to modstridende holdninger til Europa. Den ene er holdningen hos de personer, som udelukkende ønsker et stort område med økonomisk frihed, idet udenrigs- og forsvarspolitikken skal være afpasset efter USA's og NATO's politik. Den anden er visionen om et økonomisk, men også politisk stærkt Europa, som spiller sin rolle fuldt ud i verden i partnerskab med sine allierede og ikke under deres formynderskab. I forbindelse med sidstnævnte Europa, som er det, jeg ønsker, er det nødvendigt med en fælles udenrigs- og forsvarspolitik. Hvis vi har den politiske vilje til at oprette et fælles forsvar, vil det være en god mulighed for forening, og det ville endelig gøre det muligt at harmonisere de menneskelige og materielle ressourcer på alle områder, og særlig forskning, våbensystemer, informationer med uvurderlige civile, økonomiske og sociale følgevirkninger. Derfor tilslutter jeg mig konklusionerne af kommissær Barniers arbejde i konventet, men også og især den udmærkede betænkning af general Morillon. Han har behandlet det meget følsomme emne med den kompetence, som han er kendt for, men også med takt og følsomhed. Vi skal nu finde sammen og om muligt gøre fremskridt. Jeg har ikke glemt topmødet i Saint-Malo, som nogle lader som om, det aldrig fandt sted. Hvis de stadig foretrækker det åbne hav, håber jeg, at de anvender et stort sejl. Jeg er overbevist om, at de en dag vil vende tilbage til vores kyst. Vi andre, som udgør det store flertal, foretrækker et frit, solidarisk og troværdigt Europa, som også har indflydelse på verdens skæbne og freden. Det er et ønske fra mange lande, som forventer, at Europa spiller sin rolle i verden. Jeg ved, at det er de europæiske befolkningers ønske, som de i stort omfang har givet udtryk for de sidste uger.

Formanden.
Tak, hr. Martin.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B5-0088/2003).
Vi byder rådsformanden, hr. Yiannitsis, velkommen.
Som De kan se, er vi forsinket, men mindre forsinket end andre gange. Lad os håbe, at det er et godt tegn på, at vores arbejde går godt.

Formanden.
Spørgsmål nr. 1 af Bart Staes (H-0133/03):

Om: Bortførelse af Arjan Erkel, hjælpearbejder i Læger uden Grænser
Arjan Erkel er hjælpearbejder i Læger uden Grænser og er leder af Læger uden Grænsers mission i Dagestan. Han blev bortført den 12. august 2002 i Dagestans hovedstad, Makhachkala. Seks måneder senere ved Læger uden Grænser stadig ikke, om han er i sikkerhed, hvor han befinder sig, og hvordan hans helbredstilstand er. Europa-Parlamentet har allerede vedtaget en beslutning, hvori den russiske regering er blevet anmodet om at gøre alt, hvad der står i dens magt for at sørge for, at Arjan Erkel frigives hurtigst muligt.
Rådet bedes oplyse, om det allerede har drøftet Erkel-sagen under sine kontakter med de russiske myndigheder, og hvilke resultater eventuelle drøftelser med de russiske myndigheder har givet. Hvilke skridt agter Rådet at tage i de kommende uger og måneder for at medvirke til, at Arjan Erkel frigives?

Yiannitsis
Hr. formand, Rådet er bekendt med bortførelsen af hr. Erkel og har gentagne gange givet udtryk for sin bekymring på flere planer. Rådet udstedte også en erklæring om bortførelsen af hr. Erkel den 31. januar i år. Spørgsmålet om hr. Erkel blev rejst af den græske ambassadør i Moskva under hans møde med den russiske viceudenrigsminister, hr. Tsizov, den 14. januar. Spørgsmålet blev også rejst under mødet mellem trojkaen af politiske ledere og Rusland den 16. januar. De russiske myndigheder blev opfordret til at gøre sig de største bestræbelser på at sikre, at hr. Erkel løslades i god behold. Det samme krav blev igen stillet under ministertrojkaens møde med Rusland i Athen den 24. januar, hvor man fra russisk side lovede at undersøge sagen. Endelig blev spørgsmålet igen rejst af den græske ambassadør i Moskva under et andet møde med den russiske viceudenrigsminister, hr. Tsizov, den 18. marts 2003, og han svarede, at undersøgelsen var i fuld gang, og at de russiske myndigheder gjorde alt, hvad de kunne, men at de i øjeblikket ikke havde nogen oplysninger om hr. Erkels skæbne. Rådet vil rejse spørgsmålet om bortførelsen af hr. Erkel under det forestående møde i samarbejdsrådet med Rusland den 14. og 15. april, det vil sige i næste uge, i håb om, at han kan blive løsladt i god behold.
Staes (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg takker naturligvis det græske formandskab mange gange for svaret, men jeg må alligevel give udtryk for min skuffelse. Det er et standardsvar, et køligt svar. Det er et svar, der ikke viser noget tegn på engagement. Folk taler, folk kommunikerer, og der sker ingen fremskridt. Jeg er formand for Delegationen til Det Parlamentariske Samarbejdsudvalg EU-Rusland, og jeg begynder nu at forstå kulturen og den metode, som denne type problemer skal løses med. Jeg mener, at det er på sin plads at lægge noget energi i det her og at udvise engagement. Hundredtusinde mennesker har skrevet under på en anmodning, som kommer ind til Læger uden Grænser på et separat websted. Hundredtusinde europæere ønsker en politik, som går ud på, at der skal gøres alt for, at Rusland tager sig specielt af denne sag. Sagen er, at vores russiske kolleger kun behandler denne sag som en straffesag, som en triviel sag. Jeg vil derfor anmode det græske formandskab om at udvise mere engagement i denne sag og at sikre, at der rent faktisk bliver taget affære.
Yiannitsis
Jeg vil gerne sige til det ærede medlem, at vi alle betragter denne type handlinger, f.eks. bortførelse af en person, der er taget ud for at yde sit bedste, som en brutal handling, hvor vi må gøre, hvad vi kan, for at bringe den til ophør. Jeg ville være det ærede medlem meget taknemmelig, hvis han, ud over sin kritik, kunne foreslå en meget specifik foranstaltning, som vi kunne træffe for yderligere at forfølge dette fælles mål, som vi er helt enige om.
Formanden.
Jeg vil gerne minde medlemmerne om, at spørgetiden er bestemt af en forretningsorden, et bilag og nogle henstillinger. I henstillingerne, der er vedtaget af Parlamentet, står der, at tillægsspørgsmål skal være præcise og stilles som spørgsmål, og at de ikke må vare længere end 30 sekunder.
De får som sædvanligt et minut, men jeg beder Dem om at holde tillægsspørgsmålet inden for dette minut og efterleve Parlamentets beslutning.

Formanden.
Spørgsmål nr. 2 af Mihail Papayannakis (H-0135/03):

Om: De vestlige Balkanlande og Københavnskriterierne
Hvad mener Rådet generelt om udsigten til optagelsesforhandlinger med de såkaldte vestlige Balkanlande og om de politiske spørgsmål i forbindelse med den praktiske gennemførelse af Københavnskriterierne, specielt sikring af retten til fri bevægelighed og til frit at etablere sig for personer samt fjernelse af hindringer for den frie bevægelighed for gamle og nye flygtninge fra disse lande eller deres nabolande? Findes der allerede prognoser, eller er der gjort nogle forberedelser i forbindelse med dette spørgsmål for at lette sådanne politikker, som vil blive absolut nødvendige efter en eventuel optagelse af hvert af disse lande i EU?

Yiannitsis
. (EL) Hr. formand, Rådet er enigt i den vægt, som det ærede medlem lægger på flygtninges og eksilpersoners ret til at vende tilbage til deres hjemlande, hvilket betragtes som en grundlæggende menneskerettighed.
I henhold til artikel 49 i traktaten om Den Europæiske Union kan enhver europæisk stat, som overholder principperne i artikel 6, stk. 1, ansøge om at blive medlem af Unionen. Det vil sige principper om frihed, demokrati, grundlæggende frihedsrettigheder samt retsstatsprincippet. Rådet vil gøre det ærede medlem opmærksomt på, at siden Det Europæiske Råd i Feira kan lande i stabiliserings- og associeringsprocessen ansøge om optagelse i EU. Kroatien ansøgte f.eks. om medlemskab den 21. februar. Dette europæiske perspektiv blev for nylig bekræftet på Det Europæiske Råd i København i december sidste år, som også gentog kriterierne fra Det Europæiske Råd i København i 1993, hvoraf nogle er politiske kriterier, som skal overholdes, for at et land kan tiltræde EU.
Det er stadig for tidligt at lave evalueringer med henblik på eventuelle datoer for indledning af tiltrædelsesforhandlinger med de vestlige Balkanlande. I mellemtiden vil stabiliserings- og associeringsprocessen være det, som Unionen koncentrerer sig om på det område. Det er en langsigtet strategi, som har til formål at støtte de reformer, der er nødvendige, og som harmonerer med EU. Det tempo, hvormed hvert land går gennem de forskellige faser i processen, afhænger af dets forbedrede evne til at påtage sig de forpligtelser, der følger med de tættere og tættere forbindelser med Unionen, og overholdelsen af de forudsætninger, som Rådet vedtog i april 1997.
Rådet undersøger de enkelte landes fremskridt hvert år, og dette redskab anvendes til at træffe beslutninger om, hvordan forbindelserne vil udvikle sig i fremtiden. Den seneste evaluering på rådsplan fandt sted den 13. maj 2002. Den næste undersøgelse er planlagt til midten af 2003 og vil gøre det muligt at evaluere de fremskridt, som de forskellige stabiliserings- og associeringslande har gjort i mellemtiden. Jeg vil også sige, at Rådet den 22. juli 2002 besluttede, at EU ville benytte den lejlighed til at evaluere de fremskridt, der er sket med flygtninges og eksilpersoners tilbagevenden. I alle tilfælde bliver dette spørgsmål regelmæssigt diskuteret i Unionen, afhængigt af krav, som et led i forskellige kontakter med landene i regionen. Unionen har derfor i denne fase en række midler til rådighed, som giver den mulighed for at overvåge gennemførelsen af de politikker, som medlemmet henviser til i sit spørgsmål.
Papayannakis (GUE/NGL).
Hr. formand, det er naturligvis indlysende, at alle disse lande, når de har tiltrådt, og selv nu med henblik på deres tiltrædelse, er forpligtede til at sikre retten til fri bevægelighed og til frit at etablere sig for personer. Og i den forstand vil flygtningebegrebet ikke længere have nogen mening mellem disse lande eller naturligvis mellem disse lande og de nuværende 15 medlemsstater af Unionen. Hvis det er sådan, sagerne står, er det så til at forstå, at der stadig er flygtninge af græsk afstamning i nogle af disse lande, f.eks. Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, som ikke kan rejse ind i Grækenland? Det er en trist følge af borgerkrigen. Trist for os alle. Og den krig sluttede for 54 år siden. Kravet om deres ret til frit at rejse ind i Grækenland støttes af en hel skare af mennesker med alle mulige politiske overbevisninger, hvilket jeg blev klar over ved møder i Florina og andre steder. Indgår dette spørgsmål i Deres generelle holdning? Agter De at afgøre det i nærmeste fremtid?
Yiannitsis
Det er et andet spørgsmål. Det er den græske lovgivning, der gælder, og det er ikke et generelt spørgsmål i forbindelse med EU's politik over for de vestlige Balkanlande.
Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg ved ikke, om De er vidende om, at jeg apropos et spørgsmål, som jeg har stillet til Rådet, og som skulle besvares i dag, har modtaget en note fra formandskabet, der finder det uacceptabelt, fordi jeg angiveligt skulle fremsætte værdidomme eller motivvurderinger af ord ytret af den spanske ministerpræsident, hr. Aznar.
Hr. Aznar har, som alle ved, på en pressekonference sammen med hr. Blair truet Chile og Mexico med, at hvis de ikke stemte for koalitionens holdning i Sikkerhedsrådet, kunne behandlingen af deres aftaler med EU møde vanskeligheder fra visse staters side.
Jeg tror dog ikke, at der er tale om nogen trussel, for det er simpelthen hr. Aznars virkelige hensigt. Derfor er mit spørgsmål ikke blevet accepteret, men jeg har så omformuleret det. Ved De, om jeg kan fremsætte det i dag? Jeg vil også gerne vide, hr. formand, om De har analyseret dagens spørgsmål for at se, om der er andre værdidomme. For det er der. Og de er alle sammen legitime. Jeg forstår ikke, hvorfor formanden tillader sig at afvise mit spørgsmål, for da jeg talte om hr. Aznar, gjorde jeg det objektivt og tydeligt. Det var hr. Aznars tydelige hensigt at true Chile og Mexico, lande, der desuden er spansktalende, hvilket gør denne situation endnu mere uacceptabel.
Jeg vil derfor gerne vide, hr. formand, om De tillader mig at stille mit spørgsmål, og i det hele taget om De har analyseret de andre spørgsmål for at se, om de begår den samme synd.

Formanden.
Jeg så gerne, at De havde stillet dette spørgsmål, når vi nåede til spørgsmålet, så vi havde holdt os til dagsordenen, og ikke efter Deres forgodtbefindende.
De er, hr. Nogueira, blevet informeret om, at formanden for Parlamentet under udøvelse af sine beføjelser og i overensstemmelse med forretningsordenen har erklæret, og det fik De at vide i formiddags - De og jeg har også allerede kommenteret det både i og uden for salen - at spørgsmål nr. 13 ikke kan antages til behandling, fordi det indeholder påstande eller vurderinger, som jeg ikke vil komme nærmere ind på.
Prøv f.eks. at forestille Dem, at De er et finsk medlem, og at jeg er et tysk medlem, så vi ikke kommer ind på et spørgsmål, der drøftes i Spanien. Jeg taler udelukkende om forretningsordenen.
Jeg er nødt til at sige til Dem, da De har spurgt mig om min mening, at jeg efter at have læst formandens notat og spørgsmålet deler formanden for Parlamentets opfattelse. Jeg mener også, at formandens kontor har henvendt sig til Dem for at sige, at De skulle omformulere spørgsmålet, så det kan komme med i næste måned. Det er helt i overensstemmelse med vores forretningsorden, og De må forstå, at jeg ikke udtaler mig om de spørgsmål, som andre medlemmer stiller, for det er ikke min opgave, og slet ikke om, hvorvidt de har "syndet".
Det eneste, jeg gør her, er at organisere forhandlingen, jeg er ikke forpligtet til at afgøre, hvad der er synder eller usømmelig eller uregelmæssig optræden, på ingen måde. Jeg værdsætter deres bidrag meget, men i dag er Deres spørgsmål ikke blevet antaget til behandling.
Der er endnu et spørgsmål til forretningsordenen. Jeg giver ordet til hr. Staes.

Staes (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne undskylde, at jeg ikke var præcis nok lige før og tydeligvis ikke fulgte reglerne helt. Det undskylder jeg. Rådsformanden stillede mig et spørgsmål for et øjeblik siden. Han sagde: De fremkommer med en værdivurdering, og jeg vil gerne høre Dem sige, hr. Staes, hvad vi kan gøre rent praktisk. Må jeg spørge rådsformanden, om han eller hans repræsentant vil være villig til at modtage mig med en højtstående delegation fra Læger uden Grænser, så vi kan få klarlagt, hvad der specifikt kunne ske forud for mødet den 14.-15. april eller andre eventuelle møder med russerne. Hvis vi får svar på det, har jeg været præcis, og så har jeg fået et godt svar på mit spørgsmål.
Formanden.
Hr. formand for Rådet, hvis De ønsker det, kan han svare Dem direkte og personligt, men spørgsmålene er ordnet i rækkefølge, og vi har nogle regler, som jeg opfordrer til, at vi alle overholder.
Det er ikke en anden slags forhandling. Det drejer sig om spørgetiden med den dertilhørende rækkefølge for spørgsmålene, og jeg anmoder Dem om ikke at gøre Dem skyldig i, at andre medlemmer ikke får lejlighed til at stille deres spørgsmål, fordi vi har brugt tiden til noget andet.

Formanden.
Spørgsmål nr. 3 af Alexandros Alavanos (H-0136/03):

Om: Ulovlig tilbageholdelse af en græsk statsborger i Amsterdams lufthavn
Den græske statsborger Themistoklis Koltzidopoulos, studerende ved Piræus' Universitet, rejste til Skotland med luftfartsselskabet KLM via Amsterdam. Da han skulle skifte fly i Amsterdams lufthavn, Schiphol, hvor han var i transit, blev han på grund af sin mørke hudfarve og under konstruerede beskyldninger for at have forfalsket sit pas og kørekort på ulovlig vis tilbageholdt af det hollandske politi sammen med en anden græsk passager, der ligeledes var mørklødet, selv om en mængde personlige dokumenter beviste, at beskyldningerne var ubegrundede. Under den ulovlige tilbageholdelse blev han nægtet tilladelse til at kommunikere med de græske myndigheder, og han fik heller ikke lov til at kontakte sine pårørende og fortælle dem, at han var blevet tilbageholdt. I løbet af de mere end 10 timer, han var tilbageholdt, betalte han af egen lomme sine måltider og finansierede selv sin hjemsendelse til Grækenland. Til sidst ville man ikke tilbagelevere hans personlige papirer (kørekort, græsk pas, studenterbevis m.m.), som var blevet beslaglagt.
Under henvisning til traktatens artikel 18 og den hyppige gentagelse af sådanne episoder i Amsterdams lufthavn, hvor de hollandske myndigheder forulemper græske statsborgere, som det er blevet indberettet til de græske pasudstedende myndigheder, bedes Rådet besvare følgende: Hvilke foranstaltninger vil Rådet træffe for at forhindre de hollandske myndigheder i at misbruge deres "rettigheder" imod europæiske borgere? Hvilke muligheder har den ovennævnte EU-borger for at forsvare sig og kræve erstatning for det besvær og de økonomiske tab, han har lidt?

Yiannitsis
. (EL) Hr. formand, jeg vil gerne påpege over for medlemmet, at Rådet ikke kommenterer enkeltsager i forbindelse med medlemsstaternes udøvelse af deres myndighed for at opretholde lov og orden. Dette er standardpraksis fra Rådets side.
Alavanos (GUE/NGL).
Tak, hr. formand for Rådet. Nej, jeg er absolut ikke tilfreds med det svar. Dette her har intet at gøre med lov og orden. Det handler om fri bevægelighed. Myndighederne i lufthavnen i Amsterdam fortsætter med at udøve en hård linje over for enhver græker, som ikke har farvet sit hår blondt og taget blå kontaktlinser på. De tilbageholder dem i afdelingen for falske pas eller et andet sted, og de sender dem hjem. Jeg har her et brev fra det kongelige politikorps i Schiphol-lufthavnen i Amsterdam, hvor man undskylder 10 uger efter hændelsen, fordi man havde fundet to personer på samme fly, som man mistænkte for at have falske pas. Hvis formanden kontakter de græske myndigheder, vil han opdage, at der er tale om en systematisk praksis fra de hollandske myndigheders side, og jeg vil bede om, at der gribes ind, eftersom det har at gøre med personers frie bevægelighed i EU.

Yiannitsis
. (EL) Jeg vil svare som græsk udenrigsminister. Vi vil undersøge denne sag, og hvis der er noget om det, vil vi bestemt se, hvad vi kan gøre. Jeg kommer med denne udtalelse i egenskab af mit nationale embede og ikke som formand for Rådet.

Formanden.
Spørgsmål nr. 4 af Bernd Posselt (H-0138/03):

Om: Kroatiens tiltrædelse af EU
Hvordan vurderer Rådets formandskab Kroatiens planer om at blive medlem af EU, og hvad bliver de næste skridt?

Yiannitsis
. (EL) Hr. formand, under sit besøg i Athen den 21. februar indgav den kroatiske premierminister en ansøgning om sit lands optagelse i EU. Det græske formandskab vil diskutere den kroatiske ansøgning i Rådet (almindelige anliggender) i april og give den videre til Kommissionen, når den omhyggeligt har undersøgt de lovmæssige sider af sagen og konfereret med sine partnere. Spørgsmålet bliver diskuteret i Coreper i dag, og vi vil som sagt diskutere det i Rådet i næste uge. På basis af Kommissionens udtalelse, som vi håber at modtage relativt hurtigt, vil Rådet undersøge, hvorvidt Kroatien opfylder de politiske Københavnskriterier, og landet vil så kunne gå ind i tiltrædelsesprocessen.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke ministeren for hans svar. Jeg vil gerne stille et supplerende spørgsmål: Kan det tænkes, at Kroatien kommer med i næste udvidelsesrunde? Naturligvis ikke denne, men den næste runde, som er planlagt til 2007. Kan det tænkes, at Kroatien kommer med i den runde, og vil De foreslå det i Rådet? Jeg mener personligt, at Kroatien opfylder kriterierne mindst lige så godt som nogle af de lande, som vi har optaget i dag.

Yiannitsis
. (EL) Grækenland støtter som land Kroatiens kandidatur. Det er alt for tidligt for mig som formand for Rådet at udtale mig om, hvorvidt resultatet af forhandlingerne, som vi ikke kender startdatoen for, fordi vi skal vente på udtalelsen fra Kommissionen, vil betyde, at Kroatien kan blive medlem den 1. januar 2007. Alt er muligt, bortset fra at jeg ikke mener, at det i øjeblikket tjener noget formål eller har nogen mening, at jeg siger, om det er muligt eller ej. Naturligvis er det muligt, men ingen ved, om denne tidsplan kan holde. Som vi alle ved, er udvidelsesforhandlinger med et land i reglen tidskrævende, de tager meget lang tid, de kræver høringer og forhandlinger om en mængde emner, og det tager meget ofte meget længere tid at afslutte dem, end nogen oprindeligt havde troet.

Formanden.
Da de vedrører samme emne, behandler vi under ét spørgsmål nr. 5 af Francisca Sauquillo Pérez del Arco (H-0142/03):

Om: Humanitær bistand til befolkningen i Vestsahara
Ifølge de seneste oplysninger fra FN's generalsekretær mangler der fødevarehjælp til befolkningen i Vestsahara, og efter Kommissionens opfattelse må konflikten om Vestsahara betragtes som en af de såkaldte glemte kriser, der kræver særlig opmærksomhed fra EU's side, da befolkningen modtager humanitær bistand over ECHO-programmet. Imidlertid har Kommissionen planer om at nedskære den fødevarehjælp, der forvaltes af et ngo-konsortium.
Vil Rådet opretholde den humanitære bistand fra EU til Vestsaharas befolkning? Indgår en løsning af konflikten i Vestsahara og bistand til områdets befolkning i det græske formandskabs eksterne prioriteringer?  spørgsmål nr. 6 af Miquel Mayol i Raynal (H-0145/03):

Om: Menneskerettighedssituationen i Vestsahara
De europæiske ngo'ers rapporter om menneskerettighedssituationen i Vestsahara vidner om Marokkos systematiske overtrædelse af den humanitære folkeret, der har fundet sted siden begyndelsen af november 1975, inden Spanien definitivt trak sig ud af Vestsahara i februar 1976. I øvrigt kender man på nuværende tidspunkt stadig ikke antallet af "forsvundne" personer i Vestsahara.
Har Rådet kendskab til overtrædelserne af menneskerettighederne mod Saharawi-folket i de områder, der kontrolleres af det marokkanske militær, navnlig mod de politiske fanger i det "sorte fængsel" i El Aaioun?
Hvilke foranstaltninger vil Rådet overveje for at sikre beskyttelse af menneskerettighederne i dette ikke-selvstyrende område?  spørgsmål nr. 7 af Laura González Álvarez (H-0156/03):

Om: Konflikten i Vestsahara
Efter konflikterne i Cypern og Palæstina er den i Vestsahara den ældste uløste konflikt for FN og samtidig den sidste afkolonialiseringsproces.
Den 30. juli 2002 vedtog FN's Sikkerhedsråd enstemmigt resolution 1429 om Vestsahara. I resolutionen understreges FN's plan som hensigtsmæssig med henblik på at finde en demokratisk, fredelig og varig løsning på konflikten. I hensyn til folkeretten skal der afholdes en retfærdig folkeafstemning, som allerede skulle have fundet sted i 1992.
I betragtning af denne og alle de tidligere FN-resolutioner, og i betragtning af at Marokko tydeligvis obstruerer forsøgene på at nå frem til en folkeafstemning:
Hvilke foranstaltninger overvejer Rådet som led i den politiske dialog med Marokko med henblik på ufortøvet at kunne afholde en folkeafstemning med internationale garantier?  spørgsmål nr. 8 af Carlos Carnero González (H-0186/03):

Om: Den nye version af Baker-planen for Vestsahara
I henhold til den nye version af James Bakers plan for en løsning af konflikten i Vestsahara, som for nylig blev forelagt for parterne, skal der afholdes valg i området i løbet af et år og en folkeafstemning om selvstyre senest fem år efter, at parterne måtte have undertegnet aftalen. Ifølge planen skal der anvendes to forskellige folketællinger. For den første afstemnings vedkommende godkendes FN's folketælling, der fandt sted med henblik på folkeafstemningen om selvstyre, men med henblik på den definitive afstemning er der behov for en ny folketælling, som skal omfatte de marokkanske kolonister, der ikke er blevet accepteret af Minurso under dennes tiårige arbejde med at identificere de valgberettigede. Hvad er Rådets holdning til James Bakers forslag? Hvilke foranstaltninger anser det for hensigtsmæssigt for at kunne overholde den af FN gennemførte folketælling?  spørgsmål nr. 9 af Yasmine Boudjenah (H-0191/03):

Om: Vestsahara
Jeg er overrasket og bekymret over den partiske holdning, som formandskabet har udtrykt vedrørende dette spørgsmål, og over, at det intetsteds nævner det sahariske folks ret til selvbestemmelse gennem afholdelse af en fri, retfærdig og upartisk folkeafstemning i overensstemmelse med FN's fredsplan. På den baggrund ønsker jeg at spørge Rådet, om det agter at tage skridt over for Marokkos regering for at udvirke, at de sahariske fanger løslades.
Agter det at træffe foranstaltninger over for den chikane og de afskedigelser, som sahariske ngo-repræsentanter er blevet udsat for som følge af deres udtalelser til Europa-Parlamentets ad hoc-delegation i februar 2002?
Agter det at udtale sig om de domme på 10 års fængsel, der blev afsagt den 12. marts 2003 mod Salec Bazaid, Moussamih Baba og Bourhil Mohamed Lamine?  spørgsmål nr. 10 af Pedro Marset Campos (H-0192/03):

Om: Vestsahara
FN's generalsekretær sendte i midten af januar 2003 sin personlige udsending for Vestsahara på rundrejse i landene i regionen med henblik på at forelægge konfliktens parter et løsningsforslag.
Har Rådet haft kontakt med den særlige FN-udsending, James Baker? Hvad er Det Europæiske Råds holdning til de forslag, generalsekretærens personlige udsending for Vestsahara har fremlagt? Er det Rådets opfattelse, at dette forslag til konfliktløsning kan medføre, at saharanernes umistelige ret til selvbestemmelse tilsidesættes?  spørgsmål nr. 11 af Margot Keßler (H-0196/03):

Om: Vestsahara - menneskerettighederne
Den 5. marts 2003 offentliggjorde det græske formandskab en erklæring, hvori EU bifalder, at Polisario den 26. februar løslod 100 marokkanske krigsfanger. Formandskabet udtalte, at løsladelsen af disse fanger kan bidrage til at fremme dialogen og tilliden mellem de berørte parter, og krævede, at alle krigsfanger straks blev sat på fri fod.
Den 12. marts blev de tre saharanere Salek Bazaid, medlem af forummet for sandhed og retfærdighed, Moussamih Baba og Bourhil Mohamed Lamine i El Aiun idømt en fængselsstraf på 10 år i en uretfærdig proces og efter at have været udsat for umenneskelig behandling siden deres arrestation. Hvad er formandskabets opfattelse af disse domfældelser?
og  spørgsmål nr. 12 af Carlos Bautista Ojeda (H-0213/03):

Om: Udvinding i Vestsahara
Naturressourcerne i Vestsahara har behov for en særlig beskyttelse som følge af den konfliktsituation, området har befundet sig i over 25 år. I sine konklusioner om Marokkos olieudvinding i Sahara, som blev fremlagt den 29. januar 2002 (dokument S/2002/161), fastslog De Forenede Nationers juridiske afdeling, at denne burde undgås. Norges regering sætter spørgsmålstegn ved lovligheden af de aktiviteter, den norske virksomhed TGS-Nopec udøver som led i de af Marokko ledede aktiviteter på Vestsaharas kontinentalsokkel, eftersom de er i strid med det vestsaharanske folks umistelige rettigheder til områdets naturlige ressourcer (udtalelser fra den norske udenrigsminister, Vidar Helgesen).
Hvordan stiller Rådet sig til de olie- og mineselskaber fra EU, som uden hjemmel i folkeretten udøver deres aktiviteter i Vestsahara, der er besat af Marokko? Har Rådet til hensigt at træffe nogen særlige foranstaltninger i denne forbindelse?

Yiannitsis
. (EL) Hr. formand, Rådet følger nøje og konstant situationen i Vestsahara. EU ønsker en fredelig løsning på konflikten så hurtigt som muligt. EU støtter derfor fuldt ud FN's bestræbelser og særligt udsendelsen af FN's generalsekretær James Baker for at finde en holdbar løsning i fuld overensstemmelse med den internationale retsorden.
Hr. Baker præsenterede den 16. januar 2003 et forslag til en politisk løsning på konflikten, som garanterer selvbestemmelse i overensstemmelse med Sikkerhedsrådets resolution 1429 af 30. juni 2002. Han præsenterede dette forslag for de involverede parter og nabolandene under sit besøg i regionen fra den 14.-17. januar 2003, hvorefter perioden for FN's mission for folkeafstemningen i Vestsahara blev forlænget to gange, først til 31. marts og derefter til 31. maj for at give parterne mulighed for at studere forslaget og formulere deres svar. Formandskabet for Det Europæiske Råd har i sine kontakter med parternes udsendinge, herunder for nylig under mødet i associeringsrådet med Marokko i februar, opfordret dem til at studere hr. Bakers forslag med en velvillig indstilling.
Som det noteres i FN's generalsekretærs rapport af 16. januar, har FN og Sikkerhedsrådet gennem de sidste 20 år aktivt forsøgt at hjælpe parterne med at finde en løsning på denne konflikt. Alle mulige løsninger er blevet forelagt de involverede parter. Det er nu helt op til dem at udvise den nødvendige politiske forstand og benytte denne nye chance for at give befolkningen i Vestsahara en bedre fremtid.
De nylige udtalelser om at intensivere kontakterne mellem Marokko og Algeriet og den erklærede vilje på begge sider til at diskutere alle emnerne, inklusive Vestsahara, giver grund til håb. Eftersom diskussionerne om den endelige løsning på spørgsmålet om Sahara føres inden for FN's rammer og nu befinder sig på et afgørende stade, finder Rådet det ikke hensigtsmæssigt at tage stilling til spørgsmålet om udnyttelsen af Vestsaharas naturressourcer.
Uanset den politiske løsning på konflikten er spørgsmålet om menneskerettigheder en faktor, som er grundlæggende vigtig for EU og en kilde til permanent bekymring. For at adskille den humanitære dimension af konflikten fra den politiske dimension, i det omfang det kan lade sig gøre, har EU altid opfordret parterne til at træffe humanitære foranstaltninger for at gøre det lettere at genoprette tilliden mellem de involverede mennesker og befolkningsgrupper. EU har rettet gentagne henvendelser til parterne med dette formål. Disse bestræbelser har også haft resultat med Front Polisarios løsladelse af 100 marokkanske krigsfanger den 26 februar. EU har udtrykt sin tilfredshed med løsladelsen. Men eftersom man stadig tilbageholder omkring 1.160 krigsfanger, har EU understreget, at denne gestus ikke var tilstrækkelig, men et skridt, som kunne fremme dialogen og tilliden mellem alle parter.
De humanitære aspekter af konflikten i Vestsahara, inklusive spørgsmålet om savnede personer, er også blevet rejst systematisk i forbindelse med den politiske dialog, som EU har ført med sine partnere i det sydlige Middelhavsområde inden for associeringsaftalerne. På det sidste møde i associeringsrådet med Marokko i Bruxelles den 24. februar understregede Rådet bl.a. respekten for menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder i Vestsahara. Det krævede også fortsat samarbejde med det internationale Røde Kors for at nå til bunds i spørgsmålet om de savnede saharanere. Rådet har også gentagne gange henledt opmærksomheden på FN's Sikkerhedsråds resolution 1359, som indtrængende opfordrer parterne til at afklare spørgsmålet om savnede personer og opfylde internationale humanitære bestemmelser.
Rådet har ingen informationer om spørgsmålet om det såkaldte sorte fængsel i El Aaiun, og det har heller ikke tilstrækkeligt med informationer til at nå frem til en konklusion vedrørende de reelle omstændigheder omkring arrestationen og domfældelsen af saharanske fanger. EU er gennem EF's agentur for humanitær bistand den vigtigste donor af humanitær bistand til saharanerne. Medlemmerne kan hos Kommissionen få flere oplysninger om den nøjagtige størrelse af den hjælp, EU har givet.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Hr. formand, tak for Deres svar, men spørgsmål nr. 5, som jeg har stillet, var meget konkret. Som bekendt lever Vestsaharas befolkning næsten udelukkende af den bistand, som EU giver landet via ECHO. Mit spørgsmål var, om Rådet vil støtte, at der fortsat ydes humanitær bistand til det vestsaharanske folk, så længe den proces, De har fortalt os om, varer ved.

Yiannitsis
. (EL) Jeg forstår ikke, hvorfor medlemmet tror, at Rådet vil ændre sin politik i spørgsmålet om den humanitære bistand. Vi støtter den humanitære bistand i overensstemmelse med de forslag, vi modtager fra Kommissionen. Det afgørende er, hvad Kommissionen vil, ikke hvad Rådet vil. Under alle omstændigheder er forholdet mellem årsag og virkning, den logiske rækkefølge, forskellig fra den måde, tillægsspørgsmålet blev stillet på.

González Álvarez (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg forstår, at der er mange spørgsmål om samme emne, men de er forskellige. Når vi synes, at der er en sag i de europæiske institutioner, der er gået i stå, plejer vi at gøre det, vi gør i dag, for at gøre fremskridt.
I mit spørgsmål minder jeg om, at FN's plan om en folkeafstemning i Vestsahara er gældende, og De svarer, at man på det møde, De havde med Middelhavslandene, nærmere bestemt Marokko og partnerskabslandene, kom med en opfordring til at efterleve menneskerettighederne.
Det synes jeg ikke er tilstrækkeligt, hr. rådsformand. Hvis vestsaharanerne, som De så udmærket har nævnt, har løsladt 100 marokkanske fanger, og marokkanerne ikke desto mindre tilbageholder tre vestsaharanere under meget dårlige forhold, er det ikke nok med opfordringer. Der er brug for pres, og det kan vi udøve, for vi har partnerskabs- og handelsforbindelser med Marokko, så de respekterer menneskerettighederne, og ligesom vestsaharanerne løslader marokkanske fanger, skal marokkanerne løslade vestsaharanske fanger. Vi skal lægge større pres på dem.

Formanden.
Det er ikke et spørgsmål, men hr. Yiannitsis har under alle omstændigheder mulighed for at svare, hvis han ønsker det, eller tilføje noget.

Yiannitsis
. (EL) Hr. formand, dette er helt klart ikke et spørgsmål, og Rådet er helt klart interesseret i at lægge pres på begge sider. Mine bemærkninger om humanitær bistand i disse situationer gælder netop for begge sider. Presset lægges på begge sider, inklusive Marokko, som medlemmet henviste til. Derfor tror jeg ikke, der er noget at være uenig om her.

Carnero González (PSE).
Hr. formand, hr. Baker er faktisk kommet med nogle ændringer til sin oprindelige fredsplan. Efter min mening er det vigtigste, at Rådet ikke betragter dem som en saltstøtte, men forsøger at handle, så planen bliver tilpasset FN's resolutioner, hvori der står, at der skal afholdes en folkeafstemning for det vestsaharanske folk om Vestsaharas selvbestemmelse.
Jeg stiller Dem endnu en gang følgende spørgsmål: Står konflikten i Vestsahara nu officielt på Rådets udenrigspolitiske dagsorden? Hvis det er tilfældet, på hvilket niveau skal det så ske? Har den højtstående repræsentant for udenrigs- og sikkerhedspolitikken taget nogen skridt i så henseende? Har Rådets formandskab? Ved Rådet, om Kommissionen foretager sig noget? Ved Rådet, at Kongeriget Marokko har forhindret, at en delegation, som skulle komme med vidnesbyrd om overtrædelserne af menneskerettighederne i Vestsahara på et møde i FN's Menneskerettighedskomité i Genève, er blevet forhindret i at rejse? Hvis det er tilfældet, hvad mener De så om det?

Yiannitsis
. (EL) Hr. formand, jeg ved ikke, om Marokko har forhindret en delegation i at rejse til Genève. Jeg er heller ikke meget for at kommentere initiativer, som hr. Solana vil tage for at sætte emnet på Rådets dagsorden igen. Naturligvis er dette emne interessant for Rådet, men præcis hvornår det kommer på dagsordenen, og hvornår det ikke gør, det kan jeg ikke sige på nuværende tidspunkt.

Boudjenah (GUE/NGL).
Hr. formand for Rådet, jeg vil gerne sige tak for Deres svar, navnlig svaret på spørgsmålet om det saharanske folks selvbestemmelsesret, som der endelig er blevet taget fat på. Jeg stillede selv et spørgsmål om dette emne på vores sidste møde, og i mit seneste skriftlige spørgsmål udviste jeg stor bekymring over, at Rådet ikke tog dette punkt op.
Til gengæld bekymrer fortsættelsen af Deres overordnede svar mig en del, idet De bl.a. siger, at det er op til de respektive parter at udvise fornuft. Hvor finder man respekten for den internationale legitimitet i denne holdning? Er det ikke nærmere op til EU at spille en væsentlig rolle, bl.a. i forholdet til Unionens partnere? Her tænker jeg specielt på Marokko, som vi har indgået en associeringsaftale med. Efter min mening ville det være en god idé, at EU indledte en åben, ærlig og kritisk dialog med vores partner. Den associeringsaftale, vi har indgået med Marokko, indeholder en artikel 2, som meget nøjagtigt vedrører overholdelsen af menneskerettighederne i Vestsahara.
Lad mig til slut gentage mine to spørgsmål. Agter Rådet at reagere på den chikane og de afskedigelser, som saharanske ngo-repræsentanter er blevet udsat for efter deres møde med Europa-Parlamentets ad hoc-delegation for over et år siden? Agter Rådet at protestere mod de domme på 10 års fængsel, der blev afsagt i marts mod tre saharanere? Henhører disse spørgsmål ikke under bestemmelserne om overholdelse af menneskerettighederne og artikel 2 i associeringsaftalen med Marokko?

Yiannitsis
. (EL) Mit svar, som jeg tror var klart, er, at Rådet, som selvfølgelig også har associeringsaftalen med Marokko i hænderne, udnytter alle de overtalelsesmidler, det har til rådighed, for at skabe respekt for menneskerettigheder og en løsning på dette store problem og for at fordømme hændelser som dem, medlemmet og hendes venner omtalte, med de midler og værktøjer, der er til rådighed. Derfor kan jeg kun gentage disse holdninger og udtalelser, hvad Rådets politik angår. Rådet gør sig alle mulige anstrengelser, og det vil det fortsætte med at gøre, så det kan håndtere disse hændelser, om det nu er i Vestsahara eller et andet af de mange andre steder i verden.
Lad mig minde om, at vi måske er den eneste internationale organisation i verden, som med så stor tålmodighed og så få ressourcer til rådighed forsøger at grundlægge, etablere og beskytte menneskerettigheder og frihed.

Marset Campos (GUE/NGL).
Jeg takker for de oplysninger, som rådsformanden har givet os, men der er et spørgsmål, der ikke er afklaret.
Den model, USA har foreslået i forbindelse med Palæstina, er ikke effektiv. Det blodsoffer, som Østtimor betalte, viser, at der kan ske noget lignende i Vestsahara. Er EU ikke forpligtet til at hindre konflikter og kriser? Burde Rådet derfor ikke i overensstemmelse med FN påtage sig et politisk ansvar for dette spørgsmål i stedet for at ty til tekniske spørgsmål, om jeg så må sige?

Yiannitsis
. (EL) Det hører med til Rådets opgaver at behandle emner som dette. Jeg vil gerne bede medlemmet tage med i betragtning, at det er let at sige, at de grænser og redskaber, som Rådet har til sin rådighed, bør overskrides her og der på forskellige måder, men der har været mange diskussioner, også i dag her i Parlamentet, som viser, at EU ikke er nogen supermagt, det er ikke et agentur, som kan skride ind, som det vil, og hvor det vil, for at gennemtrumfe sine synspunkter og værdier. Det kan altså kæmpe på den måde, som det kæmper, og organisere sig selv, så det kan styrke sin position på den internationale scene og højne sin profil og øve større indflydelse på de emner, det har interesse i.

Keßler (PSE).
Hr. formand, tak for svaret, men lad mig spørge Dem kort og koncist: Er De indstillet på at sikre, er De indstillet på at intervenere, så de 13 personer - den delegation af menneskerettighedsaktivister, hvis pas er blevet konfiskeret i Casablanca - får deres pas tilbage og kan fortsætte turen til det 59. møde i Menneskerettighedskommissionen i Genève? Et at delegationsmedlemmerne er en pristager, Mohammed Dadash, som har siddet i fængsel i 19 år, og som har fået en menneskerettighedspris af "Ravdo Foundation" i Norge.

Yiannitsis
. (EL) Jeg skal undersøge sagen. Om jeg vil gribe personligt ind, er ikke en personlig sag for mig. Jeg vil undersøge sagen, og hvis Rådet kan gøre noget i denne retning, vil vi sørge for det. Jeg vil gerne sige, at jeg kommer fra et land, som også gennemlevet tider som disse på et tidspunkt, og at vi er meget følsomme over for disse situationer på et personligt niveau. Vi er her imidlertid ikke som privatpersoner, men som formand for Rådet, og vi må derfor respektere den almindelige opfattelse og Rådets fælles opfattelse og agere inden for denne ramme.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. Yiannitsis, hr. formand for Rådet, har De bemærket, hvor vi, der stiller spørgsmålene, sidder?
Jeg er klar over de konklusioner, som FN's juridiske tjenestegrene er nået frem til herom, men har Rådet planlagt nogen form for kontrol med de europæiske multinationale selskaber, nærmere bestemt olieselskaberne, for at undgå, at Vestsaharas naturrigdomme udvindes, så længe selvbestemmelsesprocessen pågår? Hvilke garantier kan Rådet for Den Europæiske Union give det vestsaharanske folk, så dets naturrigdomme ikke bliver udvundet med vores billigelse af multinationale selskaber fra EU, mens selvbestemmelsesprocessen pågår?

Yiannitsis
. (EL) Måske kan medlemmet vise mig, hvordan man på én gang kan tale ind i en mikrofon og se på nogen bag sig?

Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, der er på det seneste kommet flere og flere meldinger om europæere, som er forsvundet mellem Algeriet og Tunesien. For øjeblikket er det fire schweizere, otte østrigere, en nederlænder, en svensker og 15 tyskere. Er De bekendt med disse hændelser, og overvejer Rådet at iværksætte en fælles aktion for at befri eller finde disse medborgere?

Yiannitsis
. (EL) Det ved jeg ikke noget om, og jeg forbeholder mig ret til at undersøge, hvilket svar Rådet kan give.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg ved ikke, om min ironi har generet dem. Jeg beder Dem under alle omstændigheder om undskyldning, for det var sympatisk ment.

Jeg beder Dem om at besvare mit spørgsmål om, hvilke garantier Rådet kan give det vestsaharanske folk, så vores multinationale selskaber ikke udvinder deres basale naturrigdomme, så længe selvbestemmelsesprocessen pågår.
Jeg gentager min undskyldning, hvis De har følt Dem fornærmet. Jeg har dog ikke forstået Deres svar.

Formanden.
Nogle gange kan meningen ændre sig lidt fra sprog til sprog. Hr. Yiannitsis er velkommen til at svare, hvis han ønsker det.

Yiannitsis
. (EL) Jeg ved ikke, om der skete en misforståelse. Hvis det er tilfældet, beklager jeg det. Hvad jeg forstod fra oversættelsen, var, at medlemmet spurgte, hvorfor jeg ikke så på den person, som havde stillet spørgsmålet, og som svaret var rettet til, når jeg talte i mikrofonen. Det skyldes helt enkelt, at hvis spørgeren sidder derovre, kan jeg ikke se ham. Jeg beklager, men det var, hvad jeg forstod fra oversættelsen.
Hvad angår udnyttelse af forekomster og naturressourcer, mener Rådet ikke, det vil være klogt at fremme sådanne aktiviteter, netop fordi forhandlingerne er inde i en så kritisk fase.

Formanden.
Vi fortsætter med næste spørgsmål, som ikke er nr. 13, for som jeg har forklaret Dem, er det i henhold til forretningsordenen ikke blevet antaget til behandling.

Formanden.
Spørgsmål nr. 14 af Eurig Wyn (H-0146/03):

Om: Vestsahara og De Forenede Nationers havretskonvention
Vestsahara har status som ikke-selvstyrende område, men ifølge FN har Kongeriget Marokko ikke nogen administrativ beføjelse over det, eftersom Spanien ikke ensidigt kunne give det denne status i Madrid-traktaten.
På tidspunktet for undertegnelse af nævnte traktat havde Spanien ikke udvidet sin jurisdiktion over sahariske farvande til 200 sømil, og i henhold til folkeretten og FN's havretskonvention kan Kongeriget Marokko i sin egenskab af "besættelsesmagt" ikke udvide sin jurisdiktion over disse farvande eller inkludere de vestsahariske fiskebanker i sin eksklusive økonomiske zone.
Hvad er på denne baggrund Rådets syn på dette spørgsmål, og hvilke foranstaltninger vil det træffe med henblik på overholdelse af havretskonventionen i sine forbindelser med Kongeriget Marokko?

Yiannitsis
. (EL) Deklarationen om EF's kompetence i sager, som hører under FN's havretskonvention af 10. december 1982 og aftalen af 28. juli 1994 om gennemførelse af konventionens kapitel XI fastsætter listen over emner, hvor Fællesskabet har enekompetence eller fælles kompetence sammen med medlemsstaterne. Det hører imidlertid ikke ind under Fællesskabets kompetence at definere grænserne for territorialfarvande og den eksklusive økonomiske zone.
Hvad angår spørgsmålet om Vestsaharas status under international lov, vil Rådet gerne minde medlemmet om, at dette er en sag for FN som den internationale organisation, der er involveret i at undersøge og løse konflikten i Vestsahara under overholdelse af de internationale regler, der følger af havretten. Spørgsmålet hører således ikke under Rådets kompetence, det hører under Kongeriget Spanien, Kongeriget Marokko og FN.

Wyn (Verts/ALE).
Jeg vil gerne spørge, om EU i lyset af de oplysninger, vi har fået, kan gøre forestillinger over for De Forenede Nationer for i det mindste at reagere på en konstruktiv måde vedrørende den fremtidige status for befolkningen i Sahara. Siden 1960'erne er de blevet lovet en folkeafstemning, og der har været overvejelser og et dødvande, som skaber en meget vanskelig situation for en stor befolkning, der lever i flygtningelejre.
Ville det være muligt for EU gennem Dem, hr. formand, at gøre forestillinger over for FN, i det mindste pr. brev, og give udtryk for vor bekymring vedrørende dette meget vigtige spørgsmål?

Yiannitsis
. (EL) Her må jeg sige, at jeg bliver nødt til at konsultere Rådet for at kunne svare på, om Rådet er villigt til at sende en sådan udsending som observatør til FN for at hjælpe i denne retning.

Formanden.
Spørgsmål nr. 15 af María Izquierdo Rojo (H-0157/03):

Om: Forebyggelse af seksuel chikane inden for forsvaret
Bør det i lyset af den aktuelle situation ikke anbefales, at bestemmelserne om forebyggelse af seksuel chikane inden for forsvaret koordineres og udvides, herunder navnlig de bestemmelser, der har givet gode resultater i nogle medlemsstater? Er Rådet bekendt med, at den kvindelige soldat Quiñoa, der i 2000 blev udsat for voldtægt og overgreb fra sin overordnede i 2000, i strid sådanne bestemmelser er hjemsendt med fritagelse for tjeneste og uden skadeserstatning? Er det bekendt med, at Spanien, der har 9,3 % kvinder i forsvaret, endnu ikke har oprettet et koordinerende rådgivende udvalg vedrørende kvinder i de væbnede styrker (på linje med det udvalg, NATO oprettede i 1961)?

Yiannitsis
. (EL) Jeg vil især gerne påpege for medlemmet, at disciplinærsager i forbindelse med nationale væbnede styrker, såsom spørgsmål om sexchikane, hører under de enkelte medlemsstaters myndighed og ansvar.
Jeg vil imidlertid gerne henlede Deres opmærksomhed på, at vi siden september sidste år har haft Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/73 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder, for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår. Dette direktiv introducerer en definition af sexchikane og fastsætter, at "sexchikane betragtes som forskelsbehandling på grund af køn som defineret i dette direktiv og forbydes derfor". Medlemsstaterme skal gennemføre dette direktiv senest den 5. oktober 2005.
Izquierdo Rojo (PSE).
Hr. formand for Rådet, synes De, at det er hensigtsmæssigt at træffe foranstaltninger til forebyggelse af seksuel chikane inden for forsvaret, som hindrer den værgeløshed og aggression, som Dolores Quiñoa har været udsat for? De må huske, hr. rådsformand, at ofrene, for så vidt angår Spanien, ikke nyder nogen form for beskyttelse, og at der er straffrihed for voldsmænd som f.eks. løjtnant Iván Moriano. Tænk på, hr. formand, at antallet af sager, der ikke kommer frem på grund af skam, angst eller frygt for repressalier, er meget højt.
Bemærk også, at antallet af sager, der kommer frem i lyset, er meget højt og ser ud til at stige. I medlemsstater som Irland, Det Forenede Kongerige, Sverige, Grækenland, Holland, Danmark, Portugal, Frankrig, Italien eller Belgien er der myndigheder, der står for koordinering og harmonisering.
I Irland havde f.eks. 28 ud af 60 kvinder inden for forsvaret, der blev interviewet, været udsat for seksuel chikane. I Det Forenede Kongerige afsagde de militære domstole alene i 2000 kendelse i 192 sager om voldsforbrydelser, hvoraf 34 var af seksuel karakter.
Hr. rådsformand, det er nødvendigt at koordinere og harmonisere en forebyggende regulering, og De bør leve op til Deres ansvar.

Yiannitsis
- (EL) Jeg vil gerne påpege over for medlemmet, at myndigheden og ansvaret for sådanne sager ligger hos medlemsstaterne. Der er strafferet, og der er alle de former for lov, som naturligvis vedrører sagen og skal anvendes. Hvis de ikke bliver anvendt, findes der internationale og europæiske institutioner, hvor man kan anlægge sag mod medlemsstaterne.
På europæisk niveau er der, som jeg nævnte, iværksat diverse ordninger, som kan bruges til at behandle sådanne situationer, men det direktiv, jeg nævnte, havde ikke kunnet bruges i forbindelse med den sag, medlemmet henviste til. Det er helt forskellige situationer. Jeg mener, at EU's mulighed for at intervenere i sådanne sager, uanset nogens og/eller Rådets personlige præferencer, tendenser eller ønsker er fastlagt i traktaterne, og der er dem, vi skal ty til for at se, hvad der er tilladt, og hvis der er en sådan mulighed - og det kan jeg ikke i øjeblikket sige, at der er, og jeg kan ikke se, hvad den skulle afledes af - ville den kunne bruges. Det er endnu en grund til at sige, at den undersøgelse, der nu gennemføres i konventet, menneskerettigher og en hel række lignende sager, må afsluttes og studeres på EU-niveau.

Formanden.
Spørgsmål nr. 16 af Gerard Collins (H-0160/03):

Om: Møder med ambassadører fra de arabiske lande
Den 10. marts 2003 mødtes EU's højtstående repræsentant for FUSP med ambassadørerne fra det arabiske diplomatiske korps i Bruxelles for at drøfte den seneste udvikling i forholdet mellem EU og de arabiske lande, Barcelona-processen og aktuelle internationale emner, herunder Mellemøsten og Irak.
Kan Rådet levere mere detaljerede oplysninger om resultaterne af mødet og især med hensyn til de aktuelle begivenheder i Mellemøsten og Irak?

Yiannitsis
. (EL) Hr. formand, medlemmet vil bestemt vide, at hr. Solana, generalsekretær og højtstående repræsentant for FUSP, er i konstant dialog med mange og forskelligartede agenter og repræsentanter i regionen og regelmæssigt mødes med ambassadørerne fra det arabiske diplomatiske korps. Rådet bliver underrettet om disse møder, når det er nødvendigt. Rådet vil også gøre medlemmet opmærksom på, at hr. Solana ved gentagne lejligheder aflægger rapport til Europa-Parlamentet om den seneste udvikling i regionen, og det vil han naturligvis fortsætte med at gøre.

Collins (UEN).
Jeg vil sige til formandskabet, at med hensyn til de mange reelle vanskeligheder, der findes i øjeblikket mellem de arabiske og de vestlige lande, er der måske behov for en undersøgelse af, hvordan forbindelserne mellem EU og disse lande bedst kan forbedres. Så sent som ved åbningen for ganske nylig af en udstilling i Bruxelles ved ambassadøren for et af de arabiske lande, benyttede han sig af lejligheden til at fortælle mig, hvor vanskelige forholdene var for ham og hans kolleger. Han erkendte, at møderne med hr. Solana havde været nyttige, men bad om flere møder, flere drøftelser og mere debat på grund af de meget vanskelige og besynderlige tider, vi har i øjeblikket.
Måske kan rådsformanden overveje, hvordan vi bedst kan hjælpe med til at slå bro over den kløft, der skal slås bro over, særlig i forbindelse med det palæstinensiske spørgsmål og den mangel på fremskridt, der har været der.

Yiannitsis
. (EL) Jeg er enig med medlemmet. Jeg vil gerne minde Dem om det græske formandskabs bestræbelser og om de rejser og kontakter, som udenrigsministeren hr. Papandreou har gennemført, også i samarbejde med andre udenrigsministre fra andre lande, for at arrangere møder med arabiske lande og løbende konsultationer, netop om de emner, som er af vital interesse for regionen.

Moraes (PSE).
Jeg takker hr. Collins for at have stillet dette spørgsmål på et så følsomt tidspunkt i Irak-krisen.
Jeg vil gerne bede rådsformanden om at viderebringe den opfattelse, som mange af vores medlemmer har - herunder ganske sikkert hr. Collins og helt bestemt jeg selv - at køreplanen for fred bør blive til virkelighed. Ligeledes vil jeg bede ham om på vores vegne at underrette hr. Solana om, at vi bør fordoble vores anstrengelser for at gøre det til virkelighed i betragtning af den følsomme situation i regionen i kølvandet på Irak-krisen.

Yiannitsis
. (EL) Medlemmets udtalelse er naturligvis ikke noget spørgsmål, men jeg vil gerne understrege, at Rådet for nylig har udtalt, at spørgsmålet om Mellemøsten, det palæstinensiske spørgsmål, bør stå meget højt på dagsordenen. Der må findes en løsning. Køreplanen skal gøres kendt og bindende, og der skal træffes foranstaltninger, så vi når frem til et resultat inden for en rimelig tidshorisont i overensstemmelse med køreplanen. I denne forbindelse ved jeg, at den højtstående repræsentant, hr. Solana, og Rådet vil arbejde for at nå dette mål.

Formanden.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 17.

Formanden.
Spørgsmål nr. 18 af Brian Crowley (H-0164/03):

Om: Forsknings- og udviklingsfond for alternativ energi
Finder Rådet ikke, at det på baggrund af den høje oliepris på verdensmarkederne nu er på tide at oprette en europæisk forsknings- og udviklingsfond for alternativ energi med rigelige bevillinger, og vil det i bekræftende fald opfordre Kommissionen til at fremsætte de nødvendige forslag herom til budgettet for 2004 og de følgende budgetter?

Yiannitsis
. (EL) Jeg vil gerne minde om traktatens artikel 163, § 3, som siger, at "Alle Fællesskabets aktioner i henhold til denne traktat, herunder demonstrationsaktioner, vedrørende forskning og teknologisk udvikling vedtages og iværksættes efter bestemmelserne i dette afsnit", det vil sige afsnit XVIII om forskning og teknologisk udvikling, særligt de flerårige rammeprogrammer som der henvises til i artikel 166. Derfor udføres og finansieres forskning og udvikling inden for alternativ energi inden for rammeprogrammet. Det nuværende rammeprogram blev indført med beslutning 1513/2002 om EF's sjette rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og forskningsaktiviteter, som bidrager til oprettelsen af det europæiske forskningsrum og innovation for perioden 2002-2006.
Rammeprogrammet støtter under den tematiske prioritet "bæredygtig udvikling, globale forandringer og økosystemer" forskning i og udvikling af bæredygtige energisystemer inden for følgende sektorer: ren energi, særligt vedvarende energikilder og deres integration i energisystemet, inklusive lagring, distribution og anvendelse; energibesparelser og energieffektivitet, inklusive dem, som skal opnås gennem brugen af vedvarende ressourcer; alternative brændstoffer til motorer, særligt hydrogen teknologi; nye og avancerede koncepter inden for vedvarende energiteknologi, som har et stort fremtidigt energipotentiale og kræver en langsigtet forskningsindsats; bortskaffelse af kuldioxid i forbindelse med renere fossile forbrændingsanlæg. Et beløb på 810 millioner euro er øremærket til disse forskningsaktiviteter under forskningsprogrammet.
Jeg vil også gerne minde om, at Euratom, ligeledes for perioden 2002-2006, har øremærket et budget på 750 millioner euro til forskning i kontrolleret termonuklear fusion, hvilket kunne bidrage til en langsigtet energiforsyning og dermed til de krav, som stilles til en bæredygtig udvikling af pålidelig centraliseret basal elproduktion.
Yderligere detaljer om den forskning, der skal udføres, og om specifikke økonomiske bevillinger findes i beslutningerne om oprettelse af programmerne. Rådet har således i fælles beslutningstagning med Europa-Parlamentet efter min mening sørget for solide midler til forskning i alternative og vedvarende energikilder samt energibesparelser og energieffektivitet.

Crowley (UEN).
Jeg vil gerne takke rådsformanden for det meget detaljerede svar. Jeg ville godt have diskuteret termonuklear fusion som en alternativ energikilde med Dem, for den eksisterer allerede. Men der er tre grunde til, at jeg stiller dette spørgsmål.
For det første lovede den amerikanske præsident George Bush i sin tale om nationens tilstand i januar i år at afsætte 7,8 milliarder dollars over de næste 10 år til forskning i brintdrevne biler, og Kongressen godkendte noget senere dette. Den køreplan, de har fremlagt, går ud på, at inden udgangen af 2025 skal de første biler være i masseproduktion, og inden udgangen af 2035 skal de være i udstrakt brug i hele USA.
Min anden grund er, at vi i den seneste tid under konflikten i Irak har set ustabilitet med hensyn til olieprisen og den indvirkning, den kan have på økonomierne her i Europa, der er så afhængige af fossile brændstoffer. For det tredje er der spørgsmålet om vores forpligtelse over for Kyoto og over for ren energiteknologi under anvendelse af vind-, vand-, luft- og solenergi. Man kan se på andre alternativer, og der kan oprettes en særlig fond til at holde os på omgangshøjde med, hvad der sker i USA i denne forbindelse. Det er baggrunden for mit spørgsmål.

Yiannitsis
. (EL) Jeg vil igen gerne påpege, at dette ikke er noget nyt spørgsmål. Jeg vil imidlertid også gerne understrege over for medlemmet, at vi ikke bør sammenligne den amerikanske regerings udgifter til alternative energikilder med EU's udgifter til samme formål. EU's udgifter skal lægges til de nationale udgifter til samme formål fra regeringerne i de nuværende 15 eller i fremtiden 25 medlemsstater for at nå frem til sammenlignelige tal. Når det er sagt, er det en kendsgerning, og alle er enige om, at der er behov for at fremme alternative energikilder for at bekæmpe problemerne med miljøforurening og andre belastninger af miljøet.

Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mandag i denne uge forhandlede vi meget intensivt om udgiftsområde 3, interne politikker, og et område, som særligt angår Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi, er naturligvis intelligente energiformer.
I udgiftsområde 3 er der nu igen bevilget mere end 500 millioner euro. Tror De, at vi kan prioritere udviklingen af disse intelligente energiteknologier i særlig grad - også i de 10 nye tiltrædelseslande, som i dag er blevet godkendt af Parlamentet? Tror De med andre ord, at vi kan fremskynde disse initiativer også på dette område?

Yiannitsis
. (EL) Jeg mener, at dette emne vedrører forslag fra Kommissionen om, hvordan der kan tages højde for disse initiativer. Når det er sagt, er det med dette som med andre emner sådan, at formandskabet ikke uden at konsultere medlemmerne af Rådet kan svare ja eller nej til noget, som ikke har været diskuteret.

Formanden.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 19.

Formanden.
Spørgsmål nr. 20 af Liam Hyland (H-0167/03):

Om: Ældre landmænd og debatten om befolkningsudviklingen
Kommissionen har tilkendegivet sin bekymring over den virkning, som befolkningens aldring vil få på arbejdsmarkedet og potentielle vækstspørgsmål, og siger, at der skal være et klart økonomisk incitament for folk til at blive på arbejdsmarkedet. Stats- og regeringscheferne har opstillet et mål for Europa om at blive et dynamisk område ved at forøge den potentielle vækstrate til 3 % inden 2010. Vil Rådet oplyse, om det mener, at landbrugssektoren og de ældre landmænd passer ind i denne debat om befolkningsudviklingen?

Yiannitsis
. (EL) I betragtning af effekten af befolkningens aldring på arbejdsmarkederne og dens mulige effekt på udviklingen og bæredygtigheden af de sociale systemer blev medlemsstaterne i Stockholm enige om at øge beskæftigelsesraten for ældre arbejdstagere med 50 % inden 2010. Det Europæiske Råd i Barcelona forlangte desuden en gradvis vækst på omkring fem år i gennemsnitsalderen for pensionering fra arbejdsmarkedet inden 2010. Ifølge den fælles beskæftigelsesrapport for 2002 betragter alle medlemsstaterne ældre arbejdstagere som den vigtigste arbejdskraftsressource og er begyndt på at forsøge enten at gøre tidlig pensionering mindre attraktiv eller at give incitamenter for at blive længere på arbejdsmarkedet og samtidig at skabe en ramme, som forbedrer mulighederne for en gradvis nedtrapning fra aktiv beskæftigelse, idet man kombinerer de to tilgange.
I sit bidrag til forårstopmødet den 21. marts 2003 medtog Rådet en vækst i antallet af arbejdspladser og deltagelse af alle grupper samt fremme af et længere arbejdsliv som en af dets ni prioriteter for at nå de tre primære mål i den europæiske beskæftigelsesstrategi. Rådet venter nu på, at Kommissionen skal indarbejde denne prioritet i beskæftigelsesretningslinjerne, og Kommissionen forventer at kunne fremlægge beskæftigelsesretningslinjerne i april 2003.
Endelig anerkender Rådet vigtigheden af at opretholde landbrugsaktiviteter for at opnå en afbalanceret landbrugsmæssig udvikling i EU og forebygge en nedgang i befolkningstallet i landdistrikterne.

Hyland (UEN).
Jeg takker rådsformanden for hans udførlige svar. Jeg er sikker på, at han er opmærksom på aldringen af de europæiske landmænd. Faktisk er en af de store trusler mod kontinuiteten i landbruget det forhold, at vores landbrugere bliver ældre og ældre. På den anden side har vi en ordning med tidlig pensionering for landbrugere, som er udmærket, men som kræver landbrugere, der vil trække sig helt tilbage fra deres beskæftigelse med landbrug. I forbindelse med den foreslåede revision eller revaluering af denne ordning har jeg sagt til rådsformanden, at han måske bør overveje at gøre det muligt for landbrugere, der trækker sig tilbage, ikke at være nødt til at trække sig helt tilbage, men at forblive delvis beskæftigede, for selv fra et psykologisk synspunkt er det yderst vigtigt. Det giver ingen mening at kræve af en landbruger, der trækker sig tilbage under ordningen for pensionering af landbrugere, at han skal trække sig helt ud af en karriere, som han har brugt hele sit liv på.

Yiannitsis
. (EL) Jeg tror, medlemmet giver udtryk for en tanke, som kunne undersøges. Vi ved nok alle, hvor komplicerede de situationer er, hvor man på den ene side skal forsøge at reducere beskyttelsen i landbrugssektoren uden at udløse en folkevandring bort fra landbruget og på den anden side skal beslutte, hvordan man skal håndtere spørgsmålet om pensionsalderen, fordi befolkningen på vores kontinent bliver ældre, og det underminerer grundlaget for pensionssystemet. Der er forskellige problemer i forbindelse med beskæftigelsesraten, som vi også forsøger at øge. Jeg nævnte et eksempel på forskellige hensyn, som er vanskelige af forene. Man skal finde den optimale balance, hvis jeg må udtrykke det sådan. Som jeg forstår forslaget, har det netop dette udgangspunkt, og jeg er sikker på, at Kommissionen kunne tage det op og vurdere det i sine forslag til beskæftigelsesretningslinjerne. Disse forslag vil også være en større reform af de beskæftigelsesretningslinjer, der blev vedtaget for fem år siden i Luxembourg.

Formanden.
Spørgsmål nr. 21 af Seán Ó Neachtain (H-0169/03):

Om: Digitalt litterate på skoler og universiteter
Der henvises til, hvor vigtigt det er at sørge for, at alle er digitalt litterate fra en meget ung alder, således at alle har mulighed for at bruge internettet. Vil Rådet oplyse, om det har behandlet Kommissionens forslag om et program til fremme af mulighederne for at være digitalt litterat, fremme virtuelle universiteter og virtuelle venskabsforbindelser mellem skoler, og hvad mener det, medlemsstaterne bør gøre for at sikre, at skoler og universiteter i EU kan spille deres rolle fuldt ud med henblik på at gøre dette program til en succes, og hvad mener Rådet bør være det næste skridt?

Yiannitsis
. (EL) Rådet vil gerne udtale, at det på nuværende tidspunkt ikke kan kommentere indholdet i dets holdning til dette program, eftersom forslaget om eLearning for nærværende diskuteres både i Rådet og i Europa-Parlamentet.

Ó Neachtain (UEN).
Jeg vil gerne takke rådsformanden for hans svar. Men jeg er skuffet over, at der ikke er nogen yderligere tegn på en udvikling med hensyn til digitalt litterate. Der sker ting på dette vigtige område. På dette stadium vil jeg gerne have, at Rådet skal kunne give et vist håb for et meget vigtigt område, hvor der helt klart ikke bliver gjort nok for at fremme dette vigtige aspekt af uddannelsen. Hele dette pionérområde rummer, som jeg som tidligere lærer ved, mulighed for at bekæmpe digital analfabetisme. Rådet bør i høj grad involveres og bør i meget nær fremtid komme med planer og med et håb om et virkeligt resultat på dette vigtige område.

Yiannitsis
. (EL) Jeg forstår medlemmets bekymring for uddannelse og digitalt litterate og behovet for at fremme digitalt litterate i uddannelsesinstitutionerne. Jeg er også bekymret, fordi jeg stadig har mit professorat ved universitetet i Athen, selv om mine pligter i ministeriet afholder mig fra at udøve det.
Jeg kan sige, at EU og Rådet inden for den generelle Lissabon-strategi har en klar interesse i at fremme viden - det er et af de grundlæggende mål i Lissabon-strategien - og viden i dag har naturligvis den form, som medlemmet nævner. Rådet kan ikke kommentere dette specifikke forslag og program, fordi det, som jeg sagde, bliver diskuteret i de to institutioner. Men jeg kan sige, at på generelt politisk niveau tror jeg, det er kendt og synligt gennem mange initiativer, at vi er interesserede i at fremme EU's komkurrenceevne og dermed de nøglefaktorer, som styrker konkurrenceevnen, hvilket i vore dage utvivlsomt indbefatter de faktorer, der blev påpeget i spørgsmålet.

Formanden.
Spørgsmål nr. 22 af Esko Olavi Seppänen (H-0172/03):

Om: FN-mandatet for Makedonien
Den 27. januar spurgte jeg under spørgetiden Rådet, om der findes et FN-mandat for EU's indsats i Makedonien, og om der i benægtende fald ville blive tilstræbt et sådant af hensyn til en positiv gennemførelse af opgaverne. Da spørgetiden blev aflyst under Parlamentets mødeperiode i februar, og eftersom formanden ikke i medfør af punkt 2 i bestemmelserne om afvikling af spørgetiden opførte spørgsmålet på dagsordenen for mødeperioden i marts, stiller jeg spørgsmålet på ny. I modsætning til, hvad formandens stedfortræder har udtalt, blev dette spørgsmål, som jeg ikke havde lejlighed til at stille, ikke besvaret under punkt 31 under mødeperioden i marts.

Yiannitsis
- (EL) Rådet kan med glæde informere medlemmet om, at Concordia-operationen under ledelse af EU vil blive udført efter anmodning fra Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Uanset omstændighederne godkendte FN's Sikkerhedsråd den 26. september 2001 resolution 1371 i fortsættelse af Ohrid-rammeaftalen, der blev underskrevet i august 2001. Denne resolution siger, jeg citerer, at Sikkerhedsrådet "godkendte medlemsstaternes og relevante internationale organisationers bestræbelser på at støtte gennemførelsen af aftalen. I denne forbindelse støttede det kraftigt etableringen af en multinational sikkerhedsmæssig tilstedeværelse i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien for at bidrage til observatørernes sikkerhed, som landets regering har anmodet om".

Seppänen (GUE/NGL).
Hr. minister, De har talt om det ene og det andet, og i mit land ville vi sige, at De ikke talte om andet end hø og hakkelse. De har overhovedet ikke besvaret det spørgsmål, jeg stillede. Jeg ville ønske, at De, når De kommer her i Parlamentet, ville læse spørgsmålet og svare på, hvad der blev spurgt om. Jeg spurgte, om De mente, at EU's fredsbevarende operation i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien havde et mandat fra FN. Vær venlig at besvare spørgsmålet.

Yiannitsis
. (EL) Jeg står ved, hvad jeg sagde. Jeg mener, at mit svar på medlemmets spørgsmål var meget, meget klart og meget specifikt. Om han er tilfreds med det eller ej, det kan jeg ikke gøre noget ved.

Formanden.
Da den tid, der er afsat til spørgetiden, er udløbet, vil spørgsmål nr. 23-31 blive besvaret skriftligt.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0103/2003) af Liese for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fastsættelse af standarder for kvaliteten og sikkerheden ved donation, udtagning, testning, behandling, opbevaring og distribution af humane væv og celler (KOM(2002) 319 - C5-0302/2002 - 2002/0128(COD)).

Byrne
Hr. formand, jeg glæder mig over at være til stede her for at drøfte Kommissionens forslag til direktiv om fastsættelse af standarder for kvaliteten og sikkerheden for humane væv og celler, forelagt for Rådet og Europa-Parlamentet i juni sidste år.
Lad mig først give udtryk for min taknemmelighed over for ordføreren, hr. Liese, og medlemmerne af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik for alt deres hårde arbejde med det vigtige og ambitiøse direktiv: vigtige, eftersom det dækker et meget lovende felt inden for lægevidenskaben, og ambitiøse, eftersom det udgør et afgørende element i vores samlede sundhedsstrategi.
Må jeg også give udtryk for min anerkendelse af det succesrige og værdifulde arbejde, som Europarådet har gjort med hensyn til væv og celler. Vores forslag til direktiv bygger på disse resultater. Dette forslag sikrer, at det voksende antal af patienter, der bliver behandlet med humane væv og celler, kan stole på, at disse substanser er sikre. Det er en logisk opfølgning på direktivet om kvalitet og sikkerhed med hensyn til blod.
Humane væv og celler er blevet vigtige for sundhedsplejen. Den terapeutiske anvendelse af dem tager til hele tiden, ikke bare med hensyn til antallet af anvendelser, men også til den udstrækning, hvori de kan udnyttes. Men teknologien er et område, hvor der sker meget hurtige fremskridt. Men det, at brugen af disse væv og celler kan føre til smittespredning, har koncentreret opmærksomheden om nødvendigheden af øgede sikkerhedsforanstaltninger.
Kommissionens forslag formulerer krav til donation, udtagning og testning af alle donationer af væv og celler, der skal anvendes til mennesker. Der indføres kvalitets- og sikkerhedsstandarder, hvor disse væv og celler bruges som kildemateriale til transplantationer eller til fremstilling af medicinske produkter og medicinske anordninger.
I særdeleshed når de anvendes til transplantationer ind i menneskelegemet, indfører direktivet derudover krav til alle humane celler og væv på fremstillings-, bevarings-, oplagrings- og distributionsstadiet.
Lad mig nu gå over til nogle af Deres vigtigste bekymringer. En af dem er, hvordan man bedst kan håndtere embryonale stamceller. Dette spørgsmål er allerede blevet drøftet inden for forskningens rammer. I beslutningen om det sjette rammeprogram for forskning er Parlamentet, Kommissionen og Rådet enedes om, at medlemsstaterne har fri mulighed for at regulere eller forbyde anvendelsen af sådanne celler, og at sådanne beslutninger skal respekteres på fællesskabsplan. Der forventes særlige beslutninger herom ved udgangen af dette år, og det vil være den rette kontekst at tage fat på dette spørgsmål i. Derfor forekommer det ikke passende at bruge dette direktiv om folkesundhed til på forhånd at fastlægge denne aftale.
Der er også blevet givet udtryk for yderligere bekymringer vedrørende organer. De er udelukket fra dette forslag. Det er blevet kritiseret af nogle af Dem, men jeg er fortsat overbevist om, at det ikke er rigtigt at tage organer med inden for direktivets rammer. De problemer, der skal løses, når det gælder organtransplantation, er helt anderledes. Vi bør ikke glemme, at de alvorlige mangelsituationer, der fører til, at mange patienter dør, stadig er et afgørende problem. Men transplantationen af organer kræver en meget anderledes politisk tilgang på grund af deres særlige natur. Da organtransplantation er et yderst specialiseret emne i sig selv, er Kommissionen i øjeblikket i gang med en videnskabelig vurdering af de muligheder, der er til rådighed. I øjeblikket har vi endnu ikke afsluttet vores vurdering.
I forlængelse af eksemplet med direktivet om blod og det foreliggende forslag om væv og celler vil vi gerne have styr på det videnskabelige, før vi stiller forslag om et juridisk instrument på dette følsomme område. Lad mig forsikre Dem om, at det er noget, jeg tillægger den største betydning og følger meget nøje.
Andre spørgsmål, der kan give anledning til bekymring, er import og eksport. Det må erkendes, at import af væv og celler fra tredjelande er i vækst. For at beskytte sundheden hos borgerne i EU må vi sikre os, at der også anvendes høje standarder for kvalitet og sikkerhed over for denne import.
Der åbnes i forslaget mulighed for en mekanisme, der kan fastlægge EU-procedurer, som vil tillade en samlet tilgang til autorisation af import og eksport. Det er lige så vigtigt at sikre, at der ikke eksporteres underlødige væv eller celler til tredjelande. En vis fleksibilitet med hensyn til at rette sig efter lovgivningen i tredjelande kan være acceptabel, men kun hvis man i det mindste sikrer samme sikkerhedsniveau.
De etiske spørgsmål i forbindelse med anvendelsen af væv og celler er virkelig meget følsomme. Men det er på grund af deres følsomme natur, at vi må respektere grænserne i traktaten nøje. Hvor velmenende vores motiver end kan være, må vi handle inden for Fællesskabets egne kompetencer. Her vil jeg gerne understrege et afgørende punkt. Artikel 152 har til formål at regulere folkesundhedsspørgsmål. Den lægger ikke op til en grundig regulering af etiske spørgsmål.
Kommissionen mener, at der i dette forslag er blevet forelagt et velafbalanceret kompromis, der går lige til kanten af, hvad der er juridisk acceptabelt i betragtning af begrænsningerne i traktaten. De relevante dokumenter fra Europarådet og Den Europæiske Gruppe vedrørende Etik har understreget princippet om udtagning uden henblik på profit. Vi anser det derfor for nødvendigt, at direktivet ikke modsiger dette princip.
Dette princip om ikke-kommerciel basis er kun relevant for selve udtagningen, ikke for den videre forarbejdning, manipulering, testning eller fremstilling af produkter. F.eks. er det uacceptabelt at tage en hjerteklap fra en død donor og sælge den. Men hjerteklapper bliver normalt behandlet for at sikre, at der ikke er smitstoffer på dem, og for at bevare dem, så de kan oplagres i en længere periode. Disse processer og andre tilsvarende, der har til formål at forbedre kvaliteten af hjerteklappen, kan naturligvis udføres på kommerciel basis.
Kommissionens forslag giver derfor mulighed for, at private selskaber kan akkrediteres som en vævsbank på linje med offentlige organisationer. Og bortset fra udtagning begrænser det ikke mulighederne for, at yderligere service eller behandling kan udføres på vævene af en privat virksomhed.
Endelig er der et andet væsentligt etisk spørgsmål, nemlig spørgsmålet om samtykke fra donor. Konventionen om menneskerettigheder og biomedicin kræver, at donorers samtykke skal sikres, og at de skal have ordentlig underretning. Dette forslag respekterer fuldt ud disse veletablerede principper, men det fastlægger ikke specifikke etiske regler. Det er op til medlemsstaterne at fastlægge sådanne regler på linje med kravet om subsidiaritet.
Jeg ser frem til ved afslutningen på denne forhandling at tage fat på Kommissionens holdning til de ændringsforslag, der stilles i betænkningen.

Liese (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil starte med at takke alle, som har taget del i de intensive diskussioner, der har bidraget til denne betænkning, herunder kollegerne her i Parlamentet - i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, men også i Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked med dets ordfører, hr. Bartolozzi - og alle, som har bistået os med at trække på samme hammel her i Parlamentet og i Kommissionen. Vi ser tilbage på en intensiv diskussionsproces, som kulminerede i en offentlig høring den 29. januar 2003 med deltagelse af mere end 300 eksperter fra EU og USA.
Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik støtter Kommissionens forslag, men er dog også enig i mange eksperters vurdering, f.eks. Europæiske Lægers Stående Udvalg, hvorefter forslaget kun peger i den rigtige retning. Kommissionens forslag er med andre ord godt, men ikke vidtgående nok. Vi er derfor kommet med en lang række præciseringer. Det gælder f.eks. frivillig vederlagsfri donation. Vi ønsker, at medlemsstaterne ikke blot fremmer dette princip - som Kommissionen foreslår - men også garanterer det. Kompensationer til donoren skal dog udtrykkeligt være tilladt. Handel med uændrede celler og væv skal, som chartret om grundlæggende rettigheder foreskriver, være forbudt. Vi vil dog gerne præcisere, at arbejdet med celler og væv er en opgave, som bør involvere både den offentlige sektor og industrien - som kommissæren også har forklaret. Vi mener, at vores formulering er mere præcis og klar.
Vi må ikke udelukke industrien fra denne sektor, for hvis industrien overholder standarderne, vil dens engagement fremme innovation. Vi vil gerne præcisere formuleringen vedrørende informeret samtykke, fordi den kun da vil yde den beskyttelse, som er så vigtig, og beskyttelsen af mennesker, som ikke selv kan give deres samtykke retligt bindende, er noget, som ligger os stærkt på sinde.
Hvad de følsomme områder som forskning i og kloning af humane embryoner angår, så er de også blevet foreslået af medlemmer af udvalget. Jeg er ikke kommet ind på emnet i mit udkast til betænkning, men jeg tror, at det, som udvalget i sidste ende har godkendt, er et godt europæisk kompromis. Formuleringen i ændringsforslag 30 er f.eks. nøjagtig den samme, som Kommissionen, Rådet og Parlamentet allerede er blevet enige om i det sjette forskningsrammeprogram. Udvalget har ikke godkendt flere vidtrækkende ændringsforslag. Spørgsmålet om, hvad der sker med de overskydende embryoner, er fortsat uafklaret inden for rammerne af det sjette forskningsrammeprogram og kræver yderligere debat.
Som mange af Dem ved, har jeg personligt en meget streng holdning til dette emne. Jeg mener, at embryonal stamcelleforskning er en forkert vej at gå, men alligevel tror jeg ikke, at vi kan gå videre, end udvalget foreslår, men at vi må give medlemsstaterne handlefrihed til at afgøre, om de principielt ønsker at forbyde eller tillade embryonal stamcelleforskning.
Ændringsforslag 19 om direktivets anvendelsesområde har givet anledning til megen debat. Det drejer sig om, hvorvidt direktivet skal omfatte ikke kun klinisk forskning, men også in vitro-forskning. Udvalget er for, at in vitro-forskning også bliver omfattet, dog kun med hensyn til donation og udtagning af celler og væv. Baggrunden for udvalgets forslag er, at vi mener, at beskyttelsen af donorerne skal betragtes uafhængigt af, om vævet skal benyttes til transplantationer eller til forskningsformål. Donoren skal under alle omstændigheder beskyttes, og hans eller hendes rettigheder skal respekteres. Hvordan kan vi forsvare det over for offentligheden, hvis vi siger, at donoren har ret til informeret samtykke, og at handel med hans eller hendes celler og væv ikke må finde sted, hvis det er beregnet til transplantationer, men at man kan tilsidesætte alle disse rettigheder, hvis formålet er forskning? Vi kan virkelig ikke præsentere et sådant forslag for offentligheden. Derfor er ændringsforslag 19 et godt kompromis.
Flere talere har fremført, at artikel 152 ikke er et tilstrækkeligt retsgrundlag for udvalgets vidtgående forslag. Jeg har talt med mange juridiske eksperter, og min vurdering er, at retsgrundlaget for de videregående forslag, som vi er kommet med, absolut er holdbart, for alt det, som vi foreslår, vedrører ikke rent etiske spørgsmål, men etiske spørgsmål med relation til donorens og recipientens sundhed. I modsætning til emner som anonymitet eller rekonstruktion af den døde donorkrop - emner, som Kommissionen faktisk har taget op i sit forslag - kan man langt bedre fremstille relevansen for folkesundheden med de emner, som vi har taget op.
Derfor beder jeg Kommissionen overveje sin tilbageholdende holdning til dette emne endnu en gang. Vi bør sende et klart signal til de andre institutioner og godkende udvalgets betænkning.
Bartolozzi (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, med dette forslag til direktiv ønsker man ved hjælp af sikkerheds- og kvalitetsstandarder at regulere den behandling, som er baseret på anvendelsen af humane væv og celler, og som finder sted i Europa hvert år. Det er en behandling, som efterhånden berører hundredtusindvis af patienter. Denne sektor vil udvikle sig yderligere, ikke blot når det gælder de traditionelle transplantater såsom hornhinder, hud og hjerteklapper, men - takket være den bioteknologiske udvikling - også inden for rekonstruktionskirurgi, inden for forplantningsmedicin og ved behandling af sygdomme som kræft, sukkersyge og Parkinson. Derfor er der så afgjort tale om et interessant område for forskningscentrene og de europæiske virksomheder, som skal have mulighed for at udvikle sig.
Ved brugen af humane væv og celler er det dog fundamentalt, at visse etiske principper overholdes. I forslaget til direktiv opstilles der således nogle høje kvalitets- og sikkerhedskriterier for stoffer af menneskelig oprindelse med det formål at beskytte sundheden. Det er dog nødvendigt med en bedre definition af disse etiske principper. For det første skal vi garantere fuld sikkerhed ud fra et sundhedsmæssigt synspunkt for at forhindre eller mindske risikoen for overførsel af sygdomme, også når det gælder humane væv og celler fra tredjelande. For det andet skal vi sikre respekten for det menneskelige legeme, når der udtages væv og celler, uanset om donoren er levende eller død. Af særlig vigtighed i denne forbindelse er kravet om et informeret samtykke fra donoren selv eller fra de pårørende samt forbuddet mod at udtage celler og væv fra fostre efter frivillige graviditetsafbrydelser og fra klonede menneskeceller. For det tredje skal der være respekt for privatlivets fred, og fortroligheden af de informationer, der indhentes i forbindelse med udtagningen af væv, skal beskyttes. Donation skal ske anonymt både for modtagerens og donorens vedkommende, men under hensyntagen til kravene om sporbarhed. Personlige oplysninger og familieoplysninger må ikke videregives til tredjemand - f.eks. arbejdsgivere eller forsikringsselskaber - hvilket også skyldes, at man ønsker at undgå risikoen for uberettiget forskelsbehandling. Og for det fjerde er der princippet om, at donation skal være vederlagsfri. Donation er nemlig en frivillig, solidarisk handling, som der dog kan tilskyndes til ved hjælp af særlige aktioner og en korrekt information fra medlemsstaternes side. Dette krav skal også overholdes, når der er tale om import fra tredjelande.
Med disse betragtninger tror jeg, at direktivet i sin helhed kan være et skridt på vejen mod en harmonisering af medlemsstaternes lovgivning, så man opnår en bedre beskyttelse af de europæiske borgeres sundhed.

Bowis (PPE-DE).
Hr. formand, lad mig først og fremmest tilslutte mig ordføreren og udtrykke min tilfredshed med denne rapport fra Kommissionen. Det er vigtigt at regulere kvaliteten, sikkerheden og procedurerne vedrørende celler og væv, der bruges til transplantation. Det afgørende er beskyttelsen af folkesundheden.
Jeg tilslutter mig kommissærens ord, når han komplimenterer ordføreren, hr. Liese, der dygtigt har lagt en linje, styrket beskyttelsen af folkesundheden, sikret samtykke på basis af viden og undgået de fleste af faldgruberne fra tidligere debatter på dette område. Når jeg ser de ændringsforslag, der er fremlagt og underskrevet af både hr. Liese og hr. Nisticò, ved jeg, at det er en foranstaltning, hvor der er blevet gjort meget store anstrengelser for at få opfattelser og synspunkter til at mødes. Det vil være godt for denne foranstaltning.
Kommissionens forslag var godt, men kunne måske forbedres. Denne betænkning til Parlamentet indfører forbedringer på nogle områder, men har måske efterladt nogle spørgsmål, der trænger til yderligere afklaring. Nogle af ændringerne er måske ikke gavnlige. Man må også glæde sig over de nye ændringsforslag, såsom det, der udelukker industrien, som kommissæren hentydede til, da han talte om industriens frygt for, at handelen kan blive ramt eller hæmmet.
Jeg erkender, at der er uenighed om ændringsforslag 7, der medtog forskning inden for direktivets rammer. Man kan give udtryk for en mild overraskelse over, at det blev anset for korrekt. Det ophidsede i hvert fald fonde og forskere på sundhedsområdet. Vi må overveje, om det skal med i denne foranstaltning eller ikke. På den anden side er der spørgsmål, som må afklares på den måde, som det sker i denne foranstaltning. Vi bør ikke medtage organer i denne foranstaltning om celler og væv. Organer må vi behandle ved en anden lejlighed. Ligeledes er dette ikke tiden til at tillade, at celler og væv fra klonede menneskefostre eller hybridfostre af mennesker og dyr anvendes til transplantation.
Det, at Matilda, det australske får, der gik i opløsning, døde, tjener som en skrækkelig advarsel om, at dette er et meget nyt område inden for videnskab og eksperimenter, og rent bortset fra de etiske spørgsmål bør det ikke være tilladt nu, ganske enkelt på grund af de mulige alvorlige og uigennemskuelige virkninger for folkesundheden.
Et andet problem er spørgsmålet om betaling for donationer. Det er et problem, der opstod i hr. Nisticòs betænkning om blod. Det blev dengang erkendt, at vi har forskellige traditioner og behov. Frivillig donation er at foretrække, men er ikke altid mulig. Vi må tage dette op igen for at se, om vi kan finde en ordlyd, der vil dække vores mange traditioner og behov. Jeg tror ikke, at vi kommer til at ende alt for langt fra den udmærkede formel, som hr. Nisticò medtog i sit direktiv om blod og blodprodukter.

Bowe (PSE).
Hr. formand, på PSE-Gruppens vegne glæder jeg mig over dette forslag og mange af de ændringsforslag, der er stillet af kollegerne, og dem, der er stillet af ordføreren, som allerede har arbejdet meget hårdt på at finde en fornuftig vej frem i denne sag.
Forslaget er bestemt nødvendigt for at fastsætte de generelle minimumsstandarder inden for EU for anvendelsen af humane væv og celler. Der er en voksende og grænseoverskridende handel med humane væv og celler i hele Europa til forskning i laboratorier og klinikker og til fremstilling af medicinske og farmaceutiske produkter. Vi må nu have etableret en generel EU-ramme, inden for hvilken dette kan kontrolleres. I øjeblikket foregår kontrollen efter et kludetæppe af nationale love.
Men med den voksende handel har vi behov for grundlæggende standarder for at garantere folkesundheden og sikkerhedsstandarder vedrørende spørgsmålet om donation, udtagning, kompensation og samtykke. Vi må fastlægge en klar ramme på europæisk niveau, inden for hvilken industrien kan virke, og hvor folk kan være sikre på, at folkesundheden tilgodeses. Vi kan beskytte os mod profitdrevne markeder, der kunne udnytte de sårbare individer, og mod den mulige overførsel af sygdom eller smitte.
Vi må operere ud fra et princip om ikke-kommercialitet og anvende det på alle donationer i alle medlemsstater i hele EU. Der er fare for, at nogle mennesker, drevet af finansiel nødvendighed, måske kan overtales til at donere celler, enten her i EU eller måske i udviklingslandene, af hensyn til økonomisk gevinst. Vi må finde en måde at standse dette på. Vi må få balance i tingene. Vi vil gerne udelukke salget af humane væv for kontanter, men lade døren stå åben for en begrænset økonomisk kompensation til donoren. Det er helt klart for mig, at hvis man må have fri fra arbejde i to uger efter en knoglemarvstransplantation, er det ikke urimeligt, at der sker en slags betaling til arbejdsgiveren.
Disse nye regler vil fastsætte de nødvendige minimumssikkerhedskriterier for anvendelse af væv og celler i hele Europa. Minimumsstandarder for donation og kompensation baseret på et ikke-kommercielt system er af afgørende betydning.
Vi må også have klare regler for spørgsmålet om stamcelleforskning, herunder embryonale stamceller, men af hensyn til den menneskelige reproduktion ikke omfattende kloning. Hvis vi kan etablere disse minimumsstandarder for samtykke fra donor, vil vi beskytte de sårbare individer, der kan overtales til at donere celler under pres. Men jeg kan ikke helt støtte alle de ændringsforslag, der er stillet af nogle af mine kolleger. De ændringsforslag, der f.eks. forsøger at forbyde eller begrænse anvendelsen af embryonale stamceller helt, gør ikke den europæiske offentlighed nogen tjeneste. De beskytter ikke folkesundheden, og heller ikke de sårbare.
Jeg ville ønske, at de medlemmer af Parlamentet og de pressionsgrupper, der så stærkt argumenterer for nødvendigheden af at forsvare de etiske principper, ville være lige så klare i deres forsvar af de syge og sårbare som den unge Zain Hashmi fra min valgkreds, som i denne uge sammen med sine forældre fik lov til at bruge disse nye teknologier for at sikre sit liv og sin fremtid. Uden disse nye teknologier ville fremtiden for unge mænd som ham se meget sort ud.
Jeg håber virkelig, at vi kan komme videre med dette forslag på fornuftig måde, idet vi tænker på de afgørende spørgsmål om beskyttelse af folkesundheden og sikkerheden og af offentligheden og sårbare enkeltpersoner mod udnyttelse. Jeg anbefaler betænkningen til Parlamentet, men ikke alle ændringsforslagene.

Ries (ELDR).
Hr. formand, ligesom de kolleger, der har haft ordet før mig, vil jeg allerførst gerne takke ordføreren, hr. Liese, for den omfattende kontakt, han siden arbejdets start har haft med alle de berørte parter, og selvfølgelig de forskellige fiktive ordførere for denne overordnet set afbalancerede betænkning. Det var ikke let at nå frem til dette kompromis mellem subsidiaritetsprincippets fortalere, de 100 % etiske tilhængere og alle dem, som jeg tilhører, der vil leve op til de forventninger og indfri de forhåbninger, flere millioner europæiske patienter har til os, uden at stå i vejen for udviklingen i den bioteknologiske sektor i Europa.
Ja, transplantation af hornhinder, hjerteklapper, knogler, sener og hud forlænger og forbedrer de syges liv mærkbart. Et enkelt eksempel: Hvert år behandles knap 20.000 europæiske borgere for voldsomme forbrændinger. I 2002 fik 60.000 diabetikere foretaget en amputation som følge af den manglende effektive procedure til rekonstruktion af huden. Lad os slå det fast med det samme: Alle disse mennesker, som venter på behandling, vil blive dårligt eller slet ikke behandlet, hvis Europa-Parlamentet iklæder sig sin moralkåbe og direkte eller indirekte forbyder forskning i stamceller, embryoner og kønscelleterapi. Derfor er et stort flertal i Den Liberale Gruppe klart imod ca. 30 ændringsforslag, herunder ændringsforslag 30, 31, 36, 37, 46 og 50, men jeg skal ikke nævne dem alle her.
En grundlæggende påmindelse: Vi taler her om en sag inden for området folkesundhed, som er baseret på traktatens artikel 152. Der er således tale om kvalitetskriterier, godkendelsesstandarder, kvalifikationer, personaleuddannelse, sporbarhedstest, indførelse af et europæisk netværk, som omfatter de nationale vævsbankers registre. Det er det, der er det centrale i forslaget, men jeg hører det kun sjældent nævnt, da de etiske spørgsmål helt har fået overtaget. I udvalget var vi imidlertid nået frem til et kompromis om organdonation, om det ekstremt følsomme spørgsmål om frivillig og vederlagsfri donation, om donation af navlestrengsblod og om patienternes lige adgang til de forskellige behandlingsmuligheder. 
Vi kan ikke gå med til, at alle disse fremskridt her reduceres til ingenting, for nogle blander Europa-Parlamentet og Europarådet sammen, Europa har ikke til formål eller ambitioner om at harmonisere etiske spørgsmål, og samvittighed på det videnskabelige område har aldrig helbredt nogen. Af alle disse grunde forbeholder Den Liberale Gruppe sig modstræbende muligheden for at stemme imod denne betænkning og vende tilbage til Kommissionens afbalancerede forslag.

Caudron (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. kommissær, hr. ordfører, kære kolleger, vi kender udviklingen af de behandlingsformer, der beror på brug af humane væv og celler. De kan hvert år tælles i hundredtusindvis. Det var derfor nødvendigt, at Europa-Kommissionen meget hurtigt kom med et forslag til direktiv med henblik på udarbejdelse af nye standarder for kvalitet og sikkerhed for at øge befolkningens tillid til brug af disse celler og væv på og i menneskekroppen. Jeg godkender og støtter derfor uforbeholdent Europa-Kommissionens tiltag. 
Desværre - og det er allerede blevet sagt i aften - er der for mange ændringsforslag, som går i hver sin retning, hvilket risikerer at forvrænge det oprindelige forslag og dermed snyde os for disse bestemmelser, som imidlertid er nødvendige og haster. Derfor vil jeg i aften på vegne af GUE/NGL-Gruppen minde om de tre grundlæggende principper, som gør, at jeg er imod mange ændringsforslag. Første princip: Man skal ikke bruge et forslag til direktiv, hvis nødvendighed ingen bestrider, til at udvide dets anvendelsesområde til sektorer, som bør have eller allerede har specifikke bestemmelser. Og man skal især ikke bruge dette forslag til at indlede forhandlinger om stamceller, embryonale celler, surnumerære celler, forskning og abort. Mange ændringsforslag, som af samme grund ikke vil blive vedtaget, har dette formål, som er mere eller mindre skjult bag en masse gode hensigter.
Andet princip: Forskning og videnskab skal være omgivet af etiske regler for at undgå tiltag, der er uansvarlige og farlige for menneskeheden, men de skal ikke hæmmes af religiøse forbud, uanset hvor de kommer fra. Det er en grundlæggende regel for konfessionsløsheden. Det er et nødvendigt krav for at sikre fremgang. Også her er der en lang række ændringsforslag, som skal forkastes ud fra dette princip. 
Tredje princip: Menneskekroppen må hverken kunne sælges, købes eller stjæles. Vi burde i det mindste alle være enige om dette punkt og om, at dette princip for det første kræver et reelt og udtrykkeligt ønske om donation fra donors side og for det andet kræver udtrykkelig beskyttelse af donors og recipients anonymitet. Enhver afvigelse herfra ville være kilde til ukontrolleret udvikling og udskejelser af enhver art. Dette er imidlertid ikke til hinder for at opretholde sporbarheden, som er en sikkerhed for kontrol med kvaliteten af transplantationer. Og for det tredje må der ikke sættes spørgsmålstegn ved, at donation skal være gratis. Kroppen er ikke en vare.
Jeg vil gerne slutte af med at gentage, at disse terapeutiske behandlinger udvikler sig med en sådan hast, at et europæisk direktiv er en nødvendighed. Af Europa-Parlamentet, det vil sige os, kræver denne udvikling imidlertid også disciplin og respekt for de store principper, vi er så mange om at dele, og som vi ikke kan acceptere drages i tvivl, heller ikke med list.

Rod (Verts/ALE).
Hr. formand, vi er for mange elementer i Liese-betænkningen. Især støtter vi de ændringsforslag, som har til formål at udelukke humane og genetisk fremstillede embryonale celler og væv fra direktivets anvendelsesområde i det omfang, at ingen europæisk lovgivning definerer brugen af genterapi.
Vi har dog et problem, nemlig kompromiset vedrørende frivillig og vederlagsfri donation af humane væv og celler. Vi vil sikre, at disse donationer er gratis. I denne forbindelse skal direktivet indeholde en nøjagtig definition af den legitime og acceptable godtgørelse, det vil sige - for os - dækning af rejseudgifter og tabt arbejdsfortjeneste under rejsen, donationen og den eventuelt nødvendige hvileperiode samt forfriskninger og andre erkendtligheder af denne art, men så heller ikke mere. Ellers åbner vi døren for, at der ydes erstatning for disse donationer, eller at de belønnes, med al den forudsigelige kvalitets- og sikkerhedsmæssige afdrift til følge og de risici, det medfører for donor og recipient. Som det allerede er blevet sagt: Kroppen er ikke en vare. Vores celler og væv er ikke til salg.
Et andet af direktivets grundlæggende principper er anonymitet, som skal kunne forenes med vævenes og cellernes sporbarhed. I sit forslag - med Miljøudvalgets ændringsforslag - er det lykkedes Europa-Kommissionen at tage højde for disse to principper. Parlamentet må ikke bringe denne skrøbelige balance i fare ved at vedtage de ændringsforslag, der har til formål at ophæve anonymiteten for gamet- og dermed også sæddonorer og gøre arkiver over vævenes og cellernes fordeling offentligt tilgængelige, og her citerer jeg et ændringsforslag. Gennemsigtighedsargumentet er ikke forsvarligt i dette tilfælde. Nødvendigheden af at kunne spore væv og celler til transplantation fra donor til recipient skal ikke gå ud over anonymiteten. Det ville være at åbne døren for etisk, eugenisk og endda racistisk afdrift.
Endelig anmoder vi Kommissionen, som ikke har ønsket at lade organer omfatte af direktivets anvendelsesområde, om hurtigst muligt at komme med et forslag til fastsættelse af standarder for kvalitet og sikkerhed for organer.
Jeg mener, at denne betænkning er afbalanceret. Vi bør fortsætte dette arbejde, herunder ved de kommende behandlinger.

Ó Neachtain (UEN).
Hr. formand, jeg vil gerne udtrykke min anerkendelse af ordføreren, hr. Liese, for hans samvittighedsfulde arbejde med dette meget følsomme og tekniske emne. Jeg ved, at han har haft omfattende konsultationer med de politiske grupper, for at hans betænkning i så stort omfang som muligt kunne afspejle de forskellige bekymringer og holdninger.
Jeg vil gerne udtrykke min anerkendelse af Kommissionen, fordi den har taget dette initiativ under artikel 152. Det er et relativt nyt område for EU-lovgivning. Det er vigtigt, som med bloddirektivet, at få det gjort rigtigt. Det er også vigtigt, at initiativer, der tages på det medicinske område, bliver anbragt ordentligt inden for de etiske rammer. Disse rammer må naturligvis tage hensyn til national praksis. Kommissionen er helt klart opmærksom på den hastighed og effektivitet, hvormed dette forslag blev behandlet i Parlamentet. Jeg håber virkelig, at man vil medtage de meget nyttige ændringsforslag, som ordføreren har stillet på udvalgets vegne.
Der er et antal områder, hvor Parlamentet klart har forbedret det oprindelige forslag. Hvad angår etiske principper, glæder jeg mig over det langt mere præcise sprog om at forstærke princippet om frivillige, ubetalte donationer af celler og væv. Der er klare sundhedsricisi involveret, hvis man tiltrækker de forkerte donorer ved at gøre udtagning af væv til en kommerciel aktivitet.
Jeg støtter stærkt styrkelsen af princippet om samtykke, sådan at der gives den størst mulige beskyttelse til donorerne. I denne forbindelse er det vigtigt, at man udelukker anvendelsen af væv fra aborterede fostre. Ligeledes er jeg imod idéen om at skabe menneskeligt liv blot med henblik på at høste væv, hvorefter dette menneskelige liv bliver bragt til ende. Det ville være en total krænkelse af idéerne om menneskelig værdighed og retten til liv, som de er indeholdt i chartret om grundlæggende rettigheder. Jeg tilslutter mig også de ændringsforslag, der vil udelukke alle celler og væv, der stammer fra klonet materiale fra dette direktivs område. Parlamentet har gentagne gange udtalt sin modstand mod kloning af mennesker.
Jeg vil gerne spørge Kommissionen, hvornår vi kan forvente at se et forslag til direktiv om organtransplantationer. Jeg opfordrer Kommissionen til at give Parlamentet et løfte om noget sådant, før vi stemmer om dette forslag.

Blokland (EDD).
Hr. formand, jeg forstår kommissær Byrnes indvendinger mod, at organer også skal være omfattet af dette direktiv, men der er også argumenter, der taler for det. Et væv er en gruppe celler med samme struktur eller funktion. Organer består på deres side af forskellige væv. Både celler, væv og organer kan doneres, så kvaliteten og sikkerhedstandarderne må gælde for alle tre, også for organer. Grænsen mellem organer og væv er flydende.
På grund af knapheden på organer, som faktisk også gælder for forskellige væv, er der måske behov for et særskilt direktiv, men det ændrer ikke ved, at samme kvalitetskrav med hensyn til donering osv. også må gælde for organer.
Kort sagt: Vil strukturen i et direktiv om organer ikke være meget lig det aktuelle direktiv om væv og celler? Har jeg forstået kommissæren ret, at kravet i ændringsforslag 6 og 62 om et forslag til et direktiv om organer inden sommeren 2003 ikke kan lade sig gøre? Må vi høre lidt mere om tidsplanen for et direktiv om organer?
I udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik støttede Kommissionens repræsentant mit ændringsforslag 99 om celler. Ordføreren har indvendinger. Derfor, hr. kommissær, ville jeg gerne høre, hvad De mener. Ellers støtter vi varmt dette direktiv, især fordi det refererer til grundlæggende etiske principper, som handelen skal leve op til. Min ros til ordføreren hr. Lieses store ekspertarbejde. På baggrund af det, jeg lige har sagt, er jeg villig til at trække mine ændringsforslag 96-98 og 100-102 om organer tilbage, og jeg har også sikret mig tilslutning til dette fra fru Oomen-Ruijten, som i sin tid stillede disse ændringsforslag sammen med mig.

Montfort (NI).
Hr. formand, hr. kommissær, også jeg vil gerne takke ordføreren, Peter Liese, for det udmærkede oplysnings- og analysearbejde, han har udført i samarbejde med alle sine kolleger, men også med eksperter på højt niveau. Celleterapi og vævstransplantation er områder, som vækker håb om, at man vil kunne behandle de uhelbredelige sygdomme, der betyder smerte og angst for så mange mennesker. Beherskelsen af denne teknik er imidlertid ikke tilstrækkelig til at leve op til de syges forventninger. Det er hele essensen i dette forslag til direktiv, som har til formål at danne en normativ ramme for sikkerhed og kvalitet af humane væv og celler. 
Hvad angår frivillig og vederlagsfri donation og donoranonymitet, kan direktivet i medfør af den europæiske traktat ikke pålægge medlemsstaterne forpligtelser, men kun henstillinger. Donation skal være vederlagsfri. Hvem kunne forestille sig at handle med humane produkter? At redde et liv er en gratis og upartisk handling. Donation skal endvidere være frivillig og kræver derfor den levende donors afklarede, skriftlige samtykke. Det er derfor tvingende nødvendigt at oplyse vores samfund om de muligheder, disse behandlinger indebærer, og om hvert enkelt individs solidariske ansvar, da det handler om at forbedre tusindvis af menneskers helbred.
Befolkningen i vores lande er ikke i tilstrækkelig grad bevidst om fordelene ved donation af humane væv og celler. Hvor mange menneskeliv har knoglemarvstransplantationer reddet? Hvor mange syge har de helbredt? Direktivet skal følges op af en langt mere intens oplysningskampagne. Denne oplysningskampagne skal være mere seriøs og støtte sig på autentisk videnskabeligt arbejde. Hvor mange gange har vi f.eks. ikke hørt, at embryonale stamceller ville kunne helbrede uhelbredelige sygdomme, selv om der den dag i dag ikke findes en eneste publikation, som beviser det? Og det ville være forkert at sige, at et forbud mod brug af embryonale celler ville gøre det vanskeligere at redde menneskeliv. Der er andre alternativer, navnlig teknikken med anvendelse af voksne stamceller. Denne konstatering gør i øvrigt, at man må spørge sig selv, hvilke celler der rent faktisk er omfattet af forslaget til direktiv.
Jeg tilslutter mig den franske regerings holdning på tre punkter. I lyset af traktatens artikel 152, stk. 4, er det ikke vores opgave at regulere anvendelsen af celler af en bestemt type, f.eks. kønsceller og embryonale celler, via dette direktiv. Det henhører under medlemsstaternes kompetenceområde. På samme måde henhører de etiske spørgsmål om embryoner under det nationale kompetenceområde. Endelig er gameter udelukket fra direktivets anvendelsesområde. Jeg stemmer for denne betænkning, men jeg vil være yderst opmærksom på, at såvel donors som recipients værdighed respekteres.

Nisticò (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg håber af hele mit hjerte, at denne betænkning, som Peter Liese har lagt så mange kræfter i, kommer til verden på en naturlig måde og uden brug af tang, sådan som det var tilfældet med betænkningen om blod, der i flere år var omstridt, men hvor det til sidst lykkedes os at finde en løsning takket være et aktivt, klogt og engageret samarbejde mellem Parlamentet, Kommissionen og Rådet.
Jeg vil kun komme med nogle få bemærkninger her i aften, og det er navnlig følgende fire bemærkninger. For det første er det efter min mening rigtigt - sådan som Peter Liese sagde - at donation af celler og væv skal ske på frivillig og ulønnet basis. Det er et princip, som allerede blev bekræftet i betænkningen om blod. I de tilfælde, hvor industrien har været med til at forbedre kvaliteten og opbevaringen af celler og væv, f.eks. ved hjælp af genteknikker for at gøre væv histokompatibelt, er det dog rimeligt at give tilladelse til en passende kompensation.
For det andet håber jeg, at vi vedtager ændringsforslag 83, som Peter Liese og undertegnede har stillet, og hvor vi opfordrer Kommissionen til snarest muligt at udarbejde nye bestemmelser for brugen af omprogrammering for at gøre voksne celler til stamceller. En omprogrammering af voksne celler, som ikke er opnået ved at overføre cellekernen til en ægcelle uden kerne, men derimod til et medium med et rigt indhold af næringselementer og andre vækstfaktorer, kunne gøre det muligt at løse de aktuelle etiske problemer vedrørende brugen af stamceller fra humane embryoner til behandlingsformål.
For det tredje håber jeg, at vi med hensyn til brugen af stamceller i forskningsøjemed holder os til de bestemmelser, der er taget højde for i det sjette rammeprogram, og at vi ikke lister noget ind ad bagdøren, som ikke burde være der.
Og for det fjerde støtter jeg Kommissionens forslag om, at direktivet skal gælde for anvendelsen af celler og væv i forskningsøjemed, når der er tale om forskning i det menneskelige legeme, men ikke når det gælder in vitro-forskning eller dyremodeller. Hvis ændringsforslag 7 og 19 bliver vedtaget, vil jeg således gerne bede ordføreren, Peter Liese, om at skabe en større fleksibilitet under andenbehandlingen, så vi undgår, at tunge administrative procedurer sinker Europas forskning på nogle meget vigtige områder såsom farmakogenetik og farmakogenomik, som tager sigte på udviklingen af nye lægemidler, der er meget mere effektive og fri for giftvirkninger.

Gebhardt (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, bioteknologien rummer i dag nye perspektiver for sundhedspolitikken, som er meget velkomne. Det gælder også anvendelse af humane væv og celler. Vi bør så vidt muligt udnytte de positive muligheder, som disse nye udviklinger rummer, også selv om det står klart, at udsigterne ud fra et nutidigt perspektiv ikke altid er så lovende, som det suggereres fra nogle sider. Vi bør under alle omstændigheder udnytte mulighederne.
Anvendelsen af disse nye teknologier skal dog måles i forhold til de grundprincipper og grundregler, som definerer EU's værdifællesskab. En vigtig hovedsøjle i dette værdifællesskab er EU's charter om grundlæggende rettigheder. Dets grundlæggende værdier omfatter i særdeleshed respekten for den menneskelige værdighed, princippet om, at det menneskelige legeme ikke må gøres til genstand for kommercialisering, og garantien for, at donation af væv og celler kun må ske på frivillig basis uden pres, og hvis man er blevet informeret om alle implikationer.
Da Kommissionens forslag kun berører disse spørgsmål, har Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked, som er ansvarligt for etiske spørgsmål i Parlamentet, vedtaget en række relevante ændringsforslag. Det er efter vores opfattelse absolut nødvendigt at præcisere, at det at afgive humane væv og celler i overensstemmelse med lovgivningen om donation af blod og blodkomponenter kun skal være tilladt i form af donation for at modvirke enhver tendens til kommercialisering og tingsliggørelse af det menneskelige legeme. Lad mig gøre det helt klart: Donation af humane væv eller celler må kun ske frivilligt og uden betaling. Donation skal ske anonymt, og personer, som ikke er i stand til at give deres samtykke retligt bindende, har brug for særlig beskyttelse, for deres legemer må ikke behandles med respektløshed, og det må være klart, at donation kun må anvendes med henblik på deres egen sundhed, ikke på forskningsformål. Her tænker jeg specielt på handicappede.
Lad mig understrege et punkt særligt: Respekten for traditionerne og de kulturelle forskelle inden for EU kræver også i denne lov, at medlemsstaterne skal have ret til at forbyde donation og anvendelse af celler af særlig oprindelse. Det gælder navnlig med henblik på at sige nej til anvendelse af embryonale stamceller til fordel for voksne stamceller, som har vist sig at være lige så gode og i mange tilfælde faktisk mere lovende.
Der er dog også en lang række ændringsforslag, som jeg under ingen omstændigheder kan støtte, og her er jeg helt enig med hr. Caudron, som desværre allerede er gået. Det er de forslag, som ad bagdøren forsøger at omgå frivillig afbrydelse af graviditeten, og det kan vi efter min mening under ingen omstændigheder acceptere.

Breyer (Verts/ALE).
Hr. formand, mine damer og herrer, indledningsvis vil jeg rette en stor tak til hr. Liese for hans arbejde med betænkningen. Jeg vil også gerne rose ham specielt for hans forsøg på også at integrere samfundsgrupper i betænkningen. Det er meget prisværdigt, for den virkelige opgave her er at bringe alle samfundsgrupper - patientorganisationer, men også videnskabsfolk og andre - sammen, og han har gjort sig den ulejlighed at samle de forskellig holdninger.
Også for os i Gruppen De Grønne er det meget vigtigt - jeg vil gå så vidt som at sige, at det kommer i første række - at sende et klart signal til medlemsstaterne om, at embryoner ikke må benyttes til forskningsformål. Vi ønsker ikke at skabe et incitament til, at embryoner kun bliver produceret til forskningsformål. Vi ønsker heller ikke, at kvinder skal degraderes til ægdonorer eller embryondonorer. Det må vi klart afvise, højt og tydeligt. Vi må ligeledes gøre det klart, at der ikke må benyttes væv eller celler fra embryoner generelt.
Også med hensyn til embryonale stamceller er min holdning klar: Vi siger, at voksne stamceller er lige så velegnede, om ikke bedre. Vi må ikke vække falske forhåbninger her. Jeg vil i den forbindelse nævne de kedelige meldinger vedrørende genterapi, som har cirkuleret i den seneste tid. På det område har man i årevis vakt alt for mange falske forhåbninger, i stedet for virkelig at se på alternativer.
Forskning og videnskab uden samvittighed ville være menneskehedens endeligt. Derfor handler det om at udsende meget klare signaler her. Det er også vigtigt at understrege endnu en gang i denne betænkning, at kloning af mennesker eller embryoner ikke er tilladt. Det kan efter min mening ikke understreges ofte nok her i Parlamentet og andre steder, at vi har brug for en helt klar grænse. Der er allerede blevet sagt meget om donation uden betaling, og det er klart, som det også er blevet nævnt, at det menneskelige legeme ikke er en vare.
Derfor, hr. kommissær, vil jeg gerne bede Dem indtrængende om at gå ind på det krav, som vi i Gruppen De Grønne har stillet. Vi opfordrer Kommissionen til at komme med et forslag til retsakt inden juli 2003, for navnlig situationen inden for organdonation gør det mere og mere klart, at det menneskelige legeme eller dele heraf rent faktisk bliver gjort til en vare. Efter min mening er der brug for en helt klar europæisk lovgivning på det område.

Cappato (NI).
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske Kommissionen med det forslag, den har stillet, og med den tale, som kommissæren holdt for at forelægge det for Parlamentet. Der er ingen tvivl om, at hr. Liese gør og har gjort en stor indsats for at finde et acceptabelt kompromis her i Parlamentet, men jeg tror, at det værste, vi kan gøre, når det gælder kompromisbestræbelserne og det seriøse arbejde, som Kommissionen og mange parlamentsmedlemmer har udført, er at forsøge på - sådan som nogle af parlamentsmedlemmerne har gjort - at tage nogle punkter med i denne betænkning, som ikke har noget med direktivet at gøre.
Jeg er navnlig af den opfattelse, at hr. Bartolozzis udtalelse og holdningen hos de mange parlamentsmedlemmer, som forsøger og har forsøgt på at snige spørgsmålet om graviditetsafbrydelse og stamceller fra embryoner ind i dette direktiv, er til stor skade for det seriøse arbejde, som mange af vores kolleger prøver at udføre. Som radikale parlamentsmedlemmer fra Emma Bonino-Listen kan vi for vores eget vedkommende kun stemme imod alle de ændringsforslag, der tager sigte på en sådan medtagelse af disse spørgsmål. Vi påstår ikke - og det siger jeg henvendt til fru Montfort og de andre parlamentsmedlemmer, som har taget dette punkt op - at stamceller fra embryoner på magisk vis kan løse alle problemer og genetisk betingede sygdomme, men det gælder om ikke at forhindre disse forskningsmuligheder og slet ikke i et direktiv, der handler om noget andet, og som tager sigte på en pragmatisk regulering af et lovende marked og en aktivitet, som er nødvendig for mange europæiske borgeres liv og sundhed.
Vi må ikke gøre os selv til et Parlament, som ønsker at gøre enhver afstemning til en afstemning om moral, nemlig en "fælles europæisk moral". Lad os snarere sørge for at finde nogle politiske, pragmatiske og konkrete løsninger på de problemer, der tages op i direktivet, og som Kommissionen forsøger at finde en løsning på med dette direktiv.

García-Orcoyen Tormo (PPE-DE).
Hr. formand, først vil jeg gerne understrege vores kollega, hr. Lieses, fremragende indsats. Han har fuldstændiggjort og forbedret Kommissionens forslag, som jeg finder meget passende både med hensyn til dets indfaldsvinkel og dets rækkevidde. Dette direktiv blev netop fremmet under det spanske EU-formandskab. Det er ikke uden grund, at Spanien i 2002 for 10. år i træk er blevet den globale reference for donationer og transplantationer.
Vi har derfor et indgående kendskab til spørgsmålet og til hele problematikken omkring transplantationer af væv, celler og organer, der i de seneste år har undergået meget betydelige teknologiske fremskridt, ligesom der i befolkningen er større bevidsthed om behovet for eventuelt at blive donor. Det er derfor hensigtsmæssigt, hvis der på EU-plan findes en særlig lovgivning, som regulerer disse aktiviteter og garanterer, at de finder sted inden for en passende etisk, sundhedsmæssig og social ramme i alle medlemsstaterne.
Donation og transplantation er som allerede nævnt resultatet af en generel solidaritet og befolkningens uselviske og uegennyttige samarbejde med donationssystemet. Det er derfor vigtigt at sikre, at folk fortsat melder sig som donor på frivillig basis og uden vederlag. Vi skal opfordre folk til at melde sig og øge antallet af mulige donerer. Og vi skal ikke mindst sikre, at donorens familie respekterer dennes vilje, hvis det bliver aktuelt.
Det er blevet drøftet indgående, om det er fornuftigt at medtage organtransplantation i direktivet. Jeg synes, at der er brug for EU-lovgivning om organtransplantation, men det ville være forkert at indarbejde det i dette direktiv, for det ville medføre betydelige ændringer af direktivet, og det kunne underminere en ordentlig organtransplantationspraksis. Jeg synes derfor, at ændringsforslag 6 er en god løsning, der helt korrekt opfordrer Kommissionen til at forelægge et forslag om dette spørgsmål i 2003.
Hvad angår Kommissionens oprindelige forslag, som undtog de celler, der skal bruges til fabrikation af lægemidler, fra direktivet, synes jeg, at ændringsforslag 21, som medtager disse, er mere på sin plads.
Men sandsynligvis er det mest omstridte aspekt ved direktivet faktisk brug af væv og celler fra klonede mennesker på grund af de betydelige etiske og moralske problemstillinger. Jeg synes, at ændringsforslag 30 fastsætter nogle grundlæggende betingelser for respekt af den menneskelige værdighed, der burde være gældende i alle medlemsstaterne, uanset at de enkelte stater kan være mere eller mindre strikse, når bare de tager udgangspunkt i den fælles grundlæggende forpligtelse.
Endelig ønsker jeg fra Europa-Parlamentets side at viderebringe min fulde opbakning til alle de anonyme europæiske borgere, der takket være donation af væv, celler eller organer gør det muligt at give patienter håb og livsmod. De medvirker til at skabe mirakler.
Ferreira (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer repræsentanter for Rådet, kære kolleger, ifølge titlen behandler denne betænkning standarder for kvaliteten og sikkerheden af humane væv og celler. Vi ved imidlertid godt, at det ikke er muligt at undgå at nævne de etiske principper i en sådan tekst, og derfor vedrører en stor del af forhandlingerne disse spørgsmål. Da vi lægger stor vægt på begrebet frivillig, anonym og vederlagsfri donation, havde vi gerne set en klar stillingtagen til dette spørgsmål - et ønske, vi allerede gav udtryk for i forbindelse med afstemningen om betænkningen om blod, og som vi vil få lejlighed til at fremføre igen ved behandlingen af betænkningen om organer. Vi beklager derfor, at målene frivillighed, anonymitet og vederlagsfrihed kun kan affattes som henstillinger og ikke som klare forpligtelser, da medlemsstaterne som følge af den manglende tidsplan for gennemførelsen af disse mål ikke er tvunget til at sætte alt ind på at gennemføre projekter og føre politikker, som går i den retning. Det beklager vi, og vi anmoder derfor Kommissionen om regelmæssigt at vurdere medlemsstaternes fremskridt inden for dette område.
Vi må ikke glemme, at donationernes sikkerhed og sporbarhed garanteres langt bedre, når de stammer fra et EU-land, som er underlagt vores lovgivning. Og vi skal stræbe efter at blive selvforsynende på EU-plan.
Derudover skal vi på grund af smugleriet som følge af visse tredjelandes handel med celler og væv udvise størst mulig forsigtighed, når vi importerer sådanne produkter, da vi ellers kan opfattes som passive medskyldige i disse handlinger.
Endvidere er det ifølge Unionens charter om grundlæggende rettigheder forbudt at gøre menneskekroppen og dens dele til en indtægtskilde. Derfor skal vi stemme for ændringsforslag 77 og 1.
Jeg er i tvivl om spørgsmålet om gametdonorers anonymitet og forslaget om ophævelse af denne, som kan give grund til at frygte, at de i forhold til efterspørgslen allerede for få sæd- og ægdonorer vil være mindre tilskyndet til at donere. 
Endelig er det efter min mening vigtigt, at medlemsstaterne og Kommissionen opretter en central database, som har til opgave at indsamle alle tilgængelige oplysninger om akkrediterede etablissementer, behandlede produkter samt bioovervågning.

Purvis (PPE-DE).
Hr. formand, dette direktiv blev beklageligvis ikke sendt til Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi. Direktivforslaget om fastsættelse af standarder for kvaliteten og sikkerheden ved donation, udtagning, testning, opbevaring og distribution af humane væv og celler er et meget vigtigt stykke lovgivning og noget, som i høj grad må hilses velkommen.
Jeg nævnte den fulde titel på dette direktiv, fordi det er vigtigt at erkende, hvad det medtager, og hvad det ikke medtager. I særdeleshed står der i betragtning 6: "Dette direktiv omfatter ? ikke forskning, hvor der anvendes humane væv og celler". Det er en folkesundhedsmæssig foranstaltning under artikel 152 i traktaten. Desværre foreslår Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik i sit ændringsforslag 7 at ændre betragtning 6 til: "Dette direktiv omfatter ? også forskning, hvori der anvendes humane væv og celler", hvilket er helt uacceptabelt.
På lignende måde foreslås det i ændringsforslag 19 til artikel 2, stk. 1, at slette den indskrænkende frase "som anvendes til formål i det menneskelige legeme", og således åbne alle direktivets bestemmelser for in vitro-forskning i laboratorier eller endog klasselokaler, hvor der ikke er involveret nogen anvendelse på menneskelegemet.
Jeg har ikke tid til at gå ind på alle de andre problemer i betænkningen. Der er tekniske vanskeligheder, der drejer sig om samtykke fra donorer og donorers anonymitet. Der er yderst tvivlsomme strejftog ind i etiske områder, der er irrelevante i denne forbindelse og i retsgrundlaget for dette direktiv. Selv Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked har fundet det passende at indsætte den juridisk udefinerbare term "grundlæggende etiske principper" i, hvad der foregiver at være en juridisk lovtekst. Hvad der er meget vigtigt: Der er forsøg på at indføre forbud på europæisk plan vedrørende etiske aspekter af forskningen og terapien, hvilket helt klart hører under subsidiaritetsprincippet, og som det må forblive medlemsstaternes ret at træffe afgørelse om.
Jeg har den største respekt for min kollega, hr. Liese, og accepterer hans forsikringer om, at han har forsøgt at opretholde en afbalanceret tilgang til dette emne. Desværre indeholder resultatet mange uacceptable punkter. Kun hvis de elimineres inden den endelige afstemning, vil det være muligt for mig at støtte denne betænkning.

Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, jeg værdsætter og støtter fuldt ud dr. Lieses arbejde i denne betænkning, som fastsætter retningslinjer for behandling af humant væv i EU, som vi også kalder et værdifællesskab. Det er et stort emne, så jeg vil nøjes med at fokusere på en enkelt detalje, nemlig behandling af stamceller. Det er til dels en direkte fortsættelse af det arbejde, vi forsøgte at udføre i Parlamentetets Midlertidige Udvalg om Humangenetik forrige år.
Vi fik den besked, at forretningsaspektet var det mest aktuelle område. Investorerne var forventningsfulde. Forventningerne var ikke så meget knyttet til nye medicinske gennembrud, men hovedsageligt til muligheden for at tjene store penge. Følgende forretningsslogan gælder for det gentekniske område: Man forventer at få mindst lige så stort et afkast af sine penge af det som af it. I sidste ende er det ikke så vigtigt, hvad man faktisk finder ud af gennem forskningen.
Mens man ventede på sloganet, overså man fuldstændig den kendsgerning, at der også var et alternativ til kloning af embryonale stamceller, nemlig behandling med voksne stamceller. Naturligvis har embryonale stamceller en større evne til at udvikle sig til enhver form for væv. Men nye undersøgelser peger også på lovende muligheder for brugen af voksne stamceller. De første celler i det humane embryon er totipotente, hvilket betyder, at de kan udvikle sig til en hvilken som helst type celler. Pluripotente stamceller derimod kan udvikle sig til enhver celletype, men de kan ikke længere bruges til at skabe et nyt menneske. Multipotente stamceller kan kun producere celler af en bestemt vævstype, f.eks. nerve-, lever- eller blodceller. De findes også i voksne celler, og det er dem, der er mest interessante set i forhold til den terapeutiske kloning. Den seneste forskning peger på, at nogle stamceller, som man troede var multipotente, måske er pluripotente. Det ville betyde, at der ikke alligevel ikke ville være behov for at lave stamcellekæder fra humane embryoner.
Liese-betænkningen beskriver situationen helt korrekt, samtidig med at den anerkender de etiske problemer, der er forbundet med behandlingen af embryoner. Det er vigtigt at sige, at en medicinsk set sund tilgang og en tilgang, der viser etisk klogskab, ikke nødvendigvis udelukker hinanden. Vi Kristelige Demokrater siger klart ja til forskning, men vi ønsker samtidig at bevare den menneskelige værdigheds ukrænkelighed lige fra dens spæde start.

Sacrédeus (PPE-DE).
Hr. formand, betænkningen og forslaget til direktiv har stor betydning set fra et sundheds- og sikkerhedsperspektiv. Ordføreren hr. Liese har tilføjet et par ekstra, betydningsfulde dimensioner ved på flere punkter at vælge også at behandle nogle etiske aspekter.
For det første indføjes der fra chartret om grundlæggende rettigheder et nyt indledende afsnit om menneskekroppen, som lyder: "Det menneskelige legeme er ukrænkeligt og uoverdrageligt. Kommercialisering af menneskekroppen og dele heraf som sådan er forbudt.".
For det andet foreslås i ændringsforslag 79 en fælles adfærdskodeks til beskyttelse af den menneskelige værdighed, om muligt på FN-niveau. I ændringsforslaget nævnes, at der bør tages hensyn til principper som forbud mod at kommercialisere menneskekroppen eller dele heraf, princippet om informeret samtykke samt forbud mod kloning. 
For det tredje sigter ændringsforslag 46 mod, at det ikke skal være tilladt at udtage fostervæv efter frivillig afbrydelse af graviditet. Dette er en vigtig holdning for at undgå, at et forvredet nytteargument skal kunne anvendes som pressionsmiddel, når nogen står over for en eventuel beslutning om abort.
For det fjerde indeholder ændringsforslag 31 krav om en særskilt regulering af anvendelsen af kimceller og stamceller fra embryoner og fostre. Der skal fastlægges særskilte bestemmelser for celler med en etisk følsom oprindelse, såfremt sådanne ikke findes i medlemsstaterne.
For det femte tager ændringsforslag 82 spørgsmålet om donorsamtykke op. Der er brug for præcisering af, hvad der bør gælde ved donation, og hvad de obligatoriske krav om samtykke indebærer. Det handler om vigtige klarlægninger af, hvad der skal gælde for personer, som ikke selv kan give et juridisk bindende samtykke, samt for afdøde henholdsvis levende personer.
For det sjette omhandler ændringsforslag 41 vigtige præciseringer og frivilligheden vedrørende donationer. Samtidig pålægges medlemsstaterne ansvaret for en mere detaljeret udformning af bestemmelserne.
Jeg kan varmt anbefale hr. Lieses betænkning.
Flemming (PPE-DE).
Hr. formand, jeg lykønsker kommissæren, og jeg lykønsker hr. Liese. Efter at udvalget har godkendt ændringsforslag 30, har det virkelig ligget mig på sinde at tilføje, at medlemsstaterne, i det mindste, bør respektere forbuddet mod at drive forskning, ved hvilken menneskelige embryoner bliver destrueret.
Ser De, jeg vil nu gøre krav på en at dette europæiske kontinents store landvindinger. Jeg vil gøre krav på tankefrihed og samvittighedsfrihed. Prøv ikke på at gøre tingene let for Dem selv ved at sige, at vi ikke er her for at prædike moral! Hvad handler det da ellers om, når embryoner bliver destrueret? Vi behøver overhovedet ikke at harmonisere, for vi deler alle en fælles etik, som i det mindste fastslår: Du må ikke slå ihjel! Jeg respekterer Deres mening, men vær venlig at respektere dem, som siger: Jeg vil ikke slå ihjel! Jeg har engang fået at vide, at der skabes en unik person i det øjeblik, hvor æg og sædcelle smelter sammen - ikke bare en eller anden, men en person med en bestemt hårfarve og individuelle egenskaber - et menneske med andre ord.
Jeg ved, at der findes de berømte 14 dage, hr. Purvis. Jeg er bange for, at vi ikke er helt enige på det punkt. Er der da ikke allerede skabt et individ eller hvad? Dræber jeg da ikke allerede? Tag venligst til efterretning, at mennesker er bange for at skulle dræbe.
Men måske diskuterer vi alt det her helt unødvendigt. Jeg kan oplyse Dem om, at professor dr. Huber fra universitetet i Wien præsenterede sine seneste resultater og forskning for få dage siden. Han har efter flere års arbejde med navlestrengsblod opnået utrolige resultater, som giver ham berettigede forhåbninger om, at han vil kunne dyrke organer af det om nogle år.
Liese (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg talte i starten i min egenskab af ordfører, og nu har jeg yderligere tre minutters taletid på vegne af min gruppe, hvilket giver mig lejlighed til at komme ind på nogle af de punkter, som kollegerne har været inde på.
Lad mig starte med fru Ries. Hun kunne desværre ikke være til stede under den resterende del af debatten, men som jeg allerede har sagt til hende personligt, ville det være en skam, hvis Den Liberale Gruppe stemmer mod hele betænkningen på grund af de 10 %, som vi er uenige om. Jeg synes, at det i sidste ende er værd for Parlamentet at godkende mange af fru Ries' ændringsforslag, som er blevet medtaget i betænkningen. Jeg appellerer derfor til Den Liberale Gruppe om at overveje endnu en gang, om de virkelig er indstillet på at stemme mod betænkningen i sidste ende.
Med hensyn til hr. Bowe angående en sag fra hans valgkreds, hvor stamceller giver håb for en dreng, som lider af en alvorlig sygdom: Efter hans indlæg gik jeg hen til ham og forsøgte at få afklaret sagen, da det efter min mening er meget vigtigt at præcisere, at der her ikke er tale om embryonale stamceller, men om voksne stamceller fra knoglemarv. Eksperimentet rejser ikke desto mindre nogle vanskelige etiske spørgsmål. Men der er ikke tale om embryonale stamceller. Det er meget vigtigt for mig, fordi det også under høringen blev klart, at der ikke er blevet transplanteret embryonale stamceller til nogen som helst patienter noget sted i verden. Foruden de etiske spørgsmål er de dermed forbundne medicinske risici ganske enkelt for store.
Som svar til hr. Caudron vil jeg gerne sige, at jeg ved og også værdsætter den kendsgerning, at han så konsekvent forsvarer sin holdning om, at forskning i menneskelige embryoner og embryonale stamceller ikke bør udelukkes. Men det gør udvalgets betænkning heller ikke. Ændringsforslag 30 er det kompromis, som hr. Caudron forhandlede sig frem til med Kommissionen og Rådet vedrørende det sjette forskningsrammeprogram, og ændringsforslag 86 og 92 går videre endnu.
Inderst inde er jeg på fru Flemmings side, og jeg er enig i hendes argumentation. Men min forstand siger mig, at det kompromis, som udvalget har fundet, måske er bedre og udgør et bedre grundlag for EU og Europa-Parlamentet. Vi bør derfor i hvert fald støtte ændringsforslag 30, og med hensyn til 86 anbefaler jeg som ordfører, at vi respekterer samvittighedsfriheden, så alle kan stemme, som deres samvittighed byder dem.
Lad mig til sidst komme med en bemærkning vedrørende retsgrundlaget. Jeg har problemer med at forklare Europas borgere, at Kommissionen mener, at det er muligt at forbyde tobaksreklamer i regionale aviser, men ikke forbyder handel med celler og væv til tusindvis af euro. Det er ikke nogen særlig kohærent holdning. Hr. kommissær, jeg støttede Dem fuldt ud i forbindelse med forbuddet mod tobaksreklame, selv om jeg på et eller to punkter følte, at det gik for vidt. Men i princippet gik jeg ikke desto mindre ind for det og støttede Dem derfor mod stor modstand i Tyskland. Jeg beder Dem overveje sagen igen. Måske kan De ikke gøre indrømmelser over for os i dag, men måske i de kommende uger og måneder. Jeg vil gerne kunne forsvare Kommissionen i Tyskland og de andre medlemsstater, og jeg ønsker ikke denne manglende kohærens, som jeg ikke længere kan forsvare.

Byrne
Hr. formand, denne interessante debat har sat fokus på, hvor betydningsfuldt og følsomt dette forslag er. Jeg noterer mig, at mange af Dem, inklusive hr. Liese, er skuffede over, at Kommissionen ikke har tilbudt at gå længere i de etiske spørgsmål. Det er ikke, fordi vi ikke mener, at de etiske normer er vigtige - tværtimod. Det er netop, fordi de etiske normer er så vigtige for vores borgere, at vi ikke må gå for vidt.
Kommissionen er traktaternes vogter. Vi må tage hensyn til de råd, vi får fra vores juridiske tjeneste - råd, som også kommer fra Rådets juridiske tjeneste.
Som jeg sagde i min åbningstale om dette punkt, har Kommissionens forslag til formål at gå så langt, som det overhovedet er juridisk acceptabelt under hensyntagen til begrænsningerne i traktaten. Vi kan simpelthen ikke komme videre med dette. Når det er sagt, vil jeg bede Dem om at tænke på, at hvis vi ser bort fra de ændringsforslag, der går ud over det, der indeholdes i artikel 152, kan vi helt eller delvis acceptere et flertal af dem. Jeg noterer med tilfredshed, at de fleste af disse ændringsforslag i væsentlig grad forbedrer direktivet. Artikel 152 gør det stadig muligt for os at træffe alle nødvendige forholdsregler for at gennemtvinge det centrale krav fra Den Europæiske Gruppe vedrørende Etik, nemlig hensynet til beskyttelse af recipientens helbred.
Jeg går nu over til detaljerne i de ændringsforslag, vi har fået forelagt i dag. Med hensyn til rækkevidden af forslaget kan jeg acceptere en vis tydeliggørelse, men ordlyden må sikre juridisk klarhed. En række ændringsforslag har til formål at begrænse brugen af visse typer af celler, såsom celler, der stammer fra kloning eller aborter. Jeg deler mange af deres bekymringer med hensyn til disse spørgsmål. Men med dette forslag søger vi hverken at gøre det obligatorisk eller at forbyde at anvende visse typer af celler, for EU har ikke kompetence til at gøre dette. Det er hverken juridisk muligt eller passende for Fællesskabet at handle på et område, hvor det er bedst at overlade det til medlemsstaterne. Jeg vil gerne understrege, at beslutninger om anvendelse af en bestemt type celler og væv - uanset hvilken type det drejer sig om - er noget, der henhører under medlemsstaterne. Men hvis en bestemt anvendelse af sådanne celler er tilladt i en medlemsstat, så griber direktivet ind for at kræve anvendelse af alle nødvendige bestemmelser til beskyttelse af folkesundheden.
Med hensyn til udelukkelsen af organer fra dette forslag gentager jeg, at Kommissionen ikke har til hensigt at droppe emnet organer fra dagsordenen. Jeg tillægger det den største betydning at fremme et lovforslag, der er baseret på fornuftig videnskab, og vil følge meget nøje med i det. I øjeblikket er vi i gang med at skaffe os viden og videnskabelig rådgivning, der kan sætte os i stand til at komme videre med lovgivning efter disse retningslinjer. Det vil tage noget tid. Jeg appellerer til medlemmerne af Parlamentet, i særdeleshed til så fremragende medlemmer som hr. Blokland og hr. Ó Neachtain, om at tænke sig om igen, før de tager denne lovgivning som gidsel og måske endog stemmer imod betænkningen og lovene, fordi Kommissionen ikke kan bevæge sig med en hastighed, som folk finder mere passende. Som repræsentanter for vores forskellige institutioner respekterer vi begge den andens institution. Ingen respekterer denne institutions rettigheder mere, end jeg selv gør. Men jeg søger samme respekt for min egen institution, hvilket indbefatter initiativretten. Det er et af de fundamentale krav til Fællesskabets metode, som vi alle nyder godt af og støtter.
En af begrundelserne for bevarelsen af initiativretten er, at Kommissionen fremlægger et forslag, når og hvis den er parat - men i dette tilfælde, når den er parat. Jeg har sagt, jeg vil, men jeg kan ikke gøre det nu. Jeg kan ikke give et løfte om, at jeg vil have et lovforslag forelagt for Parlamentet før sommeren. Hvis De på baggrund af disse oplysninger finder det nødvendigt at stemme imod loven, så må det være sådan. Men jeg vil bede Dem om ikke at gøre det.
I øvrigt tages der fat på problemet med ulovlig handel med organer i det nye initiativ fra det græske formandskab under afsnit 4 i EU-traktaten. Dette initiativ, som jeg helhjertet støtter, har til formål at kriminalisere handel med organer i alle medlemsstater. Derudover håber vi, at konferencen om organtransplantation, organiseret af det italienske formandskab i Venedig til september, vil hjælpe os med at fastlægge vejen frem på dette område. I mellemtiden samler Kommissionen oplysninger om den nuværende situation for organtransplantationer i medlemsstaterne og ansøgerlandene.
Endnu en gang vil jeg appellere til medlemmerne om at se på deres eget ansvar og ikke tage denne lov som gidsel på grund af de synspunkter, de har om det tempo, hvormed denne lovgivning bliver fremlagt.
For at vende tilbage til de etiske spørgsmål, så har jeg gjort det klart, at på grund af den juridiske stilling, som gentagne gange er blevet understreget af Rådets og Kommissionens juridiske tjenester, kan jeg ikke være enig i et stort antal af de ændringsforslag, vi har fået forelagt i dag. Disse ændringsforslag drejer sig i særdeleshed om frivillige gratis donationer, princippet om ikke-kommerciel udtagning og kravet om samtykke fra donor. Spørgsmålet om frivillige ubetalte donationer blev drøftet i detaljer under samrådsproceduren i forbindelse med bloddirektivet. I lyset af denne erfaring og af resultaterne af debatten i Rådet (sundhed) indtil nu, tror jeg, at det ville spare en masse vigtig tid, hvis Rådet og Parlamentet ikke forsøgte at åbne denne debat igen, men i stedet holdt sig til samme løsning som for blod, som et antal talere allerede har sagt.
Med hensyn til samtykke fra donor har jeg påpeget, at der står i forslaget, at anvendelsen af humane væv og celler bør ske under betingelser, der beskytter alle parters rettigheder og helbred, og at donorer og modtagere skal give deres samtykke i tilslutning til konventionen om menneskerettigheder og biomedicin.
Med disse grundlæggende principper i vores forslag holder vi fast ved de internationale normer. Det er så op til medlemsstaterne at indføre detaljerede regler. Jeg anbefaler ikke, at man går videre end hertil.
Bestemmelserne om samtykke varierer fra den ene medlemsstat til den anden. Hvis donor f.eks. er afgået ved døden, forudsætter nogle samtykke, mens andre ikke gør det. På den anden side er der god lovgivning om samtykkespørgsmål i alle medlemsstaterne og ansøgerlandene, så værdien af yderligere bindende bestemmelser på EU-niveau er efter min opfattelse meget tvivlsom.
Afslutningsvis glæder det mig i det mindste at kunne acceptere de fleste af de tekniske ændringsforslag, der ligger på bordet i dag. En fuld oversigt over Kommissionens holdning til hvert enkelt ændringsforslag er ved at blive udarbejdet til brug for Parlamentet. Jeg stoler på, at den vil blive medtaget i referatet fra denne mødeperiode.
Denne sag er noget af det, det græske formandskab vil prioritere højt inden for sundhedssektoren, som vi håber kan finde en fælles holdning i Rådet efter Parlamentets udtalelse. Gennem dette forslag kan Fællesskabet etablere vigtige nye normer for vores borgeres sundhed. Jeg vil endnu en gang takke Dem alle for Deres arbejde med denne sag. Jeg er sikker på, at De alle deler mit ønske om at få dette ført til en tilfredsstillende afslutning. At beskytte og forbedre folkesundheden er trods alt et meget centralt element i vores borgeres bekymringer og forventninger.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Formanden. -
Næste punkt på dagsordenen er betænkningen (A5-0102/2003) af Evans for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om dyresundhedsmæssige betingelser for ikke-kommerciel selskabsdyretransport (PE-CONS 3610/2003 - C5-0061/2003 - 2000/0221(COD)).
Byrne
Hr. formand, først vil jeg gerne takke ordføreren, fru Evans, og delegationen til Forligsudvalget for deres uvurderlige arbejde med at bane vej for den endelige aftale om denne følsomme sag. 
Jeg anerkender de væsentlige bestræbelser, som både Parlamentet og Rådet har gjort sig i retning af at finde et tilfredsstillende kompromis. Resultatet er en afbalanceret tekst, der tager hensyn til alle parters forskellige holdninger og interesser med henblik på at nå en progressiv harmonisering af de veterinære spørgsmål, der melder sig i forbindelse med transport af selskabsdyr.
De sidste forhindringer for en aftale blev fjernet af Forligsudvalget den 18. februar. Men med hensyn til ændringsforslagene om komitologi er det Kommissionens opfattelse, at de ikke er i overensstemmelse med afgørelse 1999/468/EF, da artikel 8 i denne afgørelse kun skal dække gennemførelsesforanstaltninger med henblik på folkesundheden.
Kommissionen ønsker derfor at fremsætte følgende erklæring: "The Commission considers that the wording of Article 24, paragraphs 2(1) and paragraph 3(1) of this regulation, is not in conformity with Decision 1999/468/EC, as Article 8 of that decision should only cover implementation measures aimed at public health objectives. As a consequence, the Commission reserves the right to take appropriate action" (Kommissionen mener, at ordlyden i artikel 24, § 2, stk. 1, og § 3, stk. 1, i denne forordning ikke er forenelig med afgørelse 1999/468/EF, da artikel 8 i denne afgørelse kun bør dække gennemførelsesforanstaltninger vedrørende folkesundheden. Som følge heraf forbeholder Kommissionen sig ret til at træffe de fornødne foranstaltninger).
For at vende tilbage til det gunstige udfald af forligsproceduren gentager jeg, at denne forordning er en virkelig god nyhed for ejere af selskabsdyr. Den aftale, som de tre institutioner har nået vedrørende denne forordning, udgør en milepæl for etableringen af det indre marked og er sandsynligvis det mest følsomme inden for området dyresundhed på grund af bekymring for rabies i visse medlemsstater.
Fremskridtet er blevet lettet af den iøjnefaldende succes de sidste 10 år for vores bestræbelser på at udrydde rabies i EU. Vi nærmer os faktisk nu fuldstændig udryddelse.
Afslutningsvis vil jeg sige, at denne forordning vil have enorm indflydelse på millioner af europæiske borgere, der nu vil blive i stand til at rejse med deres selskabsdyr, og den vil således udbygge deres opfattelse af et forenet Europa ved direkte at imødekomme deres ønsker.

Evans, Jillian (Verts/ALE)
Hr. formand, den aftale, vi er nået frem til om denne betænkning i Forligsudvalget i slutningen af februar er en virkelig god nyhed for alle ejere af selskabsdyr, der snart vil være i stand til lettere at rejse med deres dyr i hele EU.
Det, man generelt har kaldt dyrepasordningen, vil gøre det enklere at krydse grænserne og samtidig sikre høje sikkerhedsstandarder og beskyttelse af folkesundheden. Det er værd at nævne igen, at Kommissionen har fremlagt dette forslag som resultat af den bemærkelsesværdige succes for de foranstaltninger, der er blevet truffet de senere år for at få kontrol med rabies. På grund af vaccinationskampagner er antallet af tilfælde af rabies hos katte og hunde faldet fra næsten 500 i 1991 til blot fem i 1998, og som kommissæren siger, er sygdommen næsten blevet udryddet. Den succes har sat medlemsstaterne i stand til at vedtage et sæt fælles regler om transport af selskabsdyr, som er meget velkomment.
Selv om der er undtagelser for de såkaldte følsomme medlemsstater - Det Forenede Kongerige, Sverige og Irland i fem år - er bevis for en gyldig rabiesvaccination i form af et pas i de andre 12 EU-lande det eneste krav, hvis man vil medtage katte, hunde og ildere mellem medlemsstaterne, så længe de også har en elektronisk mikrochip til identifikation, selv om nogle medlemsstater kan fortsætte med at anvende tatoveringer i en otteårig overgangsperiode.
Efter dette tidspunkt vil kun mikrochips være tilladt, da det er en mere human og også mere effektiv metode. Derudover gør mikrochips det muligt, at oplysninger om ejeren af dyret kan registreres, så det bliver lettere at spore forsvundne dyr og hjælpe med til at bekæmpe den illegale handel med selskabsdyr. Det er meget vigtigt at være i stand til at skelne mellem kommercielle og ikke-kommercielle flytninger af dyr.
Det Forenede Kongerige, Sverige og Irland kan stadig bruge karantæne for dyr, der kommer ind fra lande uden for EU, hvor rabies er endemisk, men for EU-lande og lande, hvor sygdommen er under kontrol, vil de kræve vaccination og en efterfølgende immunitetsprøve før rejser.
Jeg vil gerne kort understrege et par af de afgørende punkter, der blev rejst under drøftelsen af denne betænkning. Et af dem er den internationale dyresundhedskodeks, OIE, som Parlamentet ønskede at bruge i sin helhed i forbindelse med udarbejdelse af listen over tredjelande, der ansås for at være rabiesfrie. Det er den holdning, Parlamentet har tilkendegivet ved tidligere drøftelser. Men mange lande går nu bort fra anvendelsen af denne kodeks og fra den strenge rabiesfrie status. Så at vedtage denne kodeks kunne måske unødvendigt udelukke nogle lande fra denne ordning for transport af selskabsdyr. Men hvad der er vigtigere, det kunne faktisk være mindre effektivt til at standse spredningen af rabies. Vi må vedtage den ordlyd, der bruges i den fælles holdning.
Ligeledes er vi, selv om Parlamentet har udtrykt bekymring for medtagelsen af dyr på mindre end tre måneder i ordningen, eftersom de ikke kan være blevet vaccineret, blevet forsikret om, at det ikke vil udgøre en fare for folkesundheden, og kan derfor gå med til dette for 12 af de 15 landes vedkommende.
Der har også været en hel del debat om Parlamentets rolle, når det er gået med til en forlængelse af den femårige overgangsperiode for Storbritannien, Sverige og Irland. Det glæder mig, at man nåede til enighed på dette punkt, da det er af afgørende betydning, at beslutninger, der vedrører en betænkning, der er vedtaget under proceduren med fælles beslutningstagning, selv skal være genstand for fælles beslutningstagning, når de skal ændres eller revideres.
Kommissionen vil have tilstrækkelig tid til at rådspørge Parlamentet og Rådet efter den videnskabelige vurdering af denne ordning, der vil blive udført i 2008. På samme måde er komitologi nu begrænset til gennemførelsesforanstaltninger, som Parlamentet kan acceptere, og delegationen har noteret sig Kommissionens udtalelse om dette.
Et kontroversielt spørgsmål var tidligere medtagelsen af ildere i ordningen. Det oprindelige forslag fra Kommissionen medtog ildere som en kategori selskabsdyr, som ikke ville stille særlige krav af dyresundhedsmæssig art, og den fælles holdning ændrede så dette ved at anbringe ildere i en særlig kategori, så de vil behøve vaccination og identifikation. Mange medlemmer har givet udtryk for overraskelse over, at ildere kan karakteriseres som selskabsdyr, men jeg kan forsikre Dem om, at i Wales, som jeg repræsenterer, er der mange ilderejere, der vil blive meget glade for denne ordning.
Denne forordning er blevet ændret betydeligt, efter at Kommissionen fremlagde sit første forslag, herunder adskillige aspekter, der har at gøre med dyresundhed, og som påvirker det retsgrundlag, der anvendes, men vi har basis for en god og effektiv ordning, som alle vil være glade for.
Endelig vil jeg gerne takke mine kolleger i de andre grupper for deres samarbejde: den tværpolitiske gruppe om dyrevelfærd for deres støtte, adskillige andre organisationer, der har givet oplysninger og råd, og ligeledes Kommissionen og Rådet for, hvad der i sidste instans har vist sig at være en meget regulær forligsprocedure. Vi må nu sikre, at folk er opmærksomme på, hvad denne ordning indebærer, og hvordan de på forhånd kan forberede sig på at medtage deres selskabsdyr, når de rejser. Jeg ser frem til på mine rejser frem og tilbage at se mange ejere af selskabsdyr drage fordel af disse nye regler, der vil gavne alle.

Flemming (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, fru Evans har netop sagt alt det, som jeg ville sige, og så sent på dagen bør vi måske fravige det ædle princip om, at alt er blevet sagt, men ikke af alle, så jeg vil afholde mig fra at gentage det hele igen. Lad mig komme med to korte bemærkninger som supplement til det, ordføreren har sagt. For det første vil jeg gerne takke Kommissionen og kommissæren. Forligsproceduren var en sand fornøjelse. Vi noterede os i gruppen med glæde, i hvor høj grad man her er kommet Parlamentet i møde, og da vi i går og i dag ofte har sagt lidet flatterende ting om Rådet og Kommissionen, vil jeg gerne benytte lejligheden til at sige hjertelig tak for denne i sandhed fremragende forligsprocedure.
For det andet vil jeg gerne sige noget i hundenes interesse. Jeg har selv en hund, og den har fortalt mig, at den ikke vil have en mikrochip eller en tatovering. Det er slet ikke så sjovt for hunde at blive slæbt med. Man ser disse stakkels gøende, klynkende og pibende hunde i flyvemaskiner, klemt inde i disse skrækkelige bure, som må stå model til en lang flyrejse, og jeg mener virkelig, at alle, der anskaffer sig en hund eller en kat, burde forstå, at de har anskaffet sig et levende væsen, og hvis de ikke er indstillet på at dække disse levende væseners behov på behørig vis, så burde de slet ikke have anskaffet sig et dyr.

Whitehead (PSE).
Hr. formand, man giver ofte politikere det gamle skuespillerråd om aldrig at gå på scenen med børn eller dyr. Jeg er bange for, hr. kommissær, at De og jeg på en måde er på scenen med dyr hele tiden! Men dette har været en variant af den slags sundhedsspørgsmål, som vi kun kender alt for godt, og på min gruppes vegne vil jeg gerne takke fru Evans varmt for den dygtige måde, hvorpå hun har forhandlet i forligsproceduren. Hun siger meget beskedent, at det var lige ud ad landevejen. Intet forligsarbejde, der når til dette stadium, er nogensinde lige ud ad landevejen. Man må vide, hvornår man skal gå frem, hvornår man skal give lidt efter, og hvornår man skal sikre, at der er plads til yderligere kompromiser.
Jeg kan ikke sige, at jeg var helt tilfreds med den måde, alle dele af denne procedure forløb på. Jeg var ikke helt tilfreds med sikkerheden vedrørende ildere. Jeg har været meget usikker, når der var ildere til stede. Jeg er ikke helt tilfreds med bestemmelserne med hensyn til dyr under tre måneder. Man kan nære en vis frygt vedrørende det fornuftige i det, vi har gjort. Men Kommissionen var sikkert også i nogen grad urolig over, at vi har draget yderligere overvejelser af undtagelserne for Det Forenede Kongerige, Sverige og Irland ind i forligsproceduren, der vil følge efter fem år. Med andre ord et normalt tilfælde, hvor man giver noget og tager noget, sådan noget, som indtil for få år siden, indtil vi fik den nuværende Kommission og det nuværende Parlament, ikke var muligt. Det virker stadig kun, når man har dygtige ordførere, der kan styre os igennem disse vanskelige farvande.
Det har ligeledes ydet et beskedent bidrag til den samlede sum af menneskelig lykke. Der er mange mennesker, i særdeleshed ensomme mennesker, der er meget afhængige af de dyr, de deler deres liv med. Hvis vi tør tro, at dyr er følende væsner, så har vi også føjet noget til summen af dyrenes lykke. Det mener i hvert fald min hund, der er den stolte ejer af to mennesker!

Andersen (EDD).
Hr. formand, det er ikke bedre dyrevelfærd, der er på dagsordenen i dag, tværtimod. Det er dyreejernes bekvemmelighed, der fremmes på dyrenes bekostning. I EU tales der ellers meget om, at dyrevelfærden skal forbedres. Flere kæledyr på rejse er ikke til gavn for dyrene. Tværtimod kan det være forbundet med unødig stress. Hunden Mulle og katten Mivse har det bedst hjemme. I værste fald kan transporterne resultere i spredning af sygdomme som rabies til lande, der indtil nu har været rabiesfri, herunder også til og fra nye lande i EU.
Med forslaget harmoniseres reglerne i EU. Sverige, England og Irland har i dag strengere krav til indførsel af selskabsdyr. De bliver nu tvunget til at ophæve deres ellers fornuftige krav efter fem år. Det er klogt at stille veterinære krav i forbindelse med transport af dyr. EU burde vedtage et sæt minimumsregler og opfordre alle lande i EU til at følge Sveriges, Englands og Irlands eksempel. Det ville være et forslag, der satte sundhed og dyrevelfærd over hensynet til dyreejerens frie bevægelighed.
Det er principielt forkert at kræve, at lande i EU med høj standard på området skal svække deres krav for at fremme den frie bevægelighed. Umiddelbart ser det ud til at være en mindre sag, men det er en sag af principiel betydning. Ved at stemme for knæsætter Parlamentet princippet om at harmonisere nedad til et niveau svarende til laveste fællesnævner, samtidig med at vi ophæver Sveriges, Englands og Irlands ret til at være foregangslande. Derfor har jeg bedt om navneopråb ved afstemningen i denne sag. Jeg opfordrer til, at der stemmes nej til forslaget om fri bevægelighed for kæledyr.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0078/2003) af Auroi for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets direktiv til ændring af direktiv 66/401/EØF om handel med frø af foderplanter, 66/402/EØF om handel med såsæd, 68/193/EØF om handel med vegetativt formeringsmateriale af vin, 92/33/EØF om afsætning af plantemateriale og formeringsmateriale af grøntsagsplanter bortset fra frø, 92/34/EØF om afsætning af frugtplanteformeringsmateriale og frugtplanter bestemt til frugtproduktion, 98/56/EF om afsætning af prydplanteformeringsmateriale, 2002/54/EF om handel med bederoefrø, 2002/55/EF om handel med grøntsagsfrø, 2002/56/EF om handel med læggekartofler og 2002/57/EF om handel med frø af olie- og spindplanter, for så vidt angår sammenlignende EF-prøver (KOM(2002) 523 - C5-0476/2002 - 2002/0232(CNS)).
Byrne
Må jeg begynde med at takke Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og i særdeleshed dets ordfører, fru Auroi, for den positive holdning, de har anlagt til Kommissionens forslag.
Dette forslag består af blot et ændringsforslag, der er føjet til den relevante artikel i 10 direktiver om markedsføringen af frø og plantemateriale. Formålet med forslaget er enkelt - at skabe et klart retsgrundlag for finansiering af sammenlignende EF-prøver. Dette initiativ ligger på linje med forslaget fra Europa-Parlamentet om at forøge gennemskueligheden for Kommissionens budget.

Auroi (Verts/ALE)
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Kommissionen ønsker at strømline 10 direktiver om sammenlignende EF-prøver i forbindelse med markedsføring af forskellige konventionelle frø, hvoraf det første direktiv stammer fra 1966. Som den har påpeget det, er der i de seneste 25 år på grundlag af de relevante bestemmelser foretaget sammenlignende prøver for landbrugsafgrøder såsom korn, foder-, olie- og spindplanter. I de seneste år har de nye bestemmelser om afsætning af formeringsmateriale af frugtplanter, grøntsagsplanter og prydplanter, som bl.a. indeholder nærmere regler om sammenlignende EF-prøver, øget arbejdet i så henseende. Medlemsstaterne er enige i, at dette system for efterfølgende kontrol af frø og formeringsmateriale, der markedsføres i Fællesskabet, er et meget vigtigt redskab i bestræbelserne på at harmonisere afsætningen.
Den planlagte strømlining vil dog hverken blive fuldstændig eller fyldestgørende, hvis de sammenlignende prøver, der finansieres af Unionen, begrænser sig til de nu certificerede frøsorter og planter, der er opført i Unionens fælles katalog. Kommissionens forslag skal tage hensyn til de for nylig vedtagne lovgivningsmæssige bestemmelser inden for området transformerede produkter om tilfældig eller teknisk uundgåelig tilstedeværelse af genetisk modificerede frø i frø af konventionelle sorter. 
Endvidere mener jeg, at der skal opfyldes tre målsætninger for reelt at ajourføre disse direktiver. For det første skal forslaget vedrøre samtlige eksisterende frø, så man får et fuldstændigt panel, der ud over ikke genetisk modificerede frø også tager hensyn til biodiversitetens specificiteter og virkningerne af bioteknologiernes indførelse via GMO. For det andet skal direktivets anvendelsesområde omfatte de såkaldte amatørsorter, der behandles i direktiv 98/95/EF, som medlemsstaterne ikke altid tager højde for. For det tredje skal det af demokratiske hensyn give Parlamentet mulighed for at medvirke i beslutningsproceduren fra start til slut. I denne forbindelse skal det følsomme spørgsmål om risikoen for forurening af ikke genetisk modificerede frø med GMO tages op som led i den række direktiver om markedsføring af frø, som vi behandler i dag. Spørgsmålet kan ikke behandles efter komitologiproceduren, som ville udelukke parlamentsmedlemmerne fra debatten og forslagene om dette emne.
Hvis jeg hurtigt skal vende tilbage til mit første punkt, må de sammenlignende prøver, der finansieres af Unionen, ikke begrænse sig til de allerede opførte arter. Bevaringssorter og frø fra økologiske landbrug bør endvidere kunne omfattes af disse prøver. De skal kunne underkastes prøver, der er tilpasset denne landbrugsmetode, og derfor er det nødvendigt med yderligere finansiering. Man skal vide, at disse frø ikke må være pillerede og skal være totalt fri for ethvert spor af GMO. Der skal udføres tilsvarende prøver for de planter, der risikerer at blive forurenet med GMO. Dette direktivforslag åbner mulighed for endeligt at regulere spørgsmålet om konstateret forekomst af genetisk modificerede frø i konventionelle frø. Kommissionen har længe arbejdet på et direktiv, der skal regulere de supplerende betingelser og krav med hensyn til forekomst af genetisk modificerede frø i frøpartier, på dyrkningssteder samt de nærmere bestemmelser for mærkning af sådanne frø. Det sidste direktivforslag tager desværre ikke nok hensyn til direktiv 2001/18/EF om udsætning i miljøet af genetisk modificerede organismer. Dette direktiv er i mellemtiden trådt i kraft.
For at vende tilbage til punkt 2 er det vigtigt, at de bevarelsesarter og -sorter, der er anført i direktiv 98/95/EF, defineres og underkastes prøver, for at de kan markedsføres efter specifikke kriterier, hvilket kræver en gennemførelsesforordning. En sådan lader stadig vente på sig. På samme måde bør der kunne gælde en særlig fleksibel ordning for frø til udsæd eller frø af lokal oprindelse, og de bør omfattes af specifikke kontrakter under sidstnævnte direktiv.
Den demokratiske debat udspiller sig definitivt i punkt 3. Som jeg har forsøgt at gøre det, er det vigtigt i de ændrede artikler at tage fat på henvisningen til nøjagtig sporbarhed. Endvidere er det vigtigt at sige - frø for frø - at hvis der er tilfældige eller teknisk uundgåelige spor af GMO i disse frø, kan der fastsættes en minimumsgrænse, hvorunder frøene alligevel kan markedsføres. Værdien for denne grænse skal fastlægges i overensstemmelse med artikel 21 og fastsættes på det lavest mulige niveau ifølge de seneste videnskabelige resultater. Derudover skal der træffes hensigtsmæssige foranstaltninger ved transport og lagring af ikke genetisk modificerede frø for at påvise, at tilstedeværelsen af GMO er tilfældig eller teknisk uundgåelig. Direktivet fastsætter allerede, at genetisk modificerede frø skal mærkes, men det løser ikke problemet med risikoen for spor i ikke genetisk modificerede frø, hvor reglen lyder, at sådanne frø principelt ikke må indeholde GMO. Denne regel er af stor betydning for landbruget, da spredning af forurenede frø kan have uoverskuelige økonomiske konsekvenser for både landmænd og fødevareproducenter. 
Endelig fastsætter direktivet, at Fællesskabet kan yde et finansielt bidrag til gennemførelse af de i stk. 1 og 2 omhandlede prøver. Den samme behandling bør være mulig for de specifikke sammenlignende prøver, som er nødvendige for frø og planter, der er avlet og dyrket til økologisk landbrug samt til anvendelse og bevarelse af planternes genetiske diversitet. Af hensyn til gennemskueligheden er det nødvendigt for fremtiden at tilvejebringe et klart retsgrundlag for alle typer finansielle bidrag, og derfor bør der indføres foranstaltninger til fællesskabsfinansiering, som finder anvendelse på disse sammenlignende prøver. Disse finansielle foranstaltninger skal omfatte obligatoriske udgifter på Fællesskabets budget.

Sturdy (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke Kommissionen for at være til stede ved denne forhandling. Som hr. Byrne har sagt, drejer det sig om markedsføring af frø, og jeg er ret skuffet over, at fru Auroi har besluttet at inddrage genetisk modificerede organismer. Denne betænkning drejer sig om markedsføring af traditionelle, konventionelle frø, og at inddrage GMO'er er virkelig ikke en del af det emne, vi drøfter i dag. Jeg siger dette til fru Auroi som frøproducent og dyrker af frø. Vi bruger meget tid og mange anstrengelser på at sikre, at det produkt, vi avler, er helt fri for enhver forurening, og det er på den måde, konventionelle og traditionelle frø bliver dyrket. At inddrage problemet om GMO'er i forbindelse med denne lovgivning er forkert.
Det er også forkert, fordi den næste lov, der kommer fra Kommissionen, faktisk vil dreje sig om GMO-frø, efter de to betænkninger, som skal gennem Parlamentet, og hvoraf den ene er hr. Trakatellis betænkning, der i øjeblikket er i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, og som hr. Byrne er helt opmærksom på. Derfor ser jeg ikke meget formål i at rejse dette spørgsmål i øjeblikket, og jeg håber derfor, at Kommissionen vil tilslutte sig mine ændringsforslag, samtidig med at vi erklærer os enige i det princip, som fru Auroi har formuleret om, at vi skal være opmærksomme på situationen med GMO-forurening. Jeg har forsøgt at få lidt mere af, hvad jeg kalder en mere pragmatisk holdning ind i denne lovgivning, og jeg håber, at Parlamentet vil støtte mine ændringsforslag til fru Aurois betænkning, der, samtidig med at den i princippet støtter, hvad hun har sagt, i praksis vil sætte Kommissionen i stand til at stille det forslag, der skal stilles efter de to betænkninger, for Parlamentet. Derfor er det ganske vigtigt, at vi ser på dem.
Lad mig sige til fru Auroi, at, ja, vi er alle opmærksomme på risikoen for GMO-forurening, men den er ikke indtruffet endnu, og der er ingen sikkerhed for, at det vil ske i fremtiden. Alle, der har at gøre med frøproduktion, er bekymrede for det, men vent dog, indtil denne lovgivning kommer fra Kommissionen, så vil vi være i stand til at træffe en afgørelse om det.

Fiebiger (GUE/NGL).
Hr. formand, kvalitetssikring inden for fødevareproduktion stiller store krav til alle i produktionskæden. En af opgaverne består i at anvende de ressourcer, som sikrer gennemskuelighed og sporbarhed for alle markedsaktører og, naturligvis, også for forbrugerne. Frøavl er en udbredt forretning, og markedsføringen er reguleret af officielle tilsynsmyndigheder i de forskellige lande, og faktorer som sortsægthed og oprindelsesdokumentation bliver bekræftet.
Denne betænkning har til hensigt at lukke hullerne. Der er bevilget 1 million euro hertil, men som jeg allerede har sagt, så er det en omfattende forretning. Bevillingen på 1 million euro illustrerer efter min opfattelse, hvor lang tid det vil tage at gennemføre de sammenlignende prøver på dette område. Der har altid været mærkningspligt for genetisk modificerede arter, og det er op til landene at forholde sig til tærskelværdierne. Problemet med frøformering på individuelle bedrifter, som er blevet bragt på bane her, vil og skal reguleres fleksibelt gennem særlige formeringstilladelser, en løsning, som jeg kun kan tilslutte mig. Her har der været - og der er fortsat - store mangler. EU burde behandle hele det komplekse tema GMO udførligt inden for rammerne af handlingsplanen for biovidenskab og bioteknologi, også med hensyn til frø. Jeg kræver, at konkurrenceretten og konkurrencefriheden inden for landbrugsproduktion bibeholdes og ikke begrænses. Det gør denne betænkning heller ikke, men jeg vil alligevel gerne kaste lys over dette problem endnu en gang.

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE).
Hr. formand, det er rigtigt, at Kommissionen ikke ønskede at tage genetisk modificerede organismer op med denne ændring af direktivet. Men når der foreligger et nyt direktivforslag, så er vi i vores gode ret til at fremsætte vores idéer - for vi i Europa-Parlamentet har jo ikke en initiativret. Det brændende spørgsmål for øjeblikket er ikke de sammenlignende prøver, men sameksistensen mellem frø med genetisk modificerede organismer og frø til økologisk landbrug, som ifølge lovgivningen ikke må indeholde GMO'er. Det er denne sameksistens, der er problemet. Det var ikke så vanskeligt, så længe der ikke var kontamination, ingen spredning af genetisk modificerede organismer. Videnskabsmændene havde jo fortalt os, at det ikke var muligt - indtil et af deres gener undslap. Det problem, som vi står over for nu, er, at vi ikke kan beskytte økologiske frø. Det er det problem, som vi prøver at slå til lyd for. Forud for denne proces kommer Kommissionen med forslag, som vi ikke finder tilfredsstillende. Men vi ønsker at bringe problemet i fokus i denne debat, og det har vi benyttet betænkningen til.

Van Dam (EDD).
Hr. formand, en forenkling af reglerne, som Kommissionen tilsigter med dette forslag, fortjener Parlamentets støtte. I stedet for 10 direktiver kommer der blot et enkelt nyt direktiv. I dette nye direktiv kan der også tages højde for den seneste udvikling på frøområdet. Desværre er Kommissionens planer ikke gode nok. Ordføreren anfører med rette, at det nye direktiv er ufuldstændigt, hvis det ikke tager højde for det økologiske landbrugs særlige behov. I denne form for landbrug må frø ikke indeholde nogen GMO'er eller pesticider. Ikke genetisk modificerede frø, som er forurenet med GMO'er, skal holdes ude af markedet. Vi betragter principielt indførelsen af GMO'er som uønsket, men bortset fra det er EU forpligtet til at sikre varige GMO-frie afgrøder. Hvad angår den tærskelværdi, under hvilken forurenet frø alligevel må markedsføres, må alene de seneste videnskabelige erkendelser være afgørende. Når alt kommer til alt, kender vi jo alle effekten af bare én kulørt strømpe i en hvid vask.
Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er ikke kun højreorienteret, jeg sidder også i højre side.
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil starte med at takke ordføreren, fru Auroi, for denne betænkning. Jeg glæder mig over Kommissionens forslag om at forenkle tingene ved at sammenfatte og strømline 10 direktiver om de sammenlignende EF-prøver. I 25 år er der blevet gennemført sammenlignende EF-prøver af agerkulturer på grundlag af lovgivningen herom. Prøvernes omfang er øget væsentligt i de seneste år. Dette system for efterfølgende kontrol betragtes som et meget vigtigt redskab i bestræbelserne på at harmonisere afsætningen i medlemsstaterne og er derfor også ønsket på det indre marked. Men disse sammenlignende prøver må ikke begrænses til de frøsorter og planter, som hidtil har været certificeret og opført i Unionens fælles katalog. Efter min mening skal der også være en helt specifik måde at håndtere frø på, der er bestemt til brug i økologisk landbrug.
Vi bør dog ikke kun betragte økologisk landbrug med dette direktiv. Jeg mener også, at vi bør rette blikket mod konventionelt landbrug, og derfor vil jeg personligt gerne støtte hr. Sturdys ændringsforslag. En klar tærskelværdi for forurening af frø med GMO skal fastlægges på baggrund af den seneste videnskabelige og forskningsmæssige udvikling, og ikke af ideologiske kriterier. Hvis forureningen ligger under denne værdi, så bør det fortsat være tilladt at markedsføre frøene.
Tilstedeværelsen af genetisk modificerede organismer i frø, i det mindste i partier af lavere kvalitet, er generelt tilfældig og ofte teknisk uundgåelig. Der er her behov for ægte gennemførlig sporbarhed for at kunne drage konsekvenser med henblik på, om frøene bør markedsføres. Vi må derfor med dette direktiv skabe et klart regelsæt for landbruget som helhed - både økologisk og konventionelt - og for fødevareproducenterne.

Klaß (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det åbne marked, det frie indre marked, er en af Unionens største resultater. Men det er også et af de vanskeligste kapitler, da en åben adgang til markederne ikke må skabe konkurrenceforvridninger. Vi har brug for en harmonisering af afsætningen i medlemsstaterne. Det lyder umiddelbart enkelt, men er yderst kompliceret, ikke kun fordi der er et stort antal produkter, der skal reguleres, men også fordi vi skal fokusere på at opretholde de samme betingelser med hensyn til dyrkning, pleje, og ikke mindst, definitionen af kvalitet.
I 25 år er der blevet gennemført sammenlignende EF-prøver på grundlag af lovgivningen herom. Jeg var selv ordfører i forbindelse med ændringen af direktiv 68/193/EØF om handel med vegetativt formeringsmateriale af vin. Betænkningen blev vedtaget af Parlamentet den 24. oktober 2000, og i dag, to et halvt år senere, er Kommissionen ikke nået længere end til at diskutere indholdet af bilag I-IV. Med de skærpende foranstaltninger, som er planlagt her, ser jeg en fare for, at hensigten med betænkningen, nemlig en forenkling, bliver ført ad absurdum. De krævede virustest f.eks. ville medføre meget store udgifter, hvilket kunne føre til en nedbringelse af klonerne og dermed en udtømning af genetiske ressourcer. Det er i klar strid med direktivet, som tager sigte på at afskaffe standardmaterialet på lang sigt og bevare den genetiske diversitet. Derfor spørger jeg Kommissionen: Hvorfor skrider arbejdet her for det første så langsomt frem? Kan Den Stående Komité for Frømateriale for det andet virkelig ændre et forslag fra Kommissionen - som støttes af Europa-Parlamentet - så radikalt? Vi må alle spørge os selv, hvor effektivt vores samarbejde er.
Vi taler i dag om de finansielle EF-bidrag til de sammenlignende prøver. Jeg støtter Kommissionens forslag om at skabe et klart finansielt grundlag for denne støtte.

Cunha (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med to gange at udtrykke min tak, dels til ordføreren, Danielle Auroi, for det arbejde, som hun har lagt i denne betænkning, hvor der er udfoldet store anstrengelser for at sammenfatte og udvide direktivernes rækkevidde, dels til Kommissionen, fordi jeg mener, at den har fremsat disse forslag med henblik på at skabe et gennemskueligt og klart retsgrundlag for finansieringen af sammenlignende prøver af frø og vegetativt materiale.
Jeg mener således, at vi er på rette vej, og at dette lige præcis er det rigtige. Der er imidlertid en vis uenighed om, hvor langt dette arbejde skal gå. Her er jeg enig med flere kolleger, der har talt, og også med ordføreren om behovet for en bredere opfattelse af hele problematikken omkring prøver af frø og vegetativt materiale. Vi må derfor forholde os til den på en måde, der bedre afspejler den reelle situation.
Vi kan naturligvis siden hen være uenige om, hvorvidt der skal ske regulering af spørgsmålet om blandinger af rene frø med genetisk modificerede frø. Jeg har ikke nogen ideologisk holdning i denne sag, og ligesom fru Keppelhoff-Wiechert mener jeg også, at vi bør følge videnskaben, og at der bør fastsættes en grænse, som ikke indebærer nogen risiko for urimelig forurening. Jeg er dog også enig i, at vi bør sikre rene frø, som i videst muligt omfang ikke er forurenede med GMO. Måske ville det derfor være værd at overveje en særlig finansiering kun for frø, der ikke indeholder GMO, herunder naturligvis i det økologiske landbrug, men også i det traditionelle landbrug, hvor der benyttes traditionelle, regionale og lokale frø og sorter, som ikke har nogen større kommerciel interesse, men som bør bevares af genetiske årsager.

Byrne
Kommissionen er glad for den brede accept af dens forslag og har set grundigt på alle ændringsforslagene.
Jeg må gøre det klart fra begyndelsen, at mange ændringsforslag går ud over rammerne for det oprindelige forslag fra Kommissionen.
Opfordringen til at sikre medtagelse i de sammenlignende EF-prøver for frø af økologisk produceret frø og frø, der falder ind under området plantegenetiske ressourcer, fortjener overvejelse. Men forslaget om at træffe særlige foranstaltninger på disse områder må omhyggeligt overvejes for at undgå risiko for overlapning med de foranstaltninger, der allerede er truffet. Af denne grund er ændringsforslag 2, 4, 5, 6 og de relevante dele af ændringsforslag 12-17, 19-21 og 24-29 acceptable - under forudsætning af omformulering.
Den obligatoriske angivelse af finansielle bevillinger fra Fællesskabet, som fastlægges i dele af ændringsforslag 12-17, 19-21 og 24-29, kan kun accepteres som en generel henstilling til Kommissionen, igen under forudsætning af omformulering.
Vedrørende ændringsforslag 22 har Rådet allerede vedtaget et retsgrundlag for gennemførelsen af foranstaltninger til markedsføring af frø og planter til bevaring og diversitet af de genetiske ressourcer i Europa (f.eks. artikel 21 i Rådets direktiv 2002/54/EF om markedsføring af bederoefrø). Derfor er princippet acceptabelt, men ikke ændringsforslaget som sådant. Jeg bør tilføje, at det er et område, som Kommissionen er særlig opmærksom på.
Ændringsforslag 7-11 kan ikke accepteres. Henvisningen til finansielle og andre forpligtelser for medlemsstaterne bør tage hensyn til medlemsstaternes specifikke kompetencer.
Tillad mig nu at gå over til det vigtige spørgsmål om tilfældigt tilkommende og teknisk uundgåelig tilstedeværelse af GMO'er i frø af konventionelle plantearter. Det er en helt anden sag i forhold til spørgsmålet om sammenlignende prøver, som vi drøfter her i dag. Det bliver der derfor taget fat på i et andet forslag inden for rammerne af direktiverne om markedsføring af frø. Et forslag til direktiv er under udarbejdelse, og det vil forsøge at fastsætte tærskler i denne forbindelse.
Som følge heraf kan ændringsforslag 1, 3, 23 og de relevante dele af ændringsforslag 12, 13, 18, 19-21 og 24-29 ikke accepteres. I forbindelse med ændringsforslag 24-29 bliver de ikke accepteret, da de gentager Kommissionens forslag helt nøjagtigt.
Jeg har ved en række lejligheder forklaret, hvordan Kommissionen agter at gå videre med denne sag. Da tærskelværdierne for GMO'er er baseret på fødevaremærkningstærskelen, og da denne tærskel vil blive drøftet igen i de nærmeste måneder i Parlamentet ved andenbehandlingen af forslaget til forordning om GM-fødevarer og GM-foderstoffer, vil Kommissionen vente på resultatet af disse drøftelser, før den går videre med GMO-tærskler for frø. Som Parlamentet er opmærksom på, er der i øjeblikket et lovforslag under udarbejdelse om denne sag.
I denne forbindelse vil jeg gerne henvise til det, hr. Graefe zu Baringsdorf sagde om sameksistens. Dette spørgsmål er blevet behandlet af min kollega, hr. Fischler, der inden for de nærmeste uger vil fremsætte en meddelelse om dette spørgsmål til Kommissionen, som jeg venter vil behandle denne situation.
En fuld oversigt over Kommissionens holdning til hvert af ændringsforslagene vil blive stillet til rådighed for Parlamentet. Jeg håber, den vil komme med i referatet fra denne mødeperiode.
Endelig vil jeg gentage mit løfte fra før Kommissionens vedtagelse af noget direktiv om at lytte til alle berørtes opfattelse, i særdeleshed Parlamentets.

Formanden.
Tak, hr. kommissær Byrne.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0049/2003) af Ferreira for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 94/35/EF om sødestoffer til brug i levnedsmidler (KOM(2002) 375 - C5-0341/2002 - 2002/0152(COD)).

Byrne
I juli 2002 vedtog Kommissionen et forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 94/35/EF om sødestoffer til brug i levnedsmidler. Det væsentligste formål med dette forslag er at tillade to nye sødestoffer, der har fået en positiv udtalelse fra Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler: sucralose og salt af aspartam og acesulfam.
Desuden foreslog Kommissionen at reducere brugen af cyklamat som et allerede godkendt sødestof, idet Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler i betydelig grad har nedsat den acceptable daglige dosis. Derfor har Kommissionen foreslået at reducere den mængde af cyklamater, der tillades i læskedrikke, og at forbyde anvendelsen af dem i en række andre fødevarer såsom konditorvarer, tyggegummi og is.
Kommissionen har også foreslået ved hjælp af komitologi at afgøre, om et stof svarer til definitionen på et sødestof som fastlagt i dette direktiv. En sådan afgørelse er af teknisk natur og kan allerede tages ved komitologi for alle andre tilsætningsstoffer til fødevarer i henhold til den nuværende lovgivning. Det er nødvendigt at have et formelt redskab til at bringe visse stoffer ind under rammerne af lovgivningen om tilsætningsstoffer til fødevarer. Det er i forbrugerbeskyttelsens interesse.

Ferreira (PSE)
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer repræsentanter for Rådet, kære kolleger, allerførst vil jeg gerne sige tak til mine kolleger og sekretariatet for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik samt tjenestemændene i det kompetente generaldirektorat for det meget gode samarbejde. 
Som kommissæren netop har sagt, skal Parlamentet udtale sig om ændringen af direktivet om sødestoffer, som nu revideres for anden gang siden vedtagelsen i 1994. Det kompetente generaldirektorat foreslår, at der optages to nye sødestoffer, sucralose og salt af aspartam, på positivlisten over de sødestoffer, der allerede er tilladt i Unionen. Dette forslag følger op på Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidlers positive udtalelse om disse to sødestoffer i 2000.
I forbindelse med denne anden ændring af direktivet om sødestoffer har Europa-Kommissionen ligeledes foreslået at ændre brugen af et tredje sødestof, cyclaminsyre. Som følge af Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidlers revurdering af dette sødestof foreslår Kommissionen, at grænseværdien for cyklamater i visse levnedsmidler og drikkevarer nedsættes. En række undersøgelser, navnlig en undersøgelse gennemført i Danmark, har påvist, at et barn på 15 kg eller mindre meget hurtigt kan nå grænseværdien for den acceptable daglige indtagelse (ADI), hvilket kan udgøre en fare for barnets helbred. Nye undersøgelser, der for øjeblikket foretages i flere medlemsstater, synes desuden at bekræfte dette problem.
Endelig vedrører Generaldirektoratet for Sundhed og Forbrugerbeskyttelses sidste ændring af dette direktiv komitologiproceduren. Som De netop har nævnt, vil Kommissionen gerne have beføjelse til at afgøre, om et stof tilhører sødestofkategorien, uden at behøve at få Europa-Parlamentets godkendelse.
Med hensyn til dette komitologispørgsmål har Miljøudvalget ved sin afstemning klart afvist at overdrage disse beføjelser til Kommissionen alene. Selv om parlamentsmedlemmerne er bevidst om, at disse beslutninger er meget tekniske, mener ordføreren, at Europa-Parlamentets forrettighed skal opretholdes, da den videnskabelige ekspertise kan blive udsat for kontroverser.
Denne ændring vil i øvrigt blive foreslået igen i forbindelse med ændringen af rammedirektivet for direktivet om sødestoffer. Ordføreren foretrækker at afvente denne mere overordnede revidering. Udeblivelsen af ændringsforslag om dette punkt synes i øvrigt at vise, at parlamentsmedlemmerne ligeledes foretrækker at afvente denne forestående overordnede lovændring.
Miljøudvalgets afstemning viste et flertal for anmodningen om tilladelse til markedsføring af disse to nye sødestoffer, men der blev ligeledes vedtaget et ændringsforslag, som kræver en revurdering af disse to stoffer tre år efter ikrafttrædelsen af det reviderede direktiv. Ordføreren er helt klar over direktivets bestemmelser, også hvad angår overvågningssystemet, men jeg foretrækker at minde Europa-Kommissionen og medlemsstaterne om deres forpligtelser i forbindelse med overvågning af sødestoffer og indsamling af oplysninger. Indsamlingen af oplysninger om det reelle forbrug i Unionen og den eventuelle indvirkning, indtagelsen af sødestoffer har på menneskets sundhed, skal iværksættes, så snart de produkter, der indeholder disse sødestoffer, markedsføres, for at give mulighed for at revurdere de eksisterende oplysninger inden for de fastsatte frister.
Det må imidlertid konstateres, at medlemsstaterne ikke i tilstrækkelig grad sørger for at indsamle disse oplysninger, og at Europa-Kommissionen ikke altid har mulighed for at få medlemsstaterne til at overholde direktivets bestemmelser, navnlig med hensyn til at aflægge rapport for Kommissionen. Ordføreren kender kun alt for godt den tidsmæssige forskydning, der er mellem lovgivningens vedtagelse og dens gennemførelse, og jeg vurderer, at Parlamentets arbejde ligeledes består i at minde om, at det er nødvendigt at gennemføre loven.
For så vidt angår cyklamaterne, vedtog Miljøudvalget en skarpere holdning end Generaldirektoratet for Sundhed og Forbrugerbeskyttelse. Miljøudvalget foreslår således at sænke cyklamatindholdet til 250 mg og at lade denne bestemmelse gælde for samtlige drikkevarer. Denne udvidelse af anvendelsesområdet er nødvendig, for man kan let komme til at servere cyklamatholdige drikke for små børn alene som følge af drikkevarernes art. 
Denne kraftigere nedsættelse er i øvrigt ligeledes nødvendig, da den i højere grad tager højde for overgangen fra en midlertidig ADI til en lavere, fast ADI vedtaget af Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler. På denne baggrund støtter ordføreren ændringsforslag 9 af fru Schörling.
Før jeg slutter af, vil jeg gerne komme ind på spørgsmålet om finere bagværk. Der er fremlagt to ændringsforslag. Jeg skal ikke lægge skjul på, at jeg foretrækker det, jeg har fremlagt sammen med min politiske gruppe, da det er frugten af et kollektivt arbejde, og da jeg mener, at forbrugerne skal vide, hvilke ingredienser og produkter de levnedsmidler, de køber, indeholder. Men jeg er også klar til at acceptere ændringsforslag 12 med et mundtligt ændringsforslag, som vi får forelagt i morgen. Det giver os mulighed for at finde en løsning, hvad angår denne levnedsmiddelkategori, og de to ændringsforslag udgør efter min mening en acceptabel løsning. Jeg håber derfor, at mine kollegers afstemning giver os mulighed for at forelægge Rådet en løsning på dette punkt.
Efter dette indlæg om min betænknings tekniske aspekter vil jeg tillade mig at afslutte præsentationen af denne ved mere bredt at komme ind på spørgsmålet om forbrugerbeskyttelse, som i denne forbindelse hænger sammen med spørgsmålene om offentlig sundhed.
Jeg er udmærket klar over, at sødestoffer kan gøre livet bekvemt for visse personer, hvis helbredstilstand nødvendiggør en særlig diæt. Dog må sådanne produkters eksistens ikke få os til at glemme, hvor alvorligt et problem overvægt er for den offentlige sundhed. Dette rejser også spørgsmålet om kost samt ernærings- og sundhedslære. Det hænger således også sammen med de nye forbrugsvaner og de mere og mere sukkerholdige produkter, der findes på markedet, som børn indtager i alt for store mængder, og som alt for ofte er genstand for illoyal reklame. Derfor vil jeg gerne igen henlede Kommissionens opmærksomhed på dette problem, selv om jeg ved, at hr. Byrne allerede har erklæret, at han er yderst opmærksom på det.
Før jeg giver ordet videre til de øvrige talere, vil jeg gerne sige, at jeg inderligt håber, at vi når til enighed med Rådet i forbindelse med andenbehandlingen, og det håber jeg, at afstemningen i morgen giver mulighed for.

Bowis (PPE-DE).
Hr. formand, De er helt tydeligt i det generøse hjørne i aften. Jeg håber, at Deres generøsitet vil strække sig til min formidable opgave at erstatte fru Oomen-Ruijten - på grund af hendes beklagelige sygdom - som skyggeordfører for denne foranstaltning.
Jeg vil begynde med at takke ordføreren for hendes bemærkninger og hendes arbejde i udvalget. Jeg må sige, at mange har sat spørgsmålstegn ved nødvendigheden af visse aspekter af denne foranstaltning. Der, hvor vi har behov for den, er det vigtigt, at vores direktiv er videnskabeligt baseret. Det er ikke op til os at komme med en ny mening i forhold til de videnskabelige rådgivere for Kommissionen. De siger, at disse produkter er sikre, og Kommissionen gør ret i at acceptere dette råd. Sucralose frembyder ingen problemer: Det laves af sukker, det indeholder ikke kalorier, det fører ikke til nedbrydning af tænderne eller - og lad mig her deklarere en personlig interesse - til risiko for dem af os, der lever med sukkersyge. Hvis det også kunne gøre noget for min hjerne, ville jeg sidde her og gnaske det i mig hele natten. Det er allerede blevet godkendt i 45 lande.
Tidligere har man med rette behandlet cyklamater med forsigtighed. Men nu viser videnskaben, at en reduktion af det tilladte niveau fra 400 mg/l til 350 mg/l er alt, hvad der er brug for. At gå videre end det er ikke videnskabeligt begrundet, bortset fra en lille prøve med 43 børn i Danmark, der blev afvist af de danske fødevare- og veterinærmyndigheder. Den acceptable daglige indtagelse - ADI - er ikke kun det mål, FAO og WHO's ekspertudvalg om tilsætningsstoffer til fødevarer foretrækker, men det fastlægger også et niveau for brug - ikke et maksimum for en enkelt dag, men et gennemsnit livet igennem. Den foreslåede ADI er på 7 mg/kg legemsvægt.
Sådan så det alt sammen ud til at være lige ud ad landevejen, indtil vi fik ordførerens forslag om at reducere tallet til 250 mg, hvorefter vi havde et pludseligt anfald af sindsforvirring i Kommissionen. En normalt fornuftig, klog og objektiv embedskvinde, der er vidt og bredt respekteret og faktisk afholdt i fødevare- og fødevaresikkerhedsmiljøet, lod sig presse til at sige, at Kommissionen kunne acceptere 250. Så måtte hun indrømme, at det ikke var baseret på den mindste smule videnskabeligt bevismateriale. Det er en meget farlig præcedens. Hvis Kommissionen ignorerer de råd, dens egne videnskabsfolk giver den, hvem kan vi så stole på?
Fru Oomen-Ruijten og jeg er begge af den opfattelse, at anmodningerne om en ny betænkning om revaluering af godkendelsen af aspartam også er helt ved siden af. I december 2002 konkluderede Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler i samarbejde med de franske og britiske fødevaremyndigheder, at der ikke er nogen grund til på nogen måde at gøre noget ved godkendelsen af aspartam.
Derudover har FDA og JEFCFA - det videnskabelige rådgivende organ for WHO - godkendt stoffet. Derfor er det fuldstændig unødvendigt at sætte spørgsmålstegn ved holdbarheden af den konklusion, EU's uafhængige videnskabelige komité - SCF - er kommet med, at aspartam er et stof, det er sikkert at anvende i føde til mennesker. Det må tages med i overvejelserne, at SCF i forbindelse med godkendelsen af et stof som aspartam fastsætter den tilladte daglige indtagelse, hvori de sårbare livsfaser er medtaget på et sådant niveau, at selv de største forbrugere af stoffer ikke vil komme over 30-40 % af maksimumsdosis.
En ny betænkning om vurderingen af aspartam ville simpelthen føre til negativ omtale. Det vil føre til rygtedannelse og en følelse af usikkerhed blandt forbrugerne, da et stof, der er blevet godkendt som sikkert af en uafhængig videnskabelig komité, igen bliver draget i tvivl, uden at der er nogen fornuftig grund til det.
Jeg vil blot tilføje, at min gode ven fru Oomen-Ruijten, der sammen med fru Ayuso Gonzáles har stillet ændringsforslag 12, som fru Ferreira nævnte, har bedt mig om at påpege, at hun mener, der er et oversættelsesproblem - i det mindste i den engelske version - og at kategorien "fine bakery products, energy-reduced or with no added sugar" (finere bagværk, energireduceret eller uden tilsat sukker) formodes at være en tilføjelse til den tidligere tekst og ikke en erstatning for den. Det nævner jeg for Dem og overlader det trygt til Dem, hr. formand, og opfordrer tjenestemændene til om muligt at se på dette, før vi skal stemme om sagen i morgen.

Whitehead (PSE).
Hr. formand, det er altid overvældende at følge i hr. Bowis' fodspor, når han spreder beroligelse i hele Parlamentet. Men jeg har nu samme opfattelse som ordføreren og dem fra min politiske gruppe i det udvalg, vi alle er medlemmer af. Jeg vågner hver morgen som hr. Bowis og siger til mig selv: "Jeg er ikke videnskabsmand". Jeg har ingen ret til at foreslå alternativer til det, videnskabsfolkene mener. Men jeg har ret til at anlægge en langsigtet betragtning og til at høre endnu en mening, og hvor der hersker bekymring, selv når den er blevet beroliget til en vis grad i den periode, hvor et nyt produkt er ved at blive taget i brug, hvilket bestemt er tilfældet med aspartamsalt, så er det ikke desto mindre rigtigt at tænke sig om, efter at disse produkter er taget i brug - og de anvendes nu i mange hundrede forskellige former for slik og andre produkter - så der er med mellemrum brug for at se på disse nye stoffer igen.
Jeg tror ikke, at nogen af os ved, hvor meget menneskets stofskifte er blevet ændret af hele den lange række af nye kunstige produkter, som for manges vedkommende har bragt store fordele, ligesom aspartamsalt tydeligt nok gør det for hr. Bowis, for vi er en del af dette store eksperiment. Men de kan også give anledning til bekymring. Han har sandsynligvis som jeg modtaget et antal breve fra netværket for mennesker, der har overlevet tilsætningsstoffer, der fortæller ret grumme historier om de skadelige virkninger af aspartamsalt for nogle af dem. Vi går ikke ind for at være bedrevidende i forhold til Den Videnskabelige Komité og vores eget Fødevarestandardagentur i Det Forenede Kongerige. Vi siger simpelthen, at man over tid har brug for at have ret til at se på dette igen, at anlægge et nyt synspunkt, når det er i almindelig brug og er en del af det store eksperiment i befolkningen.
Det andet og sidste, jeg vil sige, drejer sig om reduktionen af cyklamatniveauerne. Hr. Bowis siger, at det alt sammen var resultatet af en pludselig opstået sindsforvirring i Kommissionen. Et sølle fjols i Kommissionen var så tåbelig at sige, at en grænse på 250 mg ville være acceptabel. Som hr. Bowis formentlig ved, er det faktisk også opfattelsen hos regeringen i Det Forenede Kongerige - i de råd, den sender os, og det bliver under tiden kopieret hyppigere i hans side af salen end i denne - at en reduktion til 250 mg kan være nødvendig. Hvorfor det? Det er, fordi livslang anvendelse må tages med i overvejelserne i lyset af intensiteten af optagelsen. Vi må tage hensyn til den omfattende brug, i særdeleshed hos meget små børn, af produkter, der er blevet tilsmagt og sødet på denne måde. Jeg tror, at vi bør gå ned til 250 mg, og jeg er glad for at se, at jeg er i godt selskab, skønt det desværre ikke er med hr. Bowis.

Lannoye (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg håber ikke, De er hårdere mod mig end mod mine kolleger. Jeg skal dog forsøge at overholde min taletid.
Hvad er de primære udfordringer i denne betænkning? Jeg synes, at fru Ferreira, som har udført et meget seriøst stykke arbejde i denne forbindelse, har nævnt dem på yderst passende vis. Jeg vil gerne komme med min holdning til det, der efter min mening er de primære punkter, startende med opførelsen af et nyt sødestof, som hedder sucralose, på listen over sødestoffer, og jeg vil gere gøre opmærksom på, at sucralose ikke er et banalt stof. Det er et kloreret organisk stof, som fremstilles ved omdannelse af sukker tilsat tre kloratomer. Jeg skal gøre opmærksom på, at klorerede organiske stoffer er stoffer, som generelt er problematiske for miljø og sundhed. Jeg undrer mig derfor over dette forslag, som synes at fremlægge optagelsen af dette nye sødestof på listen over tilladte sødestoffer som en banalitet. Til støtte for min bemærkning kan jeg oplyse, at ADI, den acceptable daglige indtagelse, som foreslås for dette sødestof, er tre gange højere end den, som Food and Drug Administration foreslår i USA. Det forekommer mig derfor, at der er tilstrækkeligt mange ubekendte angående dette nye sødestof til, at det ikke skal accepteres på listen over tilladte stoffer.
Mit andet punkt vedrører aspartam. På trods af hr. Bowis' betragtninger er jeg enig med ordføreren, som mener, at ændringsforslag 4 er fuldt berettiget. En revurdering af aspartam er bestemt ikke generende. Den drager ikke hæderligheden af det, der er blevet gjort tidligere, i tvivl. Den viser blot, at viden kan udvikle sig, og at denne udvikling nogle gange gør, at man må sætte spørgsmålstegn ved tidligere udstedte tilladelser. Personligt mener jeg derfor, at dette forslag er i orden.
Mit tredje punkt vedrører cyklamaterne. I denne forbindelse foreslår Europa-Kommissionen en ændring af den maksimale anvendelsesdosis i drikkevarer på basis af vand. Man ville gå fra 400 mg/l til 350 mg/l. Fru Ferreiras forslag er mere ambitiøst, og jeg mener, hun har ret. I lyset af cyklamaternes rolle og den kendsgerning, at de er forbudt eller i hvert fald ikke er tilladt i USA, forekommer det mig dog, at vi burde undersøge de eventuelle farer, der kan være forbundet med anvendelsen af dette sødestof. Jeg vil gerne henlede mine kollegers opmærksomhed på, at sødestoffer - som det er tilfældet med cyklamater - findes i drikkevarer og andre produkter, der i vid udstrækning indtages af mindre børn, som dermed forholdsvis let overskrider den acceptable daglige indtagelse af denne form for sødestoffer. Jeg mener derfor, at man bør være mere ambitiøs, og jeg håber, De vil støtte fru Schörlings ændringsforslag, hvori det foreslås at fastsætte den maksimale dosis til 100 mg/l. Jeg synes, det er et realistisk forslag.

Jackson (PPE-DE).
Hr. formand, hr. Whitehead talte om et netværk af mennesker, der har overlevet tilsætningssstoffer. Når jeg sidder her en aften som denne, tror jeg, vi alle tilhører netværket af overlevende fra Parlamentet.
Problemet med sødestoffer i tilsætningsstofkategorien er, at de fremkalder fundamentalistiske reaktioner af nøjagtig samme type som genetisk modificerede organismer. Grundlæggende fører denne reaktion til hr. Lannoyes holdning, som i virkeligheden er, at han ikke ønsker nogen sødestoffer godkendt overhovedet på noget niveau og helst vil have dem alle fjernet fra markedet. Det er lige så godt at huske på dette som baggrund for, hvad han lige har sagt.
Jeg vil gerne kommentere to ændringsforslag og vil gerne høre Kommissionens opfattelse af dem. Ændringsforslag 4 er blevet nævnt som forudsættende en ny undersøgelse af aspartam. Det illustrerer pointen om fundamentalisme, for det skulle ske mindre end et år efter offentliggørelsen af udtalelsen fra Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler om aspartam. Kan ordføreren fortælle os - for hun sagde ikke noget om det i sit indlæg - hvorfor vi bør tvivle på FDA's vurdering? Har ordføreren kendskab til utilstrækkeligheder ved FDA og ved dens egen vurdering? Hvis det er tilfældet, bør hun fortælle os om det, for der er ikke noget formål i at stille et ændringsforslag som dette uden at give os sådanne oplysninger.
Et andet punkt vedrørende ændringsforslag 4: Hvorfor er ordføreren imod et sødestof, der tilsyneladende er kendt som stevia? Der er ingen omtale af dette i begrundelsen. Ændringsforslaget synes at være rettet mod stevia og vil have endnu en undersøgelse af dette. Hvad ved ordføreren, som vi ikke ved? Kan hr. Byrne hjælpe os?
For det andet, i forbindelse med ændringsforslag 8 - som er blevet nævnt af mere end et medlem - så foruroliger det mig mere på grund af den proces, efter hvilken man enedes om det, end på grund af selve dets substans. Da det blev fremlagt i udvalget af ordføreren, angav Kommissionen villighed til at acceptere en ændring fra 350 mg/l til 250 mg/l. Kommissionen gav ikke nogen vægtig grund herfor. Det forekom os også, som hr. Bowis har sagt, at de trak et tal op af en hat. Som hr. Coleman fra Generaldirektoratet for Sundhed og Forbrugerbeskyttelse udtalte i et brev, han skrev kort efter: A clear majority of experts from the Member States have expressed the position in both the Commission and the Council working parties that the reduction to 350 mg/l is not sufficient, and wish to go further (et klart flertal af eksperter fra medlemsstaterne har både i Kommissionen og i Rådets arbejdsgrupper givet udtryk for den holdning, at reduktionen til 350 mg/l ikke er tilstrækkelig, og ønsker at gå videre). Disse oplysninger blev ikke givet videre til udvalget. Der blev ikke givet nogen oplysninger til udvalget! Vi fik bestemt ikke at vide, at medlemsstaternes eksperter mente, at 350 mg/l var for højt, eller hvorfor de gjorde det. Kan kommissæren nu benytte denne lejlighed til at sige, hvorfor Kommissionen ændrede opfattelse - på basis af hvilke videnskabelige undersøgelser? Og hvornår gjorde den det, når den formentlig rådspurgte de samme videnskabelige eksperter, der var tilfredse med 350 mg/l, da den formulerede dette direktiv for ikke så længe siden?

Breyer (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne svare kort på fru Jacksons bemærkninger. Jeg finder ændringsforslag 4 absolut berettiget, for det, vi ønsker, er en revurdering af aspartam, navnlig med hensyn til dets indvirkninger på sårbare personer, navnlig gravide. Vi ved alt for lidt om, hvilken indvirkning f.eks. et højt forbrug af sødestof har under graviditeten eller på spædbørns og børns sundhed. Det samme gælder for sucralose og cyklaminsyre, som hr. Lannoye allerede har talt om. Lad mig kort sige noget om cyklaminsyre. Selv om fru Jackson netop har nævnt FDA i USA i forbindelse med aspartam, så vil hun ikke lytte til FDA's advarsler om cyklaminsyre. Som hr. Lannoye helt rigtigt har gjort opmærksom på, så er en meget lavere maksimumsdosis af det tilladt. Det må vi alle tage til efterretning. Vi bør virkelig vedtage det forslag, som min kollega er kommet med, nemlig at reducere det helt ned til 100 mg/l. Vi må prøve at nedbringe det store sukkerforbrug. Vi oplever, at vores børn f.eks. ikke længere kan smage sødmen i frugt, at sukker ikke længere opfattes som et krydderi, og at fødevarer tilsættes alt for meget sukker, så vi vænner os til disse sødestoffer, hvilket medfører, at der benyttes stadig flere sødestoffer for at nedbringe det store sukkerforbrug.
Vi er inde i en ond cirkel. Derfor kan jeg fuldt ud støtte forslaget fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik. Jeg mener, at vi må følge denne debat meget nøje, for én ting må vi ikke tillade, nemlig brugen af kræftfremkaldende stoffer som sødestoffer. Her gælder forsigtighedsprincippet, og så længe en potentiel fare ikke kan udelukkes, kan vi ikke løbe nogen risiko.

Ayuso González (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, jeg vil gerne lykønske ordføreren, for efter min mening er sødestoffer på ingen måde et nemt emne. Jeg synes, at Kommissionens forslag har den videnskabelige stringens, der er nødvendig i denne slags spørgsmål.
Jeg vil tale om det mest polemiske aspekt ved betænkningen, nemlig cyklamaterne. Kommissionen foreslog i sit oprindelige forslag en maksimal dosis på 350 mg/l i overensstemmelse med udtalelsen fra Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler.
Kommissionen skiftede imidlertid mening om den maksimale dosis, og i stedet for det oprindelige forslag om 350 mg/l støtter den nu forslaget om 250 mg/l. Hvorfor, hr. kommissær, spørger vi alle os selv. Vi har fået at vide, at Rådet indgik et kompromis for at nå frem til de 250 mg/l, det vil sige, at man har blandet politiske og videnskabelige argumenter sammen.
Af politiske årsager bør vi ikke støtte denne dosis. Vi skal være stringente og støtte Kommissionens oprindelige forslag. Derfor beder jeg om, at ændringsforslag 8 og 9 bliver forkastet, for jeg synes, at de mangler et ordentligt videnskabeligt grundlag.
I en så teknisk sag som additiver hverken kan eller skal Europa-Parlamentet tage hensyn til meninger eller politiske kompromiser. Hvis Kommissionen synes, at en maksimal anvendelsesdosis på 250 mg/l for cyklamater er den bedste, så bør den trække sit oprindelige forslag tilbage og forelægge et nyt, hvori den med videnskabelige argumenter forklarer os, hvorfor der foreslås en ny, lavere dosis.
Begrundelserne for at reducere dosis endnu mere er fuldstændig usammenhængende. Der henvises til en undersøgelse, der blev gennemført i Danmark i 2001. Denne undersøgelse byggede på en særdeles lille gruppe børn, som indtog sødestoffer, og det vigtigste er, at det ikke var udformet som et indtagelsesforsøg, men for at undersøge forekomsten af sødestoffer i alkoholfrie drikkevarer i Danmark.
En sådan ren ekstrapolering af en undersøgelse kan ikke danne grundlag for at reducere det maksimale niveau for cyklamater, der er tilladt i læskedrikke i EU.
Det danske Veterinær- og Fødevaredirektorat bekræftede ydermere i en pressemeddelelse om offentliggørelsen af denne undersøgelse, at der, da ADI-forsøget byggede på en sikker livslang indtagelse, ikke er skadelige sundhedsvirkninger på børn fra 1-3 år, som midlertidigt overskrider ADI-niveauet.

Byrne
Hr. formand, først vil jeg gerne takke Parlamentet for dets samarbejde om dette forslag. I særdeleshed vil jeg gerne udtrykke min anerkendelse over for ordføreren, fru Ferreira, for hendes arbejde med denne sag. Hun har givet bred støtte til Kommissionens forslag. Hun er gået ind på den foreslåede godkendelse af to nye sødestoffer og på reduktionen af anvendelsen af et yderligere, allerede godkendt sødestof.
I sidstnævnte tilfælde ønskede ordføreren endda at gå endnu længere end Kommissionens forslag - ved at forsøge at reducere niveauet for cyklamater både i læskedrikke og juice og mælkebaserede drikke til 250 mg/l (ændringsforslag 1 og 8). Kommissionen kan acceptere disse ændringsforslag. Jeg er blevet bedt om at give flere detaljer i denne forbindelse, og det vil jeg gerne gøre.
Jeg er enig med hr. Bowis, når han siger, at man ikke skal gøre sig klogere end de videnskabelige rådgivere. Men når man accepterer deres råd om en acceptabel daglig indtagelse, er det risikoforvalternes - Kommissionens, Rådets og Parlamentets - opgave at fastsætte den maksimalt tilladte indtagelse af særlige fødevarer. Det er altid en vanskelig opgave. Men da Kommissionen foreslog at acceptere en lavere grænse på 250 mg/l for læskedrikke, gjorde den det ikke som følge af en enkelt embedsmands lune. Det blev gjort efter nøje overvejelse af det videnskabelige grundlag og studierne af forbruget og efter at have hørt opfattelser fra medlemsstaterne og Parlamentet. Lad mig gøre følgende klart:
Man må skelne skarpt mellem den acceptable daglige indtagelse af tilsætningsstoffer til mad, som udelukkende er baseret på et videnskabeligt grundlag, og det maksimalt tilladte niveau af et tilsætningsstof i et givent fødevaremiddel, som fastlægges under hensyntagen til kriterier, der er fastsat i lovgivningen. Der er ingen videnskabelig mekanisme, ved hjælp af hvilken man kan omsætte en acceptabel daglig indtagelse til et maksimumsniveau ved anvendelse. I det foreliggende tilfælde er den acceptable daglige indtagelse af cyklamater blevet sænket fra 11 til 7 mg/kg legemsvægt af Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler. Læskedrikke bidrager i vid udstrækning til indtagelsen af sødestoffer og bruges også af børn. Desuden har medlemsstaterne angivet, at den acceptable daglige indtagelse af cyklamater måske blev overskredet i deres lande. Af disse grunde kan Kommissionen støtte en yderligere reduktion af niveauet for cyklamater.
Men Parlamentet har indført adskillige yderligere ændringsforslag til Kommissionens forslag.
I ændringsforslag 4 opfordres der til en revurdering af to sødestoffer - aspartam og steviosid. Desuden vil ændringsforslaget kræve, at Kommissionen forelægger en rapport om fremskridt med godkendelse af aspartam af USA's fødevare- og medicinalmyndigheder. Kommissionen kan af nedenstående grunde ikke acceptere dette ændringsforslag.
Efter anmodning fra Kommissionen er aspartam blevet revalueret af Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler i samarbejde med de britiske og franske fødevaresikkerhedsmyndigheder. Med henblik herpå har videnskabsmændene igen set på hele den videnskabelige litteratur, der er blevet offentliggjort siden den sidste udtalelse om aspartam - i alt omkring 150 artikler. Den udtalelse, der er lavet på basis af dette og vedtaget så sent som i december sidste år, har igen fuldt ud bekræftet, at aspartam er sikkert, og at forbruget af dette sødestof ligger godt under det acceptable daglige niveau. Derfor finder Kommissionen det ikke retfærdiggjort at gå videre med en revurdering af dette sødestof eller at indføre restriktioner for anvendelsen af det.
Bladene på stevia og det sødestof, der uddrages af denne plante, steviosid, er også blevet grundigt undersøgt af Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler. Udvalget nærer alvorlig tvivl om det sikre i at anvende steviosid og fandt det ikke acceptabelt til anvendelse i fødevarer. Derfor har Kommissionen aldrig foreslået, at dette sødestof skulle godkendes. Til dato har ingen forelagt nye videnskabelige data for Kommissionen, der ville retfærdiggøre en revaluering af steviosid.
Hvis vi nu går over til anmodningen om at undersøge, hvordan aspartam blev godkendt i USA, så er det ikke Kommissionens kompetence at undersøge, hvordan autorisation udstedes i et tredjeland.
Hvad angår beskyttelse af forbrugerne, vil jeg gerne forsikre de ærede medlemmer om, at forslag til godkendelse af tilsætningsstoffer til fødevarer under EU's lovgivning foretages på basis af en risikovurdering af Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler og i fremtiden af Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet. Hvis resultatet af denne risikovurdering er gunstigt, foreslår Kommissionen anvendelse af et tilsætningsstof efter at have sikret sig, at alle kriterier for godkendelse af et tilsætningsstof er opfyldt. De foreslåede betingelser for anvendelse er baseret på det teknologiske behov og på data om brug, som er indsamlet i medlemsstaterne. Denne proces med risikoanalyse er helt uafhængig af, hvad der gøres i andre lande. Kommissionen er overbevist om, at denne proces udføres på en gennemskuelig og uafhængig måde i EU.
Ændringsforslag 5 tager fat på en revurdering af betingelserne for anvendelse af de to sødestoffer, der lige er foreslået. Dette ændringsforslag gentager krav, der allerede findes i lovgivningen om tilsætningsstoffer til fødevarer. Faktisk kræves der en revurdering af godkendte tilsætningsstoffer til fødevarer i det samlede rammedirektiv og i tre præcise direktiver om de forskellige former for tilsætningsstoffer. Det gøres tid efter anden. Rammedirektivet kræver, at man skal revurdere tilsætningsstoffer til fødevarer, når det er nødvendigt. Artikel 8 i direktivet om sødestoffer pålægger medlemsstaterne at overvåge forbruget af sødestoffer regelmæssigt. Denne overvågning skal skaffe data om indtagelse både for voksnes og for børns vedkommende. Derfor kan Kommissionen fastslå, om dosen af særlige tilsætningsstoffer overskrider sikkerhedsniveauerne både for børn og voksne.
Når som helst det er nødvendigt, vil Kommissionen foreslå begrænsninger for forbrugsmønstre, der er godkendt i øjeblikket, i særdeleshed for at sikre, at den dosis, børn får, er sikker. Derudover er det ikke realistisk at fastsætte en treårig frist for dette. Tværtimod, hvis man indsamler data om de to sødestoffer, før de er fuldt etablerede på markedet, risikerer man at undervurdere omfanget af brugen af dem. Så da dette ændringsforslag gentager krav, og da fristen ikke er realistisk, kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 5.
To yderligere ændringsforslag (2 og 3) vil nægte komitologi vedrørende afgørelsen af, hvorvidt et stof skal anses for at være et sødestof i henhold til direktiv 94/35/EF. Det er en rent teknisk beslutning, som er nødvendig for at bringe visse stoffer ind under direktivets rammer, idet de ellers ville omgå de strenge regler, der er fastsat for sødestoffer, og i stedet simpelthen blive betragtet som ingredienser i maden. Derfor kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 2 og 3.
Der er blevet stillet en række ændringsforslag vedrørende Kommissionens forslag om at tydeliggøre meningen med ordlyden i fødevarekategorien "finere bagværk" til særlig ernæringsmæssig anvendelse. Hensigten bag Kommissionens forslag var at gøre fortolkningen af denne fødevarekategori mere ensartet i medlemsstaterne. Men indtil nu har Rådet ikke kunnet enes om den ordlyd, Kommissionen har foreslået, eller om en alternativ ordlyd. Derfor kan Kommissionen gå med til at slette forslaget om finere bagværk (ændringsforslag 7).
Men den alternative ordlyd foreslået i ændringsforslag 12 og 13 er ikke klar og vil vanskeliggøre gennemførelsen af direktivet. Derfor kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 12 og 13, selv om jeg noterer mig hr. Bowis' pointe vedrørende ændringsforslag 12, som kan ændre Kommissionens opfattelse. Jeg må overveje dette spørgsmål igen.
Endelig er der blevet stillet to ændringsforslag, der har til formål at forbyde cyklamater og sucralose. Begge stoffer er blevet vurderet af Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler og har fået fastsat en acceptabel daglig indtagelse. Det betyder, at disse stoffer er sikre, hvis forbruget af dem holder sig under det acceptable daglige niveau. For at sikre dette har Kommissionen vurderet forbruget af sucralose og indført foranstaltninger for at reducere brugen af cyklamat.
Parlamentet foreslår at styrke disse foranstaltninger, og det kan Kommissionen støtte. Men da Kommissionen anser disse sødestoffer for basalt at være sikre, er der ingen grund til at berøve forbrugerne og fødevareindustrien anvendelsen af dem. Kommissionen kan derfor ikke acceptere ændringsforslag 9, 10 og 11.
For at opsummere kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 1, 6, 7 og 8, men ikke ændringsforslag 2, 3, 4, 5, 9, 10, 11, 12 og 13.

Formanden.
Tak, hr. kommissær Byrne.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.45)

Lulling (PPE-DE)
 Jeg har stemt for betænkningerne om udvidelsen, fordi jeg betragter denne udvidelse med de Central- og Østeuropæiske lande samt Cypern og Malta, som hører med til Europa, som rigtig og tvingende nødvendig.
Nu hvor der er gået næsten 15 år siden jerntæppets fald, er det ikke passende at se småligt på de sikkert mange vanskeligheder af enhver art, især også de økonomiske.
Vi har et historisk ansvar. Vi kan ikke sige til de mennesker, som nu endelig atter lever i frihed og demokrati, også som følge af vores modige handling i NATO i 1980'erne, da det drejede sig om at gennemføre NATO's dobbeltbeslutning, at de må blive udenfor, fordi vi alle sammen får så mange problemer med udvidelsen. Disse problemer kan vi ikke løse alle sammen med det samme. Det mangler vi også midlerne til, eller i det mindste viljen til at mobilisere de nødvendige midler. Måske er mange heller ikke villige til at dele solidarisk, og måske har vi ikke klaret at mobilisere det nuværende EU's borgere for denne solidaritet.
Jeg håber, at vi alle, de nuværende og de kommende medlemsstater, især regeringerne, vil finde det politiske mod til at træffe de rigtige beslutninger for at gøre det udvidede EU til et hjemsted for frihed, fred og velstand, som kan være et eksempel for denne verden, som er mærket af kriser, krige, fattigdom og ufrihed.
Van Orden (PPE-DE)
Selv om jeg stemte for hr. Broks betænkning om udvidelse af EU i dag, hvor Parlamentet godkendte de 10 kandidatlandes tiltrædelse og således sendte et signal til mange lande, som kunstigt havde været udelukket i årevis med kommunistisk undertrykkelse, er der mange elementer, som jeg ikke kan acceptere. Jeg mener f.eks. ikke, at EU som sådan er en passende samtalepartner over for NATO i militærspørgsmål (stk. 6). Jeg afviser tanken om en "fælles diplomatisk tjeneste" (stk. 10). Jeg er ikke enig i stk. 11 og 20, som foreslår en streng overholdelse af EU-politikker, som kan være forkastelige. Jeg går ikke ind for, at fokus i asylpolitikken skal ligge på de humanitære aspekter i stedet for at reducere antallet af modtagne asylansøgere (stk. 22), eller tanken om, at tiltrædelse "skal danne udgangspunkt for yderligere integrationsbestræbelser" (stk. 23). Endvidere vil jeg fortsat protestere mod, at hverken regnskabsprocedurerne for den fælles landbrugspolitik eller Kommissionen er blevet tilstrækkeligt revideret før udvidelsen.
Berthu (NI)
Jeg stemte for Gahler-betænkningen om Unionens udvidelse til også at omfatte Estland, ligesom jeg stemte for ni andre kandidaturer, og samtidig beklagede jeg, at Europa-Parlamentet parallelt hermed i Brok-betækningen forsøger at udnytte situationen til at få de gamle og nye medlemmer til at indgå overføderalistiske forpligtelser.
Elmar Brok sagde i øvrigt tydeligt her til morgen, som jeg forstod det via tolken, at vi reelt er ved at etablere en egentlig stat.
Medlemmerne af den tværpolitiske gruppe SOS Demokrati, som jeg er en del af, ønsker tværtimod, at udvidelsen giver anledning til en grundlæggende omstrukturering af EU for at skabe større fleksibilitet. Derfor har de vedhæftet en tekst med 10 centrale krav om et mere frit Europa til deres principgodkendelse.
Vi kræver især, at den grundlæggende traktat, som bliver resultatet af det nuværende konvent og den kommende regeringskonference, ikke underskrives før efter udvidelsen, det vil sige efter den 1. maj 2004, når Unionen tæller 25 lande. På den måde kan de nye medlemmer deltage fuldt ud i den endelige udarbejdelse af teksten. Og på den måde kan vi imødegå den føderalistiske strategi, som forsøger at afgøre vores fremtidige valg på forhånd.
