Åbning af den årlige session
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets årlige session 1997-1998 for åbnet.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Pasty
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at jeg var til stede i går, men jeg er ikke opført på tilstedeværelseslisten. Jeg har formodentlig glemt at underskrive, men jeg deltog i afstemningen ved navneopråb, hvilket De kan kontrollere.

Medina Ortega
Hr. formand, hr. Pasty figurerer ikke på tilstedeværelseslisten af samme grund, som jeg ikke gør, og af samme grund som mindst halvtreds personer i dag ikke gør. Jeg har desuden opdaget, at jeg er opført med et andet navn: Mayera Ortega. Dette gælder for størstedelen af medlemmerne. For eksempel er min gode ven Falconer opført som Falconero. Min partifælle Dührkop Dührkop figurerer som Donnerp Dührkop. Parlamentets formand er blevet halvt forvansket, idet han er opført som Gil-Roblee i stedet for Gil-Robles. Fru Bennasar Tous figurerer som Bazinrsar Tous, og hr. Cohn-Bendit figurerer som CoatesBendit. Det forekommer mig, hr. formand, at en ondartet virus har indsneget sig i tilstedeværelseslisten fra i går.

Martens
Hr. formand, nu hedder jeg »Marcet s«.

McGowan
Hr. formand, det er blot, at jeg ikke kunne finde mit navn nogen steder, selv om jeg har skrevet mig på listen. De må nok også hellere se på listerne.

Poettering
Hr. formand, sagen er endnu mere besynderlig. Jeg ser netop i Wilfried Martens' protokol, dvs. den nederlandske udgave, at mit navn er opført, ganske vist noget forvansket, men det er opført. Jeg vil gerne udtrykkeligt sige, at jeg ikke var til stede i går, ikke havde skrevet mig på nogen liste og heller ikke gør krav på diæter!

Fontaine
Hr. formand, til forskel fra hr. Poettering er jeg ikke opført, men jeg er fuldstændig sikker på, at jeg underskrev listen og deltog i forhandlingen.

Pompidou
Hr. formand, mit navn er ikke blevet forvansket af den simple grund, at det ikke er opført i protokollen, men jeg var ikke et andet sted, jeg var her i går.

Rübig
Hr. formand, jeg var også til stede og er heller ikke opført på listen.

Guinebertière
Hr. formand, for mit vedkommende har man klonet Guigou og Guinebertière, så hun får det øverste og jeg det nederste!

Theato
Hr. formand, mit navn er ligeledes opført. Der er vel en eller anden, der har troet, at det på græsk er Theatos. Jeg hedder ganske vist Theato, men var heller ikke til stede. Jeg anmoder om, at navnet slettes.

Estevan Bolea
Hr. formand, jeg var ikke alene til stede, jeg er også sikker på, at jeg skrev under, og jeg står heller ikke på tilstedeværelseslisten.

von Habsburg
Hr. formand, jeg vil blot komme med et forslag. Efter at der her er opstået sådant et virvar, ville det være bedre, hvis vi for første gang erklærer, at alle medlemmer var til stede. Så er alt i orden.

W.G. van Velzen
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med de gode nyheder. Mit navn står der skam godt nok. Men under punkt 15, hvor der tales om informationssamfundet, nævnes jeg, men desværre var det min kollega, Wim van Velzen, der indledte. Det kunne man måske lige rette dér.

Sarlis
Hr. formand, jeg for mit vedkommende taler ikke om tilstedeværelseslisten, men om listen fra afstemningen ved navneopråb.

Díez de Rivera Icaza
Afstemningslisten fra i går er korrekt, og navnene på denne er blevet rettet. Man kan derfor let berigtige tilstedeværelseslisten ved hjælp af afstemningslisten.

McNally
Hr. formand, jeg var til stede. Jeg har skrevet mig på, og jeg stemte ved navneopråb, men mit navn er der ikke.

Formanden
Mine damer og herrer, jeg må konstatere, at flere medlemmer har haft problemer med dette. Der vil blive offentliggjort en ny revideret udgave af tilstedeværelseslisten, så vi kan rette op på alle disse fejl. Det er første gang, det nye edb-system er i anvendelse, og vi må se, hvordan det kommer til at fungere senere.
(Protokollen godkendtes)

Afgørelse om uopsættelig forhandling
Fraga Estévez
Hr. formand, jeg må informere forsamlingen om, at udvalget har besluttet at stemme imod anmodningen om uopsættelig forhandling, det vil sige udvalget godkender ikke Rådets anmodning om uopsættelighed, idet det på ingen måde anser Rådets begrundelser for berettigede.
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

Colino Salamanca
Hr. formand, udvalget støtter anmodningen om uopsættelig forhandling og kom allerede i går med en udtalelse om, at sagen kan debatteres på plenarmødet.
(Uopsættelig forhandling vedtoges)

Kloning af dyr og mennesker
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om kloning af dyr og mennesker efterfulgt af forhandling.

Cresson
Hr. formand, mine damer og herrer, den nye udvikling inden for kloning, som er sket i Skotland, skaber nogle nye spørgsmål, både juridiske og etiske, som vi skal overveje meget omhyggeligt og opmærksomt.
Der er tale om et videnskabeligt gennembrud på verdensplan, for det er første gang, at man med held kloner et voksent pattedyr. Det er et stort skridt fremad på grundforskningsområdet og for forståelsen for alt levende. Det åbner visse perspektiver på det lægelige og landbrugsmæssige område. Men denne nye teknologi skaber også mange spørgsmål og stor bekymring. Det beviser pressens mobilisering og de mange breve til Kommissionen.
De har ønsket at sætte dette punkt på Deres dagsorden for mødet i dag, og det glæder mig. Der er tale om en meget vigtig begivenhed, som Den Europæiske Union under ingen omstændigheder må overse betydningen af.
Som det vil være Dem bekendt, reagerede Kommissionen med det samme og forelagde straks sagen for gruppen af rådgivere inden for etik og bioteknologi, der er et uafhængigt organ under Kommissionen. Denne gruppe skal afgive en udtalelse i maj måned. Vi skal generelt gøre os dybtgående overvejelser over de etiske følger af kloning i lyset af de seneste erfaringer.
Gruppen af rådgivere har for øvrigt besluttet at afholde en rundbordskonference om emnet. Medlemmer af Europa-Parlamentet, Kommissionens tjenestegrene, forskere på højt niveau og andre interesserede vil blive indbudt hertil. Kommissionen opfordrer kraftigt den rådgivende gruppe til at gennemføre dette arrangement, der skal sikre dialog og gennemsigtighed.
På den anden side er Kommissionens tjenestegrene blevet mobiliseret, så de kan se på de eventuelle følgevirkninger på Fællesskabets politikker og handlemulighed i overensstemmelse med vor kompetence. Det bør her bemærkes, at erfaringerne afføder en helt ny problemstilling, for den vedrører overførsel af genetiske oplysninger fra et voksent pattedyr til en modtagercelle, nemlig en ubefrugtet ægcelle - hvilket man hidtil har anset for fuldstændig umuligt.
Efter denne overraskelse må vi have tid til at se på, i hvilket omfang den eksisterende lovgivning, både nationalt og i EU, dækker denne genetiske praksis, eller om der har vist sig juridiske huller.
Det er allerede nu vigtigt at sondre mellem kloning af et dyr og kloning af mennesker. Af indlysende etiske grunde er der nu enighed i det internationale forskersamfund om at forbyde forskning i kloning af mennesker.
I den sammenhæng udelukker Kommissionens fjerde rammeprogram eksplicit denne form for forskning i overensstemmelse med en parlamentsbeslutning fra 1993. Nogle medlemsstater har ligeledes udtrykkeligt forbudt det. Vi skal finde ud af, om det er nødvendigt at indføre et moratorium på internationalt plan, især i fora som FN og Europarådet.
Vedrørende kloning af dyr skal vi overveje de etiske følger, især for overholdelse af principperne om dyrs velfærd og den biologiske mangfoldighed og naturligvis mulige risici ved at udvide denne teknik til det menneskelige område. Man skal dog ikke undervurdere de potentielle fordele ved en sådan opdagelse, især for den menneskelige sundhed.
Det er klart, at Kommissionen i lyset af de løbende overvejelser og især udtalelsen fra den rådgivende gruppe vil indtage en klar holdning og træffe de relevante foranstaltninger på områder, der falder inden for dens kompetence.
Det er allerede nu klart, at der i forslaget til det femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling vil blive taget hensyn til dagens forhandling, og al forskning, der ikke overholder de etiske principper, vil blive udelukket.
Det er for øjeblikket vigtigt at give plads til en analyse af de mulige følger af en sådan opdagelse. I den sammenhæng mener jeg, at vi skal lægge vægt på nødvendigheden af at strukturere dialogen om fuldstændig pålidelige og objektive oplysninger og se bort fra de helt legitime følelser, der er opstået ved denne lejlighed. Det forekommer mig vigtigt på et område, der får alvorlige følger på det filosofiske plan, og som berører den enkeltes dybeste tro og overbevisning.

Cot
Hr. formand, fru kommissær, «Dolly« ville bestemt have været et indlysende emne for en roman af Robert Louis Stevenson, H.G. Wells eller Aldous Huxley, og det har vore kolleger i Den Grønne Gruppe netop med stort talent mindet os om, med den sans for iscenesættelse, der er så karakteristisk for dem i dag.
Kloning afføder irrationelle overvejelser, som har tendens til at gennemtrænge og undertiden forgifte vore forhandlinger, så snart vi kommer ind på bioetiske problemstillinger. Vi er ansvarlige politikere og har derfor pligt til at holde hovedet koldt, påtage os ansvaret for og sætte rammer for den videnskabelige risiko, uden hvilken det ikke er muligt at gøre fremskridt for menneskeheden, idet man dog skal overholde nogle grundlæggende principper og basale sikkerhedsforanstaltninger. Men jeg er sikker på, at der kommer andre reaktioner efter min.
Min gruppe ønsker en klar bekræftelse af forbud mod enhver kloning af mennesker. Jeg har for øvrigt bemærket, at vi i Rothley-betænkningen går endnu længere med et forslag om forbud mod at patentere enhver anordning, der vedrører genetiske sædceller, hvilket går videre end kloning som sådan. Vi er altså enige med Kommissionen om dette punkt.
Vi støtter utvetydigt principperne om værdighed og integritet for den menneskelige krop, og det skal vi atter slå fast i ugens løb. Vi mener, at vi skal gøre den gruppe af rådgivere, hvis arbejde om bioetik fru Cresson talte om for lidt siden, og som jeg respekterer, til et ægte etisk råd for Den Europæiske Union, som kan opstille valgmulighederne for de politiske ansvarshavende uden at træde i stedet for dem. Det er ikke let, for de store forskelle i vor kultur og traditioner fremstår klart, når vi kommer ind på bioetiske problemer; det er imidlertid et nødvendigt fremskridt.
Fru Cresson nævnede problemet med et moratorium, der ikke skal være gældende for indgreb i den menneskelige krop, for her skal der være tale om et umiddelbart forbud. Vedrørende dyreforskning er et begrænset moratorium måske en løsning på kort sigt.
Endelig gennemsigtige og effektive informationer; vi mener, det er nødvendigt for at sikre en åben, sober debat og for at undgå følelsesladede udbrud og blokeringer, som kan være til skade for menneskets fremtid.

Carlo Casini
Hr. formand, jeg har sat stor pris på fru Cressons indlæg, og jeg er enig med hr. Cot. I realiteten må man på dette meget ømtålelige emneområde skelne klart mellem kloning af mennesker og kloning af dyr og i almindelighed af planter. Naturligvis skaber kloning på dette andet område også problemer, men der er tale om andre problemer.
For så vidt angår mennesket mener jeg, at forbuddet mod kloning skal være absolut, og dette er ikke noget nyt, idet Europa-Parlamentet allerede har erklæret dette den 22. november 1993, og også vi har erklæret det i 1989, og forbuddet findes allerede i lovgivningen i nogle af vore medlemsstater. Det må i denne forbindelse også erindres, at alle de undersøgelseskommissioner, der er udpeget af regeringerne og parlamenterne i vore lande - f.eks. Warnock-kommissionen, Benda-kommissionen, Santosuosso-kommissionen og Palacio-kommissionen - af indlysende grunde har henstillet, at der fastsattes forbud mod kloning af mennesker. Der skal og må findes en garanti for den menneskelige art, sørges for, at der ikke skabes nogen risiko for krænkelse af lighedsprincippet - kloning af indehavere af politisk og økonomisk magt, der er i stand til at manipulere menneskeheden, kan nemlig bevirke forskelsbehandling af mennesker - men det er først og risikoen for personligheden som et væsen, der er karakteriseret ved en grundlæggende kerne af frihed og individualitet. Friheden består som så rigtigt bemærket af hr. Rothley i hans betænkning af 1989 også i, at man ikke har en kendt og forhåndsbestemt fremtid. Friheden er også dette og kan derfor synes at være et mystisk begreb, men sådan er det!
Jeg finder, at respekten for mennesket som sådant kræver et klart »nej«. Jeg finder, at Europa-Parlamentet bør gentage dette »nej«, og at Kommissionen bør støttes i sin hensigt hertil. Kommissionen har sagt, at man måtte gå videre. Vel, jeg tillader mig at gå endnu videre, idet jeg her vil gentage ting, som Europa-Parlamentet allerede for nylig har krævet i en beslutning rettet til Europarådet i september sidste år, nemlig »nej« til kloning, men også til eksperimenter med mennesker på fosterstadiet, idet det er dér kloningen begynder! Vi skal sige »nej« i den menneskelige værdigheds navn og af respekt for arten og lighedsprincippet. Jeg vil være meget glad, om vi alle istemte dette »nej«.
Og for så vidt angår dyre- og planteverdenen er der problemer med beskyttelsen af de biologiske forskelligheder og sikring af miljøet. Det er klart, at forskningen, for så vidt den ikke er rettet mod et journalistisk scoop , men forbedring af menneskets vilkår - vi behøver blot at tænke på hele forskningen i lægemidler - ikke kan standses. Vi må ikke være imod videnskaben. Vi skal derimod være mere forsigtige og kræve regler, der skal være strenge og navnlig kunne kontrolleres, fordi det grundlæggende problem på dette område er kontrollen.
Af alle disse grunde håber jeg, at Parlamentet allerede nu vil optage det, jeg har sagt i et dokument, og som stemmer overens med det hr. Cot har sagt, nemlig at Kommissionen også skal være foregangsmand for en international aftale, for at det gøres klart ikke blot i Europa, men i hele verden, at mennesket er urørligt, og at alt, hvad der manipuleres med i naturen, står i menneskets tjeneste.

Pompidou
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, en klon er en samling celler, der alle er skabt af en forældrecelle; deres genetiske lager er fuldstændig identisk og giver dem samme udseende.
I planter er klon-reproduktion en naturlig proces. Hos dyr og mennesker er den enæggede tvilling - den såkaldte homozygot - skabt ved deling af et æg en naturlig klon. Det er der intet foruroligende eller chokerende ved. Men skal det til gengæld være tilladt kunstigt at fremstille menneskelige kloner, så man kan reproducere identiske enkeltpersoner, der pr. definition er indbyrdes forskellige, da hvert menneske er enestående, ved at parre de genetiske lagre fra to voksne kønsceller?
Hvorfor er vort samfund så foruroliget? Et hold forskere har i Skotland lavet et klonet får ud fra en enkelt somatisk celle fra et voksent forældrefår, det vil sige uden enhver form for seksuel reproduktionshandling. Muligheden for uden at parre to kønsceller at skabe et individ, der er helt identisk med det oprindelige, er et angreb mod den biologiske mangfoldighed, mod det unikke, der karakteriserer en fødsel, hvilket netop er det, der gør os til et enestående væsen. Anvendelse på mennesker er herved mulig og åbner vejen for alle former for forskning i alle retninger. Men vi må ikke forlods forkaste en metode, der med hjælp af dyr kan gøre fremskridt for udviklingen af vacciner, medicin, der kan være nødvendig eller endog livsnødvendig for mennesket.
I USA tøver visse videnskabsmænd med at anbefale et moratorium til trods for forslag fra de politiske ledere. Det gælder for eksempel professor Harold Varmus, Nobelpristager og leder af NIH.
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, videnskabsmænd er i sagens natur altid martret af tvivl, men den vidende politiker, der tager udgangspunkt i menneskets adfærd, skal som lovgiver stræbe efter at skabe rammer for denne adfærd. Vi må her i Europa forelægge sagen for de instanser, der beskæftiger sig med bioetik - Europarådet, Unesco og FN - vi skal bekræfte nødvendigheden af at forbyde enhver kloning af mennesker, enten direkte med celler fra embryoer eller indirekte ved enhver form for manipulering af aseksuel reproduktion, hvor man bruger æg uden kerner som vektorer og kerner fra somatiske celler som støtte for den genetiske arvemasse.
Vi skal derfor forbyde finansiering af forskning i mennesker. Det betyder, at vi skal indføre de nødvendige overvågningsforanstaltninger og eventuelt straffeforstaltninger, der kan ende med økonomisk sanktion. En sådan sanktion ville også skulle gælde for de stater, der er knyttet til Den Europæiske Union, og som måtte slå ind på denne vej, der er belagt med risici og bagholdsangreb.

Monfils
Hr. formand, siden kloningen af et lille, uskyldigt dyr er blevet dyrket i medierne helt ud i yderlighederne, er vi blevet kastet ud i den mest forfærdende forenkling, og det fremgår for øvrigt også af, at visse af vore kolleger for et par minutter siden bar masker, hvilket er fuldstændig malplaceret og helt grotesk.
Der henvises til de forfærdelige forsøg, der blev foretaget for halvtreds år siden, uden at det samtidig konstateres, at det ikke er afsporede videnskabsmænd, der skaber totalitære regimer, tværtimod. En demokratisk stat har midlerne til at beskytte samfundet mod misbrug på alle områder og sikre overholdelse af den enkeltes rettigheder og friheder, hvilket gælder inden for bioteknologi og alle andre områder.
For os er forskning i det levende væsen en kilde til fremskridt. I morgen vil genetiske sygdomme som cystisk fibrose eller fenylketonuri være udryddet. I morgen vil podning fra dyreorganer - hvor kloning for øvrigt kan være nyttig - gøre det muligt at råde bod på manglende organdonorer.
Over for den hurtige udvikling inden for denne forskning skal staten reagere med rammer og kontrol, men ikke med en blokering af forskningen; kontrol med denne forsknings følger for sundheden, kontrol med overholdelse af den menneskelige integritet.
På nationalt plan er videnskabelige og lægelige etiske råd i alle forskningscentre en garanti.
På internationalt plan er det allerede i mange konventioner lige fra Nürenberg-konventionen fra 1946 til den europæiske konvention om bioetik fra 1996 blevet forbudt at gennemføre overflødige manipulationer, der strider mod den opfattelse, man har af mennesket, såsom kloning, som at implantere et menneskeligt embryo i en anden arts uterus eller det omvendte osv.
Det er tilstrækkeligt at systematisere disse forbud, der for øvrigt er begrænsede, og gøre dem til genstand for en international konvention eller aftale med andre lande som USA og Japan, hvor genetisk forskning er særdeles langt fremme.
Mine damer og herrer, vedrørende den forskning, der kan få negative følger, men som også kan hjælpe mænd og kvinder, der er ramt af sygdom, må vi ikke give efter for en irrationel angst, der stammer fra det første årtusind, her hvor vi står ved indgangen til det tredje. Menneskets storhed er dets konstante vilje til at kende den omgivende verden, men også kende sig selv.

Ojala
Hr. formand, de politiske beslutningstagere bør nu omgående klarlægge deres holdning til kloning af dyr og mennesker. Alligevel er vi endnu en gang for sent ude. Videnskaben har allerede fået et forspring.
Kloning af et pattedyr ved hjælp af celler fra et voksent individ kom som en fuldstændig overraskelse for beslutningstagerne. Nu findes der den fornødne teknik, som frem for alt er særdeles enkel og billig. Kloning vil brede sig, om vi vil det eller ej.
Der bør dog sikres, at kloning af mennesker aldrig og under ingen omstændigheder finder sted, og at forskningsarbejdet til fordel for kloning forbydes, da det vil indebære umenneskelige forsøg på levende mennesker. Der skulle jo 277 mislykkede forsøg til, før det første klonede får kunne frembringes.
Kloning af dyr skal forblive den del af det videnskabelige forskningsarbejde, der skal overvåges nøje. Der skal findes veje til at forhindre, at denne teknologi breder sig til kommerciel anvendelse, som f.eks. kan føre til en farlig indsnævring af kvægets genetiske arveanlæg og til uforudsete konsekvenser. Man bør huske på, at man i forbindelse med genmanipulation har at gøre med kræfter, som man endnu ikke har den mindste forestilling om eller kan kontrollere. Vi må ikke være naive. Vi behøver bare at huske på, hvordan kogalskaben fik lov til at brede sig.

Breyer
Hr. formand, kloningen af fåret Dolly åbner Pandoras æske. Det, der i praksis er muligt på pattedyr, bliver snart også udført på mennesket. Den onde drøm om mennesket som reservedelslager og som børnereserve i køleboksen synes nu at blive virkelighed. Med kloningen af pattedyr tager vi det første skridt ind i Huxleys fagre nye verden. Kloningen af mennesket ville være en rædsel, en ødelæggelse af menneskeværdigheden, et angreb på menneskets individualitet og integritet.
Mennesket ville blive degraderet til objekt, til biologisk materiale. Det etiske digebrud må forhindres. Men etikken må ikke først begynde ved vor egen art. Kloningen af dyr er også forkastelig. Dyr degraderes til massefremstillede produkter, til levende samlebånd. Levende dyr betragtes som masseproducerede varer, som maskiner, og dyrplageriet i form af industrielle dyrehold får ny fremdrift.
I dag taler vi alle om etikken og risikoen i forbindelse med menneskeopdræt. Men livets særegenhed og enestående art begynder ikke først hos mennesket. Også Dolly, også dyr hører til livet. Vi er enige om kravet om et forbud mod kloning af mennesker. Men hvordan forholder vi os som Europa-Parlament til kloning af dyr? Også kloningen af dyr skal vi forbyde. Vi må ikke vænne os til pesten og advare mod koleraen. Kloningen af pattedyr er i sig selv en etisk grænseforskydning. Kloningen af dyr og menneske skal være et tabu. Et snigende etisk digebrud er også et skridt ind i en fremtid, som fylder os med gru.
Allerede i 1993 efter Jerry Halls kloningsforsøg med menneskelige embryoer krævede Europa-Parlamentet enstemmigt et kloningsforbud. Alligevel sker der ikke noget. Kommissærens tale og Kommissionens holdning er ynkværdig. Den har ikke gennemført omfattende politiske foranstaltninger. Kommissæren talte i dag kun om, at man overvejer at træffe foranstaltninger.
Fortsat strømmer der direkte eller indirekte EU-midler til etisk tvivlsomme projekter. Selv om kloningen krænker den etiske grundkonsensus i vort samfund, uddelegerer Kommissionen spørgsmålet om kloning af dyr til den etiske rådgivningsgruppe. En politisk falliterklæring og camouflage! Rådgivningsgruppen har af Kommissionen endog fået til opgave at sørge for accept af genteknologien. Samfundet skal sætte etiske grænser for videnskaben og ikke omvendt. Flytningen af den etiske diskussion til ikke demokratisk legitimerede etiske komiteer er kun et beroligende middel til offentligheden. Vi må heller ikke tie, når det drejer sig om de økonomiske grundlag. At forbyde kloning og samtidig udstede et patent på kloningen og de klonede levende væsener er absurd!

Pradier
Hr. formand, i første omgang vil jeg her bifalde et teknisk og videnskabeligt arbejde på højt niveau. Bifalde denne sejr er det første, man bør gøre. Derefter skal vi være en smule på vagt over for følelsesladede holdninger. Disse følelser er naturlige og helt acceptable, men sådan som de i dag understøttes af medierne, fører de til, at vi betragter disse opdagelser eller bedrifter på en måde, der er helt tegneserieagtig. Vi har for øvrigt lige her i salen set, at der kan være en hemmelig forbindelse mellem klovn og klon. Så lad os være lidt på vagt over for vore egne følelser.
I anden omgang mener jeg, vi bør erkende, at kloning af dyr kommer til at fortsætte. Vi skal skabe rammerne, vi skal overvåge denne forskning, men jeg er ikke enig med de af vore kolleger, der siger, at man risikerer at gøre dyr til produktionsmaskiner. Naturligvis er disse dyr produktionsmaskiner. De producerer kød, de producerer læder, de producerer proteiner, og de producerer medicin for at redde mennesket. Jeg mener, at det er den eneste menneskelige vision, der alene er acceptabel i denne sag. Sådan er det, og sådan skal det fortsat være.
Det, vi skal gøre nu, er at udstede et endeligt forbud mod kloning af mennesker. Det er indlysende. Og vi skal indføre en beskyttelse, der ikke er europæisk, men global. Det er op til FN at træffe beslutninger i den sag.

Roth-Behrendt
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg går stærkt ind for, at vi behandler spørgsmålet med lidt mindre sindsbevægelse og forsøger at skelne mellem det, vi er enige om, nemlig forbudet mod kloning af mennesker, og det, vi måske endnu ikke er enige om, nemlig spørgsmålet om, hvordan vi i øvrigt håndterer kloninger i naturen. Da jeg tidligere lyttede til kommissæren, blev jeg noget overrasket, da hun talte om en overraskelseseffekt. Vi har naturligvis i meget langt tid vidst, hvis vi er ærlige, at vi på et eller andet tidspunkt ville stå i denne situation.
Dette er et klart tegn på, at der ikke finder nogen dialog sted mellem politik og forskning. Der skal imidlertid finde en sådan sted i fremtiden. Det er vor opgave, Deres, fru Cresson, og vor som Europa-Parlament, at tale med forskningen om det: Hvad ønsker vi, hvilket formål har forskningen, hvad er forskningens etiske ansvar i vort samfund? Det er også det spørgsmål, vi behandler her i dag. Derfor er jeg overbevist om, at vi skal have et verdensomspændende midlertidigt forbud mod kloning af dyr, og det skyldes ikke, at jeg er overbevist om, at kloningen af dyr ikke fortsat vil finde sted. Naturen gør det selv. Naturen formerer sig ukønnet og kloner sig selv, uden at vi foretager indgreb. Jeg er også overbevist om, at det i enkelte tilfælde er muligt, at kloningen er værdifuld i etisk henseende og kan være særdeles vigtig for menneskene, men det drejer sig om at fastsætte grænserne for, hvad der er hensigtsmæssigt i eksperimentel henseende.
Det drejer sig om klart at fastlægge, hvor der findes en mulig nyttevirkning for mennesket. Hvor er den moralske og den etiske forenelighed for samfundet? Det er vor opgave at fastsætte dette. En rundbordssamtale mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet er ikke tilstrækkelig i denne henseende. Dette kræver en international rundbordssamtale på regeringsplan. Derfor skal De, fru Cresson, dette beder jeg Dem om, arbejde for, at regeringerne i Nordamerika, Canada, De Forenede Stater og Japan sender ansvarlige repræsentanter, som efterfølgende også har beføjelse til at give anvisninger og træffe afgørelser. Vi skal klart kunne sige, hvilke ideer vi har, hvilket moralsk ansvar vi har, og hvor vi trækker grænserne. Så skal der vedtages love.
Vi skal derefter vedtage love, som gælder for hele verden. Det drejer sig for øjeblikket ikke om at sige, hvad vi mangler i Unionen, men derimod om at sige, hvor vor etiske grænse i verden er. Jeg beder Dem om, fru Cresson, i dette spørgsmål at overtage Deres ansvar for Den Europæiske Union sammen med Nordamerika og Japan og resten af verden.

Liese
Hr. formand, mine damer og herrer, der findes store muligheder inden for den moderne bioteknologi. Vi vil i eftermiddag behandle Trakatellis-betænkningen, hvor det drejer sig om fremstilling af medicin og andre stoffer med mikroorganismer. Jeg går her ind for en meget liberal forvaltning, fordi vi skal støtte virksomhederne, så de kan gøre fremskridt her.
Nu kommer imidlertid det store men: Når det drejer sig om anvendelse på mennesket, manipulation af mennesket, kan man efter min opfattelse slet ikke være streng nok. Fru Cresson talte om en konsensus mod kloning af mennesker. Denne konsensus synes stadig at være til stede. Men hvis vi ikke passer særdeles godt på, vil det også her meget hurtigt resultere i undermineringer, og jeg hører allerede nu udtalelser, der giver anledning til stor bekymring. Der vil ligesom i forbindelse med manipulationen af kimer være argumenter for, at undtagelser så er mulige i mange enkelttilfælde, og vi vil efterfølgende ikke længere kunne undgå et digebrud.
Jeg spørger også helt åbent: Hvorfor skulle et samfund have evnen til én gang for alle at forhindre kloning, når det ikke er i stand til at forhindre, at forældre i Europa får foretaget en abort, fordi barnet er en pige, mens de ønsker sig en dreng? Noget sådant er uacceptabelt og viser, at vi allerede er gået for vidt på mange områder. Derfor er jeg enig med de kolleger, der siger, at vi nu meget hurtigt og meget strengt med alle de midler, vi har til rådighed, skal handle på europæisk plan og også i UNESCO-regi. Det, der drøftes for øjeblikket, er intet fremskridt for menneskets værdighed, men derimod en fare for menneskets værdighed, og her skal vi gribe meget resolut ind.
En sidste bemærkning vedrørende rådgivningsgruppen om etik og bioteknologi. Det er blevet sagt her, at den bør beskæftige sig med spørgsmålet. Hvis mine oplysninger er rigtige - og det skal være mit sidste spørgsmål - så forholder det sig imidlertid således, at denne rådgivningsgruppe kun arbejder indtil juni og har en lang række andre arbejdsopgaver. Så skal der være et halvt års pause, og derpå skal den oprettes på ny. Jeg mener absolut ikke, at vi kan tillade os dette på et sådant tidspunkt. Denne gruppe skal fortsætte sit arbejde, og når der så er planlagt en ny sammensætning, kan denne måske gennemføres sideløbende. Men så bør Parlamentet også inddrages i denne gruppes nydannelse.

Kaklamanis
Hr. formand, mine damer og herrer, dette er ikke et spørgsmål, der lige er dumpet ned fra himlen. Vi har kendt til det i 15 år. Dengang blev der sat nogle begrænsninger, men de var ikke tilstrækkelige til at standse den ukontrollerede udvikling. Og dette giver anledning til nogle spørgsmål:
Hvem har finansieret denne forskning? Er det regeringer eller private? Hvem har kontrolleret forskningsprotokollerne - navnlig hvis det var regeringer, der finansierede forskningen - så vi i dag med sikkerhed kan sige, at disse forsøg kun blev foretaget på dyr? I dag er der ingen, der overbevisende nok kan benægte oplysningerne om, at forsøgene også har vedrørt mennesker. Ingen har benægtet, hvad vi alle kunne læse forleden dag i et større britisk dagblad, at der lever et fire år gammelt barn i Belgien, som er resultatet af en kloning. Og vi sidder stadig her og taler på teoretisk plan. Det er udmærket, at man vil nedsætte dette udvalg, det går jeg også ind for; men jeg har ikke hørt noget om, hvilke straffesanktioner vi i Europa-Parlamentet vil skride til, hvis forskerne overskrider deres grænser, og det viser sig, at der er udført forsøg med mennesker. Teoretiske straffesanktioner? Og skal vi nøjes med straffeforanstaltninger? Måske skulle vi overveje nogle tårnhøje finansielle foranstaltninger, navnlig hvis forsøgene er statsfinansierede? Jeg er bange for, at vi vil gøre den samme fejl, som vi gjorde i forbindelse med kogalskaben. Vi vil snakke og snakke og snakke, og når vi så bliver præsenteret for det tragiske resultat af forsøg med mennesker, vil vi ligesom de tåbelige jomfruer i evangeliet græde over den skade, vi har forårsaget med vor egen uformåenhed.

Tamino
Hr. formand, af forhandlingen her i dag fremgår et klart nej til kloning af mennesker, men jeg tror at det er nødvendigt lige så klart at sige nej til kloning af dyr, både fordi det er næsten naturligt at gå videre til mennesker, når man foretager kloning af dyr, og også fordi vi i dag bør spørge os selv, hvorledes man overhovedet kan tale om kloning.
Det må her klart fremhæves, at der er en forbindelse mellem udviklingen inden for genteknikken og muligheden for at patentere dyr med ændrede gener. Følgen vil blive massefremstilling af levende væsener uden om naturlovene, og dette betyder, at forplantningen ad parringsvejen, som er typisk for dyrene, vil forsvinde og erstattes af forplantning ad bestøvningsvejen, således som det er tilfældet i planteverdenen.
Det er klart, at denne venden op og ned på naturlovene er en venden op og ned, der svarer til den, vi finder i BSE. Formålet med denne teknik er ikke videnskabelig erkendelse, men en industriel fremstilling af en handelsvare, f.eks. organer fra dyr, der kan bruges som reservedele i mennesker. Men hverken mennesker eller dyr er maskiner, i hvilke man mekanisk kan indsætte tilpassede organer fra andre dyr.
For så vidt angår den videnskabelige erkendelse erindrer jeg om, at vi allerede i 50 år har haft kendskab til meget, og at teknikken følgelig er velkendt. Men dette betyder ikke, at alt, hvad der er muligt, bør gennemføres. Denne fejl er allerede blevet begået ved anvendelsen af kendskabet til stoffets nukleare natur med henblik på at fremstille atombomber. Forskningsfriheden må ikke sammenblandes med den vilkårlighed, der har fået mennesker til at frembringe dødbringende bomber, volde begivenheder som dem i Tjernobyl eller BSE. Hvad kan vi endnu forvente os?

Amadeo
Hr. formand, eksperimenterne med kloning har faktisk, selvom det ved dem er lykkedes at fastlægge en ny grænse for den biogenetiske forskning, givet anledning til problemet om, hvilke grænser der skal sættes eller ikke sættes for forskningen inden for videnskabelig forsøgsvirksomhed.
Selvom kloningen i videnskabelig henseende betegner en stor landvinding, må den undersøges, afstemmes og reguleres ud fra et etisk synspunkt i et samfund, der har stort behov i forhold til knappe midler. Det er derfor efter vores mening nødvendigt at nedsætte en høj videnskabelig komité til undersøgelse af de etiske og retlige problemer og de mulige scenarier, der åbnes af den genetiske kloning.
Vi må tillige gentage konklusionerne i Europarådets beslutning af 16. marts 1989 såvel som resultaterne af den første konvention om bioetikken, der blev vedtaget i december samme år, og hvori der fastsattes forbud mod kloning af både mennesker og dyr, og fastsætte grænser for den videnskabelige proces, der respekterer de etiske værdier og tjener til at beskytte mennesker mod mulige manipulationer fra videnskabens side.

McNally
Hr. formand, der er ingen grænse for videnskabsmænds nysgerrighed. Der er ikke noget, de ikke gerne vil vide, men samfundet må sætte en grænse for den nysgerrighed. For 50 eller flere år siden var der ingen grænse, og vi ved, hvad resultatet blev af at lade videnskabsmændene opdage, hvad som helst de havde lyst til. Der er her til morgen enighed blandt os fra 15 forskellige lande om, at der skal sættes en grænse for kloningen af mennesker, indtil vi har tænkt os om. Der skal også være kontrol med kloningen af dyr.
Jeg kommer fra det land, hvor forsøget fandt sted. I Det Forenede Kongerige er der grænser, der er lovgivning, og der er et regulerende organ, men almindelige borgere i Det Forenede Kongerige var ikke klar over, at denne form for arbejde foregik. Almindelige borgere må gøres opmærksomme på, hvad der sker, og underrettes, når vi nærmer os grænserne for det, der er acceptabelt, og i visse tilfælde går ud over disse grænser.
Den Europæiske Union eksisterer til dels for at vi kan arbejde sammen og sætte normer og dele vore erfaringer. Derfor er jeg meget glad for, at vi, når vi ser på det femte rammeprogram, som vi så på det fjerde, siger fra alle disse 15 lande: «Nu er det nok. Måske er I nysgerrige, men I får ikke lov at arbejde med det emne.« Der er her til morgen en enighed blandt de fleste grupper, som viser, at kommissæren gør helt ret i at gå videre med det regulerende organ, som hun påtænker, og hun har set, at der er et ønske om at få dette styrket. Jeg kan forsikre Dem om, at Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi vil se meget omhyggeligt på de etiske dimensioner af det femte rammeprogram.

Kenneth Collins
Hr. formand, jeg er glad for at få ordet under denne debat. Jeg er bange for, at jeg er den eneste af dem, der deltager i debatten her til morgen, inklusive kommissæren, der faktisk har været på Roslin Research Institute. Der tog jeg hen i november sammen med hr. Martin, næstformand i Parlamentet. Jeg må sige, at en af de ting, der er galt med denne debat, er, at ingen har udtrykt deres anerkendelse for det talentfulde forskerhold på Roslin, der har gennemført disse forsøg. Det er på tide, at nogen gør det.
Det er også på tide, at nogen læser »Fagre Nye Verden« af Aldous Huxley. Pointen i den bog er, at det er hjernevasken, der er problemet, ikke kloningen, så jeg kunne ønske mig, at de, der henviser til den, ville læse den. Teknologien er vigtig. Den bringer fordele: Den bringer problemer. Det er der ingen tvivl om. Der er konsekvenser for videnskaben og for lægevidenskaben, og det ville være klogt af os at erkende, at der er etiske problemer i forbindelse med anvendelsen af denne teknologi. Der er også etiske problemer ved ikke at bruge teknologien. Det er nødvendigt at se sagen fra begge sider.
Jeg er opmærksom på, at Den Bioteknologiske Rådgivende Gruppe blev etableret under Kommissionen, mens Jacques Delors var formand. Jeg tog del i de drøftelser, der førte til etableringen af den, og det glæder mig, at hr. Delors på det tidspunkt tog dette modige nye initiativ. Men problemet med denne gruppe er, at den ikke har en tilstrækkelig høj profil. De fleste her i Parlamentet kender ikke til dens eksistens. De ved ikke, hvem der er medlemmer, hvordan man bliver medlem, hvad dens dagsorden er, og hvordan denne dagsorden fastsættes, og de har ikke set rapporterne fra den.
Hvis vi skal tage hele dette spørgsmål om etik alvorligt, så er det nødvendigt at give Den Bioteknologiske Rådgivende Gruppe en langt højere profil. Vi må vide alle disse ting. Vi må vide, hvem medlemmerne er. Vi må vide, hvordan de bliver udnævnt. Vi må læse deres rapporter, og vi må give dem ansvar, ikke blot for at undersøge de etiske problemer, men også for at komme med henstillinger om fremtidig adfærd, når det gælder denne form for videnskab.
Fru Roth-Behrendt og andre har nævnt, at der er internationale implikationer. Ja, naturligvis er der det. Vi kan ikke antage, at fordi vi har noget under kontrol i Den Europæiske Union, så er det under kontrol overalt. Det er det ikke. Derfor havde fru Roth-Behrendt helt ret, da hun foreslog, at hr. Cresson skulle have ansvaret for at fremme drøftelser mellem amerikanerne og japanerne. Hvor hurtigt, det kan ske, er en anden sag, men jeg nærer ingen som helst tvivl om, at vi har brug for globale løsninger på et globalt problem, selv om det alt sammen er opstået på grund af et ni måneder gammelt får, der i øjeblikket bor på, hvad der svarer til et Hilton Hotel for får. Jeg vil gerne forsikre fru Breyer om, at Dolly ikke bliver udsat for grusomhed. Hun er et meget lykkeligt får og sandsynligvis en del lykkeligere end Parlamentets medlemmer.

Cresson
Mine damer og herrer, jeg har lyttet meget opmærksomt til Dem. For det første er der total enighed om at forbyde kloning af mennesker, hvilket ikke er nogen overraskelse. Vi må gentage og især sikre, at man ikke kan overtræde dette forbud. Vi skal derfor indføre meget strenge bestemmelser.
Jeg vil med det samme forsikre de af Dem, der har stillet spørgsmål vedrørende kloningen af fåret Dolly. Det er ikke sket med økonomisk støtte fra Den Europæiske Union. Det er blevet finansieret på lokalt plan. Vedrørende de noget overdrevne sammenligninger med kogalskabsproblemet vil jeg dog gerne erindre om, at problemet med kogalskaben ikke er videnskabeligt, men snarere kommercielt og økonomisk. Det er heller ikke et forskningsproblem, men et problem med manglende konsekvens i den veterinære kontrol og med utilstrækkeligt kontrolniveau. Der er overhovedet ikke tale om et forskningsproblem.
De har flere gange nævnt den rådgivende komité inden for etik og bioteknologi. Denne komité findes, den er nedsat, den er yderst aktiv og udfører et meget detaljeret arbejde. Men jeg erkender, at der skal være bredere adgang til dette arbejde. Jeg er helt enig i, at dens arbejde skal offentliggøres noget oftere, og at EuropaParlamentets medlemmer i højere grad skal have adgang hertil. Som jeg understregede for lidt siden i min indledning, er jeg enig i, at parlamentsmedlemmerne skal indtage deres rette plads omkring det runde bord sammen med medlemmer fra det etiske udvalg og forskere på højt niveau, så vi kan sikre, at der bliver tale om en demokratisk debat.
Der er dels videnskabelige problemer, dels de demokratiske. Det, der blev sagt for lidt siden, er helt rigtigt: De fejl, vi har overværet på forskellige tidspunkter i vor historie, og som man naturligvis kan frygte for fremtiden, skyldes manglende demokrati. Det gælder inden for videnskaben, men sandelig også det sociale og politiske system, som videnskaben udvikler sig inden for. Derfor skal dette sociale og politiske system være yderst opmærksomt over for den videnskabelige udvikling, og denne udvikling skal være offentlig, så den kan følges og eventuelt foregribes i form af forbud som forbudet mod menneskelig kloning. Kun sådan kan man standse og forbyde en udvikling, der kan være til skade på det filosofiske og etiske plan.
Før vi når frem til en verdensaftale, hvilket bestemt er ønskeligt, mener jeg, at det er meget vigtigt, at vi enes på europæisk plan. Men jeg kan konstatere, at de etiske principper på det bioteknologiske område ikke er de samme i de forskellige medlemsstater, når vi ser bort fra kloninger. Jeg har altid beklaget, at der ikke findes et etisk råd i alle medlemsstater, og det har jeg ofte sagt i Forskningsministerrådet. Nogle af de største lande i Unionen har ikke et etisk råd, og det skyldes sikkert, at de ikke kan få defineret et vist antal grundprincipper. Hvis der som i Frankrig var et etisk råd i hver medlemsstat sammensat af videnskabsmænd, filosoffer, specialister inden for bioteknologi, jurister, dommere, humanister, kort sagt sådanne udvalg under forsæde af en velanskreven personlighed, ville vi have taget et stort skridt i den rigtige retning.
Jeg påstår ikke, at alle vor stater ville være enige om alt, men jeg siger, at man ville kunne nå til enighed om en platform, og at det ville være et stort fremskridt. Vi ville så stå meget stærkere i vore drøftelser med USA og Japan, og når vi skal have fastlagt principperne. Men vi må ikke narre os selv. Hvis vi i Europa forbyder et vist antal praktikker på det videnskabelige område, vil europæiske forskere og især de, der er afhængige af de store laboratorier, tage til USA og forske der. De har derfor helt ret i, at det er i vor interesse at nå til enighed med vore store konkurrenter på verdensmarkedet. Men det forudsætter, at vi selv er enige. Men ud over grænsetilfælde som kloning af mennesker er der i dag klare tegn på, at vi endnu ikke er helt enige.
Derfor ville jeg ønske, at de etiske råd meget hurtigt kan blive oprettet, og at De, der er jo er talerør i medlemsstaterne for det, der bliver sagt her, tager hjem og opfordrer til at få nedsat sådanne nationale etiske råd. Det ville give meget større støtte til den etiske komité, der i dag er til rådighed for Kommissionen, og som navnlig er knyttet til hr. Santer. Det ville give meget større vægt til denne etiske komité, hvis formand er Noëlle Lenoir, der ligeledes arbejder for Europarådet, og som har et meget stort publikum, der går langt ud over Europas grænser. Vi skal derfor styrke denne struktur, give den større betydning, meget større vægt, ikke kun i Europa, men også i resten af verden. Der skal gøres en indsats i hver enkelt medlemsstat.
Jeg vil gerne takke Dem for Deres meget nyttige bidrag til denne debat. Jeg gentager, at jeg er helt enig i, at Europa-Parlamentet skal deltage i det arbejde, der skal gøres i de kommende uger.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37 i forretningsordenen.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Lukningen af Renault-fabrikken i Belgien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om lukningen af Renault-fabrikken i Belgien efterfulgt af forhandling.

Flynn
Hr. formand, Renaults meddelelse om, at de vil lukke deres anlæg i Vilvoorde, har forårsaget chok og forbløffelse. Det er en reaktion, jeg fuldt ud forstår. Tabet af 3100 arbejdspladser er en katastrofe for de pågældende arbejdstagere, for deres familier og for Vilvoorde selv.
Renaults beslutning har også vakt forargelse på grund af dens pludselighed og tilsyneladende mangel på hensyntagen til de ansattes rettigheder. Renaults ledelse har på en måde, som jeg kun kan beskrive som uansvarlig, ikke levet op til sine forpligtelser med hensyn til information og samråd med arbejdstagernes repræsentanter forud for sin beslutning. I denne henseende har man set helt bort fra bestemmelserne i direktivet om indførelse af europæiske samarbejdsudvalg og direktivet om kollektive afskedigelser.
Der er mange, der efterlyser ny fælleseuropæisk lovgivning. Det kan jeg forstå. Men vi må også forstå, at den nuværende situation fuldt ud er dækket af de to eksisterende direktiver. De relevante nationale foranstaltninger indeholder maskineri, der skal sikre deres gennemførelse. Men der må sættes alvorligt spørgsmålstegn ved, om omfanget af de sanktioner, der er lagt op til efter den nationale lovgivning, er tilstrækkeligt til at virke reelt afskrækkende mod overtrædelser. I denne forbindelse er det nyttigt at erindre, at medlemsstaterne i 1992 forkastede Kommissionens forslag om skrappere sanktioner for overtrædelser fra virksomhedernes side af procedurerne om rådslagning med og information til arbejdstagerne.
Jeg tror, at vi nu har nået en situation, hvor det er nødvendigt at supplere de eksisterende fællesskabsregler med mere generelle regler for permanent at gøre information og rådslagning obligatorisk for alle relevante aspekter af virksomhedsledelse på nationalt niveau. I denne forbindelse er det af afgørende betydning, at der findes tilstrækkelige sanktioner, hvis man ikke respekterer dette. Jeg vil foreslå Kommissionen, at vi i de kommende uger går videre med første stadiums drøftelser af denne sag med arbejdsmarkedets parter på europæisk niveau. Jeg håber virkelig, at vi herved vil være i stand til at forstærke beskyttelsen af arbejdstagerne.
Jeg ved, at Parlamentet har efterlyst sådanne regler i temmelig lang tid, og i Deres betænkning om en meddelelse fra Kommissionen af 14. november 1995 om oplysning til og rådslagning med arbejdstagerne støtter De igen denne idé. Så jeg kan regne med, at De vil hjælpe os med at nå dette mål. Men det vigtigste, man kan lære af denne situation, drejer sig om troværdigheden af den europæiske proces. Vilvoorde-sagen viser, at vi stadig mangler en del i at have nået den rette balance mellem virksomhedernes behov og de økonomiske behov på den ene side, og arbejdstagernes og hele samfundets behov på den anden. At finde denne balance er af afgørende betydning for at sikre folkelig accept af integrationsprocessen. Det er derfor, jeg mener, at det er af vital betydning at inkludere den sociale protokol i traktaten for at sikre, at den sociale lovgivning gælder og bliver gennemført i hele Den Europæiske Unions område. Uden dette vil det indre marked ikke kunne fungere.
Denne sag rejser også andre spørgsmål: spørgsmål om nødvendigheden af nøjere overvågning af statsstøtte, nøjere koordination af beskatning og sociale omkostninger for virksomheder. Det er meget følsomme spørgsmål. Kommissionen vil se nøje på dem for at se, hvad der kan gøres. Men det er i denne forbindelse ironisk, at Renault var en af de første virksomheder, der i 1993 indgik en frivillig aftale med arbejdstagernes repræsentanter forud for gennemførelsen af direktivet om indførelse af europæiske samarbejdsudvalg. Jeg mener, at Renaults opførsel i denne sag vil bidrage stærkt til at forgifte situationen og hæmme den ikke-lovgivningsmæssige måde, man hidtil har gennemført direktivet om indførelse af europæiske samarbejdsudvalg på.
Vi ved alle, at det er nødvendigt for virksomhederne at træffe hårde kommercielle beslutninger; men hvis industrien mister sin evne til at gøre disse beslutninger så gennemskuelige som muligt og ikke engang forsøger at forklare grundene over for arbejdstagerne, eller at forhandle alternativer til lukninger, så er selve kernen i vor sociale konsensus under angreb. En sådan holdning ville være dadelværdig nok i et enkelt land, men når spørgsmålene er tværnationale af natur, så er behovet for åbenhed og rådslagning endnu større.
Truslen om at lukke anlægget i Vilvoorde er et hårdt slag for arbejdstagerne og deres familier. Jeg kan kun håbe, at der ud af denne tragedie kan vokse en fornyet opmærksomhed på nødvendigheden af tilstrækkelige sociale foranstaltninger, der kan ledsage det indre marked, og en fornyet beslutsomhed med hensyn til at gennemføre disse foranstaltninger på effektiv måde. Hvis det sker, så vil alt dette ikke have været helt forgæves.

Green
Hr. formand, hvordan kan det være, at Renault, en bilfabrik, hvori den franske regering har en større aktiepost, bogstavelig talt fra den ene dag til den anden kan beslutte at lukke sin fabrik i Vilvoorde? Hvordan kan det være, at samme virksomhed planlægger at åbne et nyt anlæg i Spanien inden længe med støtte fra EU og den spanske regering? Hvordan kan det være, at Renault åbenlyst og ganske ugenert kan ignorere direktiver om kollektive opsigelser og europæiske samarbejdsudvalg, når den franske regering har underskrevet de samme direktiver?
Det er de spørgsmål, som arbejderne fra Vilvoorde stillede, da min gruppe mødtes med dem ved deres demonstration i Bruxelles i mandags. I dag marcherer Renault-arbejderne i Paris. Siden offentliggørelsen af planerne om lukning har Renault-arbejdere i Frankrig og Spanien arbejdet sammen som tegn på støtte til de arbejdstagere og deres familier, der vil blive kastet ud i arbejdsløshed i Belgien. I dag sender min gruppe sin støtte til disse familier; men det er faktisk ikke nok. Fromme ord, solidaritet, støtte og sympati kan få os til at føle os bedre tilpas; de kan også gøre det vanskeligere for dem, der rammes, at give udtryk for deres bitterhed og vrede mod et system, der ødelægger dem, deres familiers velfærd, deres håb for fremtiden.
Men for os, hr. formand, er udfordringen klar: Vil det Europa, vi forsøger at opbygge, det Europa, vi tror på, forsvare disse menneskers rettigheder eller ej? Vil vort Europa insistere på, at dets love blive overholdt og gennemført? Vil Europa forsøge at gøre det lettere for arbejdstagerne i Unionen at tage del i en drøftelse af deres fremtid?
Hr. formand, ved denne lejlighed er det bilindustrien og Renault, det drejer sig om. Hvem ved, hvem det er i morgen? Vi her i Parlamentet kan ikke forhindre industrien i at træffe beslutninger om at lukke eller flytte fabrikker, men vi kan insistere på, at et selskab, der modtager støtte fra Den Europæiske Union, skal have en klar følelse af ansvar og engagement, både i forhold til de midler, det har fået, og den arbejdsstyrke, hvis arbejdskraft og udkomme, det har fået betroet som følge af denne investering.
Efter min gruppes mening bør subsidier kædes sammen med en langsigtet plan for udviklingen af den pågældende industri; og vi opfordrer Kommissionen til at sikre, at denne forbindelse bliver udviklet på en struktureret måde sektor for sektor. Vi her i Parlamentet bør se på vore egne beslutninger og sikre os, at vi ikke bliver medskyldige gennem de budgetbevillinger, vi giver. Og hvis det er så let at ignorere direktiver, så det næsten ikke får nogen konsekvenser for den pågældende virksomhed, så må vi straks anmode om og insistere på en fornyet overvejelse af effektiviteten af de pågældende to direktiver.
Lad os begynde med at insistere på, at subsidier skal betales tilbage, hvor det er klart, at et selskab har svigtet ånden i en investering - det er jo trods alt hvad vi gør med projekter, der bliver finansieret under Den Europæiske Socialfond: Vi forlanger pengene tilbage, hvis vi finder, at aftalen er overtrådt. Hvorfor ikke over for denne verdens Renaulter? Vi får alt for ofte at vide, at der ikke længere er nogen moral i politik. Men der bør da også være etik i forretningslivet. Der må være en følelse af ansvar over for arbejdsstyrken. Hvis det er nødvendigt at træffe smertelige afgørelser - og det ved vi, at det af og til er - så passer det sig for ledelsen at træffe dem på en rimelig måde, efter drøftelser med arbejdsstyrken, så den kan tage del i arbejdet med at finde løsninger, der kan sikre den fælles fremtid.

Chanterie
Hr. formand, hr. kommissær, beslutningen om at lukke Renaults fabrik i Vilvoorde med kort varsel, uden nogen form for drøftelser, har med rette sat ondt blod, ikke blot blandt de direkte involverede, men også i brede dele af befolkningen.
På Det Europæiske Folkepartis Gruppes vegne vil jeg give udtryk for vores solidaritet med demonstrationen i dag i Paris og med de berørte i Vilvoorde. Vi er forargede og chokerede, ikke blot over lukningen som sådan, men også og måske frem for alt over en udenlandsk virksomhedsledelses kynisme, som uden forudgående høring bebuder, at en stor virksomhed vil lukke inden for cirka 20 uger.
Industrielle reorganiseringer i Europa er i sig selv ingen undtagelse. Man siger, at sektorernes konkurrenceevne og konkurrencen på verdensmarkedet desværre fører til virksomhedsflytninger, indskrænkninger, nyordning og lukninger. To grundlæggende konstateringer vis-a-vis dette; for det første: Det kan ikke være rigtigt, at vi muliggør den fri bevægelighed for varer og tjenesteydelser og afskaffer grænserne mellem staterne for arbejdstagere og arbejdsgivere for så at måtte konstatere, at samme grænser bestemmer, hvilke virksomheder får lov at blive, og hvilke virksomheder må forsvinde, uafhængigt af produktivitet eller præstationer, men på grund af nationalitet.
At Kommissionen indirekte støtter en sådan beslutning eller sågar tilskynder til den ved at lade den pågældende virksomhed nyde godt af national støtte til udvidelse af en anden fabrik, kan overhovedet ikke forsvares. Vi opponerer på det kraftigste mod tilskud fra europæiske midler til virksomhedsflytninger; europæiske midler skal bruges til at skabe beskæftigelse og ikke til at flytte rundt på arbejdspladser. En økonomisk og monetær union uden virksomme og tilstrækkelige sociale forbedringer er ikke acceptabel og for arbejdere og funktionærer endda uholdbar. Vi må desværre konstatere, at det sociale Europa er 10 år bagud i forhold til det indre marked og den økonomiske og monetære union.
Hermed kommer jeg til min anden konstatering: Politisk, socialt og moralsk går det ikke at lukke uden drøftelser. Desværre, hvordan men end vender og drejer det, er den europæiske lovgivning vedrørende information og høring ikke gennemgribende nok. Revisionen i 1992 af direktivet om kollektive afskedigelser forblev alt for begrænset på grund af Rådets kraftesløshed, på trods af Europa-Parlamentets og Kommissionens forslag. Det skal understreges: Rådet har i den forbindelse et uhyggeligt stort ansvar. Vi beder Kommissionen om at forberede en korrektion og håber, at Rådet denne gang ikke stikker halen mellem benene på kriminel vis. Korrektionen skal faktisk være rettet mod at kunne erklære en beslutning for ugyldig, hvis der ikke kommer drøftelser i gang. Arbejdstagernes ret til drøftelser og medbestemmelse er ikke et spørgsmål om høflighedsregler eller krav til formen. Det er et spørgsmål om at »benytte chancen« til at søge efter muligheder, som kan forhindre en lukning, eller som kan begrænse eller komme følgerne og ikke mindst ulemperne ved en lukning i forkøbet.
Volkswagen i Tyskland viste for tre år siden et helt andet eksempel, baseret på solidaritet mellem arbejdstagerne, hvorved 30.000 arbejdstagere kunne forblive i arbejde. Vi anmoder udtrykkeligt Renault om at følge det eksempel og at gøre beslutningen om. Det Europæiske Råd gentager gang på gang, at bekæmpelsen af arbejdsløsheden forbliver en europæisk topprioritet, men en europæisk indsats for at garantere beskæftigelsen eller for at skabe beskæftigelse mangler, udsættes eller udmærker sig ved sin beskedenhed. Der gøres i Europa mere for at beskytte dyrene end menneskene. Det er ikke vanskeligt at forstå, hvorfor det Europa afvises.

Hermange
Hr. formand, kære kolleger, Renault, som blev nationaliseret for lang tid siden, og som har været et socialt mønstereksempel, er for kort tid siden blevet en privat virksomhed - størstedelen af kapitalen ejes af private investorer - der skal kunne konkurrere på verdensmarkedet, og som derfor har brug for at få tilpasset sit industrielle apparatur, der længe har været for spredt over hele Europa. Hoover og JVC har for kort tid siden gjort det samme.
Det er i den sammenhæng, at vi skal se på beslutningen om at lukke Vilvoorde, ikke som en isoleret foranstaltning eller som en sanktion, men uden tvivl som en strategisk beslutning, der gør det muligt at klare nedgangen i bilsalget på det europæiske marked i forhold til Kommissionens beregninger - for i 1996 er der solgt mindre end tre millioner biler - og på længere sigt at bevare arbejdet for de 140.000 ansatte i virksomheden, der, hvis denne beslutning ikke var blevet truffet, ville have skullet tage konsekvenserne.
I offentlighedens øjne er det sikkert svært at forstå, at en fransk virksomhed beslutter at lukke en af sine afdelinger i et andet land end Frankrig, men denne beslutning, der alene påhviler virksomhedens ansvarlige ledelse, er sandsynligvis blevet fremmet af en sammenlignende analyse af produktionsomkostningerne.
Derfor skal en sådan beslutning, der ganske vist ryster os, få dem, der er ansvarlige for Europas fremtid, til at forstå, at oprettelsen af et europæisk socialt område er blevet en nødvendighed. Det er for øvrigt i den ånd, at Jacques Chirac for mere end et år siden fremlagde et memorandum vedrørende en social europæisk model, som skulle vedtages af vore europæiske partnere. Ligesom den sociale dialog og indførelsen af en europæisk social model, er et europæisk socialt område en vigtig faktor.
I denne sammenhæng skal vi dog sikre os, at de værktøjer, som vi råder over, bruges rigtigt af virksomhedslederne, der trods den utrolig hårde konkurrencesituation ikke må undlade at overholde de menneskelige spilleregler af økonomiske grunde. I modsat fald skal der gennemføres sanktioner i form af ophævelse af beslutningerne, hvis der ikke sker hverken høring eller dialog. Men det er lige så vigtigt, at den sociale protokol tages med i traktaten her i forbindelse med regeringskonferencen.

André-Léonard
Hr.formand, den brutale, ensidige beslutning om at lukke Renaults datterselskab i Vilvoorde, som ledelsen har truffet, har rystet den europæiske offentlighed dybt. Dette tydelige tegn på en ganske ukontrolleret kapitalisme kan jeg overhovedet ikke acceptere; denne holdning kaster 3.100 mennesker og deres familier ud i arbejdsløsheden.
Og dog var Renault et af de første selskaber i Europa, der på frivillig basis indgik aftaler om information til og høring af arbejdstagerne - det har kommissæren også nævnt. Jamen, hvorfor så overtræde direktivet om indførelse af europæiske samarbejdsudvalg og direktivet om kollektive afskedigelser? Kan det være rigtigt, at det alene er markedets krav, der berettiger, at kompetente arbejdstagere afskediges på den skammeligste måde, så de bliver ofre for globaliseringen og den umættelige konkurrenceevne? Jeg er liberal, men jeg kan ikke acceptere jungleloven. Jeg har altid været tilhænger af, at mennesket skal være økonomiens herre, ikke omvendt. I dag forstår de europæiske borgere ikke og kan ikke mere acceptere uberettigede virksomhedslukninger og mangel på solidaritet mellem Unionens medlemsstater.
Europa kan ikke gøre fremskridt uden en ægte social og kollektiv bevidsthed hos regeringerne. Denne krise, endnu en krise, en krise for meget, bliver forhåbentlig den udløsende faktor for et socialt Europa. Solidariteten mellem Renaults arbejdere, uanset om de kommer fra Belgien, Frankrig eller Spanien, er et eksempel for alle. Nu er det op til os og vore regeringsledere at gøre alt for at få indført den sociale protokol og også bestemmelser til fremme af beskæftigelsen i den kommende traktat.
Jeg tror på Europa, på en folkets union, på at forene vore menneskelige ressourcer, der er vor rigdom. Lad os ikke ofre dem på profittens alter.

Lannoye
Hr. formand, jeg har kun kort tid og vil derfor begrænse mig til et par bemærkninger. For det første vedrørende Renaults beslutning er det klart, at metoden er uacceptabel. En virksomhed eller et selskab kan ikke beslutte at foretage et socialt og økonomisk jordskælv i en region uden hverken høring eller omskolingsprogram. De to direktiver om henholdsvis kollektive afskedigelser og samarbejdsudvalg er ikke blevet overholdt.
Hvilke konklusioner kan vi drage af det? Selvfølgelig har Kommissionen ikke midlerne til at sikre overholdelse af disse direktiver. Der findes ingen sanktioner. Derimod kan den bede Renault om at tage sin beslutning op til fornyet overvejelse og i modsat fald nægte Renault og virksomheder, der handler som Renault, adgang til en række potentielle fordele. Jeg tænker her på adgang til fællesskabsprogrammer, forsknings/udviklingsprogrammer og alt vedrørende strukturfondene.
Vedrørende strukturfondene er den første bemærkning, at det ikke er acceptabelt, at virksomheder kan anvende en metode, der består i at kumulere de fordele, der opnås ved at benytte strukturfondene eller samhørighedsfonden og i at flytte virksomhedens aktiviteter med støtte fra disse fonde. At spille på de sociale forskelle er uacceptabelt. Det er naturligvis et emne, der bør drøftes på regeringskonferencen.
Endelig den anden bemærkning; vi skal bestemt støtte en økonomi, der er bundet til området, og fraråde en økonomi, der foregår uden for området, ligesom vi er imod opdræt uden for vort område. I den sammenhæng vil jeg meddele, at OECD er i færd med at undersøge en multilateral aftale om investeringer, som lover os mange nye Renaulter. Jeg synes, vi skal være meget opmærksomme på dette forhold.

Moreau
Hr. formand, meddelelsen om lukningen af Renault-fabrikken i Vilvoorde er blevet mødt med kraftige reaktioner. 3.100 arbejdstagere kastet ud i arbejdsløsheden, en moderne fabrik, der har kostet 8, 5 mia. i investeringer, kastet i skraldespanden - det er et uacceptabelt spild. Og samme dag sprang kurserne på Renaults aktier i vejret med 13 % på børsen i Paris. Hvilket symbol på en fransk og europæisk politik, der opprioriterer finanslivet og foragter mennesket, som ofrer arbejdet og industriapparatet til fordel for afkast. Ødelagte liv, kuldkastet fremtid, men det er finansverdenen ligeglad med, bare den tjener penge!
Flere og flere afskedigelser for at sænke lønomkostningerne og udvikle konkurrencen; det er den eneste opskrift på det indre marked i Europa og den fælles valuta. Det er ikke blot umenneskeligt, men også katastrofalt på det økonomiske plan. Lønnens andel i en Renault er faldet fra 23 % i 1980 til 12 % i 1995. I samme tidsrum er Renaults markedsandel faldet med en tredjedel i Frankrig og Europa. Siden 1986 har Renault skabt et overskud på 40 mia. Hvad er de blevet brugt til?
Men nu vil de ansatte, folket, ikke længere acceptere at være de evige ofre. Der komme flere og flere protester, solidaritetsbevægelsen er ved at organisere sig. Den første strejke på europæisk plan, der fandt sted den 7. marts, var et tydeligt tegn i den retning. Her til formiddag er det en folkeflok i Boulogne-Billancourt, der bekræfter denne bevægelse, og også mange andre initiativer kommer til.
Jeg vil her udtrykke min beundring for den faste overbevisning og det mod, som de ansatte i Vilvoorde har udvist, og også for den kampiver, de lægger for dagen, og det gælder også deres franske kolleger, der er ramt af afskedigelser, og som med deres aktion afviser det forsøg på splittelse, som ledelsen har gjort for at påtvinge dem sin plan.
Vor gruppe kræver en tilbagetrækning af den samlede Schweitzer-plan og indledning af forhandlinger med fagorganisationerne. Renaults ledelse skal tvinges til at træffe et andet valg. For eksempel at angribe de 2, 6 mio. i skattelettelser for at forbedre købekraften, nedsætte arbejdstiden uden lønnedgang og endelig at give ordet til de ansatte, der skal have nye rettigheder. Med vore forslag, vore initiativer og vor solidaritet med de ansatte hos Renault vil vi gøre alt for at bidrage til at skabe et Europa, der virkelig er socialt og demokratisk, til forskel fra det, vi har i dag.

Vandemeulebroucke
Hr. formand, kære kolleger, for halvanden uge siden blev mere end 3000 arbejdstagere offer for kapitalistisk terrorisme. Hvad kan man ellers kalde den beslutning, Renault tog om lukning af Vilvoorde. Selv specialisterne inden for automobilsektoren havde helt mistet mælet. Renault Vilvoorde gik jo for at være en forbilledlig fabrik. Vilvoorde var moderne og produktiv. Desuden havde arbejdstagerne gjort rigtig meget for det. Større ansvar, mere fleksibilitet, længere arbejdstid og desuden lavere løn. Den bebudede lukning er frem for alt i lyset af denne indsats ganske enkelt en skandale. I dag er Vilvoorde én i en lang række af virksomhedslukninger.
I 1986 forhandlede vi her i Parlamentet om dækproducenten Michelin, som den sidste dag før sommerferien satte alle sine arbejdstagere på gaden på én gang. Det, der skete dengang, burde aldrig ske igen. Det er nu 10 år siden, og det, der blev lovet på det sociale område, er kun realiseret i uhyggelig lav grad. Hvad får millioner af arbejdsløse ud af Europa, hvis retten til arbejde ikke er en indlysende menneskeret? Hvad er formålet med Europa, hvis det i et land sågar fremgår, at der ikke leves ordentligt op til dets egen lovgivning? For den tilsigtede lukning af Renault Vilvoorde er formelt i strid med to direktiver og den dermed forbundne belgiske gennemførelseslovgivning. Jeg nævner direktivet fra 1984 om europæiske samarbejdsudvalg og det fra 1975 om kollektiv afskedigelse. Sidstnævnte direktiv blev skærpet i lyset af det, der skete hos Michelin, men absolut utilstrækkeligt, navnlig fordi der ikke var nogen straffebestemmelser for dem, der ikke overholdt den europæiske lovgivning. I 1991 vedtog Parlamentet en tekst om, at kollektiv afskedigelse i multinationale selskaber ville være ugyldig, hvis det ikke skete i henhold til direktivets bestemmelser, men endnu en gang ønskede Rådet ikke at følge det. De multinationale selskaber fik således carte blanche. Selv de multinationale selskaber blæser jo slet og ret på Rådet. De blæser på Kommissionen, og de blæser på Parlamentet. For dem er der kun én lovgiver, man skal lytte til: Aktionæren. Ingen andre. Og netop i Renault har den franske stat 48 procent af aktierne. Derfor foreslår jeg, at den franske regering tager dette mægtige aktievåben i brug. Den franske regering skal hurtigst muligt gennemtvinge en ekstraordinær generalforsamling i Renault med et eneste punkt på dagsordenen: At trække beslutningen om Renault Vilvoorde tilbage. Den franske regering hævder, at den tager Europa alvorligt. Ergo skal den også gøre brug af den aktieportefølje til at tvinge Renault til at overholde de europæiske direktiver.
Renaults diktat har bevist, at reglen om enstemmighed i Rådet skal ophæves. Topmødet i Amsterdam skal vedtage, at de sociale beslutninger skal tages med kvalificeret flertal, for at traktaten endelig tages alvorligt. I dag er det sociale Europa en tønde uden indhold. I de sidste enogtyve år gennemførtes der kun tre europæiske direktiver om samarbejdsudvalg. I dag drejer det sig om to af disse, men de overholdes ikke engang. Syv andre direktiver har allerede været blokeret i årevis i Rådet. Men også Kommissionen skal gøre mere end blot officielt at tage direktivernes gennemførelse til efterretning. Det forslag til beslutning, jeg stillede på min gruppes vegne, indeholder en række konkrete forslag herom.
I morgen mindes vi 40 år med Europa. Imidlertid har vi oplevet ti dages Renault Vilvoorde. Renault Vilvoorde viser, at vi egentlig stadig ikke er kommet nogen vegne!

Lis Jensen
Hr. formand, lad mig indledningsvis sige, at det altid er en tragedie, når en arbejdsplads lukker eller flytter til et andet land, ikke mindst for de ansatte. I den konkrete sag om lukning af Renault-fabrikken i Vilvoorde i Belgien har EU-Kommissionen udvist en enorm stor interesse. Man kunne måske ønske sig, at en sådan interesse altid blev udvist, når en arbejdsplads lukker eller flytter, og måske især når årsagen til lukningen har noget med EU's strukturfondsmidler at gøre.
Jeg vil gerne have lov at informere forsamlingen om en konkret dansk sag. Det handler om det amerikanskejede Boston Scientific Corporation i Stenløse i Danmark, hvor 258 ansatte sendes på gaden ved udgangen af 1997, idet virksomheden flytter til Irland støttet af EU's strukturfond. Det er ganske urimeligt og ikke en rimelig måde at bruge EU-midler på. Strukturfondsmidlerne skal ikke bruges til at flytte arbejdsløsheden fra et medlemsland til et andet. Det må være konkurrenceforvridning.

Vanhecke
Hr. formand, nu, hvor tusindvis af flamske arbejdere og funktionærer sættes på gaden i Vilvoorde uden nogen form for drøftelser, må vi have mod til at tone rent flag med hensyn til de skyldige. Det er for let kun at pege på ledelsen i Renault selv. Vi må også drage Kommissionen og den belgiske regering til ansvar.
Først Kommissionen, hvis forargelse over Renault-Vilvoordes lukning efter min mening lyder specielt hul og falsk. Det er netop Kommissionen, som i tide og især i utide hævder, at automobilindustrien skal flyttes til billige lande, for eksempel Spanien eller Portugal, for bedre at kunne klare konkurrencen med ikke-europæiske producenter. Det er Kommissionen, som tillader milliarder i støtte til disse faktiske udflytninger. Det er frem for alt Kommissionen, som forbliver blind over for den unfair konkurrence fra tredjelande.
Vi må altså i dag spørge os selv, hvis det stemmer, at Renault flytter meget store dele af sin produktion til Tyrkiet og Brasilien, hvilke forholdsregler Kommissionen så agter at træffe for at sørge for, at der i morgen ikke er mange andre virksomheder, som går samme vej og faktisk laver Europa om til en industrikirkegård. Misforstå mig ikke: Jeg plæderer ikke for absolut protektionisme. Men jeg siger, at det er det rene vanvid at kaste europæiske virksomheder, som betaler deres arbejdstagere relativt høje lønninger, og som er bundet af alle mulige vidtrækkende ordninger, ud i en uhæmmet konkurrence med lande, hvor social lovgivning, miljøbestemmelser og al den slags nærmest ikke findes. Det er ikke længere frihandel, det er selvmord. Desuden, og det gælder bestemt ikke i mindre grad, må vi anklage Jean-Luc Dehaenes belgiske regering, som lader vores lønomkostninger løbe løbsk, så de nærmest bliver de højeste i verden, og som i lange tider har drevet spot med kravet om stærkere flamsk finansiel og økonomisk forankring af erhvervslivet, og som nærmest har solgt ud af hele det belgiske erhvervsliv til grupper, der udelukkende repræsenterer udenlandske og franske interesser. Det er også den belgiske regering, der følger det vallonske diktat og forbyder det flamske erhvervsliv at reducere lønomkostningerne. Vi betaler nu prisen for denne politik. At Dehaene allerede var orienteret i dagevis før den dramatiske lukning, og at han på skandaløs vis har gjort arbejdere og funktionærer til grin, er typisk for manden. Det er godt at vide det om en mand, som nærer ambitioner om at blive medlem af Kommissionen.
Endelig må jeg også sige, at den måde, Renault foretager denne lukning på, også er en skandale. Vi ved, at den øverste chef, hr. Schweitzer, absolut er repræsentant for de franske socialistiske apparatchiks . Der har vi altså socialismens menneskelige ansigt.

Van Lancker
Hr. formand, i modsætning til den latterlige karikatur, som hr. Vanhecke har tegnet i diagnosen af den skyldige, vil jeg gerne takke Kommissionen for de skarpe vendinger, den fordømmer Renault Vilvoordes brutale lukning i, og sandelig også for dens stærke engagement med hensyn til de nyligt bebudede foranstaltninger.
Hr. kommissær, jeg håber, det ikke bliver ved ord, og at Renault Vilvoorde og den internationale solidaritet, der nu vises, bliver en løftestang for et socialt Europa. Jeg tror, jeg er enig med Dem, når De her siger, at Europas troværdighed mere end nogensinde står på spil her, hvordan kan vi fortsat forklare for folk, at Kommissionen nok kan gribe ind for at forbyde offentlig støtte til virksomheder, men ikke for at forhindre lukninger, hvor sågar de mest elementære regler for sociale drøftelser trædes under fode. Jeg er da også meget glad for Deres forslag om at stramme direktiverne op, hr. kommissær, og jeg håber først og fremmest, at det kan lykkes på meget kort sigt. Jeg vil i øvrigt også presse på for, at de sanktioner, De stiller i udsigt, ikke overlades til medlemsstaterne, men fastlægges på europæisk plan, for alle ved da, at hvis sanktionerne overlades til medlemsstaterne, bliver sagen på ny genstand for konkurrence for at tiltrække investeringer. Jeg vil også presse på for, at Kommissionen i fremtiden selv skaffer sig instrumenter til at gribe ind, hvor lovene som i denne Renault-sag trædes under fode. Jeg forventer sandelig også i dag, at Kommissionen udnytter alle sine politiske og lovmæssige muligheder for nu at gøre de eksisterende direktiver gældende, og for at tvinge ledelsen til at opgive sin beslutning og sørge for alternativer, som det allerede er sagt, for eksempel via arbejdstidsnedsættelse. Jeg håber, at alle regeringsledere og politisk ansvarlige, som nu udtrykker sig meget forarget over Renaults lukning, resolut vil afvise en traktatrevision, hvor arbejde og socialpolitik ikke står i centrum, og tvinge forhandlerne til at indgå en ny aftale.

Bourlanges
Hr. formand, jeg tillader mig lige en indledende bemærkning. Samtidig med, at vi alle beklager manglen på et socialt Europa, må man konstatere, at denne forhandling bortset fra fru Greens indlæg har været fuldstændig domineret af kun to nationer. Det finder jeg beklageligt, og det viser, at der selv her i salen er en mangel på interesse på europæisk plan.
Man kritiserer med rette Renault-fabrikken for at have lukket selskabet i Vilvoorde uden at have givet en udtømmende økonomisk begrundelse derfor, uden forudgående høring af de ansattes faglige organisationer og uden en ledsagende plan for sociale foranstaltninger og omskoling for de ansatte, der nu er arbejdsløse.
Man har fortalt, at kommissæren har grædt tårer, som jeg formoder er ægte, fordi de europæiske direktiver i det mindste i ånden og måske også i bogstavet er blevet overtrådt eller fejlfortolket af den pågældende virksomhed. Jeg synes imidlertid, at det er et kollektivt hykleri at påstå, at hvis meddelelsen var kommet under bedre forhold, hvis man havde hørt arbejdstagerne, hvis man havde overholdt de procedurer, der er foreskrevet i de europæiske direktiver, så ville problemet have været løst. Jeg tror, at de, der tror, at en større grad af stringens, også selv om den er velkommen, og et vist antal sociale bestemmelser ville have løst det problem, som er opstået på grund af Renaults brutale beslutning, ja, de tager alvorligt fejl.
Den manglende solidaritet, manglen på et socialt Europa er jo tydelig i denne sag, men der er et grundlæggende økonomisk problem, og det er, at bilindustrien for tiden har en overkapacitet på 30 % med en årlig produktivitetsstigning på 7 % og en stigning i efterspørgslen på 1 %. Med andre ord skaber vi helt mekanisk, hvis vi ikke træffer visse foranstaltninger, en arbejdsløshedsstigning på 6 % om året. Det er den økonomiske virkelighed, vi stor over for.
Hvordan skal vi forholde os til den? Bestemt ikke med statskapitalistiske foranstaltninger, der går ud på at få denne produktivitetsstigning finansieret af skatteyderne, men tværtimod ved at føre en fælles politik, der styrker efterspørgslen, ved at indføre ledsageforanstaltninger og omskoling gennem strukturfondene, sådan som man har gjort det inden for jern og metal og i skibsindustrien.
Til kommissærerne vil jeg sige, at de ikke må nøjes med at beklage den manglende solidaritet eller sociale konsekvens. Det, der står på spil her, er det økonomiske initiativ. De kan ikke slippe for at skulle tage nogle tilbundsgående økonomiske initiativer på dette område.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, Renaults brutale beslutning om at lukke sin belgiske fabrik i Vilvoorde opfattes af mange som en dobbelt fallit. Europas fallit og den liberale markedsøkonomis fallit. Denne brutale beslutning er efter min mening hverken det ene eller det andet. Når en betydningsfuld europæisk arbejdsgiver og producent vælter følgerne af sin driftsstrategi over på fællesskabet, som det er tilfældet her, så har samme fællesskab lov til at undersøge og stille spørgsmålstegn ved den driftsstrategis berettigelse. Renault var indtil for to år siden en statsejet virksomhed, og den franske stat ejer stadig 47 eller 48 % af aktierne. Hvis Renault endelig er en form for kapitalismes fallit, så er det her statskapitalismens. Men det er ikke det hele. Liberal markedsøkonomi er ikke noget fripas til kortsigtethed. Den europæiske automobilindustris vanskeligheder i almindelighed og den franskes i særdeleshed har allerede været kendt i mange år. Jeg kan ikke frigøre mig for det indtryk, at Renaults franske virksomhedsledelse for længe har nøjedes med at jamre og klage. Nu har den taget sin tilflugt til en brutal beslutning på bekostning af en udenlandsk fabrik, én af de mest produktive i gruppen. Den træder derved ikke blot to europæiske direktiver under fode, den retter også et hårdt slag mod troen på europæisk solidaritet, den gør Europa en meget dårlig tjeneste, og det er rigtig skammeligt.

González Álvarez
Hr. formand, vi havde i sidste uge lejlighed til at lytte til disse arbejdstagere, og vi undrer os over deres evne til at blive overraskede over beslutningen fra en virksomhed, som udviser en total mangel på respekt for deres arbejde, for deres indsats og for deres fremtid - og for fremtiden for det område, hvor virksomheden ligger. Jeg gentager: Vi undrer os over deres evne til at blive overraskede.
Vi er enige i det, hr. Santer har sagt om de europæiske institutioners manglende troværdighed, når der opstår et spørgsmål som dette, for det er helt rigtigt. Vi har i månedsvis diskuteret visse direktiver til beskyttelse af arbejdstagernes ret, og når så sandhedens time kommer, kan man ikke gennemføre sanktioner, hvis direktiverne ikke overholdes.
I et brev til gruppeformændene begrunder virksomhedens ledelse sin beslutning med konkurrencedygtigheden, og jeg tror, at vi skal begynde at tænke på, hvor dette ønske om konkurrencedygtighed i de europæiske industrier og i verden generelt fører os hen. Vi vil aldrig kunne konkurrere med sultelønnen og fagforeningsrettighederne i den tredje verden og i landene i Østeuropa. Det er et kapløb, vi aldrig vil vinde.
Renault-fabrikken har i løbet af de sidste seks år øget sin produktivitet med 200.000 enheder og har reduceret antallet af arbejdstagere med 7.000. Det er åbenbart ikke nok. Der skal være større produktivitet, større konkurrencedygtighed. Den Europæiske Union bør efter vores mening pålægge sanktioner over for de virksomheder, der ikke overholder fællesskabsretten, og Kommissionen og Europa-Parlamentet ville gøre rigtigt i at anmode om ophævelse af en beslutning, der så klart er et brud på fællesskabsretten.
Vi tror ikke, dette bliver sidste gang, og vi mener, der skal træffes skrappe forholdsregler og kræves en forhandling med arbejdstagerne i overensstemmelse med de to direktiver om det europæiske samarbejdsudvalg og direktivet om kollektive afskedigelser.

Sainjon
Hr. formand, Vilvoorde er et skoleeksempel. Sådan ender det med den ultraliberale politik, som de fleste regeringer i Unionen og mange af Kommissionens tjenestegrene følger.
Det er ikke nok at råbe »ildebrand!«, når huset allerede er helt nedbrændt. Det er ikke nok at begræde ruinerne eller kritisere den brutale måde, som meddelelsen om fabrikslukningen blev givet på, og som ledsages af massive afskedigelser. Vi må drage den nødvendige lære af Renault-sagen for at undgå denne form for økonomisk og social katastrofe. Det er på tide, at der udvises en fast holdning og især stor fantasi, og at vi samtidig fordømmer visse ledende miljøers hykleri.
Man taler meget om det sociale Europa, men hvad er det for et socialt Europa, vi taler om? Det sociale Europa er ikke et arbejdsløshedens Europa, et Europa med jobmangel og udelukkelse, det er ikke en udhuling af erhvervede rettigheder, det er ikke millioner af borgeres ulykke. Det sociale Europa skal være et Europa, hvor alle har ret til at udøve en aktivitet, have et job, få en livslang uddannelse, hæve levestandarden og få en god social beskyttelse.
Sådanne progressive målsætninger generer sikkert mange virksomhedslederes og politiske ansvarshavendes vanetænkning, for de er fanger i et økonomisk og monetært system, der styrker jagten på rentabilitet og har tendens til at knuse den enkelte. Vi skal reagere nu, hvis vi ikke vil risikere at skabe fortvivlelse blandt Europas borgere. Jeg mener, at vi nu skal gå ind i overvejelser om, hvordan vi fordeler kompetencen på det sociale område mellem staterne og Den Europæiske Union, men også om, hvilken industriel strategi vi ønsker i Europa.
Vi skal hurtigst muligt sikre, at den sociale protokol, der bør medtages i traktaten i 1997, kommer til at omfatte et selvstændigt punkt om vilkårlig lukning af industriforetagender. Det skal gøres helt klart, at arbejdstagerne skal høres gennem deres repræsentative organisationer, og det skal ske mindst tre måneder før enhver endelig beslutning om omstrukturering.
Det er ligeledes indlysende, at en virksomhed, der råder over et anerkendt teknologisk potentiale og ansatte, der har en god uddannelse, ikke må lukkes fra den ene dag til den anden. Det er en skandale, at en virksomhed får støtte fra Fællesskabet og den pågældende medlemsstat uden til gengæld at skulle forpligte sig til for eksempel at forblive i mindst ti år på samme sted. Hvis en sådan forpligtelse ikke overholdes af et multinationalt selskab, skal al støtte fra Den Europæiske Union bortfalde.
Lukningen af Vilvoorde er ikke noget tilfælde, og de ansatte er i deres fulde ret til at protestere, og min gruppe støtter dem i deres kamp.

Van der Waal
Hr. formand, den pludselige meddelelse om lukning af Renault-fabrikken i Vilvoorde i Belgien, hvorved 3.100 mennesker mister deres arbejde direkte, er en tragedie, så meget mere som der ikke har været nogen drøftelser med arbejdstagerne dér, hvilket er i strid med EU-direktivet.
I lyset af Renaults multinationale karakter er det nærliggende også at forvente foranstaltninger fra Den Europæiske Unions side. Det er forståeligt, at hr. Van Miert i forbindelse dermed iværksætter en undersøgelse af den ydede spanske statsstøtte til Renault-fabrikken i Spanien. Og at hr. Flynn på ny vil undersøge reglerne for høring af samarbejdsudvalget.
Men kan Unionen gøre meget mere? Det er antydet, at den franske virksomhed Renault lettere skrider til lukning af en belgisk end af en fransk fabrik. Hvordan det end forholder sig, er der ingen tvivl om, at beskyttelsen af arbejdstagerne, uanset hvilken medlemsstat det er i, skal prioriteres ens. Til enhver virksomhedssanering hører der et fornuftigt socialt program, og det mangler der her. Men er vi ikke nødt til også at erkende, at en multinational virksomhed, som af driftsøkonomiske grunde bliver tvunget til at træffe saneringsforanstaltninger, på det indre marked har mulighed for at koncentrere sin produktion på det sted, hvor omkostningerne er lavest?

Féret
Hr. formand, den triste beslutning, som den franske regering har truffet personificeret ved hr. Schweitzer, der kun gennemfører regeringens beslutning, om at sende ikke 3.000, men 6.000 belgiske arbejdstagere ud i arbejdsløsheden, bekræfter Frankrigs vilje til sammen med Storbritannien og Tyskland at blive medlem af den nationernes klub, der kun forventer at få fordele af at være i Europa, uden at være villig til at påtage sig de forpligtelser, der er forbundet med en grundlæggende mellemfolkelig solidaritet.
Det er ikke noget nyt. Arbejdstagerne i mit land, Belgien, har regelmæssigt været ofre for virksomhedsflytninger inden for EU i de sidste femten år. De første salver blev fyret af englænderne, da British Leyland lukkede sine monteringsanlæg i Wallonien og flyttede dem tilbage til England.
For blot at nævne bilindustrien vil jeg minde om lukningen af andre produktionsenheder, for eksempel Tudor , der fremstillede batterier og Champion , der lavede tændrør, og jeg vil også nævne de mørke skyer, der truer de ansatte hos Vokswagen i Forest. Denne situation får mig til at tænke på følgende.
For det første burde Renault-ledelsens ubøjelige holdning give nogle af de »franskelskende«, der drømmer om en tættere tilknytning mellem Wallonien og Frankrig, noget at tænke over. For det andet tænker jeg på de uundgåelige repressalier, som de belgiske forbrugere spontant vil indlede med en boykot af alle franske produkter, som jo når alt kommer til alt ikke er uerstattelige. Endelig mener jeg, at tiden er kommet til, at Belgien kræver, at Frankrig tilbagebetaler de tre milliarder nye francs, som de stjal fra belgierne i 1994 i forbindelse med det franske selskab AGF 's overtagelse af det belgiske forsikringsselskab Assubel . Tre milliarder franske francs, det er mere end nok til at skabe en stabil arbejdsplads for arbejderne hos Renault - Vilvoorde og også for arbejderne hos Clabeck .
Hr. formand, kære kolleger, det er, hvad man kunne og burde have undgået, hvis Europa havde brugt de nødvendige midler til at vise solidaritet med de europæiske arbejdere.

Berès
Hr. formand, kære kolleger, Vilvoorde har i dag en symbolsk værdi. Situationen i Vilvoorde forpligter os, her hvor vi er tæt på begivenhederne, til at se på den enkeltes ansvar.
Hvilken strategi har staten ført, staten, der ejer 48 % af aktionerne og dermed udgør et blokerende mindretal? Efterfølgende fordømmelse er ikke en strategi. Er det sådan, at den franske stat med sin passivitet ønsker at ødelægge den blandede økonomi?
Man kan spørge, om Europa over for den igangværende industrielle revolution, over for udviklingen af verdenskapitalismen har gjort, hvad det kunne, for at bevare sin sociale model?
Europa har skabt nogle gunstige rammer for konkurrenceevnen og liberaliseringen, hvilket har medført en omfattende produktionsoverkapacitet; Europa har udviklet en konkurrencepolitik, der fremmer alliancer med tredjelande og vanskeliggør gode alliancer mellem europæere, hvilket har gjort beskæftigelsen til den vigtigste justeringsfaktor.
Den sociale ulykke, som skyldes konkurrence og ukontrolleret kapitalisme, viser klart hulheden i Kommissionens ord, for den mener, at beskyttelse af arbejdspladserne automatisk skal prioriteres efter størst mulig fleksibilitet.
Lukningen af fabrikken i Vilvoorde viser risikoen ved social dumping - hvis der ellers var behov for det. Når denne enhed er blevet lukket, skyldes det også, at lønningerne her lå 25-30 % over lønningerne andre steder. Og hvis vi ikke gør noget, vil andre dramaer vise os risiciene ved social dumping, miljødumping, her inden for Unionens grænser.
Europæerne vender sig mod Europa, hvis vi ikke udvikler en ægte industripolitik, der tjener deres interesse, en offentlig finansiering af forskningen, der kan opfylde behovet, en social dialog, der har gjort sig fortjent til denne benævnelse. Hvordan kan vi være uenige med Jean-Luc Dehaene i, at »på det sociale område er det kun koordinering på europæisk plan, som kan være svaret på de multinationale selskabers individuelle strategier«? Ja, vi skal have den sociale protokol med i Traktaten og fjerne bestemmelsen om enstemmighed, hvor den stadig er gældende på det sociale område.
En del af højrefløjen gør sig i dag til fortaler for et socialt Europa. Jeg har lyst til at sige til dem, at det må komme an på en prøve. Så overtal jeres regeringer til at vedtage et ægte kapitel om beskæftigelsen i forbindelse med regeringskonferencen.
Men jeg ser dog også et håb i denne fortvivlede situation. I årevis har vi grædt over manglen på en fagbevægelse, der kan kæmpe mod de multinationale virksomheder. Som historien har vist os, er det sjældent, man får social dialog og lovgivning forærende. De erhverves gennem kamp og styrkeprøver. Og nu er vi ved at nå frem til en dialog! Så langt så godt. Jeg håber, at vi har en dialog, når euroen forpligter vore medlemsstaters regeringer til at føre en koordineret europæisk politik på det økonomiske område.
Jeg vil gentage, at det, vi lider under, ikke er manglen på et Europa, det er et overliberalt Europa, et kommercielt Europa, et Europa med frihandel. Vi lider under et Europa, der ikke har en industriel strategi, som ikke tjener borgernes interesser, et Europa uden lovgivning og solidaritet; vi savner et socialt og politisk Europa.

Redondo Jiménez
Hr. formand, jeg kunne godt tænke mig at dysse tonen i debatten lidt ned, eller med andre ord tage trykket lidt af denne trykkoger.
Der er tale om en binational debat. Og jeg ønsker ikke at blande et tredje land ind i debatten, men blot at sætte tingene lidt på plads. Lukningen af Renault-fabrikken i Vilvoorde er naturligvis meget kedelig. Det er en erhvervsbeslutning, der er truffet af Renault, og vi er solidariske med arbejdstagerne i Vilvoorde. Men vi må ikke kæde denne lukning sammen med den omstændighed at Renault ønsker at udvide sin produktion i Spanien. Det er efter min mening ikke en solidarisk holdning, for Spanien er også et Unionsland, som enhver virksomhed kan flytte til under overholdelse af den gældende lovgivning. Jeg mener, at Renault i dette tilfælde forsøger at overholde den gældende lovgivning og ønsker at udnytte de økonomiske, sociale og skattemæssige muligheder, som den gældende lovgivning tillader. Jeg forstår ikke, hvordan man kan blande de to ting sammen her, og jeg ville helst have været fri for at komme med et indlæg, for jeg mener, der er tale om to helt forskellige ting: En ting er lukningen af fabrikken i Vilvoorde, en anden er udvidelsen af fabrikken i Spanien. Den Europæiske Union skal have en ensartet lovgivning for alle lande på det sociale område og det skattemæssige område i alle henseender - og på det punkt forsøger vi at opbygge Unionen, men vi har ikke været i gang så længe, og alt kan ikke ske så hurtigt. På den måde vil man undgå, at fabrikker i Den Europæiske Union flytter til andre lande, idet byrderne vil være de samme. De multinationale selskaber vil ikke kunne udnytte situationen hverken ved at flytte fra et land i Unionen til et andet, sådan som det er sket i Spanien, eller ved at flytte til et tredjeland.
Til sidst er der blot ét spørgsmål tilbage: Var denne debat opstået her, i denne forsamling, hvis ikke Vilvoorde var den by, kommissæren kommer fra?

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, medlemmer af Kommissionen, kolleger, jeg vil i denne forhandling gerne endnu en gang understrege, at problemets kerne er, at Renaults ledelse har overtrådt en række nationale, europæiske og internationale regler. Forhandlingen drejer sig ikke om spørgsmålet, om Renault af driftsøkonomiske grunde havde ret i at lukke en fabrik i Vilvoorde. Jeg er således helt enig i den kraftige kritik af Renaults ledelse. Jeg er imidlertid ikke enig med dem, som misbruger sagen til for det første at angribe Europa, og for det andet til at tage den frie markedsøkonomi på kornet.
Til mine belgiske kolleger vil jeg gerne sige, at den kristelige-socialistiske koalition, som altid går i brechen for et socialt Europa, i sin tid var modstander af Kommissionens forslag om at gøre den europæiske lovgivning strengere. På den anden side viser Volkswagens strategi i Tyskland, at det også kan lade sig gøre uden strengere bestemmelser.
Inden længe må der ryge endnu flere jobs, ikke blot hos Renault i Frankrig, men også i den europæiske automobilindustri i sin helhed, som konfronteres med en overkapacitet på 20 til 30 %.
Det specielt vigtige i denne forhandling er, at vi skaber et driftsvenligt klima i Europa med reducerede arbejdsomkostninger og større arbejdsfleksibilitet for at ruste os til den verdensomspændende konkurrence.

Bertinotti
Hr. formand, dette er virkelig dramatisk først og fremmest for dem, der mister deres arbejdspladser, dvs. 3.000 arbejdstagere i Vilvoorde, og deres familier, og dramatisk for det land, der oplever dette sociale drama, nemlig Belgien, der med rette føler sig forrådt i forhold til sit europæiske kald.
Det er alvorligt, men desværre ikke noget nyt. Sådanne begivenheder har fundet sted overalt igennem 80erne og de første år af 90erne. Også i dag opleves lignende tragedier i andre europæiske lande. I Sorces de Clébecq risikerer 2.000 arbejdere, heraf 1.000 italienske, på et stålværk at miste deres arbejde, minearbejderne i Tyskland risikerer at miste deres, og hos Philips lige uden for Milano bebudes der nu lukning af fabrikken, der vil blive flyttet til Polen, hvor man på den anden side lufter værfterne i Danzig.
Altsammen dramatisk, men ikke nyt. Det nye er arbejdernes kamp, den europæiske strejke, mødet i dag i Billancourt og udviklingen af initiativet. Dette er et Europa, der er ved at fødes, men desværre er der tale om anklage mod det politiske og økonomiske Europa, som ikke findes, og selv bærer skylden herfor. Dette Europa fra Maastricht, som ikke skaber beskæftigelse, og som end ikke er i stand til at forhindre afskedigelser.
Vi må drøfte dette Europa til bunds. I dagens episode ligger der politisk stof. Europa har ingen socialpolitik, det har alene monetarismen fra Maastricht. Europa er derfor udsat for social dumping fra udlandet og konsekvenserne af en inflationsbekæmpende politik indefra. Der findes ingen industripolitik, der findes ingen politik for nedsættelse af arbejdstiden og ej heller nogen politik for offentlig kontrol med de multinationale selskaber.
Kommissær Flynn, De har talt om noget nedslående i forbindelse med lukningen i Vilvoorde. Jeg taler om noget nedslående i forbindelse med Deres meddelelse. Den afmagt, Europa-Parlamentet og Kommissionen viser i dette tilfælde, er absolut uværdig. Enten lykkes det for Europa at generhverve sin selvbevidsthed, eller også vil begivenheder som denne at ramme ikke blot Renault, men falde tilbage på Europa-Parlamentet og Europas manglende evne til at løse arbejdernes og de arbejdsløses problemer.

Dury
Hr. formand, uden for min taletid vil jeg præcisere for min spanske kollega, at Renaults by i Belgien ikke er den by, kommissæren kommer fra, det er ministerpræsidenten og også formanden for Kommissionen, der kommer fra Vilvoorde, og sidstnævnte ville vi gerne have set her i dag.
Billancourt, Vilvoorde, Europa, mist ikke håbet! Renault har i mange år været Frankrigs sociale vindue. I dag er fabrikken det sociale Europas bannerfører.
Den brutale beslutning og det store antal arbejdere, der er berørt af den, har skabt en større bevidsthed hos fagforeningerne, regeringerne og Kommissionen, og jeg håber ikke, at det blot er en døgnflue. Vi glæder os over Kommissionens og hr. kommissær Flynns ord. Men der må ikke herske tvivl. Vi har fået nok af at høre Kommissionens evige mantra med konkurrenceevnen, og at arbejderne er skyld i de høje lønninger, og at de ikke er tilstrækkelig fleksible. Det er ikke noget, jeg finder på, det står i Kommissionens rapport om den europæiske bilindustri.
Jeg mener ikke, at problemet i dette tilfælde ligger i lønningerne, det er bilindustriens rentabilitet i en sammenhæng, hvor man fristes til at spørge, hvem det er, der skal købe alle disse biler, når der er så mange arbejdsløse!
Men hvad forventer vi af Kommissionen? To ting. Det første er på kort sigt. Jeg kan ikke acceptere, at beslutningen om at lukke Vilvoorde er uafvendelig. Der findes jo visse pressionsmidler. Og når vi taler om Kommissionens bistand til den spanske virksomhed, er det jo netop for at lægge pres på Renault, så de ikke lukker Vilvoorde. Og hvis Kommissionen er konsekvent, bruger den dette pres over for Renault til at bevare udstyret og arbejdspladserne i Vilvoorde. Vi må ikke acceptere lukningen.
For det andet forventer vi naturligvis af Kommissionen, at den stiller forslag, ikke blot for at forbedre direktivet om samarbejdsråd, men også forslag, så virksomhederne ikke bruger virksomhedsenhederne som legoklodser. Det kræver meget vidtrækkende initiativer.
Endelig har jeg en opfordring til regeringerne. Regeringerne skal den 17. juni godkende resultaterne fra regeringskonferencen. Hvad enten det er den belgiske eller den franske regering eller andre, håber jeg helt ærligt, at de efter denne regeringskonference ændrer traktaterne, så vi kan få skabt præmisserne for et socialt Europa, for ellers er de - heller ikke på dette punkt - konsekvente.
Jeg vil gerne tilføje, at jeg opfordrer de kolleger, der har taget ordet til fordel for Vilvoorde, til sammen med mig at deltage i demonstrationen søndag den 16. marts til fordel for beskæftigelsen.

Ribeiro
Hr. formand, når historikere og andre interesserede om nogle årtier forsøger at afkode den tid, vi nu lever i, vil de have en nøgle i ordet Renault .
Gennem en analyse af Renault-fænomenet vil man få indblik i en tid med fleksibilisering og udbredelse af atypisk arbejde, forringelse af de sociale rettigheder og moderniseringer, og man vil se, hvordan arbejdstagere, som med rette troede, at de skulle have del i moderniseringen, i stedet fik arbejdsløshed og social udstødelse.
Gennem en analyse af Renault-fænomenet vil man tillige få indblik i, hvordan en transnational virksomhed i bilindustrien, fordi den havde problemer, lukkede produktionsenheder og kastede tusindvis af arbejdstagere ud i arbejdsløshed, samtidig med at dens aktier på børsen i Paris steg betydeligt.
Renault er desuden en illustration af, at inden for rammerne af det europæiske projekt baseret på ligeværdige medlemsstater er nogle betydeligt mere lige end andre. Således udløste det, der skete i Portugal, i Setúbal, blot en beslutning med fromme ønsker uden praktiske konsekvenser, medens det, der sker i Belgien, udløser stærke reaktioner, solidaritetstilkendegivelser, demonstrationer, strejker, og der er tilmed en kommissær, der ikke lægger skjul på sin belgiske oprindelse. Hvilket man ikke kritiserer, men hilser velkomment. Dette skal ses på baggrund af en anden situation, hvor man anlagde den fortolkning, at en EU-kommissær var forpligtet til at afstå fra at forsvare nationale interesser, i det pågældende tilfælde portugisiske.
Fremtidens historikere og andre med interesse for vor tid vil finde det mærkeligt, at der, samme dag som denne forhandling finder sted i Europa-Parlamentet, finder en anden forhandling sted om omstrukturering af den europæiske bilindustri - oven i købet på grundlag af en betænkning udarbejdet af et ledende medlem af PSE!- hvor de sociale problemer ikke ligefrem har en central placering for ikke at sige, at de slet ikke er medtaget.
De, der kommer til at skrive vor tids historie, vil støde på mange underlige og uforståelige ting. Jeg håber og ønsker imidlertid, at Europa-Parlamentets holdning vil være let at forstå, fordi den er social og fremtidsorienteret.

Cabezón Alonso
Hr. formand, Renault-ledelsens beslutning om fra den ene dag til anden at give meddelelse om lukning af en fabrik i et europæisk land forekommer helt uforståelig. Men det er ikke rigtigt at blande andre lande ind i dette problem og nævne Spanien i denne sammenhæng. Lad os ikke blande tingene sammen. Denne lukning har ingen sammenhæng med åbningen af nye fabrikker i Spanien, og Renaults beslutning lader ikke til at hænge sammen med nye produktioner i andre europæiske lande. De eneste ansvarlige for problemet er ejerne af Renault, og de bør stå til ansvar. Der er ikke andre ansvarlige.
Man må stille spørgsmålstegn ikke kun ved det begrænsede eksisterende sociale Europa, men også ved selve ideen om Europa. Hvis disse ting sker i et Europa, som vi ønsker skal være fælles, uden at det bekymrer os, så er der ved at ske noget alvorligt i selve den europæiske opbygning. Urørlige begreber som markedet forårsager ubarmhjertigt udflytninger, lukning af fabrikker og sammenlægninger. Hvis markedet, kapitalen og den direkte rentabilitet ikke er neutrale, skal beskyttelsen af beskæftigelsen og af fagforeningsrettighederne heller ikke være neutrale.
Renault bør ikke kun overholde fællesskabsretten, men bør også være ansvarlig over for den europæiske offentlige opinion. Det er desværre ikke den første fabrik, der vil lukke, og vi skal være klar over, at de erhvervsmæssige strategier somme tider har triste konsekvenser. Men her står vi over for en overraskelsesbeslutning, uden at man har overholdt minimumsspillereglerne, uden at der har været høringer eller forhandlinger. At betragte disse problemer passivt fører til meningsløs resignation. Det er ikke kun et problem for tusinder af belgiske arbejdstagere. Jeg foretrækker at høre, at det er et problem for tusinder af europæiske arbejdstagere, og mod dem er vores solidaritet rettet.
Den sociale dialog er det bedste instrument til at regulere forholdet mellem arbejdsgiver og arbejdstager. Dette er et konkret tilfælde, hvor den sociale dialog bør rette op på et meget alvorligt problem. Renault bør indse, at det faglige miljø og forholdet mellem arbejdsgiver og arbejdstager har stor betydning. Gennem forhandlingen mellem Renaults ledelse og repræsentanterne for arbejdstagerne bør der findes mulige løsninger på dette problem af europæisk dimension, og hvis den sociale dialog er mulig, skal der findes løsninger.

Formanden
Jeg har modtaget et beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.

Flynn
Hr. formand, jeg vil gerne takke dem, der har bidraget til debatten her til formiddag. Det har været en værdifuld debat, og det er af mindst to gode grunde yderst passende, at Parlamentet tager sig af denne sag.
For det første er der den ret vi har til at vise, hvor stærkt vi føler i forbindelse med den beslutning, Renault har taget om denne fabrikslukning. Det er også rigtigt at vise solidaritet med de mennesker, der er truet af tab af deres arbejde, og med deres familier, der kommer til at lide nød.
Både Parlamentet og Kommissionen har sat beskæftigelsen allerøverst på den politiske dagsorden. Det er yderst vanskeligt at acceptere afskedigelse af gode, veluddannede, professionelle arbejdere på, hvad der var og, så vidt vi forstår, stadig er en industrielt og økonomisk effektiv fabrik. Denne fabrik havde den mest fleksible arbejdsstyrke, man kunne forestille sig i denne sektor, og det er meget vanskeligt at forstå beslutningen om at lukke den.
For det andet rejser denne fabrikslukning et antal vigtige spørgsmål for Fællesskabets politik. Der kan ikke være nogen tvivl om rigtigheden og nødvendigheden af at træffe forretningsmæssige beslutninger, der påvirker investeringer, placering, drift og også lukning af industrielle anlæg i disse stadig mere konkurrenceprægede tider. Det har vi en klar forståelse for.
Men rettigheder og beføjelser medfører naturligvis også ansvar. Spørgsmålet her er blevet stillet meget klart af fru Kestelijn-Sierens, når hun siger, at Renault nu har overtrådt reglerne. De har overtrådt reglerne, og det er op til andre at forfølge denne sag under den nationale gennemførelseslovgivning. Det er det, man påtænker, og det er sådan, sagen skal håndteres.
Det indre marked er et område uden indre grænser - den største af sin art i verden - hvor forretningslivet kan trives, kapital og varer bevæge sig frit, og hvor man støtter konkurrencedygtighed og foretagsomhed. Men ingen virksomhed kan trives uden velvilje og engagement fra sine ansatte, og de, der foregiver at være multinationale selskaber, kan ikke renationalisere, når som helst det passer dem. Det blev meget klart sagt i meddelelsen om denne industri for et stykke tid siden, at den sociale dialog er et vigtigt aspekt af håndteringen af de strukturelle ordninger, der vil være nødvendige for udviklingen af denne industri. Det kan man ikke se bort fra, som det er sket ved denne lejlighed. Det er det budskab, der bør sendes. Jeg vil sige, at der er god grund til at fordømme det, Renault har gjort. Det var forkert, og det var uacceptabelt at omgås arbejdstagernes lovfæstede rettigheder på en så lemfældig måde. Og det er op til dem, der føler, at disse rettigheder er overtrådt, at tage sagen op inden for deres jurisdiktion, hvor det er nødvendigt. Det er derfor, den sociale og økonomiske dimension altid anføres som to sider af samme mønt.
I min indledende udtalelse redegjorde jeg for situationen i den nuværende lovgivning med hensyn til afskedigelse af arbejdstagere i situationer som den med Renault i Vilvoorde. Jeg påpegede svaghederne med hensyn til sanktioner, og jeg har givet udtryk for mine hensigter med hensyn til at udfylde disse huller og forstærke Fællesskabets foranstaltninger med hensyn til information af og samråd med arbejdstagerne. Jeg vil gerne sige følgende til fru Van Lancker: Loven er der, og den bør gennemføres; og før vi som en øjeblikkelig og forståelig reaktion på en sådan situation søger at få gennemført ny lovgivning, så må vi altid huske at prøve den eksisterende lovgivning. Hvis den er mangelfuld, så er der god grund til at søge den ændret. Men det er min oprigtige mening, at den eksisterende lovgivning er stærk, og at man bør bruge den; og hvis det så viser sig, at et eller flere aspekter af den trænger til ændringer eller udvidelse, så vil jeg ikke tøve med at komme tilbage med et sådant forslag.
Men andre må naturligvis også spille deres rolle. Industrien må se på sit ansvar igen i et indre marked, der støtter dens konkurrencedygtighed og dens velstand. I dette tilfælde må Renault og den regering, der ejer 48 % af aktierne i virksomheden, overholde den europæiske og nationale lovgivning, både dens bogstav og dens ånd. Regeringen - alle regeringer - må sikre, at man i et borgernes Europa, som skal være værdigt til dette navn, giver samme opmærksomhed til de sociale og økonomiske dimensioner og sikrer ligebehandling og beskyttelse af rettigheder i hele Unionen. Jeg tror, at regeringskonferencen vil give en mulighed for at gøre dette.
En katastrofal fabrikslukning som denne ryster tilliden. Det er vigtigt nu - som det var det på det pågældende tidspunkt - altid at mobilisere alle vore kræfter og energier for at genoprette investorernes og forbrugernes tillid; det vil bringe vækst og øget beskæftigelse. Socialpolitikkens rolle som en produktiv faktor er et afgørende element i denne ligning. Vi må ikke miste det forhold af syne under vor forberedelse af de sidste stadier af drøftelserne i forbindelse med regeringskonferencen og topmødet i Amsterdam og i de igangværende initiativer, som vi tager sammen med arbejdsmarkedets parter.
I nærmeste fremtid vil jeg fremlægge nogle vigtige forslag på det sociale område, særlig om social beskyttelse og nye metoder til organisering af arbejde; og der vil, som jeg sagde i mine indledende bemærkninger, være et forslag om information og rådslagning på nationalt niveau. Jeg vil gerne benytte dette instrument i forslaget til at fylde de huller, der måtte være opstået eller være indlysende efter gennemgangen af denne sag, for så vidt den forfølges på nationalt niveau.
En heldig udgang for Davignon-Gruppen vil også bane vej for forslaget om en statut for selskaber virksomheder og give et væsentligt løft for det indre marked. Vi må også se frem i retning af et heldigt resultat af forhandlingerne mellem arbejdsmarkedets parter om deltidsarbejde, og det vil også være yderst nyttigt.
Endelig vil jeg gerne sige, at efter min mening har ingen virksomhed, ligegyldig hvor stor eller indflydelsesrig den er, ret til at afskedige sine arbejdere og overtræde loven på den skødesløse facon, som vi har set i dette tilfælde. Det strider mod loven og den ånd, som vi har troet gennemsyrede alt det, vi gjorde, for at gennemføre integrationen af Europa og det indre marked. Den enige reaktion, som vi har her, vil gøre meget for at tilkendegive over for alle dem, der har ansvaret i denne sag, at det ikke er acceptabelt at handle uforsvarligt, sådan som vi har set det i denne sag.
Arbejdstagernes rettigheder er fastlagt i love, og man må overholde disse loves ånd såvel som deres bogstav. Det er det helt grundlæggende, når man skal nå til enighed, og at se bort fra dette grundlag er en direkte opskrift på kaos på det industrielle arbejdsmarked.
Ved denne lejlighed er opbygningen af Europa blevet skadet. Lad os gøre os det helt klart. Så jeg vil gerne igen understrege, at den sociale dimension er af vital betydning, hvis vi ønsker, at Europas integration skal lykkes; det er en forudsætning for, at Europas borgere vil støtte det europæiske ideal. Vi må se frem til en bedre reaktion i fremtiden for dem, der har ansvaret i sager som denne.

Formanden
Mange tak, hr. Flynn.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.
Vi må håbe, at denne forhandling får de bedst mulige følger for arbejdstagerne på Renault-fabrikken.

Industriens konkurrencedygtighed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0052/97 af A. J. Donnelly for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget »Den Europæiske Bilindustri 1996« (KOM(96)0327 - C4-0493/96); -A4-0040/97 af Langen for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg om en politik til forbedring af den kemiske industris konkurrencedygtighed i Europa: en model (KOM(96)0187 - C4-0273/96); -A4-0036/97 af Katiforis for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen »Fremtidsperspektiver for de maritime erhverv i EF - Debatoplæg om de maritime erhvervs konkurrenceevne« (KOM(96)0084 - C4-0211/96) Ordførere for udtalelser: Estevan Bolea for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi Pex for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser Belleré for Udvalget om Transport og Turisme Ken Collins for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse ( HUGHES-proceduren).
Alan Donnelly
Hr. formand, jeg vil gerne først begynde med at drøfte de tre betænkninger under ét, fordi dette, som De sagde, er en forhandling under ét om industripolitik, og jeg mener, den kommer i rette tid, i betragtning af den tidligere debat, vi havde om Renault, og hr. Flynns meget nyttige reaktion, at vi skal se på disse tre industrier under ét, for selv om automobilsektoren, den maritime sektor og den kemiske sektor naturligvis er tre helt forskellige industrier, så er det klart for mig, at der er mange lighedspunkter i den måde, hvorpå vi må forsøge at skabe et miljø for disse industrier, så de kan virke inden for Den Europæiske Union.
De står alle over for samme former for udfordringer med en intensiveret global konkurrence og hurtige strukturelle ændringer, og jeg tror, det er i denne forbindelse, at vi må have denne debat her til formiddag, og jeg er sikker på, at det er i denne forbindelse, at hr. Bangemann vil svare på Kommissionens vegne.
I betragtning af, at over 3000 arbejdstagere lige har mistet deres arbejde efter Renaults beslutning, mener jeg, at det også er meget vigtigt, at vi tænker på forbindelsen mellem konkurrencedygtighed, produktivitet og beskæftigelse, for vi taler for meget her i Parlamentet og i de europæiske institutioner om konkurrencedygtighed, men vi forbinder det ikke med spørgsmålet om produktivitet og beskæftigelse.
Konkurrencedygtighed er ikke et mål i sig selv, det må være et middel til at nå et mål, og dette mål er naturligvis at forsøge at forbedre produktiviteten og beskæftigelsesmulighederne. Vi må komme væk fra denne ortodoksi i Den Europæiske Union, hvor vi antager, at konkurrencedygtighed i sig selv er løsningen på alle vore problemer. Problemet med omstrukturering, overførsler og fabrikslukninger skaber en voksende atmosfære af usikkerhed blandt arbejdstagere og offentligheden i almindelighed, og det er afgørende nødvendigt, at Kommissionen fremlægger forslag, der kan tackle dette spørgsmål bredt. Vi accepterer, at det er kompliceret med hensyn til industriel planlægning, når overførsler, omstrukturering og fabrikslukninger finder sted. I denne forbindelse må vi, hvis det er kompliceret, have en række forskellige ideer og initiativer og løsninger for at sikre, at vi kan forsøge at fjerne den forfærdelige følelse af usikkerhed, der nu findes inden for Den Europæiske Union. Usikkerhed fører til manglende motivation, og det er en del af det problem, som den europæiske økonomi står over for. Jeg håber, at kommissæren, når han svarer, vil tage hensyn til disse spørgsmål inden for den generelle debat om industrien.
Jeg vil gerne bruge resten af min tid til at tale specifikt om bilindustrien, for det er Europas største industri: Den repræsenterer næsten 2 % af Europas bruttonationalprodukt, den beskæftiger direkte omkring 2 mio mennesker, og den bidrager til Den Europæiske Unions indtægter med over 220 mia ECU. Det er en yderst vigtig industri, og jeg mener helt ærligt, at hvis vi fortsat lader denne industri planlægge fremtiden på samme måde som i dag, så vil vi få omfattende tab af arbejdspladser i Europa. Vi har problemet hos Renault, man har set problemer hos Enfield i London, og Halewood i Liverpool, samt hos Ford. Vi vil se yderligere pres på denne industri, medmindre vi kan forsøge at lægge en plan for fremtiden. Så det første, Parlamentet opfordrer til, er at kommissær Bangemann sammen med Parlamentet skal sammenkalde til et møde af direktører for de større bilfabrikanter i Europa sammen med reservedelssektoren og fagforeningerne for at se, om vi ikke kan samle en gruppe på højt niveau, der kan planlægge denne sektors fremtid.
Vi vil gerne give større støtte til initiativet med »fremtidens bil«. Det er et glimrende initiativ, men det behøver flere ressourcer og mere støtte. Vi vil gerne se større fremskridt med hensyn til international harmonisering af normer. Det er af afgørende betydning, hvis vi skal have et globalt marked, og et globalt konkurrencedygtigt marked inden for Den Europæiske Union, at vi går frem i retning af international harmonisering. Og specielt må vi i forbindelse med et antal initiativer sikre os, at de biler, vi producerer, vil være acceptable ikke bare på vort eget marked, men i De Forenede Stater og på de andre markeder i verden, og er et produkt, som forbrugerne ønsker at købe.
Det betyder, at vi må se på ny teknologi med hensyn til udstødning og brændstofforbrug. Vi må se på motorelektronik, yderligere forbedringer af bilernes sikkerhed, elektriske biler og hybridbiler, letvægtsbilstrukturer og -materialer, optimering af produktionsteknik, og systemer til genbrug af alle køretøjer.
Jeg erkender, at vi allerede har noget i retning af 56 direktiver vedrørende bilindustrien. Som lovgivere kan vi ikke simpelt hen gå videre gennem dagsordenen uden at rådføre os med industrien, så det, jeg vil appellere til af hensyn til høring og samarbejde, er, at vi hurtigt går frem i retning af at se på denne nye dagsorden i samråd med industrien, fagforeningerne og forskningssektoren, så at vi faktisk kan se frem til en sikker fremtid for Europas største industri, og så vi kan standse den nuværende nedgang.

Langen
Hr. formand, mine damer og herrer, den kemiske industri er den anden største industri i Europa. Den råder over 1, 6 mio arbejdspladser og tegner sig for den største eksportandel overhovedet. De største kemivirksomheder i verden har deres sæde i Europa, dvs. en næsten sammenlignelig udgangsposition. Den kemiske industri står ligesom automobilindustrien over for den udfordring, at den skal reagere på globale ændringer af markedet. Den samlede omsætning på 350 mia ECU, hvilket svarer til mellem 3 og 4 % af det samlede europæiske bruttonationalprodukt, er også et godt grundlag for fremtiden. Kommissionens meddelelse om den kemiske industris konkurrencedygtighed er næsten et pilotprojekt, da der nemlig her blev udviklet et koncept i dialog med industrien. Jeg vil gerne i denne forbindelse udtrykkeligt rose Kommissionen, som jo hyppigt kritiseres her! Hr. kommissær, når De har fortjent ros, bør De også tage imod den!
Der er dog ét punkt, som man kunne have forbedret: Arbejdstagerorganisationerne var ikke inddraget i tilstrækkeligt omfang; her kunne man forbedre noget.
Som led i den grundlæggende strukturomstilling og en stigende globalisering sker der en varig regional forskydning af markeder og produktionssteder. Grundene hertil er bl.a. den stærkere position blandt nye konkurrenter i det asiatiske område og Stillehavsområdet, åbningen af de østeuropæiske stater og deres integrering i verdensøkonomien samt den øgede konkurrenceintensitet på det europæiske indre marked. Den globale struktur for den kemiske industris produktionssteder vil skulle tilpasse sig den ændrede regionale struktur på verdensmarkedet for kemiprodukter. Således kan konkurrenter fra Asien, Mellemøsten og Østeuropa allerede i dag tilbyde talrige produkter fra den kemiske industri - især standardprodukter - til væsentlig lavere priser end europæiske virksomheder trods nogenlunde samme produktkvalitet og leveringssikkerhed.
På disse standardområder af den kemiske industri er også det teknologiske forspring kommet i farezonen, da disse teknikker er til rådighed over hele verden. Globaliseringen af markederne og opbygningen af nye produktionsanlæg i vækstregionerne - som jo ofte kritiseres her, men som er nødvendig for virksomhedernes overlevelse - har medført, at beskæftigelsen inden for den kemiske industri i de seneste år måtte reduceres med 25 % til 1, 6 mio beskæftigede på nuværende tidspunkt.
Det er derfor også en af den kemiske industris fremtidige opgaver - trods nødvendigheden af en mere markedsorienteret produktion - varigt at sikre beskæftigelsen i den kemiske sektor og udligne nedlæggelsen af arbejdspladser inden for traditionelle kemiområder ved at skabe nye arbejdspladser inden for fremtidsorienterede teknologier. Som erstatning for urentable produktionsområder spiller bio- og genteknologien, kemien for biologisk virksomme stoffer og naturstoffer, miljøteknologien, nye materialer samt udviklingen af komplekse systemløsninger en vigtig rolle, hr. kommissær. Derfor er det efter min mening også vigtigt, at man som led i forskningsprojekterne - det har udvalget også fastslået - i højere grad lader den kemiske industri som en tværgående videnskab deltage i task forcerne og ikke blot lader den udvikle sig på sidelinjen, da den kan yde bidrag til bilen af i morgen, til trafiksystemet, til synergetiske løsninger, som går langt ud over det, som Kommissionen hidtil har forelagt.
Økonomiudvalget har drøftet dette meget intenst. Vi har arrangeret en høring. Vi har taget hensyn til resultaterne i Forskningsudvalget og Miljøudvalget som rådgivende udvalg, og det er resulteret i en betænkning, som har opnået en meget bred tilslutning. 55 ja- og kun 2 nej-stemmer er et meget glædeligt resultat i betragtning af den vanskelige opgave, som stiller sig her f.eks. i forbindelse med sikringen af et mindstemål af lovgivning på miljøområdet eller med nedsættelsen af miljøbestemmelser, som snarere hæmmer kemiproduktionen og Europa som produktionssted for den kemiske industri. Den intensive drøftelse har her vist, at Kommissionen har tilvejebragt et godt grundlag, men gennem vore forslag kan dette kommissionsdokument forbedres yderligere.
Det vil således afhænge af Dem, hr. kommissær, om De er rede til at overtage vore absolut gode forslag, som opnåede en bred støtte. Vi mener, at Kommissionen og medlemsstaterne med den kemiske industri som forbillede kan fremme den sociale dialog om teknologiske udviklingsmuligheder. På den måde kan man opnå den nødvendige accept af nye produktionslinjer. På den måde kan det også lykkes, at man kan tale objektivt og uden ideologiske barrierer om f.eks. den CO2 -afgift, som mange taler om, men som udvalget forholder sig skeptisk til - vi mener ikke, at det er en løsning til sikring af konkurrencen. Dette indebærer også udbygningen af infrastrukturen, et pipeline-net, som forbedrer transporten af farlige stoffer.
Jeg mener, at i dette samlede perspektiv er denne meddelelse fra Kommissionen hensigtsmæssig. Jeg vil gerne afslutningsvis takke alle dem, som har bidraget dertil, Kommissionen, organisationerne, som har deltaget aktivt, kollegerne i Økonomiudvalget, og jeg mener, at vi alt i alt kan være tilfredse med dette dokument!

Katiforis
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil følge i hr. Donnellys fodspor og indlede mit indlæg om de maritime erhverv med nogle generelle bemærkninger om den europæiske industripolitiks problem. Der er tre vigtige, retningsangivende faktorer, der præger den europæiske industri i dag: den vedvarende lave produktivitet, den nye teknologis stort set uudnyttede muligheder, og det pres, der kommer fra samfundets voksende følsomhed med hensyn til miljøspørgsmål.
Tilsammen virker disse tre faktorer under de nuværende omstændigheder som en hindring, en bremse, på den europæiske industris fremgang. Med en ny og mere konstruktiv konstellation vil denne bremse kunne ændres til et incitament, og dette bør være industripolitikkens opgave. Den nye teknologi kan give os den øgede produktivitet, som igen kan give os så mange flere midler, at en del af dem kan afsættes til miljøforbedringer. Det kritiske spørgsmål er, hvorfor denne konstruktive proces er så længe om at gå i gang, og det eneste seriøse svar, der kan gives på spørgsmålet, er, at den langsomme ekspansionstakt i den økonomiske aktivitet, den recession, som har plaget os siden begyndelsen af 1990'erne - og også tidligere - og det relativt lave investeringsniveau vanskeliggør den nye teknologiske fremgang.
Navnlig med hensyn til den nye teknologi, som vi taler om, edb-teknologien, er der foruden de øvrige problemer også den hindring, at de almindelige forbrugere ikke kender, ikke har haft tilstrækkelig lejlighed til at lære den nye teknologis muligheder at kende, så der har kunnet opstå et forbrug og en efterspørgsel af det nødvendige omfang. På dette område er vi nødt til at investere, ikke kun i udstyr, men også i opbygningen af nye markeder.
Hvad den maritime industri angår, er det en sektor, som man, skønt den beskæftiger 2, 5 mio arbejdstagere, længe har regnet med var dømt til at sygne hen på grund af konkurrencen fra lande med lave arbejdsomkostninger og lempelige regler for dens virke. Ideen om, at Europa i stedet for lave lønomkostninger har en helt anden fordel, den ny teknologi, og i stedet for lempelige regler har sine skibsfartstjenesters høje kvalitet, og at der på dette grundlag kan bygges en ny, moderne, dynamisk og konkurrencedygtig industri, danner det konstruktive grundlag for de initiativer, som kommer fra Kommissionen og kommissæren personligt, som vi er så heldige at have til stede i dag, og også for vort eget værk: Forum for de Maritime Erhverv. Hvis denne idé føres ud i livet, kan det skabe en ny, veritabel industriel revolution inden for sektoren, og gevinsten kan blive af uvurderlig betydning for Europa; men dette sker ikke uden en indsats og et konstruktivt samarbejde mellem alle faktorer inden for branchen.
Skibsværfterne bør drage fordel af flådens fremskredne alder og fremskynde fornyelsesprocessen. Deres sendrægtighed er muligvis fordelagtig for dem i dag; men konkurrenceevnen undermineres, og derfor ødelægger det fremtidige fordele. I en tid, hvor skibsfartens produktive kapacitet er midlertidigt underudnyttet - jeg siger midlertidigt, fordi der forventes en fordobling af handelen til søs i løbet af de næste 15 år - bør bankerne og finansieringsselskaberne gøre finansieringsfleksibiliteten og de lave renter til et alvorligt incitament for nye investeringer. Arbejdstagerne bør stræbe efter videreuddannelse i ny teknologi og stille krav herom til medlemsstaterne. Desuden bør de arbejde sammen om at finde fleksible beskæftigelsesformer og alternative mandskabssammensætninger, som gør det lettere at anvende den ny teknologi på skibene og overalt i sektoren. Skibsværfterne bør frigøre sig fra behovet for statstilskud og genvinde deres position på de internationale markeder. Havne har en vigtig rolle at spille, da de kan forbinde land- og søkommunikationen, så rentabiliteten mangedobles.
Men naturligvis har de statslige myndigheder og fællesskabsmyndighederne det største ansvar, fordi det er deres opgave at sikre rimelige konkurrencevilkår for de europæiske skibe, begrænse de offentlige udgifter og forbedre det menneskelige potentiale. Men først og fremmest må de revidere de generelle rammer for beskæftigelsen i erhvervslivet, for uden den hastighedsforøgelse, som også medfører højere beskæftigelse, er jeg bange for, at vi kommer til at kigge i vejviseren efter den nye teknologis udbredelse og den nye industrielle revolution og med denne genoprettelsen af Europas gamle dynamik.

Heinisch
Hr. formand, mine damer og herrer, den kemiske industri befinder sig i en international konkurrencesituation, som til stadighed skærpes, navnlig med virksomheder, som for størstedelens vedkommende kan producere til lavere omkostninger. Dette har i Europa allerede haft følger for beskæftigelsen. Det drejer sig om en industribranche, som er eksportorienteret, og dette bør den af samfundsøkonomiske grunde også blive ved med at være for fortsat at kunne støtte den europæiske konjunktur. Denne industribranche tilbyder arbejdspladser af høj kvalitet ikke kun i den kemiske industri, men også i de beslægtede industrier, f.eks. inden for bilindustrien eller computerbranchen, da den tilbyder løsningsmuligheder, som den har udviklet. Det er derfor vigtigt og nødvendigt, at den kemiske industri som en yderst innovativ industribranche fremmer nye udviklinger inden for fremtidsorienterede discipliner som f.eks. bioteknologien og i den forbindelse mindsker belastningen af vort miljø. Dog skal de europæiske virksomheder have samme patentretlige beskyttelse i forbindelse med sådanne nye udviklinger som i andre dele af verden.
Vedrørende miljøbeskyttelse: Vi skal gøre os klart, at den moderne miljøbeskyttelse, som den kan praktiseres i Europa og i alle andre industrilande, er utænkelig uden den kemiske industri - man behøver blot tænke på katalysatoren. Her gemmer der sig et stort miljøbeskyttelsespotentiale. Den kemiske industri bør derfor støttes i sin indsats for at finde løsninger på miljøproblemer. De små og mellemstore kemivirksomheder bør vises særlig opmærksomhed. De udvikler og anvender ofte nye teknologier, som medfører tydelige forbedringer af eksisterende produkter. De skaber derved ikke sjældent mange nye arbejdspladser. Sådanne virksomheder bør man yde etableringsstøtte ved hjælp af egnede foranstaltninger, f.eks. i form af risikovillig kapital. Men frem for alt bør det gennem en deregulering gøres lettere for dem at leve og overleve.
Den kemiske industri er en af de få industribrancher i Europa, som principielt ikke har haft behov for statsstøtte, da den til stadighed har været i stand til at foretage en omstrukturering og tilpasse sig de vedvarende omskiftelige forhold på verdensmarkederne. Det må være det politiske mål at støtte den i denne henseende i fremtiden og ikke hæmme den gennem en overregulering.
Afslutningsvis siger jeg hjertelig tak til hr. Langen for hans særdeles gode betænkning og for, at han har overtaget forslagene fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi.

Roth-Behrendt
Hr. formand, mine damer og herrer, der er i det mindste én ting, der forener mig med fru Heinisch og hr. Langen, nemlig at vi alle er klar over den kemiske industris særlige ansvar. Ellers er der ikke alt for meget, der forener os med hensyn til vurderingen. Lad mig komme med nogle kommentarer i denne henseende. Jeg er overbevist om, at den kemiske industri - og sammen med mig er i øvrigt også Miljøudvalget af denne overbevisning - har et særligt ansvar for sunde, miljøvenlige produkter og for en sund, miljøvenlig produktion. De konklusioner, som Miljøudvalget drager heraf - hr. Langen ryster på hovedet, men han sagde det heldigvis også i sit indlæg - er anderledes end dem, hr. Langen, den kemiske industri og fru Heinisch drager deraf. Dette spændingsforhold, som den kemiske industri befinder sig i, gør det nemlig nødvendigt at gøre to ting, nemlig på den ene side at være storsindet over for den kemiske industri, men på den anden side også at være streng over for den. Hvad betyder det i enkeltheder, at være storsindet og streng over for den - som i øvrigt også over for kommissæren? Hr. Langen kom med et tilråb, som de andre ikke forstod. Jeg vil lige om lidt sige noget i den forbindelse. Jeg vil heller ikke forsøge at pille Deres betænkning helt fra hinanden, hvilket i øvrigt ville være let for mig. Hvis jeg gjorde det, ville jeg være skolemesteragtig.
At være storsindet over for industrien betyder i realiteten, at man giver den den grad af pålidelighed, mulighed for valg af produktionssted, som den har brug for. At være streng over for den betyder en sikring af, at den producerer produkter, som ikke skader miljøet og vor alles sundhed. På Langen-betænkningen kan der derfor udsættes visse ting, som Miljøudvalget ikke støtter, og som min gruppe i øvrigt heldigvis heller ikke vil støtte - men det siger jeg i parentes.
I Miljøudvalget arbejder vi for øjeblikket på en betænkning om frivillig begrænsning, hvori vi forsøger at afklare, hvad frivillige begrænsninger kan resultere i, og hvad de ikke kan resultere i. De kan helt sikkert ikke træde i stedet for lovgivning. Jeg er heller ikke enig med hr. Langen i, at det er indtrængende nødvendigt at reducere miljøstandarderne for at udligne de placeringsmæssige ulemper. Derfor anser jeg det ikke for at være acceptabelt, at man i betænkningen foregriber et resultat, som Parlamentet endnu ikke har truffet beslutning om. Derudover er lavere energipriser ikke det, som Parlamentet hidtil har lagt vægt på.
Endnu en bemærkning og så komme jeg til afslutningen. Parlamentet har i lang tid uden resultat behandlet CO2 energiafgiften. Jeg beundrer modet blandt kollegerne i Økonomiudvalget med hensyn til at sige noget om det, men reduktionen medfører også fejl, og derfor anser jeg ligesom Miljøudvalget også denne del for at være forkert.

Estevan Bolea
Hr. formand, de maritime erhverv er blevet betragtet som gamle industrier i tilbagegang. Det er ikke rigtigt. Ærede medlemmer, det er ikke rigtigt, for der findes ikke forældede industrier, men forældet teknologi. Det er rigtigt, at i øjeblikket repræsenterer det maritime erhverv i Europa - helt konkret skibsbygningen - kun 20 % af verdensmarkedet, men denne andel kunne forøges væsentligt. Og når vi taler om maritime erhverv, skal vi ikke kun nævne skibsbygning og skibsreparation, men også havneydelser samt erhvervene inden for havressourcerne såsom fiskeri, akvakultur - fisk, bløddyr og alger - og navnlig udvinding af gas- og olieforekomster i havet.
Der er derfor mange opgaver at udføre i Europa. Men det er indlysende, at vi skal foretage drastiske ændringer og begynde med at uddanne de personer, som arbejder i disse sektorer, og med at modernisere vores erhverv, i hvilken forbindelse jeg vil omtale olietankskibene. I øjeblikket findes der 3.600 olietankskibe i hele verden, hvoraf 10 % bør ophugges hurtigst muligt, fordi de ikke opfylder de krav, der stilles. De mest alvorlige ulykker med olieudslip forekommer i Europa, selv om vi kun transporterer 30 % af verdens samlede oliemængde i vores havne. 10 % af flåden skal udskiftes. Det vil sige, der skal bygges 700 nye olietankskibe med dobbelt skrog og med elektronisk sikkerhedsudstyr, som bidrager til sikkerheden til søs. Den Europæiske Union, vores erhverv, kunne bygge en stor del af disse 700 skibe. De kunne også bygge mange flere boreplatforme, og de kunne specialisere sig inden for et nyt felt: Nedlæggelse af olieplatforme. Vi har mere end 40 udtjente olieplatforme, som skal nedlægges, og dette kræver en industri, som jeg ikke ved, om vi er forberedte på.
Der er således både inden for forskning og inden for energi et stort arbejde, der skal udføres, og vi har opfordret Kommissionen - og hr. Katiforis har været så venlig at tage denne opfordring med i sin betænkning - til at gøre flere ting, blandt andet at kontrollere overholdelsen af de eksisterende direktiver, således at skibe, der sejler ind i vores havne, er sikre. Men derudover mener vi, at Kommissionen først bør udarbejde en henstilling og derefter en forordning med henblik på udskiftning af forældede olietankskibe. Og, ærede medlemmer, som jeg sagde, er der 700. De nye skal have dobbelt skrog, dobbelt maskinrum, dobbelt fremdrivningssystem, separat ballast og det nødvendige elektroniske sikkerhedsudstyr. Men vi mener også, at de maritime terminaler i Den Europæiske Union og i andre havne, som vi har indflydelse på, bør råde over de nødvendige anlæg til at modtage husholdningsaffald, spildolie, ballastvand og til generelt at forbedre miljøet.

Pex
Hr. formand, for at fuldstændiggøre det, der allerede er sagt om de maritime erhverv, vil jeg gerne understrege, at det særlige ved de maritime erhverv er tilknytningen til Den Europæiske Unions internationale handelsaktiviteter. Det er derfor, Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser allerede har gennemført så mange aktiviteter med hensyn til de maritime erhverv og skibsbygning i særdeleshed. Jeg minder om den betænkning, Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser udarbejdede i 1995, hvori man omtaler OECD-aftalen om konkurrencevilkårene inden for skibsbygnings- og reparationssektoren.
90 % af den eksterne handel og 30 % af den interne handel går ad søvejen og holder toenhalv millioner personer i arbejde. Søtransportens rolle vil stige, især på grund af Middelhavspartnerskabet og samarbejdet med landene i Central- og Østeuropa så som Polen og de baltiske lande.
Det er skammeligt, at en stor del af aktiviteterne i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser og også en række anbefalinger fra betænkningen er forbigået EMAC-udvalgets opmærksomhed. Det må jeg give udtryk for min skuffelse over. Det er efter min mening af stor betydning at konstatere, at blandt andet skibsbygningssektoren udvikler sig godt dér, hvor man har været i stand til at tilpasse sig nye teknologier. Hvor går det dårligt? Netop dér, hvor man har at gøre med dårlige konkurrencevilkår og unfair konkurrencesituationer. Den største fare for skibsbygningen er, at det europæiske skibsbyggeri har for travlt med sig selv, kives for meget indbyrdes og arbejder for lidt sammen om at erobre en position på verdensmarkedet. OECD-aftalens ikrafttræden er af største betydning for den europæiske skibsbygningsindustri. Vi er meget skuffede over De Forenede Staters holdning, der som den eneste af dem stadig ikke har ratificeret den. Jeg mener, det er af stor betydning, at vi i Europa tilstræber fair konkurrencevilkår, og at vi forsøger at stimulere til, at det også sker internationalt takket være OECD-aftalen.
Endelig er der talt om nødvendigheden af at intensivere aktiviteterne inden for research and development . Dertil vil jeg gerne tilføje, at denne aktivitet, som involverer så mange penge, ikke må give anledning til nye forskelle i vilkårene for den europæiske industris drift.

Rapkay
Hr. formand, mine damer og herrer, med sin meddelelse om en politik til forbedring af industriens konkurrenceevne i Den Europæiske Union forelagde Kommissionen i 1994 en strategi til et horisontalt tiltag som led i en moderne industripolitik. Fremme af immaterielle investeringer, udvikling af det industrielle samarbejde, sikring af retfærdige konkurrencevilkår og modernisering af de offentlige myndigheders engagement er også i dag handlefelter, som er af strategisk betydning for konkurrenceevnen i de industrisektorer, der behandles i dag.
Parlamentet understregede udtrykkeligt dette tiltag i sin daværende beslutning, men gjorde opmærksom på yderligere spørgsmål; jeg vil tage to af disse op. Det første spørgsmål er, at den industrielle udviklings forbillede er sociale og miljøvenlige produkter og produktinnovationer. For det andet gjorde vi opmærksom på, at foruden de anerkendte vækstområder såsom kommunikationsteknologier, bioteknologi, miljøteknologier, slet og ret højteknologier, skal der også fokuseres på en stabilisering og forbedring af de traditionelle industrisektorers konkurrenceevne. Dermed mener jeg ikke gamle industrier, men derimod eksisterende sektorer, som skal forblive konkurrencedygtige ved hjælp af moderniseringer, konkurrencedygtighed i form af, at deres produkter har en høj brugskvalitet og en høj miljøkvalitet.
Begrebet »forældede industrier« anser jeg under alle omstændigheder for at være tvivlsomt. I Tyskland bliver netop med dette begreb en hel branche bragt i vanry og hermed ikke kun branchen selv, men også produktionskæden, herunder også de moderne teknologier i den forbindelse. Dette opstår, når man sætter noget liberalt vrøvl i stedet for en moderne industripolitik.
Nu er der i forbindelse med den kemiske industri og bilindustrien ingen der får den ide at tale om forældede industrier. Med rette! For begge er de to vigtigste produktionsindustrier med deres 3, 5 mio arbejdspladser og deres stadig eksisterende andele af verdensmarkedet, hvilket viser, at det drejer sig om nøgleindustrier for den europæiske økonomi.
I forbindelse med den maritime industri gjorde hr. Katiforis jo opmærksom på, at også denne indtil for kort tid siden blev anset for at være en forældet industri. Først i de seneste år er man igen kommet til den erkendelse, at man af økonomiske og strategiske grunde ikke kun skulle standse tilbagegangen, men også ændre den til et opsving. Lad mig derfor kun nævne to aspekter, som har strategisk betydning for de sektorer, der behandles i dag.
For det første betydningen af investeringer i almen uddannelse, erhvervsuddannelse og livslang uddannelse, som imidlertid ikke kun skal fremme de tekniske kvalifikationer. Det er lige så vigtigt at fremme og udnytte kreativiteten blandt alle dem, der deltager i produktionsprocessen. For så vidt spiller den sociale dialog en central rolle med hensyn til at øge konkurrenceevnen. For det andet bæredygtigheden i forbindelse med udviklingen af førsteklassesprodukter af høj kvalitet med ren teknologi, dvs. ingen efterfølgende miljøopretning, men derimod miljøbeskyttelse i produkter og processer. Kun i så fald kan man med rette tale om det, som Kommissionen skriver i titlen på sin meddelelse om den kemiske industri: en model.

Stenmarck
Hr. formand, i 1996 steg antallet af nyregistrerede biler i EU med 6, 5 %. Tallet er betydeligt lavere end i slutningen af firserne og begyndelsen af halvfemserne. Det mener jeg er et stadig større problem, fordi bilparken ganske enkelt bliver for gammel. Det er et skridt i den forkerte retning, først og fremmest på baggrund af at hver ny bil på Europas veje både er en noget sikrere og noget mere miljøvenlig bil end den, som bliver til skrot i den anden ende. Når man samtidig ved, at der hvert år dræbes ca. 50.000 mennesker på vejene i EU, og at transporten, især biltransporten, tegner sig for en stor del af vore miljøproblemer, forstår man nødvendigheden af, at der træffes beslutninger, som er af en sådan art, at de får den europæiske bilindustri til at udvikle sig i den rigtige retning.
Såvel Donnelly-betænkningen som den tidligere forhandling om Renault giver anledning til at tænke over, hvordan vi politikere egentlig skal prøve at påvirke udviklingen. Der er selvfølgelig ingen tvivl om, at det vil have særdeles alvorlige følger, hvis Renault nedlægger sin fabrik i Vilvoorde i Belgien. Men samtidig er der grund til at advare om, at følgen af, at vi politikere blander os i, hvor et selskab skal placere sine aktiviteter, kan være, at det hverken placerer dem i Belgien eller Spanien eller et andet sted i EU, men uden for EU's grænser. I så fald vil vi alle have tabt på det.
I stedet mener jeg, at det ville være ønskeligt at gøre EU's bilindustri til den førende. Jeg tror, at vi politikere har større muligheder for at bidrage til og påvirke udviklingen i den retning, eftersom dele af den europæiske bilindustri i dag er førende, bl.a. med hensyn til sikkerhedsforbedrende foranstaltninger. Mange er også kommet meget langt, når det gælder forskning i alternativer til vore dages forbrændingsmotor, f.eks. i form af hybride køretøjer og batteriteknologi. Dette må efter min mening nu være en af de absolut største udfordringer på miljøområdet. Det ville være ønskeligt.
Jeg er overbevist om, at Europas bilindustri klarer udfordringen og finder frem til et sådant alternativ og gør det konkurrencemæssigt og kommercielt brugbart. Det kan tage 10, 15 eller 20 år, men bilindustrien vil klare det under forudsætning af, at vi ikke pålægger den yderligere krav. Jeg vil gerne spørge kommissær Bangemann, om han er villig til at opstille et sådant miljømål og derpå konsekvent arbejde for at nå det.

Garosci
Hr. formand, i disse dage er der i de franske dagblade fremkommet reklamer for en kendt europæisk bilfabrik, der påviser bilens mangler og erindrer om, at den forurener og er farlig og kostbar.
Ikke desto mindre fortsætter denne virksomhed og alle de øvrige europæiske virksomheder med at fremstille biler og bestræber sig hver dag for at komme alle disse mangler til livs ved at gøre bilerne mere sikre, mere tilgængelige, billigere, mindre forurenende osv., netop fordi bilen er vor daglige ledsager i fritiden og navnlig på arbejdet.
Disse bestræbelser er også dem, som ordføreren, som jeg siger tak, og det samlede Økonomiudvalg på ny har nævnt i det beslutningsforslag, vi her behandler. Det er vor pligt at imødegå og overvinde problemerne i forbindelse med dagens biler for i morgen at få stadig bedre biler. Mere generelt drøftes den økonomiske, sociale og følgelig beskæftigelsesmæssige rolle, som bilsystemet i Europa spiller, i dag fra A til Z. Den gradvise automatisering af fabrikkerne og tabet af arbejdspladser medfører drastiske ændringer i en sektor, som lider under afsætningsvanskeligheder, og som alt i alt indtil i dag direkte har sikret næsten 2 millioner arbejdspladser foruden arbejdspladser hos underleverandører.
Vi står derfor over for to krav. Det første er at fremskynde udskiftningen af den nuværende forældede og forurenende bilpark - jeg tænker herved særlig på lastbiler og busser - ikke mindst ved afgiftsmæssige og målrettede foranstaltninger. Jeg tænker navnlig på Italien, hvor regeringen endelig kunne tillade virksomhederne at fradrage den indgående moms af køb af biler. Dette ville mindske momsens indvirkning på de samlede økonomiske aktiviteter i virksomhederne. Dette skal ske ved styrkelse af det indre marked og fastsættelse af klare betingelser for markedet uden for Europa. Vi må tage spørgsmålet om bilers sikkerhed og effektivitet op med USA og Japan, således som det blev aftalt i Washington i april 1996.
Det andet krav er forberedelsen af morgendagens bil bl.a. ved ændring af rollen for nuværende europæiske task force , således at denne påtager sig opgaver med hensyn til samordning af en strategisk og målrettet funktion, navnlig ved anvendelsen af de ressourcer, der er afsat til miljøbeskyttelsesformål og opkvalificering af arbejdstagere, der i øjeblikket arbejder i eller kan endelig komme til at arbejde i denne sektor.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, ærede medlemmer, vi debatterer tre meget væsentlige sektorer inden for Den Europæiske Unions produktionssystem: Den kemiske industri, bilindustrien og de maritime erhverv. Alle disse sektorer har problemer med hensyn til at tilpasse sig den enorme udfordring, som Den Europæiske Union accepterede i forbindelse med GATT's Uruguay-runde og dens konsekvenser med henblik på en progressiv og mere markant åbning af handelen på verdensplan. Vores konkurrenter er ikke længere kun USA eller Japan, men også de opdukkende økonomier, der har nogle omkostningsstrukturer, som gør dem meget konkurrencedygtige på de internationale markeder.
Det ville være meget negativt, hvis de vanskeligheder, der eksisterer i nogle virksomheder inden for disse sektorer - og som har været meget synlige i løbet af den forgangne uge - gør, at vi indtager en protektionistisk holdning, at vi forsvarer nogle markeder og undgår den internationale konkurrence. Det, som den europæiske industri efter min mening bør gøre - og som Kommissionen skal styre - er at forbedre konkurrenceevnen, således som det nævnes i de pågældende betænkninger, og at undgå ethvert forsøg på protektionisme. Vi bør undersøge, hvor de vigtigste aspekter er, og forsøge at styrke de tre områder, der er nævnt i forhenværende formand Delors' hvidbog, nemlig forskning og udvikling, de eksterne markeder - og dermed international synliggørelse - samt undervisning og uddannelse.

Hautala
Hr. formand, Europa-Parlamentet vedtog i november min betænkning om industrivirksomhedernes flytning såvel inden for EU som på verdensplan. Nu har Renault-sagen givet Kommissionen anledning til at træffe nogle af de foranstaltninger, som Parlamentet krævede i denne betænkning. Kommissionen vil undersøge, hvordan virksomhederne flytter til støtteberettigede områder fra områder, hvor der ikke gives støtte. Europa-Parlamentet krævede også, at Kommissionen opretter et observationsorgan, der har til opgave at indsamle oplysninger om virksomhedsflytninger mellem de forskellige områder. Jeg spørger derfor nu, om Kommissionen på foranledning af Renault-sagen vil oprette et sådant observationsorgan, der skal analysere årsagerne til, at virksomhederne skifter produktionssted.

Formanden
Jeg giver ordet til den sidste taler, hr. Blokland, der har to et halvt minuts taletid, og jeg gør samtidig opmærksom på, at forhandlingen vil blive afbrudt efter hr. Bloklands indlæg. Den vil blive genoptaget kl. 15.00.

Blokland
Hr. formand, jeg finder det påfaldende i forhandlingen her til formiddag, at de forskellige holdninger ikke hænger så meget sammen med den politiske baggrund som med talernes nationalitet. Den måde, industrisektoren vurderes på i en medlemsstat, er temmelig forskellig. I Belgien har den et positivt image, i Nederlandene et mere negativt image.
Der aftegner sig tre udfordringer til den europæiske industri. Den første er bæredygtighed. Det store spørgsmål er, hvordan vi bevarer den naturlige kapital. Ressourcerne energi og rent vand udgør de vigtigste flaskehalse.
At stræbe efter bæredygtighed kræver en planlægningsperiode på cirka 50 år, og den rækker ud over den individuelle producents horisont. Her ligger der altså en opgave for myndighederne og for videnskabsmændene med hensyn til at overbevise producenter og forbrugere om nødvendigheden af ændringer.
Det er påfaldende, at den kemiske industri ikke er overbevist om effektiviteten af en CO2 -afgift. Den plæderer for frivillige foranstaltninger. Den holdning er ganske vist forståelig, men uholdbar på langt sigt. Et område, hvor jeg ikke tiljubler markedsideologien, vedrører bio- og genteknologien. Jeg tror, at den offentlige opinion med rette har øje for de etiske problemer og farer, som er forbundet hermed.
Den anden udfordring er forskning og udvikling. Den europæiske industri gør meget på det område, men ikke nok i forhold til konkurrenterne i De Forenede Stater og Japan. Myndighederne kan ikke stimulere innovation i en uendelighed gennem fiskale ordninger. Det går ikke i længden. Det, der frem for alt volder bekymring, er den reducerede interesse for naturvidenskabelige studier. Det kan føre til, at man kommer bagud med hensyn til uddannelse og viden, hvor vi netop har brug for disse for at kunne byde andre trusler trods.
Endelig henviser jeg til samarbejdsaspektet. Det drejer sig her ikke blot om samarbejde inden for industrien. Medlemsstaterne skal også bestræbe sig på at harmonisere de forskellige krav til produkter og halvfabrikata. De forskellige bestemmelser virker hindrende for handelen. For det andet skal vi arbejde på, at de central- og østeuropæiske lande hurtigst muligt bliver medlemmer. Det ser industrien med rette betydningen af. Men det er foruroligende, at regeringskonferencen er så indadvendt i sit arbejde og udskyder en grundlæggende omstrukturering af de europæiske institutioner.

Tajani
Fru formand, her i formiddag er der sket noget meget ubehageligt. Vedrørende en anmodning om uopsættelig forhandling om fiskeriet i Italien - omstilling af nogle former for fiskeri, der udøves af de italienske fiskere - har det ikke været muligt at stemme ved navneopråb, således som vi havde krævet det efter reglerne. UPE-Gruppen gik ind for uopsættelig forhandling. Desværre fik vi ikke mulighed for at stemme ved navneopråb. Jeg bad om ordet, men fik det ikke. Desværre har de italienske fiskere på grund af denne beklagelige tildragelse ikke kunnet blive hørt her i salen. Der består en alvorlig nødsituation i henseende til beskæftigelsen for skibene og de italienske fiskere spørgsmålet om sværdfiskerigarnene må behandles igen, men dette ømtålelige emne kunne desværre ikke behandles.
Jeg gentager: Vi gik ind for uopsættelig forhandling, fordi man på denne måde havde kunnet løse et problem, der har bestået i årevis, og vi kunne have givet et signal, som de italienske fiskere forventer fra Europa-Parlamentet. Rådet og Kommissionen var gunstigt indstillet, men Parlamentet har desværre besluttet ikke at vedtage uopsættelig forhandling ved at sige nej til muligheden for at udtrykke sig under en afstemning med navneopråb.

Formanden
Kære kollega, De er måske blevet behandlet uretfærdigt i formiddags, men nu har De haft mulighed for at have ordet i mere end det minut, der ellers er Dem tildelt.

Baldarelli
Fru formand, jeg vil ikke indlede en debat, men kun sige, at Europa-Parlamentet har besluttet at indtage denne holdning, fordi et seriøst arbejdende parlament skal have tid for at kunne arbejde. I øvrigt vil vi stemme for denne foranstaltning i april, således som vi har forpligtet os til at gøre det i udvalget.

Afstemning
Van Lancker
Fru formand, jeg vil gerne takke de medlemmer, som har vist den betænkning deres tillid. Jeg vil samtidig også gerne give udtryk for min forundring over Det Europæiske Folkepartis Gruppes holdning, som vi har forhandlet længe og meget tålmodigt med for om muligt at opnå en aftale. På trods af alle anstrengelser stemmes der alligevel mod den betænkning. Jeg må indrømme, at det overstiger min forstand.

Chanterie
Fru formand, det er rigtigt, hvad fru Van Lancker siger. Der har været forskellige drøftelser for at forsøge at nå frem til en fælles opfattelse mellem de to grupper. Der fremkom en række kompromisændringsforslag, men der var også en række punkter, hvor det ikke var muligt at opnå et kompromisændringsforslag, mere præcist i forbindelse med asylpolitikken og migrantpolitikken, og derfor, fordi De Europæiske Socialdemokraters Gruppe ikke fulgte vore ideer dér, var vi nødt til at stemme imod. Men det er rigtigt, som fru Van Lancker siger, der har været ført mange forhandlinger.

Bernardini
Parlamentet udtaler sig i dag om en teknisk tilpasning af et juridisk instrument, der sigter mod at reducere støj fra fly. I henhold til dette direktiv kommer fly fra udviklingslande til at nyde godt af undtagelser fra landingsbestemmelserne.
I betænkningen af min kære kollega, hr. van der Waal, anmoder vort udvalg Europa-Kommissionen om at definere begrebet »udviklingsland«. Der er ikke tale om at sætte lande som Saudi-Arabien på klagebænken på grund af undtagelserne for visse af dette lands fly. Men vi må dog konstatere, at der er tale om privatfly, og overdrevent mange undtagelser for disse fly begrænser mængden af undtagelser, der kan ydes fly fra nationale flyselskaber i udviklingslande, da der i teksten er tale om et begrænset antal undtagelser til disse lande.
For beboerne i lufthavnsområdet er støj et stort problem, som vi skal finde en acceptabel løsning på for alle berørte parter.
Jeg vil anmode Kommissionen om at tage hensyn til vor holdning.

Lindqvist
Jeg har stemt for betænkningen. Nogle ulande har ikke mulighed for at opfylde kravene om et lavt støjniveau, hvorfor der må indrømmes dem undtagelser. Det er dog ikke tilfredsstillende, at der bliver stadig flere undtagelser. Det er uacceptabelt, at privatfly fra »rige« ulande som Saudi-Arabien og Libanon tegner sig for så stor en del af undtagelserne, mens der kun indrømmes »fattige« ulande som Uganda og Zimbabwe få undtagelser.

Van Dijk
Betænkningen er acceptabel for Gruppen De Grønne I Europa-Parlamentet, fordi den giver medlemsstaterne mulighed for at indføre videregående foranstaltninger mod støjgener fra disse fly. Desuden ophæver ændringsforslag 9 undtagelsen for Saudi-Arabien, som overhovedet ikke er noget fattigt udviklingsland, og hvor det sågar drejer sig om privatfly.
Alligevel kan disse få tekniske foranstaltninger kun være ét element i rækken af midler, som er nødvendige for at begrænse denne stigende støjgene. Inden for rammerne af Kommissionens grønbog om støj og Kommissionens meddelelse om en strategi mod støjgener skal videregående europæiske begrænsningsforanstaltninger så som målrettede begrænsninger om natten for alle europæiske lufthavne have en chance.
Det skal forhindre, at der for eksempel i den hårde konkurrence mellem nabolufthavnene i området Bierset, Beek og Köln-Bonn sker en overførsel til gavn for dem, som anvender de mindst strenge regler (her til ulempe for Köln-Bonn og til fordel for Bierset).
Betænkning af Caccavale (A4-0010/97)
Lindqvist
Forbrugernes interesser på forbrugerkreditområdet må styrkes og beskyttes. Betænkningen går imidlertid for langt i retning af en harmonisering i form af en slags europæisk civilret, og det kan jeg ikke støtte. Jeg kan - i lighed med udvalget - heller ikke gå ind for harmonisering af hypoteklån, da der er stor forskel på de dermed forbundne sikringsmekanismer i medlemsstaterne.
Betænkning af Van Lancker (A4-0014/97)
Berthu
Fru formand, Van Lancker-betænkningen er udarbejdet ud fra en opfattelse, der i de senere år har forvoldt stor skade på Europa. For fru van Lancker er sikkerhedsspørgsmål eller spørgsmål om kontrol med immigration ikke prioriteter, og det eneste, det drejer sig om, er hurtigst muligt at få ophævet grænsekontrollen, så vi kan fremme fusionen mellem nationerne.
Vi står over for en ideologi, der knuser borgerne under sin fremmarch. I nærværende tekst beklages det for eksempel, at Schengen-samrabejdet, og jeg citerer: «i praksis først og fremmest er rettet mod at begrænse fænomenet vandrende arbejdstagere«. Hvor borgere med almindelig sund fornuft snarere er bekymret over det modsatte. Som sædvanlig opfordres der endvidere i betænkningen til at fjerne al kontrol ved de indre grænser, herunder også for udlændinge, der kommer fra tredjelande. Hun støtter endvidere en ny, fuldstændig sindssyg tanke, nemlig den angivelige nødvendighed af at sikre personer, som standses ved de ydre grænser, ret til at gøre indsigelse i den forbindelse, som om der ud over tilfælde med asylret fandtes en generel ret for udlændinge til at komme ind på Unionens område.
Denne holdning siger en hel masse om, hvad Europa-Parlamentet har til hensigt og sigter mod, og som, og vi må ikke glemme, at det samtidig kræver nye beføjelser i forbindelse med immigration.
I den sammenhæng er det ikke overraskende at konstatere, at flertallet i Parlamentet ønsker at mindske antallet af kompenserende foranstaltninger i Schengen-samarbejdet. Min gruppe vil tværtimod styrke dem. Jeg har allerede i går nævnt systemet med erklæringer ved indrejse i Unionen, som borgere fra tredjelande skal udfylde, og som overhovedet ikke fungerer.
Tillad mig at komme med et andet eksempel fra Frankrig. Vort nationale parlament har netop ved andenbehandlingen vedtaget et lovforslag vedrørende immigration, i henhold til hvilket en udlænding, der forlader fransk område, skal aflevere sin opholdstilladelse til politiet. Men hvad skal vi gøre, hvis den pågældende forlader Frankrig gennem et andet fællesskabsland, hvor der i princippet ikke længere findes nogen kontrol?
Formanden for vort lovgivningsudvalg har sagt, at vi skal have genåbnet forhandlingerne med vore Schengenpartnere. Det er et nyt punkt, som skal føjes til listen over supplerende foranstaltninger. Det ville være en bedre idé at løse sådanne konkrete problemer end at lave højtflyvende planer om at fjerne grænserne.

Elliott
Fru formand, jeg vil gerne afgive stemmeforklaring både på egne vegne og som repræsentant for de britiske Labour-medlemmer her. Vi endte med at stemme for denne betænkning, for der var meget i den, som vi mener, er rigtigt, og som det er nødvendigt at sige og nødvendigt for Parlamentet at støtte.
Men jeg vil gerne gøre det klart, at der er dele af denne betænkning, som vi har alvorlige forbehold over for. Det drejer sig i særdeleshed om de senere punkter, fra punkt 47 og frem. Vi kan ikke støtte, og vi stemte faktisk imod disse punkter, der opfordrer til at gøre en ende på enstemmighed i Rådet med hensyn til retlige og indre anliggender; vi kan ikke støtte opfordringer til total juridisk kontrol med den fri bevægelighed fra Domstolens side; og vi kan ikke støtte opfordringen til at gøre spørgsmål under den tredje søjle til fællesskabsanliggender. Det er ting, som vi og vort parti derhjemme har en helt klar holdning til, og dem kan vi ikke gå med til. Men vi stemte for betænkningen som helhed, fordi vi mener, at de mange ting, der står i den, bør siges, og at det gode i den mere end opvejer vore forbehold over for den. Det var det, jeg gerne ville forklare.

Nassauer
Fru formand, PPE-Gruppen stemte imod van Lancker-betænkningen, fordi vi principielt stiller os positivt til Schengen-processen, da vi anerkender, at Schengen-samarbejdet har betydet mere fri bevægelighed i Europa og dermed også har gjort mange positive europæiske udviklingstendenser personligt tilgængelige for mange borgere. Vi skal desuden understrege, at der samtidig med fjernelsen af kontrollen ved de indre grænser skal ske en yderligere sikring af de ydre grænser. Til Schengen-processen hører også, at afviklingen af kontrollen ved de indre grænser kræver, at sikringen af de ydre grænser sker med større omhu.
Vi skal kraftigt arbejde imod, at Schengen-aftalen bruges som påskud for at gribe ind i den nationale asylpolitik. Der findes i mellemtiden en række ændringer af asyllovgivningen i Europa, som frem for alt har til formål at styre misbruget af asyllovgivningen, og det kan ikke accepteres, at disse nødvendige forsøg udhules indirekte via en Schengen-aftale. Af alle disse grunde har vi - da vi stiller os positivt til Schengen-samarbejdet - set os nødsaget til at stemme imod denne betænkning, som ikke indeholder disse overvejelser.

Chanterie
Fru formand, jeg vil gerne lige knytte an til ordførerens holdning, som henviste til, at der har været ført forhandlinger mellem De Europæiske Socialdemokraters Gruppe og Det Europæiske Folkepartis Gruppe. Disse forhandlinger var en succes på en række punkter og har nok forbedret betænkningen, men på den anden side er en række afgørende elementer faktisk ikke kommet tilstrækkeligt klart frem, og vi måtte derfor i sidste ende stemme imod. Jeg mener, at legal og illegal immigration er et meget vigtigt punkt. Det er et af de store samfundsmæssige problemer, vi konfronteres med i vore lande. Der hersker et stærkt pres, og organiseret illegal immigration er et organiseret fænomen. Det er ikke tilfældigt, at der i bestemte perioder kommer hundreder, tusinder af mennesker fra Ghana. Ikke specielt, fordi situationen i Ghana pludselig forværres, men fordi der er kommet stærk gang i en slags menneskehandel. Det kan ikke passe, at Den Europæiske Union eller Schengenområdet blot står åbent for det. Med andre ord er jeg enig i det, hr. Nassauer siger, at fordi de indre grænser lukkes, må de ydre grænser ikke forblive helt uden sikring.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi kan ikke stemme for denne betænkning. Vi stiller os på en række punkter forbeholdne over for udformningen af Schengen-samarbejdet. Det er blevet kritiseret, at Sverige, hvis det tilslutter sig samarbejdet, vil blive tvunget til at udvide antallet af lande, hvis statsborgere skal have visum for at besøge landet. Endvidere er der udtrykt bekymring for, at det ad bagvejen kan føre til en mere restriktiv flygtningepolitik i vort land.
Desuden er det et spørgsmål, om Sverige efter en tiltrædelse af Schengen-aftalen selv kan afgøre, på hvor højt et niveau det skal foretage grænsekontrol ved de »indre« grænser. Også hvad dette angår er der blevet fremført betænkeligheder i den svenske debat. Bl.a. er det blevet påpeget, at Sverige kan få alvorlige problemer i forbindelse med en fremtidig harmonisering af Schengen-landenes narkotikapolitik. Vi er heller klar over i dag, hvilke følger en afskaffelse af grænsekontrollen mellem Schengen-landene kan få for narkotikaturisme blandt unge.
Schengen-samarbejdet er et mellemstatsligt samarbejde. Det finder vi udmærket. Men det indebærer bl.a., at hvert stat kan sige ja eller nej til at deltage på hvert eneste af de mellemstatslige samarbejdsområder.
Selvfølgelig bør der tages skridt til at indføre fri bevægelighed for personer i Europa. Men det drejer sig for os i højere grad om at give folk mulighed for at rejse frit omkring uden visumtvang og for at arbejde hvor som helst i Europa. Vi mener ikke, at grænsekontrol for at forhindre fri bevægelighed for narkotika, våbensmugling, kriminalitet m.m. strider mod principperne for fri bevægelighed for personer. Det er ikke nogen hindring for den frie bevægelighed, at man skal vise sit pas ved en landegrænse.

Andersson, Lööw og Waidelich
I betænkningens punkt 31 og 32 beklages det, at Frankrig foretager kontrol ved sine grænser mod Belgien og Luxembourg, og at det anvender denne kontrol som pressionsmiddel mod først og fremmest Nederlandene for at få dette land til at føre en mere restriktiv narkotikapolitik. Denne passage kan vi ikke tilslutte os. Vi mener for det første, at de enkelte lande skal have ret til at opretholde den grænsekontrol, som de finder nødvendig for bl.a. at forhindre indførsel af narkotika. For det andet mener vi, at Frankrig gør ret i at øve pression for at få ændret Nederlandene ansvarsløse narkotikapolitik.

Amadeo
»Ja« til Schengen, «nej« til et Europa, der er opbygget som en fæstning. Dette er retningslinjen i den betænkning, vi har drøftet i dag.
Men vor betænkelighed stammer ikke herfra men fra, at Schengen kan komme til at virke som en bremse på den frie bevægelighed og sikkerheden ved netop at tjene som påskud for en hermetisk lukning af grænserne i forbindelse med indførelsen af nye former for administrativ kontrol, som i første række vil kunne gøre indgreb i den enkeltes frihedsrettigheder og EU-borgernes rettigheder og derefter i rettighederne for borgere fra tredjelande, som lovligt opholder på Fællesskabets område.
Retten til fri bevægelighed og sikkerhed skal udøves under demokratisk kontrol og følgelig under tilsyn fra de nationale parlamenter, for at tilpasningen af de nationale retsregler til Schengen-aftalerne kan ske under fuld respekt for de internationale aftaler, der regulerer asylretten, beskyttelsen af privatlivets fred og menneskerettighederne.
Aftalens begrænsede varighed, dens uigennemskuelighed, mangelen på parlamentarisk kontrol med den og forsinkelsen med hensyn til dens erstatning af en fællesskabslovgivning viser dog, at de forskellige medlemsstater er meget tilbøjelige til at acceptere afskaffelse af kontrollen ved deres interne grænser.
Efter vor opfattelse står nu kun tilbage at optimere de eksisterende regler. Vi finder, at det informationssystem, som er blevet så kritiseret, fordi det i øjeblikket bruges som databank vedrørende uønskede udlændinge, er indført som følge af nødvendigheden af at undgå virkelige farer og bestemte former for kriminel adfærd og derfor opfylder tekniske sikkerhedskrav.
Vi er nærmest enige med fru Van Lancker i hendes krav om, at Europa-Parlamentet skal underrettes om planlagte foranstaltninger og afgørelser vedrørende alt det, der hører under den tredje søjle inden for retsvæsenet og de indre anliggender, netop med henblik på endelig at gøre denne sektor til et fællesskabsanliggende.
Endelig finder vi det nødvendigt at indlede en drøftelse med henblik på afskaffelse af reglen om enstemmighed i Rådet i forbindelse med drøftelsen af aftalen om den frie bevægelighed for personer, politikken vedrørende asylretten, de ydre grænser, udvekslingen af oplysninger mellem domstolene, bekæmpelsen af narkotikahandelen, internationale besvigelser og organiseret kriminalitet.
Anttila, Lindqvist, Ryynänen, Virrankoski og Väyrynen (ELDR), Seppänen, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm og Schörling (V), Bonde, Lis Jensen og Sandbæk (I-EDN), skriftlig. (SV) Vi er fuldstændig enige i fru Van Lanckers kritik af Schengen-aftalen, bl.a. når det gælder frygten for en »Fortress Europe«, proceduren for behandling af asylsager, faren for, at SIS fortrinsvis vil blive anvendt som database for oplysninger om »uønskede tredjelandsstatsborgere« m.m. Vi kan opstille en lang liste over punkter, hvor vi er kritiske over for Schengen-aftalen.
Derimod er vi ikke enige i fru Van Lanckers konklusioner vedrørende den retlige inkorporering af Schengen-aftalen i EU-traktaten. Vi stemmer derfor imod denne betænkning.

Caudron
Hr. formand, kære kolleger, Schengen-samarbejdet havde oprindeligt til formål at sikre den fri bevægelighed for borgere i Europa ved at fjerne de indre grænser til fordel for en styrkelse af politisamarbejdet og det retlige samarbejde ved Unionens ydre grænser.
Men i dag er filosofien bag Schengen blevet grundlæggende ændret til fordel for »fæstning Europa«.
Gennemførelsen af, kontrollen med og forvaltningen af Schengen-samarbejdet har hidtil været mørklagt og i alt væsentligt drejet sig om sikkerhedsanliggender, for vi er kommet bort fra de oprindelige mål.
Hvad ønsker Europa da?
Schengen-området er i sig selv blevet en udvandet udgave af det oprindelige mål. Frankrig er for øvrigt stadig ikke rede til at ophæve toldkontrollen ved de belgiske og luxembourgske grænser. Det skader Frankrigs image og er i øvrigt fuldstændig ineffektivt.
Situationen er så alvorlig, at vi må tage afstand fra den. Nødvendigheden af at beskytte Unionen mod ulovlig indvandring skal naturligvis undersøges, men betyder det, at det er nødvendigt at gennemføre en ukontrolleret praksis med registre og mangedoble den administrative byrde, der rent faktisk udgør en trussel mod menneskerettighederne? Det siger jeg NEJ til.
Som ordføreren understreger, skal Unionen med alle midler søge at nå sine mål. For at bekæmpe den ulovlige indvandring effektivt skal vi indføre fælles politikker for asylret, ydre grænser og bekæmpelse af kriminalitet.
Når den tredje søjle bliver en realitet, kan vi sikre effektiv kontrol med indvandrerstrømmen og en lige så sikker bekæmpelse af alle former for kriminalitet.
Måtte regeringskonferencen nå frem til nogle resultater og regeringerne tage hensyn til vore henstillinger og forventninger!
Det kan vi drømme om og håbe på... men de oplysninger, vi hidtil har fået om de igangværende forhandlinger, giver ikke megen anledning til optimisme.

Fayot
Jeg har altid været en smule overrasket over den måde, Europa-Parlamentet behandler Schengen-samarbejdet på, og den dybe mistillid, som Parlamentet føler over for, hvad der gøres for at sikre borgerne en grundlæggende frihed, nemlig den fri bevægelighed.
Det er uden tvivl vigtigt, at der findes en reel parlamentarisk og retlig kontrol med dette mellemstatslige samarbejde, som Schengen er.
På et område, hvor de grundlæggende friheder er i fare, skal vi beskytte dem mod vilkårlig behandling hos administration og politi, uanset om det drejer sig om europæiske borgere eller borgere fra tredjelande.
Jeg er derfor grundlæggende enig i kravet i betænkningen om, at »afskaffelse af kontrollen ved de indre grænser ikke må ledsages af indførelsen af nye administrative kontroller, der krænker menneskerettighederne«.
Der er dog reelle problemer, nemlig med udviklingen af den internationale kriminalitet, indtrykket af usikkerhed, der udvikler sig i befolkningen, de nationale myndigheders manglende evne til alene at bekæmpe kriminaliteten i Europa og nødvendigheden af i Europas interesse at handle her og nu.
Vi kan bestemt skændes længe om de nationale parlamenters kompetence, institutionaliseringen af COSAC og forslagene fra regeringskonferencen om den tredje søjle. Men det vigtigste for borgerne er, at der handles direkte på stedet, det vil sige opnå resultater for at sikre sikkerheden på det europæiske område.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt imod betænkningen af Van Lancker, da den indeholder mange betænkelige punkter i forhold til det danske forbehold over for samarbejdet om retlige og indre anliggender.
I betænkningen udtrykkes bekymring med hensyn til den manglende demokratiske kontrol med Schengensamarbejdet, hvor hverken Europa-Parlamentet eller Domstolen inddrages tilstrækkeligt. Synspunktet kan have sin berettigelse, men så længe Schengen-samarbejdet er mellemstatsligt, er det de nationale parlamenter, der forestår den demokratiske kontrol.
Hvis Schengen-samarbejdets struktur skal ændres, må det ske inden for rammerne af regeringskonferencen. I betænkningen udtrykkes ønsket om at integrere Schengen-aftalen i den almindelige fællesskabsret. De danske socialdemokrater ser med skepsis på dette, da vi ønsker at bevare Nordisk Pasunion samtidig med Schengensamarbejdet.

Le Gallou
Ordføreren er bange, bange for fæstning Europa. Efter ordførerens mening må Schengen-samarbejdet ikke bruges som påskud til at lukke de ydre grænser hermetisk. Når der tages afstand fra kontrol ved de indre grænser, og det franske politi fordømmes, når politiets databaser over »uønskede udlændinge« skældes ud, og asylpolitikken ændres i overensstemmelse med ultraliberale og dermed efterladende principper, får vi defineret og indført et gennemgangs-Europa.
Målet med betænkningen er at få gjort områderne under Schengen-samarbejdet til fællesskabsanliggender. Hvad er det for områder? Den stigende indvandring og udviklingen inden for smugling af for eksempel narkotika. For os drejer det sig om at tage afstand fra disse aftaler, ikke at vise deres berettigelse.
Over for den stigende usikkerhed og kriminalitet i hele Europa skal vi bekræfte, at det er den enkelte nation, der skal styre indvandringen og kontrollen med eget område, for ellers risikerer vi, at nationernes suverænitet og identitet forsvinder.
Derfor er den franske Front National og den belgiske Bloc national flamand mod et gennemgangs-Europa og van Lancker-betænkningen, der sigter mod at indføre dette Europa.

Palacio Vallelersundi
På vegne af Partido Populars spanske delegation i PPE og på egne vegne vil jeg gerne understrege følgende aspekter i forbindelse med afstemningen om betænkningen af Van Lancker.
Generelt har PPE's linje og de forskellige offentlige tilkendegivelser fra medlemmerne - både de, som har et regeringsansvar i medlemsstaterne, og navnlig de, som tilhører gruppen i denne forsamling - givet klart udtryk for vores positive holdning til gennemførelsen af den frie bevægelighed i overensstemmelse med Schengen-aftalen og i endnu højere grad til inkorporeringen af Schengen i EU-traktatens institutionelle ramme og det indre markeds ramme til fremme af den fjerde frihedsret i artikel 7 A, den frie bevægelighed for personer.
Det er også velkendt - og derfor unødvendigt at gentage - at PPE som helhed og i særdeleshed den nuværende spanske regering, som udgør en del af PPE, samt de medlemmer, på hvis vegne jeg taler, hele tiden har støttet, at man i fællesskab, fra fællesskabsinstitutionernes side, finder løsninger på de store transnationale problemer, som Den Europæiske Union står overfor inden for den tredje søjles område, og vi går navnlig ind for dannelsen af et frit og sikkert fælles område.
Men vi er imod en partibestemt, partisk og derfor metodisk og juridisk ukorrekt udnyttelse af en sådan beslutning, som den endelige afstemning har givet anledning til. Dette er ikke det rette forum til at diskutere asylpolitik og endnu mindre til at liste anmodninger ind, som har så mange konsekvenser og er helt malplacerede. Som eksempel kan nævnes den automatiske opsættende virkning i forbindelse med anke i en hvilken som helst asylprocedure.
Vi går helt klart ind for en styrkelse af de inspirerende principper i Schengen: At ophæve de indre grænser og erstatte kontrollen med en styrkelse af Den Europæiske Unions ydre grænser. Vores endelige stemme imod betænkningen skal forstås ud fra disse omstændigheder.

Schaffner
Jeg vil gerne give udtryk for uenighed i visse punkter i van Lanckerbetænkningen, dels i min egenskab af fransk medlem af Europa-Parlamentet, men også på vegne af hr. Jacques Donnay, medlem af Europa-Parlamentet og formand for departementsrådet i Nord.
Vi vil især beskæftige os med problemerne med narkotika, for det er et problem, som Nord-departementet desværre i høj grad må kæmpe med.
Nogle tal kan kaste lys over problemet. På fire år er antallet af narkomaner i området Nord - Pas-de-Calais næsten fordoblet. I dette område kan man ligeledes konstatere, at der findes det højeste antal polititilhold i forbindelse med narkohandel eller forbrug af narko i Frankrig.
Det skyldes uden tvivl en økonomisk sårbarhed, men også en geografisk. Vi bor tæt på lande, der ikke følger samme politik som os i den sammenhæng, og det gør det lettere for narkohandlerne, der nu også opererer uden for byerne, faktisk i hele området.
I den sammenhæng kan vi kun ønske, at der omend midlertidigt findes en vis form for grænsekontrol. Derfor er jeg uenig i van Lancker-betænkningens afsnit om kontrollen med narko i Frankrig, især punkt 5, 31 og 32 i deres nuværende form.
Denne grænsekontrol må naturligvis kun være et supplement til den politik, vi fører på området. Nord har udviklet mange initiativer, hvis effektivitet alle anerkender.
På alle øvrige områder er jeg tilhænger af et større samarbejde med Nederlandene og Belgien, så vi kan få reduceret narkoens ødelæggende følger. Vedrørende forebyggelse, behandling og forskning skal vi forene vore kræfter for at sikre større effektivitet. Jeg tror, at alle er enige i disse bekymringer.
Der er i den ånd, at vi afholder de første fransk-nederlandske konferencer om narkomani, der finder sted i Lille for øjeblikket, og som vore belgiske naboer også deltager i.
Betænkning af Wim van Velzen (A4-0045/97)
Fayot
Jeg vil navnlig understrege tre aspekter i denne fortrinlige betænkning af min kollega, hr. van Velzen.
For det første vigtigheden af en universel tjeneste inden for rammerne af liberaliseringen af telekommunikationen, navnlig for visse randområder, men også for visse befolkningsgrupper. Hvis informationssamfundet reduceres til et par byområder og visse samfundslag, fører det til et todelt samfund, der er grundlæggende uretfærdigt, for så vidt angår alle borgeres adgang til den størst mulige viden.
For det andet vigtigheden af at få udarbejdet en lovgivning for medierne, så vi ved at begrænse koncentrationen kan redde og sikre alles meningsfrihed og udtryksfrihed.
For det tredje vigtigheden af at beskytte forbrugerne. For indeværende er markedet for informatikprodukter kaotisk. Den almindelige forbruger - her taler jeg ikke om specialisten - kan kun få det rette udstyr, hvis han betaler mange store og ofte overflødige udgifter. Derfor skal de europæiske forbrugere tilbydes et agentur, en objektiv instans, der kan beskytte dem mod de dominerende produkter fra Japan og USA.
Denne overvejelse - denne grønbog, denne betænkning fra Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse - skal hurtigst munde ud i konkrete beslutninger for at sætte skub i informationssamfundet, så det bliver brugbart for alle.

Gahrton, Holm og Schörling
Vi har stemt for betænkningen. Mindre hierarkisk opbyggede, mere decentraliserede og mere netværksorienterede former for virksomhedsorganisation vil være en fordel. Forslagene vedrørende kortere arbejdstid, fjernarbejde, satsning på mindre virksomheder og om, at hele befolkningen og alle regioner skal have lige muligheder for at deltage i informationssamfundets udvikling, er ligeledes gode. Men det er noget, som i det væsentlige bør afgøres og gennemføres af arbejdsmarkedets parter og de enkelte medlemslande. Vi mener ikke, der er nogen grund til at lovgive om det på EU-plan.
Desuden er vi modstandere af en fælles skattepolitik i Unionen.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af Van Velzen, som beskæftiger sig med Kommissionens grønbog om liv og arbejde i informationssamfundet. Kommissionens grønbog kritiseres i vid udstrækning for i sin analyse af informationssamfundet primært at lægge vægt på arbejdet, beskæftigelsen og økonomiens konkurrenceevne. Det efterlyses derfor i betænkningen, at der lægges større vægt på, hvordan man bedst kan indrette informationssamfundet til fordel for det enkelte menneske, således at alle får lige adgang til informationssamfundet. Betænkningen åbner en bred debat om efteruddannelse, fjernarbejde og deltidsarbejde, som vil få større betydning i fremtiden.
De danske socialdemokrater forholder sig positivt til en bredere debat om konsekvenserne af informationssamfundet for det enkelte menneske og finder derfor, at Van Velzen åbner en spændende debat. Betænkningen rummer imidlertid visse aspekter, som de danske socialdemokrater er skeptiske overfor. De danske socialdemokrater finder ikke, at der på europæisk plan umiddelbart er behov for lovgivningsmæssige reguleringer af arbejdsmæssige forhold som følge af informationssamfundets udvikling.

Lindqvist
Jeg har stemt for betænkningen. Mindre hierarkisk opbyggede, mere decentraliserede og mere netværksorienterede former for virksomhedsorganisation vil være en fordel. Forslagene vedrørende kortere arbejdstid, fjernarbejde, satsning på mindre virksomheder og om, at hele befolkningen og alle regioner skal have lige muligheder for at deltage i informationssamfundets udvikling, er ligeledes gode. Men det er noget, som i det væsentlige bør afgøres og gennemføres af arbejdsmarkedets parter og de enkelte medlemslande. Jeg mener ikke, at der er nogen grund til at lovgive om det på EU-plan.

Theonas
Teknologiske innovationer og navnlig sådanne, som med sikkerhed vil forårsage dybe indgreb i den sociale virkelighed, kan kun have mennesket og dets behov som kriterium; under ingen omstændigheder kan innovationer lade hånt om det menneskelige grundlag og underlægge mennesket teknologien og det kapitalistiske markeds junglelov.
Vi har her en grønbog om »liv og arbejde i informationssamfundet«, hvor hverken ånd eller bogstav taler for en prioritering af den menneskelige faktor og respekten for arbejdstagernes rettigheder. Vi har her at gøre med en plan om at forvandle mennesket til en maskindel - vel at mærke en af de billigste og mest fleksible på markedet.
De forslag, der stilles, og de foranstaltninger, der tages initiativ til, er gennemsyret af en holdning, der tænker i omkostninger og markedets konkurrencedygtighed, og intensiverer bestræbelserne på at fratage arbejdstagerne deres tilkæmpede rettigheder, på at amputere og opløse selve arbejdsbegrebet.
Kontrollen med arbejdstagerne og borgerne bliver mere effektiv med nedbrydningen af de systemer, der skal beskytte beskæftigelsen, arbejdstiden, den sociale sikring, sundheden og sikkerheden. Disse foranstaltninger er ikke en naturlig følge af udviklingstakten og indførelsen af teknologi-, informations- og kommunikationssamfundet. Drivkraften i denne politik er de kolossale beløb, der afsættes til at skaffe store og hurtige gevinster. Grønbogen gør det med sin helt kyniske ærlighed klart, at »den sociale model, der foreslås, bygger på konkurrence mellem virksomhederne« og kræver en »stabil og trofast kerne af arbejdstagere«, der er villig til at tjene virksomhedernes behov for hurtig omstilling til udviklingen på markedet.
Det står således klart, hvor og hvordan de nye teknologier kan anvendes: på dette område og på en måde, så de giver endnu mere profit. Der tegner sig et tydeligt billede af den fremtid, mennesket vil få i dette samfund: uvished, usikkerhed, konflikt med dets egne behov, som ikke længere vil skabe miljøet, men i stedet blive skabt af miljøet, så de bedst muligt, hurtigst muligt og billigst muligt kan tjene dem, der skaber dette miljø.
Planer, som omhandler fjernarbejde og isolation af mennesket fra det sociale miljø, er indgreb, der som »det hvide snit« gør mennesket til billigt, plastisk materiale, der kan forarbejdes til profit. Det er planer om samfund i mange hastigheder, tredjedelssamfund, der opdeler borgerne og arbejdstagerne i kategorier, samfund hvor de arbejdsløse, de gamle og pensionisterne skubbes ud i periferien.

Wibe
I betænkningens punkt 23 foreslås det, at der etableres en »europæisk databeskyttelsesmyndighed«. Jeg tror imidlertid ikke, at EU-borgerne har gavn af dette konstante krav om nye EUmyndigheder.
Der bliver højst sandsynligt blot tale om yderligere bureaukrati. Jeg tror, at disse problemer bedst løses gennem de nationale myndigheder.

Formanden
Hermed er afstemningstiden afsluttet .
(Mødet udsat kl. 13.00 og genoptaget kl. 15.00.)

Industriens konkurrencedygtighed (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forsættelse af forhandlingen under ét om betænkningerne af Donnelly, Langen og Katiforis.

Caudron
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, med mine to minutters taletid i forhandlingen om industripolitik vil jeg først gentage, at det er tvingende nødvendigt at have frivillige industripolitikker i Europa. Vor økonomiske magt, vor uafhængighed, vor fremtid og især vor beskæftigelse og arbejdsløshed afhænger heraf. Det gælder for skibsindustrien, for den kemiske industri, for tekstilområdet og for bilindustrien.
Vedrørende bilindustrien vil jeg først lykønske vor kollega, hr. Donnelly, med hans fortræffelige betænkning og derefter lykønske kommissæren og Kommissionen med deres seriøse meddelelse. Jeg er naturligvis tilhænger af at nedsætte en gruppe bestående af repræsentanter for bilindustrien, producenter af tilbehør til transportindustrien, fagforeninger og brugere, så vi kan få defineret prioriteter og forskningsstrategier for fremtiden. På forskningsområdet er det naturligvis nødvendigt med en indsats for at reducere forureningen fra motorer, men også og måske især fra brændstof. Vi skal ligeledes gøre en indsats for at øge sikkerheden. Vore veje kræver stadig alt for mange dødsofre og sårede. Alt det er vigtigt.
Men, kære kolleger, vi skal især forsvare bilindustrien mod illoyal og urimelig konkurrence og social dumping og gøre alt for at bidrage til dens udvikling. Det forudsætter overvejelser over alle vore direktiver og beslutninger på europæisk plan, hver gang med de samme spørgsmål: Hvad kan øge beskæftigelsen, hvad kan øge produktion, forbrug og markedsandele?
Min uden tvivl største beklagelse over de dokumenter, der drøftes i dag, er manglen på den menneskelige dimension, manglen på den sociale dimension. Det blev gjort klart for os med forhandlingen om Renault her i formiddags og den skandaløse virksomhedsflytning, der er til stor skade for selve den europæiske konstruktion. Uden et politisk og socialt Europa græder vi bare krokodilletårer.

Jarzembowski
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, de kristelige demokrater støtter de principielle linjer, som Kommissionen har skitseret i sin meddelelse om fremtidsperspektiverne for de maritime erhverv i EF. Også Parlamentet er af den opfattelse, at der i Den Europæiske Union som en af de største handelsmagter i verden også permanent bør være en konkurrencedygtig maritim industri. Men retningslinjerne er, hr. kommissær, en smule vage og endnu ikke egnede til at standse nedgangen inden for skibsbygningsindustrien samt flagskift i forbindelse med europæiske rederiers skibe.
Vi ved også begge to, at de møder i Forummet for de Maritime Erhverv, som De tog initiativ til for mange år siden, i de seneste år ikke har tilvejebragt nogen store nye ideer. Der findes en række individuelle projekter, men vi kan vel ikke længere forvente store ideer fra Forummet for de Maritime Erhverv. Vi mener alligevel - og det i hele Parlamentet - at der skal gøres et nyt tilløb til en intens drøftelse mellem fællesskabsorganerne og de berørte erhvervskredse, hvad enten det er rederier, skibsværfter, underleverandører, havneselskaber osv., da det kun er et engagement fra de berørte erhvervskredses side, der virkelig kan udvikle muligheden for, at Det Europæiske Fællesskab rent faktisk har en fremtid med hensyn til den maritime sektor.
Men lad mig også helt klart og åbent tage endnu et par spørgsmål op: Til skibsbygningsindustrien kommer der under ingen omstændigheder en højere støtte. Her håber man stadig på, at OECD-aftalen også vedtages i USA, hvorved den generelle skibsbygningsstøtte alt i alt kan bortfalde. Værfterne skal ganske enkelt ved hjælp af egne foranstaltninger bevare eller tilkæmpe sig deres produktivitet og konkurrenceevne. Og når jeg ser mig omkring i et land, som jeg kender godt, så konstaterer jeg, at netop de mellemstore værfter absolut er i stand til ved egen hjælp at være konkurrencedygtige. Den eneste mulighed, som vi har i Fællesskabet for at hjælpe værfterne, er f.eks. gennem en strengere havnestatskontrol at tage substandardskibe ud af drift og således indirekte sørge for behovet for nybygninger. For søskibsfarten, hr. kommissær, har Kommissionen desværre ladet Parlamentets krav om EUROS-registret falde.
Kommissionens nuværende politik med at lade medlemsstaterne have forskellige støttesystemer må vi imidlertid forkaste, hr. Bangemann, da dette medfører konkurrenceforvridninger i Fællesskabet og endog indebærer risiko for, at rederierne foretager flagskift fra land til land i Den Europæiske Union, hvis f.eks. skattesystemerne i Nederlandene er mere attraktive end i et andet større medlemsland. Det kan da ikke accepteres, at rederier i et indre marked foretager flagskift til lande med mere fordelagtige skattesystemer!
Foruden rammebetingelserne, der skal være ensartede, skal Kommissionen også føre en sammenhængende søfartspolitik. Det kan ikke accepteres, at GD IV på grundlag af en misforstået konkurrencepolitik forhindrer eller hæmmer alliancer af rederier, som er presserende nødvendige for de europæiske rederiers overlevelse. For så vidt skal Kommissionens industripolitik også omfatte konkurrencepolitikken i rigtig forstand.

Malerba
Fru formand, hr. kommissær, som medlem valgt i en historisk søfartsregion - Genova - vil jeg give udtryk for nogle af de bekymringer, der næres af søfartens folk, som stillet over for forandringerne i søfartssektoren føler sig truet på deres erhverv. Jeg tænker navnlig på de vanskeligheder med at finde arbejde, der møder de unge, der er uddannet fra navigationsskolerne og faldet i optagelsen af elever på søfartsskolerne.
Jeg mener, at vi på Unionens front udadtil har brug for en rigtig konkurrencepolitik, der ikke så meget hviler på statsstøtte som på kriterier for ligevægt mellem effektivitet og beskyttelse af arbejdstagernes rettigheder. Som følge heraf følger vi opmærksomt udviklingen af OECD-overenskomsterne.
På den indre front og på området for økonomisk aktivitet vil jeg understrege nogle af de henstillinger, der er fremkommet fra vore ordførere, nemlig bidraget til harmonisering af medlemsstaternes søfartspolitik, investeringer i havneinfrastrukturer og sikre systemer for trafikken inden for de transeuropæiske net og bidrage til uddannelse af søfolk.
Jeg finder, at Unionen gennem forskningsprogrammer og programmer for teknisk udvikling bør fremme synergivirkningen mellem forskningscentre, universiteter og erhvervslivet for at fremme fornyelsen inden for en erhvervssektor, der i henseende til opbygning, materialer, styre- og kommunikationssystemer i stadig højere grad kommer til at ligne dem, der bruges i luftfarten.
Unionen skal i samarbejde med medlemsstaterne og gennem skatte- og afgiftslempelser fremme en bæredygtig transportpolitik og yde støtte til forsøgsvirksomhed og skabelse af intermodale systemer.
Jeg foreslår, at kystområderne som områder, der skal omdannes på grund af forandringerne inden for søtransporten, særlig indsættes blandt interventionsområderne for strukturfondene. Endelig opfordrer jeg i betragtning af omlægningen af den internationale godstrafik, som af strukturmæssige grunde vender tilbage til middelhavsruten via Suez-kanalen, Kommissionen til at overveje nødvendigheden af en undersøgelse i forening med de erhvervsdrivende inden for søfartssektoren af denne regions behov, både i forhold til dens strategiske betydning for Unionen og inden for rammerne af de nye samarbejdsforhold med tredjelandene ved Middelhavets kyster.

Cox
Fru formand, jeg vil gerne sige noget inden for rammerne af dagens mere brede debat om Renault og de igangværende drøftelser af industripolitikken, og i særdeleshed fremhæve én afgørende ting. Det er Europas rolle at forsøge at sikre, at den europæiske industri kan få en større andel både af hjemmemarkedet i Europa og af de globale markeder; og de strategier, vi vælger, bør hjælpe med til at styrke, og ikke at svække, den europæiske industri.
Der er ingen tvivl om, at arbejdsløsheden er den største udfordring, vi står over for i det næste tiår, og helt ærligt så er Europa relativt dårlig til at skabe arbejdspladser. Problemerne opstår på grund af beskattede indkomster - forskellen mellem, hvad folk får med sig hjem, og hvad man betaler dem i alt, er et problem; stivhed på arbejdsmarkedet er et problem; og vi kan ikke vige uden om disse problemer, hvis vi ønsker jobskabelse.
Hvad jeg glæder mig over i dag i Donnelly-betænkningen og i Kommissionens tidligere beretning er, at det er en type strategi, der skaber muligheder. Den sætter normer af miljømæssig art, mål for forskning og udvikling og hjælper med at føje noget til den globale udfordring for den europæiske industri. Det er her, vi står stærkest, og jeg håber, vi kan fortsætte med den form for politik, men ikke sådan at vi i højere grad vil forsøge at dirigere økonomien.

Soltwedel-Schäfer
Fru formand, mine damer og herrer, jeg kan i hele denne cocktail af forhandlinger, som vi fører, på den korte tid naturligvis kun komme ind på forslaget vedrørende den kemiske industri. Indledningsvis vil jeg gerne sige: Jeg kan ikke helt forstå det generelle angreb på alt og alle, som den socialistiske kollega, der talte for lidt siden, foretog. Naturligvis har også vi som Grønne generelt stemt imod Langenbetænkningen, men at der her slet ikke ændres noget, er ikke sandt, hr. Langen, og det vil jeg også gerne endnu en gang sige udtrykkeligt her.
Når vi siger, at vi er af den opfattelse, at økonomisk-politiske instrumenter er et omkostningseffektivt middel til at tackle miljøproblemer, er dette ganske givet et skridt i den rigtige retning, men naturligvis endnu ikke det, vi i dag ønsker at opnå til udgangen af det 20. århundrede og i betragtning af de problemer, som navnlig kemiske anlæg, kemiske transporter og kemiske produkter medfører. Dvs. at der er taget et lille skridt, men det betyder absolut ikke, at vi og også Kommissionen må hvile på laurbærrene.
Jeg vil gerne knytte en sidste bemærkning hertil, og den er naturligvis særlig rettet til hr. Bangemann, som jeg ikke tiltror vil opfylde eller kan opfylde dette krav i hans embedsperiode, men måske hans efterfølger. Denne bemærkning lyder: Den, der ønsker at tilvejebringe en industripolitik til i morgen, må ikke længere alene tilstræbe at skabe effektivitet, men skal også tage hensyn til, at miljøspørgsmålet altid spiller en meget stor og særlig rolle.

García Arias
Fru formand, jeg vil naturligvis gerne lykønske ordførerne, Hr. Bangemann og endelig Europa-Kommissionen, som har fremlagt elementerne i den europæiske industripolitik med udgangspunkt i industriens forskellige sektorer, hvilket beroliger mange af os. Jeg vil imidlertid gerne komme med nogle betragtninger omkring industripolitik og høring af arbejdstagere på baggrund af den debat, der fandt her i formiddag, som hr. Bangemann deltog i. Jeg har gennemgået betænkningerne med hensyn til høring af arbejdstagerne: «Man skal lade handling følge på ord«. Vi har talt om høring inden for virksomheden, om de europæiske virksomheder, men vi har ikke talt om, hvad Europa-Kommissionen kan gøre i sin industripolitik for at høre arbejdstagerne. Det er rigtigt, at man i betænkningen om bilindustrien taler om et panel på højt niveau, og hvad angår den maritime sektor, tales der om Task Force og forummet for de maritime erhverv. Men mit spørgsmål koncentrerer sig om arbejdstagerne. EKSF-traktaten er ved at udløbe. Denne traktat var en god europæisk industrimodel i de år, hvor de to sektorer, som den omhandlede, udviklede sig. Og det er rigtigt, at den omhandlede de forskellige grundlæggende aspekter: Omlægningspolitikken, den teknologiske innovationspolitik og sociale foranstaltninger (det lader til, at de sociale foranstaltninger i fremtiden ganske enkelt vil være reduceret til spørgsmålet om uddannelse af arbejdstagerne). Men der var et meget vigtigt element i denne traktat, nemlig arbejdstagernes og arbejdsgivernes rådgivende udvalg. Denne model er ikke længere brugbar for Kommissionen. Eftersom Fællesskabets industripolitikker betyder, at virksomhederne konstant omlægges og forandres, hvordan kan vi så få de europæiske faglige organisationer med i denne høring inden for de industrielle sektorer?

Herman
Fru formand, kære kolleger, hvad enten det drejer sig om bilindustrien, den kemiske industri eller skibstransportindustrien, står Europa over for en stor udfordring, nemlig konkurrencen fra resten af verden. Nogle mener at kunne klare denne udfordring ved at barrikadere sig bag nationale beskyttelsesbestemmelser, hvilket er fuldstændig urealistisk og utopisk, eller bag en europæisk beskyttelse, forudsat noget sådant er muligt, hvilket jeg tvivler stærkt på i den nuværende situation. Økonomisk er der ikke noget perspektiv i denne mulighed, da den europæiske økonomi i realiteten allerede er en del af verdensøkonomien.
Både Langen-betænkningen og Donnelly-betænkningen angiver, hvilken retning vi bør gå i, nemlig at vi skal tilpasse os denne udfordring eller sagt med andre ord øge forskningsindsatsen for at forbedre produktet, investeringerne for at forbedre produktiviteten og rationaliseringsbestræbelserne for yderligere at forbedre konkurrenceevnen på verdensplan.
Vedrørende Donnelly-betænkningen er jeg i det store og hele enig i alt det, der foreslås. Jeg har kun en kommentar - og det er en kritik - vedrørende det, den ikke nævner. Alt det, der nævnes, er korrekt. Vedrørende det, der ikke nævnes, er det lidt, som om man fejer det ind under gulvtæppet. Ikke et ord om problemet med arbejdskraftens lønninger. Ikke et ord om de stivnede arbejdsformer. Ikke et ord om det, hr. Cox nævnte, som dog ellers er et grundlæggende problem, og det er ikke ved at ignorere det og lægge vægt på resten, at man undgår det. Jeg ved godt, at emnet ikke er populært. Jeg ved, at man i vort parti ikke kan lide at komme ind på det, men strudsepolitikken har aldrig reddet nogen. Jeg mener derfor, at vi må være modige nok til at kalde en spade en spade. Jeg ved godt, at der er tale om foranstaltninger, det er vanskeligt at indføre, især nu.
Angående Langen-betænkningen synes jeg, at alt det, der er vedtaget, er godt og går i den rigtige retning. Jeg blev meget overrasket her i formiddags over det, fru Roth-Berendt sagde om, at Miljøudvalget angiveligt er af en helt anden mening. Det er ikke, hvad der fremgår ved at læse teksten. Enten talte fru Roth-Berendt på egne vegne, eller også må man tro, at Miljøudvalget ikke er helt enigt med hende. Jeg ved ikke, hvad der er sket, men jeg har ikke opdaget særlig store divergenser mellem de tekster, der er forelagt os. Der er naturligvis forskelle, men det er kun logisk og normalt.
Til sidst vil jeg sige følgende: Vi skal være logiske i vor argumentation. Alt det, vi foreslår i dag i de tre betænkninger, går i det rigtige retning, det vil jeg gerne gentage. Men vi skal også vide, at hvis det er det, vi ønsker, så kan vi ikke i morgen vedtage en lovgivning, der går i den stik modsatte retning. Parlamentet er kendt for at overse følgerne af sin lovgivning. Vi mener ikke, at vi er konkurrencedygtige, vi mener, at vore omkostninger er for høje, at vi har et for tungt bureaukrati osv. Men der går ikke en uge, uden at vi i Parlamentet med større eller mindre begejstring afhængigt af, hvor vi sidder i salen, vedtager love, der hver gang medfører yderligere omkostninger eller betragtelige handicap for investeringer og forskning. Vi bør lære at styre vor tendens til at lovgive mere end godt er. Miljømålene og målene med socialpolitikken er legitime. Det skal vi se på, men vi skal også tage hensyn til målene under ét, og de er ikke altid forenelige.

Crowley
Fru formand, jeg vil ligesom de andre talere gerne komplimentere ordføreren og Kommissionen for at have startet hele denne debat netop nu, for vi befinder os på et afgørende punkt i udviklingen af den europæiske økonomi. I særdeleshed kan jeg, ligesom hr. Herman, fuldt ud støtte det, der fremhæves i Donnelly-betænkningen. Det er fornyende og visionært og en passende reaktion på de ændrede omstændigheder, vi lever under.
Langen-betænkningen om den kemiske sektor er særlig vigtig for min valgkreds i Munster og Irland i særdeleshed, for i Irland er der i øjeblikket beskæftiget 18500 mennesker i denne sektor. Den tegner sig for over £5 mia i eksport og bidrager med over £200 mio til den irske økonomi. Og teknologiske fremskridt med nye forskningsteknikker betyder, at de, der er beskæftiget i denne sektor, generelt er meget højt kvalificerede. Over 40 % af alle beskæftigede i denne sektor er kandidater med en universitær uddannelse.
Det er vigtigt, når vi lægger så megen vægt på ét aspekt af en forøgelse af de uddannelsesmæssige kvalifikationer og mulighederne for livslang uddannelse, at vi etablerer de rette rammer om beskæftigelsesskabelse i dette område. Jeg er helt enig med hr. Herman. Vi må være logiske. Vi må indtage en fleksibel holdning for at sikre, at Europa kan forblive konkurrencedygtig på verdensmarkedet og de globale markeder, som vi nu lever med. Jeg vil gerne opfordre Parlamentet til at sikre, at vi ikke indfører nogen hindringer for udviklingen af denne industri, der er af vital betydning for økonomien og for beskæftigelsesskabelse.

Riis-Jørgensen
Fru formand, fri konkurrence og frie markedskræfter er nødvendige for at sikre den europæiske industris konkurrenceevne. Derfor ønsker Den Liberale Gruppe at sikre fri konkurrence i den europæiske bilindustri og dermed også økonomiske fordele for os forbrugere. Derfor har vi stillet to ændringsforslag, nr. 6 og nr. 7, med henblik på en stramning af forordning nr. 1475/95 om blokfritagelse i forbindelse med salgs- og serviceaftaler. Denne forordning er jo en af Kommissionen vedtaget fritagelse fra Romtraktatens krav om fri konkurrence. Jeg håber meget, at ordføreren, hr. Donnelly, og mine kolleger her i salen kan støtte disse to ændringsforslag. Jeg håber ligeledes, at kommissær Bangemann vil følge opfordringen i ændringsforslag nr. 7, nemlig at Kommissionen stopper bilfabrikanternes og bilimportørernes systematiske overtrædelse af blokfritagelsesordningen. Jeg håber tillige, at Kommissionen følger punkt 1 d) i beslutningsforslaget og etablerer et panel på højt niveau for bilindustrien med deltagelse af alle parter, herunder også de uafhængige bilforhandlere og naturligvis forbrugerne. Jeg vil samtidig foreslå, at dette panel på højt niveau som en af sine første opgaver tilrettelægger en konference om det meget vigtige emne: de forestående ændringer inden for bilindustrien.

Miller
Fru formand, jeg vil i lighed med andre talere gerne benytte denne lejlighed til at takke ordførerne og i særdeleshed hr. Katiforis for hans detaljerede analyse af de problemer, Europas maritime erhverv står over for, den grundighed, han har lagt for dagen ved håndteringen af disse problemer, og hans konklusioner.
Men der er en skærende inkonsekvens i Europas holdning til de maritime erhverv. Hvert år bevilger Parlamentet millioner af ECU til KONVER-programmet til støtte for små virksomheder, for at de kan omstille sig fra forsvarsindustrien til civil produktion. Men samtidig straffer vi større virksomheder i forsvarssektoren med over 230 ansatte, som ønsker at omstille sig. Én af disse industrier er flådeværfterne. På grund af nedgangen i ordrerne på krigsskibe må disse værfter se sig om andre steder efter arbejde. Men hvis disse flådeværfter byder på civile kontrakter i Den Europæiske Union, bliver de straks handicappede på grund af, at de ikke får samme støtte som civile værfter.
Hvordan kan vi på den ene side opmuntre til omstilling og på den anden straffe firmaer, der forsøger at omstille sig? Det er en vanvittig økonomi. Hvis vi virkelig tror på omstilling og på et skift fra en forsvarsorienteret produktion til en civil produktion, så må vi håndtere dette problem. Jeg vil derfor bede og anmode om, at Parlamentet støtter ændringsforslag nr. 4.

Peijs
Fru formand, vi holder i dag industripolitisk dag. Kloning af mennesker og dyr, Renaults automobilindustri, maritime erhverv og nu den kemiske industri. Ud over at komplimentere ordførerne, som har repræsenteret os i alle forhandlinger, vil jeg også komplimentere kommissæren, som virkelig tager industripolitikken alvorligt. Det er efter min mening vigtigt for Europa. Vor kemiske industri har også et anseeligt forspring i forhold til USA og Japan, og det vil vi gerne bevare. Sådan en sektor kan være et forbillede for andre sektorer, og det temas betydning for industripolitikken er, at det endelig gøres klart og tydeligt, hvem der skal gøre hvad for at styrke konkurrencepositionen, hvorved det bliver klart, at det største ansvar ligger hos den kemiske industri selv. Kommissionen og medlemsstaterne skal sørge for rammebetingelser så som for eksempel en klar miljølovgivning og en selvreguleringsramme, som kan yde et meget væsentligt bidrag til, at industrien hurtigere bliver renere og sikrere. Jeg er derfor ikke enig med fru Heinisch, som siger, at den kemiske industri kan dereguleres. En klar og enkel lovgivning, javist, men denne industri er så følsom, at jeg ikke tror, at man virkelig kan tillade sig at deregulere.
En kategori inden for den kemiske industri må gerne nyde noget større opmærksomhed. Det er de små og mellemstore virksomheder inden for den kemiske industri. Næsten al lovgivning er lavet for store virksomheder. De små og mellemstore virksomheder har for lidt personale til at opfylde den lovgivning. Et eksempel. I Den Europæiske Union skal en virksomhed angive sine produkters indhold på etiketten. Den kemiske industri skal i den forbindelse ikke blot angive indholdet, men sågar forholdet mellem ingredienserne. Forestil Dem, fru formand, at De som lille virksomhed efter årelang forskning har udviklet et nyt produkt, og derefter skal De give opskriften til Deres konkurrenter. Hr. Bangemann, De ser ud, som om De holder af lækker mad; prøv at spørge chefkokken i en toprestaurant, om han er parat til det. Det tror jeg ikke. Jeg mener, det siger sig selv, at Kommissionen sørger for en klar miljølovgivning og for en reduktion af CO2 -emissionerne. Men miljøforbedringer i Vesteuropa ville gøre mere gavn i Østeuropa, fordi virkningen er meget større dér.

Paasilinna
Fru formand, kære kolleger, jeg vil først takke Alan Donnelly for en god og indsigtsfuld betænkning.
Renault-fabrikken har meddelt, at den vil lukke sin fuldt ud effektive fabrik i Vilvoorde i Belgien, og at den også vil opsige medarbejdere i Frankrig. På samme tid vover Renault at søge om EU-støtte i Spanien. Hvis Renaultkoncernen gennemfører sit skrækscenario i strid med EU-bestemmelserne, er der tale om en enorm farce. Er dette et tegn på, hvordan virksomhederne forbereder sig til euroen? Det er ikke underligt, hvis euroen lægges for had blandt de arbejdsløse. Når man kræver fleksibilitet, bør man huske på, at de arbejdsløse allerede har strakt sig så meget, som de kunne.
Da økonomisk vækst alene ikke afskaffer arbejdsløsheden, er det derfor nødvendigt omsider at tage fat på strukturerne. Hovedvægten bør flyttes fra beskatning af menneskets arbejde til beskatning af merværdien. Dette ville begunstige servicesektoren, der beskæftiger mange, og vil samtidig åbne for væksten i den informationsintensive sektor. Lad maskinerne udføre det trivielle arbejde og overlad de gensidige tjenesteydelser til menneskerne. Jeg forventer initiativer fra Kommissionen på dette område.
I næsten alle EU-landene presses økonomien for at opfylde ØMU-kriterierne. Problemet ligger i, at tidsplanen for konvergenskriterierne er meget fremskyndet, og fortolkningen af kriterierne er for snæver. Det hele sker nu i en tid med rekordarbejdsløshed og hårde sociale vilkår. Den alvorligste mangel er selvfølgelig, at arbejdsløsheden ikke er at finde blandt kriterierne. Jeg foreslår derfor, at de strenge ØMU-kriterier suppleres med krav om to slags stabilitet: økonomisk stabilitet og social stabilitet. Da den finansielle stabilitet ikke lader til at medføre social stabilitet og ikke i synlig grad øger beskæftigelsen, bør Parlamentet i forbindelse med ØMU-kriterierne forpligte sig til især social stabilitet, for at vi kan undgå fremtidige Vilvoorde-sager.

Sarlis
Fru formand, jeg kan tilslutte mig hr. Katiforis' betænkning. Især er jeg enig i de punkter, som vedrører beslutningsforslaget.
Jeg må gøre opmærksom på, at skibsbygningsindustriens og i det hele taget skibsfartsindustriens fremtid løber parallelt med skibsfartens fremtid. Og skibsbygningsindustrien er reduceret med 82, 5 % i tidsrummet fra 1985 til 1994, samtidig med at den europæiske skibsfart er reduceret med 40-50 % i det samme tidsrum. Der er tale om parallelle eksistenser, og det burde vi have tænkt på.
Med hensyn til skibsbygningsindustrien har Fællesskabet igennem mange år gennemført en lovgivning, der afskaffede statstilskuddene, uden at man samtidig foreslog andre løsninger, som kunne have skabt en vækst på grundlag af de privatøkonomiske kriterier, der gælder for den europæiske skibsbygningsindustri; i al denne tid har Fællesskabet intet gjort for den europæiske skibsfart. Og stort set alle de forslag, der er stillet - hovedsagelig på Europa-Parlamentets initiativ, såsom betænkningen om Euros-skibsregistret - er blevet syltet og aldrig blevet til noget.
Derfor - og dette siger jeg, fordi kommissær Bangemann er til stede - har skibsfartsindustrien ikke set eller mærket nogen interesse fra Europas side bortset fra initiativer på konkrete områder inden for skibsfartens såkaldte »sideindustrier«, dvs. skibsudstyr, elektroniske hjælpemidler m.m., samtidig med at Europa har insisteret på afskaffelse af støtten og herved udslettet sektoren til fordel for skibsbygningsindustrier i den tredje verden - dette bør De vide.

Sindal
Fru formand, der er to ting, som jeg gerne vil understrege. Den ene er den situation, vi er i i Europa med stadig stigende statsstøtteformer, med stadig flere former for konkurrenceforvridning. Vi taler om at liberalisere. Parlamentet medvirker dygtigt i denne proces. Men der er hele tiden nogle lande, som følger langt bagefter i den igangværende proces. Det er utrolig svært at få det europæiske folk til at tro på det, vi beskæftiger os med, når vi ser virksomheder flytte ud af landet med støtte fra Unionen. Det er svært at få det europæiske folk til at tro på vores projekt, når vi ser statsstøtte til forskellige virksomheder blive implementeret uden om Kommissionen for bagefter at blive godkendt. Min kollega, hr. Miller, har nu foreslået, at man skal støtte en omlægning fra bygning af krigsskibe til bygning af almindelige handelsskibe. Ombygningen af værfter skal støttes. Vi har en værftskapacitet i Europa, der er rigelig stor. Det er et eksempel på, hvordan regionale interesser støder sammen. Jeg forstår godt hr. Millers forslag. Men hvis jeg skal tale på den europæiske værftsindustris vegne - det gør jeg ikke, men hvis jeg skulle - så ville vi få problemer med for stor kapacitet. Der har været talt om at arrangere konferencer. Dem har der været mange af. Vi har imidlertid et problem over for den europæiske befolkning. Vi havner ustandseligt i situationer, der går imod den politik, vi egentlig ønsker at føre. Jeg appellerer derfor til kommissæren om at få Rådet i tale om disse situationer. Ikke nok med at en virksomhed kan få støtte til at flytte fra Danmark til Irland, men vi har desuden en konkurrence på skatteområdet. Man betaler ikke megen skat de første ti år, efter at man har etableret sig i Irland. Det gør man i resten af Europa. Så det drejer sig altså ikke blot om konkurrencepolitikken, men også om skattepolitik og om statssubsidier.

McIntosh
Fru formand, jeg vil gerne tale om Kommissionens meddelelse om fremtidsperspektiver for de maritime erhverv i EF. Jeg er sikker på, at De er enig i, fru formand, at eftersom »alle pæne piger godt kan lide sømænd«, er det vigtigt, at vi nærer og støtter vore maritime erhverv, særlig når det gælder søfolkene og deres uddannelse, hvor jeg gerne vil tro, at den britiske regering har givet et positivt eksempel.
Jeg vil gerne udfordre hr. Bangemann og hans kolleger i dag. Vi må sikre lige konkurrencevilkår i hele Den Europæiske Union. Jeg opfordrer Kommissionen til at sikre, at statslig støtte til havne- og færgeselskaber gradvis bliver afviklet, så vidt det er muligt. I øjeblikket er der ingen gennemskuelighed i anvendelsen af statsstøtte. Jeg håber, kommissæren er enig i, at han må tage fat på dette, og at det ikke kan være rigtigt, at f.eks. Stena/Sealink faktisk gør britiske søfolk arbejdsløse, fordi den hollandske regering, som hr. Jarzembowski tidligere nævnte, vælger at beskytte sine egne søfolk ved at give en fordelagtig skattesats. Det må være forkert.
Jeg vil gerne henvise kommissæren og Parlamentet til hr. Bellerés udtalelse og i særdeleshed til punkt 8 og 9, hvori vi opfordrer til fri og fair konkurrence mellem forskellige transportformer, sådan at alle former for transport fuldt ud bærer deres egne omkostninger, herunder eksterne omkostninger, og hvor vi opfordrer til, at man støtter fri og fair konkurrence mellem Fællesskabets havne og mellem forskellige rederier.
Hvis Kommissionen ikke gør andet efter dagens debat, håber jeg, at den vil forsøge at etablere lige konkurrencevilkår, og at fjerne grov statslig støtte, såsom den, der praktiseres i Holland, som jeg finder helt unfair. Jeg støtter hr. Bellerés udtalelse og Kataforis-betænkningen.

Porto
Hr. formand, udvalget og dets ordfører, hr. Katiforis, fortjener tak for de i betænkningen indeholdte forslag, der henleder opmærksomheden på de muligheder, der ligger i den maritime sektor, og peger på foranstaltninger, som vil kunne føre til en bedre udnyttelse af søtransporten, som jeg her vil koncentrere mig om.
Over 90 % af Europas udenrigshandel og 30 % af dets interne handel foregår ad søvejen, og denne transportform er den billigste, mindst overbelastede og mindst forurenende, altsammen forhold, som må tillægges stadig større vægt.
Hertil vil jeg føje, at der rettes større opmærksomhed mod sammenkoblingen af søtransport med de øvrige transportformer, navnlig med jernbane- og landevejstransporten, da der kun på denne måde vil kunne opnås en bedre udnyttelse og en fuldstændig dækning af det europæiske område, herunder også de mindre begunstigede indlandsregioner og lande uden direkte adgang til havet.
I tråd hermed bør anvendelsen af mellemstore og små havne spille en stor rolle, idet disse havne i øvrigt er i stand til at modtage skibe, som tegner sig for 60 % af fællesskabstrafikken.
Ud over således at undgå unødvendig overbelastning af de store havne vil det være et relevant bidrag til at sikre dækning af hele det europæiske område og dermed en mere effektiv udnyttelse af alle ressourcerne, hvilket generelt vil betyde øget velfærd for borgerne.
Efter min mening var det nødvendigt at tilføje ovennævnte punkter.

Bowe
Hr. formand, som én af de sidste talere fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe vil jeg gerne få afklaret visse problemer, der har vist sig under debatten med hensyn til Langen-betænkningen. De Europæiske Socialdemokraters Gruppe glæder sig over denne betænkning. Den viser en klar forståelse af de problemer, den kemiske industri har stået over for i de seneste år. Industrien befinder sig i en tilstand af konstant forandring, der skyldes udviklingen af den globale konkurrence. Det betyder, at vi vil støtte de fleste af de initiativer, der foreslås i betænkningen om at støtte industrien, så den kan tilpasse sig og møde denne konkurrence. Men der er stadig visse punkter, hvor vor gruppe adskiller sig fra de kristelige demokrater, og det drejer sig ikke kun om nuancer.
Der er spørgsmål, der har at gøre med liberaliseringen af energiforsyningen og afreguleringen af de regler, der gælder for denne industri, hvor vi ikke kan nå til fuldstændig enighed med de kristelige demokrater. I særdeleshed er der brugen af frivillige aftaler til fremme af en afgift på kuldioxid. De Europæiske Socialdemokraters Gruppe ser frivillige aftaler som havende en supplerende rolle i forhold til lovgivning, men ikke som en erstatning for den. Med hensyn til afgiften på kuldioxid ser vi det som næsten uundgåeligt, at visse medlemsstater vil indføre dette. Så det må forberedes på en fornuftig måde.
Fremtiden for den kemiske industri i Europa ligger i at bygge på det grundlag, vi allerede har: En industri af høj værdi, der producerer produkter af høj værdi med en veluddannet arbejdsstyrke, som er godt betalt og belønnes godt for sine opgaver. Det er fremtiden for den kemiske industri i Europa, ikke afregulering og ikke en holdning til konkurrence, der indebærer, at det billigste er det bedste.

Theonas
Fru formand, der er ingen tvivl om, at den europæiske skibsfartsindustri er karakteriseret dels af en drastisk indskrænkning af skibsværftsindustrien, dels af en indskrænkning og en omdannelse af den store europæiske flåde til en flåde under bekvemmelighedsflag. Ansvaret for skibsbygningsindustriens katastrofale udvikling er - efter min opfattelse - den konkurrencepolitik, som Den Europæiske Union og medlemslandene har ført i en årrække.
Skibsværftssektoren er reduceret med hele 82, 5 %. Spørgsmålet er, om den europæiske skibsbygningsindustri under almindelige konkurrencebetingelser kan konkurrere med hensyn til arbejdstagernes lønniveau med Fjernøstens værftsindustris helt liberaliserede marked? Svaret er nej, og jeg tror, det er på tide at finde en anden politik.
Jeg tvivler på, om den politik, den retning, der hedder »undervisning, uddannelse og moderne teknologi« på arbejdsmarkedet inden for skibsfarten er noget som helst værd, når næsten hele den europæiske flåde anvender bilaterale aftaler og hyrer mandskab fra Fjernøsten, billigt mandskab, som oven i købet skaber fare for sikkerheden til søs. Disse spørgsmål giver hverken meddelelsen eller hr. Katiforis' betænkning svar på.

Bangemann
Fru formand, Alan Donnelly og også hr. Langen og hr. Katiforis har med rette indledt deres betænkninger med at give en lille karakteristik af industripolitikken generelt, som de forestiller sig den. Når man forelægger Parlamentet en meddelelse om enkelte sektorer, og Parlamentet udarbejder betænkninger derom, er det naturligvis altid udsnit af en samlet politik. For så vidt var det absolut rigtigt. Også jeg vil gerne indlede med endnu en gang at sige noget om, hvordan vi forstår den industripolitik, som vi jo i mellemtiden har ført i 8 år, og det efter min opfattelse ikke med dårlige resultater.
Udgangspositionen var helt klar. Vi befandt os i den tid, hvor det indre marked skulle gennemføres, dvs. på vore egne markeder opstod der nye konkurrencevilkår, og man kunne allerede dengang se, at der ville blive en stigende tendens til en globalisering, at også Unionens ydre grænser således ville blive mere åbne, og at konkurrence i stigende grad ville blive til et princip for dette globale økonomiske system. Nu kan man betragte konkurrence ideologisk eller helt afslappet, hvis jeg må sige det på den måde. Ideologisk kan man fordømme konkurrencen, eller man kan hæve den til skyerne. Jeg tilhører hverken den ene eller den anden gruppe, da jeg nemlig rent faktisk mener, at konkurrence er et instrument, en forudsætning for, at jeg kan også kan opnå mange andre mål.
Fru Soltwedel-Schäfer siger f.eks., at der er en modsætning mellem et økonomisk systems effektivitet og hensyntagen til det sociale område eller miljøet. Det forholder sig kun således ved en overfladisk betragtning. Et ineffektivt økonomisk system tager nemlig som regel - og det har alle eksempler i historien vist - hverken hensyn til det sociale område eller miljøet. De vanskeligheder, som er opstået i f.eks. de nye delstater i Tyskland alene som følge af rensningen af den jord, hvor de gamle industrivirksomheder var placeret på, og som følge af afhjælpningen af disse miljøskader, har helt klart vist, at dette ganske enkelt ikke er rigtigt.
Men også effektivitet eller en bedre konkurrencedygtighed er jo et instrument til at opnå bedre og højere mål. Jeg tager eksemplet højere lønninger, som hr. Herman også kom ind på. Isoleret betragtet er højere lønninger naturligvis i første række noget, som kan have en ugunstigt virkning for konkurrencen. Det er fuldstændig klart, at hvis jeg har højere lønninger og dermed højere omkostninger og ikke kan udligne disse, står jeg ugunstigt i forhold til en konkurrent. Jeg kan dog udligne dem, hvis jeg er mere produktiv. Det er en mulighed. Jeg kan således, hvilket er tilfældet i mange medlemslande, finansiere højere lønninger og højere indirekte lønomkostninger og dermed sociale ordninger, hvis min produktivitet tillader det. Dvs. at jeg ganske enkelt skal være lidt bedre, lidt mere effektiv. Derfor gør det mig altid så nervøs - jeg har gang på gang iagttaget det i min politiske karriere - når folk har noget imod præstation. Hvad kan man egentlig indvende imod præstation? Det er jo noget meget menneskeligt, hvis en eller anden ønsker at gøre noget fornuftigt.
Jeg ved ikke, hvem der kom med eksemplet med chefkokken. Hvis jeg f.eks. står foran to restauranter, og man på den ene får noget fortrinligt mad, fordi kokken præsterer noget, og man på den anden får noget bras, så går jeg naturligvis ind på den restaurant, hvor man præsterer noget. I øvrigt går også alle, der er imod præstation, ind på den gode restaurant. Det er en specifik måde at opgive sine egne principper på. Jeg anser således ikke præstation for at være noget dårligt. Vi har også behov for en sådan og kan på denne måde udligne mange af de ulemper, vi har.
Lad os tage et eksempel fra bilsektoren. Jeg vender dog tilbage hertil i enkeltheder. Vi har i Unionen en meget forskellig situation i de forskellige virksomheder. Der findes virksomheder, som har problemer, og der findes andre, som overhovedet ingen problemer har. Lad os se på spørgsmålet om overkapacitet. Der findes virksomheder med overkapaciteter, som de er nødt til at nedbringe, og der findes andre, hvor der for bestemte modeller er mere end et års leveringstid, og det er ikke billige biler. Dette viser endnu en gang, at heller ikke spørgsmålet om prisen ubetinget er afgørende, at det billigste ikke altid er det bedste. De har fuldstændig ret, hr. Bowe. Man bør imidlertid heller ikke nu lade som om, at vi kan producere alt muligt, at der altid er en eller anden, der vil aftage det. Det vil ikke fungere. Derfor har vi i vor industripolitik altid sagt, at vi skal være lidt bedre, fordi vi måske er lidt dyrere. Men det kan vi klare. Dette kræver frem for alt fleksibilitet. I det program, vi forelagde for to år siden - jeg mener, at hr. Rapkay nævnte det - blev der i første række langt vægt på en intensiv uddannelse og efteruddannelse af arbejdere og funktionærer. For hvis vi ikke investerer i human capital , vil vi ikke nå det, som vi alle ønsker. Det er netop dette punkt, vi egentlig bør blive enige om. Denne præstation er nødvendigt, for at man kan nå andre politiske mål.
Nu til de enkelte spørgsmål. Allerførst vedrørende bilindustrien. Alt det, der endvidere foreslås i betænkningen, er ikke noget problem for Kommissionen. Vi er rede til at tage de initiativer op, som Alan Donnelly foreslår, navnlig også panelet, dvs. et permanent organ, hvor vi diskuterer med fagforeninger, virksomheder og underleverandører, altså med hele komplekset bilindustri. Selv om jeg erkender, at jeg naturligvis altid mistænkes for ikke ligefrem at være en, der i særlig grad støtter fagforeninger, beder jeg Dem om at forhøre Dem hos Forummet for de Maritime Erhverv. Hr. Jarzembowski er mit vidne. Jeg har næsten været den eneste, som med rå magt har sat igennem, at fagforeningsrepræsentanter kunne deltage og senere så også kunne overtage en rolle i high level panel , dvs. i steering committee .
Det er fuldstændig klart, og jeg siger det endnu en gang i relation til det aktuelle tilfælde, at en effektiv økonomiog industripolitik ikke kan klare sig uden en fornuftig social komponent, og arbejdstagernes deltagelse i en virksomheds beslutninger er ikke kun et spørgsmål om socialpolitik eller retfærdighed, men derimod et spørgsmål om den pågældende virksomheds effektivitet. Virksomheden bliver mere effektiv, hvis arbejdere og funktionærer har medbestemmelse i forbindelse med vigtige beslutninger.
Nu har hr. Flynn jo allerede sagt, hvor kompliceret det er at gennemføre noget sådant i Europa. De kender jo dramaet med socialpagten. Jeg har selv engang oplevet, da jeg forsøgte at få gennemført en statut for et europæiske aktieselskab, hvor afsindig vanskeligt det alene var i forbindelse med medbestemmelsen. Det var den eneste grund til, at det hele i sidste instans mislykkedes. Nogle ville overhovedet ikke noget, de andre ville ikke give afkald på deres særlig gode modeller, og til sidst stod vi tilbage uden noget. Det er naturligvis meningsløst. Dvs. ja til dialog og også til de andre krav.
Bilindustrien vil utvivlsomt skulle gennemføre en strukturomstilling, men den er i stand til at gøre det. Jeg mener ikke - også selv om nogle skulle tro det - at den ikke kan klare det. Den vil klare det med en vis reduktion af kapaciteten. I nogle virksomheder vil det være muligt, da vi i mellemtiden er blevet mere konkurrencedygtige, end vi var for nogle år siden. At de japanske bilers markedsandel er faldet i Unionen, er der sikkert flere grunde til; men en af de vigtigste grunde i denne forbindelse er ganske givet, at vore bilproducenter nu tilbyder produkter, som er bedre, som i højere grad falder i købernes smag end bilerne fra Japan eller Korea.
Der var en, der sagde, at vi bør skabe sammenhæng. Det finder jeg meget godt. Desværre fører vi diskussioner med forskellige deltagere. Når vi diskuterer industripolitik, er det altid de samme, der sidder der; diskuterer vi miljøpolitik, er det andre, der sidder der. Sådan er det også i Rådet. Der findes et Industriministerråd, som diskuterer og siger, at energipriserne skal ned. Og så er der Miljøministerrådet, som siger, at energipriserne skal op, og alt efter, i hvilken retning formandskabet tenderer, træffes beslutningen. Det er meningsløst. Vi skal holde fast ved en sammenhængende linje, og naturligvis har vi også brug for mere fællesskab i Europa.
Fru Peijs nævnte, og også andre henviste hertil, at der blev fundet bedre løsninger i Nederlandene, og at folk så tager til Nederlandene. Så længe vi endnu ikke har nogen fælles politik, anser jeg det for at være den næstbedste løsning. I Nederlandene er alt jo i forvejen meget bedre. Så tager vi bare alle til Nederlandene, det gør jo ikke noget! Derved opstår der et pres, som så rent faktisk også tilvejebringer disse fælles løsninger, og jeg er den første, der siger - og Kommissionen vil jo forelægge en lang række forslag - at vi også har brug for det på skatteområdet. Dvs. vedrørende det, hr. Alan Donnelly foreslår: Ja, vi vil gøre det og meget hurtigt gennemføre det.
Nu vedrørende den kemiske industri. Det er egentlig det første tilfælde med benchmarking . Vi har aftalt med industrien, at vi så at sige udvikler en model for, hvordan en industri holder sig selv konkurrencedygtig og samtidig besvarer de sociale spørgsmål, som opstår i den forbindelse.
Som De også kan se af hr. Langens fremragende betænkning, er det lykkedes for den kemiske industri. Det er virkelig muligt, også inden for en industri, hvor prisen rent faktisk spiller en afgørende rolle. Man kan jo også sige, at hvis en bil er noget dyrere, er den måske lidt smartere, lidt bedre, men hvis De producerer et eller andet råstof, hvilket jo som regel er tilfældet i den kemiske industri - hvis man lige ser bort fra derivater og upstream -produkter - så kan enhver anden fremstille dette produkt, og det afhænger alene af prisen. Alligevel har vor industri klaret sig meget godt, og jeg mener, at det er en fremragende præstation fra virksomhedernes side og også en god præstation fra fagforeningernes side, da fagforeningerne inden for denne industri - hvad angår strukturering og omstrukturering - jo er meget åbne og diskuterer tingene på en måde, som man blot kunne ønske sig i forbindelse med andre industriområder.
Vi behandler i dag ikke spørgsmålet om kul, men, hr. Rapkay, jeg vil gerne sige til Dem, at en industri, hvor hver arbejdsplads årligt får et statstilskud på 120.000 DM - det er nu engang kendsgerningerne, det kan man ikke bestride, dvs. at hver arbejdsplads koster pr. måned 10.000 DM offentlige midler - ikke kan overleve. Man kan da ikke bebrejde de byer i Ruhr-distriktet, som har opgivet denne industri, og som så har fået nye tidssvarende perspektiver, som f.eks. Essen - Essen er den by i Tyskland, hvor der præsteres flest tjenesteydelser. Hvis De taler med disse byer eller med det derværende SPD, vil De få at vide: «Hvorfor gjorde vi det ikke allerede tidligere?« Det er ikke et spørgsmål om, på hvilken måde det sker, om det sker på en socialt ansvarlig måde, men De lader som, at det var en traditionel industri, der har en fremtid! Og her gør jeg en forskel i forbindelse med skibsbygning. Derfor har vi jo sagt, at vi skal bekæmpe den misforståelse, at disse traditionelle industrier ingen fremtid har. Det er i øvrigt lykkedes os, så alle nu mener, at der er en fremtid.
Spørg mig ikke, hvordan man vil forsvare en industri, når de tyske stenkul til trods for statsstøtte er 200 DM dyrere pr. t end importerede stenkul fra et hvilket som helst andet sted inklusive fragtomkostninger. Det forstår jeg ikke. Her hører min forståelse op, og jeg mener, at man her må tale åbent og ærligt med hinanden.
På skibsbygningsområdet har vi allerede i mange år - jeg mener, at det nu er 5 år - haft forummet, og efter min opfattelse med et godt resultat. Det er rigtigt, hr. Jarzembowski, ikke hvert år når man frem til en strålende ny ide. Det er meget sjældent, at det sker, og i givet fald ville jeg se på den pågældende med en vis bekymring, da det ville være en eller anden, som sikkert ikke længere havde begge ben på jorden. Vi gør navnlig betydelige fremskridt inden for forskning og udvikling. Et medlem, fru Estevan Bolea, sagde, at skibsbygning er mere end skibsbygning. Hvis De har læst betænkningen - De har tydeligvis læst den, da nøjagtigt denne sætning står i den - kan De ikke anvende den som kritik over for Kommissionen. Vi har jo netop sagt i forummet, at vi behøver havne, underleverandører, klassifikationsselskaberne, videnskabelige institutter, havforskning osv. Alt dette behøver vi for at udarbejde et system, der fungerer.
Det er således i en vis grad lykkedes. Det, vi endnu ikke har i denne betænkning, men som med rette blev taget op her, er den nye situation med amerikanernes nægtelse af at ratificere OECD-aftalen. Jeg tror i mellemtiden ikke længere på, at det lykkes dem. Så står vi over for spørgsmålet: «Hvad gør vi?« Vi har flere alternativer. For det første: Vi gør det uden amerikanerne. Det er muligt og i øvrigt absolut hensigtsmæssigt, da vore vanskeligste konkurrenter i denne henseende er japanerne og navnlig koreanerne, ikke i første række amerikanerne. Vi kan også udvikle en helt anden, en helt ny politik. Den tredje mulighed, som vi sandsynligvis vil tilstræbe, er at gøre begge dele. Vi forsøger at holde OECD-aftalen i live uden amerikanerne, og parallelt hermed udvikler vi en ny politik for skibsbygningsindustrien i bredere forstand.
I den forbindelse spiller bygningen af krigsskibe, the navy ship building , en helt central rolle, for hvis vi ønsker af få vor egen sikkerheds- og forsvarspolitik - det samme siger jeg også altid til forsvarsindustrien - så skal vi også have et minimum af kapacitet til rådighed til produktionen af materiel, dvs. også af skibe. Det er fuldstændig klart, at spørgsmålet om omkostninger ikke er af så central betydning i forbindelse med bygningen af krigsskibe som i forbindelse med bygning af skibe til civile formål, således at værfter, der kan klare begge dele, dermed opnår en udgiftsblanding, som er mere fordelagtig for den. Vi skal endvidere overveje, i hvilket omfang bygningen af handelsskibe er konkurrencedygtig hos os. Det kan man ikke planlægge; vi kan ikke her sætte os nogle mål. En eller anden sagde, at Kommissionen bør fastsætte objectives . Det har ikke noget med markedsøkonomi at gøre. Men vi kan naturligvis definere de vilkår, hvorpå en sådan industri kan arbejde, mere klart, end vi hidtil har gjort. Det bør også ske.
Lad mig også sige noget om spørgsmålet om støtte og flytning. Vi har jo allerede talt om det ved forskellige lejligheder. Her findes der også to overdrevne og derfor forkerte tilgangsvinkler og en eneste rigtig mulighed for at tage fat på problemet. Det ville være fuldstændig overdrevent at sige, at der overhovedet ikke er noget problem, at lade som om, at alt er i orden. Renault har måske for så vidt i det mindste haft en vis positiv effekt, da det er blevet klart for alle, at der er et problem.
Den anden forkerte tilgangsvinkel er at sige, at vi nu skal indføre meget strenge bestemmelser: Ingen rører sig ud af stedet; der, hvor man sidder, skal man også blive! Man må ikke nedlægge eller ændre arbejdspladser, det er ikke tilladt! Også dette ville være enden på en konkurrencedygtig industristruktur, for visse flytninger er hensigtsmæssige, og visse nyetableringer kan man naturligvis under visse omstændigheder absolut også støtte med tilskud. Det vil således sige, at vi - og det er den rigtige tilgangsvinkel - i hvert tilfælde skal undersøge, om et sådant tilskud fra Regionalfonden, Socialfonden eller andre fonde virkelig er hensigtsmæssigt.
Her er der nemlig to målsætninger, der står i modsætning til hinanden: For det første målsætningen om at udvikle en industristruktur i en region, og for det andet ikke at få overkapaciteter. Det er ikke uden grund, at stålindustrien er blevet nævnt. Her har vi jo immervæk gennemført det kunststykke at nedbringe overkapaciteterne, og det på en måde, som ganske givet altid har medført sociale belastninger, men som også blev accepteret og forstået. Derved har vi fået en kapacitet, som svarer til efterspørgslen, vi har fornuftige priser og derfor heller ingen problemer.
Vi skal undersøge - ikke kun med hensyn til bilindustrien, men også på andre områder - om det er hensigtsmæssigt at tilvejebringe nye kapaciteter, eller om de bringer uorden på markedet, og vi så får tilstande, som vi så kun kan tackle ved at træffe modforholdsregler, dvs. igen ved hjælp af andre økonomiske midler, hvilket naturligvis er fuldstændig meningsløst. Det skal vi sætte os for. En lignende ordning har vi i øvrigt i forbindelse med kunststoffibrene, hvor vi ikke godkender opbygningen af nye kapaciteter, da der er tilstrækkelig kapacitet til rådighed, eller snarere, ikke godkender støtte, for hvis en eller anden ønsker at gøre det selv, kan vedkommende gøre det.
Det hele skulle således resultere i en fornuftig tilgangsvinkel, og jeg håber - i hvert fald har forhandlingen vist dette - at vi for en gangs skyld forlader disse dogmatiske holdninger, som gang på gang tilkendegives her, da der nemlig i forbindelse med økonomiske problemer altid findes gode, rigtige eller forkerte løsninger. Et relativt fremtrædende SPD-medlem har engang udtrykt det på følgende måde: «Der findes ingen SPD-økonomipolitik og CDUøkonomipolitik...« - jeg citerer ikke et liberalt, men udtrykkeligt et SPD-medlem, da jeg mener, at vedkommende har større troværdighed hos Dem, fru Hoff, men nu synes De heller ikke om det - men denne mand sagde efter min mening helt rigtigt: «Der findes ingen SPD-, CDU- eller FDP-økonomipolitik, der findes kun en forkert eller rigtig økonomipolitik.« Jeg synes godt om vedkommende, han havde ret, og netop det vil vi holde os til her.

Formanden
Spørgsmålet er naturligvis, hvem der afgør, hvad der er forkert eller rigtigt.

Bangemann
Det gør Kommissionen altid!

Formanden
Undertiden forholder det sig også anderledes! Mange tak, hr. Bangemann!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Informationssamfundet, kultur og uddannelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0325/96) af Morgan for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om informationssamfundet, kultur og uddannelse.

Morgan
Fru formand, Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier har altid anerkendt vigtigheden og betydningen af informationssamfundet for vort fremtidige økonomiske velbefindende. Der er ingen tvivl om, at vi stærkt bifalder bestræbelserne for at give universel adgang til de nye kommunikationsmetoder, og at vi glæder os over de stor fremskridt, der er sket i udviklingen af infrastruktur i hele Europa med støtte fra EU.
Ikke desto mindre vil vi, hvis vi alle trækker på samme hammel, uvægerlig komme til det punkt - måske ikke nu, måske ikke i dette århundrede - engang i det 21. århundrede, hvor vi alle er forbundet med informationssamfundet. Men hvad så? Hvorfor skulle man ønske at bruge dette? Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier var yderst opmærksomt på, at der havde været en alvorlig mangel på fokus på indholdsaspektet af informationssamfundet og nødvendigheden af at koncentrere sig om uddannelsesmæssige og kulturelle muligheder og forhindringer, som informationssamfundet vil skabe. Det er grunden til, at Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier har taget initiativ til denne betænkning.
Vi er alle opmærksomme på, hvor hurtigt udviklingen går på dette område, og siden det første udkast har det glædet os at se, at mange af de ting, der anbefales i betænkningen, allerede er blevet gennemført eller i det mindste bliver overvejet seriøst. Det er interessant at notere sig, at så sent som i aftes var det ikke bare Kommissionen, der reagerede, men Jacques Chirac forpligtede sig i en tale til at forbinde alle skoler over forskolestadiet med informationssamfundet inden år 2000 og at nedsætte momsen på multimedieprodukter. Jeg håber, at dette begrænses til multimedier til uddannelsesformål.
Før jeg går videre, er det vigtigt at meddele Dem, hvorfor jeg har indføjet fem ændringsforslag i min betænkning, således at der indføjes en tidsplan, hvor der opfordres til gennemførelse af dem inden år 2000. Nogle medlemmer har spurgt: «Hvorfor år 2000, hvorfor ikke 1999 eller 2001?« Grunden er simpelt hen, at den sammenlignende undersøgelse, pilotprojekterne og uddannelsen af lærerne alle samme kan færdiggøres til dette tidspunkt. Hvis vi ikke sætter mål i tidsplanen, får vi ikke en ramme, hvorpå vi kan basere forslagene fra denne betænkning. Derfor håber jeg, at alle vil støtte disse ændringsforslag.
Den Europæiske Union må sætte standarder. Jeg har lige hørt, at hr. Bangemann er meget ivrig efter standarder, så jeg håber, at han vil tage denne ide op i sin betænkning. Det er vigtigt, at medlemsstaterne overalt i Europa når disse standarder. Ellers vil vi udvikle os til en informationsrig elite, der ikke vil gøre noget for at hjælpe på den sociale samhørighed i Europa.
Det første, vi bør gøre, er at udstyre vore børn med redskaberne til dette nye håndværk, men for at gøre dette, må vi først kvalificere vore lærere. Medlemsstaterne bør se på indførelsen af obligatoriske IT-moduler i læreruddannelsen. Det må suppleres med livslang uddannelse, så at de kan holde sig på højde med de nye teknologiske udviklinger. Forældrene bør også opmuntres til at interessere sig for sagen for at undgå, at der udvikler sig en teknisk generationskløft.
Denne teknologiske udvikling sker i sådan et tempo, at det er vigtigt, at vi ser på, hvad der er muligt, så at vi kan tilpasse vore uddannelsesinstitutioner i overensstemmelse hermed. Computere kan gøres så små nu om stunder, at eleverne let kan gemme dem for både lærere og forældre. De kan endog gemme dem i deres gummisko. Informationssøgning vil blive noget helt naturligt for mange elever. For nylig besøgte jeg en skole i min valgkreds, hvor eleverne fik en opgave, der var at tegne billede af et atom. Et af børnene kom tilbage med det nyeste billede fra den relevante hjemmeside fra MIT. Det er det uddannelsesniveau, vi taler om. Derfor må man lære dem at analysere de informationer, de modtager.
Vi må sikre, at de lærer at fortolke deres data og vurdere dem kritisk. Hvad der er vigtigst, vi må sikre os, at kvinder benytter de muligheder, de får, så de ikke bliver yderligere marginaliseret i det 21. århundrede. Der vil også blive muligheder for dem, der lærer langsomt, til at udvikle sig i deres eget tempo, og, hvad der er af afgørende betydning, mulighed for udvikling i landområderne, så de ikke føler sig marginaliserede. Vi vil altid stå over for spørgsmålet om, hvem der skal betale for denne nye teknologi, i særdeleshed på uddannelsesområdet. Det er derfor fornuftigt at se eksempler på, hvad der er state of the art og se, hvordan vi kan udvikle offentlige og private partnerskaber, der kan give og sikre kvalitet for kommende generationer.
Den nye teknologi kan ændre hele vor kultur og den måde, vi lever vort liv på. Men det er også nødvendigt at se på kultur i ordets snævrere betydning. Hvordan kan man lettere sikre adgang til kultur end via vore biblioteker? Effekten af informationsteknologi på vore biblioteker kan let blive meget stor. Det er derfor, det glæder os meget at se, at Kommissionen igen har reageret på vor opfordring til, at den udarbejder en beretning om biblioteker og IT.
Endelig, men dette er meget vigtigt, foreslår jeg oprettelse af et tusindårsarkiv. Det skal være et arkiv i dataform over de større nationale kulturelle samlinger fra EU's 15 medlemsstater. Der skal gives fri adgang for alle skoler, universiteter og biblioteker i EU. Men det er vigtigt, at vi handler nu. Der er en alvorlig trussel om, at salget af eksklusive datarettigheder kan gå til de mægtige multinationale selskaber og således begrænse offentlighedens mulighed for at se på deres egen kulturarv.

Evans
Fru formand, jeg vil gerne begynde med varmt at komplimentere ordføreren for hendes glimrende betænkning. Der er meget i denne betænkning, så meget, at jeg vil finde det vanskeligt at udvælge de reelle problemer på den tid, der er til rådighed.
Derfor vil jeg gerne koncentrere mig om punkt 27 og 28 - de europæiske bibliotekers stilling og rolle - som ordføreren lige har nævnt.
Biblioteker er et kendetegn for et civiliseret samfund: Et oplyst og avanceret samfund har gode og let tilgængelige biblioteker. I modsætning hertil har de, der vil forvride historien eller undertrykke dele af samfundet, ofte ødelagt eller undertrykt bibliotekerne. Det er vor rolle at sikre, at den umådelige magt, der ligger i informationsrevolutionen, ikke udelader, skader eller negligerer vore biblioteker. De er et afgørende forbindelsesled mellem de rige og de fattige, og de kan give vitalt betydningsfuldt kendskab til andre kulturer og andre sprog - social samhørighed, som ordføreren lige har sagt.
I fremtidens informationssamfund - et samfund, som denne betænkning i høj grad refererer til - må biblioteker spille en væsentlig rolle.
Eluned Morgan har lige talt om, at informationssøgning og elektronisk lagring af og adgang til materialesamlinger og informationer giver vidunderlige muligheder for at blande de fysiske realiteter med virtuelle roller. Dette kan udvides, der kan gives nye muligheder til gavn for millioner, og hele samlinger, som hidtil har været utilgængelige for de fleste, kan nu gøres lettilgængelige på mange forskellige steder - offentlige biblioteker, skoler, universiteter og alle uddannelsesinstitutioner.
Men det er muligheder, som ikke gives af et frit marked. En verden, hvor det eneste mål er at tjene penge, vil ikke se det som noget, der skal prioriteres. Derfor bliver Den Europæiske Unions rolle vigtigere end nogen sinde - for at beskytte vor kultur og vor arv, javist, men også for at åbne nye døre for millionerne, ikke for de få - døre, der vil forblive lukkede, hvis vi overlader markedet til sig selv. Det er på den anden side et område, som kun lige netop er blevet berørt; det er ét, der fortjener større opmærksomhed.
Jeg støtter opfordringen til Kommissionen til at komme med en grønbog. Jeg er meget glad for, at den har udtalt sin støtte hertil, og håber meget, at den vil gå hurtigt frem, så at bibliotekerne ikke lades i stikken. Ordføreren har fremlagt en glimrende betænkning. Jeg komplimenterer hende. Cymru am byth.

Pex
Fru formand, det er i dag det tredje tema, som har forbindelse med informationssamfundet, og det viser jo egentlig, hvor stærkt besat vi faktisk alle er af at drøfte det gevaldige problem. I formiddags drejede det sig om informationssamfundet og sociale anliggender, nu taler vi om informationssamfundet og undervisningen.
Må jeg i første omgang lykønske fru Morgan med sin gode betænkning. Jeg synes, hun præcist har gengivet, hvad man i Udvalget om Kultur, som også er Udvalget om Uddannelse, tænker om informationssamfundets indhold. Et indhold og en udvikling, som vi ikke er bange for, men hvis nye chancer vi skal bruge. Det, det drejer sig om, og jeg er glad for, at jeg nu har lov at sige det samme til denne kommissær, som jeg i formiddags sagde til en anden kommissær, er naturligvis, at de kulturelle aspekter, men så kultur i bred forstand, tages med i politikken vedrørende informationsteknologi, og at artikel 128, stk. 4, således virkelig får form her. Og at det ikke forholder sig sådan, at de kulturelle aspekter er underordnet de andre aspekter, men at de tæller med som ligeværdige. Jeg mener, det kunne være en typisk politik for Europa for at holde trit med informationsteknologiens udvikling. Den største fare er, at vi hele tiden sakker agterud ved at udvikle planer i stedet for at gennemføre dem. Tilslutning til Internettet for alle skoler: I samarbejde med »Web for schools«-programmet vil jeg personlig gerne plædere for, at vi som medlemmer af Europa-Parlamentet adopterer en række skoler for at sørge for, at vore tanker, som vi giver udtryk for her, også omsættes til handling og overføres på undervisningen, hvor vi så samtidig kan etablere kontakt mellem undervisningen og Europa-Parlamentet.

Poisson
Fru formand, kære kolleger, først vil jeg bifalde vor kollegas, fru Morgans, fortræffelige betænkning, en betænkning, vi har nogle bemærkninger til, som jeg er sikker på, at mange af Dem deler.
Gennem flere år er mange europæere blevet bekendt med de nye kommunikationsformer. Frankrig stod for øvrigt i spidsen for denne kulturrevolution, da alle husholdninger fik adgang til minitel.
Præsident Chirac har over for de unge understreget nødvendigheden af at bekæmpe analfabetisme og lagt vægt på det arbejde, der skal gøres for at skabe adgang til informatikken, og især skal den gøres økonomisk tilgængelig.
Det er vigtigt for Europa. De beslutninger, vi skal træffe, skal bære præg af denne tvingende nødvendighed, for de nye teknologier udvikler sig meget hurtigt.
Medierne, disse ualmindelig pædagogiske redskaber, skal bruges bevidst i denne sammenhæng. De skal blive det nødvendige supplement til traditionelle medier såsom bøger og skrifter, men disse undervisningsmidler må under ingen omstændigheder konkurrere med hinanden.
Vi skal ligeledes bistå den unge generation med at få tydet dette sprog, så det hele ikke bliver en umenneskelig øvelse, men vi skal også beskytte indholdet. Beskytte betyder ikke at lukke, tværtimod, det betyder at gøre det muligt for den enkelte at udtrykke sin vision, især på det kulturelle område og i respekt for alle.
Her hvor vi alle konfronteres med forskellige former for uacceptabelt barbari, skal beskyttelsen af mindreårige styrkes, både i forbindelse med udarbejdelsen og formidlingen af software. Når det er sket, kan vi se på den største udfordring, nemlig at fremme etableringen af net og kontakter mellem nord og syd, mellem byområder og landdistrikter, mellem turistområder og industriområder for at tilskynde de europæiske borgere til at gennemføre fælles projekter. Fælles erfaringer og fælles viden er et stort trumfkort mod arbejdsløsheden og mere generelt i kampen mod et socialt sammenbrud.

Ryynänen
Fru formand, hr. kommissær, fru Morgans udmærkede betænkning bør hilses velkommen, eftersom det i informationssamfundet er på højeste tid at fremhæve uddannelsens og kulturens centrale betydning. Tiden er nu inde til, at der skal overføres midler til udvikling af indholdet og forbedring af kvaliteten.
Markedet for multimedieprodukter til undervisningsbrug er et voksende område, hvor der er brug for samarbejde mellem producenter og brugere og for en sproglig og kulturel tilpasning af produkterne, for at mangfoldigheden i Europa kan bevares. Der bør overføres flere midler til dette formål i INFO 2000-programmet, og i forskningsprogrammerne bør man prioritere udviklingen af multimedier og programmer til undervisningsformål.
Det er også nødvendigt, at Kommissionen hurtigt fremlægger grønbogen om biblioteker, der er under udarbejdelse, til behandling og dermed tager hul på den vigtige debat om offentlighedens adgang til elektroniske informationer, ophavsrettigheder også ud fra brugernes synsvinkel, læsningen og bøgernes stilling, arbejdsopgaverne for de ansatte i biblioteks- og informationssektoren og uddannelsesbehovene i det moderne netværks- og informationssamfund. Hvad angår information har der i længere tid ikke været tale om kvantitative problemer, men i højere grad om kvalitative problemer. Spørgsmålet er, om alle har adgang til for dem væsentlige informationer, og om de har evner til at vurdere og vælge mellem disse informationer.

Ripa di Meana
Fru formand, fru Morgans betænkning udmærker sig ved at henlede opmærksomheden på den kulturelle og uddannelsesmæssige dimensions centrale stilling i informationssamfundet. De nye former for teknologi giver ganske vist ekstraordinære muligheder, men skjuler også ekstraordinære risici. De to væsentligste risici er udelukkelse og ensretning. Det er klart, at de dårligst stillede lag i samfundet risikerer en yderligere marginalisering, da de ikke råder over de kulturelle og økonomiske midler til at skaffe sig adgang til information. På den anden side kan en teknologi, der alene overlades til det private initiativ, meget vel medføre en banalisering af kulturen, der gradvis udelukker de lokale kulturers særegne træk og udformninger.
Som følge heraf finder jeg de foranstaltninger og de initiativer, der er foreslået i fru Morgans betænkning af overordentlig stor betydning, særlig når det gælder uddannelsen af lærerne. Medlemsstaterne skal bl.a. forpligte sig til at gengive deres nationale kulturskatte i digital form for at bidrage til skabelse af et europæisk arkiv. Kommissionen kunne for sit vedkommende i det oplysningsnet der er til rådighed indlægge den enorme kulturskat på vore museer, kunstmuseer og teatre.

Leperre-Verrier
Fru formand, først en beklagelse. Jeg mener, at det ville have været bedre at se på denne betænkning sammen med grønbogen, der blev diskuteret i går, for forskellen i retsgrundlag forekommer mig ikke alene kunstig, men også skadelig for en sammenhængende og effektiv politik.
Vedrørende den betænkning, vi behandler i dag, vil jeg lykønske fru Morgan med det fortrinlige arbejde. Hun har med stor klogskab undgået to farlige skær, nemlig på den ene side systematisk forkastelse dikteret af angst for fremskridtet og på den anden naiv beundring for samme fremskridt.
Det centrale spørgsmål i denne forhandling er, om udviklingen af nye teknologier er ensbetydende med fremskridt inden for uddannelse, det vil sige, om de kan mindske ulighederne. Ganske vist gør disse nye teknologier det muligt at bekæmpe nederlag i skolen, men vi ved også, at udgifterne til dette udstyr skaber ulighed.
Vi står over for nødvendigheden af at finde en rimelig balance mellem erhvervelse af basiskunnen og adgang til nye teknologier, for tastaturet, skærmen og musen må ikke alene blive det 21. århundredes blyant og papir.

Seillier
Fru Morgan, Deres betænkning har mange kvaliteter og understreger modigt et vist antal farer samtidig med, at den påviser mulighederne for kultur og uddannelse. Men jeg mener, at den lider under et vist antal illusioner om familieliv, skoleliv og kultur.
Den krise, som mange unge gennemlever i familie og samfund, skyldes problemer med sprog og udveksling. Beherskelse af et sprog og dyb forståelse for dets anvendelse, så man kan gøre sig forståelig og leve i harmoni med andre, kommer især af at leve sammen med og sikre en rig erfaringsudveksling med andre. De redskaber, som teknologi og information stiller til vor rådighed, er gode for dem, der allerede er strukturerede, og som derfor kan nyde godt af det overskud, de får af dette redskab.
Problemet opstår, når der ikke findes en sådan struktur på det sproglige og det uddannelsesmæssige område, ja endog ikke på det åndelige, og man derfor ikke kan bedømme tingene. I de tilfælde er brug af computeren ikke det rette middel. Under de forhold står vi over for et vist antal illusioner. Det er gennem skolen og kulturen, at man skal få smag for at gøre en indsats. Hvis det betyder, at der skabes en illusion om, at intellektuelt arbejde, at kultur er let, lige inden for rækkevidde, at det er en slags letfordøjelig forbrugsvare, så lever man i en stor illusion.
Denne smag for arbejdet, for at gøre fremskridt i retning af det gode, det sande, det smukke, det er det, der kommer fra en rig udveksling. Vedrørende informationsteknologi er skærmen allestedsnærværende. Ordet »skærm« burde for øvrigt få os til at tænke os om. Jeg er bange for, at disse redskaber kun er vidunderlige for dem, der allerede er velstrukturerede, formede af denne generelle kultur, som gør det muligt for dem at nyde godt af dem, og at det er særdeles farligt, hvis vi tror, at de er det bedste middel.

Amadeo
Fru formand, den verdensomfattende udbredelse af udvekslingen af oplysninger, der skal føre til nye erkendelsesniveauer, skabelsen af informationssamfundet, der radikalt vil ændre karakteren af arbejdet og tilrettelæggelsen af produktionen i forening med det tekniske og videnskabelige fremskridt, er de fremtidsscenarier, der vil tvinge Unionen til egne overvejelser over, hvorledes den i tilstrækkeligt omfang kan opfylde arbejds- og uddannelsesverdenens nye krav.
Man kan tænke sig to svar på disse spørgsmål, nemlig en nyvurdering af den almindelige kultur, der er det uundværlige grundlag for erhvervelsen af nye tekniske færdigheder, og udvikling af de studerendes og arbejdernes mobilitet, men først og fremmest iværksættelse af et system, der gør det muligt for enhver at skaffe sig adgang til en almindelig kultur og udvikle holdninger til arbejdet, ved tilpasning af undervisningsmetoderne til dagligdagens virkelighed, netop på grund af globaliseringen af økonomien, informationssamfundets opståen og udviklingen af det videnskabelige og tekniske samfund.
Med den betydelige mængde oplysninger, der straks stilles til rådighed af dagens informationssamfund, kan undervisningen ikke begrænses til et mikrokosmos i skolen, men skal uddanne borgeren af i morgen ved at gøre det muligt for ham af den disponible informationsmængde at finde frem til den strategi, som er mest egnet til udnyttelse af det, som er bedst egnet, nyttigst og mest relevant.
Hvis vi endelig vil mane de dæmoner i jorden, der strømmer ud af den Pandoras æske, som er blevet åbnet ved det teknologiske fremskridt, må vore undervisningssystemer afspejle det samfund, de viser, og uddanne til dets metoder og teknologier.
Europa halter bagefter i informationssektoren, og dette er en alvorlig hindring for fastlæggelsen af politikker og retningslinjer for en uddannelse, der er tilpasset tiderne. Vi må derfor ændre undervisningskulturen, idet informationen giver et sandt chok, der medfører omvæltning af selve civilisationsbegrebet.
Forpligtelsen til at uddanne de unge til fremtidens opgaver kan nemlig kun opfyldes gennem en virkelig forandring i egentlig forstand, nemlig den forandring af teknologien, som skal forpligte mennesket til at tænke over naturen, de økonomiske og sociale problemer, muligheden for at styre tid og rum og fænomenerne i forbindelse med stoffets nedbrydning.
At tilpasse systemet til de nye krav vil blive en nødvendighed. Selv Sokrates' tilhængere, som altid søgte sandheden til trods for deres skepsis, ville have accepteret at tilpasse deres lære til de nye behov!

Sanz Fernández
Fru formand, de nye informationsteknologier vil få enorme uddannelsesmæssige og kulturelle følger. Der er store muligheder, men også alvorlige risici. Informationssamfundet giver mulighed for at mindske de uddannelsesmæssige og kulturelle minuser for handicappede, beboere i landområder eller personer, som af økonomiske grunde eller andre grunde ikke har adgang til de traditionelle uddannelses- og kulturtjenesteydelser. Men på den anden side kan informationssamfundet også udelukke store befolkningsgrupper, som det er sket under andre industrielle revolutioner, hvor der dannes en kløft mellem dem, som erhverver viden, og dem som sakker agterud. For i det fremtidige vidensamfund vil den, som har adgang til lærdom ved hjælp af de mest moderne midler, og som uddanner sig hele livet, få beskæftigelse og et værdigt liv. Omvendt vil der ske en marginalisering af dem, som ikke får denne uddannelse, og de vil være dømt til arbejdsløshed eller lavt rangerende jobs. Det handler derfor om at skabe lige muligheder for alle, om social retfærdighed og om udnyttelsen af de intellektuelle menneskelige ressourcer, som er den vigtigste rigdomskilde i de europæiske samfund.
Medlemsstaterne bør gøre en indsats ved at give skolerne det nødvendige EDB-udstyr, således at uddannelsesmultimedierne kan blive tilgængelige for alle, eftersom mange familier af indlysende økonomiske grunde ikke har råd til multimedieudstyr. Sideløbende skal man uddanne og informere lærerpersonalet, så de kan indføre de nye teknologiske hjælpemidler i undervisningen.
På det kulturelle område kan vi opleve den europæiske, nationale og regionale kulturarv ved hjælp af digitalteknologien. Multimedieprodukterne letter udbredelsen af og adgangen til denne kulturarv, navnlig blandt unge. Museer, monumenter, kulturelle landskaber osv. kan arkiveres og være gratis tilgængelige for uddannelsescentre og biblioteker. RAPHAEL-programmet sørger for dette. Der mangler bare et økonomisk tilskud, der svarer til ambitionerne, ligesom der er brug for en stor økonomisk indsats, for at skolerne kan få de nødvendige midler.

Pack
Fru formand, mine damer og herrer, der findes næppe noget økonomisk område, der i den grad oplever et opsving som informationsteknologierne. Også Kommissionen, navnlig hr. Bangemann, som er her i dag, overbyder ligefrem sig selv med dokumenter, med meddelelser, grønbøger osv., men Morganbetænkningen sætter prisværdigt nok fingeren på det ømme punkt, nemlig manglen på politiske foranstaltninger med hensyn til informationssamfundets kulturelle og uddannelsesmæssige aspekter.
Fordelene ved de nye medier er særdeles velkendte, og vi gøres hele tiden opmærksom på dem, og det samme gælder mulighederne for arbejdsmarkedet, men vi skal også se risiciene ved informationssamfundet og forsøge at modvirke dem. Det er dog vanskeligt at kontrollere navnlig de globale datanet. Med hensyn til ophavsret eller bekæmpelse af den internationale kriminalitet er mange juridiske spørgsmål stadig i vidt omfang uafklarede. Jeg vil heller ikke lægge skjul på, at de i enkelte tilfælde kunne føre til anonymisering eller til behandlingskrævende Internet-junkier, som det netop i den seneste uge er kommet frem i Nederlandene.
Såvel de uudtømmelige fordele, som vi gang på gang hører om, som de stadig uløste negative bivirkninger gør én ting klar for os: Den Europæiske Union skal hurtigt tage højde for den rivende udvikling. Dette må imidlertid ikke kun ske ved at støtte teknikken, men skal også kulminere i, at vi tilstræber foranstaltninger på det uddannelsesmæssige og kulturelle område. Vi skal forsyne vore uddannelsesinstitutioner, skolerne, universiteterne, videreuddanelsesinstitutionerne med de nødvendige computere og nettilslutninger. Vi skal også sammenkoble dem med hinanden. Men vi skal også sørge for, at lærerne forberedes på det, og at de til stadighed holdes ajour, at de vidensmæssigt ikke halter bagefter de unge, som de skal undervise. Når de formidler de nye teknologier, skal de også kunne formidle anvendelsen af dem på en ordentlig måde. Det er vigtigt, at alle interesserede borgere får mulighed for at deltage i denne rivende udvikling.
Vi må frem for alt ikke gøre den fejl at betragte disse kommunikationsmidler som et mål i sig selv, men skal anvende dem som hensigtsmæssige hjælpemidler, som f.eks. den opererende kirurg, som rådfører sig med kolleger i andre lande, eller elever i vore lande, som lærer hinanden og hinandens kulturer at kende via Internet. Derved kan man i ordets egentligste forstand overvinde grænser. Ingen bør være bange for, at den menneskelige lærer en skønne dag erstattes af en virtuel kollega, eller at den skrevne bog kun vil være udstillet på museer. Informationsteknologien yder kun en understøttende bistand. Vi skal selv sørge for hensigtsmæssige uddannelsesmæssige og kulturelle indhold; vi må ikke kun koncentrere os om de tekniske spørgsmål. Jeg håber, at dette er blevet lige så klart med Morgan-betænkningen, som det er blevet klart for mig.

Baldi
Hr. formand, kære kolleger, fru Morgans betænkning viser mesterligt, at informationssamfundet stiller os over for valg og tidsgrænser af ganske særlig betydning.
Det er af grundlæggende betydning at sikre alle adgang til informationssamfundet for at drage nytte af alle de undervisningsmæssige og kulturelle muligheder inden for den offentlige og private sektor, der kan udvikles med de nye teknologier. Der bør vises særlig opmærksomhed over for udviklingslandene med henblik på at sætte dem i stand til at vurdere og tilpasse informationsteknologierne under hensyn til det potentiale, disse frembyder i forhold til deres egne erfaringer.
Potentialet for anvendelse af de nye informations- og kommunikationsteknologier til praktiske formål er enormt. Det giver nemlig mulighed for at angribe problemerne om analfabetisme og nederlag i skolen, udvikling af åben undervisning og fjernundervisning, uddannelse af voksne, oprettelse af indbyrdes netværk mellem skolerne og læring af fremmede sprog. Yderligere rummer det udfordringer og muligheder for bibliotekernes rolle gennem oprettelse af indbyrdes forbindelser og fremmer således det økonomiske, sociale og kulturelle liv i Unionen og udnyttelse af de nationale kulturelle samlinger i hver enkelt medlemsstat, således at vi bliver fælles om den enorme og kostelige europæiske arv af historiske steder, monumenter, museer og sceniske værker.
Men man må fortsat regne med, at bøger, aviser og de øvrige kommunikationsmidler, som bygger på det skrevne ord, vil have meget stor betydning. Kommissionen skal fortsætte sine initiativer til forbedring af den indre samordning og den ydre søgning af oplysninger inden for informationssektoren. Den skal følgelig fastsætte en handlingsplan for fremtiden ved nedsættelse af en stående arbejdsgruppe, der skal samordne initiativer, der vedrører kulturen.
Endelig skal overvejelserne over de kulturelle og uddannelsesmæssige aspekter af informationssamfundet og af de risici og de fordele, det frembyder, fortsættes i fremtiden under iagttagelse af en vis klarhed, ligelighed og ligevægt.

Sichrovsky
Hr. formand, mine damer og herrer, også vi finder Morgan-betænkningen fortræffelig, navnlig den del, hvor de tekniske og pædagogiske problemer behandles. Et problem, der f.eks. optager os i Østrig, forsømmes dog noget. Vi har et nationaliseret telefonsystem. Hos os er det statens ansvar at sørge for, at enhver skoleelev og enhver studerende får adgang til dette informationssamfund. Det begynder allerede i forbindelse med små problemer, f.eks. en ekstra tilslutning i hjemmet, som ikke overskrider en almindelig families budget.
Vi risikerer navnlig hos os blandt skoleelever og studerende at udvikle et samfund med to klasser, som egentlig er i strid med den gamle ide om indførelse af en almindelig og fri skolepligt. Vi skal frem for alt i det tilfælde, hvor staten holder fast ved fortsat at ville kontrollere telefonsystemet, minde om, at vi befinder os i en historisk epoke, hvor staten har ansvaret for at give alle skoleelever og studerende mulighed for samme adgang til at lære og til at studere.

Ahlqvist
Hr. formand, jeg vil også gerne rette en varm tak til fru Morgan for det arbejde, som hun har udført. Det vigtigste mål for os socialdemokrater er at bekæmpe den frygtelige arbejdsløshed, som rammer millioner af mennesker, heriblandt mange unge. Personlig er jeg overbevist om, at en af vejene til nye, varige job går igennem informationssamfundet. Informationsteknologien har allerede givet stødet til en industriel revolution. At acceptere dette er imidlertid ikke ensbetydende med at lade teknologien styre vore liv. For mig betyder det, at jeg vil arbejde for, at informationsteknologien kommer til at forbedre menneskers liv, og for at den ikke skaber nye kløfter, hverken mellem sociale grupper eller mellem geografiske regioner.
Der er brug for europæiske edb-programmer til undervisning: CD-ROM eller Internet-hjemmesider. De skal ikke overtage lærerens rolle, som kun bliver vigtigere, jo større informationsstrøm eleverne udsættes for. Teknologien skal ind i klasseværelset på et tidligt stadium, og lærerne skal have uddannelse og støtte, således at de på bedste måde kan delagtiggøre eleverne i og drage fordel af informationsteknologiens næsten grænseløse muligheder. Desuden åbner IT helt nye muligheder for handicappede såvel inden for uddannelse som på arbejdsmarkedet.
Vi må sætte demokratiske, sociale, kulturelle og uddannelsesmæssige interesser i centrum, ikke økonomiske og teknologiske. Hvis man udelukkende fokuserer på infrastrukturen og teknologien, glemmer man informationssamfundets vigtigste komponent, nemlig mennesket.

Heinisch
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg anser initiativbetænkningen for at være særdeles vigtig, da den understreger min opfattelse, nemlig at kultur og uddannelse er en væsentlig faktor for fornyelse og vækst i det nye informationssamfund, og de derfor skal tillægges en stor betydning ved udviklingen af dette samfund.
Under ingen omstændigheder må de nye kommunikationsmidler betragtes isoleret fra de formidlede indhold. Aspektet pædagogisk kvalitet er navnlig af grundlæggende betydning med hensyn til anvendelsen af de nye teknologier på uddannelsesområdet. Diskussionen om udviklingen af nye undervisnings- og indlæringsmetoder er også vigtig. For det første skal lærerne havde den nødvendige uddannelse. De skal lære at ændre deres traditionelle rolle som den, der besidder viden, og i stadig højere grad undervise ved hjælp af de nye teknologier og i den forbindelse understøtte eleverne i at lære at udvælge, for at disse betragter de formidlede indhold kritisk.
En kontinuerlig og intens efteruddannelse af lærere er naturligvis også af afgørende betydning i denne forbindelse. Men budskabet er også rettet til forældrene. De udgør grundlaget for vort samfund, og accepten af de nye teknologier og udviklingen af informationssamfundet og dermed dets succes eller fiasko er i væsentlig grad afhængig af deres støtte. Jeg går derfor kraftigt ind for en virtuel forældreuddannelse og for oprettelse og udbygning af virtuelle biblioteker og har i den forbindelse også forelagt et projekt for STOA.
Aspektet livslang uddannelse er frem alt vigtigt. Informationssamfundet er i stadig mindre grad afhængigt af materielle ressourcer og energi og i meget højere grad afhængigt af menneskelig knowhow. Jeg er enig med ordføreren i, at Kommissionens foranstaltninger til fremme af forskellige multimedieprojekter tidligere har været alt for spredte og ofte meget forvirrende for ansøgerne. Jeg glæder mig derfor over Kommissionens educational multi media joint call , som omsider koordinerer de forskellige programmer bedre og derfor gør dem mere ansøgervenlige.

Elchlepp
Hr. formand, mine damer og herrer, også jeg komplimenterer fru Morgan for hendes meget vigtige betænkning. Efter så mange principielle bemærkninger og i betragtning af en vis multimedieeufori, som jo undertiden også kan konstateres hos Kommissionen, lad mig knytte nogle bemærkninger til tre praktiske spørgsmål fra dette område. Hvorvidt kan Kommissionens multimedieaktiviteter virkelig integreres i de enkelte medlemsstaters uddannelsespolitikker? Findes der her en afstemt, supplerende strategi? Jeg nærer store tvivl her. Alle skoler i Europa skal indgå i netværk, siger Kommissionen. Men på nuværende tidspunkt har mindre end 5 % af de europæiske skoler adgang til Internet eller andre net. Hvordan kan der her være tale om lige adgang til nye medier og dermed også til nye beskæftigelsesmuligheder i et Europa med større mobilitet?
Tidsmæssigt begrænsede tilskud fra Telekom eller via pilotprojekter i kommissionsregi til skoler er gode og fine, dette glæder jeg mig over. Men hvad nytter disse i sidste instans de engagerede lærere og undervisere, når den efterfølgende finansiering af projekter ikke er sikret? Det drejer sig om at fremme gode grænseoverskridende projekter og supplerende moduler inden for erhvervsuddannelsen med henblik på at udforme fremmedsprogsundervisningen mere levende og effektivt. De svæver alle i luften. I vidt omfang uafklaret - og her henvender jeg mig til medlemsstaterne - er spørgsmålet om, hvor hurtigt og omfattende lærernes uddannelse og efteruddannelse sker på dette område. Jeg vil gerne gøre opmærksom på ét aspekt: Her drejer det sig også om skolernes pædagogiske og samfundspolitiske mulighed for på en styrende og inspirerende måde at få en positiv indvirkning på de unges private computerforbrug. Jeg behøver slet ikke at nævne, at ansættelsesstoppet for unge lærere, som jo i dag er computerinteresserede og også allerede har de fornødne forudsætninger, også har katastrofale følger her.
Jeg henvender mig afslutningsvis til Kommissionen og vil gerne gøre opmærksom på, hr. Bangemann, at programbeskrivelserne og ansøgningsprocedurerne - og her er jeg af en anden opfattelse end fru Heinisch - i forbindelse med Den Europæiske Unions multimedieprogrammer ikke er tilstrækkeligt tætte på borgerne og gennemsigtige. Der er alt for meget bureaukrati forbundet med ansøgningerne. Proceduren i forbindelse med multi media joint call fra december sidste år er f.eks. meget uigennemsigtig, fordi den er koblet til forskellige programmer, siger den praktiske erfaring os. I betragtning af forskellige forvaltningsudvalg, som kun træffer delafgørelser i forbindelse med et projekt, er det næsten umuligt for nye ansøgere at deltage her uden at lave fejl. Jeg beder Dem virkelig om seriøst at gøre Dem nærmere tanker herom og til skole- og uddannelsesområdet at tilvejebringe et program, hvor der er et knudepunkt, og som er gennemsigtigt og også kan anvendes af newcomer .

Vaz da Silva
Hr. formand, fru Morgan har udarbejdet en initiativbetænkning fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, og det var rent faktisk påkrævet at understrege, at uden en samordnet uddannelsesindsats, og uden et kulturelt perspektiv ville det europæiske informationssamfund blot være en lufttom ballon. Vores generation, som opfandt informationsmotorvejene, står over den største af alle udfordringer, nemlig at omdanne Pandoras æske til Ali-Babas hule, det vil i denne sammenhæng sige at afværge faren for informationsfragmentering og uhæmmet produktomsætning og i stedet skabe et underfuldt sted for viden og historisk hukommelse.
Europa har altid været et kontinent med bevidsthed om sin lange historie, som det har gjort meget for at videreformidle til andre. Det er et distinktivt træk i forhold til andre kulturer i verden, i forhold til Amerika, som er et ungt kontinent med en meget kort historie, og i forhold til Asien, som ganske vist er et meget gammelt kulturområde, men som altid har haft nok i sig selv.
Det er nødvendigt at der, om muligt før år 2000 - og det er aldrig overflødigt at understrege nødvendigheden af at gøre en indsats på et område, hvor markedet forventes at ville vokse med omkring 40 % om året - jeg gentager: det er nødvendigt at der træffes en række fundamentale foranstaltninger, herunder følgende:
en studie fra Kommissionens side, som indeholder en gennemgang af Fællesskabets samlede indsats på området samt en sammenligning af foranstaltninger og finansieringsmetoder i de forskellige medlemsstater og en evaluering af deres effektivitet; -indførelse af krav om informationsteknologi i uddannelseskurserne for alle nyuddannede lærere og sikring af, at teknisk uddannelsesstøtte er tilgængelig for alle; -prioritering af multimedier og software til uddannelsesformål på fællesskabsbudgettet med oprettelse af en underafdeling for dette område i det femte rammeprogram for forskning og overførsel af ressourcer fra infrastruktur- og teknologiudvikling til udviklingen af indhold; -tilskyndelse til etablering af nationale netværk mellem skoler og universiteter med henblik på stordriftsfordele; -tilskyndelse i form af skattefordele eller andet til etablering af samarbejde mellem virksomheder og uddannelsesinstitutioner med henblik på at forbedre produktionskvaliteten og bygge den så vigtige bro mellem uddannelse og fritid.Det allervigtigste er, hr. formand, hr. kommissær, at kommunikations- og informationsteknologierne - som vi nu ikke længere kan kalde »nye teknologier« - ikke betragtes som et mål i sig selv, men som et middel til at udvælge og kommunikere viden og erfaringer.
Jeg vil gerne takke fru Morgan for hendes betænkning, der sammenfatter de mest grundlæggende af disse spørgsmål, som vedrører os alle.

Bangemann
Hr. formand, lad mig allerførst takke ordføreren. Betænkningen er særdeles god, og den vil være en hjælp for os under det arbejde, vi allerede har påbegyndt. Her ligger imidlertid også en bøn til alle, som har deltaget i denne forhandling: Vi producerer ikke kun papir for papirets skyld, men forsøger derimod på grundlag af bidragene at vise, hvor der også skal gøres noget, hvordan det så også kan gribes an, og vi forsøger også at etablere kontakt mellem de forskellige instanser, som skal samarbejde her. Det ville være nyttigt, hvis det under drøftelserne også en gang imellem kunne konstateres, hvad vi allerede gør nu.
Det er nemlig ikke rigtigt, at vi kun har koncentreret os om teknikken eller om infrastrukturen. Vi har fra begyndelsen fremhævet dette indholdsområde, som det generelt hedder under ét, og den omstændighed, at vi taler om informationssamfund, viser helt klart, at vi fra begyndelsen har været opmærksomme på dette sociologiske, samfundsmæssige og naturligvis også kulturelle aspekt.
Vi har oprettet et informationssamfundsforum, hvor alle kræfter, fagforeningerne, naturligvis også kulturarbejderne samt aktørerne på multimedieområdet mødes. Dette forum har vedtaget sin første årsrapport. I øvrigt var parlamentsmedlemmer også inviteret til at deltage deri, og også de, der ikke har deltaget i det, kan læse i denne rapport, hvordan vi bestræber os på at finde løsninger netop på området skoler og biblioteker, dvs. den generelt tilgængelige offentlige kultur.
Dette forum har f.eks. givet to af de seks arbejdsgrupper til opgave udtrykkeligt at beskæftige sig med disse problemer, nemlig biblioteker og udviklingen af medierne generelt, og for det andet skolerne og de indlærings- og erhvervsudannelsesmæssige problemer i denne forbindelse. Jeg siger det ikke for at understrege, at vi har hengivet os til en blind entusiasme, det har vi nemlig ikke. Jeg har også fra begyndelsen hele tiden sagt: Der er ingen grund til at antage, at verden går under. Men på den anden side er der heller ingen grund til at antage, at verden nu bliver et paradis, derimod skal vi udnytte disse nye instrumenter de steder, hvor de er fornuftige og hensigtsmæssige; de steder, hvor de ikke fører til noget, kan man heller ikke gøre noget, og de steder, hvor de medfører noget dårligt, skal vi gøre noget imod det. Det vil også i dette tilfælde sige, at vi forholder os meget pragmatisk.
Jeg vil gerne - og ordføreren har jo også gjort det - gøre Dem opmærksom på rapporten fra task forcen om undervisningssoftware og multimedier. De må ikke sige, at det igen kun er et dokument. De ved, at de task forcer, vi har oprettet - fru Cresson og jeg - er et forsøg på at gøre forskningspolitikken mere gennemsigtig, mere transparent, men samtidig også mere effektiv, fordi de i øget omfang tager fat på og forsøger at løse visse praktiske problemer. Denne task force har nøjagtigt beskæftiget sig med alle de spørgsmål, der tages op i Deres betænkning, fru Morgan. Jeg vil ikke læse vort dokument op nu. De kan selvfølgelig få det af Kommissionen. Det stammer fra 1996 og har nr. SEK 96/1426. Alt det, vi gør for øjeblikket, står deri, og det er særdeles meget. Det står i øvrigt også deri, at vi skal forenkle udbudsformerne og de procedurer, man skal gennemgå, inden man kan opnå støtte, hvilket De kom ind på, og jeg håber, at det lykkes for os. Det er dog undertiden vanskeligt, da vi ikke kan klage over manglende interesse.
Jeg har netop hørt, at vi har modtaget mellem 600 og 1.000 ansøgninger til et enkelt program. På den ene side er det jo meget glædeligt, fordi det viser, hvor bred interessen er, men på den anden side viser det også, hvor vanskelig opgaven er. Lad mig fremsætte endnu et par bemærkninger til visse generelle spørgsmål, der igen er dukket op.
Det, der blev sagt vedrørende spørgsmålet om kultur og skabende virksomhed, støtter jeg overordentlig meget. Man bør ikke gå ud fra, at skabende virksomhed kan demokratiseres. Det er forkert. Adgangen og instrumenterne dertil kan man demokratisere, det kan man gøre almindeligt tilgængeligt. Men nu at antage, at vi derved bliver til et samfund af genier, er forkert, da skabende arbejde fortsat vil være arbejde, og formentlig, når det er skabende, kun være de fås, et mindretals arbejde. Heller ikke i forbindelse med optagelsen af denne kultur vil der være nogen bred interesse, det bør man ikke tage fejl af.
Men det, som informationssamfundet rent faktisk kan yde, er en lettere adgang til disse måske undertiden noget hermetisk lukkede indhold. I den forbindelse bør man så heller ikke forkaste instrumenter, som er nye. Man bør f.eks. i forbindelse med et problem ikke kun være henvist til bogen som det klassiske middel til adgang til en oplysning, men også have andre, mere letforståelige, bearbejdende muligheder for at stifte bekendtskab med et problem. Vi ved på baggrund af erfaringer i skolerne, at der findes mange nye muligheder, netop for skoleelever, som ikke magter denne relativt abstrakte bogstavsmetode, og som heller ikke finder denne måde at tænke på så enkel, men som netop tænker på en anden måde. Det behøver absolut ikke at være mindre innovativt. Man bør således ikke på forhånd forkaste sådanne muligheder, men derimod udnytte dem. Men man bør heller ikke forledes til at tro, at vi nu så at sige i en helt anden verden kunne leve af kultur.
Den anden fordom er, at når det gøres i offentligretligt regi, har det en højere kvalitet, et højere niveau, og når det gøres i privatretligt regi, drejer det sig kun om at tjene penge. Også dette er absolut en fordom. Hvis man for øvrigt ser nærmere på, hvad der i dag i praksis gøres i medlemslandene for at tilkoble skolerne - på det uformelle Råd i Amsterdam vedtog man en rapport fra den svenske minister, som præsenterede, hvordan det gøres i Sverige, og man vil på baggrund heraf udarbejde retningslinjer for hele Unionen - så konstaterer man, at meget af det i det mindste i begyndelsesfasen har sit udgangspunkt i et privat initiativ. Naturligvis kan man ikke i det lange løb udelukkende overlade det til den private sektor, men den har i det mindste påbegyndt det. I den forbindelse vil jeg også gerne sige til fordel for de store offentlige telefonselskaber, at de er meget aktive i denne henseende, at de går sammen med skolebogsudbyderne og bearbejder og på denne nye måde udbreder de indhold, som jo allerede i praksis findes i skolebøger.
Der sker således allerede visse ting her, også fra den private sektors side. Man bør ikke antage, at alt altid bliver bedre, hvis det blot gøres af en offentligretlig institution. Men behøver blot at se på visse tv-udsendelser fra offentligretlige stationer for at konstatere, at de ikke altid lever op til den høje kulturnorm, som disse sendere stiller til sig selv. Jeg beder derfor også om, at man ikke hælder barnet ud med badevandet, men derimod forsøger at gøre det nødvendige. Vi har i øvrigt et problem, som jeg også må nævne: På disse områder er det hyppigt ikke engang medlemsstaterne, der er kompetente, men derimod underorganisationer i medlemslandene - i Tyskland f.eks. delstaterne - således at vi springe over en dobbelt barriere, men jeg er meget optimistisk.
Til min overraskelse var medlemslandene på de konferencer, vi hidtil har haft, ikke forhippet på at sige, at vi skulle holde os fra det, at det ikke angik os! Tværtimod! De sagde, udvikl noget, giv os noget! Vis os, hvilke erfaringer man kan gøre! Det kan kun være til fordel for os.
Endnu en gang tak til ordføreren. Jeg håber, at når vi aflægger beretning om fremskridtene, har vi måske i slutningen af året allerede en betydelig højere procentdel af skolerne på nettet, og at det er lykkedes på en meget god måde.

Formanden
Mange tak, hr. Bangemann.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Meddelelse fra formanden
Formanden
Mine damer og herrer, på anmodning af Europa-Parlamentets formand skal jeg meddele, at der her til morgen er begået et attentat i San Sebastian i Spanien, hvor en fængselspsykolog ansat ved Martutenefængslet blev dræbt ved skud, formodentlig af en ETA-terrorist. Den pågældende terrorist oplyses at være blevet tilbageholdt i forbindelse med terrorhandlingen.
Parlamentets formand har, idet han er overbevist om hermed at tolke medlemmernes følelser, sendt en kondolanceskrivelse til ofrets familie og til den spanske regering; i dette budskab har han ligeledes givet udtryk for Parlamentets støtte til en fortsættelse af kampen mod enhver form for terrorisme.

Genetisk modificerede mikroorganismer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0070/97) af Trakatellis for Udvalget om Miljøog Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 90/219/EØF om indesluttet anvendelse af genetisk modificerede mikroorganismer (KOM(95)0640 - C4-0271/96-95/0340(SYN)).

Trakatellis
Hr. formand, et af de vigtigste områder inden for anvendelsen af bioteknologi er brugen af genetisk modificerede mikroorganismer, som fremstilles i laboratorier ved ændring af det genetiske materiale. Disse organismer er et af de vigtigste redskaber inden for bioteknologien, som via den genetiske ændring kan få en mikroorganisme til at fremstille et vigtigt stof som f.eks. menneskeligt insulin.
Disse anvendelsesmuligheder har stor betydning for spørgsmål, der vedrører sundhed og sygdom, ernæring, miljøbeskyttelse, landbrug og andre vigtige områder af menneskets liv og virke, og de genetisk modificerede mikroorganismers muligheder må hele tiden udvides, da de er meget lovende. Da man imidlertid ikke er helt bekendt med arten og omfanget af de risici for mennesket og dets miljø, der er forbundet med de genetisk modificerede mikroorganismer, er det nødvendigt, at arbejdet med disse organismer finder sted i bestemte lokaler, der er specielt indrettede til at imødegå de forskellige former for risici.
Efter syv års anvendelse af direktiv 90/219 er dets positive, men også dets negative elementer kommet til at fremstå klart. Nu er det nødvendigt med en ændring af direktivet, så det kan leve op til nutidens udvikling og behov.
Jeg finder det rimeligt og fornuftigt, når universiteter, medicinalfirmaer, industrivirksomheder og små og mellemstore virksomheder kræver enkle, klare og fleksible rammer, inden for hvilke de uden tvivlsspørgsmål og uklarheder kan investere og gennemføre projekter. Samtidig må vi imidlertid også tage hensyn til den store betydning, de forskellige organisationer og samfundsgrupper tillægger beskyttelsen af sundheden, miljøet og biodiversiteten mod de farer, der er forbundet med genetisk modificerede mikroorganismer. Netop derfor bør der i forbindelse med dette forslag til ændring af direktivet gøres bestræbelser på at opnå den størst mulige fleksibilitet, hvilket dog ikke må ske på bekostning af sikkerheden, men ved at indføre rammer, der er enkle, klare og let anvendelige for såvel brugerne som de kompetente myndigheder.
Her vil jeg komme med en advarsel: vi må ikke blande de fleksible og klare rammer sammen med sikkerhedsreglerne. Risikoen for en fremtidig ulykke vokser, fordi området hele tiden udvides, og som vi så det i forbindelse med kogalskabkrisen, der fik kødmarkedet til at bryde sammen, er et simpelt uheld således tilstrækkeligt til at give den bioteknologiske industri et dårligt ry og bringe den i krise.
Oplysning af borgere, der befinder sig i umiddelbar nærhed af de steder, hvor der foregår aktiviteter med genetisk modificerede mikroorganismer, samt generel gennemskuelighed og information af offentligheden om den nye viden om og anvendelse af bioteknologien er den bedste garanti for sikkerheden, investeringerne og udviklingen af denne teknologi i Den Europæiske Union.
De vigtigste elementer, som efter min mening bør ændres i Kommissionens forslag til direktiv, er følgende:
For det første er det gamle direktivs definition af begrebet mikroorganisme fyldestgørende. Derimod skaber den tilføjelse til definitionen, som Kommissionen foreslår, problemer, og det er videnskabeligt uacceptabelt, at dyreog planteceller betegnes som mikroorganismer.
Erstatningen af ordet »begrænse« med ordet »forhindre« er nødvendig, fordi det første antyder udsættelse af mennesker og/eller miljø for genetisk modificerede mikroorganismer, selv om der er tale om begrænset udsættelse, hvorimod det andet udelukker en udsættelse. Dette er også i overensstemmelse med den af Kommissionen foreslåede forvaltning af spildevand og affaldsmateriale.
For det tredje er klassificeringen af aktiviteterne i forhold til de dermed forbundne risici et skridt i den rigtige retning. Vi tror dog, at det er videnskabeligt svært at dokumentere, at samtlige aktiviteter i klasse 2 ikke rummer nogen risiko. Denne klasse omfatter nemlig mikroorganismer som stafylokokker, streptokokker, difterioverførende colibakterier og clostridium tetani, der anerkendes som udgørende en middelrisiko for den menneskelige sundhed.
Endvidere betegnes aktiviteterne i klasse 3 af Kommissionen som værende i middelrisikogruppen. Dette er inkonsekvent, eftersom direktiv 90/679 betegner den som meget farlig. For eksempel kan AIDS-virus ikke betragtes som en middelrisiko; det er meget farligt.
Hovedproblemet i Kommissionens forslag er den præcise vurdering af risikoen. Dette punkt er meget uklart. Vi har stillet ændringsforslag, der giver en bedre metode til at vurdere denne risiko. Vurderingen består af en vurdering af risikoen for den menneskelige sundhed, en vurdering af risikoen for miljøet og en samlet vurdering af begge disse risici.
Det er vigtigt at give mulighed for en justering af direktivet. Vi mener dog ikke, at væsentlige elementer kan ændres via komitologi-proceduren, og finder det uacceptabelt, at sådanne oplysninger er opført i bilagene til direktivet.
Som bekendt drøftede Retsudvalget i går, hvorvidt dette direktiv bør have artikel 130 S som retsgrundlag, hvor vi har en samarbejdsprocedure, eller det bør være artikel 100 A og følgelig en procedure med fælles beslutningstagning.
Jeg vil gerne fremhæve to ting:
For det første har dette direktiv direkte relation til den praktiske anvendelse af bioteknologiske produkter, hormoner, vacciner, medicin og fødevarer, og det er klart, at udgifterne til den forskning, der er med til at udvikle disse varer inden for direktivets rammer, vil blive lagt på slutprodukterne. Og her kræves netop en harmonisering af reglerne inden for rammerne af det indre marked.
Hvis nogen imidlertid skulle nære tvivl, om vi her har foranstaltninger vedrørende det indre marked, hvorved artikel 100 A automatisk gælder, vil jeg som den anden ting gøre opmærksom på de beslutninger, vi har truffet her i Parlamentet for nylig vedrørende beskyttelse af sundhed. Parlamentets holdning var helt klar den 19. februar, og når der er tale om sundhedsspørgsmål, ønsker det en procedure med fælles beslutningstagning. Det, jeg vil spørge Kommissionen om, er, hvorfor der under forslagets tilblivelse har eksisteret to tekster fra forskellige tjenestegrene, og desuden hvilke ændringsforslag Kommissionen accepterer.

Poisson
Hr. formand, jeg tager ordet på vegne af min kollega, hr. Pompidou, ordfører for udtalelsen fra Forskningsudvalget.
Vi behandler i dag indesluttet anvendelse af genetisk modificerede mikroorganismer. Målet er farefrit at kunne udnytte disse mikroorganismer, der er resultatet af de teknologier, som er opfundet siden 70'erne. Der er ikke tale om en ny fremstillingsmåde, men en fremstilling, der har været kendt og kontrolleret længe, og hvor det er vigtigt at sondre mellem objektive og potentielle farer. Hvis fremstillingen af en genetisk modificeret organisme udgør en fare, kan denne fare manifestere sig forskelligt afhængigt af, hvilke operationer der er tale om.
Det er den erfaring, man har indhøstet i de seneste år, som har ført til revisionen af direktiv 90/219, så vi kan få tilpasset de administrative bestemmelser til de reelle risici ved operationerne og bedre tage hensyn til de internationale tekniske henstillinger om biosikkerhed, det vil sige beskyttelse af sundhed og miljø.
Vedrørende risikostyring er det vigtigt at sikre en bedre sammenhæng mellem et risikoniveau, der er defineret ud fra en mere nøjagtig evaluering, og de komplekse administrative procedurer. Til hvert risikoniveau svarer der således nogle betingelser for indeslutning og eksperimentel praksis, som både afhænger af organismens type og anvendelsesformen.
Det er indholdet af de ændringsforslag, min gruppe støtter ved afstemningen.

Bowe
Hr. formand, på De Europæiske Socialdemokraters Gruppes vegne vil jeg gerne hilse denne betænkning velkommen og takke ordføreren for det meget store arbejde, han har gjort. Forslaget formulerer, som vi ved, foranstaltninger til beskyttelse af menneskers helbred og af miljøet mod de risici, der er forbundet med aktiviteter i forbindelse med indesluttet anvendelse af genetisk modificerede organismer. Det betyder grundforskning i laboratorier og institutioner, men også industriel produktion: f.eks. brygning, produktion af vaccine og visse aktiviteter inden for fødevaresektoren. Det vil afgjort blive en vigtig del af reguleringen af den biotekniske industri. Vi erkender, at der er brug for en reform af det nuværende direktiv i lyset af de tekniske fremskridt og erfaringer, der er indhøstet i løbet af de seneste år.
Kommissionens forslag er generelt acceptabelt i princippet, men vi føler, at vi kunne gå videre på nogle områder ved i særdeleshed at fokusere på de aktiviteter, der frembyder de væsentligste risici; nemlig aktiviteter i forbindelse med anvendelse af de organismer, der er opregnede på niveau III og IV blandt indeslutningsniveauerne. I særdeleshed mener vi, at alle de tekniske bilag til dette direktiv er vigtige og bør gøres til genstand for tilpasning fra et teknisk udvalg, der virker på en måde, som respekterer modus vivendi, og som vi håber at se udviklet til et rigtigt partnerskab mellem Kommissionen, Parlamentet og Rådet i de nærmeste år.
Hvad der yderligere optager De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, er spørgsmålet om risikovurdering. Den må være ensartet i hele Unionen. Det er nødvendigt, at vi præciserer dette i bilagene for at sikre, at vi har samme niveau for risikovurdering i hele Unionen.
Herudover mener vi også, at indeslutnings- og kontrolforanstaltningerne, i særdeleshed for så vidt angår visse aspekter af de tekniske bilag, kan forbedres. De er opregnet i nogle af de ændringsforslag, som vi vil støtte.
Endelig vil jeg gerne henlede opmærksomheden på spørgsmålet om civilretligt ansvar. Det er en helt afgørende sikkerhedsforanstaltning. Kommissionen må acceptere, at det er nødvendigt, at folk, der udfører aktiviteter inden for dette område, accepterer et juridisk ansvar for følgerne af uheld. Det er nødvendigt, at Kommissionen klart forklarer sin stilling med hensyn til dette spørgsmål, og hvordan den vil fremme spørgsmålet om civilt ansvar, ikke blot i denne sektor, men inden for andre sektorer, hvor folkesundheden og miljøet kan være truet af skadelige aktiviteter.
Afslutningsvis vil jeg anmode Kommissionen om at acceptere Parlamentets ændringsforslag og bruge dem til at forbedre teksten for at sikre, at der sker fremskridt på dette område i den atmosfære af offentlig tillid, som er nødvendig, hvis industrien skal trives.

Heinisch
Hr. formand, mine damer og herrer, med det forslag, De forelagde den 6. december 1995 om ændring af direktivet om indesluttet anvendelse, tager Kommissionen højde for mere end 20 års erfaringer på internationalt plan med anvendelsen af genteknik. I overensstemmelse med de nuværende videnskabelige resultater på internationalt plan indføres der en ny, stærkere differentiering, hvor der - som det allerede er tilfældet i mange europæiske lande - er fastsat fire i stedet for som hidtil to sikkerhedsniveauer. Desuden ophæver man i forslaget sondringen mellem forskning og erhverv, som var meget lidt formålstjenlig i praksis. De foreslåede ændringer betyder samtidig en forenkling og eliminering af overflødigt bureaukrati, da forvaltningsproceduren opstrammes i det omfang, det er muligt, uden at det går ud over sikkerheden, og de støttes næsten uden forbehold af industrien.
En sådan afbureukratisering, som der ikke kan rejses indvending imod, er af stor betydning for Europa som bioteknologisk produktionssted. En forsinkelse af ændringen ville uden saglig grund stille den europæiske forskning og industri ugunstigt i forhold til navnlig USA og Japan.
Jeg glæder mig over Kommissionens forslag og Forskningsudvalgets udtalelse og takker hr. Pompidou. Han har forstået at forbedre nyskabelserne i Kommissionens forslag på baggrund af nogle meget gode ændringsforslag, uden at disse nyskabelsers forenklende og overskuelige karakter drages i tvivl eller endog bringes i fare. Desuden har hr. Pompidou med held givet udtryk for denne ordnings store betydning for forskningsinstitutionerne i Europa og opnået, at mange forslag blev accepteret i Miljøudvalget.
Det ændringsforslag, der kræver en ansvarsforsikring mod miljøskader, forekommer mig at være vanskeligt at gennemføre i praksis. Derudover vil Kommissionen jo udarbejde en hvidbog om miljøansvar, som skal forelægges inden længe. Det er tvivlsomt, om det i en sådan situation er hensigtsmæssigt at foregribe Kommissionens forslag og risikere, at de forskellige ordninger kolliderer med hinanden.

Dybkjær
Hr. formand, jeg skal koncentrere mig om tre punkter. Det første er proceduren for forslaget. Det andet er baggrunden for ændringen af direktivet, og det tredje er selve indholdet. Med hensyn til proceduren skal jeg ikke hæfte mig ved, hvilken paragraf direktivet skal gå efter. Der kan være forskellige meninger om, hvad der er det mest hensigtsmæssige. Men jeg vil understrege, at det er dybt utilfredsstillende at have et forslag til behandling her i plenarforsamlingen, hvortil der allerede i Rådet fra formandskabets side er forelagt kompromisforslag om de punkter, hvor der hersker stor uenighed. Man kan hævde, at det er, fordi Parlamentet har været for længe om behandlingen, men under alle omstændigheder er det ikke nogen hensigtsmæssig situation. Det synes også at vise, at Kommissionen og Rådet er yderst bevidste om, at Parlamentets eneste reelle handlemulighed i denne sag er et ja eller et nej til selve forslaget, mens Rådet og Kommissionen i realiteten kan blæse på de ændringsforslag, vi fremsætter.
For så vidt angår baggrunden for selve direktivets ændring angiver Kommissionen, at der kan være grund til inden for et område i en rivende udvikling at kigge på et direktiv, der har sit udgangspunkt i 1980'erne, selv om det først er vedtaget i 1990. Problemet er så, at Kommissionen ikke et eneste sted gør rede for de videnskabelige resultater og erfaringer, som tages til indtægt for, at direktivet skal ændres. Vi skal sådan set mere eller mindre stole på Kommissionens udsagn og selvfølgelig gøre det, uden at vi egentlig ved, hvem Kommissionen har hørt i denne sag, hvem der har været rådgivere etc. Som sagt kan der være grund til at ændre direktivet, men ændringsbehovet bør dokumenteres.
Om selve indholdet er der at sige, at udgangspunktet for os er, at beskyttelsesniveauet ikke skal sænkes, og at det fører til, at man i forbindelse med ændringerne i klassifikationen må sige, at den afgørende mangel ved forslaget er, at der ikke angives retningslinjer for, hvordan man ønsker at klassificere, og derved gives de enkelte stor frihed til at klassificere, som de har lyst til. Dette fører til, at der vil være en række ændringsforslag, vi vil støtte for at gøre forslaget mere acceptabelt.

Marset Campos
Hr. formand, vores gruppe er enig i det fremragende arbejde, der er udført af hr. Trakatellis, samt i det arbejde, som Udvalget for Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi har bidraget med under hr. Pompidous ledelse.
På grund af den berettigede bekymring, der eksisterer i befolkningen omkring alt, hvad der indebærer genetisk manipulation, har vi fremsat to ændringsforslag med henblik på at præcisere de eventuelle risici og således forhindre deres konsekvenser. Helt konkret mener vi, at man i bilagene, hvad angår såvel vurderingen og klassificeringen som beredskabsproceduren, bør specificere - for det kan man i dag - hvilke biologiske kæder, levende organismer, der kan påvirkes, og hvordan man skal forholde sig over for denne risiko.

Breyer
Hr. formand, selv om direktivet om indesluttet anvendelse først blev vedtaget i 1990 og endnu ikke er gennemført i mange medlemslande, har Kommissionen allerede forelagt et forslag, som indeholder en omfattende deregulering, en sænkning af miljø- og sikkerhedsstandarder.
Jeg henholder mig til to punkter. Vi har brug for et ansvar for miljø og personer, og her spørger jeg kommissæren helt klart: Hvorfor skal videnskabsfolkenes eget ansvar ikke styrkes? Hvis det angiveligt forholder sig på den måde, som industrien og videnskaben lover os, nemlig at genteknologien er sikker, så undrer det mig, hvorfor den kæmper så voldsomt imod et ansvar!
Andet punkt: Godkendelse på baggrund af udløbet af en frist. Det er efter min opfattelse fuldstændig uforsvarligt, at godkendelsen skal ske på baggrund af udløbet af en frist, at fristerne nedsættes fra 60 til 45 dage! Det er jo absurd, at jeg skal vente længere på godkendelsen af en cykelparkeringsplads end på godkendelsen af et forskningslaboratorium, hvor der arbejdes med patogene genmanipulerede organismer. Vi har ikke brug for færre miljø- og sikkerhedsstandarder, det, vi derimod har brug for, er flere miljøstandarder, mere sikkerhed og frem for alt også mere gennemsigtighed!

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, Den Europæiske Union har siden 1990 på verdensplan haft den strengeste lovgivning på det bioteknologiske område. Enkelte medlemsstater har ved gennemførelsen af disse europæiske målsætninger i den nationale lovgivning indført endnu strengere bestemmelser. Disse forholdsregler var efter min opfattelse hensigtsmæssige. Men i mellemtiden har vi på globalt plan erfaringer med anvendelsen af bioteknologi. De strenge bestemmelser i Europa har i stigende grad vist sig at være en hæmsko for den europæiske produktion i forbindelse med forskning og gennemførelse af forskningsresultater. Et tydeligt eksempel herpå: En europæisk industrivirksomhed, en kemivirksomhed, har 26 steder til forskning og udvikling, heraf 6 i Den Europæiske Union, 20 i Nord- og Sydamerika, i Sydafrika og Det Fjerne Østen. Genteknologien er en af de vigtigste nøgleteknologier til det kommende århundrede med en bred anvendelse inden for medicin, farmakologi, landbrug, levnedsmiddelproduktion og på miljøområdet. Genteknologien vil med sine innovationer absolut være afgørende for den økonomiske udvikling i alle lande i de kommende årtier.
Direktivet om indesluttet anvendelse af genetisk modificerede mikroorganismer fra 1990 bygger på de videnskabelige resultater fra 1980'erne. Vor gruppe støtter fuldt ud Kommissionens målsætninger om med den forelagte ændring af de europæiske bestemmelser at begrænse unødvendige administrative byrder - jeg siger unødvendige - og samtidig sikre den nødvendige forebyggelse og sikkerhed. Dette indebærer, at klassificeringen tilpasses den internationale praksis, som jo findes, og ligeledes også, at de tekniske bilag, der ikke længere er tidssvarende, revideres. I stedet for to vil der i fremtiden være fire risikoklasser, hvilket vil gøre det muligt at foretage en væsentlig bedre risikovurdering og fastsættelse af de nødvendige beskyttelsesforanstaltninger. For min gruppe er det særlig vigtigt, at Europa-Parlamentet fremover inddrages fuldt ud i forbindelse med væsentlige ændringer af direktivet. Hvis risiciene kan kontrolleres, som det har været tilfældet i de seneste 20 år, anser jeg det også ud fra et kristeligt ansvar for at være et krav at udforske de genteknologiske muligheder og så også anvende denne teknik ansvarsbevidst.

Gebhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, teknikken videreudvikles, nye resultater fører til, at love bliver tilpasses. Det er godt. Det forbliver vel Kommissionens hemmelighed, hvad de erfaringer, som den støtter sig til i dette spørgsmål, bygger på. Evolutionen og den dermed forbundne forskning behøver mere tid end kun 5-6 år, for at man kan få et overblik over følgerne i forbindelse med anvendelsen af genetisk modificerede mikroorganismer. Den erfaring, som vi har med det foreliggende direktiv, er nemlig ikke længere.
Derfor er navnlig to ændringsforslag fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse af stor betydning. I det ene drejer det sig om information af offentligheden. Demokrati og gennemsigtighed kræver, at sikkerhedsbestemmelserne bliver kendte. I den henseende er information af offentligheden en ægte garanti for sikkerheden. Derfor er det ikke tilstrækkeligt, at oplysninger om nødstilfælde gøres tilgængelige for offentligheden. Oplysningerne skal formidles aktivt til offentligheden. Det er et krav.
Den anden vigtige ændring fremgår af den erfaring, vi i den seneste tid har gjort med Kommissionen, og her tænker jeg f.eks. på tilladelsen af genmodificeret majs. Denne erfaring viser, at der skal fastsættes meget snævre grænser for, hvor Kommissionen alene har beføjelse til at foretage ændringer og træffe beslutninger. Derfor er det meget vigtigt, at der sættes meget snævre grænser for komitologien. Det er et andet væsentligt ændringsforslag, som vi har stillet.
Jeg har alligevel store betænkeligheder med hensyn til, om den nødvendige sikkerhed rent faktisk er garanteret, også selv om alle foreliggende ændringer skulle blive vedtaget. Fremtiden vil vise det, forhåbentlig ikke i negativ forstand.

Jackson
Hr. formand, jeg håber meget, at kommissæren, når hun svarer, vil kunne give os en detaljeret holdning fra Kommissionen til de forskellige ændringsforslag, der blevet stillet. Jeg vil gerne bede hende om inden afstemningen i morgen at rundsende en liste over de ændringsforslag, som Kommissionen sandsynligvis vil kunne acceptere, og de, som den finder det vanskeligt at acceptere. Det er sket før, og det ville være meget nyttigt for os.
Det fremgår klart af debatten om kloning, som vi allerede har haft i denne uge, at nytten af videnskabelige bestræbelser inden for genetikken er kommet under meget nøje overvågning - og det mener jeg er med rette. Det er også klart, at vi efter BSE-krisen har fundet det nødvendigt at fokusere vor opmærksomhed på den mulige risiko for folkesundheden fra en kilde, der kan være mikroskopisk, og som vi hidtil ikke har vidst noget om. I denne forbindelse er det forståeligt, at nogle kolleger stiller sig tvivlende til dette forslag, som forsøger at strømline godkendelsesprocedurer på et meget følsomt område.
Jeg er glad for, at udvalget under hr. Trakatellis' ledelse har følt, at det kunne støtte dette direktiv med nogle ændringsforslag for at stramme det op. Men jeg vil gerne henlede Parlamentets opmærksomhed i særdeleshed på ændringsforslag nr. 22 til direktivet, der er blevet stillet, ikke af vor ordfører, men af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, og henlede opmærksomheden på vigtigheden af det. Jeg håber meget, at Kommissionen vil kunne acceptere det.
Der består en reel fare, både for Parlamentet og for de mennesker, der vælger os, nemlig at det vil være et af de få øjeblikke, hvor vi kan gøre noget ved forslaget til direktiv, og dét faktisk det endelige direktiv om indesluttet anvendelse af genetisk modificerede organismer; at når først dette direktiv er vedtaget - hvad jeg tror, det vil blive - så vil vi ikke længere kunne spille nogen form for overvågende rolle. Ændringsforslag nr. 22 fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi sikrer faktisk, at Kommissionen vil forelægge en regelmæssig beretning for Parlamentet om, hvad der sker som følge af dette direktiv.
Jeg anbefaler ændringsforslaget til Parlamentet, og jeg håber meget, at Kommissionen vil kunne acceptere det.

Aparicio Sánchez
Hr. formand, jeg vil bruge de første sekunder af mit indlæg på et emne, der ikke vedrører Trakatellis-betænkningen, men som har relation til den kollektive etik.
Formanden har for nogle minutter siden venligt meddelt os den umiddelbare reaktion fra Parlamentets formand på ETA's sidste terrorangreb, og som spanier takker jeg dybtfølt for alle de europæiske borgeres solidaritet. Men de europæiske borgere, som dette Parlament repræsenterer, skal vide, at denne indignation over hvert ETA-mord ud fra et moralsk synspunkt er vanskeligt forenelig med opretholdelsen af asylretten inden for Den Europæiske Union for borgere med forbindelse til disse terroristaktiviteter, der flygter fra det spanske retssystem. Men mange tak for den hurtige reaktion fra Parlamentet, hr. formand.
Med hensyn til Trakatellis-betænkningen må jeg sige, at på trods af det store antal ændringsforslag, den indeholder - hvilket kunne tyde på, at det er en meget kontroversiel og polemisk betænkning - tror jeg, som det er blevet sagt i indlæggene, at hele Parlamentet uanset de meget partiske ændringsforslag, som man har støttet eller som man skal stemme om i morgen, er enig i, at dette direktivforslag er nødvendigt, at betænkningen er fremragende - til lykke hr. Trakatellis - og at størstedelen af Kommissionens forslag har til hensigt at kombinere fornuften hos staten og etableringen af en juridisk ramme med beslutningen om at fortsætte udnyttelsen af de ressourcer, der er opnået ved genetisk modifikation.
Jeg mener derfor, at tingene er sket ud fra ønsket om at gøre FN's forslag fra 1992 om biodiversitet indbyrdes forenelige. På denne måde er beskyttelsen af sikkerheden og menneskets værdighed forenelig med den industrielle udnyttelse og fremskridtet inden for forskningen på dette område.

Tannert
Det foreliggende direktiv har to mål, nemlig for det første sikker anvendelse af genetisk modificerede mikroorganismer og for det andet stimulering af den bioteknologiske forskning. Kommissionens forslag bør forbedres på frem for alt to punkter, for det første med hensyn til ansvar for skader - dette er allerede sagt. Den, der arbejder med genetisk modificerede mikroorganismer, skal stå til ansvar for skader, som indtræder i tilfælde af udsætning. Her er jeg absolut af en anden mening end fru Heinisch.
For det andet med hensyn til lovgivningsprocesserne: Hvad angår ændringer af dette direktivs anvendelsesområde, må Parlamentet ikke lade retten til at deltage i beslutningsprocessen gå fra sig. Det vedrører direktivets bilag I og II. Her drejer det sig nemlig ikke, som det kunne se ud ved første øjekast, om tekniske bestemmelser, men derimod om direktivets sikkerhedsmæssige kerne.
Det var for vurderingen af Kommissionens forslag ikke hensigtsmæssigt, at Kommissionens sammenfattende rapport om erfaringen med direktivet endnu ikke foreligger. Fru Bjerregaard, det burde De sørge for!
I Kommissionens svar på min skriftlige forespørgsel bebuder den, at rapporten vil blive forelagt på et ubestemt tidspunkt i løbet af 1997. I henhold til direktivet var den allerede forpligtet til at forelægge den sidste år. Jeg håber, at Kommissionen med den foreslåede fremskyndelse af godkendelsesprocedurerne i fremtiden også hurtigere opfylder sin informationspligt over for offentligheden og Europa-Parlamentet og i det mindste overholder de lovbestemte frister eller indfører sanktioner, hvis medlemsstaterne er nølende med at gennemføre direktiverne. I betragtning af dens forsømmeligheder i forbindelse med BSE-spørgsmålet forekommer det mig at være så meget desto vigtigere at gøre Kommissionen opmærksom på disse nye forsømmelser.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren, hr. Trakatellis, og ordføreren for Forskningsudvalgets udtalelse, hr. Pompidou, for det grundige arbejde, der er lagt i denne betænkning. Som vi alle ved, og som det også har været understreget i debatten her i dag, er reguleringen af GMO-området et vanskeligt emne, og det står højt på den politiske dagsorden. Direktiv nr. 90/219 er et horisontalt direktiv, og det bygger på forsigtighedsprincippet. Det skal sikre, at udviklingen af teknologien sker på en sådan måde, at den miljø- og sundhedsmæssige sikkerhed ikke sættes på spil. Direktivet regulerer altså de spilleregler eller de sikkerhedsforanstaltninger, som skal overholdes af laboratorier, som forsker i og arbejder med GMO'er. Dette direktiv vedrører et meget teknisk område, der er i hurtig udvikling. Der er tale om et område, som også har betydelige konsekvenser både for beskæftigelsen i EU og for industrien. De hidtidige erfaringer med direktivet har vist nogle svagheder. Og lad mig nævne dem: Det drejer sig om en uhensigtsmæssig klassificering af GMM'er, utilstrækkelige retningslinjer for risikovurdering og indeslutningsforanstaltninger, manglende fleksibilitet med hensyn til tilpasning af den tekniske udvikling, manglende sammenhæng mellem anmeldelses- og administrationsforanstaltninger på den ene side og risikoen ved de pågældende aktiviteter på den anden samt overdreven administration i forbindelse med lavrisikoaktiviteter.
Med Kommissionens forslag fastholdes forsigtighedsprincippet samtidig med, at forslaget sigter mod at løse de praktiske problemer, der har vist sig ved det eksisterende direktiv. De vigtigste ændringer er, at de administrative procedurer og anmeldelseskravene vil blive afstemt efter risikoen ved aktiviteterne med genetisk modificerede mikroorganismer, og som det har været omtalt af flere talere, så vil de blive klassificeret i fire risikogrupper. Procedurerne bliver forenklede, forudsat at det ikke sænker sikkerhedsniveauet, og der er opstillet klare minimumsindeslutnings- og kontrolforanstaltninger for hver af de fire risikoklasser, og det vil i fremtiden blive lettere at tilpasse direktivet den tekniske udvikling.
Af de 68 ændringsforslag kan Kommissionen fuldt ud acceptere ændringsforslag 2, 3, 9, 10, 16, 17, 19, 31, 41 og 42, 49 og 56. De tjener alle til at gøre principperne i Kommissionens forslag klare. Kommissionen kan delvist acceptere ændringsforslagene 4, 11, 27, 30, 35, 37, 38, 39, 43, 47, 48, 54 og 55, og den kan i princippet acceptere ændringsforslag 7, 8, 14, 15, 17, 21 og 22, som især fru Jackson efterlyste en reaktion på, 23, 24, 25, 64 og 68, som dog skal formuleres lidt anderledes, så de ikke skaber problemer nye steder.
Jeg vil godt gøre en enkelt bemærkning vedrørende ændringsforslag 37, fordi jeg tror, at fru Gebhardt indirekte var inde på dette forslag, nemlig spørgsmålet om lovgivningsproceduren for bilag I. Kommissionen kan delvis acceptere, at der anvendes fuld lovgivningsprocedure for bilag I. Fuld lovgivningsprocedure har som bekendt den fordel, som flere talere har efterlyst, at både Parlamentet og Rådet får indflydelse på ændringen af bilaget. Det fører til, at Kommissionen ikke kan acceptere 31 af ændringsforslagene, og jeg skal kort kommentere nogle af dem.
Der er først ændringsforslag 1, som går ud på at ændre retsgrundlaget for Kommissionens forslag fra artikel 130 S, stk. 1, til artikel 100 A. Det kan vi altså ikke acceptere. Det skyldes ikke, at Kommissionen ikke har forståelse for Parlamentets ønske om fuldt ud at blive inddraget i lovgivningsprocessen. Det er vi stærke tilhængere af. Imidlertid har jeg forstået, at der ikke i den nuværende traktat findes juridisk grundlag for at vælge artikel 100 A frem for artikel 130 S, medmindre direktivets anvendelsesområde ændres betydeligt, således at det får direkte indvirkning på det indre marked. At der er tale om en ganske uforståelig forskelsbehandling af Parlamentet alt efter, om man vælger den ene eller den anden bestemmelse, kan der ikke være tvivl om. Jeg håber da også selv, at der bliver rettet op på det med nye traktatændringer.
Lad mig også tilføje, at den foreslåede ændring af retsgrundlaget vil medføre, at medlemsstaterne ikke, som det nu er tilfældet, har muligheden for at indføre strengere indeslutnings- og kontrolforanstaltninger end fastsat i direktivet. De nuværende bestemmelser betyder, at medlemsstaterne i deres egen lovgivning kan fastsætte strengere normer end fastsat i direktivet. Hvis retsgrundlaget ændres til 100 A, vil der blive indført totalharmonisering, og medlemsstaterne vil ikke længere have denne mulighed. Resultatet kan altså blive, at de på nationalt plan må svække deres indeslutnings- og kontrolforanstaltninger i overensstemmelse med denne ændring, og det er selvfølgelig ikke hensigtsmæssigt.
Ændringsforslag 18 og 20, der går ud på at adskille klasse 3 og 4-aktiviteter med hensyn til anmeldelseskravene, kan ikke accepteres. En sådan adskillelse ville efter Kommissionens opfattelse komplicere direktivets praktiske anvendelse og føre til forvirring. Kommissionen er imidlertid klar over, at sigtet med disse ændringsforslag er at styrke den administrative kontrol med disse højrisikoaktiviteter. Kommissionen foreslår derfor, at begge disse mål opfyldes ved, at der både for klasse 3 og 4 skal kræves udtrykkelig tilladelse til efterfølgende anvendelser.
Kommissionen er ikke i stand til at acceptere ændringsforslag 44, 45, 46, der tager sigte på at begrænse anvendelsesområdet, således at kun laboratoriearbejde i forskningsøjemed er omfattet. Begrundelsen er, at Kommissionen ønsker at regulere al aktivitet f.eks. laboratoriearbejde, uanset det endelige formål med det pågældende arbejde.
Så er der ændringsforslag 26, 36, 50, 57 og 58, som vi heller ikke kan acceptere, fordi de går ud på, at de oplysninger, offentligheden har adgang til, eller de aspekter ved aktiviteterne, som offentligheden kan høres om, begrænses til sundheds- og miljøbeskyttelse samt beredskabsplaner. Efter Kommissionens opfattelse er dette ikke hensigtsmæssigt, da det er vigtigt, at offentligheden har tillid til, at genteknologien reguleres fyldestgørende. Det kan der efter Kommissionens opfattelse stilles spørgsmålstegn ved, hvis det overlades til anmelderen at afgøre, hvad der skal falde ind under sundheds- og miljøbeskyttelse samt beredskabsplaner. Af samme grund kan Kommissionen heller ikke acceptere ændringsforslag 32 og 33. Ifølge disse forslag skal de oplysninger, der skal gives de kompetente myndigheder og Kommissionen i forbindelse med uheld, kun omfatte de aspekter, der vedrører muligheden for alvorlig skade. Igen en uheldig begrænsning af hensyn til offentligheden.
Vedrørende ændringsforslag 13 og 28 så er det rigtigt, som fru Heinisch sagde, at det arbejder vi med i form af en hvidbog, og jeg kan da sige, at jeg helt deler hr. Bowes og fru Breyers opfattelse af, at ansvarsspørgsmålet er et særdeles vigtigt emne at få behandlet i EU-regi. For ikke at omtale alle afvisninger lad mig da kun nævne ændringsforslag 39, hvor Kommissionen kan acceptere udvalgsproceduren 2 b, som giver Rådet mulighed for at vedtage andre foranstaltninger end foreslået af Kommissionen i stedet for proceduren 3 b som anført i Kommissionens forslag.
Hvad angår Kommissionens rapport om erfaringerne med direktivet, så optræder dette krav allerede i artikel 18, stk. 3. Denne rapport vil blive tilsendt Parlamentet. Parlamentets forslag om, at det rådgivende udvalgs afgørelser og referater gøres tilgængelige for offentligheden, kan ikke accepteres, eftersom det ikke er i tråd med den nye interinstitutionelle aftale mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet om gennemsigtighed og offentlig adgang i forbindelse med udvalgsmøder. Samtidig vil jeg da godt understrege - selv om det siger sig selv - at Kommissionen for sin del vil leve fuldt op til sine forpligtelser i henhold til denne aftale.
Kommissionen kan acceptere det princip, der ligger til grund for ændringsforslag 15 fra hr. Bowe, men den finder ikke, at udformningen af ændringsforslaget er i overensstemmelse med intentionen. I stedet vil Kommissionen foreslå en ændring, hvorefter anvendelsen af god mikrobiologisk praksis skal kontrolleres regelmæssigt.
Jeg vil gerne slutte af med igen at understrege den værdi, som de helt eller delvist accepterede ændringsforslag tilfører Kommissionens forslag. Et eksempel herpå er ændringsforslag 9 fra ordføreren Trakatellis, som skærper anvendelsen af forsigtighedsprincippet. I henhold til dette ændringsforslag skal den højeste risikoklasse anvendes, hvis der er tvivl om, hvilken risikoklasse en given aktivitet hører under, indtil der foreligger tilstrækkelig dokumentation. Som sagt er ændringsforslagene efter min mening med til at skærpe Kommissionens forslag og gøre det klarere, og de vil således bidrage til en hensigtsmæssig og effektiv rammelovgivning for opnåelse af det høje sikkerhedsniveau, som vi alle ønsker for den type aktiviteter, som Kommissionens forslag omfatter.

Breyer
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg må desværre endnu en gang stille dette spørgsmål: For både hr. Bowe og mig var det vigtigt, fru kommissær, hvordan De forholder Dem til ansvar. Nu sagde De imidlertid meget lidt om ændringsforslag nr. 28 og 30. De sagde, at De er enig med både mig og hr. Bowe, men også med fru Heinisch. Det er en stor modsætning. Vi havde udtrykkeligt spurgt Dem: Hvordan forholder De Dem til, at der sikres en højere grad af egenansvarlighed inden for videnskaben? Det vil skulle betyde, at ansvaret overtages. Alt andet, fru kommissær, ville være indirekte statsstøtte. Dette vil jeg også gerne høre Deres mening om.
Sidste bemærkning: Jeg kan ikke forstår, når De siger, at adgangen til gennemsigtighed og information ville krænke en interinstitutionel agreement . Vi har miljøinformationsdirektivet, og De er forpligtet til at tage hensyn til dette miljøinformationsdirektiv.
Jeg vil således virkelig gerne indtrængende anmode Dem om at tage disse to spørgsmål op. De er virkelig elementære, og her står genteknologiens troværdighed også på spil.

Trakatellis
Hr. formand, fru kommissær, jeg fik ikke noget svar på, hvorfor Deres direktiv ikke er konsekvent i forhold til det foregående direktiv nr. 679, som drejer sig om beskyttelse af arbejdstagere mod biologiske agenser. I dette direktiv fremgår det, at klasse 3 er højrisikoklasse, mens klasse 3 i dette direktiv er middelrisikoklasse. Det er en væsentlig inkonsekvens, og jeg vil derfor spørge Dem, om De mener, at arbejde med genetisk modificeret AIDS-virus er i middelrisikoklassen eller højrisikoklassen. Jeg vil indtrængende anmode Dem om at få rettet op på denne inkonsekvens, da De jo havde to tekster i Kommissionen, en officiel og en uofficiel, som er væsentligt forskellige, og hvad dette spørgsmål angår, var den uofficielle tekst faktisk i overensstemmelse med det foregående direktiv. Jeg vil også gerne spørge Dem, hvad De mener om risikovurderingen? Kan De acceptere vore ændringsforslag, der giver helt klare retningslinjer med hensyn til, hvordan risikovurderingen skal foregå?

Bjerregaard
Hr. formand, da jeg havde brugt ret meget af min taletid før, så prøvede jeg at svare lidt kort på spørgsmålet om ansvar, og jeg sagde, at jeg var enig med fru Heinisch i, at vi i Kommissionen nu bør udarbejde en hvidbog om det pågældende emne, efter at vi først har debatteret nogle af emnerne i en meddelelse. Det er, fordi vi betragter det som et horisontalt spørgsmål, og det vil sige, at vi ikke kan nøjes med en behandling af ansvarsspørgsmålet i forhold til det forslag, vi har til behandling her. Samtidig erklærede jeg mig enig i fru Breyers og hr. Bowes betragtninger med hensyn til vigtigheden af det pågældende spørgsmål. Jeg regner derfor med, at vi vender tilbage til spørgsmålet i en bredere sammenhæng.
Jeg mener ikke, at der er problemer med offentlighed og åbenhed i forbindelse med den aftale, der foreligger. Jeg argumenterede her i mit svar til Parlamentet netop ganske grundigt for offentlighedens inddragelse, og jeg afviste nogle af ændringsforslagene, fordi jeg synes, at de formindskede offentlighedens inddragelse, og henviste så til den aftale, som er indgået med Parlamentet.
Med hensyn til det spørgsmål, hr. Trakatellis stiller, må jeg sige, at jeg i mit svar koncentrerede mig om at tage stilling til de mange forskellige ændringsforslag, som med rette har optaget Parlamentet, og det er vort indtryk, at materielt er der ikke nogen forskel på det direktiv, som hr. Trakatellis henviser til, og det vi taler om her. Problemet er, at der i disse direktiver anvendes forskellige klasser, og det er det, vi har prøvet at løse i forslaget i dets nuværende form, og med imødekommelsen af de ændringsforslag, som jeg har gjort rede for her under behandlingen.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B4-0019/97).

Formanden
Spørgsmål nr. 28 (H-0116/97) af Mary Banotti:
Om: Interimsaftalen om handel med Israel
Finder Kommissionen det godtgjort, at artikel 1 i interimsaftalen om handel med Israel kontrolleres og gennemføres på passende vis?
Kan Parlamentet forvente at få forelagt en rapport fra EU's særlige udsending i Mellemøsten om de særlige opgaver, han har fået tildelt i medfør af Dublin-erklæringen fra december 1996?

Sir Leon Brittan
De israelske myndigheder er helt opmærksomme på den vægt, Den Europæiske Union lægger på lov og orden og på en nøje respekt for de løfter, som Israel har underskrevet ved sin tilslutning til internationale konventioner om menneskerettigheder og Barcelona-deklarationen af 1995. Overvågning af menneskerettigheder og respekt for demokratiske principper i lande, der har forbindelse med Den Europæiske Union via associeringsaftaler, foretages i overensstemmelse med reglerne i FUSP. Under den nuværende interimsaftale bliver overholdelsen af disse principper periodisk overvåget.
Når ratifikationen af den associeringsaftale, der for nylig er indgået mellem Den Europæiske Union og Israel som middelhavsland, er afsluttet, vil Unionen under ét have endnu bedre muligheder for at udøve en positiv indflydelse med hensyn til spørgsmål i forbindelse med menneskerettigheder inden for rammerne af den politiske dialog med Israel, som fastlægges i denne aftale. En særlig bestemmelse om menneskerettigheder kræver, at respekt for demokratiske principper og menneskerettighederne skal udgøre et væsentligt element af associeringsaftalen.
Den Europæiske Unions særlige udsending til den mellemøstlige fredsproces aflægger regelmæssigt rapport om sin mission til Rådet via formandskabet og Kommissionen, med særligt henblik på sit mandat, som det er skitseret i afgørelsen fra ministermøderne af 28. og 29. oktober 1996 og Dublin-deklarationen af 14. december 1996. Kommissionen deltager fuldt ud i den særlige udsendings opgaver. Den særlige udsending har for nylig rapporteret til Parlamentet i anledning af høringen i Parlamentets Udvalg om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender.

Banotti
Da Sir Leon har galoperet gennem svaret i et enormt tempo, må jeg bede ham, om han vil give mig en kopi af det. Jeg er også virkelig bekymret over spørgsmålet om eksport fra Palæstina og de vanskeligheder, mange producenter stadig kommer ud for, når de forsøger at eksportere deres varer - jeg forstår fuldt ud nødvendigheden af sikkerhedsforanstaltninger og al den slags - på grund af en alt for stor mængde temmelig krævende sikkerhedsundersøgelser ved grænsen. Det vil også interessere mig, om Sir Leon kunne fortælle os, hvorfor det anses for nødvendigt at registrere nogle af de palæstinensiske produkter som israelske for at lette eksporten af dem til europæiske markeder.

Formanden
Undskyld, hr. Brittan, men tillad mig at sige tak til fru Banotti og anmode Dem om at svare hende.
Det er ren og skær høflighed over for fru Banotti.

Sir Leon Brittan
Jeg vil naturligvis med glæde give en kopi af svaret. Jeg er ked af, at jeg talte for hurtigt; det var mig magtpåliggende, ikke at bruge for megen tid.
Med hensyn til de punkter, der blev nævnt, har de ikke noget med overvågningen af interimsaftalen eller rapporten fra de særlige udsendinge at gøre, så jeg kan ikke give et præcist svar. Men jeg vil bestemt give de personer i Kommissionen, der har med disse sager at gøre, orientering om det, der er blevet sagt.

Formanden
Spørgsmål nr. 29 (H-0119/07) af Wayne David:
Om: Europæisk lovgivning
Vil Kommissionen angive, hvor mange regulativer, forordninger og direktiver, som finder anvendelse på Det Forenede Kongerige, der i gennemsnit vedtages hver uge?

Sir Leon Brittan
Det første, man skal erindre, er, at Fællesskabets forordninger og direktiver har direkte virkning i hele Fællesskabet, og ikke blot i Det Forenede Kongerige. I gennemsnit blev der hver uge i 1996 vedtaget nitten forordninger og to direktiver, hvoraf de fleste drejede sig om den fælles landbrugspolitik. Disse tal er taget fra Celex, den interinstitutionelle database, hvortil der er offentlig adgang. Det bør præciseres, at de ikke indbefatter forordninger af, hvad der kan kaldes midlertidig karakter, dvs. dem, der drejer sig om den daglige forvaltning af Fællesskabets politikker, såsom den fælles landbrugspolitik, instrumenter, hvis titler står med almindelig skrift i EFT, og som har en gyldighed på mellem nogle få dage og nogle få uger.
Herudover - og det mener jeg er meget vigtigt - bør det understreges, at næsten samme antal forordninger og direktiver, som bliver vedtaget hver uge, også udløber eller bliver tilbagekaldt hver uge. Den samlede praktiske virkning er derfor, at det samlede antal af forordninger og direktiver, der gælder i Fællesskabet, forbliver mere eller mindre konstant.

David
Mange tak til kommissæren for hans meget oplysende svar. Medlemmerne vil erindre, at Sir James Goldsmith i de seneste uger har finansieret en yderst bekostelig plakatkampagne i Det Forenede Kongerige, hvor der blandt andet står, at Bruxelles, for at bruge hans ord, udspyr over 100 regler og forordninger hver uge, som Det Forenede Kongerige må rette sig efter. Jeg synes, kommissærens svar i dag viser, at denne plakatkampagne ikke blot er vildledende, den er faktisk helt usand.
Jeg vil gerne bede kommissæren om at give Parlamentet et løfte om, at Kommissionen i nærmeste fremtid vil iværksætte en kampagne i Det Forenede Kongerige, hvor man, som han har gjort det her i Parlamentet i dag, præciserer helt nøjagtigt, hvordan situationen er.

Sir Leon Brittan
Må jeg først sige, at det ærede medlem har gjort offentligheden en tjeneste ved at give mig mulighed for at rette og korrigere de misvisende indtryk, som måtte være opstået.
Med hensyn til at føre en kampagne, så er jeg ikke sikker på, at Kommissionens ressourcer strækker sig så vidt som det ærede medlems, der lige er blevet nævnt, men generelt mener jeg bestemt, at det er vigtigt, at vi fremstiller kendsgerningerne så klart som muligt, og det er en af de kendsgerninger, der nu vil være til rådighed for Kommissionen via dens kontorer i London og andre dele af Det Forenede Kongerige, så kendsgerningerne kan komme frem. Jeg indledte selv i lidt anden forbindelse i sidste uge i London Europabevægelsens kampagne for at præsentere fakta om Europa i almindelighed, dvs. en kampagne, der omfatter alle partier eller ingen partier, men som fremlægger kendsgerningerne; den støttes også finansielt af Kommissionen.

Formanden
Mange tak, hr. Brittan, men vær så venlig at lade mig få ordet, så jeg kan gøre mig fortjent til min løn og mit hverv som næstformand. Jeg vil gerne kunne give Dem ordet i overensstemmelse med de regler, vi følger her i Parlamentet. Jeg ved, at Deres ønske om at svare hurtigt skyldes den høflighed, De ønsker at udvise over for parlamentsmedlemmerne, men jeg vil som formand også gerne opfylde mit hverv og gøre mig fortjent til min løn.

Formanden
Spørgsmål nr. 30 (H-0126/97) af James Provan:
Om: Verdenshandelsorganisationen (WTO)
GATT-aftalen, som blev opnået under Uruguay-runden, betyder, at EU-handelen med landbrugsvarer sker inden for et verdensomspændende handelssystem, og at fremtidige beslutninger vedrørende landbrugspolitik må tage hensyn hertil.
Da en ny WTO-forhandlingsrunde nærmer sig, er det nødvendigt, at EU indtager en stærk forhandlingsposition. Hvilke tiltag gør Kommissionen for øjeblikket i denne henseende?

Sir Leon Brittan
Det kan ikke nægtes, at handelen med landbrugsprodukter virker inden for det generelle handelssystem. Det er den aftale om landbrug, der blev forhandlet i Uruguay-runden, der fastlægger grundreglerne for handelen med landbrugsprodukter.
Spørgsmålet om fremtidige forhandlinger tages op i aftalen om landbrug, hvor der står at forhandlingerne om at fortsætte processen vil starte et år før slutningen af implementeringsperioden. Kommissionen er opmærksom på nødvendigheden af en grundig forberedelse af disse forhandlinger, der skal starte ved århundredets slutning. Kommissionen sikrer, at der bliver iværksat initiativer på passende vis, så at vi fra begyndelsen vil stå i en stærk forhandlingsposition.

Provan
Jeg takker kommissæren for dette meget interessante og, er jeg sikker på, korrekte svar.
Men mange af os her i Parlamentet er bekymrede for, at mens der måske er visse generaldirektorater inden for Kommissionen, der er interesserede i handelsforhandlinger, ser det ud til, at GD VI i særdeleshed - Landbrugsdirektoratet - måske halter lidt bagefter. Det er en udbredt fornemmelse, at vi virkelig må tage et væsentligt initiativ for at forsøge at sikre, at reformen af den fælles landbrugspolitik ses at fortsætte, og det er der ikke mange tegn på i øjeblikket.
Det ville være nyttigt, hvis Kommissionen temmelig hurtigt ville tage et initiativ for at gøre landbrugerne i Fællesskabet opmærksomme på, at disse forhandlinger vil komme, og at hvis vi ikke tager de korrekte initiativer for at reformere den fælles landbrugspolitik før disse forhandlinger, vil vi være dårligt placerede og i defensiven.
Jeg vil blot afslutningsvis gerne sige, at jeg håber, at kommissæren forstår dette, og at GD VI derfor fuldt ud vil tage del i alle de forhandlinger, som han vil skulle foretage.

Sir Leon Brittan
Landbrugssektoren er helt opmærksom på vor forpligtelse til at genoptage forhandlingerne, sådan som det er aftalt ved Uruguay-runden, og alle dele af Kommissionen er også opmærksomme herpå.
Med hensyn til spørgsmålet om udviklingen af den fælles landbrugspolitik er der naturligvis forskellige former for pres, der peger i samme retning: En af dem er udsigten til nye forhandlinger inden for konteksten af WTO; en anden er udsigten til udvidelse, og en tredje er naturligvis det indre pres af budgetmæssig art, der har at gøre med omkostningerne ved landbruget. Alle disse ting forenes og vil tilsammen betyde, at den fælles landbrugspolitik må udvikles yderligere.
Men det er også rimeligt at sige til vore handelspartnere, at de ikke kan forvente yderligere fremskridt, ud over hvad der er blevet aftalt ved Uruguay-runden, hvilket er, hvad nogle af dem forsøgte at opnå i perioden forud for ministermødet i WTO i Singapore.
Det, der blev aftalt, var at analyseprocessen og udvekslingen af informationer skulle finde sted, men ikke mere end det. Så det er helt naturligt, at vi, som et forsvar mod et forhastet pres fra den omgivende verden, forsøger at indtage en passende forsigtig holdning. Men jeg kan forsikre Dem for, at det ikke vil forhindre os i at gøre, hvad der er nødvendigt, idet vi er opmærksomme på tidsfaktoren og de kumulative faktorer, der vil spille ind, og vi vil gøre os alle mulige bestræbelser for at tilvejebringe en situation, hvor alle dele af Kommissionen arbejder sammen om håndteringen af dette spørgsmål.

Virgin
At indtage en stærk forhandlingsposition er for mig det samme som at indtage en offensiv holdning for at gøre det muligt for europæisk landbrug at få en rimelig andel af et voksende verdensmarked. Der er bekymring i EU for den frie konkurrence på dette marked. Denne bekymring tror jeg er overdrevet. Jeg mener, at prisniveauet i EU bør tilpasses verdensmarkedets. Det kan blive nødvendigt at yde en vis kompensation, men alligevel turde gevinsten være indlysende. Deler kommissæren denne opfattelse?

Sir Leon Brittan
Da vi i øjeblikket simpelt hen arbejder med analysen af informationsudveksling, vil det ikke overraske det ærede medlem at få at vide, at Kommissionen ikke har formuleret sin forhandlingsposition for den næste runde, der skal begynde om nogle år. Det ville være højst usædvanligt at gøre det på dette tidlige stadium. Men jeg forstår meningen med det, det ærede medlem har sagt, og jeg nærer ingen tvivl om, at det vil udgøre et godt bidrag til den debat, der er ved at udvikle sig.

Formanden
Eftersom spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 31.
Spørgsmål nr. 32 (H-0170/97) af Wolfgang Kreissl-Dörfler, overtaget af Horst Schnellhardt:
Om: Fremme af miljøbeskyttelse og de oprindelige folks territoriale rettigheder som led i EU-Canada-handlingsplanen
Også efter vedtagelsen af den nye skovlov i den canadiske provins British Columbia (British Columbia Forest Practises Code) fremgår det af en undersøgelse fra Sierra Legal Defense Funds side, at 92 % af de store trækoncerners skovfældninger stadig foregår ved komplet rydning af store arealer, hvorved vandløbsbestemmelserne i de fleste tilfælde også er blevet overtrådt. Desuden har trækoncernerne i de store kystregnskove, dvs. Nuxalk-indianernes traditionelle territorium, uden disses accept fået stillet store dele af deres land til rådighed i form af langtidsforpagtninger med fri adgang til komplet skovrydning.
Hvilke fælles bestræbelser planlægger Kommissionen som led i Canada-EU-handlingsplanen for at sætte en stopper for denne skovrydningspraksis og ødelæggelsen af de oprindelige folks land, således at de internationale forpligtelser, som både EU og den canadiske regering har indgået med henblik på en bæredygtig udvikling (f.eks. konventionen om den biologiske mangfoldighed og Agenda 21), kan opfyldes?

Sir Leon Brittan
Kapitel 3 i Canada-EU-handlingsplanen indeholder udtrykkelige formuleringer om bevaring af miljøet i almindelighed og bæredygtig forvaltning af skovene i særdeleshed. I handlingsplanen forpligter EU og Canada sig f.eks. til at udveksle informationer og rapporter om skovbrugsspørgsmål. Handlingsplanen indeholder yderligere bestemmelser om, at EU og Canada skal arbejde sammen i FN-kommitéen om bæredygtig udvikling, og at de vil fortsætte med at arbejde på en heldig afslutning af Kommissionens arbejde med en bæredygtig forvaltning af skovene. Der er således et meget klart mandat i handlingsplanen til at fortsætte og yderligere udvikle samarbejdet og dialogen med hensyn til skovbrug og miljø.
Men handlingsplanen anses ikke for at være en juridisk bindende aftale, men snarere en hensigtserklæring og et udtryk for politisk vilje til at samarbejde om mange forskellige spørgsmål. EU og Canada er enige om, at en juridisk bindende international ordning for bæredygtig forvaltning af skovene er nødvendig, og vi arbejder sammen på at indlede forhandlinger om en global skovkonvention under De Forenede Nationers auspicier.
Der er allerede nu mulighed for at rejse spørgsmål, der har at gøre med skovbrug, over for Canada på bilateralt niveau via den såkaldte ad hoc-arbejdsgruppe om skovbrug, som er en del af de årlige konsultationer om miljøet på højt niveau mellem EU og Canada. Ved sidste møde i denne arbejdsgruppe den 24. oktober nævnte den canadiske side, at Canada er i gang med at iværksætte et nyt initiativ for de oprindelige skove.
Med hensyn til spørgsmålet om den oprindelige befolkning, går Kommissionen og Den Europæiske Union meget ind for at fremme en bæredygtig udvikling, som tager passende hensyn til de oprindelige folks menneskerettigheder, herunder ret til at eje land og til at bevare traditionelle livsformer. Den Europæiske Union har rejst disse spørgsmål flere gange i relevante forbindelser, såsom konventionen om biologisk mangfoldighed, og på linje med konventionerne fra Rio-konferencen i 1992 har den altid understreget forbindelsen mellem fremme af menneskerettighederne og respekt for miljøet.

Formanden
Tak, hr. Brittan. Hr. Schnellhardt ønsker ikke at få ordet, hvorfor vi er færdige med denne del af spørgsmålene. Mens vi venter på kommissær Van den Broek, foreslår jeg, at vi holder et par minutters pause.
(Mødet udsat et par minutter)

Formanden
Ærede medlemmer, efter et par minutters behagelig pause - som vi takker hr. Van den Broek hjerteligt for - foreslår jeg, at vi genoptager mødet.
Jeg skal meddele Dem, at spørgsmål nr. 33 af hr. Graziani om situationen i Albanien ikke vi blive behandlet, da dette emne, som De ved, allerede er opført på dagsordenen for indeværende mødeperiode.
Spørgsmål nr. 34 (H-0117/97) af Leen van der Waal:
Om: Told på humanitær hjælp i Ukraine
Fra den nederlandske presse har jeg erfaret, at Ukraine fra den 1. januar 1997 ikke længere giver toldfrihed for forsendelser af humanitær bistand. Der opkræves nu en told på ca. 30 % for disse forsendelser, som skal betales af modtageren. Selv om denne foranstaltning er indført for at forhindre misbrug af den afgiftsfrie importmulighed, skulle også velgørende hjælpeorganisationers aktiviteter være omfattet heraf.
Kan Kommissionen bekræfte disse forlydender og oplyse, hvilke skridt der kan tages for at sikre velgørende hjælpeorganisationer fri eksport af forsendelser af humanitær bistand?

Van den Broek
Som svar på hr. Van der Waals spørgsmål vil jeg gerne sige følgende. Ukraines parlament har afskaffet fritagelsen for told, moms og andre afgifter for humanitær hjælp med en lov af 17. december 1996. Loven trådte i kraft 8. januar i år. Hensigten med den forholdsregel var at udrydde misbrug og korruption i forbindelse med falske forsendelser af humanitær hjælp. Kommissionen har taget kontakt til Ukraines myndigheder via sin delegation i Kiev for at løse det problem, og Den Europæiske Unions trojka tog spørgsmålet op ved sit møde med Ukraines udenrigsminister, hr. Oedovenko, 5. februar i år i Haag. Dengang forsikrede de ukrainske myndigheder unionstrojkaen om, at der ville blive fremsat et ændret lovudkast i parlamentet, så humanitær hjælp igen kunne fritages for afgifter. Ukraines parlament godkendte 20. februar en beslutning, som på kort sigt sætter regeringen i stand til fra sag til sag at tillade, at humanitær hjælp indføres afgiftsfrit på betingelse af, at hver del af forsendelsen er mærket ordentligt. På den måde er spørgsmålet løst ud fra et juridisk synspunkt. Ikke desto mindre tilrådes det hjælpeorganisationerne at tage kontakt til deres partnere i Ukraine, Ukraines myndigheder eller deres ambassader, før de foretager forsendelse. Organisationer, som får midler fra Kommissionen, for eksempel via ECHO, og som har vanskeligheder at kæmpe med, bør tage kontakt til Kommissionens delegation i Kiev. Jeg tror, jeg dermed i et vist omfang har kunnet rydde hr. Van der Waals bekymring af vejen, det håber jeg i hvert fald.

Van der Waal
Hr. formand, jeg vil gerne sige hjertelig tak til kommissæren for hans svar, og specielt også for hans kabinets anstrengelser i denne sag.
Det er faktisk sådan, at der åbenbart er lovgivning undervejs, som igen tillader toldfritagelse for indførsel af disse varer. Jeg synes, vi desuden lige skal se på den periode, hvor denne lovgivning endnu ikke gælder. Det har kommissæren også henvist til. Det bør kunne foregå på bedst mulig vis via ambassaderne. Der er måske alligevel et problem, tror jeg, for hyppigst er det sådan, at der på de steder, hvor bistanden ankommer, naturligvis skal gives tilladelse til at losse disse varer og til at distribuere dem, og dér skal man også modtage instruktioner fra myndighederne i Kiev for at kunne frigive disse ting uden problemer. Jeg mener, det går for vidt at komme ind på de detaljer i øjeblikket. Måske kommissæren desuden vil fortælle, om disse forsendelser også må anmeldes hos Den Europæiske Unions ambassadør, og om kommissæren vil love permanent opmærksomhed på det fra Kommissionens side.

Van den Broek
Jeg tror, det faktisk er bedst, at hver afsender tager kontakt enten med the counterpart , som skal modtage varerne, eller med sit eget lands ambassade, eller med Kommissionens delegation. Det ville efter min mening være at gå for vidt, hvis jeg bebyrdede Kommissionens delegation med den samlede formidling af alle forsendelser, som sendes til Kiev af medlemsstater, organisationer og så videre. Altså endnu en gang, når det drejer sig om varer, som for eksempel finansieres af kommissionsprogrammer, for eksempel via vores humanitære organisation ECHO, så siger det sig selv, at man kan henvende sig til vores delegation. I øvrigt vil jeg stærkt tilråde, at man i hvert fald også gør brug af medlemsstaternes respektive ambassader. Er de der ikke, så ved jeg bestemt, at man altid kan henvende sig til Kommissionens delegation.

von Habsburg
Hr. kommissær, jeg er Dem meget taknemlig for Deres svar, men jeg vil gerne på baggrund af praksis stille et spørgsmål. Der er i dag stadig problemer, især også i de lande, som grænser op til de lande, hvor der virkelig er elendige tilstande. Ville det måske ikke være hensigtsmæssigt, hvis Kommissionen forsøgte at finde en fælles ordning for i det mindste de stater, som i dag allerede har anmodet om medlemskab af Den Europæiske Union, med andre ord for de elleve stater, som rent faktisk er interesserede i at etablere forbindelser med os? Vi har brug for en fælles ordning med henblik på at tackle transitproblemerne for de forskellige stater, hvor der virkelig er elendige tilstande - jeg tager Rumænien som eksempel - for at vi virkelig får løst dette problem, da vejen over ambassaderne varer meget længe og er meget bureaukratisk. Muchas graçias, Señor Presidente!

Van den Broek
Jeg er helt enig med hr. von Habsburg i, at man har lov at forvente, så afgjort når det drejer sig om lande, der ansøger om medlemskab af Den Europæiske Union, at der ikke lægges hindringer i vejen på det område, henholdsvis at der indgås ordentlige aftaler om for eksempel - det eksempel hr. von Habsburg nævner - ikke at hindre transit. Det tilfælde, der specifikt behandles her, drejer sig ikke om et ansøgerland, det drejer sig om Ukraine, og, som De ved, har vi en partnerskabsaftale med Ukraine, og heri indgår der blandt andet en bestemmelse om, at varer i transit og lignende i hvert fald ikke må udsættes for en mere diskriminerende behandling end varer, der behandles nationalt, om man så må sige. I så henseende er jeg helt enig med hr. von Habsburg i, at vi, sågar i forhold til lande, vi har en partnerskabsaftale med, må forsøge at fjerne den slags hindringer. Jeg er dog bange for, at det hver gang kommer til at ske ad hoc, fordi det også i dette tilfælde har vist sig, at afgiften på humanitær hjælp og lignende egentlig er blevet pålagt igen ganske uventet, og at vi igen har måttet gribe ind, på politisk plan, for atter at få den ophævet. Nu skal vi i videst muligt omfang få det gjort generelt gældende i Ukraine, men jeg har, i lyset af de kontakter vi har haft, stærk tiltro til, at situationen vil blive forbedret betydeligt.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Spørgsmål nr. 35 (H-0128/97) af Ursula Stenzel:
Om: PHARE-programmet i Polen
Efter PHARE-programmets vedtagelse i 1995 er det blevet det vigtigste finansieringsinstrument i landene i Central- og Østeuropa. Der er imidlertid store problemer med gennemførelsen af PHARE-programmet, da det er meget opsplittet, og pengene fordeles dårligt.
Hvad gør Kommissionen for at sikre en mere effektiv anvendelse af bevillingerne fra PHARE-programmet i den vigtige forberedelsesfase.
Hvilke konkrete foranstaltninger gennemføres der i ansøgerlandet Polen for at forberede forvaltningsapparatet på tiltrædelsen gennem PHARE-midler? Overvejer Kommissionen at gøre en øget uddannelsesindsats til fordel for polske embedsmænd, så de bliver bekendt med retssystemet i EU?

Van den Broek
Som bekendt startede PHARE-programmet i 1989, hovedsagelig som et program for teknisk hjælp til støtte for den økonomiske omstilling og reformerne i de centralog østeuropæiske lande. Inden for rammerne af strategien til forberedelse af medlemskab af Den Europæiske Union blev PHARE i 1994 erklæret for det finansielle instrument, som skulle støtte de associerede lande i overtagelsen af »l'acquit communautaire«, men også for fuldbyrdelsen af markedsreformerne og omstruktureringen af deres økonomi på mellemlangt sigt for på den måde at skabe forudsætninger for det fremtidige medlemskab.
Med blikket rettet mod den politiske kalender for udvidelsesforhandlingerne forbereder man en temmelig grundlæggende nyorientering, både hvad angår de områder, der gives støtte til, som den måde, der gives støtte på, med andre ord med hensyn til gennemførelsesmekanismen. Nyorienteringens mål er at bistå ansøgerlandene ved omsætningen, gennemførelsen og overholdelsen af »l'acquit«. Denne reform vil yde et anseeligt bidrag til PHARE's målrettethed og egnethed som det vigtigste finansielle instrument til hjælp for medlemsstaterne ved forberedelsen til medlemskab af Unionen.
I 1995 og 1996 fik Polen bevilliget et samlet beløb på 377 millioner ecu. Af den hjælp fordeles 82 % over kun seks sektorer. Mere præcist grænseoverskridende samarbejde, transport, landbrug, små- og mellemstore virksomheder, regional udvikling og det velkendte »tempus-program«. For disse sektorers vedkommende koncentreres PHARE-hjælpen om at fremme integrationsprocessen på det materielle område eller på lovgivningseller undervisningsområdet. Harmonisering af lovgivning og styrkelse af det institutionelle er et betydningsfuldt element i disse programmer, og de aktiviteter bliver sikkert også videreført i fremtiden. Sammen med Polens regering ser Kommissionen på en yderligere koncentration af PHARE-hjælpen med henblik på den polske regerings strategi for national integration.
Med hensyn til spørgsmålet om uddannelse af embedsmænd kan jeg sige følgende: I 1992 finansierede PHARE et reformprogram for forvaltningsapparatet i Polen. Det ydede et betydeligt bidrag til, at man fik den nye lov om den offentlige forvaltning og den i 1996 gennemførte reform af centraladministrationen. Det Europæiske Institut for Forvaltningsvæsen organiserer for nuværende uddannelseskurser for embedsmænd i Polen, og det finansieres også af PHARE. Samme program finansierer også en vigtig uddannelse af veterinærinspektører i kvalitetskontrolmetoder, som gennemføres af en nederlandsk organisation.
Fra og med 1997 finansieres en yderligere specifik institutionel styrkelse og uddannelse af embedsmænd inden for området Unie-acquit med henblik på regeringens nye prioriteter i dens tidligere nævnte strategi for national integration.

Elliott
Jeg har bare et lille tillægsspørgmål om uddannelse af embedsmænd, som kommissæren nævnte. Jeg håber, at det vil være muligt, eftersom embedsmænd i det polske parlament og de polske ministerier skal have forbindelse med Parlamentet og med tiden assistere polske medlemmer af Parlamentet, og uddannelsen kunne også involvere forbindelser med Parlamentet og med medlemmer af dette.
I denne forbindelse glædede det mig sidste efterår sammen med andre at blive indbudt til at tale til en gruppe embedsmænd fra det polske parlament, der besøgte London under et af de londonske universiteters auspicier. Det forekom mig, at de var meget ivrige efter at lære mere om Parlamentet. Kan vi tage hensyn til det i forbindelse med det, der bliver organiseret?

Van den Broek
Vi vil gerne rette opmærksomheden mod det spørgsmål. I øvrigt henviser jeg til, at vi også forholder os yderst positivt til Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Polen, som mødes på bestemte tidspunkter, og hvor det absolut er muligt, at der finder udveksling af informationer sted mellem medlemmer af Europa-Parlamentet på den ene side og parlamentsmedlemmer fra Polen på den anden side. Mere generelt er jeg enig med medlemmerne i, at man for eksempel i vore demokratiseringsprogrammer og andre programmer, der også er rettet mod at styrke de demokratiske institutioner i Polen, også dér, hvor der viser sig behov for det, skal være opmærksom på at give information til parlamentsmedlemmer.

Formanden
Tak, hr. Van den Broek.
Spørgsmål nr. 36 (H-0129/97) af Felipe Camisón Asensio:
Om: Samarbejds- og partnerskabsaftaler med landene i Centralasien samt Mongoliet
Hvad er Kommissionens tidsplan for vedtagelsen af samarbejds- og partnerskabsaftalerne med landene i Centralasien samt Mongoliet?

Van den Broek
Der er underskrevet tre partnerskabs- og samarbejdsaftaler med landene i Centralasien, nemlig med Kasakhstan i januar 1995, med Kirgisistan i februar 1995 og med Usbekistan i juni 1996. Før de aftaler kan vedtages og træde i kraft, kræves der ratificering fra de nationale parlamenters og naturligvis også fra Europa-Parlamentets side. Hidtil har syv medlemsstaters parlamenter ratificeret aftalerne med Kasakhstan og Kirgisistan. Europa-Parlamentet har allerede ratificeret aftalen med Kirgisistan, men ratificeringen af aftalen med Kasakhstan er ikke på plads endnu. Processen vedrørende godkendelse af partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Usbekistan er først startet for nylig. Altså er der indtil nu ikke tale om nogen som helst ratificering dér.
Desuden har Kommissionen fået mandat fra Rådet til at forhandle om en sådan aftale med Turkmenistan. Hidtil har der ikke været planer om forhandlinger om en sådan aftale med Tadsjikistan og det som følge af situationen i Tadsjikistan, hvor der fortsat er tale om en væbnet konflikt.
Endelig er det lige så lidt hensigten at indlede forhandlinger med Mongoliet inden for en overskuelig fremtid. Det har at gøre med den kendsgerning, at forbindelserne mellem Det Europæiske Fællesskab og Mongoliet allerede er fastlagt i en aftale om handel og samarbejde, som trådte i kraft 1. marts 1993.

Camisón Asensio
Tak, hr. kommissær, for de oplysninger, De har givet forsamlingen her i eftermiddag. Under alle omstændigheder er det helt klart, at der stadig er lang vej at gå, og at det går langsomt. Som kommissæren har oplyst os, er samarbejdsaftalen med Usbekistan, som blev underskrevet i juni 1996, kun blevet ratificeret af Usbekistan. Jeg vil gerne spørge Dem, om Finland har underskrevet den for nylig eller ej. I tilfældet med Kasakhstan er der tale om syv samarbejdsaftaler. Kasakhstan, som har alvorlige problemer med det demokratiske underskud, har heller ikke underskrevet den. Og noget lignende er tilfældet med Kirgistan.
Det lader til, at Parlamentet, som stadig ikke har ratificeret nogle af de tre nævnte aftaler, har til hensigt at ratificere aftalen med Kasakhstan i overmorgen. Hvad angår de tre aftaler, som kommissæren omtaler, Mongoliet, Turkmenistan og Tadsjikistan, ville det være godt, om man kunne accelerere processen så meget som muligt, eftersom det vigtigste mål er at intensivere den politiske dialog med disse lande.

Van den Broek
Jeg støtter varmt den tilskyndelse og det ønske, spørgeren har givet udtryk for dér, hvor det drejer sig om fremskyndelse af godkendelsesprocessen for aftaler, der er eller står for at blive indgået. Jeg havde fornøjelsen af at ledsage det nederlandske formandskab og Kommissionens formand, hr. Santer, til topmødet i Moskva for bare ti dage siden. Og når jeg nu fortæller Dem, at partnerskabsaftalen med Rusland blev indgået for over to år siden, og også med Ukraine, og at vi også dér må blive ved med at insistere på ratificering og afslutning af procedurerne, så viser det noget om den indsats, der kræves for faktisk at få alle femten medlemsstater til at ratificere rettidigt. Der er i øvrigt i det tilfælde kommet endnu en juridisk komplikation til, fordi der på grund af den seneste udvidelse af Den Europæiske Union med Finland, Sverige og Østrig skal foretages nok en ratificering. Men De kan regne med, at Kommissionen gør alt, hvad der står i dens magt for at fremskynde disse procedurer. For der findes i de tilfælde, De har nævnt, ingen politiske hindringer som sådan.

Truscott
Kan kommissæren kommentere den aktuelle menneskerettighedssituation i Usbekistan, og mener han, at situationen dér er så acceptabel, at EU kan gå videre med ratifikationen af en partnerskabs- og samarbejdsaftale med det land? Det vil interessere mig at høre hans opfattelse.

Van den Broek
Grunden til, at Kommissionen i sin tid over for Rådet anbefalede, at Kommissionen fik mandat til at forhandle med Usbekistan om en sådan partnerskabsaftale, var den betydning, landet har i den centralasiatiske region, men ikke som et vidnesbyrd om, at situationen vedrørende demokrati og menneskerettigheder er perfekt i det land. Det afgørende var, både for vor anmodning og for Rådets positive svar dengang, at vi var overbevist om, at Usbekistans regering absolut var åben over for en dialog vedrørende menneskerettighedssituationen. En dialog, som også fortsætter med det land. Jeg er altså enig med hr. Truscott i, at det sidste absolut ikke er sagt i den sag, hvis jeg må udtrykke det på den måde. Men det forholder sig bestemt også sådan, at det er muligt at føre en åben dialog med Usbekistan, og at et fortsat arbejde med den partnerskabsaftale netop kan blive en spore til fremskridt, hvad demokratiets kvalitet og respekten for menneskerettighederne angår.

Formanden
Tak, hr. Van den Broek.
Ærede medlemmer, med spørgsmål nr. 36 af hr. Camisón har vi opbrugt de 20 minutter, der var afsat til denne del, hvorfor jeg - efter at have takket kommissæren for den tid, han har anvendt på os - skal meddele Dem, at spørgsmål nr. 37 til 44 vil blive besvaret skriftligt. Dermed kan vi gå over til næste del, som vedrører kommissær Bjerregaard.
Spørgsmål nr. 45 (H-0077/97) af Ivar Virgin:
Om: Anlæggelse af vådområder
Vådområder kan bl.a. tjene som udfældningssteder for næringssalte og kan beskytte vores have mod eutrofiering, som udgør en trussel mod reproduktionen af dyrearter. I Østersøen er dette et stort problem.
I det eksisterende EU-program for miljøforbedringer i landbruget, program 2078, indgår der incitamenter til anlæggelse af vådområder, men kun for de arealer, der er udtaget til dette formål. Støtte til investeringer, der er nødvendige for at skabe gode vådområder, der kan bruges som udfældningssted for nitrogen, ville være en god indsats for miljøet, især med hensyn til eutrofiering. Agter Kommissionen at ændre bestemmelserne for at muliggøre denne form for støtte?

Bjerregaard
Hr. formand, ifølge forordning nr. 2078 fra 1992 skal medlemsstaterne indføre programmer for miljøvenligt landbrug, men den nærmere udformning af programmerne er i det store og hele overladt til medlemsstaterne. Der er intet til hinder for, at en medlemsstat kan anvende forordning nr. 2078 til at anlægge vådområder ethvert egnet sted på statens område. Den er sådan set ikke tvunget til at begrænse sådanne foranstaltninger til særligt udpegede områder. Inden for nærmere fastsatte lofter kan Fællesskabet medvirke ved finansieringen af sådanne projekter.

Virgin
Det var opmuntrende besked, vi fik af kommissær Bjerregaard. I Sverige har der været en debat om spørgsmålet, hvorunder det er blevet hævdet, at der på dette område kun kan foretages investeringer i de arealer, der er udtaget til at blive anvendt som vådområder. Jeg ville finde det meget opmuntrede, hvis det var sådan, at man kunne udvide begrebet, således at forordningen også omfattede investeringer i anlæggelse af vådområder, f.eks. i grave- og anlægsarbejde af forskellig art.
Det er helt klart, at miljøforholdene i Østersøen, hvor især næringssalte er et alvorligt problem, har fået fornyet aktualitet, siden Finland og Sverige blev medlemmer af EU. Derfor er der al mulig grund til, at landbruget er opmærksomt på denne mulighed, således at den kan udnyttes til at investere på en miljøvenlig måde.

Bjerregaard
Jeg vil blot bekræfte det, som hr. Virgin også havde sluttet af mit svar. Det er klart, der findes forskellige økonomiske muligheder for at give støtte på disse områder og forskellige former for medfinansiering, som ligger under landbrugskommissærens område. Da der er ganske mange spørgsmål, skal jeg lade være med at gå i detaljer med det, men der foreligger altså nogle muligheder, som bestemt kan anvendes.

Formanden
Tak, fru Bjerregaard.
Spørgsmål nr. 46 (H-0114/97) af Tom Spencer:
Om: Kemiske endokrine disruptorer
Er Kommissionen klar over, at der foreligger stadig flere videnskabelige beviser for, at menneskers og vildtlevende dyrs forplantningsevne og hormonbalance påvirkes af en række kemiske stoffer, som kommer via fødekæden, industrielle emissioner og produkter, og som er til stede i fødevareemballager?
Disse hormonartige stoffer, der går under betegnelsen endokrine disruptorer, har vist sig at have direkte indflydelse på dyrs forplantningsevne og er blevet sat i forbindelse med mænds dårligere sædkvalitet, en øget forekomst af kræft i forplantningsorganerne, herunder brystkræft, adfærdsproblemer og neurologiske defekter.
Da de nuværende EU-bestemmelser om toksicitetsprøver og udledning af farlige stoffer ikke på nuværende tidspunkt omfatter virkningerne af endokrine disruptorer, hvilke foranstaltninger agter Kommissionen da at træffe for at beskytte kommende generationer?

Bjerregaard
Kommissionen er meget opmærksom på spørgsmålet vedrørende de endokrine disruptorer, som indvirker på forskellige dele af det generelle hormonsystem, herunder den reproduktive del, hvor der bliver nævnt de mulige bivirkninger i spørgsmålet. Der er sådan set nu ingen tvivl om, at disse virkninger foreligger, men der er tvivl om det, man kunne kalde virkningsmekanismen, og der er tvivl om årsagssammenhængen, lige så vel som der mangler testmetoder. Uanset denne usikkerhed findes der nogle regler på området. Vi har klassificeret en række stoffer, som sandsynligvis har sundhedsmæssige konsekvenser for mennesket, formodentlig som følge af endokrin disruption, som reproduktionstoksiske. Stoffer såsom PCB og DDT, som ofte har været nævnt som endokrine disruptorer, har desuden naturligvis i lang tid været forbudt af andre årsager. Det er korrekt, at Fællesskabets lovgivning om prøvningsprogrammer vedrørende industrielle kemiske stoffer ikke omfatter toksicitet for menneskets reproduktion eller nogle af virkninger på dyrelivet. Det er en mangel, idet der er behov for nogle prøvningsprotokoller for at fastslå, hvilke af de hundredtusinde stoffer på markedet der kan være årsag til de beskrevne virkninger via disruption af det endokrine system.
Kommissionen har i rammeprogrammet for forskning og dets bilaterale samarbejde med USA givet højeste prioritet til udvikling af screeningsmetoder til at identificere potentielle endokrine disruptorer og også til nye metoder til at dække nye bivirkninger, som på nuværende tidspunkt ikke er omfattet af lovgivningen samt epidemiologiske undersøgelser til at fastslå problemets omfang. Kommissionen vil derfor samtidig med, at den anerkender, at der findes visse virkninger for mennesket og miljøet, som kan skyldes disruption af det endokrine system på grund af industrielle, kemiske stoffer, søge at klargøre, hvor stort problemet er, udvikle disse screeningsmetoder og fastslå årsagssammenhængen med henblik på en målrettet regulering vedrørende specifikke stoffer eller grupper af stoffer inden for rammerne af et sammenfattende program.

Spencer
Jeg takker kommissæren for dette grundige svar. Jeg mener, at det er et klart tilfælde, hvor vi bør overholde den forsigtighedsregel, at hvis blot 50 % af de trusler, der er en konsekvens af vor nuværende videnskab, viser sig at være reelle, så står vi over for en meget alvorlig og kompliceret udfordring.
Jeg beder kommissæren om at bekræfte, at vi af Kommissionen kan forvente noget specielt arbejde i Den Europæiske Unions forskningsprogrammer (ting, som både Kommissionen og Det Europæiske Miljøagentur gør direkte), så hun bruger sin betydelige indflydelse til at fremme både industriel og teoretisk forskning på dette område; og for det andet, at hun sammen med sine kolleger i Kommissionen kunne overveje en undersøgelse af, hvordan denne trussel påvirker ikke blot Miljødirektoratet, men et bredt udsnit af Kommissionens forslag og aktiviteter.

Bjerregaard
Jeg er helt enig i, at disse ting bør hvile på forsigtighedsprincippet, og jeg er også enig i, at det princip i særlig grad bør indgå i forskningsprogrammet. Jeg nævnte i mit svar, at vi allerede havde sørget for, at det kom til at indgå, og jeg betragter det også som vigtigt, at vi fortsat udbygger det. Jeg tror, at det kan være rigtigt at se på det i en bredere sammenhæng og med baggrund i den lille debat, vi har haft her, vil vi overveje, på hvilken måde vi kan angribe det på et lidt bredere grundlag end bare at se på det inden for miljøområdet.

Truscott
Bortset fra spørgsmålet med endokrine disruptorer, rejst af hr. Spencer, er kommissæren sikkert klar over, at der er andre områder, hvor EU's lovgivning ikke dækker indtagelsen af skadelige stoffer både via fødekæden og vandforsyningen. Vil kommissæren også overveje at se på EU's standarder for at tage højde for det udbrud, der har været for nylig af crypto-spirillum-bakterier i Det Forenede Kongerige. Jeg har stillet et mere detaljeret spørgsmål om dette, men vil gerne høre kommissærens umiddelbare tanker om denne sag.

Bjerregaard
Jeg kan ikke love, at jeg kan svare på alle tillægsspørgsmål om stoffer, som vi bør kigge nøjere på i forbindelse med det spørgsmål, der blev stillet af hr. Spencer. Vi har allerede taget fat på nogle af disse problemer i forbindelse med drikkevandsdirektivet, hvad spørgeren sikkert også er opmærksom på, og jeg forstår fra Generaldirektorat XI, at vi ikke specifikt har været opmærksomme på de problemer, spørgeren har rejst, og dem vil vi så kigge på på den givne foranledning.

Pollack
Er kommissæren ikke enig i, at det ser ud som om tingene udvikler sig meget langsomt med hensyn til endokrine disruptorer, og kan hun give nogen tidsfrist, hvor hun håber, at der kan komme nogle resultater af forskningen? Kan hun fortælle os, om hun simpelt hen planlægger udforskning af stoffer i isolation, eller om der vil blive foretaget undersøgelser af den samlede virkning, som mange mennesker føler er særlig farlig på dette område, og som der vides meget lidt om?

Bjerregaard
Når vi snakker om disse problemer, som delvis har at gøre med menneskelig sundhed og delvis med miljø, er vi meget tit i en situation, hvor vi hurtigt har brug for nogle andre videnskabelige resultater end dem, vi lige får. Det sker jo meget tit, at vi får nogle resultater, der er af en sådan art, at vi med rette bliver bekymrede over en udvikling og har brug for at kunne gribe ind. Det kan vi på den anden side ikke gøre, uden at vi sørger for at få det undersøgt til bunds. Vi har ikke de muligheder for at gribe ind på en formodning, og derfor, som jeg svarede hr. Spencer før, prøver vi at lave en satsning på forskningsområdet og få nogle af de resultater frem. Det er klart, at vi også prøver at prioritere de emner, som giver anledning til bekymring i befolkningen. Jeg er i og for sig ked af, at jeg ikke kan give et mere præcist svar på nuværende tidspunkt, men det er jeg ikke i stand til. Jeg er kun vidende om, at vi har sat nogle ting i gang på forskningsområdet. Hvor langt vi er, og hvornår jeg vil være i stand til at præsentere nogle resultater, kan jeg ikke sige her under spørgetiden i dag, men det er jo en udmærket anledning til at få klaret lidt op på det, og det vil jeg så sørge for sker.

Formanden
Tak, fru Bjerregaard.
Spørgsmål nr. 47 (H-0124/97) af Konrad Schwaiger:
Om: Reduktion af fiskebestanden i Rhinen og andre indre EU-vandveje på grund af kormoraner
Er Kommissionen bekendt med, at kormoranens ødelæggelse af fiskebestandene i og omkring Rhinen er blevet et europæisk problem?
Er den bekendt med, at flere tusind fiskere fra Frankrig, Tyskland og Schweiz i slutningen af 1996 gjorde opmærksom på kormoranplagen ved en demonstration i Strasbourg?
Anser Kommissionen den »kormoranforordning«, som delstatsregeringen i Baden-Württemberg vedtog den 16.12.1996, for en hensigtsmæssig og tilstrækkelig foranstaltning til reduktion af bestanden af kormoraner ved de indre vandveje, hvor den ikke oprindelig var hjemmehørende?
Ville det ikke også være hensigtsmæssigt at træffe andre foranstaltninger, som kunne sikre en varig reduktion i kormoranbestandene på tværs af grænserne?
Hvis bestanden vokser yderligere, vil Kommissionen da overveje at fjerne kormoranen fra bilag 1 i fuglebeskyttelsesdirektivet - i hvert fald midlertidigt?

Bjerregaard
Det er ikke første gang, jeg har anledning til at besvare et sådant spørgsmål, og jeg skal sige, at vi er opmærksomme på det stigende antal skarve i bestemte egne af EU, som lystfiskere og fiskerkredse i vid udstrækning anser for at have negativ indflydelse på fiskebestandene. Situationen er beskrevet i en nylig undersøgelse fra 1996, som hedder Cormorants, Phalacrocorax carbo, a first step towards a European managementplan . Denne rapport indeholder ikke særlige oplysninger om eller klager over bemærkede skader på erhvervs- eller lystfiskeriet ved Rhinen, men jeg er opmærksom på, at det optræder tit i offentligheden. Derimod antyder den, at arten atter er nået op på en positiv bevaringsstatus. For at tage hensyn til dette forhold samt de mange og forskellige synspunkter og bekymringer, der er kommet til udtryk om dette emne, vil Kommissionen forelægge et forslag for det ansvarlige udvalg om at fjerne underarten fra bilag 1 til Rådets direktiv 79/409 om beskyttelse af vilde fugle. Kommissionen vil også tilskynde medlemsstaterne til at samarbejde om kontrol med denne underarts populationsstørrelse. Faktisk er det sådan, at medlemsstaterne lokalt kan kontrollere populationsstørrelsen på arter i henhold til bestemmelserne i artikel 9 i fugledirektivet, hvis de ønsker at gribe ind de steder, hvor skarve udgør et problem. Hvad skarvforordningen af 16. december 1996 fra delstaten BadenWürttemberg angår, har Kommissionen endnu ikke modtaget nogen meddelelse om denne foranstaltning.

Schwaiger
Hr. formand, fru kommissær, er De bekendt med, at også Regionsudvalgets ekspertgruppe vedrørende landbrugsspørgsmål gør opmærksom på dette problem, og at netop landbrugsministrene fra forskellige regioner nu også henvender sig til Kommissionen i denne henseende? Her, i dette område i midten af Rhinens øvre del, var der i 1973 de første skarve. Dengang, i slutningen af 1970'erne, var der 10 par. Nu er det 20.000. Skal man her gennemføre endnu flere undersøgelser, når erhvervs- og lystfiskerne allerede står på gaden og gør Kommissionen opmærksom på deres problemer? Bør man ikke her gennemføre en fælles aktion i form af en fornuftig decimering af denne bestand? Deres svar forekommer mig at være lidt for tøvende.

Bjerregaard
Jeg synes faktisk ikke, at mit svar var særlig tøvende. Jeg gjorde opmærksom på, at der, hvad angår underarten Phalacrocorax carbo sinensis, vil blive forelagt et forslag for det ansvarlige udvalg om at fjerne denne underart, ligesom jeg også understregede i mit svar, at vi vil tilskynde medlemsstaterne til at samarbejde om kontrol med denne underarts populationsstørrelse, så jeg synes, at der i mit svar ligger nogle tilstrækkelige tilkendegivelser om, at vi kigger på problemet og retter de henvendelser til de udvalg og myndigheder, der skal tage sig af problemet.

Howitt
Idet jeg understreger min støtte til direktivet om vilde fugle, så er det vigtigt for mig at sige, at lystfiskeri er den sport i Storbritannien, der har de fleste deltagere, og det tror jeg gælder i hele Europa, og det er vigtigt at vise, at vi lytter til det, lystfiskerne siger til os.
Det er ikke blot et problem på Rhinen, det er også et problem i Det Forenede Kongerige, hvor f.eks. lystfiskerforbundet for Billericay og omegn i min valgkreds, som har over 3400 medlemmer har set fiskebestanden udtyndet i de 22 forskellige vandområder, hvor de driver lystfiskeri. Det er en privat forening, men de har måttet bruge £1700 sidste år for at fylde nye fisk i de vande, hvor bestanden var blevet udtyndet.
Jeg ønsker ikke at se bortskydning af vilde fugle, men jeg vil gerne se, at man forsøger sig med alle mulige alternativer.
Jeg vil i særdeleshed spørge kommissæren om to ting: For det første, er De enig i, at der en europæisk dimension i dette her? Det er udtyndingen af fiskebestande i vore kystfarvande, og det forhold, at den fælles fiskeripolitik, der driver skarverne ind i landet, er slået fejl. For det andet, vil De kommentere den britiske regerings holdning, hvor landbrugs- og fiskeriministeren har sagt, at det vil tage tre til fem år, før ministeriet vil rapportere om dette? Hvis de kan handle i henhold til artikel 9, som hun sagde, vil hun så ikke tale til dem, så at de kan handle hurtigere?

Bjerregaard
Jeg må sige, at jeg er ikke opmærksom på den britiske regerings reaktionsmønster på dette område, men jeg vil gerne igen understrege, at det, jeg har givet udtryk for her i dag, er, at vi netop vil bruge direktivet om beskyttelse af de vilde fugle og dermed bilag 1 til at spørge det ansvarlige udvalg, om man ikke kan fjerne underarten, og jeg gentager det ikke særlig nemme ord, nemlig Phalacrocorax carbo sinensis, sådan at man kan løse det problem, som nu har været trukket frem fra forskellig side.

Eisma
Hvis jeg har forstået kommissæren ret, vil hun faktisk foreslå at slette skarven i bilag I i et tidligere direktiv. Det ville jeg finde en yderst beklagelig udvikling, fordi man aldrig klart har påvist forbindelsen mellem skarve og fiskebestanden. Det, fiskebestanden trues af, er overfiskning. Vi må ikke angive den forkerte grund som udgangspunkt for at påbegynde ændringer i bilag I i det tidligere direktiv. Jeg vil gerne have, at Kommissionen opgiver sin idé om det, men naturligvis kan Parlamentet senere, når forslaget fremlægges i Parlamentet, fælde sin dom over det. Men på dette trin er jeg uenig i det, kommissæren agter at gøre.

Bjerregaard
Jeg har selvfølgelig ikke foreslået, at vi nu skal have fjernet bilag 1 fra fugledirektivet. Jeg har taget stilling til én skarveart, og jeg vil på baggrund af de oplysninger, jeg og generaldirektoratet har, indgive den indstilling til det ansvarlige udvalg, som jeg har nævnt.

Formanden
Tak, fru Bjerregaard.
Da følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 48 (H-0125/97) af Carmen Díez de Rivera Icaza:
Om: Høring af ikke-statslige organisationer i forbindelse med Bern-konventionen
Kan Kommissionen forklare, hvorfor EU og medlemsstaterne ikke var i stand til at indtage en fælles holdning under mødet i december 1996 i Det Stående Udvalg under Bern-Konventionen om Beskyttelse af Europas Vilde Dyr og Planter samt Naturlige Levesteder? og spørgsmål nr. 49 (H-0139/97) af Ulla Sandbæk:
Om: Høringsforanstaltninger og Bern-konventionen
Kan Kommissionen oplyse, hvilken form for høring der i hvert af de sidste fem år har fundet sted mellem Kommissionen og medlemsstaterne på den ene side og de ikke-statslige organisationer på den anden side forud for og under møderne i de stående udvalg under Bern-konventionen?
Bjerregaard
Hr. formand, jeg må sige, at jeg synes ikke, at jeg har et virkeligt tilfredsstillende svar at give på disse to spørgsmål. Jeg vil gerne sige til fru de Rivera, at under det 16. møde i det stående udvalg fik udvalget forelagt en fælles holdning om, hvor langt arbejdet skred frem med hensyn til oprettelse af en marin naturpark i Grækenland. En række emner under Fællesskabets enekompetence som fiskeri kunne imidlertid ikke behandles, fordi Kommissionen endnu ikke havde fået det mandat fra Rådet, som Kommissionen havde bedt om.

Díez de Rivera Icaza
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at svaret, som kommissæren også selv sagde, på ingen måde er tilfredsstillende. Så når hun siger til mig, at svaret ikke er tilfredsstillende, må jeg spørge hende, om hun ikke føler sig truet af den kendsgerning, at der ikke vil være nogen fælles holdning før december 1997, i betragtning af hvad dette vil betyde først og fremmest for beskyttelsen af arterne? Samt om vi vil opnå denne fælles holdning i december 1997? Hvilke ændringer vil der blive tale om? Vil Kommissionen være bedre organiseret for at kunne nå frem til denne aftale? Og for det tredje: Vil man på forhånd - som det er almindelig praksis - føre drøftelser med de ikke-statslige organisationer om dette emne?

Bjerregaard
Som jeg sagde, synes jeg heller ikke, at det var noget særligt tilfredsstillende svar at give, for det er selvfølgelig ikke rart, at man ikke kan behandle en sag, fordi der mangler en fælles stillingtagen. Derfor vil jeg da også i anledning af dette spørgsmål og på baggrund af den henvendelse, jeg har fået fra nogle af de NGO'er, der i særlig grad er interesserede i dette område, sørge for, at vi ikke én gang til havner i en sådan situation. Vi må gøre, hvad vi kan, for at presse på over for Rådet - for der foreligger altså en indstilling fra Kommissionen - sådan at vi kan komme til at spille en mere aktiv rolle. Så jeg kan da i hvert fald give løfte om, at vi med udgangspunkt i de spørgsmål, der har været rejst i Parlamentet i dag, vil gøre, hvad vi kan, for at undgå, at vi endnu en gang havner i en så uheldig situation.

Sandbæk
Jeg kunne forstå, at vores to spørgsmål blev besvaret under ét, og det skulle vel ikke være så svært at give mig et separat svar på spørgsmålet om, hvilke former for høring der har været i de sidste fem år mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Det må da være ganske let at besvare. Jeg er ikke blot interesseret i at få at vide, om Kommissionen i fremtiden vil være forberedt, sådan at man rent faktisk kommer med en fælles holdning, eftersom man jo altså blokerer femten stemmer, dvs. at alt, hvad der skal vedtages med et kvalificeret flertal i forbindelse med Bern-konventionen, overhovedet ikke kan vedtages, når Kommissionen blokerer femten stemmer, som ikke kan bruges. Det er jo i sig selv utrolig utilfredsstillende. Men efter at vi har fået et habitat-direktiv, har det jo også været sådan, at Kommissionen på de forberedende møder i det stående udvalg under Bern-konventionen har mødtes med de femten medlemslande, hvor man har fastlagt en fælles holdning. Mener kommissæren, at det er hensigtsmæssigt, at Kommissionen fastlægger de femten medlemslandes holdning på et tidspunkt, hvor NGO'erne endnu ikke har været inde i billedet, og hvor man derfor overhovedet ikke kan tage hensyn til NGO'ernes synspunkt, eftersom NGO'erne jo ikke kan være til stede under dette forberedende møde? Jeg håber, at det blev klart, hvad jeg ville spørge om, nu hvor tiden blev så kort.

Bjerregaard
Nej, jeg prøvede ikke at undvige at give fru Sandbæk et svar på det spørgsmål, hun havde stillet. Jeg gjorde bare opmærksom på, at der var en forbindelse imellem de to spørgsmål, der er stillet, og jeg synes i og for sig ikke, at det svar, jeg har givet fru Sandbæk, er så meget bedre end det svar, jeg har givet fru Rivera. Hvad angår de formelle høringer, er der altså ikke noget krav om, at sådanne formelle høringer skal finde sted på dette område, og derfor kan jeg selvfølgelig heller ikke sige, at der har været så og så mange formelle høringer, eftersom der altså ikke har været nogen forpligtelse til at foretage sådanne formelle høringer. Det er ikke så længe siden, vi havde en drøftelse om økonomisk støtte til NGO'erne, hvor vi havde lejlighed til at drøfte NGO'ernes rolle på miljøområdet, og hvor jeg klart understregede, at jeg synes, at vi bør sørge for at inddrage NGO'erne aktivt i arbejdet. Det gælder selvsagt også dette område, og jeg synes, der er meget, der tyder på, at vi her trænger til en forbedring, og det må vi jo så se at komme i gang med.

Formanden
Tak, fru Bjerregaard.
Ærede medlemmer, med dette spørgsmål har vi opbrugt de 20 minutter, som var afsat til denne del, hvorfor jeg skal takke fru Bjerregaard for hendes tilstedeværelse her i dag og for hendes svar samt meddele Dem, at spørgsmål nr. 49 til 56 vil blive besvaret skriftligt.
Spørgsmål nr. 57 (H-0138/97) af David Martin:
Om: Europa-Kommissionens politik for handicappede
I dokumentet om HELIOS II, der tager sigte på at fremme lige muligheder for handicappede, fastlagde Kommissionen retningslinjer for aktioner og initiativer til fordel for handicappede. Holder Kommissionen sig til disse retningslinjer i sin egen personalepolitik?

Liikanen
Hr. formand, ligestilling er et grundlæggende princip i Kommissionens ansættelses- og personalepolitik. Ifølge dette princip skal alle kvalificerede ansøgere behandles ens, og alle ansatte i Kommissionen har lige muligheder for karriereudvikling.
Kommissionen forholder sig positivt til alle foranstaltninger, der fremmer de handicappedes integrering i Kommissionens arbejdsmiljø. Kommissionen har udarbejdet retningslinier for ansættelse af handicappede. Meningen er, at retningslinierne skal anvendes i alle EU-institutioner.
Disse retningslinier omfatter alle områder i arbejdsforløbet: ansættelse, uddannelse, karriereudvikling og arbejdsmiljø. De svarer dermed til de principper, der er fremhævet i HELIOS-programmet. Der vil blivel udnævnt en medarbejder til at følge op på retningsliniernes gennemførelse. Kommissionens nye bygninger skal overholde lovgivningen om de handicappedes adgang til offentlige bygninger i de pågældende lande. I bestemmelserne om Kommissionens bygninger findes strenge krav om, at bygningerne skal tilpasses de handicappede arbejdstageres behov.

David Martin
Meget kort vil jeg først sige, at mit spørgsmål ikke specielt drejede sig om rekrutteringspolitik, men om politikken over for det nuværende personale.
Jeg vil gerne give kommissæren et hypotetisk eksempel: Hvis en 62-årig registreret blind embedsmand skulle arbejde i et eksternt kontor - med andre ord, kun tre år før pensionsalderen - og han befinder sig godt dér, kan finde omkring, og der ikke er nogen klager over kvaliteten af hans arbejde, ville han så finde det en fornuftig politik mod handicappede at overveje tvungen tilbageførsel af den pågældende til Bruxelles på det tidspunkt i hans karriere?

Liikanen
Hr. formand, det er meget vanskeligt at svare på hypotetiske spørgsmål. Hvis det nævnte sker for en handicappet person, der varetager sine opgaver tilfredsstillende, og som ønsker at fortsætte sit arbejde, vil jeg gerne bestræbe mig på, at denne medarbejder kan fortsætte i sit nuværende embede, hvis det er i overensstemmelse med den pågældendes og Fællesskabets interesser. I sådant tilfælde skal arbejdsgiveren udvise stor fleksibilitet.

McMahon
Kommissæren nævnte det at gøre medlemsstaternes bygninger tilgængelige for handicappede. Vil han gå ind for at afholde drøftelser med de andre institutioner på fællesskabsplan for at sikre, at der til alle vore bygninger - Parlamentets bygninger, Rådets nye bygninger, og alle de agenturer, Kommissionen har - skal være let og hurtig adgang for handicappede?
Med hensyn til rekrutteringspolitikken, vil han så igen se på problemet med diskrimination på grund af alder, der har været en betydelig vanskelighed? Vil han også gå ind i en drøftelse af rekrutteringspolitikken med hensyn til aldersdiskrimination?

Liikanen
Hr. formand, vi har netop for øjeblikket et projekt i gang af denne art. Det er meningen afholde en arkitektkonkurrence sammen med institutionerne i Bruxelles og de belgiske myndigheder. Formålet er at etablere fodgængerstier mellem bygningerne, hvor også de handicappede kan bevæge sig sikkert. For øjeblikket er det umuligt for handicappede i Bruxelles at bevæge sig sikkert fra en bygning til en anden. Vi vil drøfte dette med institutionerne på mandag, og på tirsdag har vi et møde med de belgiske myndigheder. Jeg er rede til selv at påpege bestemmelserne om bygningerne over for de ansvarlige personer i de andre institutioner på mødet næste mandag. Jeg er villig til at vende tilbage til sagen senere.
Kommissionen har vedtaget en ny politik for aldersgrænser i forbindelse med ansættelsen af midlertidigt ansatte. Dette indebærer, at Kommissionen vil afholde udvælgelsesprøver for unge ansøgere for under 32-35 år, men også for ældre i kategori A4-A5, hvor aldersgrænsen vil være væsentlig højere. Den kan endog være på 55 år. Det er meningen på denne måde i højere grad at differentiere udvælgelsesprøverne.

Crowley
I forlængelse af det svar, kommissæren lige har givet om adgang til bygninger og drøftelser mellem Den Europæiske Unions myndigheder og de belgiske myndigheder, vil jeg gerne spørge ham om, hvilke planer, om nogen, han har om at tage kontakt med de handicappede selv og spørge dem om, hvilken form for adgang og hvilke særlige faciliteter, de måtte behøve. Alt for ofte går alle i disse arkitektoniske situationer tilbage til lærebogen, og når man så ser sig om og spørger en handicappet bagefter, hvordan lærebogsløsningen er, så er den for den første altid dyrere, end det de handicappede selv ønsker, og for det andet er den faktisk ikke rigtig i forhold til deres behov.
Jeg vil blot påpege én faktor: At i de nye bygninger, vi har i Bruxelles, er det umuligt for en person i en kørestol at komme fra blok B til blok C, eller fra blok B til blok A, fordi korridorerne er for snævre. Derfor må man tage ned i elevator til stueetagen og køre fra den ene ende af bygningerne til den anden udenfor eller indenfor og så tage en anden elevator op for at komme fra den ene side af bygningerne til den anden.

Liikanen
Hr. formand, jeg har drøftet sagen med enkelte handicaprepræsentanter, men Kommissionen har ikke hørt dem på organisationsniveau. Jeg vil gerne drøfte sagen med den pågældende repræsentant og høre hans erfaringer. Det er klart, at personer, der har personlige erfaringer med handicap, kender mest til sagen.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Spørgsmål nr. 58 (H-0162/97) af Josu Imaz San Miguel:
Om: Budgettet for 1998 og strukturfondene
Ved fastlæggelsen af budgettet for 1997 blev bevillingerne i Kommissionens foreløbige forslag nedskåret med 1000 mio ecu for så vidt angår de poster, der vedrører strukturfondenes betalingsbevillinger. Denne nedskæring fra Rådets side berørte udelukkende mål 2, 3, 4 og 5 samt fællesskabsinitiativerne, men ikke mål 1 og 6.
Det fremgår imidlertid af oplysningerne om gennemførelsen af budgettet for 1996 frem til den 31. maj, at procenttallet for gennemførelsen af betalingsbevillinger til mål 2 (23 %) er højere end tallene for andre mål som f.eks. mål 1 (17 %).
Overvejer Kommissionen at forhøje betalingsbevillingerne for strukturfondenes mål 2, 3, 4 og 5 samt fællesskabsinitiativerne i det foreløbige budgetforslag for 1998? Mener Kommissionen på baggrund af de foreliggende oplysninger om budgetgennemførelsen, at der er nogen logik bag de nedskæringer, som budgetmyndigheden har foretaget?

Liikanen
Hr. formand, i 1996 blev 5, 2 % af strukturfondenes betalingsbevillinger ikke anvendt, hvilket svarer til 1, 2 mia ecu. I 1994-1995 var anvendelsesgraden endnu lavere. I 1996 blev 99, 3 % af midlerne til mål 1-områderne anvendt og 98, 3 % af midlerne til mål 2-områderne. Frem til begyndelsen af marts 1997 er 14 % af midlerne til mål 1-områderne blevet anvendt og 27 % af midlerne til mål 2-områderne. Dette viser, at midlernes anvendelsesgrad for de forskellige målområder kan ændre sig betydeligt i løbet af et kalenderår, men forskellene forbliver ikke nødvendigvis de samme frem til årets udgang. Desuden er det relevant at bemærke, at der overføres midler mellem budgetposterne for at sikre en mere effektiv anvendelse af midlerne.
Kommissionen mener, at den kan imødekomme betalingsanmodningerne for 1997. Kommissionen har dog samtidig påpeget i forbindelse med de nedskæringer i strukturfondsmidlerne, der er foretaget af budgetmyndigheden, at den i løbet af budgetåret agter at stille forslag om yderligere bevillinger, hvis det bliver nødvendigt. Det er på nuværende tidspunkt for tidligt at vurdere enkelthederne i budgettet for 1998. Kommissionen træffer afgørelse herom disse i april 1997.

Imaz San Miguel
Hr. kommissær, jeg mener at have forstået, at procenttallet for gennemførelsen af betalingsbevillinger til mål 2 i 1996 lå på 98 %. Jeg vil gerne have, at De bekræfter, om denne oplysning er korrekt, altså en gennemførelse på 98 % af betalingsbevillingerne til mål 2 i 1996.
Hvis denne antagelse er korrekt, forekommer det mig endnu mere uforklarligt, at nedskæringen på 1000 mio ecu i betalingsbevillingerne, der blev bragt på bane af Rådet på dets møde i juli 1996, udelukkende berørte mål 2, 3, 4 og 5 - fællesskabsinitiativer - men ikke mål 1 og 6. Jeg vil derfor gerne vide, om Kommissionen deler min undren over, at Rådet foretog denne nedskæring udelukkende i forbindelse med de nævnte mål, og om Kommissionen mener, at Rådets motiver til at komme med dette forslag under ingen omstændigheder var tekniske, dvs. vedrørende gennemførelsen, men derimod politiske og i overensstemmelse med visse medlemsstaters interesser.

Liikanen
Hr. formand, hr. medlem, Rådet besluttede sig faktisk for at foretage denne nedskæring af midlerne. Da Rådet blev enig om at nedskære midlerne til betalingsbevillingerne, anså Kommissionen det for mest hensigtsmæssigt, at det blev gjort ligeligt for alle målområder. Men efter meget besværlige og lange forhandlinger besluttede Rådet sig for at holde mål 1- og 6-områderne uden for besparelserne. Jeg kan dog sige, at vores forpligtelsesbevillinger er blevet anvendt i vidt omfang, men der har været en klar overbudgettering med hensyn betalingsbevillingerne. Der er blevet sparet betydelige midler. Jeg tror ikke selv på, at det bliver nogle særlige problemer med at klare betalingerne i indeværende år. Skulle det være tilfældet, har vi allerede i sin tid meddelt Rådet og Parlamentet, at Kommissionen vil udarbejde et forslag til tillægsbudget.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Spørgsmål nr. 59 (H-0169/97) af Charlotte Cederschiöld:
Om: Effektivisering af Kommissionens arbejde
Kommissionen har iværksat flere projekter, som har til formål at effektivisere dens arbejde. Blandt disse projekter kan nævnes SEM 2000. En effektivisering af Unionens institutioner er nødvendig, da mange medborgere mistænker institutionerne for ikke at udføre arbejdet korrekt.
Går arbejdet med at effektivisere Kommissionens arbejdsmetoder efter planen, og på hvilken måde har dette arbejde allerede medført økonomiske gevinster?

Liikanen
Hr. formand, allerede ved begyndelsen af sit mandat opstillede den nuværende Kommission det som en vigtig målsætning at fornye strukturerne for sin finans- og personaleforvaltning. Projektet til udviklingen af forvaltningen, det såkaldte SEM 2000-program, har til formål at rationalisere forvaltningen og skabe en ny forvaltnings- og budgetkultur i Kommissionen.
I projektets tredje fase vil samarbejdet med medlemslande blive intensiveret. Det er vigtigt, eftersom 80 % af budgetmidlerne forvaltes i medlemslandene. En arbejdsgruppe, som består af repræsentanter fra medlemslandenes finansministerier, arbejder for øjeblikket med at effektivisere forvaltningen af fællesskabsmidlerne og har allerede gjort særdeles gode fremskridt i sit arbejde. Arbejdsgruppens første rapport med adskillige forslag til foranstaltninger blev afleveret i december sidste år og fik en positiv modtagelse i Rådet og Det Europæiske Råd.
Generelt skrider arbejdet med udviklingen af forvaltningen frem efter planerne. De gennemførte fornyelser vil med tiden gøre anvendelsen af fællesskabsmidlerne mere effektiv. Jeg er enig med medlemmet i, at fornyelserne i forvaltningen er meget vigtige af hensyn til borgernes tillid. Jeg vil ikke på nuværende tidspunkt give karakterer for vore resultater, men Parlamentet vil have en enestående mulighed for vurdere dem hvert år, når Revisionsrettens beretning skal behandles i Parlamentet.

Cederschiöld
Jeg vil gerne takke for et opmuntrende svar, men jeg konstaterer samtidig, at der fra internt hold i Kommissionen er blevet fremsat en del kritik, hvor man bl.a. har peget på urimelige arbejdsmetoder og bureaukrati. Denne kritik er forstummet, hvilket er positivt, hvis det skyldes et sundt effektiviseringsarbejde og ikke, at konstruktiv kritik har svært ved at komme til udtryk.
SEM 2000 rummer mange gode delprojekter. Bl.a. er det meningen, at der i højere grad skal gennemføres forhåndskontrol med udbetalinger. Hensigten har været, at tre fjerdedele af samtlige udbetalinger skulle underkastes forhåndskontrol. Er dette mål blevet opfyldt, og har det givet resultat i form af en forbedring?
Desuden er der behov for personalemæssige foranstaltninger. Vi ved, at Kommissionen har et stort antal ansatte. SEM 2000 har bl.a. lagt beslag på 23 stillinger, heraf 8 på A2-niveau. Ved kommissæren, hvor mange der direkte er ansat i Kommissionen, og hvor mange, der arbejder for den på konsulentbasis eller benyttes af den som tredje part? Jeg ville være taknemlig for at få at vide, hvor mange det drejer sig om i Kommissionen, og for at få nogle tal, da det ville gøre det lettere for borgerne at forstå de økonomiske resultater af effektiviseringsarbejdet.

Liikanen
Hr. formand, kære medlem, Kommissionen er for øjeblikket i gang med at udarbejde en enorm fornyelse af forvaltningen. Det er vort mål, at vi i forbindelse med forslaget til foreløbigt budget for 1998 kan træffe betydelige foranstaltninger til decentralisering af forvaltningen. Dette indebærer, at det interne bureaukrati i huset vil blive begrænset, og at generaldirektoraterne får større beføjelser inden for deres sagsområder og samtidigt med, at de får større ansvar. Målet er, at der kan træffes afgørelse om dette ved udgangen af april, når der skal besluttes om budgettet således, at fornyelsens første fase kan træde i kraft i begyndelsen af januar næste år.
Samtidigt arbejder Kommissionen med en større helhed i forbindelse med den såkaldte Santer-pakke. I forbindelse med behandlingen af finansieringspakken for år 2000 og fremefter skal Kommissionen forelægge sin holdning til sin egen rolle i 2000-2006: Hvordan dens arbejde kan effektiviseres og klarlægges således, at den kan imødekomme udfordringen i forbindelse med udvidelsen. Ved udgangen af juli vil Parlamentet i forbindelse med de første meddelelser om Santer-pakken få lejlighed til at drøfte dette.
Generelt med hensyn til kritik mener jeg, at det er et godt diskussionsgrundlag. Det er altid bedre, når kritikken desuden indeholder et forslag til forbedring, som derefter kan bruges til at fremskynde fornyelsernes gennemførelse.

Formanden
Tak, hr. Liikanen.
Ærede medlemmer, med spørgsmål nr. 59 har vi opbrugt den tid, der i dagsordenen er afsat til spørgsmål til Kommissionen. Jeg skal derfor meddele Dem, at spørgsmål nr. 60 til 94 vil blive besvaret skriftligt.
(Mødet udsat kl. 19.20 og genoptaget kl. 21.00)

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B4-0019/97).
Spørgsmål nr. 1 af Brian Crowley (H-0098/97):
Om: Efterskoler
Ifølge Kommissionen er 5 mio unge mellem 16 og 25 år gået ud af skolen uden afgangsbevis, og der er en risiko for, at dette tal øges med 2 mio inden århundredets udgang.
Mener Rådet, at dette alvorlige sociale problem kræver en øjeblikkelig indsats, og agter Rådet nu at opfordre Kommissionen til at udvikle partnerskabsprogrammer i samarbejde med medlemsstaternes regeringer med henblik på at udnytte socialfondsmidler til at tilbyde disse unge en uddannelse i færdigheder, der kunne øge deres muligheder for at komme i arbejde?

Patijn
Jeg takker Dem, fordi jeg har fået lov at være tilstede her i dag. Jeg vil gerne besvare hr. Crowleys spørgsmål på følgende måde: spørgsmålet vedrører efterskoler, og jeg kan bemærke, at Rådet allerede i længere tid har været særlig opmærksom på det af det ærede medlem omtalte problem. Rådet har allerede i 1984 og i 1987 i sine konklusioner peget på behovet for at føre en utrættelig kamp mod analfabetismen. Rådet og undervisningsministrene pegede dengang udtrykkeligt på de alvorlige følger af, at unge går ud af skolen i utide. Både i 1987 og i 1989 drog Rådet og ministrene nogle konklusioner, ligesom de vedtog en resolution, der specielt gik på at bekæmpe, at unge forlader skolen i utide. Den betydning, som Rådet og ministrene tillægger erhvervsuddannelse for jobsøgendes fremtidsmuligheder, fremgår af den kendsgerning, at Rådet og undervisningsministrene siden 1976 har vedtaget tretten resolutioner eller konklusioner. Dette viser, at denne problematik bestandig er i Rådets tanker. Dette bliver desuden bragt i erindring i Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse af 23. oktober 1995, hvor 1996 udnævnes til Det Europæiske År for Livslang Uddannelse, og som emner for dette år nævnes blandt andet fremme af en erhvervsuddannelse med henblik på, at alle unge kan erhverve sig kvalifikationer, samt fremme af fortsat undervisning og fortsat uddannelse.
Jeg erindrer samtidig om Rådets afgørelse af 6. december 1994 om et handlingsprogram for gennemførelse af en erhvervsuddannelsespolitik i Det Europæiske Fællesskab, det såkaldte LEONARDO da Vinci-program, som indeholder EU-foranstaltninger, der støtter og supplerer medlemsstaternes aktioner via pilotprojekter og tværnationale programmer.
LEONARDO da Vinci-programmet bestemmer i denne forbindelse, og jeg henviser det ærede medlem til afsnit 4, punkt 1, at der ydes fællesskabsstøtte til initiativer fra medlemsstaterne til oprettelse af tværnationale partnerskaber på erhvervsuddannelsesområdet med henblik på fremlæggelse af tværnationale pilotprojekter. For så vidt angår en eventuel udnyttelse af midlerne i Socialfonden bemærkes, at artikel 8, stk. 2 i afgørelsen om gennemførelsen af det tidligere nævnte LEONARDO da Vinci-program bestemmer, og jeg citerer: Inden for rammerne af deres ansvar for gennemførelsen af EF-støtterammerne har medlemsstaterne mulighed for at skabe kohærens mellem dette program og strukturfondene i henhold til bestemmelserne for strukturfondene. Citat slut. Der findes således allerede en forbindelse mellem LEONARDO og Socialfonden.
Sluttelig må det understreges, at i henhold til artikel 10, stykke 4 i afgørelsen skal Kommissionen senest den 31. december 1997 forelægge Europa-Parlamentet, Rådet, Det Økonomiske Og Sociale Udvalg og det rådgivende udvalg om erhvervsuddannelse en foreløbig rapport om iværksættelsen. Så snart denne rapport foreligger, kan der foretages en vurdering af den måde, hvorpå de ovennævnte bestemmelserne er blevet iværksat.

Crowley
Jeg vil gerne takke rådsformanden for hans lange og informative svar. Men det var en lille smule ved siden af, for spørgsmålet gik specifikt på mulighederne for at få en chance til inden for uddannelsessystemet. I særdeleshed ser jeg på dem, der befinder sig i en risikogruppe, hvad enten det skyldes sociale problemer og deres mangel på adgang til formel uddannelse, eller at de er droppet ud af den formelle uddannelse og kommet ind i kriminalitet og lignende aktiviteter.
Det, jeg gerne vil spørge rådsformanden om, er, hvordan det kan være, at vi, når vi accepterer, at Rådet tidligere har givet dette spørgsmål høj prioritet, alligevel stadig står over for dette problem? Hvordan kan det være, at vi ikke har set på de strukturelle problemer, der bevirker, at folk falder ud af uddannelsessystemet? Og hvordan kan det endelig være, at Rådet som et ansvarligt organ ikke kan arbejde sammen om at udveksle oplysninger om, hvordan det skal gøres - for der er mange medlemsstater, hvor der er fantastiske uddannelsesfaciliteter for dem, der behøver en chance til, medens sådanne faciliteter ikke synes at være til rådighed andre steder.
Jeg vil gerne anmode formanden om at tage dette med sig tilbage til Rådet, om muligt.

Patijn
Jeg skal overbringe hr. Crowleys ønske, men jeg vil gerne pege på, at hovedansvaret for undervisning og for, at der via undervisning skabes muligheder for socialt svage unge, i første instans hører under medlemsstaternes enekompetence, og at Fællesskabet udelukkende træder supplerende til på dette punkt og kun optræder, når der for eksempel enten skal arbejdes hen over grænserne, eller når der kan vedtages særlige foranstaltninger inden for rammerne af sociale fonde eller strukturfonde. Når hr. Crowley presser på for, at Rådet skal påtage sig et selvstændigt ansvar, så mener jeg, at han går et skridt for vidt i forbindelse med den normale ansvarsfordeling mellem Fællesskabet og medlemsstaterne, men jeg skal nok forelægge ånden i hans bemærkning for Kommissionen og for dem, der i øjeblikket især sidder og udarbejder rapporten om opfølgningen og inddragelsen af strukturfonde, således at de kan have opmærksomheden særlig henledt herpå.

Formanden
Spørgsmål nr. 2 af Felipe Camisón Asensio (H-0103/97):
Om: Højhastighedstog mellem Madrid og Lissabon
Er der nogen sandsynlighed for, at den jernbanelinje for højhastighedstog, som efter planen skal anlægges mellem Madrid og Lissabon, vil komme til at gå igennem den spanske region Extremadura?

Patijn
Det ærede medlems spørgsmål vedrører den fremtidige jernbanelinje mellem Madrid og Lissabon. I den forbindelse vil jeg gerne bemærke, at beslutningen om at anlægge en sådan højhastighedsforbindelse og den pågældende linjeføring er anliggender, der er forbeholdt de to medlemsstater. Men jeg vil dog minde om, at denne forbindelse er omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets beslutning af 1682/96/EØF om Fællesskabets retningslinjer for udvikling af det transeuropæiske transportnet. På kort nr. 3, 3.5, der er bilag til denne beslutning, figurerer denne forbindelse som planlagt højhastighedsforbindelse, i øvrigt i den forbindelse uden angivelse af den nøjagtige linjeføring.

Camisón Asensio
Hr. formand for Rådet, jeg takker Dem for de oplysninger, De har givet os. Der er gennem de sidste år blevet distribueret hundrede af dokumenter - mange af dem fra Rådet - nogle af dem i flotte farver, med skitser til et højhastighedstog mellem Madrid og Lissabon. Indbyggerne i Madrid, Lissabon, Extremadura og Kastilien-La Mancha vidste, at det drejede sig om en meget interessant forbedring, selv om den var så langsigtet, at den ikke en gang var med i de transeuropæiske net. Men denne »langsigtethed« giver på grund af den mulige gennemførelse en vis forhåbning.
Nu hører vi, at det drejer sig om en multimodal forbindelse mellem Spanien og Portugal og resten af Europa, og jeg har faktisk stillet spørgsmålet for at få fjernet enhver tvivl én gang for alle. Vi ser, at tvivlen fortsat eksisterer, men at der stadig er plads til håb efter kommissærens ord. Så vi bliver ved med at håbe. Men endelig ser vi, at dette projekt ikke er annulleret, eftersom man har vedtaget den multimodale linje fra Lissabon via Valladolid til Frankrig.

Patijn
Jeg glæder mig over, at det ærede medlem og jeg er fuldstændig enige om, at dette projekt og navnlig de vigtige internationale basisforbindelser mellem medlemsstaterne har høj prioritet. Som De ved, har Det Europæiske Råd allerede under sit møde i Essen udtalt, at Fællesskabets engagement samt finansieringen af højhastighedslinjerne står specielt højt på prioritetslisten. Nok en gang, jeg gentager, at spørgsmålet om den konkrete udførelse herunder valg af linjeføring er anliggender, hvor det er medlemsstaterne, der træffer beslutningerne, men at Det Europæiske Råd og Rådet som sådant desuagtet altid har prioriteret dette højt. Jeg ville da også, men det er måske lidt dristigt, jeg havde så også villet opfordre Dem til over for Deres kolleger i Europa-Parlamentet at gøre Deres indflydelse gældende, således at finansieringen af højhastighedslinjerne også tillægges en højere prioritet ved fastlæggelsen af budgettet.

Formanden
Spørgsmål nr. 3 af Ulla Sandbæk (H-0108/97):
Om: EU, CITES og elefanterne
Den afrikanske elefant (Loxodonta africana) blev i anledning af den 7. COP-konference, som i 1989 blev afholdt i Lausanne i Schweiz, optaget i bilag I til CITES-konventionen. De sydafrikanske stater satte sig imod et forbud med den begrundelse, at deres bestande blev forvaltet omhyggeligt og i mange tilfælde var i vækst og ville overstige landets bæreevne, og de ønskede at genoptage lovlig og kontrolleret handel med elefantprodukter til fordel for beskyttelse og landbosamfund. Sydafrika er hjemstedet for 50 % af den samlede bestand af denne dyreart.
Den 10. COP-konference om CITES, som finder sted i Harare, Zimbabwe den 9.-20. juni 1997, skal beskæftige sig med spørgsmålet og drøfte forslag fra flere sydafrikanske lande. Agter EU at følge CITES-resolution conf. 7.9. (det somaliske ændringsforslag) og støtte fjernelse fra listen af enhver elefantbestand, som opfylder kriterierne i den revision, som CITES-panelet af sagkyndige har fremlagt? I benægtende fald, hvorfor? Agter EU at give disse lande kompensation for tab af bevaringsindtægter i det tilfælde, at det gældende forbud mod salg af elefantprodukter fastholdes?

Patijn
Hr. formand, jeg kan sige følgende til spørgsmålet fra fru Ulla Sandbæk. Rådet har endnu ikke modtaget Kommissionens forslag vedrørende en drøftelse af det standpunkt, der skal indtages under den tiende konference mellem parterne i CITES-konventionen. Jeg kan da heller ikke give noget præcist svar på det ærede medlems spørgsmål. Men jeg vil alligevel allerede på dette stadium henvise til, at redegørelsen fra ekspertpanelet i henhold til resolution 7.9, en resolution som omtales af det ærede medlem, kun tjener som grundlag for parternes drøftelser af anmodninger om at gå fra bilag 1 til bilag 2.
Vedrørende det eventuelle tab af indtægter, der skyldes beskyttelsen af disse dyr, fordi elefantprodukter ikke længere kan sælges, og spørgsmålet om hvorvidt EU mere specielt har til hensigt at holde de pågældende lande skadesløse herfor, ser jeg mig på nuværende stadium lige så lidt i stand til at komme med en udtalelse. Som sagt er Rådet først nødt til se på kommissionsforslaget, som endnu ikke er indgivet.

Sandbæk
Eftersom det stadig væk er til overvejelse i Rådet, vil jeg gerne bede Rådet om at tage med i betragtning, at ekspertpanelet, som skulle vurdere CITES, har udtalt sig om populationerne af elefanter i Botswana, Namibia og Zimbabwe, og det siger, at disse bestande ikke er truede, og de er voksende, og for et af landenes vedkommende har panelet sagt: It is very probable that the proposal will have a positive effect on elephant conservation and community conservation and development programmes in the country . Det vil sige, at det vil have en positiv effekt, hvis man tillader et kontrolleret salg af elfenben. Kunne De eventuelt give en kommentar til det?

Patijn
Jeg er enig med det ærede medlem, men nu udtaler jeg mig generelt, i, at det ved en fornuftig vildtpleje burde være muligt også at sælge de produkter, som stammer fra denne vildtpleje. Dette bør blot nøje afvejes i forhold til de mere generelle og også mere vidtrækkende foranstaltninger med henblik på at få gennemført forbuddet mod ulovlig handel, især handel med elfenben. Her er der tale om et vist spændingsfelt, og dette må vi bestandig at tage behørigt hensyn til. Når kommissionsforslaget herom er indgivet fra CITESmødet, vil jeg forelægge det ærede medlems bemærkning om denne sag for Rådet.

Formanden
Spørgsmål nr. 4 af Gerardo Bianco (H-0110/97) og spørgsmål nr. 5 af Birgitta Ahlquist (H-0148/97) om situationen i Albanien vil ikke blive behandlet, da emnet allerede er opført på dagsordenen for indeværende mødeperiode.
Spørgsmål nr. 6 af Mary Banotti (H-0115/97):
Om: Interimsaftalen om handel med Israel
Finder Rådet det godtgjort, at artikel 1 i interimsaftalen om handel med Israel kontrolleres og gennemføres på passende vis?
Kan Parlamentet forvente at få forelagt en rapport fra EU's særlige udsending i Mellemøsten om de særlige opgaver, han har fået tildelt i medfør af Dublin-erklæringen fra december 1996?

Patijn
Den artikel, som det ærede medlem, fru Banotti, henviser til i sit spørgsmål, bliver ofte kaldt menneskerettighedsklausulen. Overholdelsen af menneskerettighederne og de demokratiske principper er en essentiel del af Barcelona-processen, samarbejdsforbindelsen mellem Den Europæiske Union og Middelhavslandene. Det er samtidig en integrerende del af alle associeringsaftaler mellem Unionen og Middelhavslandene, herunder interimsaftalem med Israel. På denne baggrund er Den Europæiske Union meget opmærksom på menneskerettighedssituationen i de lande, med hvilke den slags aftaler er indgået, idet vi ønsker at sikre, at betingelserne for aftalen bliver overholdt. Dette gælder så vel Israel som PLO, med hvem Det Europæiske Fællesskab den 24. februar i år har indgået en interimsaftale.
Da vi jo optræder fælles i forbindelse med udnævnelsen af en særlig udsending for fredsprocessen i Mellemøsten, skal denne udsending under formandskabets ansvar også aflægge rapport til Rådet (Almindelige Anliggender). Naturligvis forhindrer dette på ingen måde Parlamentet i også at indbyde den pågældende ambassadør til det relevante udvalg for at drøfte det emne, som det ærede medlem har bragt frem.

Banotti
Hr. rådsformand, er De tilfreds med de rapporter, der kommer fra den særlige forhandler? Forventer De, at han regelmæssigt vil rapportere direkte til det relevante parlamentsudvalg? Der er foruroligende rapporter om, at palæstinenserne stadig møder betydelige vanskeligheder, særlig når det gælder eksport af deres varer fra Gaza og de noget overdrevne sikkerhedsforanstaltninger, der kan have en skadelig virkning på disse produkter, før de bliver eksporteret: Produkter, som f.eks. blomster, der udgør en væsentlig del af den palæstinensiske handel med Europa, og som meget hurtigt dør, når de udsættes for solen.

Patijn
Ambassadør Moratinos blev ved udgangen af sidste år udnævnt til Rådets særlige udsending i forbindelse med fredsprocessen i Mellemøsten. Der er ikke gået ret lang tid siden. Hans første opgave var at sætte alle sejl til for fuldt ud at kunne hellige sig at få den fastkørte fredsproces i gang igen, især i forbindelse med situationen i Hebron og den israelske hærs tilbagetrækning fra Hebron. Jeg kan fortælle Dem, at Rådet, især det nederlandske formandskab, er yderst tilfreds med hr. Moratinos' indsats og resultater i denne fredsproces. Mig foresvæver i øjeblikket, idet hr. Moratinos først overtog sine funktioner for et par måneder siden, særlige rapporter om menneskerettighedssituationen. Hr. Moratinos har udtrykkeligt fået til opgave at være særlig opmærksom herpå, fordi forholdet mellem Israel og de palæstinensiske myndigheder og det palæstinensiske folk er meget ømtåleligt, også når det drejer sig om at forhindre overtrædelser af menneskerettighederne. Dette kommer da også regelmæssigt på tale under de normale kontakter mellem Rådet og ambassadør Moratinos.
Spørgsmålet, som stillet af det ærede medlem eller hendes bemærkning om forhindringerne i handelssamkvemmet, optager i udpræget grad såvel Rådet som medlemsstaterne. Det, der ligger os specielt på sinde, er navnlig, at der gøres alt for at skabe økonomiske aktiviteter og økonomiske muligheder i de palæstinensiske områder, fordi, når henses til den arbejdsløshed og de sociale problemer, der hersker i disse områder, er det uden en styrkelse af det økonomiske grundlag utænkeligt, at der vil opstå stabile fredelige forbindelser mellem de palæstinensiske myndigheder og Israel. Det er især den uhindrede fortsættelse af handelssamkvemmet, som regelmæssigt kommer på tale, både i vore diskussioner med Israel og i diskussionerne med de palæstinensiske myndigheder, mere specielt PLO-ledelsen. Emnet er os bekendt. Det er et gammelt emne, men Det Europæiske Fællesskab, Kommissionen og Rådet forsømmer ikke bestandig at sætte det på dagsordenen.

Formanden
Spørgsmål nr. 7 af Heidi Hautala (H-0120/97):
Om: Groupeuro
Inden for rammerne af informationsprogrammet for europæiske borgere (Prince) har Kommissionen oprettet et netværk af uafhængige ØMU-eksperter, den såkaldte Groupeuro. Kommissionen forlanger, at de underskriver en erklæring om, at de under en del af deres foredrag kan udtale sig som privatpersoner, forudsat de udtrykkeligt gør opmærksom på det og ikke giver udtryk for synspunkter, der er i modstrid med Kommissionens holdning.
Er Rådet bekendt med dette forlangende fra Kommissionens side? Finder Rådet et sådant forlangende hensigtsmæssigt med henblik på at overbevise de europæiske borgere om den fælles valuta? Er en sådan erklæring i overensstemmelse med den etik, der sædvanligvis forventes af videnskabsmænd, og med de demokratiske og pluralistiske værdier?

Patijn
Som svar på spørgsmålet fra det ærede medlem, fru Hautala, om Groupero, vil jeg gerne pege på, at Rådet ikke er underrettet om de regler, som Kommissionen har fastlagt for arbejdet i det netværk af uafhængige ØMU-eksperter, som er oprettet inden for rammerne af oplysningsprogrammet for den europæiske borger, det såkaldte PRINCE-program. Kommissionen er beføjet til på eget ansvar at træffe en beslutning om denne oplysningskampagne og fastlægge betingelserne herfor. Det forholder sig jo således, at det af det ærede medlem omtalte netværk er oprettet selvstændigt af Kommissionen i medfør af den initiativret, som den har fået tillagt af traktaten, og jeg vil da også bede hende om at overveje at stille dette spørgsmål til Kommissionen og ikke til Rådet.

Hautala
Hr. formand, hr. rådsformand, faktisk stillede jeg dette spørgsmål også til Kommissionen, da det selvfølgelig forholder sig, som De siger, at Kommissionen har ret til at opstille sine egne regler. Jeg fik i dag den skriftlige besvarelse, og det foruroliger mig, at Kommissionen virkelig vil forsvare denne praksis. Dette er i hvert fald i Finland og i andre medlemslande blevet stærkt kritiseret. Hvordan kan vi have tillid til de eksperter, som Kommissionen udsender, hvis de allerede har valgt at tie og forpligtet sig til Kommissionens betragtninger? Endnu værre er det, at Kommissionen i sit svar meddeler, at de under lignende forhold godt kan kræve tilsvarende loyalitettilsagn. Det vil sige, at denne praksis reelt har større udbredelse, og jeg synes, at Rådet bør være klar over dette.
Jeg vil også fortælle, at kommissær Liikanen, der repræsenterer et lidt mere moderne og måske mere demokratisk forvaltningsbegreb, i dag i de finske aviser har fordømt denne praksis. Forhåbentlig vil Rådet tage stilling til denne sag og drøfte dette med kommissærerne, da det jo drejer sig om et vigtigt projekt for Rådet.

Patijn
Mit første problem var, at jeg ikke kendte Kommissionens forretningsorden, men nu har jeg et andet problem, nemlig at jeg ikke kender Kommissionens svar på fru Hautalas spørgsmål, det er altså en lidt sær debat. Jeg vil alligevel gerne bede hende om at overveje at optage kontakt med regeringen i Helsinki. Hvis denne skulle mene, at Kommissionens aktiviteter på regeringens område griber forstyrrende ind i de normale overvejelser om Den Europæiske Monetære Union, så vil regeringen i Helsinki ikke undlade at bringe dette på bane over for den ansvarlige kommissær, det være sig direkte eller via egen kommissær. Men det forekommer mig lidt vanskeligt at svare på dette spørgsmål ud fra dokumenter og oplysninger, som jeg ikke kender.

Lindqvist
Jeg må sige, at jeg er lidt forbavset over, at Rådet tager så let på dette spørgsmål. Det er dog vel sådan, at det er Rådets ansvar, om sådanne metoder skal anses for at være acceptable eller ej. Derfor kan man ikke blot feje spørgsmålet til side ved at sige, at man ikke har kendskab til sagen. For det første finder jeg det beklageligt, og næsten på grænsen til uvidenhed, ikke at være klar over, hvad der foregår i ens egen organisation. For det andet turde det efter min mening være en selvfølge, at man svarer, når man får et spørgsmål, og ikke henviser til en anden institution, fordi det er Kommissionens forslag, der kritiseres, eftersom Rådet har det overordnede ansvar for, hvad der foregår på området - det har Rådet og dets repræsentanter altid. Nu vil jeg gerne vide, hvad Rådet agter at gøre ved denne sag i betragtning af, hvad et medlem af EuropaParlamentet i dag har gjort det opmærksomt på.

Patijn
For at rydde en misforståelse af vejen: det er Kommissionens eget ansvar at give oplysninger om gennemførelsen af love og gennemførelsesbeslutninger angående Den Europæiske Union, og det er ikke Rådets sag at kontrollere Kommissionen i alle detaljer. Jeg gentager videre, at jeg finder det vanskeligt at gå videre med disse spørgsmål og svar, fordi jeg hverken kender forretningsordenen eller det svar, Kommissionen selv har givet på fru Hautalas skriftlige spørgsmål.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 8 (H-0127/97).
Spørgsmål nr. 9 af Jan Bertens (H-0132/97):
Om: Udviklingen i forhandlingerne om forbuddet mod personelminer
Europa-Parlamentet har klart udtalt sig for et forbud mod personelminer. EP har desuden hilst Rådets sidste fælles optræden på dette område velkommen.
Personelminer drøftes for øjeblikket både under »Ottowa-processen« og inden for FN's nedrustningskonference. FN-konferencen truer imidlertid med at køre fast på andre spørgsmål. Det er derfor af største betydning, at Den Europæiske Union prioriterer Ottawa-processen højt.
Finder formanden ikke også, at den første opfølgningskonference efter Ottawa-processen i Wien var en succes, især da over 100 lande deltog heri?
Kan formanden garantere, at Rådet vil forpligte sig til at gøre en aktiv EU-indsats i Ottawa-processen, uafhængigt af aktiviteterne på FN's nedrustningskonference?
Hvad agter rådsformanden helt konkret at foretage sig, for at opfølgekonferencerne efter Ottawa-processen, f.eks. i juni i Bruxelles, bliver en succes med henblik på at få indgået en traktat ved årets udgang?

Patijn
Jeg har forstået, at hr. Bertens har stillet tre spørgsmål, som jeg skal behandle i rækkefølge. Jeg er enig med det ærede medlem i, at 110 landes deltagelse i Wien-konferencen må betragtes som en stor succes. Denne store deltagelse vidner om den verdensomspændende interesse for landmineproblematikken, især personelminer. Samtidig er det imidlertid blevet lige så klart, at der fortsat vil være et behov for omfattende bestræbelser for at slå bro over meningsforskellene med hensyn til indholdet af et generelt forbud mod personelminer og den måde, hvorpå dette skal føres ud i livet.
For så vidt angår hr. Bertens andet spørgsmål, kan jeg fortælle, at Den Europæiske Union før i tiden ved flere lejligheder har givet udtryk for støtte til Ottawa-processen. Alle femten medlemsstater har deltaget i konferencerne i Ottawa og Wien. Problemet »landminer« og navnlig den måde, hvorpå et totalt forbud skal konkretiseres, er genstand for intens EU-koordinering. Det er også vigtigt at vælge en taktik, der åbner de største muligheder for et resultat. Forumet er et middel, intet mål i sig selv. Når Unionen fastlægger denne taktik, tilgodeser den også udviklingen i de forskellige fora, herunder nedrustningskonferencen i Genève.
For nylig har Den Europæiske Union besluttet at prøve på under nedrustningskonferencen i Genève at få igangsat forhandlinger om et effektivt verdensomspændende forbud mod brug, produktion, besiddelse og overdragelse af personelminer, hvor målet er så hurtigt som muligt at nå frem til en aftale. Denne forhandlingsproces udelukker naturligvis ikke aktiv EU-deltagelse i Ottawa-processen. Imidlertid er det på dette stadium ikke muligt at angive, hvad EU's fremtidige konkrete bidrag til Ottawa-processen bliver, uafhængigt af udviklingerne på nedrustningskonferencen og andetsteds.
For så vidt angår hr. Bertens sidste spørgsmål vil jeg gerne svare, at formandskabet går ud fra, at alle femten medlemsstater vil yde et konstruktivt bidrag i Bruxelles. Hvad det præcise indhold af EU's bidrag i Bruxelles bliver kan endnu ikke angives. Som sagt, så vil dette blandt afhænge af udviklingerne andetsteds. Formandskabet har foreslået medlemsstaterne at begynde koordinationsdrøftelserne herom i begyndelsen af juni.

Bertens
Jeg vil gerne takke Rådet hjerteligt for dets kamp for et totalt forbud mod det mest umenneskelige våben, som vi kender i øjeblikket: the anti-personnel mine eller the anti-people mine . Jeg er også glad over, at Ottawa-processen ikke alene bliver fulgt meget nøje, men at den også bliver betragtet som et godt forum. Jeg håber, at dette forum, som kom i stand på canadisk initiativ i oktober sidste år, på en eller anden måde også vil resultere i, at like-minded countries , lande der ligger på den samme linje, støtter en konvention. Det er en skam, at landminerne, således som det også skete i 1995 og 1996, skal spille en underordnet rolle under drøftelserne på nedrustningskonferencen. Jeg ved, at der blandt medlemmerne i Den Europæiske Union er en fem stykker, som hellere så dette, blandt andet Frankrig og Storbritannien, men jeg håber i al fald, at dette formandskab vil prøve via diplomatiets vej at gøre noget ved dette.

Patijn
Jeg vil på formandskabets vegne erklære mig ganske enig i, at det har absolut politisk prioritet at få styr på en af denne verdens plager, som er kommet totalt ud af kontrol. Tidligere var landminer militærmidler, i vore dage er det et terrormiddel, der i de gale hænder sår død og fordærv. Formandskabet lægger stor vægt på koordinering forud for Ottawa-processen men mere specielt på at udvikle formelle nedrustningsforhandlinger, der kan føre til, at der under FN's auspicier indgås en aftale om forbud mod fremstilling af og handel med antipersonelminer. Naturligvis skal vi i denne forbindelse stadig overvinde den uundgåelige modstand, og de økonomiske interesser vil utvivlsomt også spille en rolle her, men denne proces er sat i gang, og vi vil afslutte den på den bedst mulige måde.

Needle
Jeg vil blot gerne takke rådsformanden for det udmærkede, lange og detaljerede svar på dette vigtige spørgsmål.
I forlængelse af hr. Bertens tredje spørgsmål om opfølgningsarbejde vil jeg bare gerne vide, om Rådet er opmærksom på den mængde publicity omkring netop dette spørgsmål, der blev fremkaldt af et besøg aflagt af et tidligere medlem af den britiske kongefamilie, prinsesse Diana, i Angola sammen med Røde Kors. Mener Rådet, at hun og andre internationale celebriteter har en rolle at spille, når det gælder at fastholde den seriøse opmærksomhed, som dette vigtige spørgsmål bør have?

Patijn
Rådet har som sådant intet kendskab til, at et medlem af den britiske kongefamilie har besøgt Angola. Personligt har jeg selv hørt om det i medierne, og uden i øvrigt at foretage en konkret vurdering af dette besøg, mener jeg, at det er af særlig betydning at skabe tilstrækkelig politisk tilslutning for at få gjort en ende på fænomenet »landmine« som terrorvåben. Mennesker, der er meget synlige, og med en stor evne til at motivere mennesker kan på deres egen måde bidrage til, at offentligheden bliver opmærksom på problemet.

Formanden
Spørgsmål nr. 10 af Sören Wibe (H-0133/97):
Om: Afgiftsfrit salg inden for EU
Kommissionen svarede på en forespørgsel den 18.2.1997, at der ikke var behov for at undersøge følgerne af afskaffelsen af det afgiftsfrie salg inden for EU, og at afgørelsen herom var blevet truffet for lang tid siden, så der havde været rigelig tid til at omstille sig.
Det antages at ville koste i alt ca. 100.000 arbejdspladser, hvis det afgiftsfrie salg afskaffes. Især færgetrafikken mellem de nordiske lande tjener store beløb på salg af afgiftsfrie varer. Flere ruter, f.eks. ruten mellem Umeå i Sverige og Wasa i Finland risikerer at blive nedlagt, hvis det afgiftsfrie salg forsvinder.
På baggrund heraf bedes Rådet oplyse, om man ikke burde gennemføre en konsekvensanalyse, inden det afgiftsfrie salg afskaffes i 1999. Skulle en sådan analyse vise, at afgørelsen har drastiske følger for arbejdsløsheden eller færgetrafikken i Norden, bør Rådet kunne tage sin afgørelse op til fornyet overvejelse, f.eks. ved at forlænge gennemførelsesperioden, i hvert fald hvad angår specielt færgetrafikken.
Er Rådet rede til at tage initiativ til en sådan konsekvensanalyse af afskaffelsen af det afgiftsfrie salg, og til at udskyde afgørelsen eller indføre undtagelser for f.eks. færgetrafikken mellem Unionens medlemsstater?

Patijn
Hr. formand, jeg vil gerne besvare hr. Wibes spørgsmål på følgende måde: jeg vil minde Dem om, at afgiftsfrit salg til rejsende inden for Fællesskabet ikke passer sammen med et indre marked uden grænser. Derfor har Rådet, da det vedtog direktiverne om afskaffelse af de fiskale grænser, besluttet at gøre en ende på dette afgiftsfri salg fra 1. januar 1993.
Rådet er ligeledes klar over de økonomiske problemer og de sociale følger, som alt dette skaber for de pågældende sektorer. Man vedtog allerede dengang, altså for længe siden, en lang overgangsperiode, nemlig fra 1. januar 1993 til 30. juni 1999, inden for hvilken dette afgiftsfri salg til rejsende inden for Fællesskabet kan opretholdes.

Wibe
Tak for det korte svar. Jeg har lært, at man, når man drøfter reformer af denne art, bør begynde med at spørge sig selv: Where is the beef? Eller på »europæisk«: Where is the profit? I dette tilfælde kan jeg ikke få øje på nogen gevinst for nogen berørt part. I en teoretisk model, hvor der er fuld konkurrence, og alle markeder er jævnbyrdige, kan reformer af denne art muligvis give anledning til en økonomisk gevinst. Men i virkelighedens EU med 20 millioner arbejdsløse kan sådanne gevinster ikke opnås.
Jeg kan nævne, at det for Sveriges vedkommende drejer sig om tab af 5.000 job, først og fremmest på færgerne. For hele Unionen er der formentlig tale om 10, 20 eller 30 gange så mange arbejdspladser plus de indirekte virkninger i form af højere fragtomkostninger. Jeg mener, at det i betragtning af den store arbejdsløshed er forkert at gennemtvinge reformer af denne art. Derfor vil jeg gerne henstille til rådsformanden, at man tager spørgsmålet op til fornyet overvejelse og i det mindste iværksætter en konsekvensanalyse af de planlagte ændringer.

Patijn
Jeg tager hr. Wibes bemærkning til efterretning. Jeg mener, at han giver en noget ensidig fremstilling af tingene. Den store vinder ved denne politiske ændring i Europa er medlemsstaternes statskasser, der vil få betragtelige stigninger i deres punktafgiftsindtægter, fordi det omfattende afgiftsfri salg, der trods alt altid har været en anomali i det normale samkvem mellem medlemsstaterne, dermed falder bort, og man overgår til normal afgiftsopkrævning. Jeg tror også, at det er en kæmpe gevinst for folkesundheden, fordi alkoholproblemet sandsynligvis også bliver lidt mindre på denne måde.

Andersson
Jeg vil gerne takke Rådet for svaret, selvom jeg synes, det var negativt. Jeg kan godt forstå, at afgiftsfrit salg strider mod principperne for det indre marked. På den anden side er det væsentligste spørgsmål i Europa i dag, hvordan man kan nedbringe arbejdsløsheden. Der er ingen tvivl om, at en gennemførelse af dette forslag vil have negative konsekvenser for beskæftigelsen, særlig i visse lande, nemlig dem, som ligger længst fra Europas centrum. Disse lande vil blive ramt særlig hårdt.
Nederlandene har i andre sammenhænge, bl.a. gennem sin arbejdsminister, fremsat nogle aldeles glimrende forslag på beskæftigelsesområdet. Beskæftigelsen er det, der i øjeblikket betyder mest, og derfor bliver man faktisk nødt til at lade principperne vige for virkeligheden. Virkeligheden er vigtigere end principperne. Beskæftigelsen er vigtigere end at afskaffe det afgiftsfrie salg.

Patijn
Måske var mit første svar lidt kort, og mit andet svar til hr. Wibe var lidt afsnubbet. Jeg mener, at hvis De ønsker en seriøs diskussion af dette problem, så må vi gribe det seriøst an. Det er mit princip, at det at indrømme afgiftsfritagelser i det normale samkvem mellem medlemsstaterne, især fritagelse fra punktafgifter på cigaretter og alkohol, fordi det er det, det drejer sig om, må betragtes som en absolut anomali.
At der har kunnet udvikle sig en del økonomisk aktivitet på færger og toldfrit salg i lufthavne ud fra denne anomali er en økonomisk kendsgerning. Denne har været præsent under hele forberedelsen af denne foranstaltning, som vi begyndte at drøfte allerede i firserne, det vil sige, det kommer i ingen henseender længere bag på nogen. Og her vil jeg så også gerne lægge en overgangsperiode på seks år oveni. Jeg mener, at alle involverede, der helt bevidst har nydt godt af denne anomali, er blevet advaret for så længe siden, plus at de har haft overgangsperioden, at de har kunnet træffe de nødvendige foranstaltninger til at gå over til andre former for reklame for deres transporttjenesteydelser end salg af billig sprit.
Jeg synes, at De også undervurderer den generelle makroøkonomiske virkning. Jeg mener, at hvis De kaster et nøjere blik på, hvilke beløb den britiske statskasse i øjeblikket går glip af på grund af, at egne statsborgere foretager toldfri import af alkohol i lastbiler, måske ikke helt lastbiler, men i al fald i ladninger så store som bagagerum, så tror jeg, at indtægterne herfra kan udvikle en lang række nye økonomiske aktiviteter for eksempel i Storbritannien, som rigeligt vil kunne kompensere for aktiviteterne på de pågældende færger.
Og det forekommer mig logisk, at når De insisterer på, at der her gøres en bestemt gruppe en slags uret, at så må jeg mene, at De så giver en ensidig fremstilling af tingene, som jeg ikke er enig i.

Stenmarck
Rådsformanden sagde selv, at det var på tide, at man begyndte at tackle dette spørgsmål på en lidt mere seriøs måde. Det vil jeg gerne give ham en mulighed for ved at stille ham to konkrete spørgsmål, som jeg mener, at han for at kunne medvirke til at afskaffe det afgiftsfrie salg må kunne give et næsten nøjagtigt svar på. Det første spørgsmål lyder således: Hvor mange mennesker vil blive arbejdsløse, hvis EU's beslutning om at afskaffe afgiftsfrit salg mellem medlemslandene bliver gennemført i 1999? Det andet spørgsmål er: Hvis man på denne måde fratager færgerederierne ca. 30 % af deres indtægter - og det vil være sådan omtrent være resultatet af en afskaffelse af det afgiftsfrie salg - hvordan vil det så påvirke transportomkostningerne?

Patijn
Det vil naturligvis ikke forbavse det ærede medlem, når han overfalder mig på denne måde med et så konkret faktuelt spørgsmål, at jeg så ikke har kendsgerningerne ved hånden. Desuden så kan man aldrig holde dette ude fra andre data, når man beregner virkningerne ved ophævelsen af afgiftsfrit salg på færgerne. På Kanalen hænger dette i lige så høj grad sammen med åbningen af kanaltunnelen eller andre transportstrømme, som er under udvikling. Man kan altså ikke sådan isolere det.
Jeg synes heller ikke, at det er noget, De bør diskutere ved at se på følgerne for een sektor for sig alene. Jeg kan også roligt sige, at den svenske statskasse eller den britiske statskasse ville få en betragtelig stigning i deres punktafgiftsindtægter. Hermed kan man stimulere økonomiske aktiviteter, eller man kan sænke skatterne, hvilket også betyder en stimulans for økonomien. Jeg mener altså, at hvis De vil have denne debat, så må vi føre den ud fra en seriøs bredere afvejning under inddragelse af samtlige relevante aspekter og på grundlag af de korrekte tal.

Formanden
Spørgsmål nr. 11 af Glenys Kinnock (H-0140/97):
Om: Bekæmpelse af korruption på internationalt plan
Kan Rådet forsikre Parlamentet om, at forebyggelse og bekæmpelse af korruption på internationalt plan vil blive tilføjet til de områder af fælles interesse, der er omhandlet i unionstraktatens artikel K.1, med henblik på samarbejde og fælles aktioner?

Patijn
Det vedrører fru Kinnocks spørgsmål. Som det ærede medlem vil forstå, anser jeg det i al almindelighed og især i min funktion som rådsformand ikke for passende at gå i dybden med, hvad der drøftes på regeringskonferencen, fordi dette er et spørgsmål om forhandlinger mellem medlemsstaterne, og her spiller Rådet som sådant ingen rolle. Men jeg kan godt bekræfte, at dette spørgsmål, som indgik som forslag til regeringskonferencen i en skitse fra det irske formandskab, er genstand for stor opmærksomhed. På Rådets vegne kan jeg imidlertid ikke give det ærede medlem den af hende ønskede forsikring. Dette afhænger nemlig af denne regeringskonferencens endelige resultat. Men jeg vil gerne underrette det ærede medlem om, at også efter vedtagelsen af protokollen til konventionen om beskyttelsen af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser i september 1996 har Rådet arbejdet videre på bekæmpelse af bestikkelse på internationalt plan. Parlamentet har givet udtryk for sin opfattelse i en beslutning fra 15. november 1996. Meget tyder klart på, at også på basis af den nuværende traktat er det allerede nu muligt at tage fat på de uheldige tilstande, som det ærede medlem peger på.

Glenys Kinnock
Jeg takker rådsformanden for hans svar og forstår de vanskeligheder, han har ved at være mere præcis. Men jeg vil gerne forfølge et par spørgsmål sammen med ham. Under tredje søjle er bestikkelse en forbrydelse inden for Den Europæiske Union. Så hvordan kan det være, at vi ikke siger det samme, når vi handler med tredjelande? Ville et sådant initiativ ikke være ønskværdigt i udviklingslandene og lande, der befinder sig i en overgangsfase, såvel som inden for Den Europæiske Union? Siden Rådet ikke har kunnet være mere præcis, vil jeg gerne spørge rådsformanden, om han er parat til at tage godt imod et forslag fra Kommissionen om at sikre en sådan udvikling i udviklingslandene og lande, der befinder sig i en overgangsfase, med hensyn til bestikkelse og korruption?

Patijn
Jeg er nu nødt til at tænke mig meget grundigt om, fordi det område, som fru Kinnock peger på, «international bribery and corruption«, er et samlebegreb for et kæmpemæssigt omfattende område, hvor Det Europæiske Fællesskab i første instans som sådant for eksempel via sit ansvar for de internationale toldbetalinger eller for eksempel via sine udviklingssamarbejdsprogrammer selv er involveret på mange måder, også i forbindelserne til tredjelande. Jeg kan forsikre Dem om, at dette bestemt bliver fulgt nøje i sammenhæng med en normal iværksættelse af programmer, aktiviteter og ligeledes aftaler inden for rammerne af Det Europæiske Fællesskabs funktion, i sidste instans ikke mindst fordi Den Europæiske Revisionsret naturligvis peger på, hvor Den Europæiske Union og Det Europæiske Fællesskab risikerer at havne i farezonen på dette område. Med hensyn til strafferetligt samarbejde og efterforskningssamarbejde med tredjelande ligger det noget tungere, fordi Den Europæiske Unions hele ansvar er baseret på mellemstatsligt samarbejde, og en af ulemperne, vil jeg gerne medgive Dem, er, at det er vanskeligt ud fra den tredje søjle at nå frem til et særlig struktureret samarbejde med tredjelande. Dette emne indtager ikke nogen fremtrædende plads på regeringskonferencens dagsorden men vil blandt andet blive behandlet i en gruppe af højtstående embedsmænd, som er nedsat af Det Europæiske Råd i Dublin, og hvis mandat er på meget kort sigt at rådgive om organiseret kriminalitet i Europa og også uden for Europa, i det omfang Europa er involveret heri. Så vidt jeg har forstået, er det bestemt også meningen, at man vil beskæftige sig med at udruste samarbejdet med tredjelande om forebyggelse og efterforskning af svig og misbrug bedre, både juridisk og administrativt.

Formanden
Spørgsmål nr. 12 af Jonas Sjöstedt (H-0141/97):
Om: Undtagelse fra tredje fase i gennemførelsen af ØMU'en
Alt tyder på, at et flertal i den svenske Rigsdag vil beslutte, at Sverige, selv om det opfylder konvergenskriterierne, ikke skal deltage i ØMU'ens tredje fase i begyndelsen af 1999. Formelt har Sverige ingen undtagelser fra denne del af traktaten.
Finder Rådet, at dette burde ordnes således, at Sverige i lighed med Danmark og Det Forende Kongerige under den nuværende regeringskonference anmoder om en formel undtagelse fra ØMU'ens tredje fase? Eller mener Rådet, at det er muligt, at Sverige bare lader være med at tilslutte sig den fælles valuta, uanset hvad der formelt står i traktaten?

Patijn
Allerførst vil jeg gerne som svar på hr. Sjöstedts spørgsmål henvise til, at Det Europæiske Råd i Madrid har fastlagt datoen for overgangen til den tredje fase til 1. januar 1999. I medfør af protokol 11 til traktaten er Det Forenede Kongerige imidlertid hverken forpligtet eller bundet til at gå over til ØMU'ens tredje fase, uden at dets regeringer og parlament har truffet en særskilt beslutning herom. Samtidig har Danmark i overensstemmelse med protokol 12 meddelt ikke at ville deltage i ØMU'ens tredje fase, i al fald indtil nærmere meddelelse. Alle øvrige medlemsstater har via ratifikation af unionstraktaten eller en tiltrædelsestraktat besluttet at deltage i den tredje fase på betingelse af, at Rådet, i sin sammensætning af stats- og regeringscheferne, og i den forbindelse vil jeg henvise Dem til artikel 109J, stykke 4 i unionstraktaten, hvor Rådet bekræfter, at de opfylder betingelserne herfor, fastlægger de såkaldte konvergenskriterier. De medlemsstater, der ikke opfylder disse betingelser, vil blive indrømmet en dispensation på basis af artikel 109K. Til forberedelse af den ovennævnte beslutning fra Det Europæiske Råd kan en medlemsstat naturligvis selv bestemme hvilke interne procedurer, der finder anvendelse i den forbindelse, også for så vidt angår sit parlaments rolle. Under det fjerde møde på forhandlingskonferencen om Sveriges tiltrædelse til Den Europæiske Union tog konferencen den af den svenske delegation fremsatte redegørelse til efterretning derhen. For så vidt angår regeringskonferencen tilkommer det ikke Rådet at udtale sig om konferencens dagsorden eller om de initiativer, som medlemsstaterne tager eller skulle ønske at tage.

Sjöstedt
Mange tak for det meget udførlige juridiske svar på spørgsmålet. Men det vedrører jo også en meget konkret politisk realitet, som rådsformanden sikkert er bekendt med, nemlig at et flertal i den svenske rigsdag sandsynligvis vil beslutte, at Sverige ikke skal deltage i den fælles mønt fra 1999. Derfor savner jeg, trods rådsformandens svar, et svar på mit egentlige spørgsmål. Mener De, at et land kan gøre dette? Eller foretrækker Rådet, at man under den igangværende regeringskonference løser spørgsmålet ved at lade det indgå i selve traktatteksten? Det må Rådet vel have en mening om. Jeg vil gerne udbede mig et klart svar på, hvilken model Rådet vil foretrække, når Sverige beslutter sig til ikke at deltage i den fælles mønt.

Patijn
Jeg har prøvet på temmelig præcist at forklare retsstillingen i forbindelse med hele processen vedrørende tiltrædelse til Den Monetære Unions tredje fase. Jeg vil gerne pege på, at beslutningen først bliver taget om et år, og at der indtil da stadig kan ske mangt og meget, og jeg har ikke lyst til at foregribe hverken beslutningsprocessen i Det Europæiske Råd eller beslutningsprocessen i det svenske parlament eller beslutningsprocessen i de andre medlemsstater, om de skulle ønske at gøre brug af deres rettigheder i henhold til artikel 109J om et år fra i dag. Jeg vil imidlertid opfordre Dem til ikke at spekulere med på alt det, der stadig kan nå at ske, det har vi endnu et år til at forberede os på.

von Habsburg
Hr. formand, jeg vil blot gerne stille et spørgsmål og må i den forbindelse undskylde mig, da man ikke kunne høre så godt her, hvorfor jeg tror, at jeg kun forstod, hvad rådsformanden sagde. Mit spørgsmål er følgende: Er det overhovedet hensigtsmæssigt på nuværende tidspunkt at gøre sig spekulationer om, hvad der vil ske i Sverige i 1999? Så vidt jeg er informeret, er der valg inden da, og efter den nuværende offentlige opinion at dømme bliver der formentlig tale om et regeringsskifte, og i så fald ville hele spørgsmålet alligevel bortfalde. Det er bedre at tage fat på forhindringen, når man står foran den.

Patijn
Hr. von Habsburgs bemærkning var nøjagtig i tråd med det, jeg selv har sagt, jeg har selv sagt, at jeg på ingen måde vil tage forskud på en beslutningsproces, der skal finde sted såvel i den svenske regering, som i det svenske parlament, som i Rådet og som i medlemsstaternes regeringer om et år, og et år i politik er, som hr. von Habsburg godt ved, meget lang tid.

Formanden
Da de følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 13 af Mihail Papayannakis (H-0150/97):
Om: Tiltrædelsesforhandlinger med Republikken Cypern
Under mødet i Rådet (Almindelige Anliggender) den 24. februar 1997 viste der sig uoverensstemmelser med hensyn til EU's stilling til de tiltrædelsesforhandlinger med Republikken Cypern, som skal indledes 6 måneder efter afslutningen på regeringskonferencen. Ifølge officielle oplysninger mener visse medlemmer af Rådet, at disse forhandlinger også bør omfatte det tyrkisk-cypriotiske fællesskab, hvilket ikke afvises af den cypriotiske regering, der allerede har meddelt, at den eventuelt vil lade tyrkiske cyprioter indgå i sin delegation. Visse medlemmer af Rådet støtter tilsyneladende forslaget om deltagelse i forhandlingerne af en særlig tyrkisk-cypriotisk delegation, hvorved Republikken Cypern, der alene er anerkendt af FN og EU, bringes på samme niveau som den tyrkisk-cypriotiske »stat«, der er etableret på øens nordlige del efter den tyrkiske militærinvation i 1974, og som hidtil kun er blevet anerkendt af Tyrkiet. Kan Rådet forelægge Europa-Parlamentet sin holdning til dette spørgsmål? og spørgsmål nr. 14 af Katerina Daskalaki (H-0173/97):
Om: Nye elementer vedrørende forhandlingerne om Cyperns tiltrædelse af EU
Under Rådet (almindelige anliggender) den 24. februar 1997 prøvede visse medlemsstater at inddrage de tyrkiske cyprioter i forhandlingerne om Cyperns tiltrædelse af Den Europæiske Union, hvorved de således stillede republikken Cypern på lige fod med den tyrkisk-cypriotiske »stat«, der blev etableret på øens nordlige del efter Tyrkiets militære invasion i 1974, hvilket er i modstrid med De Forenede Nationers og EU's konklusioner, ifølge hvilke der kun findes én lovlig og anerkendt regering på Cypern.
Finder Rådet ikke, at tyrkiske cyprioters deltagelse i forhandlingerne om Cyperns tiltrædelse af EU ville være en vigtig forandring i forhold til de tidligere afgørelser, Rådet har truffet, og ville være i modstrid med ånden og bogstavet i afgørelsen af 6. marts 1995 om indførelsen af en struktureret dialog?
Kan Rådet fremlægge en klar og endelig holdning om disse spørgsmål for Europa-Parlamentet?
Patijn
Jeg vil besvare spørgsmålene fra de ærede medlemmer hr. Papayannakis og fru Daskalaki under eet. I overensstemmelse med konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Cannes i juni 1995 begynder tiltrædelsesforhandlingerne med Cypern på grundlag af forslag fra Kommissionen seks måneder efter regeringskonferencens afslutning. Jeg skal dog tilføje: under iagttagelse af resultaterne af denne konference. Dette er fortsat Unionens udgangspunkt, hvilket endnu en gang blev bekræftet over for Cyperns regering under et møde i Associeringsrådet den. 25 februar 1997. En nøje koordinering fra det internationale samfunds side som støtte til FN's bestræbelser er af afgørende betydning for at nå frem til en generel løsning i henhold til resolutionerne fra FN's Sikkerhedsråd, hvilken er vejen til en føderation med to samfund og to zoner.
Udsigten til at Cypern bliver medlem af Den Europæiske Union åbner muligheden for netop dette år at finde en løsning på det gamle og usædvanligt nagende Cypern-spørgsmål. I overensstemmelse med sine konklusioner af 6. marts 1995 er Rådet af den opfattelse, at Cyperns tiltrædelse af EU burde føre til større sikkerhed og mere velfærd for hvert af de to samfund på øen. Herved burde den nordlige del af øen nemmere være i stand til at indhente sit økonomiske efterslæb, og vækst og beskæftigelsesmuligheder burde kunne forbedres.
Rådet mener, at det tyrkisk-cypriotiske samfund må bibringes en større indsigt i fordelene ved Cyperns tiltrædelse af EU, og at dets betænkeligheder på området må ryddes af vejen. Med henblik herpå har Rådet anmodet Kommissionen om at optage de nødvendige kontakter med det tyrkisk-cypriotiske samfund, i overensstemmelse med den cypriotiske regering. Rådet fastholder ligeledes sit allerede for længe siden fastlagte standpunkt om ikkeanerkendelse af myndighederne i Nordcypern.
Med denne målsætning for øje betyder den løbende finansprotokol, som blev underskrevet i juni 1995, en støtte til bestræbelserne på at fremme en samlet løsning på Cypern-spørgsmålet. Vi har afsat et beløb på 12 millioner ECU til eventuelle initiativer til tillidsvækkende foranstaltninger efter aftale med Cypern. Det er blevet stillet i udsigt, at der kan afsættes supplerende midler til finansiering af programmer og projekter til fremme af udviklingen på hele øen.

Papayannakis
Tak for Deres svar, hr. minister. Jeg er enig i det meste af, hvad De sagde, og glæder mig over Deres udtalelser. Men som De beskrev beslutningerne, dvs. på den ene side en anerkendelse af Republikken Cypern som forhandlingspartner, på den anden side forhandlinger med det tyrkisk-cypriotiske samfund, hvis deltagelse Republikken Cypern for øvrigt har accepteret og foreslået, må disse to beslutninger føre til en form for udvikling, til et eller andet resultat. Jeg vil derfor spørge: kan De på nuværende tidspunkt meddele os, hvornår Den Europæiske Union vil mødes med Cypern i en politisk dialog med henblik på medlemskab? Vi er jo enige i de overordnede principper, så der må ske fremskridt i sagen. Tiden går jo. Så hvornår bliver der indkaldt til en fortsættelse af den strukturerede, politiske dialog?

Patijn
Kontakterne mellem Den Europæiske Union og den cypriotiske regering er generelt meget intensive. Jeg har allerede fortalt Dem, at mødet i Associeringsrådet fandt sted for meget kort tid siden. Kommissær Van den Broek har for ganske nylig besøgt begge dele af Cypern. Vi er i gang med meget intensivt at forberede os på udsigterne til at tiltrædelsesforhandlingerne med Cypern kan gå i gang inden for en meget overskuelig tid. Dette må også ske under den nødvendige politiske ledsagelse.
Hr. Papayannakis' spørgsmål vedrører et helt specielt element, nemlig det kapitel, der drejer sig om den politiske dialog mellem Cypern og Den Europæiske Union. Hr. Papayannakis ved utvivlsomt, at denne politiske dialog ikke har kunnet finde sted samtidig med Associeringsrådet, fordi de femten medlemsstater ikke har kunnet nå frem til enighed om den politiske erklæring, som Den Europæiske Union har forberedt til forberedelse af denne politiske dialog.
Der kommer utvivlsomt på kort sigt en lejlighed til at genoptage diskussionen herom, og her er det min holdning, at alt, hvad Den Europæiske Union gør, og alt, hvad medlemsstaten Grækenland ligeledes gør inden for rammerne af Rådet i øjeblikket, er rettet mod at skabe de vilkår, på hvilke vi kan genoptage fredsforhandlingerne på Cypern, men de skal da genoptages på en sådan måde, at det skaber tillid til, at der ikke kommer nogen politiske kæppe i hjulet i forbindelse med det tilsagn, som Den Europæiske Union har givet udtryk for vedrørende tiltrædelsesforhandlingerne med Cypern. Jeg gentager: samtlige bestræbelser fra Rådets og rådsmedlemmernes side må nu være rettet mod på dette punkt at skabe et politisk spillerum for at muliggøre tilløbet til at forhandlingsprocessen vedrørende Cyperns tiltrædelse kan tage sin begyndelse. En vigtig ting, ingen betingelse, men i al fald en atmosfære, der forbedrer situationen, er en klar udsigt til at fredsforhandlingerne under FN's auspicier nu igen bliver genoptaget om kort tid, og at de da helst også på meget kort sigt skulle føre til et resultat.

Daskalaki
Hr. formand, jeg vil takke formanden for Rådet for et detaljeret svar og sige, at jeg er enig med hr. Papayannakis i, at det i overordnede træk er et vældig godt svar; jeg vil imidlertid vende tilbage til den strukturerede dialog. Jeg vil gerne holde fast i dette emne og stille Rådet følgende spørgsmål: hvis vi tager udgangspunkt i alle de problemer og begivenheder, som vi kender, og som ministeren også nævnte før, har Rådet en holdning, hvad angår en konkret tidsplan for genoptagelsen af den strukturerede dialog? Og hvilke initiativer skal det under alle omstændigheder tage for at overvinde de eksisterende problemer?

Patijn
Rådet vil utvivlsomt igen begynde overvejelserne om at genoptage den politiske dialog for at løse den lille meningsforskel, fordi det drejede sig om en lille sætning, om den politiske erklæring til forberedelse af den strukturede dialog. Jeg har stor tillid til, at det vil lykkes også under iagttagelse af denne diskussions bredere kontekst, fordi det drejer sig slet ikke om den strukturede dialog med Cypern. Det drejer sig om at skabe de politiske betingelser for en gnidningsfri konkretisering af Rådets commitment med hensyn til en indledning af tiltrædelsesforhandlingerne med Cypern. Dette er en commitment , som Rådet står inde for, og som vi også vil efterleve. Vi ønsker da heller ingen politiske komplikationer her. Det foregår i en bredere kontekst, som hænger sammen med græsk-tyrkiske forbindelser og med de tyrkiske forbindelser med Den Europæiske Union, hvor alle involverede parter - i den forbindelse vil jeg også pege på, at også Europa-Parlamentet har påtaget sig et vist eget ansvar her - må bidrage til, at hele dette kompleks af politiske særinteresser og politiske risici bliver kogt ned til proportioner, som vi kan styre, til at de politiske problemer bliver reducerede til løselige problemer, og til at udsigten til at Cypern kan tiltræde bliver en realitet.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 15 (H-0151/97).
Spørgsmål nr. 16 af Hans Lindqvist (H-0153/97):
Om: EU's udenrigs- og sikkerhedspolitik
Unionens mål på sikkerheds- og forsvarsområdet fremgår tydeligst i artikel J.4, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Union.
Den nuværende ordlyd er: «Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik omfatter alle spørgsmål vedrørende Den Europæiske Unions sikkerhed, herunder udformningen på lang sigt af en fælles forsvarspolitik, som med tiden vil kunne føre til et fælles forsvar.«
I forslaget til en ny traktat er »udformningen på lang sigt« ændret til »den gradvise udformning«. Det nuværende »som med tiden vil kunne føre til« lyder nu »med henblik på«. Det er en åbenlys skærpelse af målet for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, nemlig et fælles forsvar.
Har disse ændringer til hensigt at berede vejen for et fælles EU-forsvar?

Patijn
Jeg har et svar, der ikke vil være helt efter hr. Lindqvists hoved, for han stiller et spørgsmål om regeringskonferencen, og det kan jeg på Rådets vegne slet ikke give noget svar på. Jeg finder det ikke passende at besvare det, men jeg vil simpelthen ud fra mine egne iagttagelser og mit eget engagement i regeringskonferencen forsikre hr. Lindqvist om, at det af ham forelagte spørgsmål vil blive gjort til genstand for megen opmærksomhed. Sagt endnu stærkere, det er et af de hovedpunkter, som forhandlingerne inden for rammerne af revisionen af den anden søjle i EU-traktaten drejer sig om.

Lindqvist
Mange tak for svaret, selvom det vel ikke indeholdt meget nyt. For et medlemsland som Sverige er den militære alliancefrihed meget væsentlig. Det er den på baggrund af Sveriges lange erfaring, 180200 år, med at være et alliancefrit land. Men det er også vigtigt for os at kunne bevare det, som befolkningen og partierne i alt væsentligt er enige om. Derfor ville det være skadeligt og give anledning til et problem - et ganske alvorligt sådant - hvis man i den kommende EU-traktat indførte bestemmelser, som gik længere end de bestemmelser, som allerede ved folkeafstemningen i 1994, som stadig er gældende, gav anledning til en voldsom debat i vort land. Jeg forstår udmærket, at rådsformanden ikke her i dag kan oplyse, hvad der kommer ud af regeringskonferencen. Men det er et væsentligt anliggende set fra vort synspunkt, og det er derfor, at jeg har stillet spørgsmålet.

Formanden
Spørgsmål nr. 17 af Clive Needle (H-0154/97):
Om: OECD's henstillinger om bekæmpelse af bestikkelse
OECD's medlemsstater har på ministerplan i 1994 og 1996 vedtaget en række henstillinger om bekæmpelse af bestikkelse inden for internationale forretningsforbindelser. Der er sket meget lidt med hensyn til gennemførelsen heraf. Mener Rådet også, at en samordnet og samtidig aktion i de 15 medlemsstater vil kunne bryde dette dødvande og tilskynde andre af OECD's medlemsstater til at gøre det samme? Bør et af de første skridt ikke være, at man fjerner muligheden for skattemæssig afskrivning af bestikkelsespenge, der udbetales til udenlandske tjenestemænd (hvilket medfører omfattende konkurrencefordrejninger og er en væsentlig hindring for udviklingen)?

Patijn
I anledning af hr. Needles spørgsmål kan jeg sige følgende. Det er korrekt, at OECD-Rådet af 11. april 1996 har vedtaget en henstilling, hvor Rådet opfordrer OECD-medlemsstaterne til at revidere deres skattelovgivning og ikke længere tillade, at bestikkelse betalt i udlandet kan fratrækkes. Som følge af denne henstilling og af andre stadig verserende drøftelser, for eksempel i Europarådet, har visse stater ophævet retten til at fratrække bestikkelse betalt i udlandet, eller de omgås med konkrete planer om at gennemføre noget sådant. Når henses til, at dette spørgsmål i visse medlemsstater hænger sammen med en eventuel ændring af deres straffelov i anden forbindelse, navnlig ændringer med hensyn til om korrupte udenlandske embedsmænd kan gøres strafferetligt ansvarlige, kan der gå nogen tid, før lovgivningen i de forskellige medlemsstater er blevet ændret i overensstemmelse med OECD's henstilling. Skønt det her drejer sig om en tekst, der er vedtaget uden for fællesskabsrammen og således ikke falder ind under Unionens beføjelser, vil formandskabet i al fald viderebringe det ærede medlems ønske til delegationerne. I denne forbindelse vil jeg ydermere fortælle, at Rådet nu arbejder på et udkast til en konvention, hvorved det bliver strafbart at bestikke embedsmænd fra EUmedlemsstaterne. Jeg var inde på dette punkt lige før. Imidlertid er bekæmpelse af bestikkelse en meget vigtig sag set med Rådets øjne. Fordi uregelmæssigheder begået af personer, der skruppelløst skader hele det borgerlige samfund og i sidste instans borgerne og skatteyderne, må uigenkaldeligt fordømmes. Det er indlysende, at det nederlandske formandskab vil sætte alt ind på at få denne sidstnævnte sag færdigbehandlet.

Needle
Jeg takker rådsformanden for dette meget opmuntrende svar, og jeg er meget glad for, at vi, når vi tager dette sammen med spørgsmålet fra fru Kinnock tidligere, har fået en velkommen og meget positiv reaktion på dette vigtige emne her til aften.
Jeg vil også gerne gå Dem nærmere på klingen med hensyn til et par småting i forbindelse med, hvad der faktisk kan opnås, særlig i betragtning af den langsomme proces i Europarådet og OECD. Mener Rådet, at Kommissionen skal tilskyndes til at bruge de juridiske instrumenter, den allerede har, i særdeleshed når det gælder konkurrencereglerne f.eks., og de regler, der styrer det indre marked?
Endelig vil jeg, i betragtning af de initiativer, som De har talt om inden for rammerne af OECD, og de forandringer, Verdensbanken har iværksat, gerne vide, om Rådet har til hensigt at presse på for at få nye indkøbsregler for Den Europæiske Union, så man mere effektivt kan forhindre korruption?

Patijn
Når det drejer sig om gennemførelsen af OECD-henstillingen, som har en meget klar forbindelse med skatte- og straffelovgivning, så forekommer konkurrencereglerne og reglerne om det indre marked mig ikke at kunne have nogen direkte indflydelse på denne diskussion, det vil sige, jeg må lige overveje det. Jeg må for indeværende forblive Dem svar skyldig på Deres spørgsmål om Den Europæiske Unions foranstaltninger med hensyn til anskaffelse af varer. Jeg mener, at det er meget vigtigt, at Den Europæiske Union, der dog er involveret i en lang række licitationer hvert år, nærer begrundet frygt for anløbne metoder, som kunne tænkes at forekomme i forbindelse med eventuelle licitationer. Jeg mener, at Kommissionen og Revisionsretten stedse må lægge sig i selen for at holde et vågent øje med dette. Rådsformandskabet vil ikke undlade at spille sin rolle i den forbindelse.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 18 (H-0165/97).

Habsburg-Lothringen
Jeg havde fået at vide fra hr. Pirkers kontor, at Præsidiet var underrettet om, at jeg overtager hr. Pirkers spørgsmål.

Formanden
Hr. Pirkers kontor har været så venligt at underrette Dem, men ikke så venlig tillige at underrette os.

Habsburg-Lothringen
Jeg fik jo at vide, at Præsidiet var underrettet.

Formanden
Jeg beklager, men det kender jeg ikke noget til.
Spørgsmål nr. 19 af Charlotte Cederschiöld (H-0168/97):
Om: Deadlines inden for den tredje søjle
I forbindelse med regeringskonferencen diskuteres indførelse af såkaldte deadlines for de opgaver, der tidligere lå inden for den tredje søjle, og som nu bliver fælles. Med deadlines menes i dette tilfælde de år, hvor medlemsstaterne skal opfylde de krav, som samarbejdet stiller.
Hvorledes mener Rådet, at indførelse af sådanne deadlines påvirker udvidelsen af Unionen?

Patijn
Med hensyn til fru Cederschiölds spørgsmål om opstilling af en tidsplan for overdragelsen af de beføjelser, som henhører under den tredje søjle, kan jeg i min egenskab af rådsformand kun sige, at dette igen er et af de mange forslag, som er til behandling på regeringskonferencen. Således som mine forgængere og jeg selv i tidligere svar på spørgsmål om regeringskonferencens arbejde flere gange har understreget, er Rådet ikke part ved denne konference. Det er således ikke hensigtsmæssigt, at jeg her i dag går nærmere ind på det.

Cederschiöld
Jeg vil nu alligevel gerne sige et par ord. Hensigten med spørgsmålet var måske ikke i så høj grad at få Rådets svar, da vi jo alle kan læse dokumenterne og kender formandskabets holdning til sagen. Alligevel mener jeg, at der, set fra borgernes synspunkt, er en grund til at drøfte den, nemlig den kendsgerning, at søjle 3-samarbejdet ikke fungerer tilfredsstillende. Jeg tror, at man på dette område kunne opnå et vist pres fra borgernes side, som ville fremme sagen på regeringskonferencen.
Det forholder sig jo sådan, at samarbejdet ikke vil kunne fungere, hvis der bliver flere medlemsstater; hvis EU kommer til at bestå af 27 stater, vil det helt afgjort ikke kunne fungere. Flertalsafgørelser er en nødvendighed, hvis der skal opnås en ordning på spørgsmålene vedrørende den indre sikkerhed. De udsættelser, som man har drøftet, nemlig til år 2003 eller betydelig senere, kan få alvorlige følger for udvidelsen. De ville kvæle det håb, som man nærer i de nye demokratier. De ville kunne skabe modløshed og måske endog desperation i de nye lande. Det tror jeg ville være farligt. Derfor vil jeg gerne påpege, at der ikke kan gives et tilfredsstillende svar. Hvis det ikke kan lade sig gøre på regeringskonferencen, hvordan skal vi så ellers nå frem til en effektiv beslutningsprocedure vedrørende grænse- og indvandringsspørgsmål?
Et sidste spørgsmål: Skal borgerne på grund af en ineffektiv beslutningsproces betale for forbedringen af den ydre sikkerhedspolitiske situation med en forringelse af den indre sikkerhed?

Patijn
Jeg gentager, at man ikke kan forvente, at jeg går ind på indholdet af regeringskonferencen, men fru Cederschiöld har stillet et andet spørgsmål, hvor Rådet til gengæld har et selvstændigt ansvar. Dette er nemlig den eksisterende forbindelse mellem regeringskonferencens afslutning og tiltrædelsesforhandlingernes begyndelse. Jeg vil gerne her give udtryk for, at det nederlandske rådsformandskab tillægger dette den største betydning, og i det omfang det ligger inden for vor egen formåen, vil vi gøre alt for at afslutte regeringskonferencen under vort formandskab. Og dette skyldes, at der nu engang er en politisk forbindelse mellem henholdsvis afslutningen på regeringskonferencen og tiltrædelsesforhandlingernes start. Regeringskonferencen har nu, inklusive refleksionsgruppen overvejelser under ledelse af hr. Westendorph, allerede varet trekvart år, og vi anser det som værende af den største betydning, at medlemsstaternes regeringer, der mødes inden for konferencen, også er til rådighed de sidste tre måneder for virkelig at få denne konference afsluttet. Jeg er absolut enig med fru Cederschiöld i, at vi må sørge for, at de frister inden for hvilke tiltrædelsesforhandlingerne kan begynde, og vi ved alle sammen, at disse forhandlinger vil komme til at vare temmelig længe, og at der så også følger en ratificeringsproces bagefter, bliver så korte som muligt, præcis af de af fru Cederschiöld nævnte årsager, nemlig at vi ikke må gøre forventningerne i kandidatlandene til skamme på grund af intern splittelse og interne forsinkelser.

Formanden
Spørgsmål nr. 20 af Gerard Collins (H-0174/97):
Om: Vuggedød
Til trods for bestræbelser på at hindre forekomsten af vuggedød i Irland, steg antallet af disse dødsfald i 1996 efter et støt fald i de foregående fem år.
Vil Rådet redegøre for, hvordan Fællesskabet kan bidrage til at afværge disse dødsfald? Mener Rådet, at det femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling foruden forskning i bekæmpelse af aldersrelaterede sygdomme bør støtte forskning i vuggedød, og vil Rådet støtte oprettelsen af et EU-register over tilfælde af vuggedød, som muliggør anmeldelse af uforklarede spædbørnsdødsfald til, som i Irlands tilfælde, de respektive sundhedsmyndigheder og videreformidling inden for EU?

Patijn
Hr. formand, som svar på hr. Collins' spørgsmål om vuggedød, kan jeg forsikre ham for, at Rådet deler hans bekymring over den af ham skitserede udvikling. Det vil jeg gerne forudskikke. Jeg må imidlertid gøre det ærede medlem opmærksom på, at inden for rammerne af aktioner på folkesundhedsområdet har Rådet endnu ikke modtaget noget specifikt forslag vedrørende anmeldelsen af tilfælde af vuggedød og oprettelsen af et EU-register.
Det er ikke udelukket, at bestemte generelle aktioner inden for rammerne af EF-handlingsprogrammet vedrørende folkesundhedsovervågning som led i indsatsen inden for folkesundhed, som blev vedtaget ved EuropasParlamentets og Rådets afgørelse den 29. marts 1996, indirekte kan bidrage til forebyggelse heraf, omendskønt vuggedødssyndromet ikke nævnes som sådant her.
Det er Kommissionens opgave i samarbejde med medlemsstaterne at påse, at dette program gennemføres. Skulle Kommissionen eventuelt finde anledning til at vende tilbage med et forslag, så vil Rådet helt afgjort se på dette med stor interesse, og formandskabet vil fremme dette.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 21 (H-0176/97).
Spørgsmål nr. 22 af Pat Gallagher (H-0181/97):
Om: Erstatning til irske fiskere
Fiskeindustrien og fiskeforarbejdningsindustrien i Irland er blevet hårdt ramt af de seneste måneders storme. Vil Rådet henstille til Kommissionen om straks at fremsætte forslag om hasteerstatninger som hjælp til de fiskere og fiskeforarbejdningsvirksomheder, der er berørt af disse storme?

Patijn
Som svar på hr. Gallaghers spørgsmål om erstatning til de irske fiskere, som er blevet hårdt ramt af de seneste måneders storme, vil jeg allerførst give udtryk for min medfølelse med de ramte. Til gengæld må jeg pege på, at det ikke tilkommer Rådet at anmode Kommissionen om at indgive forslag om erstatning. Det er snarere op til de berørte medlemsstater at henlede Kommissionens opmærksomhed på dette spørgsmål, idet Kommissionen er beføjet til at yde nødhjælp til katastrofeofre.

Gallagher
Jeg vil gerne takke rådsformanden for hans svar. Men jeg kan ikke acceptere det, han antyder, nemlig at det henhører under medlemsstaterne at fremlægge en sag for Kommissionen. Han siger også indirekte, at der er en fond dér. Må jeg henlede rådsformandens opmærksomhed på, at Kommissionen fremførte en sag over for Ministerrådet i marts 1995, som inkluderede et forslag om bistand til etablering af fonde til dækning af arbejdsløshed ved dårligt vejr. Det blev forkastet af Ministerrådet. Det modsiger, hvad rådsformanden lige har sagt.
Jeg spørger nu rådsformanden, om der findes en fond, og hvis der gør det, kan han så give mig detaljer om den? Hvis der ikke er nogen fond, vil Rådet så nu positivt overveje det forslag, der blev forkastet i marts 1995?

Patijn
Jeg kender ikke det forslag, som i 1995 blev forkastet af Rådet eller af Parlamentet, det står mig ikke helt klart af hvem. Det kan jeg ikke kommentere. Kommissionen råder over midler til nødhjælp. Denne form for fællesskabshjælp til katastrofeofre henhører imidlertid udtrykkeligt under Kommissionens beføjelser. Således har Kommissionen også på egen hånd den 16. oktober 1996 besluttet at afsætte 300.000 ECU til ofrene for de voldsomme oversvømmelser, som ramte Irland i januar 1996.
Parlamentet kan i øvrigt selv tilskynde Kommissionen til at frigive midler til katastrofeofre ved for eksempel at vedtage et forslag til beslutning inden for rammerne af Parlamentets forhandlinger om uopsættelige spørgsmål.

Formanden
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 23 (H-0184/97), spørgsmål nr. 24 (H0190/97) og spørgsmål nr. 25 (H-0191/97).
Spørgsmål nr. 26 af Bernd Posselt (H-0193/97):
Om: Udvidelse og indre sikkerhed
Hvor langt er man nået i samarbejdet og den strukturerede dialog med ansøgerlandene i Central- og Østeuropa for så vidt angår den indre sikkerhed, og hvilke virkninger har dette for sikkerhedssituationen ved EU's ydre grænser?

Patijn
I anledning af spørgsmålet fra hr. Posselt kan jeg sige, at den strukturerede dialog med landene i Central- og Østeuropa indledtes i juni 1995 under det franske formandskab, og det skete i Luxembourg. Siden marts 1996 er denne dialog blevet skåret over en ny læst. Under hvert formandskab bliver et bestemt tema behandlet som hovedtema. Under anden halvdel af 1996 koncentrerede dialogen sig om narkotikaproblematikken. Den 24. og 25. oktober afholdtes et seminar herom, og konklusionerne af dette seminar blev den 28. og 29. november vedtaget af parterne som sådanne.
Sammen med landene i Central- og Østeuropa fandt der den 10. marts i år drøftelser sted inden for arbejdsgruppen »Drugs and Organized Crime«. Rådets instanser beskæftiger sig nu med gennemførelsen af konklusionerne af disse drøftelser, hvoraf en del hænger sammen med den indre sikkerhed, eksempelvis informationsudvekslinger, kontrollerede leverancer og regler for kontrol med prækursorer til kemisk fremstillede narkotika.
Dialogen koncentrerer sig nu videre om asylproblemer. Konklusionerne skal forelægges for Rådet i maj. Specielle praktiske grænsekontrolproblemer kommer til behandling inden for »CIREFI«. Dette er en EU-databank over asylanliggender. Ansøgerlandene har før i tiden allerede een gang deltaget i møder inden for rammerne af disse drøftelser. Et møde nummer to om dette emne med landene i Central- og Østeuropa vil finde sted endnu under det nederlandske formandskab.

Posselt
Hr. formand, jeg takker for dette meget præcise svar og vil kun lige rejse det spørgsmål, om man ikke i betragtning af forhandlingernes varighed kunne fremskynde visse samarbejdselementer, som kan forventes med medlemskabet, ud fra hensynet til samarbejdet, ud fra hensynet til borgernes sikkerhed. Kunne f.eks. Europol ikke allerede nu samarbejde med ansøgerlandenes politimyndigheder, og kunne man ikke også udvide den strukturerede dialog til at omfatte tre områder, som er særlig sprængfarlige, nemlig for det første menneskehandel - her tjener kriminelle bander allerede nu flere penge end i forbindelse med narkotikahandelen - for det andet tyveri og smugling af kunstgenstande, hvilket spiller en stor rolle i det bayersk-tjekkiske område, og for det tredje narkotikaspørgsmålet, som allerede er nævnt?

Patijn
Jeg vil gerne som svar på hr. Posselts andet spørgsmål bekræfte, at Rådet lægger usædvanlig stor vægt på samarbejdet med landene i Central- og Østeuropa på området prævention og bekæmpelse af organiseret kriminalitet. Da dette jo er grænseoverskridende, standser det ikke ved Unionens grænser. Landene i Centralog Østeuropa er ligeså involverede. Unionen og medlemsstaterne lægger megen vægt på at give dette en høj prioritet, blandt andet på de af hr. Posselt nævnte områder.
Nu er der et par begrænsninger, som stadig ikke har fundet nogen løsning, men der bliver arbejdet på det. Den første begrænsning er, at Europol-konventionen endnu ikke er blevet ratificeret. Hvis der allerede på kort sigt kommer et praktisk samarbejde i stand, så kan dette samarbejde kun dække den provisoriske European Drugsunit , som har en begrænset kapacitet. Det må vi tage hensyn til. Men jeg tror, at så snart Europol bliver ratificeret og ligeledes udstyret med de nødvendige menneskelige og finansielle midler, vil denne udvidelse med de østeuropæiske lande hurtigt kunne finde sted.
Et andet aspekt, som jeg gerne vil pege på, det har jeg også allerede anført som svar på fru Kinnocks spørgsmål, er, at den tredje søjles institutionelle midler er beheftet med visse mangler, forstået derhen at det er meget vanskeligt at indgå konkrete bindende aftaler med tredjelande inden for rammerne af den tredje søjle. Jeg har allerede angivet, at inden for rammerne af gruppen af højtstående repræsentanter, der beskæftiger sig med bekæmpelsen af organiseret kriminalitet, en gruppe, der er blevet nedsat i Dublin af Det Europæiske Råd, og som i april skal rapportere til Rådet, skal man blandt andet også drøfte navnlig dette aspekt vedrørende samarbejdet mellem Den Europæiske Union og landene i Central- og Østeuropa i forbindelse med bekæmpelsen den organiserede kriminalitet.

Formanden
Spørgsmål nr. 27 vil blive besvaret skriftligt.
Hermed er spørgetiden afsluttet.

Drivgarn
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel (B4-0017/97 - O-0001/97) af Arias Cañete for Fiskeriudvalget til Rådet om drivgarn.

Fraga Estévez
Hr. formand for Rådet, først og fremmest vil jeg takke Dem for Deres tilstedeværelse, og fordi De er villig til at diskutere fremtiden for drivgarn med os. Som De ved, har Kommissionen fremsat et forslag om ændring af den nuværende forordning om tekniske foranstaltninger, der skal forbyde drivgarn på over 2, 5 km efter den 31. december 1997. Dette forslag blev fremsat i 1994, og indtil i dag har hverken Rådet eller Kommissionen gjort noget for at deblokere forslaget. Min hensigt med at forelægge Dem denne forespørgsel fra Fiskeriudvalget er at gøre Dem opmærksom på, at årsagen til forespørgslen er, at vi er overbeviste om, at der siden forslaget blev fremsat i 1994 er sket nogle ting på det juridiske, lovgivningsmæssige, sociale, økonomiske og miljømæssige område, som sætter Kommissionens forslag i et helt nyt lys. Derfor mener vi, at det haster med at revidere forslagets indhold.
Siden 1994 har der ikke været de samme alvorlige konflikter, som vi har oplevet andre år, men prisen herfor har været en permanent tilstedeværelse af inspektionsfartøjer fra kystlandene samt - alt efter situationen - et overvågningsfartøj fra Kommissionen. Alt dette har haft så store økonomiske omkostninger, at Kommissionen ikke har til hensigt at leje fartøjet til den kommende sommers fangstsæson i Atlanterhavet. Dette vil uden tvivl betyde, at medlemslandene forstærker deres inspektion, eftersom vi, der kender disse flåder, ved, at konflikten fortsat er latent, og at der stadig sker overtrædelser, således som Kommissionens rapporter også viser. Det står klart, at garn på 2, 5 km ikke er rentable for størstedelen af havnene, hvilket ses af, at mange lande under presset fra inspektionerne efterhånden har nedlagt deres drivgarnsflåde på grund af dens manglende rentabilitet - som det er tilfældet med Irland og Storbritannien - eller af andre mere komplekse grunde, der også er direkte forbundet med den manglende rentabilitet, som det er tilfældet med Italien.
Samtidig arbejder Rådet, Kommissionen og Parlamentet i øjeblikket med et nyt forslag til forordning om tekniske foranstaltninger. Er der nogen idé i at vedtage dette forslag, når der stadig hænger et ændringsforslag til den tidligere forordning i luften, som ikke en gang er med i det nye forslag?
En anden nyhed - som efter min mening er vigtig - er vedtagelsen af FN-aftalen i New York om fællesbestande og stærkt vandrende arter, som Den Europæiske Union forbereder sig på at ratificere. Jeg tillader mig at gøre Dem opmærksom på nogle af punkterne i aftalens artikel 5, helt konkret punkt f, ifølge hvilken staterne forpligter sig til at nedbringe forurening, genudsætning, affald, fangst med tabte eller opgivne redskaber samt bifangst - både af fisk og andre arter - til et minimum ved at gennemføre foranstaltninger, der omfatter brugen af selektive fiskeredskaber og -teknikker, der ikke skader miljøet og indebærer lave omkostninger. Man kunne citere andre punkter fra denne artikel, men jeg tror, at dette er tilstrækkeligt til at gøre sig klart, at disse garn ikke opfylder disse intentioner.
Derudover retter miljøbevægelserne og de mest miljøbevidste stater i dag sigtekornet meget mere præcist mod drivgarnene end i 1994, og USA's trusler om embargo over for Italien, som har direkte indvirkning på hele fællesskabsproduktionen af tun og sværdfisk, er endnu et bevis på, hvad vi kan forvente os, hvis vi ikke gør noget ved dette problem.
Endelig hr. formand, vil jeg tillade mig at gøre opmærksom på et andet forhold, som i stor udstrækning har bidraget til de ændringer, jeg før nævnte: Parlamentets beslutning i 1994 om forbudet mod drivgarn, som ved at undtage Østersøen og 12 miles-zonen fik støtte fra landene i den nordlige del af Unionen.
Vi mener derfor, at der er mange faktorer, der taler for at udarbejde et nyt forslag, og at Rådet, hvis det gør de nødvendige anstrengelser, kan finde en udvej. På vegne af Fiskeriudvalget og på baggrund af de fremførte argumenter anmoder jeg om, at Rådet gør denne indsats og tager dette initiativ.

Patijn
Jeg er nødt til lige at fremføre en række konkrete oplysninger. Den nuværende fælleskabslovgivning vedrørende drivgarn, forordning EØF nr. 3094/86, som ændret ved Rådets forordning nr. 345/92, forbyder fællesskabsfartøjer at anvende drivgarn på mere end to en halv kilometers længde, uanset i hvilke vande der fiskes. Den eneste undtagelse fra denne regel er Østersøen, hvor der gælder særlige internationale regler. Den 8. april 1994 fremlagde Kommissionen et forslag for Rådet med henblik på et fuldstændigt forbud mod anvendelse af drivgarn fra 1. januar 1998. Rådet har gentagne gange drøftet dette forslag i lyset af udtalelsen fra Europa-Parlamentet og udtalelsen fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg, men indtil nu er det ikke lykkedes Rådet at skabe kvalificeret flertal. Forslaget bliver derfor fortsat liggende på bordet, og medens medlemsstaterne venter på en beslutning fra Rådet, har de, bistået af Kommissionen, arbejdet sammen om at gennemføre strengere kontrol og håndhævelsesforanstaltninger vedrørende tunfiskeri i Atlanten og siden 1996 ligeledes i Middelhavet.
Forslaget blev sidst drøftet på Fiskerimisterrådets samling den 22. april 1996, hvor Rådet endnu en gang understregede, at den nuværende fællesskabslovgivning om drivgarn skal følges til punkt og prikke. Rådet gav samtidig udtryk for sin tilfredshed med det resultat, som indtil da var blevet opnået med håndhævelsesforanstaltningerne. Rådet var dengang også tilfreds med initiativet fra Kommissionen, som tilstræber at nå denne målsætning under fiskeriperioden, uden en udvidelse af det samlede fiskeri. Kommissionens repræsentant forklarede, at Kommissionen ønsker fremskridt, og at den vil tage alle konstruktive ideer fra delegationerne op til velvillig overvejelse med henblik på at nå frem til at samle kvalificeret flertal for Kommissionens forslag. Den 17. december 1996 fremlagde Kommissionen ved hjælp af en af de italienske myndigheder udarbejdet plan et forslag for Rådet til en afgørelse vedrørende en særlig foranstaltning til fremme af italienske fiskeres omlægning af visse bestemte fiskeriaktiviteter. Med dette forslag tilsigtes en gradvis afskaffelse af den italienske flådes anvendelse af drivgarn, hvorved det sikres, at følgerne for beskæftigelsen bliver så lidet indgribende som muligt.
Der er vedtaget ordninger for at opmuntre fiskerne til at gå over til andre mere selektive metoder for perioden 1997 til og med 1999 og tilbyde dem kompensation for eventuelle indkomsttab. Dette forslag af 17. december er i øjeblikket til forhandling i Rådet, og Europa-Parlamentet er blevet hørt. I lyset af Parlamentets udtalelse er det formandskabets hensigt at gøre alt for at sørge for, at forslaget bliver vedtaget under det nederlandske formandskab. Formandskabet vil også minde medlemsstaterne om Kommissionens anmodning fra rådsmødet i april 1996 om at tage initiativet og fremsætte konstruktive ideer for at få løst problemet med drivgarnene. I al fald må vi fastslå, at uden et sådant initiativ, hvortil der i mangel af et ændret kommissionsforslag kræves enstemmighed i Rådet, ser det temmelig sort ud for mulighederne for at finde en løsning. Jeg vil lade det blive ved dette.

Baldarelli
Hr. formand, hr. rådsformand, jeg finder, at det har været rigtigt at tage denne forhandling, og at vi også vil være i stand til at uddybe den i den kommende måned, når vi skal beskæftige os med den plan for omstilling af drivgarnsfiskeriet, der vedrører Italien.
Italien, nærmere betegnet landets nye regering, har angrebet dette emne med beslutsomhed, og det vil højst sandsynligt i løbet af de tre år lykkes landet at gøre fiskerfartøjer, der benytter drivgarn på op til 2, 5 km, acceptable. Planen er frivillig og vedrører følgelig kun dem, der har til hensigt at omlægge deres aktivitet.
Problemet må imidlertid angribes ikke blot i snæver italiensk sammenhæng, men for hele Middelhavets vedkommende. Vi er overbevist om, at der finder overfiskeri sted på visse fiskeressourcer, og drivgarnene skaber også problemer fra et miljømæssigt synspunkt. Dette er også påvist videnskabeligt.
Men problemet skal dog ikke blot vedrøre Italien, men tillige tredjelandene, fordi der er en risiko at disse flåder, når de en gang er omstillet i de europæiske lande, meget let kan brede sig i tredjelandene.
Det er derfor nødvendigt med en omstillingsplan, der omfatter hele Middelhavsområdet, og det er tillige af stor betydning, at Europa spiller sin rolle inden for europartnerskabet med Middelhavslandene, således at også disse lande bevidstgøres om denne form for fiskeri, der tager hensyn til de miljømæssigt forsvarlige.
Vi må også gøre os klart, at der i Middelhavsområdet findes flåder, der fisker fuldstændig vilkårligt - jeg tænker her på de japanske og koreanske flåder - samt på fartøjer under bekvemmelighedsflag, der pløjer disse farvande og hugger enormt ind på fiskeressourcerne.
Af disse grunde skal problemet med drivgarnene undersøges i forbindelse med de samlede bestræbelser inden for fiskerisektoren i Middelhavsområdet. Også andre former for fiskeri og andre fiskeredskaber er enormt skadelige for opretholdelsen af visse meget ømfindtlige arter, som f.eks. delfiner og havskildpadden karetten, som naturligvis kan påvirkes kraftigt også af andre former for fiskeri, som f.eks. langlinefiskeriet.
Jeg finder derfor, at vi også må benytte kontrolforanstaltninger i bevidstheden om, at vi i det hele taget er forpligtet til at overholde den EF-forordning, hvorefter længden af drivgarnene er fastsat til 2, 5 km. Jeg finder, at dette er et grundlæggende forhold, som vi må rette os efter.

Langenhagen
Deres svar, hr. rådsformand, er efter min mening fuldstændig utilstrækkeligt! De siger, at der mangler konstruktive forslag. Jeg spørger, fra hvem? Jeg mener, at disse konstruktive forslag mangler fra Rådets side, bestemt ikke fra Parlamentets side! Vi har allerede gentagne gange udtalt os om problemet med drivgarn. Fuldstændig med rette har vi tidligere hele tiden forbudt dette, da den offentlige opinion, som vi repræsenterer her, ser beskyttelsen af havdyrene og bevarelsen af den økologiske balance truet af disse garn.
Fiskeri betyder også sikring af menneskenes økonomiske og sociale livsgrundlag. Her skal vi imidlertid agere særdeles forsigtigt, navnlig på et tidspunkt og på de steder, hvor de tilgængelige fiskeriressourcer kan registrere tab. Anvendelsen af drivgarn har navnlig to negative konsekvenser: For det første er det problematisk, at der ved anvendelsen af dem ikke selekteres mellem de fiskede arter. Derudover bliver havdyr dræbt på helt meningsløs vis på grund af det såkaldte spøgelsesfiskeri. Også selv om der skal sondres mellem fiskeriproblematikken i det nordlige Stillehav, det sydlige Stillehav, det nordlige Atlanterhav, det sydlige Atlanterhav, i Østersøområdet, i Middelhavsområdet samt inden for 12-mile-zonen, skal man dog holde fast ved, at anvendelsen af drivgarn er lige katastrofal overalt.
Vi bør i denne sag i overensstemmelse med vor tidligere beslutning fortsat foregå med et godt eksempel. En ajourføring er nødvendig. Det er derfor nødvendigt og særdeles presserende, at Rådet vedtager det muligvis reviderede kommissionsforslag fra 1994.
For at forsvare sine egne og de andre fællesskabers og landes interesser og værdier skal EU internt og i de internationale organer finde de egnede veje til et hurtigt og passende forbud mod anvendelsen af drivgarn, parallelt med de nødvendige effektive kontrolforanstaltninger.

d'Aboville
Hr. formand, døden skal jo have en årsag. Aldrig har dette ordsprog været mere velanbragt end i denne sag om drivgarn.
For det første sammenblandingen. At behandle de garn, der bruges i Middelhavet, og dem, der bruges i Atlanterhavet, under samme punkt, er ren overbudspolitik. I Middelhavet fanger man en sjælden art, nemlig sværdfisk, fisk, der ikke lever i stimer, hvilket forudsætter meget lange garn, hvorimod man i den biscaiske bugt, der er det centrale i mit indlæg, fisker tun, som der er masser af, som lever i stimer, og som man altså kan fange med meget kortere net.
Det er ligeledes blevet påstået, at net på 2, 5 km ikke kan være rentable. Så burde vi være vidner til et genereliseret snyderi. Det kan man bare kontrollere for at forvisse sig om det modsatte. To både, der var udstyret af Fællesskabet, tog i 1995-1996 ud, kontrollerede - 60-70 kontroller pr. sæson - og man konstaterede ingen overtrædelser. Og så påstår man, at disse net skulle være djævelsk effektive, men ved De, hvilken procentdel tun udgør af fangsten i nettet? 80, 50, 25 %? Nej, ikke engang, men mindre end 12 % af den samlede fangst!
Hvilke argumenter er der så tilbage i dag? Der er et enkelt i forslaget til beslutning: Drivgarn kaldes ikke-selektive. Jo større løgnen er, jo lettere glider den ned. Hvordan kan man på den måde tilsidesætte den undersøgelse, der er udarbejdet af IFREMER over to sæsoner med observatører fra fem nationaliteter? Undersøgelsens konklusioner er klare: Selektivitet på 85, 8 %, det vil sige en af de mest selektive fiskemåder! Og hvad ville følgerne være, hvis de franske tunfiskere gik helt væk fra denne teknik? Det ville være katastrofalt for ressourcerne. Der er tale om fartøjer, som får 50 % af deres årlige omsætning af tunfisk. Hvis denne mulighed fjernes fra dem, har de kun det valg at holde op med at fiske tun, så de hele året kan hellige sig deres vinterbeskæftigelse, nemlig trawlfiskeri, som indbringer dem fiskearter som kulmule, der er en truet art.

Eisma
Hr. formand, havde det stået til Europa-Parlamentet havde vi egentlig slet ikke behøvet at stille dette spørgsmål, fordi allerede i 1994 gav vi udtryk for ønsket om, at der ved udgangen af samme år skulle vedtages et forbud mod anvendelsen af drivgarn. Jeg minder bare lige om betænkningen.
Jeg behøver ikke at redegøre for, hvorfor vi som Parlament alle sammen synes, at det er så forfærdeligt, hvad der sker med drivgarnene. Det har fru Langenhagen beskrevet meget grundigt. Når især de italienske fiskere fisker med drivgarn, siges mindre end 20 % af den samlede tilstræbte fangst at være tun og sværdfisk, resten er bifangst. Jeg behøver ikke at forklare, hvor alvorligt dette er for havmiljøet.
Nu hører jeg fra rådsformanden, at det nederlandske formandskab vil gøre sit bedste for nok en gang at drøfte dette, det vil sige det forslag, som den 22. april 1996 blev behandlet som det sidste i Rådet. Jeg vil nu alligevel anmode om, at Kommissionens forslag, det vil sige et forbud pr. 1. januar 1998, bliver taget alvorligt. Jeg vil spørge rådsformanden, hvornår dette kommer til behandling, og på hvilken måde formanden vil forberede dette på det kommende Fiskeriministerråd.

Jové Peres
Hr. formand, det er nu tre år siden, at Kommissionen fremlagde sit forslag om forbud mod drivgarn, og beslutningen er stadig blokeret i Rådet. Selv om regeringer som f.eks. den italienske er villige til at træffe foranstaltninger til at reducere brugen af disse redskaber, er disse initiativer, hvordan man end vender og drejer det, utilstrækkelige, og der er medlemsstater, som har forbudt dem, men så længe der ikke kommer et generelt forbud, vil situationen være nøjagtig den samme.
Man hævder, at der er flåder fra tredjelande, som fortsætter med at bruge disse redskaber. Lad os ikke narre os selv. Så længe de ikke forbydes i Den Europæiske Union, vil det være umuligt at få tredjelande til at holde op med at bruge dem.
Den Europæiske Union forsøger at retfærdiggøre sig gennem kontrolaktioner. Disse aktioner gør ikke noget grundlæggende ved problemet, og desuden står de urimeligt høje omkostninger ikke mål med effektiviteten.
Der er vægtige grunde til at forbyde anvendelsen af flydetrawl. For det første er der hensynet til miljøet og bevarelsen af fiskeressourcerne. Med anvendelsen af disse redskaber udgør 80 % af fangsten bifangst, og dette påvirker i høj grad de beskyttede arter. Forbudet mod disse redskaber er meget vigtigt både af hensyn til bevarelsen af fiskeressourcerne og af hensyn til beskyttelsen af de truede arter.
Der er også økonomiske grunde til forbudet mod disse redskaber. De er meget lidt selektive, påvirker andre fiskerier og sætter de fiskere, som anvender selektive fiskemetoder, i en dårlig situation. Lad os ikke narre os selv. Disse redskaber gavner ikke en gang de fiskere, som bruger dem. Noget andet er, at nogle regeringer gør dette til et statsspørgsmål. Markedssituationen, den mangelfulde kvalitet af den fangst, der opnås med disse redskaber, og de store investeringer og afdrag gør brugen af disse redskaber urentabel. Det er rigtigt, at fiskerne er fanget af de investeringer, de har foretaget. Det ringe udbytte, der kommer ud af disse fangster, bevirker, at afdragene er for lange.
Nogle regeringer bør beslutsomt tage fat på problemet til gavn for deres egne fiskere og kommende generationer. Fiskeriet i Fællesskabet og i hele verden står over for en krise uden fortilfælde, der bunder i knappe ressourcer og markedsproblemet. Drivgarn er et eksempel på, hvad man ikke skal gøre inden for fiskeripolitik. Rådet bør være klar over dette og løse problemet én gang for alle. Her er en udfordring og en god lejlighed for det hollandske formandskab.

Tamino
Hr. formand, også jeg må i lighed andre kolleger give udtryk for en vis skuffelse ved rådsformandens svar, fordi jeg ikke finder, at man kan sige, at det skorter på konstruktive forslag.
Problemet er, at vi har et forslag af 1994 fra Kommissionen, en række tilkendegivelser fra Europa-Parlamentet og tillige en FN-resolution. I denne situation kunne det forventes, at Rådet traf indbyrdes sammenhængende afgørelser, og at det siddende formandskab satte sig i bevægelse for at opnå positive resultater.
Hvorfor er kravet om et absolut forbud mod spadare vigtigt? Svaret er, at disse redskaber, således som det allerede er blevet nævnt, ikke er selektive, og at de benyttes ikke blot i Middelhavet, men tillige i Atlanterhavet, særlig af franske, engelske og irske fiskerfartøjer, selvom tendensen har været faldende i de seneste år. Der er imidlertid ingen tvivl om, at de største påvirkninger særlig finder sted i Middelhavet.
Disse påvirkninger kan kort opregnes som følger: disse drivgarn, der har dette navn, fordi de anvendes til fangst af sværdfisk, dræber hvert år ifølge Den Internationale Hvalkommission ca. 5.000 delfiner og snesevis af kaskelothvaler. Yderligere udgør fangsten af den fisk, der er målet, nemlig sværdfisken kun 17-18 % af fangsten. Dette viser, at denne form for fiskeri ikke er selektiv.
Yderligere er sværdfiskebestanden ifølge FAO udsat for overfiskeri. Dette betyder, at en mindskelse af fiskeriaktiviteten vil medføre en vægtmæssig forøgelse af de fangster, som i øjeblikket består af unge fisk, som ofte aldrig har formeret sig.
Men hvordan er situationen i dag? I Middelhavet, der er det område der er i den største risiko, opererer en italiensk flåde og måske i stadig videre omfang flåder fra tredjelande. For at kunne kontrollere tredjelandene er den eneste løsning at sige, at Den Europæiske Union ikke længere fisker efter sværdfisk og indgå handelsforbindelser med tredjelande, der afholder dem fra sværdfiskeri. Dette er den eneste troværdige løsning.
Hvad dernæst angår længden på 2, 5 km af nettene er dette mål passende eller ikke passende. Dersom det er passende, er det uforståeligt, hvorfor man beklager sig, dersom det ikke er passende, er der to muligheder: enten at de fiskere, der siger at de benytter 2, 5 km lange net, tværtimod bruger længere net eller naturligvis selv har interesse i en ændring i modsat retning.
Af disse grunde er den eneste måde, hvorpå man kan sikre udbyttet af fiskeriet og tillige dettes fremtid for de italienske fiskere, at fastsætte et endeligt forbud mod drivgarn til fangst af sværdfisk, iværksætte en omstillingsproces, benytte mere selektive metoder og metoder, der er mindre farlige for miljøet og følgelig indgå forbindelser med tredjelande, der kan føre til kontrol med brugen af de sværdfiskegarn, der benyttes i disse områder.

Souchet
Hr. formand, hvorfor genoptager vi i dag forhandlingen om drivgarn, når de eneste nye videnskabelige oplysninger bekræfter selektiviteten, og når der udvikles andre fiskeredskaber, der skaber meget større bekymring, såsom »naveran«. Hvorfor vil man for enhver pris genoplive en polemik, der døde ud til stor fordel for alle?
De to sidste sæsoner for hvid tun i Nordatlanten har rent faktisk vist fiskernes ansvarlige adfærd, for de har strengt overholdt begrænsningen på 2, 5 km. Det viser de mange nationale og fælles kontroller, der er udøvet med franske tunfiskere. Disse sæsoner har ligeledes vist, at fartøjerne kan fiske med både net og line, to fiskemetoder, der har vist sig at være fuldstændig forenelige.
Endelig er beviset, at der er en maksimal rentabilitet med net på 2, 5 km. Accepten af disse net er for mange fiskere, det må vi ikke glemme, et stort offer. Nogle er holdt op, og så er der dem, som naturligvis havde beregnet deres fartøjs kapacitet og investeringerne ud fra de daværende bestemmelser, det vil sige 5 km. Overgangen til 2, 5 km. har været en meget tung yderligere byrde.
Tiden er derfor ikke inde til at indgive dem den tanke, at man igen påtænker at ændre reglerne. Vedrørende drivgarn skal vi holde op med disse politiske spilfægterier og med at skabe et usikkert, uroligt klima.
Det, vore fiskere har brug for, er tværtimod stabile spilleregler og varige lovgivningsmæssige rammer, så de kan udøve deres vanskelige erhverv med den nødvendige planlægning.
Hr. formand, det, vi skal gøre, er meget enkelt. Vi skal for det første huske, at drivgarn er et vigtigt arbejdsredskab for mange fiskersamfund i Europa. Derefter skal vi bekræfte, at der kun findes en spilleregel for alle og for alle fiskerområder, nemlig bestemmelsen med 2, 5 km. Selv om den er hård, har den i det mindste den fordel, at den er klar. Endvidere skal vi sikre, at alle anvender denne bestemmelse uden undtagelse, både tredjelande og medlemsstaterne, der alle skal sende et kontrolfartøj til stedet i næste sæson.
Det er sådan, hr. formand, og ikke ved at bære ved til bålet, at vi undgår at vende tilbage til tidligere tiders konfrontation, der er til skade for alle; kun sådan kan vi vende tilbage til varig fred i fiskeområderne. Det er i den retning, at vor gruppe ønsker, at Rådet skal gå i al dets klogskab.

Martinez
Hr. formand, denne gamle forhandling går helt tilbage til 1994, da fru Fraga - der er for sværdfisken, hvad fru Lulling er for honning og jeg for vin - sværdfiskens passionaria, bragte problemet op, dette slag mellem garn og line. Kommissionen foreslog dengang et forbud, men først efter en frist på fire år, der udløber i december 1997. Fru Fraga Estévez ønskede med ganske få nuancer et umiddelbart forbud, dog med det baltiske område som eneste område (vi ved for øvrigt ikke, hvorfor det netop skulle være det baltiske område) og territorialfarvande, men det er rigtigt, at inden for de 12 mile er det kyststaten, der er suveræn.
Så det er et hegelsk problem. Det er et dialektisk problem, fordi det onde og det gode jo ikke kun skal findes på hver sin side. Der er rigtigt, at der er modstridende økonomiske argumenter: Hundredvis af spanske fiskere, der for øvrigt er fru Fragas vælgere; og italienerne. Vi tog med fru Péry til Palermo, hvor 500 italienske fiskerfartøjer er berørt. På den anden side er der den økonomiske balance - hr. d'Aboville eller borgmesteren i Luçon talte om det lige før - den økonomiske balance for de tres virksomheder eller tres fartøjer på øen Yeu med alle de problemer, der er forbundet med at oplægge flåderne. Det talte vor kollega, hr. Baldarelli, om for lidt siden.
Og så fremfører man de økologiske argumenter, veritable atlanterhavsmure på 20 km. for Italiens vedkommende, som det hele støder mod, lige som under 2. verdenskrig! Skildpadderne og delfinerne dør! Når man ser på sagen, er der, omend jeg indrømmer, at også det er for mange, kun 2 % affald, hvis jeg kan sige det på den måde. Jeg vil gerne nævne noget, de sicilianske fiskere sagde. Da vi besøgte dem, fortalte de os, at de havde forståelse for delfinens skæbne, men at også de risikerede at uddø. Fiskerihvervet går i arv fra far til søn. De små delfiner risikerer at forsvinde, men det gør de små fiskere også. De fortalte for øvrigt, at koreanerne og japanerne ikke bliver berørt af et forbud. Er det da delfinerne, der udgør forskellen mellem et koreansk net, et japansk net og et italiensk net? Det er et problem. Der er også risikoen med intensivt fiskeri. Jeg tror, at det var hr. d'Aboville, der for lidt siden sagde, at det min sæl var omtrent 12 % af fangsterne.
Kommissionen er for en gangs skyld i sin visdom - men det er sjældent, det kan jeg lige så godt understrege - nået frem til en slags kompromis, som for øvrigt kom fra FN, som FN selv havde vedtaget i 1989, om et garn på 2, 5 km. i stedet for 5 km. Man skar garnet over i to halve, hvis De tillader udtrykket. Et garn pr. enhed. Men med alle de risici, som det afstedkom, alle problemerne med beskadigede garn, den tid, det tager at udskifte garn, kan det få fiskerne til at gå glip af mindst en dags fiskeri.
Ud fra det kompromis var det lykkedes at afslutte dramaet, neurosen i den biscaiske bugt, alt sammen under overvågning af otte inspektører, der skulle overvåge tun, otte inspektører fra EU! Hvis de britiske køer havde haft lige så mange inspektører som tunfiskene, var dette drama sandsynligvis slet ikke opstået.
Tunkrigen bryder ikke ud, for jeg er sikker på, at fru Fraga forstår, at vi skal holde os til de 2, 5 km. Det er et kompromis, og sådan kan vi genskabe freden i flåderne i den biscaiske bugt.

Pérez Royo
Hr. formand, nøgleordet i dette spørgsmål er »ligevægt«. For det første skal der findes en retfærdig ligevægt mellem en gennemførlig aktivitet for fællesskabsflåden og bevarelsen af ressourcerne.
På trods af hvad nogle franske kolleger har sagt, er faldet i tunfiskeforekomsten i Biscayabugten alarmerende og skyldes netop anvendelsen af disse fiskeredskaber.
For det andet betyder ligevægt ligebehandling af alle. Flydetrawl har været forbudt for de spanske og portugisiske fiskere siden tiltrædelsestraktaten i 1986. Fiskere fra andre lande anvender garn på op til 2, 5 km, og i Bizcayabugten er garn på op til 25 km tilladt.
Vi anmoder om, at man, uanset hvilken zone det drejer sig om, generelt forbyder brugen af flydetrawl. Vi anmoder samtidig Rådet om at tage direkte fat om problemet, at udtale sig til fordel for forbudet og samtidig finde frem til passende godtgørelsesforanstaltninger.
Vi vil også gerne gøre opmærksom på den modsigelse, der ligger i, at man i Unionen importerer store mængder af fisk fanget af udenlandske flåder, der anvender disse garn. Kunne vi ikke være selektive i vores import, således at bremsen på anvendelsen af drivgarn ikke begrænses til vores egne flåder og vores egne farvande?
Og til sidst, hr. formand, i overgangsperioden bør Kommissionen sørge for en større kontrol. De to fartøjer, der blev lejet af Kommissionen, samt andre foranstaltninger truffet i forbindelse med kystfiskeriet af tun var på trods af deres utilstrækkelighed afgørende, da man skulle mindske spændingen og undgå de triste hændelser i 1994.

Arias Cañete
Hr. formand, svaret fra Rådets formandskab kunne ikke være mere skuffende. Rådet har ikke givet noget tegn om, at man på nogen måde vil gøre denne sag lettere. Rådets formandskab giver os det indtryk, at man vil fortsætte fremgangsmåden med at udelukke dette forslag fra dagsordenerne eller systematisk blokere det i Rådet. Det foruroliger os. Og vi er foruroliget over den stædighed, nogle medlemsstater lægger for dagen, for det eneste, medlemsstaternes og Kommissionens øgede kontrol de sidste år har vist, er den manglende økonomiske rentabilitet ved anvendelsen af drivgarn med reglementeret længde. Nogle staters flåder har afstået fra at bruge drivgarn, og hvis de stadig bruges i andre tilfælde, skyldes det økonomisk støtte fra visse medlemsstater.
Vi står over for fisketeknikker, som - man kan sige hvad man vil - er økologisk skadelige, økonomisk urentable, hvis man holder sig inden for lovens rammer, og som ydermere - som det er tilfældet i øjeblikket med en medlemsstat - giver anledning til konflikter med tredjelande. Under disse omstændigheder har det hollandske formandskab en enestående lejlighed til at løse dette spørgsmål, som ikke kan holdes uden for den generelle revision af de tekniske foranstaltninger. Når man diskuterer de nye flerårige programmer, vil det være absurd, hvis man i en situation med overkapacitet forsat tillader brugen af ikke-selektive fisketeknikker. De ændringsforslag, som Parlamentet har foreslået, kan være et fleksibelt element til at opnå det nødvendige flertal i Rådet, hvilket Kommissionens oprindelige forslag naturligvis ikke kan være. Kort sagt, hr. formand, jeg anmoder Dem indtrængende om at medtage dette spørgsmål på Rådets dagsorden og at etablere de nødvendige forudgående kontakter og forhandlinger, der giver mulighed for at opnå enighed i Rådet i en sag, hvis løsning ville betyde et skridt fremad i gennemførelsen af en fælles ansvarlig og bæredygtig politik.

Tajani
Hr. formand, vi er mod forslaget om øjeblikkelig afskaffelse af drivgarn i Middelhavet, fordi dette alene ville ramme Fællesskabets fiskere, mens fiskerfartøjer fra tredjelande fortsat ville fiske uden hverken regler eller kontrol.
Ganske vist vil ingen hævde, at drivgarnene er uskadelige eller uden indvirkninger på ressourcerne, men det er klart, at et øjeblikkeligt forbud ikke blot ikke ville give de forventede resultater, men bevirke forskelsbehandling i fiskernes øjne med alvorlige følger for beskæftigelsen. Disse konsekvenser ville blive endnu mere alvorlige for Italien, når man tager i betragtning, at denne aktivitet næsten udelukkende foregår i mål nr. 1-områder, og det er ikke udelukket, at forbuddet også kunne skabe problemer for den offentlige orden.
Italien viser nu sin vilje til at finde en løsning. Der er blevet udarbejdet en plan for benyttelse af sværdfiskegarn, der er affødt af en overenskomst mellem regeringen og erhvervsorganisationerne, og som forudsætter økonomisk støtte fra Fællesskabet. Under rådsmødet om fiskeri i december sidste år blev det af Kommissionen fremsatte forslag om økonomisk støtte allerede behandlet og bedømt positivt. Men allerede nu er fiskerfartøjerne ved at blive udrustet til indledningen af fiskerikampagnen.
Det er derfor nødvendigt, at Fællesskabet allerede nu giver et klart signal om, at det er villigt til positivt at løse spørgsmålet om drivgarn i Italien, således at fiskerne og rederne ikke endnu en gang skal stå i den situation, at de påbegynder en fiskerikampagne i en atmosfære af usikkerhed og sårbarhed.
Vi kræver følgelig af Rådet, hr. formand, at det hurtigt muligt vedtager støtteforanstaltninger for Italien og holder sig den ekstraordinære karakter for øje, som retfærdiggør ikke blot nødvendigheden af at anvende FIUF, men tillige muligheden af anvendelse af andre fællesskabsmidler, på områder, hvor de kvoter, der er tildelt Italien, ikke udnyttes fuldt ud.

Vallvé
Hr. formand, i lighed med nogle af de tidligere talere vil jeg gerne sige, at Rådets svar forekommer mig stærkt utilstrækkeligt, hvad angår problemet med fiskeri med drivgarn. Jeg vil kun omtale problemet i Middelhavet og de konkrete skader, som denne form for fiskeri pådrager fiskerne, helt konkret fiskerne fra de baleariske øer, som i høj grad lider under tilstedeværelsen af mere end 500 italienske fiskefartøjer, der fisker med drivgarn.
Det er blevet sagt mange gange, at Middelhavet er et sygt hav, et hav med problemer i forbindelse med bevarelsen af arterne. Bevarelsen af disse arter forudsætter, at der anvendes så selektive fiskeredskabet som muligt, og drivgarn er på ingen måde et selektivt fiskesystem.
Jeg har allerede flere gange henvendt mig til Kommissionen i forbindelse med den skade, denne form for fiskeri forvolder på de baleariske øer. Man har sagt og bekræftet, at tidspunktet for forbudet senest vil være december 1997. Jeg kan på nuværende tidspunkt ikke se, at Rådet har til hensigt at overholde de fastsatte frister, hvilket er til stor skade for nogle af fælleskabsfiskerne.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, hr. formand for Rådet, ærede medlemmer, Deres ord, hr. formand for Rådet, er skuffende. Mine kolleger, der har haft ordet før mig, har sagt det, og jeg bliver nødt til at gentage det. Vi forventede os meget mere af Rådets formandskab og endnu mere af det hollandske formandskab.
Den nuværende blindgyde, som lovgivningen omkring drivgarn befinder sig i, er ganske enkelt uacceptabel. Det er blevet sagt her, at Kommissionen har anmodet om, at disse garn forbydes i slutningen af året - Parlamentet har gentaget det ved flere lejligheder, og det lader til, ærede medlemmer, at vi skal blive ved med at gøre det.
At lade tiden gå uden at løse dette problem forværrer situationen, fjerner tilliden til institutionerne og forårsager uønskede situationer som den nuværende situation med Italien, der er under pres fra USA, som vi også har omtalt her.
Snart starter en ny sæson og dermed risikoen for en konfrontation mellem fællesskabsflåderne og udgiftskrævende overvågnings- og kontrolforanstaltninger, som kan undgås, for problemet ligger som sagt blot i den åbenbare uforenelighed mellem fiskeredskaberne: På den ene side de traditionelle, de selektive, som respekterer miljøet, og på den anden side de moderne destruktive drivgarn. Man ved, at garn på 2, 5 km ikke er rentable. Den italienske regering har truffet foranstaltninger til omlægning af fiskeriet med støtte, og man burde gøre det samme i Atlanterhavet med de stater, der stadig anvender disse redskaber. På den måde vil man definitivt løse det problem, som holder fiskerne i uvished og hvert år koster betydelige summer i fællesskabsbudgettet.
Den nye situation i Middelhavet, hr. formand, og den foreslåede undtagelse af Østersøen bør give mulighed for et nyt flertal i Rådet, som definitivt kan deblokere problemet og imødekomme Parlamentets anmodninger. Det er Rådet, der kan og bør løse problemet. Og tillad mig at sige, at det hollandske formandskab har en enestående mulighed for at tegne sig for denne historiske politiske succes, eftersom det ikke er direkte indblandet.
Vi beder derfor Rådet udvise politisk ansvarlighed og ansvarlighed hvad angår samhørighed. Da vi ikke er tilfreds med Deres ord, beder jeg Dem overveje sagen, efter det der er blevet sagt her, og tænke på, at det har flertallets støtte i denne forsamling, som ikke helmer, før den har opnået den totale udryddelse af de såkaldte »dødsgardiner«.

Gallagher
Hr. formand, for det første vil jeg gerne benytte lejligheden under denne debat om fiskeriet til at nævne en episode, der indtraf ud for Irlands sydvestkyst sidste søndag på en klar, solrig dag med rolig sø og god sigt. Episoden involverede det 16 m lange irske skib, Exodus , og det 33 m lange britiske skib, Seahorse , med en besætning af spaniere og portugisere. Der er en undersøgelse i gang fra de irske myndigheders side. Lad mig foreslå her i Parlamentet, at Kommissionen holder sig fuldt informeret om udviklingen i forbindelse med denne undersøgelse og holder Fiskeriudvalget fuldt orienteret. Jeg håber, at vi får mulighed for at debattere resultatet af undersøgelsen på et senere tidspunkt.
Jeg opfordrer Parlamentet til at give udtryk for sin kondolence over for dem, der er i familie med skipper Danny O'Driscoll, der døde som et resultat af denne episode, og over for hele Castletownbear by.
Jeg er i hvert fald ikke skuffet over svaret fra Rådet, da Rådet er realistisk i forhold til spørgsmålet om drivgarn. Hvis det havde til hensigt at forbyde drivgarn, så ville det være logisk at forbyde bomtrawling og alle former for fiskeri, der skønnes at være skadeligt for miljøet.
Efter reduktionen af grænserne til 2, 5 km har der været et fald på 66 % i landingerne af tun i mit land. Der har ikke været nogen økonomisk analyse eller rådslagning med industrien, og videnskabsmændene har ikke på noget tidspunkt anbefalet et forbud mod drivgarnsfiskeri.

McCartin
Hr. formand, også jeg vil gerne give udtryk for min sympati med de pårørende til de fiskere, der druknede ud for Irlands sydkyst ved et sammenstød, der skete i søndags.
Jeg vil gerne henvise til det spørgsmål, hr. Arias stillede, og sige, at jeg beundrer hans og ligeledes fru Fragas vedholdenhed i dette spørgsmål. Men det er klart, at sagen har to sider. Det meste af baggrunden for offentlighedens holdning til hele spørgsmålet om fiskeri med drivgarn kommer fra erfaringer i Stillehavet, hvor alt er helt anderledes, hvor tunfiskene svømmer tæt på delfinerne, og hvor drivgarnene forårsager tab af andre havdyrs liv, ud over hvad de skal fange.
I Stillehavet er garnene også 40 til 50 km lange, og det er en helt anden situation end den, vi har i Atlanten. Vi må huske på, at et net på 2, 5 km spænder over ca. 1500 m, når det er i brug i Atlanten. Det er en ret ubetydelig længde på et net i den situation. Vi må huske, at vi ikke har at gøre med Atlanten.
Hvad jeg gerne vil sige er, at vi må forsøge at finde en løsning. Der er to problemer, men hvad vi har her er hovedsagelig en interessekonflikt mellem på den ene side franskmændene, der bruger lange liner, og på den anden spanierne. Det, jeg foreslår, er, at hvis vi her i Fællesskabet beslutter, at man ikke må bruge net, så bør de mennesker, der bliver forhindret i at drive deres lovlige fangst af tun med net, have kompensation. En fornuftig løsning ville være, at hvis franskmænd og irere og briter bliver tvunget ud, fordi deres måde at fiske på er uacceptabel, så vil den spanske flåde naturligvis fange flere fisk, og de bør så give irerne og briterne og franskmændene andre kvoter af samme værdi, så alle kan være tilfredse. Tunfisken vil blive fanget på en måde, der er acceptabel for os, og de franske, irske og britiske fiskere vil ikke lide noget tab. Det er en indlysende løsning: enten finansiel kompensation eller kompensation af anden art. Vi bør ikke bruge falske miljøargumenter til at fordømme en praksis, som vi kender, og som videnskabeligt er bevist ikke at have andre konsekvenser, end at man fanger tun.

Imaz San Miguel
Hr. formand, i fiskesektoren er det legitimt og nødvendigt med en forøgelse af produktiviteten. Men kun når den ledsages af en forøgelse af selektiviteten. Drivgarnene lever ikke op til denne selektivitet, og derudover bringer de den føromtalte ligevægt mellem ressourcer og produktion i fare. Lad mig komme med følgende dommedagseksempel: Forestil Dem, at 400 baskiske og galiciske fartøjer anvendte disse garn. Det ville betyde en øjeblikkelig forsvinden af tunfiskeressourcerne i Bizcayabugten med deraf følgende risiko for miljøet, manglende rentabilitet, uforenelighed med de traditionelle fiskeredskaber i de samme farvande, konflikt mellem flåder, vanskeligheder med at føre reel kontrol og risiko for handelssanktioner.
Derfor skal der handles. Og jeg vil tillade mig at stille det hollandske formandskab et konkret forslag: Som Rådets formandskab kan De stå for en aftale mellem medlemsstaterne for definitivt at løse dette problem. De, hr. formand for Rådet, talte om at undersøge forskellige initiativer for at opnå et kvalificeret flertal i Rådet. Undersøg muligheden for at undtage Østersøen fra dette initiativ og fastsæt det endelige forbud mod disse garn fra den 31. december 1997. Og forsøg at samle stater omkring dette initiativ som f.eks. Italien, hvis fiskeriminister, hr. Pinto, den 29. november sidste år i Venedig erklærede sig som tilhænger af udryddelsen af disse garn i Middelhavet til gengæld for de godtgørelsesforanstaltninger, som De har beskrevet som et socioøkonomisk alternativ.
De stater, der kan sætte sig imod disse foranstaltninger - Det Forenede Kongerige, Frankrig og Irland - udgør ikke en mindretalsblokering. Men De kan også få disse lande til at tilslutte sig et flertal ved at opstille en alternativ plan, der går ud på, at brugerne af drivgarn i Atlanterhavet omlægger deres fiskeri. Denne plan skulle finansieres med midler fra FIUF, som i løbet af 1997 og 1998 for det første kunne dække udgifterne i forbindelse med tidligere foretagne investeringer i drivgarn. For det andet uddannelsen af disse fiskere i mere selektive teknikker til fiskeri af samme arter, nemlig tun. Og for det tredje de nødvendige investeringer i denne omlægning. Gør en indsats for at overbevise regeringer som den britiske, som i den forløbne sæson har brugt 600.000 pund på at kontrollere et fiskeri, hvor den samlede fangst ikke er vurderet til mere end 400.000 pund, og hvor fangsten blev frembragt af bare fem fiskefartøjer.
Dette er en alternativ vej, den anden vej er at fortsætte med et uløst miljøproblem, en latent konflikt i fællesskabsfarvande, store omkostninger for Kommissionen, manglende overholdelse af de regler, som årligt beskrives i Kommissionens rapporter, og endelig truslen om handelssanktioner fra USA, som ville få negative konsekvenser for hele fællesskabsmarkedet, hvis det italienske problem ikke blev løst. Det hollandske formandskabet har ordet.

Formanden
Som vi har hørt, har hr. Imaz San Miguel givet ordet til formanden for Rådet. Jeg regner med, at minister Patijn vil svare, idet forskellige kolleger har kritiseret hans foregående indlæg.

Patijn
Det nederlandske formandskab, nederlændere i det hele taget, er kendt for at have et godt tag på vand. Desværre har jeg endnu ikke tilegnet mig kunsten at kunne gå på vandet. Det er lidt den kunst, der forventes, når det drejer sig om give Rådets drøftelser af Kommissionens forslag af april 1994 en positiv afslutning. Selv med den bedste vilje af verden er det i Rådet ikke muligt at skabe kvalificeret flertal på basis af det nuværende kommissionsforslag. Det kan De så beklage, men det er en politisk realitet, og dette betyder også, at der på basis af EU-traktaten, vor fælles grundlov, ikke bliver vedtaget nogen retsgyldig beslutning. Imidlertid er der to veje til alligevel at udvirke noget sådant. Enten tilpasser Kommissionen sit forslag, således at en række medlemsstater, der er imod, alligevel kan tilslutte sig, men jeg er bange for, at Kommissionen ikke er særlig interesseret i dét, fordi den så bagefter er nødt til at stille her hos Dem og forklare, hvorfor den har justeret sit forslag, og så vil den komme lige så meget i skudlinjen, som formandskabet er det nu; eller rådsformandskabet prøver på at overrule Kommissionen ved hjælp af sit eget kompromisforslag, men dette kræver enstemmighed, og dette er absolut umuligt. De har tilskyndet os til at sætte alt ind på at give kommissionsforslaget af april 1994 en positiv afslutning i Rådet. Hvis vi ser en chance for det, vil vi gøre det, men nederlændere kan ikke gå på vandet.
Det andet spor er, selvom dette spor også synes at være midlertidigt blokeret af politiske årsager, for eksempel at vedtage foranstaltninger, som nu er til overvejelse på basis af forslag fra den italienske regering, om ved hjælp af strukturforanstaltninger beregnet på fiskerisamfundene i Italien gradvist at nedtrappe disse samfunds anvendelse af drivgarn og lade dem lægge om til andre teknikker eller til andre økonomiske aktiviteter. Jeg mener, at der eksisterer et kommissionsforslag fra december sidste år, her er Europa-Parlamentet blevet bedt om at udtale sig, og jeg vil indtrængende anmode Dem om ikke at blokere dette andet spor og så hurtigt som muligt afgive Deres udtalelse, således at der i al fald på dette punkt kan gøres noget, som måske vil have en påviselig virkning i Middelhavet.
Bevaringen af havmiljøet er en prioritet for Rådet og for alle, det er blot således, at i dagligdagens politiske realitet er vi under alle omstændigheder nødt til at afveje denne i forhold til økonomiske og regionale interesser. Hvis det lykkes os at foretage denne afvejning i Rådet, sidder vi med en beslutning, men hvis det ikke lykkes Fællesskabet, i al sin mangfoldighed, at nå frem til enighed herom, har De ingen beslutning, og desværre må jeg meddele Dem, at dette for øjeblikket ikke ligger ligefor. Med mindre De kan give Kommissionen en vis politisk margen til at justere sin beslutning, således at denne muligvis alligevel kan finde flertal i Rådet.

Formanden
Vi kan ikke fortsætte debatten, hr. Eisma, fordi vi har endnu et emne på dagsordenen. Men om hvilket punkt ønsker De nøjagtigt at tage ordet?

Eisma
Er Kommissionen, således som rådsformandskabet ytrede ønske om det, rede til at justere kommissionsforslaget?

Bjerregaard
Hr. formand, på kommissær Boninos vegne vil jeg gerne understrege, at Kommissionen bestemt også beklager, at der ikke er sket fremskridt med hensyn til dette anliggende i Rådet. Vi har nu hørt, at forslaget fra Kommissionen har ligget der siden 1994, og ifølge de oplysninger, jeg har fået, har Kommissionen gentagne gange over for Rådet anført, at den stiller sig positivt over for et kompromis, som kan opnå et kvalificeret flertal. Jeg kan kun gentage her, hvad jeg forstår er blevet gentaget adskillige gange, at vi går ind for, at der findes en løsning, som tilgodeser de pågældende flåders økonomiske interesser og de relevante miljømæssige hensyn.

Imaz San Miguel
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Helt kort: Jeg mener ikke, at Kommissionen har svaret på spørgsmålet fra den tidligere taler, og jeg vil gerne bede om, at Kommissionen inden for den nærmeste tid erklærer, om den reelt har til hensigt at spille en aktiv rolle i udarbejdelsen af et nyt forslag.

Fiskeri ud for Angolas og Guineas kyst
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger: :
A4-0013/97 af Cunha for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om indgåelse af protokollen om fastsættelse af de fiskerimuligheder og det finansielle bidrag, der er omhandlet i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Angola om fiskeri ud for Angola, for perioden 3. maj 1996 til 2. maj 1999 (KOM(96)0323 - C4-0475/96-96/0176(CNS)); -A4-0385/97 af Macartney for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om indgåelse af protokollen om fastsættelse af de fiskerimuligheder og den finansielle godtgørelse, der er omhandlet i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og regeringen for Republikken Guinea om fiskeri ud for Guineas kyst, for perioden 1. januar 1996 til 31. december 1997 (KOM(96)0111 - C4-0270/96-96/0084(CNS)).
Cunha
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, aftalen mellem Den Europæiske Union og Angola om fiskeri ud for Angola blev indgået for første gang i 1987 og gjaldt i første omgang for en indledende periode på tre år, hvorefter den blev fornyet hvert andet år.
Den nuværende aftale, som løber fra maj 1996 til maj 1999, er fordelagtig for adskillige sektorer af fiskerflåden i forskellige medlemslande - Spanien, Portugal, Frankrig, Tyskland og Nederlandene - og indebærer en betydelig forøgelse af fiskerimulighederne. Mængden af rejer - som er produkter af høj kvalitet og med stor værditilvækst på EF-markedet - forbliver uændret, fangstmulighederne forøges væsentligt med hensyn til bundfiskeri og fiskeri for langlinefartøjer med flydeline, og forhandlingerne omfatter for første gang også fiskeri efter pelagiske arter, nærmere betegnet hestemakrel og almindelig makrel.
De samlede omkostninger i forbindelse med denne fiskeriaftale beløber sig til 40 mio ECU, hvilket er en betydelig forhøjelse i forhold til den foregående aftale, hvis omkostninger beløb sig til 18, 5 mio ECU. Der er tre hovedårsager til denne stigning, hvoraf den vigtigste er, at aftalens gyldighedsperiode er udvidet fra to til tre år; for det andet at fangstmulighederne stiger væsentligt for fællesskabsflåden, og for det tredje en stigning i kompensationsomkostningerne til den angolanske stat, som har været uændret siden 1992.
Jeg vil gerne understrege, at denne aftale også indeholder nyskabelser på andre områder, og at den navnlig med hensyn til bevarelse af ressourcerne er meget positiv, idet der for første gang gives mulighed for biologiske hvileperioder i de tilfælde, hvor videnskabelige undersøgelser påviser en væsentlig nedgang i bestandene, og derudover fastsættes en grænse for fangsten af visse følsomme arter, såsom rejer. Endvidere vil jeg gerne understrege, at selv om denne fiskeriaftale - som i øvrigt alle andre fiskeriaftaler - er en kommerciel aftale, er den yderst fordelagtig, hvad angår udviklingssamarbejdet, da der fastsættes væsentlige stigninger i posterne vedrørende stipendier, videnskabelige undersøgelser af fiskeriressourcer og fremme af den lokale fiskerisektor. Endvidere omfatter aftalen en bestemmelse om, at antallet af sømænd om bord på EF-fartøjer stiger fra tre til fem, ud over en bestemmelse om faglig uddannelse af disse angolanske sømænd.
Min konklusion som ordfører er, at der er tale om en yderst tilfredsstillende aftale for begge parter, både for Den Europæiske Union og for Angola. Ikke mindst fordi den forlænger gyldighedsperioden fra to til tre år, hvilket giver en vis stabilitet for de redere, der investerer deres kapital i dette forehavende.
Endelig henleder jeg Parlamentets og Kommissionens opmærksomhed på de desværre ikke usædvanlige forsinkelser i forbindelse med høring af Parlamentet, hvilket snart må siges at være en del af vores historie! Denne aftale, der blev paraferet den 2. maj 1996, blev sendt til Parlamentet til høring den 12. september 1996. Besynderligt! Den 12. september, da der kun var to uger til, at indbetalingen, som krævedes for den midlertidige anvendelse af aftalen, skulle ske. Der er noget, der ikke fungerer her. Ordføreren konstaterer, at der fortsat er behov for en forbedring af de administrative og politiske mekanismer med henblik på, at Parlamentet bliver hørt inden for en behørig frist, således at udtalelsen kan få reel indflydelse på beslutningsprocessen. Det kan vel ikke være for meget at forlange.

McCartney
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig nogle af de ting, min kollega, hr. Cunha, har sagt. Men lad mig sige, at jeg, når jeg går i gang med drøftelsen af dette emne, først og fremmest har taget, hvad der synes at være det ret usædvanlige skridt at rådspørge Republikken Guineas ambassade og forsøgt at få bidrag fra dem til betænkningen. Det vil jeg også anbefale andre, som befinder sig i samme situation, at gøre, for de var meget glade for, at vi talte med dem for at få deres mening. Aftalen var allerede indgået, så der var ingen aspekter af den, der kunne sættes spørgsmålstegn ved. Men de fremsatte nogle kommentarer til mig på Guineas regerings vegne, som jeg kunne tage med i betænkningen.
For det første må det siges, at Guinea er desperat afhængigt af indtægter fra aftaler som denne for at kunne opfylde sine normale regeringsfunktioner. Så de står temmelig svagt, fordi de er så afhængige af indtægter fra EU. Ikke desto mindre er der i denne aftale nogle nye udviklinger, der viser spændende muligheder for at bruge disse aftaler i retning af udvikling. Vi taler ofte om det dilemma, der består i, om disse aftaler skal være handelsaftaler eller udviklingsinstrumenter. Parlamentet har gentagne gange sagt, at vi bør bevæge os mere og mere i retning af at se dem som udviklingsinstrumenter. Hr. Crampton har fremhævet dette i sit eget bidrag til Parlamentet, og det har mange andre også.
Så det er godt at se, at aftalen med Guinea begynder at bevæge sig i den retning. For eksempel er der for første gang specielle bevillinger til forskning og til studier og uddannelse indbygget i aftalen, såvel som de mængder bistand, der gives i form af generelle bevillinger, og hvoraf en del via den prioritering, den relevante regering foretager, vil finde vej til skoler, klinikker og udviklingsprojekter af den art - det er altid det forsvar, man fremfører for systemer af denne art. Så det aspekt bør vi slet ikke udelukke.
Men potentialet for disse aftaler er enormt. Et land som Guinea, der er et af de fattigere lande i Afrika, har store muligheder, hvis det kan få stabilitet, hvilket jeg tror, det nu har nået, til trods for ustabiliteten i regionen, hvis det kan udnytte den økonomiske zone, det besidder. Det er et problem, for det står over for en invasion af fremmede både. Jeg taler ikke om både fra EU - i det mindste har vi en aftale, der regulerer dette - men et antal flåder fra andre steder, i særdeleshed fra Asien, som man har fundet i Republikken Guineas territorialfarvand. Guinea er i øjeblikket meget sårbart. Vi må virkelig her i EU se på det problem og forsøge at finde en regional løsning hele vejen langs Vestafrikas kyst. Det ved jeg, de fleste lande i Afrika, som vi har aftaler med, ville hilse velkommen. De føler sig sårbare over for lokketoner eller simpel invasion af både fra andre dele verden end EU.
I 1958 blev Guinea berømt i Afrika, for da De Gaulle sagde til de franske kolonier »Accepterer I den nye franske union af alle kolonierne?«, så sagde de alle »oui«, men Guinea sagde »non«. Og Sekou Tourés berømte »non« blev mødt med mange gengældelsesforanstaltninger fra franskmændene. Guinea måtte lide meget, fordi det stod fast på sine principper og blev uafhængigt. Ironisk nok fik alle de andre kolonier, der havde sagt »oui« også uafhængighed to år senere uden nogen spørgsmål og med en masse bistand. Jeg nærer stor beundring for guineanerne, fordi de hævdede deres uafhængighed, men de har et efterslæb fra den periode at trækkes med. Så når vi forhandler med lande som Guinea, bør vi være generøse.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige et par ord om kommentarerne fra andre parlamentsudvalg. Budgetudvalget har helt ret i det, det siger om proceduren. Hver gang siger Parlamentet det samme, nemlig at vi vil inddrages og konsulteres, før aftalen træder i kraft, og hver gang bliver det ignoreret. Fru Jöns har fremhævet dette meget præcist, og jeg vil støtte alle hendes argumenter.
Udvalget om Udvikling og Samarbejde har også, som jeg nævnte, sagt det helt rigtige, når de fremhæver, at disse aftaler skal ses som udviklingsaftaler. Disse aftaler er vigtige. Vi tager dem alvorligt her i Parlamentet. Men jeg ville ønske, at vi kunne få Rådet og Kommissionen til at bygge os ind i proceduren på en mere effektiv måde, så vi virkelig kunne føle os som en del af denne proces.

Jöns
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg taler her på Budgetudvalgets vegne, og jeg vil gerne understrege følgende: For begge protokollers vedkommende - som de tidligere talere jo også allerede har sagt - har vi at gøre med protokoller, som allerede blev indgået i henholdsvis december 1995 og maj 1996. Disse protokollers historie beviser endnu en gang, hvor vigtigt det var, at vi omsider har forbedret proceduren, proceduren til information og inddragelse af Parlamentet i forbindelse med indgåelsen af internationale fiskeriprotokoller.
Jeg håber i hvert fald, at denne måde at tilsidesætte den anden gren af budgetmyndigheden på hører fortiden til. At sikre dette er målet og formålet med den code of conduct , vi vedtog med budgettet for 1997. Først at blive hørt henholdsvis 5 og 4 måneder efter protokollernes indgåelse er temmelig groft! Men at Rådet så også træffer afgørelse om en midlertidig anvendelse, og at Kommissionen så også udbetaler ikke ubetydelige summer til Guinea og Angola, nemlig dels 2, 7 mio og dels endog 13, 5 mio ECU, uden at vor udtalelse foreligger, det er dog den stiveste!
Kommissionen har således, som det har været almindeligt i de seneste år, betragtet Rådets afgørelse om midlertidig anvendelse som et tilstrækkeligt grundlag til at udbetale den første rate. Man kunne næsten tro, at vor udtalelse slet ikke interesserer nogen længere! Jeg opfordrer derfor nu Rådet og Kommissionen til - og jeg beklager, at Rådet ikke længere er til stede her - at man i forbindelse med fremtidige forhandlinger om fiskeriprotokoller holder sig til den indgåede code of conduct , til den indgåede aftale, og rettidigt og udførligt informerer såvel Fiskeri- som Budgetudvalget om forhandlingernes forløb og om de finansielle følgevirkninger. Således har vi i hvert fald i fællesskab, vel at mærke i fællesskab, aftalt det i den indgåede code of conduct .
Den indgåede code of conduct fastsætter i øvrigt, at Rådet, Kommissionen og Parlamentet skal gøre alt, hvad der er muligt, for hurtigst muligt at gennemføre lovgivningsproceduren. Det betyder imidlertid også - og jeg anmoder Kommissionen om at tage dette til efterretning - at Kommissionen også omsider indleder sine forhandlinger med tredjelande rettidigt, for at der er nok tid til en behørig lovgivningsprocedure. Det ville være dejligt, hvis disse krav ikke behøver at blive gentaget bedemølleagtigt efter yderligere et par år!

Teverson
Hr. formand, et af de vigtigste karakteristika ved fiskerisituationen på verdensplan i øjeblikket er, at bestandene i hele verden overalt bliver stærkt udtyndede. Vi må spørge os selv, hvorfor det er tilfældet. En af de væsentligste faktorer, der altid er blevet forbundet med denne udtynding af bestandene, er den globale fiskeriflådes overforsyning med kapital. En af årsagerne hertil er de store summer, som nationale regeringer bruger på at subsidiere deres fjernfiskeriindustri. Det indebærer i sig selv, at der er et kapløb om at komme til at fiske for at tjene penge nok til at forrente og afdrage denne kapital, at der træffes aftaler med forskellige lande for at flytte fiskeri bort fra nationale farvande til andre zoner andre steder i verden. Det er præcis, hvad internationale fiskeriaftaler som dem, der indgås af Den Europæiske Union, drejer sig om. Det er den støtte, der har ført til den overkapacitet, som har medført udtynding af bestandene. Det er en cyklus, som der må gøres en ende på for at beskytte fiskebestandene for fiskere i en fjern fremtid.
Det er derfor, Den Liberale Gruppe her i Parlamentet er den eneste, der faktisk ser realiteterne i øjnene og siger, at offentlig subsidiering af fiskeriaftaler må stoppe. Det er derfor, at vi inden for begge disse aftaler har stillet ændringsforslag, hvori der står, at fiskerflåderne, fartøjerne og ejerne selv, der har fordel af disse aftaler, bør bære de fulde omkostninger ved dem, og at de ikke længere skal hvile på EU's skatteydere - ikke fordi det er forkert i sig selv, men fordi vi via subsidier får for stor kapitaltilførsel og en fortsat udtynding af bestandene.
Jeg vil anmode Parlamentet om at støtte disse ændringsforslag for at bidrage til at sikre vore fiskebestande og fiskerisamfund i fremtiden.

Apolinário
Hr. formand, endnu en gang er det rent pro forma, at Parlamentet afgiver sin udtalelse som led i en udelukkende formel deltagelse i lovgivningsprocessen vedrørende en aftale, der allerede er ved at blive gennemført. På den baggrund kan det ikke forbavse nogen, at der i Parlamentet kan høres en stadig mere højrøstet kritik af fænomenet internationale fiskeriaftaler. Et institutionelt problem, men også et procedure- og metodeproblem, for så vidt som Kommissionen systematisk sætter Parlamentet i denne uacceptable situation.
Det er imidlertid vigtigt at undgå, at Parlamentets protest resulterer i afstraffelsesaktioner, som alene går ud over befolkningen og fiskerne, som er afhængige af denne helt nødvendige del af fiskeripolitikken: internationale fiskeriaftaler. At anlægge et syn på disse aftaler, der alene er baseret på den toleddede cost/benefit-størrelse, er reduktionistisk, begrænsende og fejlagtigt og tager i sidste instans kun sigte på at sætte en stopper for indgåelsen af internationale fiskeriaftaler. For at dæmme op for denne tendens vil jeg understrege, at aftalen med Angola er yderst positiv for både Den Europæiske Union og Angola. Og Fællesskabets redere og fiskere bør gribe chancen og fuldt ud udnytte de forhandlede fiskerimuligheder.

Crampton
Hr. formand, jeg er enig i en hel del af det, der er blevet sagt om mangel på rådslagning med Parlamentet, og jeg håber, at den tilstedeværende kommissær vil tage det med sig tilbage til Kommissionen. Det er nødvendigt, at vi involveres fuldt ud i forelæggelsen af disse fiskeriaftaler lige fra begyndelsen.
Som hr. Mccartney gik også jeg til Angolas fiskeriministerium og talte med dem, og de var meget bekymrede. De ville underskrive aftalen, fordi de havde brug for pengene. Jeg synes ikke, at disse udviklingslande, i særdeleshed lande, der har været igennem en tragedie som Angola, burde tvinges ind i denne situation. Men de trænger til pengene, og de sagde ganske klart, at de ikke mente, at de ville være i stand til at overvåge denne aftale. De ville ikke være i stand til at overvåge 1500 km kyst med syv forældede både og uden flyvemaskiner. Så vi bør hjælpe dem. Vi bør hjælpe disse udviklingslande. Vore fiskeriaftaler bør være i overensstemmelse med vor udviklingspolitik. Det er temaet, eller et af de væsentligste temaer, i den betænkning, jeg vil forelægge for Parlamentet i maj.
Jeg må understrege dette. Vi har alle et ansvar, særlig over for udviklingslandene, og i særdeleshed over for lande, der tidligere har været vore kolonier, og som vi ikke har vist den respekt, som de fortjener. Vi må hjælpe dem med at udvikle deres egen fiskeindustri, så at de på lang sigt - og jeg understreger det lange sigt, for det bliver på lang sigt - bliver i stand til at eksportere deres egne fiskeriprodukter og få den ekstra værdi fra deres fiskeindustri til deres egen udvikling.

Dührkop Dührkop
Hr. formand, jeg mener, det er meget tilfredsstillende, at man har fornyet fiskeriaftalerne med Angola og Guinea, som gavner fiskerne og de europæiske forbrugere samt Angola og Guinea, som på denne måde kan regne med en vigtig indtægtskilde.
Den gensidige fordel sikres ved at de lokale og de europæiske flåders aktiviteter supplerer hinanden. Og ved at styrke det omtalte samarbejde med de to lande og støtten til deres fiskesektorer gennem f.eks. tekniske programmer og praktiske erhvervsuddannelsesprogrammer.
Det drejer sig efter min mening om nogle afbalancerede og retfærdige protokoller, som indebærer en rimelig udgift for Den Europæiske Union. Man skal naturligvis også hjælpe AVS-landene med at udøve kontrolforanstaltninger i deres farvande med henblik på at garantere bevarelsen af ressourcerne, men også med at forvise de industrifartøjer, som fisker ulovligt.
Vi må som så mange gange før fordømme, at Kommissionen og Rådet giver Parlamentet en meget marginal rolle i budgetmæssige anliggender. De oplysninger, Kommissionen giver os, er meget sparsomme, og der foretages næsten ingen høring af Europa-Parlamentet, som er en af bugdetmyndighedens grene. Alt kommer for sent, i utilfredsstillende tilstand og først, når aftalerne er trådt i kraft.
Efter min mening bør Europa-Parlamentet handle. Men det skal være meget varsomt med at sparke til Rådet og til Kommissionen for at få dem til at bevæge sig, for ikke mod vores vilje også at komme til at sparke til vores fiskere. Og vi skal udrydde det billede, som nogen med dårlig samvittighed har af disse fiskeriaftaler med AVSlandene: Det er aftaler, der hverken skader deres befolkninger eller den lokale fiskesektor. Den Europæiske Union betaler en rimelig finansiel godtgørelse for dette, og disse aftaler har en meget nyttig indvirkning på udviklingen i disse lande, samtidig med at de sikrer fiskeriaktiviteten for vores fiskere.

Bjerregaard
Hr. formand, først og fremmest vil Kommissionen gerne takke ordførerne for de to udmærkede betænkninger om fiskeriaftalerne. Hvad angår den nye protokol til fiskeriaftalen med Angola, skal det bemærkes, at den åbner øgede muligheder for en række fiskerier. Endvidere opretholdes der fiskerimuligheder for rejer, og der indføres et nyt fiskeri, nemlig fiskeri efter pelagiske arter, hvilket åbner aftalen for andre EU-lande såsom Tyskland og Nederlandene. Det skal understreges, at protokollens gyldighedsperiode er blevet udvidet fra to til tre år, og med denne fjernere tidshorisont får EU-rederne mere stabile vilkår. For første gang giver bilaget til protokollen Angolas myndigheder mulighed for at indføre et biologisk fiskeristop. Den finansielle modydelse er blevet forhøjet af hensyn til alle de nye muligheder, som den nye protokol åbner.
Hvad angår ændringsforslag 1 og 3 er Kommissionen enig i den holdning, ændringerne udtrykker, men den kan ikke tilslutte sig dem. Kommissionen sikrer allerede nu en relevant informationsvirksomhed om aftalernes gennemførelse, navnlig under møderne i Fiskeriudvalget og inden enhver forhandling. Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 2, eftersom det under forhandlingen om den interinstitutionelle aftale kun var de finansielle Middelhavsprotokoller, der var omfattet af klassificeringen som ikke-obligatoriske udgifter. De andre aftaler var undtaget, således fiskeriaftalerne.
Kommissionen kan ikke godkende ændringsforslag 4, da Rådet fastlægger forhandlingsdirektiver en enkelt gang for hver aftale, men ikke når den enkelte protokol fornyes. Når Kommissionen forhandler disse protokolfornyelser, sørger den for, at de direktiver, Rådet har givet den, bliver overholdt.
Hvad angår fiskeriaftalen med Guinea, så finder Kommissionen, at de nye fiskeribetingelser for EU-flåden i Guineas farvande kan sikre, at aftalen gennemføres mere effektivt, og at det sker under iagttagelse af de grundliggende krav om, at fiskeressourcerne skal bevares. Med denne nye protokol har Kommissionen og Guineas myndigheder villet fremme EU-fartøjernes tilbagevenden i Guineas farvande, en tilbagevenden som var indledt under den foregående protokol, og de har villet give Guinea midler, så landet bedre kan overvåge sin fiskerizone og bekæmpe ulovligt fiskeri. De tekniske og finansielle bestemmelser i protokollen har dette dobbelte sigte, og det gælder navnlig protokollens bestemmelse om det særlige finansbidrag til fiskeriovervågning.
Hvad angår de foreslåede ændringsforslag, kan Kommissionen ikke tilslutte sig de fire ændringsforslag, da de, for så vidt angår de tre første, ikke afspejler en klar skelnen mellem på den ene side de mål, den logik og de procedurer, som er specifikke for fiskeriaftalerne med AVS-landene, og på den anden side de mål, den logik og de procedurer, der er specifikke for den europæiske udviklingsfond. Det må også tages i betragtning, at selv om de resultater, som Kommissionen sigter mod under forhandlingerne om fiskeriaftalerne, er af handelsmæssig art i den forstand, at der tilstræbes ligevægt i de gensidige indrømmelser, så gælder det for disse resultater, at disse allerede overholder og er i samklang med de foranstaltninger, der gennemføres som led i udviklingspolitikken.
Med hensyn til ændringsforslag 4 minder Kommissionen om, at protokollen ikke pålægger Guinea en forpligtelse til at fremlægge en rapport om den detaljerede anvendelse af de beløb, der er nævnt i artikel 6. Dog vil Kommissionen forhøre sig hos Guineas myndigheder om anvendelsen af disse beløb, og den vil derefter under relevante omstændigheder videregive oplysningerne til Europa-Parlamentet som led i de gældende informationsprocedurer.
Og så vil jeg gerne slutte med at sige, at jeg selvfølgelig vil sikre, at den ansvarlige kommissær, Emma Bonino, bliver opmærksom på, at Parlamentet ønsker at blive inddraget tidligere i processen.

Cunha
Hr. formand, kære kolleger, jeg undskylder det sene tidspunkt, men jeg vil ikke undlade at gøre kommissæren opmærksom på, at jeg er dybt skuffet over hendes svar på vore yderst beskedne ændringsforslag. Jeg vil faktisk gå så langt som til at sige, at Kommissionen ikke viser det mindste tegn på at ville ændre noget ved Europa-Parlamentets aldeles latterlige og underordnede rolle i forbindelse med indgåelsen af fiskeriaftaler. Ikke engang ændringsforslag nr. 3, hvori Kommissionen anmodes om i løbet af det sidste år af protokollens gyldighedsperiode at forelægge Parlamentet en beretning om aftalens gennemførelse, synes Kommissionen at være indstillet på at acceptere. Ærlig talt, der må være nogen, der gør grin med os!

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 00.00)

