Klimaændringer (fortsat forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om klimaændringer.
Johannes Blokland
Hr. formand! Jeg vil forsøge igen. Allerførst vil jeg lykønske kommissær Dimas og formanden for Rådet, hr. Gabriel, med deres forslag og deres inspirerende taler. Især på grund af Al Gores kampagne og Sir Nicholas Sterns rapport har der i de forløbne måneder været stor interesse for klimaændringer. Det betyder, at tiden nu er gunstig til at gøre betydelige fremskridt. Europa skal virkelig føre an i klimadebatten og træffe foranstaltninger. Det er nu vigtigt, at Kommissionens seneste forslag ikke blot tages op af Miljøudvalget og Rådet (miljø), men også af medlemsstaternes regeringschefer. Klimaproblemet er så omfangsrigt, at det er nødvendigt at blive ved med at sætte det på dagsordenen i de kommende årtier.
I betragtning af at det ikke er let at forsinke klimaændringer og dermed opvarmning af jorden, vil kun rigoristiske skridt få en tilstrækkelig effekt. Dertil er det nødvendigt at gå over til kulstoffrie og kulstoffattige brændstoffer. Konkret betyder dette derfor, at vi skal droppe fossile brændstoffer. Europa-Parlamentet har tidligere sagt, at Europa skal opnå en CO2-reduktion på 30 % inden 2020. Kommissionen har imidlertid foreslået en reduktion på 20 % for at have mulighed for at forhandle med det formål, at der opnås en global aftale, som indebærer en emissionsreduktion på 30 % i Europa. Jeg beder kommissær Dimas om at forklare, hvorfor han tror, at denne taktik vil lykkes.
Hr. formand! Jeg vil gerne anmode om lidt mere tid, fordi jeg ikke var i stand til at tale i et normalt tempo.
Luca Romagnoli
for ITS-Gruppen. - (IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Det er et fælles ønske i Parlamentet, og bestemt i offentligheden, at bekæmpe klimaændringen. Jeg vil alligevel gerne komme med en bemærkning, som vil være nyttig, når det gælder om at fremhæve den intellektuelle ærlighed, som vi skylder de borgere, som er mindre inde i dette emne. Det er, at når vi taler om at bekæmpe klimaændringen, er det værd at bemærke, at vi kun taler om den indflydelse, som mennesket og dets aktiviteter har på miljøet, en indflydelse, som det er videnskabeligt bevist er langt mindre markant end indflydelsen fra geofysiske og astronomiske faktorer.
Det er rigtigt, at det er nyttigt at have en energipolitik, der ikke kun er så miljøvenlig som muligt, men som også sikrer den energiforsyning, som er afgørende for vores udvikling, noget som indtil videre har lange udsigter i Europa med al vores politiske uafhængighed af ikkeeuropæiske lande. Jeg er naturligvis helt enig i målene for emissionsreduktionen, ligesom jeg er enig i bestræbelserne på at udvikle vedvarende energikilder. Det er naturligvis alt sammen rigtigt, og det er en god idé at opmuntre folk til at bruge mindre forurenende køretøjer. Men vil vi ikke ende med at have samme situation som i Italien, hvor 2007-finansloven favoriserer dem, som har råd til at købe nye biler, og faktisk dømmer dem, som er mindst velstillede og ikke har råd til at skifte bilen ud, til manglende mobilitet og store udgifter?
Endelig, mine damer og herrer, jeg er ikke bange for Kina - tro mig - men jeg vil alligevel gerne endnu en gang spørge, om der overhovedet er nogen mening i vores unilaterale bestræbelser med hensyn til bæredygtighed, når Kina og de asiatiske tigre på et år emitterer lige så meget klimaforandrende gas til atmosfæren, som EU producerer på 10 år.
Sigmar Gabriel
Hr. formand! Jeg har bedt om ordet igen for at komme med en klar reaktion på et angreb fra fru Harms på det tyske formandskab. Det drejer sig om spørgsmålet om, hvordan det tyske formandskab forholder sig til debatten om at involvere bilindustrien i klimabeskyttelsen.
For det første, fru Harms, kan formandskabet slet ikke have nogen mening om dette spørgsmål endnu, fordi der hverken foreligger et forslag fra Kommissionen eller har fundet nogen drøftelse sted i Rådet endnu. Hvis De tænker på den tyske forbundsregerings holdning, fru Harms, så beder jeg Dem notere følgende: For det første er Deres udtalelse om, at forbundsregeringen skulle være imod et lovforslag og imod en EU-lovgivning med de 120 g CO2-emission pr. km, definitivt forkert. Det er den tyske forbundsregerings holdning, at hvis den europæiske bilindustris frivillige forpligtelse falder til jorden, er der naturligvis behov for en europæisk lovgivning med 120 g CO2-emission pr. km som mål.
For det andet mener forbundsregeringen imidlertid, at ...
(Tilråb)
hvis bilindustrien i Europa har sat sig dette mål for 2012, så bør man tage den på ordet. Det er den tyske forbundsregering heller ikke imod.
For det andet mener forbundsregeringen imidlertid, at man skal nå dette mål på 120 g gennem to ting, nemlig for det første gennem teknikken og for det andet gennem en delvis inddragelse af biobrændstoffer.
(Tilråb)
Jeg kan ikke se, hvorfor det ikke skulle fungere. Det måtte vi så diskutere, men sagen er, om vi vil tillade - og det vil jeg gerne bede om en fælles, rolig drøftelse af - at der som følge af udvidelsen af den første generation af biobrændstoffer fortsat skabes en fødevarekonkurrence, som i Mexico har ført til, at majsbrød, de fattigstes fødevare, i dag er blevet 60 % dyrere, eller om vi vil investere i anden generation af biobrændstoffer, i syntetiske brændstoffer. Ja eller nej?
Hvis vi vil det, så må vi vække en markedsøkonomisk interesse for det. Naturligvis har bilindustrien og også olieindustrien en interesse i at udvikle syntetiske brændstoffer, som ikke tillader denne fødevarekonkurrence, hvis vi giver dem mulighed for at opnå en del af dette mål på 120 g ved at inddrage biobrændstoffer. Det må vi have en saglig diskussion om. Men lad venligst være med at foregive, fru Harms, at Forbundsregeringen skulle have noget mod et lovforslag med 120 g som mål.
For det tredje er vi forhåbentlig enige om, at vi skal nå dette mål som et gennemsnit for alle køretøjer, idet forbruget og CO2-udslippet skal sænkes både for store, mellemstore og små biler. Hvis det handler om at gennemføre den europæiske bilindustris frivillige forpligtelse ved lov, så skal det også ske på den måde, som den var tænkt, nemlig i alle køretøjsklasser, så der i gennemsnit opnås 120 g CO2 pr. km.
Den fjerde bemærkning, fru Harms. Jeg tror, der er to ting, man ikke må gøre. Måske kan vi i det mindste være enige om det. Det er også Forbundsregeringens holdning. Det er forkert at trække bilindustrien ind i Europas emissionshandelsordning, fordi det ville føre til, at emissionshandelen blev endnu mere kompleks, og den er i forvejen alt for kompleks. Derfor er det fornuftigt at regulere dette uden for emissionshandelsordningen.
Desuden kan vi måske også blive enige om, at vi ikke må privatisere en teknologisk fremtidsopgave, nemlig reduktion af CO2-udslippet, ved at sige, at det i sidste ende afhænger af den individuelle kørselsadfærd. Der er tale om en teknologisk udfordring, og den vil vi løse teknologisk ved at ændre bilernes teknik og ved delvis at inddrage udvikling og tilsætning af syntetiske biobrændstoffer.
Hvis Deres spørgsmål gik på forbundsregeringens holdning, så håber jeg, at jeg har givet Dem et fyldestgørende svar. Hvis Deres spørgsmål var rettet til rådsformandskabet - og sådan forstod jeg det - så ville jeg være taknemmelig, hvis De ville være så fair at give formandskabet en chance for i det mindste at føre en orienterende debat i Rådet (miljø). Det kan imidlertid først lade sig gøre, når Kommissionen har fremlagt en meddelelse om spørgsmålet.
Og hvis Deres forslag skulle forstås sådan, at De beder om en sådan meddelelse, så vi kan føre en orienterende debat, så ville dette være den eneste del af Deres tale, hvor jeg ville være enig med Dem!
(Bifald)
Avril Doyle
(EN) Hr. formand! Jeg lyttede nøje til, hvad hr. Gabriel sagde, fordi overskrifterne i de irske aviser i dag lyder således: "Tyskland kæmper mod EU-grænserne for emissioner fra biler". Aviserne skriver endvidere, at den tyske kansler Angela Merkel lovede med alle midler at bekæmpe planerne om at indføre generelle grænser for CO2-emissioner fra biler osv. Mine to minutter tillader mig ikke at fortsætte.
Hr. minister! De skal gøre en stor PR-indsats, hvis det, De siger er korrekt snarere end det, den tyske formand for Rådet siger. Derfor bør De afklare den nuværende forvirring, særlig da kansler Merkels tale ved påbegyndelsen af det tyske formandskab var fremragende og meget opmuntrende netop på dette område, og hun har lovet, at dette emne får høj prioritet på dagsordenen for topmødet i marts.
Vi har brug for større politisk deltagelse i denne debat. Det egentlige problem er - og jeg siger dette gennem forsædet til kommissæren samt til ministeren - at vi har overladt det til embedsmændene og diplomaterne. Ja, Nairobi var et fremskridt i forbindelse med at berede vejen. Det er det, De sagde. Men det var et meget lille og snirklet fremskridt og næppe en forbedring af det, der blev aftalt i Montreal.
Det virker meningsløst, at tusinder af os fra flere hundrede lande mødes en gang om året, bruger kulstof og flyver til alle mulige steder for at sidde og diskutere navnlig, hvad der skal være på dagsordenen, og derefter rejser hjem igen efter op til to uger for blot at vende tilbage et år senere for at genoptage den diskussion om dagsordenen, vi var rejst fra et år før. Hvis det vi siger og alle rapporterne fra økonomer, ngo'er, miljøforskere og fremtrædende videnskabsmænd er rigtigt - og de har ret, 99 % af befolkningen er enig i, at de har ret - skal vi påtage os det største politiske ansvar for at løse problemet. Dette skal ske på topmødeniveau, men ikke kun på topmøder også på partskonferencerne og i Nairobi og alle andre steder, hvor vi mødes. Vi skal tage det op på premierminister- og statschefniveau i løbet af årets 12 måneder og ikke kun på det årlige møde inden for De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer eller på Kyoto-partskonferencen.
Der er behov for politisk deltagelse på højeste niveau. Lad os gå i gang med dagsordenen.
Dorette Corbey
(NL) Hr. formand, hr. Gabriel! Jeg håber virkelig, at vi kan blive enige om forslaget om at begrænse bilers CO2-udstødning til 120 milligram og endvidere om endnu større reduktioner, når det gælder den anden generation af brændstoffer. Det er nemlig tvingende nødvendigt, for rigtig mange mennesker er overordentlig bekymrede over klimaændringerne. I morgen bekendtgør FN, at jorden opvarmes endnu hurtigere, end vi hidtil har troet. Ved løsningen af problemet skal Europa udvise lederskab. Derfor er det vigtigt, at vi virkelig holder fast ved disse 30 %, og at vi ikke giver efter og går ind for 20 %, hvis resten af verden ikke er med. Det er meget skuffende, at vi på den måde gør os afhængige af andre lande. Det er der en række gode grunde til. For det første har vi et moralsk ansvar over for resten af verden. Vi har forårsaget klimaændringerne, og derfor skal vi også løse dem. For det andet er det ifølge Stern-rapporten meget billigere at føre en kraftig klimapolitik nu end senere at betale omkostningerne i forbindelse med tilpasning til opvarmningen. En klimapolitik giver i vid udstrækning chancer for innovation og beskæftigelse.
Chris Davies
(EN) Hr. formand! Formandskabet er kommet godt fra start med dette emne. Jeg tvivler ikke på nogen måde på hr. Gabriels engagement, og det glædede mig meget at høre de stærke ord fra kansleren i sidste uge. Men retorikken skal selvfølgelig tilpasses virkeligheden, og Tyskland har et problem. Det har først og fremmest et problem med den nationale tildelingsplan. Jeg ved godt, at det er et problem, at formandskabet og Kommissionen fortolker det forskelligt, men hvordan man end ser på det, hjælper det ikke, at De i den varme stol ikke har en godkendt national tildelingsplan. Så De bedes få det bragt i orden, hr. minister.
Så er der selvfølgelig sagen i dag med den tyske bilindustri og retorikken i flere aviser. Jeg har lige ledet en høring om begrænsning af CO2-emissioner fra motorkøretøjer, og jeg vender tilbage til høringen. Det klare budskab fra mange af de eksperter, der holder tale, er, at 120 g pr. kilometer sagtens kan lade sig gøre inden for den nævnte frist på fem år til en pris på 1.000 euro. Det er vurderingen fra mange af disse eksperter. Og det er 1.000 euro, som bilejerne hurtigt tjener ind, på grund af brændstof- og benzinbesparelser.
Hvor mange gange har industrien ikke under miljødebatter blandet sig og sagt til EU, at dette er umuligt, og at det ødelægger vores industri, og til Parlamentet, at det vil koste urimelige summer? Og lige så ofte indfører vi lovgivningen, og på en eller anden måde bliver problemerne bortvejret, industrien klarer det, vi bliver mere konkurrencedygtige, og EU's stilling i verden bliver styrket. Jeg formoder, at det samme sker igen. Industrien overdriver, det gør den altid.
Vi taler om at tage fat på klimaændringer. Hvis vi ser på den reelle pris for en bil, som er faldet betydeligt i de sidste 20-30 år, og vi siger, at en emissionsbegrænsning på 25 % vil koste 1.000 euro mere, og at den reelle pris for en bil stadig er lavere end for 30 år siden, kan vi så ikke betale den pris? Hvordan kan vi se vores børn i øjnene og sige, at vi ikke var rede til at betale bare lidt mere for at gøre så stor en forskel?
(Bifald)
Claude Turmes
(DE) Hr. formand! Jeg synes, vi bør fortsætte denne bildebat, fordi den netop viser kløften mellem ord og handling. Hr. Gabriel, Deres forslag om at kombinere tilsætning af biobrændstoffer og forpligtelsen til at lave mere effektive biler med hinanden, er blændværk. For selv om jeg sælger en bil, som kan køre på biobrændstof, så kan jeg jo ikke være sikker på, at kunden virkelig også kører på det. Det betyder, at det med det system, som De foreslår, er helt uklart, hvordan emissionen skal måles. Det skaber nogle kæmpemæssige problemer.
De taler om 120 g CO2-emission pr. km, men i virkeligheden ønsker De det samme som de tyske bilproducenter, altså 130 eller 140 g. Det ville ikke kun være et skæbnesvangert skridt for Europa, det ville være et skæbnesvangert skridt for hele verden, for senest i 2020 skal vi nå ned på mellem 60 og 100 g. De 120 g kan altså kun være en mellemstation. Jeg takker Dem også for Deres præciseringer. Jeg håber, at fru Merkel og hr. Glos mener det samme, for det er ikke fremgået klart af pressen i de seneste dage. Jeg er ganske vist ikke tysker, men for mig har Tyskland altid været et forbillede, fordi borgerne i Tyskland prioriterer miljøbeskyttelse og også klimabeskyttelse højt. Det er frygtelig flovt for et tysk formandskab, som har sat sig for at gøre noget stort for klimabeskyttelsen, hvis det falder om ved det første spørgsmål, hvor der skal lægges bare det mindste pres på erhvervslivet!
Dimitrios Papadimoulis
(EL) Hr. formand! Videnskabsmændene har slået alarm i flere år. Vi taler ikke om en fremtidig fare, men om en nutidig trussel. Derfor er det ikke nok med ambitiøse erklæringer. Der kræves konkrete foranstaltninger med konkrete, målbare resultater. Bilerne er et typisk eksempel. Så snart de generelle erklæringer bliver til konkrete foranstaltninger, reagerer lobbyisterne øjeblikkeligt. Jeg har den holdning, at vores og vores børns liv vejer tungere end bilindustriens interesser.
Vi skal have konkrete foranstaltninger i form af reduktion af CO2-emissioner, styrkelse af vedvarende energikilder, ren udstødning og nye, renere teknologier. Europa-Parlamentet kræver, at Kommissionen og Rådet opstiller mere ambitiøse mål og især også realiserer dem. Vi er nødt til at ændre meget med hensyn til leve- og forbrugsvaner, og EU bør gå i spidsen og danne en stor global alliance. Kyoto-protokollen, som der stadig er nogle, der afviser at tilslutte sig, er ikke længere tilstrækkelig.
Derek Roland Clark
(EN) Hr. formand! Dette emne er omgivet af halve sandheder og vildledende udtalelser, som rejser tvivl om emnets integritet og giver anledning til flere spørgsmål end svar. Hvorfor henviser man f.eks. uden for Parlamentet hele tiden til kulstofemissioner? Kulstof er et sort fast stof. Det er sod eller grafit eller diamanter. Man burde tale om kuldioxyd, som for øvrigt ikke er et forurenende stof, men en naturlig del af atmosfæren. Hvorfor sagde direktøren for et britisk miljøagentur til mig, at de ikke kunne forbinde global opvarmning med klimaændringer? Hvis global opvarmning skyldes CO2 og drivhuseffekten og ikke en ændring i solaktiviteten, hvorfor kunne den samme direktør så ikke sige mig, om drivhuseffekten er stigende i forhold til den ekstra mængde CO2 eller stiger meget ved den samme mængde CO2 - en eksponential - eller en aftagende stigning, hvilket betyder en aftagende spids graf og en statisk virkning på et eller andet tidspunkt.
Hvorfor viser man i Stern-rapporten en graf af form som en ishockeystav for global opvarmning - en jævn stigning i løbet af 2.000 år - når det rent faktisk var varmere i det 14. og 15. århundrede, end det er nu? Hvorfor siger Friends of the Earth, at affaldsforbrænding til produktion af elektricitet frembringer mere CO2 end traditionelle gasfyrede generatorer, når meget af affaldet rent faktisk er biobrændstof og derfor kulstofneutralt? De tager ikke hensyn til, at affaldsdeponering vil frembringe metan, og der er 12 gange større chance for, at metan er en drivhusgas, end at CO2 er det.
Endelig hvorfor kører kommissionsformanden så i en bil, der frembringer 1,6 gange mere CO2 pr. kilometer, end den bil af gennemsnitstypen, jeg kører i?
Jana Bobošíková
(CS) Hr. formand! En række eksperter har hævdet, at der bortset fra spekulationer baseret på kortsigtede advarselstegn ikke findes ukontroversielle videnskabelige beviser for, at det er drivhusgasser fra den industrielle vækst, som er årsagen til klimaændringerne. Klimaændringer tager millioner af år, og klimaet vil naturligvis blive ved med at ændre sig. Jeg er derfor ikke enig i den opfattelse, at folk kan ændre planetens historie med deres daglige vaner. Den opfattelse er efter min mening arrogant og antropocentrisk.
At passe på kloden har ikke meget at gøre med emissionshandel, indførelse af skrappere standarder, indførelse af nye love eller massive investeringer i at reducere emissionerne fra eksisterende energikilder. Det ville være langt mere hensigtsmæssigt at investere i at udvikle nye energikilder og kerneenergi. Jeg er overbevist om, at den nuværende snæversynede tilgang til den globale opvarmning, som er præget af modstanden mod kerneenergi under dække af at ville bekæmpe drivhusgasserne, vil føre os ud ad en blind vej, hvor både vores indkomst og vores frihed vil blive beskåret. At følge en sådan model er bestemt ikke at passe på planeten til gavn for vores børn.
Françoise Grossetête
(FR) Hr. formand, vi står over for fire udfordringer. For det første klimaændringerne i sig selv og offentlighedens ønske om at håndtere dem. For det andet den internationale deltagelse i bekæmpelsen af klimaændringer. For det tredje den innovation, der er nødvendig for at ændre produktionsmetoderne og anvendelsen af energi. For det fjerde vores landes tilpasning til de uundgåelige konsekvenser af klimaændringerne.
Det er fristende at spørge: "Hvad venter EU egentlig på, for at debatten om atomenergi for alvor kan komme i gang?" - og hermed mener jeg en seriøs og upartisk debat. Jeg opfordrer jer til ikke at lade den vente yderligere. At se vedvarende energikilder som alternativ er ganske vist meget fristende, men vi bliver nødt til at se realistisk på tingene.
Lad os tage to eksempler, vindenergi og biobrændsel. Den første udgør 0,05 % af verdens energiforbrug. Hvor hurtigt ville vi skulle udvikle vindenergi for på tredive år at opnå en årlig vækst på 2 % i det globale forbrug af denne type energi? Det er ganske enkelt umuligt. Biobrændsel er på den anden side en interessant og medievenlig måde at løse et landbrugspolitisk problem på, men de muligheder, som biobrændsel kan tilbyde, begrænses af de tilgængelige landbrugsområder.
Hr. Dimas, De vil skulle overbevise hr. kommissær Verheugen om ikke at bremse vores ambitioner. Hr. Gabriel, i nogle kampe bliver vi nødt til at støtte visse industrier, som over for denne globale trussel foretager nogle reaktionære handlinger. Jeg er overbevist om, at de tyske bilfabrikanter vil finde frem til den type positive løsninger, der er så hårdt brug for.
Og hvad skal vi så sige til tredjelande? Fortæller vi eksempelvis Kina, at landet ikke har ret til at udvikle sin egen økonomi? For ikke at nævne hykleriet i EU, hvor vi stiller os tilfreds med handelen med emissionsrettigheder.
Afslutningsvis vil jeg sige, at de, som medvirker til at skabe panikstemning, kun vil opnå at destabilisere den offentlige mening. Det er nødvendigt at øge folks bevidsthed, oplyse offentligheden - at skræmme folk fremmer ingen sag. Det er ikke konstruktivt. Vi skal forsøge at fremsætte brugbare løsninger. Det kræver, at alle gør en indsats, og tiden er vores eneste prioritet.
Riitta Myller
(FI) Hr. formand! For mange mennesker er klimaændringen først blevet en realitet nu, hvor der er blevet sat tal på udgifterne. Ifølge dette skøn vil udgifterne, hvis vi ikke gør noget, blive på op til 20 % af det globale BNP. Men hvis vi handler nu og bremser klimaændringen ved to grader, vil udgifterne kun blive en brøkdel af dette. Desuden vil investeringer i lavemissionsøkonomien skabe et globalt marked for energieffektive teknologier, som forventes at vokse til op til 27 milliarder euro i 2020.
Hvis Europa skal være en del af denne teknologiske udvikling, må EU skabe et levedygtigt hjemmemarked for vedvarende energiformer med lav emission. Vi må huske, at kerneenergi ikke kan være svaret på problemet, især ikke hvis vi ønsker, at Europa skal være en selvforsynende energiøkonomi.
Henrik Lax 
- (SV) Hr. formand! Jeg skal ikke gentage det, som allerede er blevet sagt, men jeg vil bare tage en sag op. Europa-Parlamentet skal indlede en direkte dialog med den nyvalgte amerikanske Kongres. I stedet for at følge med i den amerikanske debat via medierne er det vores ansvar at handle.
Den politiske balance i Kongressen er forandret, og netop nu kan dørene åbnes for det samarbejde, som skal komme, før der kan ske en ændring. Kongressen har til og med nedsat et særligt underudvalg om klimaændringer nu. Hvis EU og USA gør fælles front, er vi stærke. Kun sammen kan vi påvirke lande som Kina og Indien, således at de også kan komme med i den globale emissionshandel. De skal ikke først få lov til frit at forurene deres og vores miljø, bare fordi de er udviklingslande, og først derefter, når de har nået en høj levestandard, påtage sig et globalt miljøansvar.
Jeg foreslår, at Miljøudvalgets formand umiddelbart tager kontakt til sit søsterudvalg i den amerikanske Kongres. Allerede i dette forår burde der arrangeres et fælles møde mellem de ansvarlige udvalg. Målet for denne dialog skal være at få USA og de øvrige lande, som står uden for emissionshandelen, til at gå med i den.
Vi, som repræsenterer Europas folk, skal turde at tage tyren ved hornene. Derfor er vi valgt.
Caroline Lucas
(EN) Hr. formand! Der har været megen retorik her i eftermiddag, særlig fra Rådets side, men der mangler en fornemmelse for, at det haster, og en forpligtelse til at gøre en ambitiøs indsats. Det er klart, at EU er nødt til at gøre meget mere og vise ægte lederskab.
Jeg vil imidlertid i mit ene minuts taletid anmode Dem, kommissær Dimas, om at gøre noget meget konkret. Der har været megen diskussion her i dag om, hvad der er galt, men ikke nok om, hvad vi skal gøre, dvs. nogle af svarene.
Jeg ønsker at rejse spørgsmålet om personlige kulstoftildelinger. Det er en ordning, som er af stigende interesse i mange medlemsstater, hvor der tildeles emissionsrettigheder til alle enkeltpersoner ligeligt fordelt pr. indbygger, og som derefter afstås, f.eks. når de køber fossilt brændstof eller elektricitet til personlig brug, og selvfølgelig aftager emissionsrettighederne med tiden.
Ordningen er et supplement til emissionshandelsordningen, men den er på mange måder mere retfærdig end større beskatning, den har den fordel, at den er omfattet af et samlet og aftagende loft, og som det vigtigste inddrages borgerne personligt. Den påvirker individuelle valg, de træffer, da en af de største hindringer for individuel handling er følelsen af, at ens nabo ikke gør det samme som en selv. Derfor anmoder jeg Deres afdelinger om at undersøge, hvad de kan gøre for at tilskynde til, at sådanne temaer tages op over hele EU.
Umberto Guidoni
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! De over 40 dødsfald som følge af stormen Kyrill er et sørgeligt budskab om, hvad der venter os i nær fremtid. Den globale opvarmning og de tilhørende klimaændringer er ikke noget, som miljøgrupperne har fundet på. I løbet af det 20. århundrede er gennemsnitstemperaturen steget med over en halv grad, og årsagen skal vi finde i emissionen af drivhusgasser som følge af menneskelig aktivitet. EU er ansvarlig for omkring 14 % af disse emissioner, og det er den højeste pr. indbygger-andel i verden. Derfor er det nødvendigt, at det er de mest udviklede lande, der fører an i kampen mod klimaændringen, som kræver, at alle lande deltager.
Derfor må EU fortsætte med at arbejde i Kyoto-protokollens ånd, som har fået os til at satse på teknologisk innovation. I de seneste år er der imidlertid sket et par tilbageskridt især i forhold til energi, og de seneste forslag fra Kommissionen lever ikke op til forventningerne. Selv om De, hr. Dimas, bad om en reduktion af emissionerne på 30 % sammenlignet med niveauet i 1990, blev der opnået et dårligt kompromis om at reducere dem med 20 %, og der er ingen strategi for transportsektoren, for alternative energikilder eller for teknologier til grøn brint. For slet ikke at nævne flertydigheden med hensyn til kerneenergi ...
(Formand afbrød taleren)
Johannes Blokland
(NL) Hr. formand! Industrien kommer bestemt til at mærke, at der vil blive truffet drastiske foranstaltninger. Emissionsrettighederne skal hvert år reduceres, og gratis tildeling af emissionsrettigheder skal bringes til ophør. Desuden skal stadig flere sektorer falde ind under det obligatoriske emissionshandelssystem. Derfor er det positivt, at Kommissionen vil føje luftfartssektoren til emissionshandelssystemet. Både producenter og forbrugere skal påtage sig et ansvar, når det gælder klimaet. Det skal vi altså alle sammen.
Til sidst vil jeg bemærke, at vi ikke skal gribe klimaproblemet ensidigt an. Foranstaltninger skal derfor ikke føre til anden miljøskade. Produktionen og forbrændingen af biobrændstoffer bør være miljøvenlig, og her gik det galt for palmeolies vedkommende. Sådanne miljømæssige fadæser skal vi undgå i fremtiden.
Hans-Peter Martin
(DE) Hr. kommissær, hr. minister Gabriel! Jeg har også kun et minut til at nå igennem til Dem. Når man har lyttet til Dem, kan man kun sige: Vel brølt, løve! Vi ved, at præsident Bush har regeringsmagten, og sådan som De brølede, hr. minister, var der også en af Deres forgængere, der brølede, nemlig Klaus Töpfer i 1992, da vi havde næsten samme situation. Det ser næsten ud, som om vi havde et historisk tidsvindue i omvæltningen fra murens fald til globaliseringen. Den gang skete der imidlertid ikke noget, og det er altså et negativt eksempel.
Jeg vil imidlertid gerne udtrykkeligt opmuntre Dem til at holde fast i dette spørgsmål, at håndtere den modstand, som De møder fra den tyske bilindustris side, så elegant som muligt og virkelig koncentrere Dem om sagen. Samtidig handler det naturligvis også om at indse, at det ikke går uden at give afkald. Hvis det lykkes Dem at gøre det sexet i de rige lande at give afkald, så kunne det politisk gå Dem som efterfølgeren for den miljøminister, jeg netop nævnte - og det ville måske ikke være så dårligt for Dem og muligvis for verden!
Gunnar Hökmark
(EN) Hr. formand! Vi har to opgaver, der skal udføres. Den ene er at reducere CO2-emissioner, og den anden er at sørge for, at vi kan klare ændringerne som følge af klimaændringer. De kræver begge, at vi har ressourcer til at investere, at vi har mulighed for vækst og for at beskytte miljøet. Grænser og mål er vigtige i den forbindelse, men det er lige så vigtigt at gøre en indsats, der er forenelig med økonomisk vækst og ressourcer til investering for at varetage det, vi er nødt til at gøre.
Af og til kan vi se på de mere gennemførlige og realistiske aktioner. Jeg vil blot nævne to af dem. Kombinationer med langvogne er en af de mere håndgribelige måder at reducere CO2-emissioner i forbindelse med vejtransport. Hr. kommissær, hr. rådsformand! De kan gøre noget ved dette som en gennemførlig indsats, der vil få et konkret resultat.
Den anden opgave drejer sig om energipolitik. En udfasning af atomkraft på den måde og i det tempo, som planlægges i Europa i dag, er en sikker måde at øge CO2-emissionerne. Hvis det lykkes os at indføre flere vedvarende energikilder, vil udfasningen af atomkraft reducere gevinsten, og måske kan vi bringe de stigende CO2-emissioner ned på minus.
Det tyske formandskab bør gå i spidsen i en ny politik. Det bør ikke gøre det for at finde en løsning på drivhuseffekten, som nogle siger, men for ikke at gøre det hele værre. Vi skal mindst bibeholde den samme andel af energi, der stammer fra atomkraft, som vi har i dag, for ikke at øge CO2-emissionerne.
Vi har brug for højteknologi, ikke lavteknologi. Vi har brug for mere handel, ikke mindre handel. Vi har brug for flere investeringer, ikke færre investeringer, og vi har brug for mere vækst, ikke mindre vækst. Udfordringen er at kombinere alt dette, og jeg ser frem til Deres svar på mine to opgaver, uanset hvor politisk ubekvemt det kan være for Dem.
Edite Estrela
(PT) Hr. formand! Kofi Annan fastslog i Nairobi, at klimaændringerne ikke er science fiction. Det er et globalt problem, der fordrer et globalt svar fra regeringer og borgere. Regeringerne skal hurtigst muligt træffe effektive foranstaltninger, men også borgerne må ændre vaner og livsstil. At lade bilen stå og gå mere til fods er godt for både helbred og miljø.
Indsatsen mod klimaændringerne er blandt det tyske og det portugisiske formandskabs prioriteringer, og jeg håber, at de sammen kan give denne indsats et ordentligt skub fremad, og at EU bruger den næste FN-konference, der skal finde sted på Bali under det portugisiske formandskab, til i forhandlingerne at gå brechen for en ny tilgang til klimaspørgsmålet. Jeg takker Dem, hr. minister, for et fremragende indlæg.
Anne Laperrouze
(FR) Hr. formand, ser vi frem i tiden til 2030-2050, vil de fossile brændstoffer da være opbrugt? Vil ITER-projektet have holdt sit løfte om fusionsenergi? I betragtning af den enorme vækst i Kina og Indien vil energiressourcerne da være tilstrækkelige? Hvilke konsekvenser vil væksten have for klimaet? Vi har ikke nødvendigvis alle svarene på disse spørgsmål, men det står klart, at vi skal handle inden for rammerne af en strategi for EU og for hele verden, fordi energi er et fundamentalt behov, og fordi den globale opvarmning må stoppes.
Jeg bifalder det ambitiøse mål om at reducere udledningen af drivhusgasser med 30 % i 2020, for EU skal sende et stærkt signal om, at adfærden og mentaliteten skal ændres, således at der kan findes innovative løsninger med global betydning.
Jeg bifalder også Kommissionens foreslåede foranstaltninger, men de skal ledsages af politisk handling. Der skal derfor gøres mere for at tvinge medlemsstaterne til at træffe mere proaktive foranstaltninger - eksempelvis i forbindelse med brugen af biobrændsel og vedvarende energi - og afgiftsforanstaltninger, der kan skabe energibesparelser og fremme bygningers energieffektivitet.
Uden at ville skabe unødig panik så bør der i øvrigt lanceres en europæisk kommunikationskampagne med støtte fra medierne, for at vise EU-borgerne enkle ting, som enhver kan gøre for at beskytte klimaet. Den fremtid, vi ønsker, vil komme gennem grundlæggende teknologisk udvikling og gennem handlinger, som vi kan foretage allerede i dag.
Satu Hassi
(FI) Hr. formand, mine damer og herrer! I overmorgen offentliggør FN en videnskabelig rapport, som siger, at det er sandsynligt, at klimaet på jorden vil blive tre grader varmere i dette århundrede. Hvis det sker, vil det betyde, at Grønlands iskappe vil smelte, og at vandstanden i havene vil stige med mindst 7 m. Det vil betyde, at Europakortet skal tegnes om. Det må forhindres.
Vi må gøre noget nu for at forhindre, at jorden bliver mere end to grader varmere, som er EU's mål. Vi må imidlertid gå fra at tale om tingene til praktisk handling. I denne forbindelse er det meget skuffende at se, at Kommissionen i dag endnu en gang har udskudt spørgsmålet om obligatoriske grænser for kuldioxidemissionerne.
Vi må indse, at den vigtigste faktor overhovedet er foranstaltninger, som kan forbedre energi- og brændstofeffektiviteten. Det gælder også for transport. Det kan vi ikke klare ved at erstatte forbedret energieffektivitet med biobrændstof. Hvis vi forsøger at gøre dette, vil det kun føre til, at miljøfortalerne vil vende sig mod biobrændstof.
(Bifald)
Pilar Ayuso
(ES) Hr. formand! Hr. kommissær, hr. minister, mine damer og herrer, jeg vil begynde med at takke Kommissionen og Rådet, fordi de er kommet her for at drøfte sagen og den strategi, vi bør følge fremover.
Vi er alle enige i det princip om en reduktion af de forurenende emissioner, som kendetegner Kommissionens og medlemsstaternes forslag. Vi er enige i diagnosen, selv om vi ikke er helt enige om, hvilke foranstaltninger der bør træffes og om de enkeltes ansvar. Jeg glæder mig over her at have hørt noget, der er helt essentielt for mig, nemlig at der bør være en international aftale om en reduktion af emissionerne, som omfatter os alle. Hvis vi ikke opnår det, bliver det vanskeligt for os at løse problemet, hvis vi påtager os ensidige mål. Det bliver det bl.a., fordi EU ikke alene kan reducere udledningerne i verden eller fastsætte mål om fastholdelse af temperaturen på verdensplan.
Jeg synes oprigtigt talt, at vores hovedmålsætning bør være at opnå en global aftale ved hjælp af vores indsats og naturligvis også med vores industriers. Personligt foretrækker jeg - som De, hr. kommissær - et mere fleksibelt mål, hvor alle forpligter sig over for en målsætning om en reduktion på 30 %, uden at vi ved, hvem der vil underskrive.
Derudover skal vi tage hensyn til en række principper. For det første, at de lande, som historisk set har forurenet mest, skal reducere deres emissioner mest, og for vækstøkonomierne burde vi fastsætte nogle rimelige grænser for emissionerne i fremtiden. For det andet skal alle sektorerne leve op til deres ansvar i overensstemmelse med deres emissioner, for det giver ingen mening at tale om elektricitet, men ikke om transport. For det tredje skal vi også tage hensyn til gevinsterne ved landbrugets og skovenes kulstofbinding, da de er naturlige miljøregulatorer.
Endelig vil jeg gerne nævne vigtigheden af at fremme vedvarende energi og rene transportformer samt sige, at det haster med en gang for alle seriøst at begynde at drøfte atomkraft.
Eluned Morgan
(EN) Hr. formand! Jeg takker kommissæren og ministeren for deres personlige engagement i dette vigtige spørgsmål og minder Parlamentet om, at de hører til de gode! Der er mange i Kommissionen og Rådet, som vil arbejde imod dem med hensyn til det, vi arbejder hen imod. De forslag, Kommissionen har stillet, er bestemt ambitiøse. De er imidlertid ikke ambitiøse nok, og de følger ikke videnskaben til fulde. Videnskaben fastslår, at hvis vi skal gennemføre det, ministrene allerede har besluttet, nemlig ikke at komme over to grader, skal kulstofemissionerne begrænses med 30 %. Hvis man følger Stern, skal man tage smerten nu for at spare senere.
Det, vi vil have, er verdenslederskab. En nedskæring på 20 % er ikke verdenslederskab. Ministrene skal føre det ud i livet. Hvis de tilslutter sig dette, er de nødt til at gennemføre det. Det er skuffende, at medlemsstaterne ikke tilslutter sig bindende mål på 20 % for vedvarende energi. Det er skuffende, at Kommissionen har givet efter for den tyske billobby, som nogle kommissærer har gjort - dog ikke hr. Dimas.
Hr. minister, De er nødt til at bringe Deres nationale tildelingsplan i orden. Det er vigtigt. Det er på tide, at Rådet ikke nøjes med tale, men at det handler.
(Bifald)
Péter Olajos
(HU) Hr. formand! Jeg er enig i, at klimaændringen kan få katastrofale konsekvenser for verden og dermed for Europa. Hvis ikke vi i løbet af de næste 10 år får ændret vores adfærd radikalt, hvis ikke vi ændrer vores nuværende måde at leve på, så kan det føre til enorme økonomiske og økologiske skader.
Netop derfor er det i hver enkelt medlemsstats interesse - og det er også deres moralske forpligtelse - at tilslutte sig det tyske formandskabs klimapolitik, nemlig at reducere emissionen af drivhusgasser med 30 % inden 2020, øge den vedvarende energis andel af det totale energimiks til 20 % og øge andelen af biobrændstof til 10 %. Med hensyn til aktioner opfordrer jeg Kommissionen til at sammenligne medlemsstaternes handlingsprogrammer, som i øjeblikket er til vurdering, med disse mål. Hvis Kommissionen skulle finde, at der i en bestemt medlemsstat er afsat utilstrækkelige EU-midler til at nå disse mål, bør den bruge sin kompetence og nægte at acceptere det pågældende lands handlingsplan i den foreliggende form.
Det er uacceptabelt, at nogle få medlemsstater kun støtter energieffektivitet og de fælleseuropæiske anstrengelser inden for energibesparelser verbalt. Ungarn og Polen vil afsætte lidt over 1 % af EU-budgettet til dette område, hvorimod f.eks. Litauen er villig til at afsætte 5,4 %. Det står allerede klart, at dette ikke engang vil sætte ungarerne og polakkerne i stand til at opfylde deres nuværende EU-forpligtelser.
Hvis vi tænker og handler ansvarligt, kan den tredje industrielle revolution måske begynde inden for de kommende seks måneder. Målet med denne industrielle revolution er at standse klimaændringen, og den vil føre til skabelsen af en økonomi med lavt indhold af kulstof og senere helt uden kulstof.
Andres Tarand
(ET) Hr. formand! I de seneste dage er der kommet mange interessante informationer fra Davos om omfanget af klimaændringen og dens mulige katastrofale følger. Jeg deltog i den samme begivenhed for 12 år siden, og jeg må indrømme, at klimaændringen ikke blev nævnt ved den lejlighed. Det er imidlertid ikke nok at tale om den.
Grønlands iskappe, den arktiske is og den sibiriske permafrost er begyndt at smelte, og det har betydet en markant reduktion af mængden af is på jorden, som vil føre til en farlig stigning i vandstanden i havene på hele kloden. Det ser ud til, at dette har været med til at give os en bedre forståelse af de risici, vi står over for. Det er klart, at Kyoto-protokollen i sig selv er utilstrækkelig som politisk mekanisme - vi har brug for hurtigere handling. Det blev også nævnt i Davos.
Vi må opstille bindende og ambitiøse mål i Europa for at reducere emissionen af drivhusgasser. De voksende økonomier i Kina og Indien er centrale lande, som skal have en vigtig plads i den nye politiske mekanisme. Hvis vi skal få dem til at følge trop, må vi først vise, at Europa tager emnet alvorligt og ikke vil begrænse sig til en reduktion på 20 %.
Ján Hudacký
(SK) Hr. formand! Når vi taler om så vigtigt et emne som klimaændringen, er det nødvendigt, at vi i Europa-Parlamentet støtter en bedre kommunikation og en mere standardiseret procedure til at identificere passende strategiske løsninger. Så vidt jeg ved, er initiativet fra Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed udarbejdet efter forudgående konsultationer med Udvalget om Industri, Forskning og Energi, især med hensyn til Kommissionens energipakke. I Miljøudvalgets beslutningsforslag opstilles der nye bindende mål, som er meget mere ambitiøse, og alligevel er vi slet ikke sikre på, om eller hvordan vi kan opfylde målene i de eksisterende forslag fra Kommissionen.
Vi ved alle, at det er på tide at gøre noget, eftersom situationen omkring klimaændringen virkelig er alvorlig. Jeg vil ikke remse de områder inden for energisektoren op, hvor der kan opnås betydelige forbedringer med hensyn til CO2-emissionerne. Den forventede vækst vil imidlertid bringe nye idéer med hensyn til problemet med det stigende energibehov. Der kan ikke være tvivl om, at udviklingen af nye energianlæg bør baseres på kulstoffrie teknologier. Vedvarende kilder, som vi så ofte har talt for, og det med rette, vil næppe kunne opfylde det evigt voksende behov. Derfor er det vanskeligt at forstå, hvorfor kerneenergi, som næsten ikke forårsager nogen CO2-emissioner, stadig finder så lille støtte og generelt kun nævnes sporadisk i Kommissionens og EU's strategier, hvorved beslutningerne overlades til medlemsstaterne.
Gyula Hegyi
(EN) Hr. formand! I min taletid på et minut vil jeg koncentrere mig om tre spørgsmål på grundlag af mine ændringsforslag, som Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed vedtog i går.
Transport er en af hovedkilderne til klimaændringer. Der anvendes fem gange mere energi til vejtransport end til togtransport af det samme antal passagerer. Det samme gælder private biler i forhold til sporvogne og undergrundsbaner. Derfor skal vi prioritere offentlig transport. I en markedsøkonomi i et kapitalistisk samfund kan de fleste af disse udmærkede mål nås ved at anvende økonomiske og finansielle instrumenter. Energieffektiviteten kan kun styrkes sideløbende med et meget afbalanceret grønt skattesystem.
På lang sigt bør der indføres et harmoniseret miljøskattesystem i Europa, for uden et sådant system råder man i den fælles miljøpolitik ikke over egne instrumenter.
De udviklede medlemsstater har eksporteret de aktiviteter, til hvilke der bruges energi og naturressourcer, til mindre udviklede lande og samtidig eksporteret drivhusgasemissioner og miljøødelæggelse. Vi skal forhindre en sådan praksis i fremtiden.
Herbert Reul
(DE) Hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer! Et medlem erklærede for lidt siden, at man ikke må diskutere politiske problemer som klimabeskyttelsen for længe, hvis der så ikke er nogen løsning på det. Det omvendte gælder imidlertid også: I politik skal man passe på, at man ikke ophøjer et problem til at være det centrale problem overhovedet og til at handle om verdens undergang, hvis ikke man til sidst tilbyder en løsning, som virkelig giver en positiv forandring.
Jeg ser også med en vis bekymring, at visse debatter i disse dage ikke bliver ført på et sagligt grundlag, når man taler om storme, som skyldes klimaudviklingen. Man behøver blot at læse, hvad kloge meteorologer skriver for at vide, at det ikke er rigtigt. Der er visse spørgsmål, som slet ikke bliver stillet eller ikke bliver besvaret, f.eks.: Hvorfor er der trods væksten i CO2 i hele verden i de sidste 120 år de fleste steder kun sket en temperaturstigning på 0,3 grader? Hvorfor fandt den største stigning i storme i den højeste kategori sted i årene 1930-1960, og hvorfor har stigningen været mindre i de seneste fire årtier? Hvorfor har vi ikke nogen forklaring på det forhold, at selv om alle industrinationer reducerede udledningen af drivhusgasser med 30 %, ville vi i 2100 kun opnå at udsætte opvarmningen med seks år?
Jeg sætter ikke spørgsmålstegn ved, at vi omgående må tage os af dette problem, jeg spørger bare, om vi gør det grundigt nok, om ikke vi nogle gange handler overilet, og om vi stiller de rigtige spørgsmål. Vi diskuterer klimabeskyttelse, forsyningssikkerhed og konkurrenceevne, men vi vejer ikke punkterne op mod hinanden, men sidestiller dem, alt efter hvordan alternativerne ser ud.
Hvorfor overvejer man ikke seriøst det alternativ, som består i at hente 70 % af den CO2-frie elproduktion fra kerneenergi? Hvis klimabeskyttelsen er så vigtig, så må man da afveje alle muligheder skånselsløst og uden ideologiske fordomme. Hertil hører også spørgsmålet om kerneenergien i fremtiden. Hvis man vil føre denne debat, så må man føre den på et bredt grundlag, så må man føre den åbent og også tage sig den nødvendige tid til det.
Matthias Groote
(DE) Hr. formand, hr. kommissær, hr. minister! Spørgsmålet om klimaændringen vil sikkert optage os længe endnu, og afstanden mellem handling og effekt, altså faktisk at få vendt udviklingen med klimaændringen, er meget stor.
Derfor er det så meget desto vigtigere, at vi indstiller Europa, dets politik og den tilhørende lovgivning på dette faktum og sætter konkrete initiativer i gang. Hertil hører - ud over fortsættelsen af Kyoto-protokollen efter 2012 - naturligvis også strategier til at nedbringe CO2-emissionerne på de enkelte områder, f.eks. personbiler. Når det gælder dette spørgsmål, er det ikke kun betænkelighederne, der skal nævnes - chancerne skal også diskuteres. F.eks. vil reduktionen af CO2-udledningen for personbiler og de dermed forbundne brændstofbesparelser have en positiv effekt på energiforsyningssikkerheden, når man tænker på, at 26,5 % af EU's samlede energiforbrug går til vejtrafikken.
Når det gælder de nævnte specielle foranstaltninger, er det ikke nødvendigt at opfinde hjulet på ny. Andre stater, f.eks. Japan, har også sat programmer i gang, som skal mindske CO2-udledningen fra personbiler. Her inddeler man bilerne i ni forskellige vægtklasser i et toprunner-program, og der fastsættes obligatoriske reduktionsmål.
I klimapolitikken får talemåden "tid er penge" en ny betydning, som det blev fremført i Stern-betænkningen for nylig.
Anders Wijkman
(EN) Hr. formand! Først vil jeg give fru Doyle ret i, at det problem, vi står over for, ikke er et miljøproblem. Det berører alle områder af samfundet, og vi skal antage en systematisk og bred strategi.
Til hr. Reul vil jeg sige, at jeg tror, at vi er nødt til at indse, at samtidig med klimaændringer er vi også berørt af overfiskeri, en enorm og hurtig afskovning samt vandmangel i mange dele af verden. Vi er nødt til at erkende, at den livsstil, vi har udviklet i en verden med 8-9 milliarder mennesker, er mere, end hvad jorden kan klare, og derfor skal vi antage en systematisk strategi, som får os tilbage på en normal, bæredygtig vej.
Jeg bad primært om ordet, fordi jeg er meget skuffet over ét aspekt af energi- og klimapakken fra Kommissionen. De taler, hr. kommissær, i den pakke om et energipartnerskab med Afrika. Det er fint, men hvorfor ikke om det samme for Kina og Indien? Jeg ved, at der er indgået teknologiaftaler, men der er ikke ret mange penge til at underbygge dem. I de næste 5-10 år vil emissioner fra disse lande på grund af udvidelse af energisystemer fuldstændig overvælde os, hvis vi ikke hjælper dem med at gøre det rette nu.
Nogle siger "lad Kina betale". Men så ser vi bort fra det historiske ansvar, vi har for alle de tidligere emissioner, og vi ser også bort fra, at kineserne har brug for kvalificeret arbejdskraft. De har brug for teknologi for at gennemføre det, og de er nødt til at investere i ren teknologi.
Så mit spørgsmål til Dem og til ministeren er, hvorfor tænker De ikke stort? Hvorfor opretter De ikke et partnerskab med Kina og Indien og styrker det med økonomiske midler, således at vi virkelig kan gøre dette sammen på en offensiv måde? Ellers tror jeg, at vores indsats her bliver ret ubetydelig i de kommende år. Det er nødvendigt med denne dobbelte strategi, og jeg synes, at det er påfaldende, at De har udeladt dette i energipakken.
(Bifald)
Proinsias De Rossa
(EN) Hr. formand! Dette er en fremragende lejlighed til at overvinde europessimismen ved at vise borgerne merværdien ved, at de suveræne stater deler magten med henblik på at tage fat på det globale problem med klimaændringer, som de alle er meget bekymrede over. Beslutningerne skal imidlertid træffes på en gennemsigtig og demokratisk måde, således at vi kan se, hvem der presser på for at få udskudt beslutningerne. Udsatte beslutninger er for sent i denne forbindelse.
Vi skal samle vores ressourcer, vedtage fælles regler og bestemmelser samt de nødvendige straffe for at sikre gennemførelse. Der skal træffes svære politiske beslutninger vedrørende beskatning, vedvarende energi, brændstofeffektivitet og renere teknologi, som vil revolutionere de europæiske industrier og forbruget. Man kunne f.eks. øremærke de nationale infrastrukturprogrammer, som ofte finansieres af EU. Jeg vil også påpege, at vi skal være på vagt over for falske profeter såsom kerneenergiindustrien, der hævder at være løsningen på dette problem.
Stavros Dimas
Hr. formand! Først vil jeg gerne takke alle, som har haft ordet i dag, for deres yderst positive indlæg, der viser, hvor meget klimaforandringsproblemet optager Europa-Parlamentets medlemmer, hvilket naturligvis også afspejler den offentlige mening, der ligeledes er blevet meget bevidst om problemet.
Jeg vil gerne takke det tyske formandskab og især ministeren, hr. Sigmar Gabriel, for det samarbejde, vi har haft, for den måde, han talte om emnet på, og for den måde, han forsvarer miljøspørgsmålene på, og jeg håber, at det tyske formandskab vil skabe mange resultater og leve op til de europæiske borgeres forventninger og de synspunkter, der er kommet til udtryk i aften. Klimaforandring er en global udfordring, og det er af afgørende betydning, at EU spiller en førende rolle for at imødegå denne udfordring.
Denne forhandling har givet os lejlighed til at understrege vigtigheden af de beslutninger, som EU står over for at skulle træffe i disse dage og i de kommende uger. Disse beslutninger er nødvendige for, at de internationale forhandlinger kan begynde, og for at vi kan arbejde frem mod en aftale på globalt plan.
Vi er nødt til at sikre EU's troværdighed i den førende rolle, det spiller på verdensplan, i imødegåelsen af klimaforandringerne, og vi må sende det stærkest mulige signal til vores samarbejdspartnere både i industrilandene og i ulandene.
Vi bør også understrege betydningen af de beslutninger, der skal træffes i de førstkommende år, vedørende den internationale klimaforandringsordning - og jeg vil måske vende tilbage til dette emne senere - for at sikre, at der gøres en endnu større indsats på hele kloden efter den første periode med forpligtelser på grundlag af Kyoto-protokollen, der udløber i 2012.
De videnskabelige og økonomiske argumenter for at gøre en ambitiøs, global indsats for at bekæmpe klimaforandring er åbenlyse og uigendrivelige. Der skal gøres en endnu større politisk indsats, så vi får bredere og mere grundlæggende forpligtelser. Dette er netop Kommissionens mål med pakken af klima- og energiforanstaltninger.
De allerførste år vil få afgørende betydning for udformningen af globale rammer, så vi er sikre på at undgå uoprettelige klimaforandringer, der kan være katastrofale. Vi er alle nødt til at deltage aktivt i denne dialog - og det har jeg med stor tilfredshed konstateret i aften, at vi gør. Det er meget vigtigt, at De går ind for en stærk forpligtelse til beslutsom handling fra EU's side, både i EU og på internationalt plan.
Hr. formand! Jeg vil gerne svare på nogle af de bemærkninger, som er fremsat her i aften.
Vedrørende mål er jeg nødt til at gentage, at for 15 måneder siden diskuterede vi ikke mål. Ordet "mål" blev ikke nævnt. I konklusionerne fra Det Europæiske Råd nævnte Rådet, at man kunne undersøge muligheder for en reduktion på 15-30 % sammen med udviklede lande. Det faldt ikke nogen ind at indgå en unilateral forpligtelse for EU. En eller anden nævnte, at der måske er lidt forvirring. Jeg vil gøre det klart, at vi har et mål, som er 30 %, og det er det mandat, vi anmoder Det Europæiske Råd om at give Kommissionen til at forhandle med andre udviklede lande. Uanset denne aftale og indtil en sådan aftale indgås, har vi imidlertid en unilateral forpligtelse til at reducere emissionerne med 20 % i EU. For at understrege omfanget af denne forpligtelse vil jeg gøre opmærksom på, at det er mere end dobbelt så meget som EU's samlede forpligtelse. Jeg kan forstå på Dem, at vi ikke er ambitiøse nok, og at vi ikke udøver lederskab ved at fastsætte dette mål. Intet andet land i verden er så ambitiøst - ikke engang Californien. Guvernør Schwarzenegger har fået megen ros. Man har spurgt mig, hvorfor vi ikke har et mål, der svarer til guvernør Schwarzeneggers mål, nemlig et mål på 25 % inden 2021, men på grundlag af 2006. Hvis De foretager Deres beregninger, er hans mål derfor på under halvdelen af EU's begrænsning på 20 %.
Jeg vil derfor gøre det klart, at vi er ambitiøse. Vi skal udøve lederskab i verden, vi skal føre det ud i livet, vi taler om, og vores mål er virkelig ambitiøst. For at opnå det, videnskaben siger vi skal opnå, nemlig at begrænse den gennemsnitlige temperaturstigning på jorden til 2 °C, er det nødvendigt, at alle lande i verden begrænser emissionerne med 50 % inden 2050. Det gælder både de udviklede lande og udviklingslandene. De udviklede lande skal begrænse dem med 60-80 % og udviklingslandene med 30 % inden 2020. Der var én, der nævnte fleksibilitet. Disse mål på 20 % og 30 % er imidlertid fleksible. De gælder ikke for alle lande i EU, men de bliver reguleret i overensstemmelse med den byrdefordelingsaftale, vi indgik for et par år siden om opnåelse af det samlede mål. Det bliver et tilsvarende system.
Nairobi blev nævnt. Selvfølgelig var Montreal anderledes end Nairobi. I Montreal opnåede vi et godt resultat med Montreal-handlingsplanen. I overensstemmelse med denne plan havde vi i Nairobi fastsat visse prioriteter, som vi fik vedtaget. Fru Doyle har ret i, at de ikke var ambitiøse, men det var et skridt - et større eller mindre skridt, men stadig et skridt - og EU fik godkendt alle de prioriteter, det havde fastsat, særlig med hensyn til at hjælpe de mindst udviklede lande med at få nogle af investeringerne med de normale begrænsningsmekanismer og fleksible mekanismer.
Hr. Wijkman sagde, at vi ikke er tilstrækkeligt ambitiøse, fordi vi ikke har et partnerskab med Kina, eller at vi har et partnerskab, som vi ikke finansierer. Sandheden er, at der er et partnerskab mellem EU og Kina og et EU-Indien-initiativ, som begge har særlige mål, der vil blive finansieret med EU-midler og midler fra forskellige EU-medlemsstater. Selvfølgelig er de af stor betydning, fordi Kina, Indien og andre lande, der udvikler sig hurtigt, som De sagde, efter 2020 vil udlede mere end alle OECD-landene. Derfor er det absolut nødvendigt at få dem med, således at vi kan bekæmpe klimaændringerne sammen, men i overensstemmelse med det fælles, differentierede princip i FN's konvention.
Jeg har understreget, hvor vigtigt det er at få inddraget Kina og Indien og de andre lande, der udvikler sig hurtigt. Det er imidlertid vigtigere at få de udviklede lande med. Det første mål bør være at overveje, hvordan vi skal få inddraget de udviklede lande, f.eks. USA, der står for 25 % af emissionerne i verden, og som ikke har ratificeret Kyoto-aftalen. Den offentlige mening i USA er ved at ændre sig, og signalerne derfra virker opmuntrende. Det er imidlertid nødvendigt med mere arbejde. Vi skal navnlig styrke emissionshandelssystemet, da et sådant markedsbaseret instrument kan være den bedste måde at få USA med. En række stater i USA har allerede et emissionshandelssystem. I det nordøstlige USA har man et emissionshandelssystem for elektricitetsproduktion. Californien og en række andre vestlige stater vil indføre det, og vi vil samarbejde med dem for at få indført et tilsvarende system, således at systemerne kan forbindes. Det globale emissionshandelssystem kan således opbygges fra bunden. I den forbindelse er der brug for et stærkt emissionshandelssystem i EU, ellers kan vi ikke diskutere med dem. Derfor skal vi have nationale tildelingsplaner, som skaber knaphed på markedet. Hvis jeg havde accepteret alle de foreslåede nationale tildelingsplaner fra medlemsstaterne, ville emissionshandelssystemet være brudt sammen.
Medlemmerne af Parlamentet, med hvem jeg har haft mange drøftelser om emissionshandelssystemet, bør hjælpe med at overtale de medlemsstater, der er forbeholdne med hensyn til de nationale tildelingsplaner. Jeg vil gøre mit arbejde og i nødvendigt omfang vurdere de nationale tildelingsplaner med henblik på at bekæmpe klimaændringer.
Det er meget vigtigt at slå fast, hvilke grundelementer en fremtidig ordning skal indeholde. Vi skal fastsætte mål og midlerne til opnåelse af disse mål, samt hvem der vil deltage i opnåelsen af disse mål. Jeg talte om deltagerne, som skal være både udviklede lande og udviklingslande. Jeg vil nu nævne målet, som er 2 °C. Det er vigtigt at bibeholde den forpligtelse, EU har indgået. Midlerne er for det første anvendelse af markedet - et globalt emissionshandelssystem er nødvendigt, og for det andet er der behov for forskning, teknologi, udvikling og udnyttelse af teknologi, som rådsformand Gabriel nævnte. Derfor skal vi gøre det økonomisk interessant for de økonomiske partnere at anvende ny teknologi. Vi skal også overføre teknologi til udviklingslande, og til dette formål har vi brug for finansiering, for uden finansiering kan det ikke lade sig gøre.
Vi har den fleksible Kyoto-mekanisme - mekanismerne for bæredygtig udvikling, den fælles gennemførelse - men vi har også brug for andre midler. Jeg takker hr. Gabriel, fordi han, da jeg meddelte, at EU ville vedtage Den Globale Fond for Energieffektivitet og Vedvarende Energi, straks stod frem med et betydeligt bidrag fra Tyskland. Italien fulgte trop, og forhåbentlig vil andre lande også gøre det, da disse penge er nødvendige for at overføre teknologi til udviklingslande, således at disse lande bliver i stand til at være energieffektive og gøre en indsats for at bekæmpe klimaændringer.
I dag har jeg hørt meget om biobrændstof og biobrændstoffer af anden generation. Jeg har sagt, at Kommissionen i dag har vedtaget en meget vigtig retsakt. Alle så imidlertid på bilerne og ikke på denne retsakt. Den er imidlertid meget vigtig. Jeg tror, at vi sparer mere kulstof med dette direktiv, uden at det dermed er sagt, at biler ikke er vigtige. Det er de, særlig med henblik på fremtiden. Det er vigtigt at have en ny bilflåde i EU med henblik på at bekæmpe klimaændringer.
Kommissionens vedtagelse i dag af direktivet om brændstofkvalitet fremmer bæredygtige brændstoffer til transport, biobrændstoffer og navnlig miljøvenlige biobrændstoffer af anden generation.
Hvad angår biler, står mit forslag ved magt. Mit forslag er der, ligesom det var for 15 dage siden. Det glæder mig meget, at formanden i dag sagde, at vi i næste uge skal diskutere det i kollegiet. Der er behov for rene, konkurrencedygtige biler til en rimelig pris, som kan bidrage til at bekæmpe klimaændringer. Vi skal beskytte forbrugerne, arbejdstagerne, den brede offentlighed og selvfølgelig bekæmpe klimaændringer samt beskytte jorden og vores lande.
Endelig var det vedrørende Davos meget interessant, at selv om der var meget vigtige spørgsmål til drøftelse, f.eks. Irak, Mellemøsten og Doha, viste en undersøgelse, at 57 % af de udspurgte deltagere sagde, at det største problem for verden i dag er klimaændringer, hvilket betyder, at de politikere, som afspejler den offentlige mening, nu også har fået svar fra virksomhedsledere. Virksomhedslederne har tilsluttet sig politikerne og den offentlige mening og vist, at de er fast besluttet på at bekæmpe klimaændringer. Derfor anmoder jeg om Deres hjælp til at vedtage denne beslutning, da det ville være en stor hjælp til at gennemføre vores forslag.
Sigmar Gabriel
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil forsøge at kommentere nogle få punkter. Mange medlemmer har nævnt, at vi har talt om klimabeskyttelse i mange år, men der sker egentlig ikke noget. Jeg vil gerne bede om, at vi ikke ringeagter de ting, som Kommissionen har fremlagt i de sidste uger, og ikke gør det mindre, end det er.
Jeg betragter det som en historisk chance, at Kommissionen for første gang har udviklet en fælles strategi for at sikre energiforsyningen og klimabeskyttelsen. Jeg minder om, at vi tidligere som regel har diskuteret de to ting hver for sig. Vi har en fælles strategi!
Og hvad var så - fru Harms og andre - de vigtigste forslag, De kritiserede? Den første pakke beskæftigede sig med spørgsmålet om energieffektivitet. Det er ikke bare, at EU ved at øge energieffektiviteten kan spare 100 milliarder euro frem til år 2020, som vi har hårdt brug for til forbrugerne, til investeringer i forskning, udvikling samt mange andre emner, som står på vores dagsorden. Forbedringen af energieffektiviteten på 20 % betyder, at vi undgår 780 millioner t CO2. Det er det dobbelte af, hvad vi hidtil har villet spare i Europa under Kyoto-protokollen.
Energieffektivitet egner sig mange gange ikke så godt til store ideologiske og politiske diskussioner som f.eks. diskussionen om kerneenergi. Energieffektivitet - det er ofte mange små spørgsmål, som man må kontrollere, følge og hele tiden skubbe på. Men det er her, de største chancer ligger, både for sikker energiforsyning og for klimabeskyttelse.
Jeg mener, at Kommissionens forslag på dette område er en fremragende pakke. Det ville glæde mig, hvis vi ud over alle de store overskrifter ville gøre os lige så mange tanker om, hvordan vi rent faktisk kan gennemføre de mange enkeltprogrammer i denne pakke i EU's politik og i medlemsstaternes politik.
For det andet hører de 120 g CO2-udledning pr. km i bilindustrien til spørgsmålet om større energieffektivitet. Men for at komme tilbage til Deres spørgsmål om, hvordan man skal sikre, at der også bliver medregnet en forholdsmæssig andel af biobrændstoffer, så går vi i fællesskab ind for, at vi inden for olieindustrien i Europa skal gå fra den nuværende tilsætning af 5,75 % biobrændstoffer til en væsentligt højere andel. Kommissionen foreslår 10 %, og nogle medlemsstater kan forestille sig at gå endnu videre. Jeg tror ikke, det er utænkeligt at nå op på 12,5-15 %, og det kan sikres effektivt, så der i EU ikke når olie ud på markedet og til tankstationerne, som ikke indeholder en vis andel af biobrændstoffer.
Det mener jeg er absolut nødvendigt for det første for at gøre os mere uafhængige af olie- og gasimport også på dette område, for det andet for at sørge for, at vi bliver mere uafhængige af internationale prisstigninger, og for det tredje for at yde det vigtigste bidrag til en varig reduktion af CO2-udledningen som følge af brændstofforbrug.
Det andet store område er jo netop de vedvarende energiformer. Vi må ikke lade, som om det allerede var en selvfølge i EU, at alle medlemsstater accepterede et fælles mål - som Kommissionen foreslår - på 20 % vedvarende energi i det primære energiforbrug i Europa! Der er stadig lang vej, før det er virkelighed! Jeg vil bede Europa-Parlamentet om at hjælpe os og Kommissionen med at skabe flertal for dette mål på stats- og regeringschefernes forårstopmøde. Jeg mener, det er et af de vigtigste mål, som vi må nå.
Desværre er fru Grossetête, som bad mig om et svar i forbindelse med kerneenergi, ikke længere til stede, men måske vil De give mit svar videre til hende. Hvis kerneenergien udgør 15 % af det endelige energiforbrug i Europa, så er der ikke meget mening i kun at koncentrere sig om disse 15 %. Hvis vi gjorde det, ville de øvrige 85 % ikke blive behandlet.
I øvrigt, hvis man vil gøre sig mere uafhængig af olie- og gasimport, hvis man vil gøre noget for at få bilerne til at udlede mindre CO2, så kan man vel næppe tilbyde kerneenergi som alternativ, medmindre vi bliver enige om, at vi kun vil køre i elbiler i Europa. Det tror jeg ikke vil ske lige med det samme. Derfor er det absolut den rigtige vej at koncentrere sig om vedvarende energi, som Kommissionen foreslår. Det skal naturligvis brydes ned i en byrdefordeling, hvor hvert land i Europa påtager sig en vis andel, så de 20 % af det primære energiforbrug i 2020 kan nås.
Lad mig til sidst nævne to spørgsmål, hvor vi ikke er langt fra et virkeligt gennembrud. Mange medlemmer har nævnt, at vi skal sørge for, at vi får de nyindustrialiserede lande som Kina, Indien, Brasilien - fremtidens store emittenter - med på mindst nogle frivillige, men helst nogle obligatoriske forpligtelser, hvad reduktionen af CO2 angår. Det er rigtigt! Men vi får ikke disse lande med uden at tilbyde dem teknologiske løsninger til deres vækst.
Det er helt ligegyldigt, om EU beslutter sig for 30, 20, 40 eller 10 % - den eneste chance for at få disse lande med består i at tilbyde dem teknologi til deres energiforsyning, som sikrer deres vækst og samtidig ikke skader klimaet på den måde, som det tidligere er sket i industrilandene. Der er lang vej igen! Trods det gode initiativ fra Global Energy Efficiency and Renewable Energy Fund og trods viljen til teknologioverførsel via CDM-projekter under Kyoto-protokollen er tilbuddet slet ikke tilstrækkeligt.
Jeg vil derfor råde til, at man af og til deltager i sådanne internationale forhandlinger for at se, hvor forskellige EU's og udviklingslandenes opfattelser er på mange punkter.
Når vi taler om klimabeskyttelse, udlægger vores partnere i udviklingslandene det som regel sådan, at dér kommer de gamle koloniherrer, som vil forhindre deres økonomiske udvikling. Hvis vi rejser til Brasilien og taler om, hvordan vi kan beskytte regnskoven - også for ikke at sende så meget CO2 ud i atmosfæren, eller i det mindste bevare den naturlige optagelse af CO2 i skovene - så lyder svaret fra officiel side: I har endnu ikke vænnet jer til, at det er vores regnskove; vi bestemmer over dem, ikke de gamle kolonistater i Europa, som igen kommer og vil bestemme over os. Så langt er vi virkelig stadigvæk fra en fælles forståelse af klimabeskyttelse, og det bliver meget vanskeligt at nærme sig hinanden på dette punkt!
Nogle medlemmer sagde, at vi måtte give afkald. Formodentlig mente de dermed, at den europæiske befolkning skulle give afkald på velstand og andre ting. Det tror jeg ikke. Og dog: Vi i industrilandene må erklære os villige til at give en del af de fordele, som vi i de sidste par hundrede år har haft i forhold til vores tidligere kolonier, en del af den rigdom, som vi har ophobet på grundlag af de tidligere kolonistaters fattigdom, tilbage til disse lande, og det skal ske for at give dem svar på, hvordan de kan fremme deres økonomiske og sociale udvikling uden at ødelægge klimaet.
Det er det afkald, vi taler om. Det er ikke at give afkald på velstand for os, men det er at give afkald på at ville beholde al den rigdom for os selv, som vi har oparbejdet i Europa og andre industrilande.
Vi må stille en del af denne rigdom til rådighed for at finansiere teknologisk udvikling og overførsel af teknologi samt de nødvendige tilpasninger til den klimaændring, som allerede er i gang. Det er udviklingslandenes andet krav til industrilandene. Før de vil tale med os om en begrænsning af deres CO2-udledninger i forbindelse med deres vækst, vil de se, at vi er indstillet på at reparere de skader, der allerede er opstået i disse stater som følge af klimaændringen, og på at hjælpe dem med at tilpasse sig til klimaændringen.
Vi råder nu over en fond, som frem til 2012 skal omfatte 300 millioner euro - måske også lidt mere - til at finansiere tilpasningsinitiativer i hele verden med. Er der egentlig nogen her i salen, der tror, at 300 millioner euro til tilpasningsforanstaltninger til klimaændringen virkelig er nok? I Tyskland svarer dette beløb nogenlunde til budgettet for to mellemstore byer. Det er langtfra nok!
Det er de to spørgsmål, vi bliver stillet. De spørger ikke, om vi i Europa er indstillet på at reducere med 20 %, 30 % eller 40 %. De spørger os: Hvad gør I for at skabe mulighed for reelle teknologioverførsler til vores lande og dermed opnå vækst og klimabeskyttelse samtidig? Og for det andet: Hvad gør I for at finansiere tilpasningsforanstaltningerne til klimaændringen, som I har ansvaret for, i vores lande? Det er de svar, vi må komme med, hvis vi vil have Kina, Brasilien og Indien - fremtidens store emittenter - med på vognen.
Jeg mener ligesom kommissær Dimas, at USA vil være med i en aftale, hvis det kommer til at fungere. Om den så hedder Kyoto eller noget andet, det får vi at se. Men USA vil godt være med til et fungerende marked, en fungerende emissionshandelsordning, en fungerende klimabeskyttelse. Så længe vi ikke kan komme med svar på disse spørgsmål, er det let for USA - uanset hvilken regering, der sidder - at lade være med at deltage med bindende forpligtelser.
Jeg har en anden bemærkning til medlemmet fra Østrig, som sagde "vel brølt, løve!", eller til fru Harms, som sagde: "Der er talt nok, nu vil vi se handling!" Jeg tror langtfra der er talt nok endnu, og hvis De vil have et bevis på det, så kig her i salen eller hjemme hos mig i den tyske Forbundsdag.
Hvis vi mener, at klimabeskyttelse virkelig er en udfordring for menneskeheden, hvorfor kan vi så ikke få de medlemmer i de nationale parlamenter, som under parlamentsdebatterne kæmper for sundhedsreformer, arbejdsmarked, udenrigspolitik og fredspolitik, til også at engagere sig i klimabeskyttelsen?
Hvorfor kan vi ikke få de medlemmer, som var her før til afstemningen, til at blive her og deltage i debatten, til at ærgre sig over det, som Kommissionen eller Rådet siger, selv komme med forslag, tilslutte sig forslag eller forkaste dem, kritisere eller bidrage til diskussionen?
Vi har langtfra nået den politiske offentlighed i det omfang, som er nødvendigt, for i så fald ville der også være fælles opfattelser af de forskellige spørgsmål i de enkelte medlemsstater. Vi skal være lidt forsigtige med bemærkningen om, at der er blevet talt nok! Jeg tror stadig, vi har et godt stykke af vejen foran os, før vi har fået overbevist dem, som vi i sidste ende skal bruge for også at kunne få flertal for vanskelige beslutninger. Det er ikke nok, at eksperterne i miljøpolitik er overbevist, der er nogle stykker mere, også i vores medlemsstater. Jeg er forholdsvis tilbageholdende med at fortælle andre mennesker, hvad de skal gøre. Vi har rigeligt at gøre i Tyskland, og jeg er nok ikke den eneste, der har det sådan.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted ved sessionen i februar.
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
Richard Corbett
(EN) Klimaændringer er en af de største udfordringer for menneskeheden, og her vil isolerede og sporadiske reaktioner fra de enkelte lande være helt utilstrækkelige.
EU befinder sig på et plan, hvor en indsats kan være meget effektiv både ved indførelse af strenge fælles bestemmelser for vores fælles marked og med hensyn til at sikre en indsats på verdensplan. Uden EU havde der ikke været nogen Kyoto-aftale, men nu skal vi gøre en ekstra indsats for at sikre en opfølgende aftale. Vi skal også styrke ordningen for handel med emissionsrettigheder og forsøge at udvide den til andre dele af verden.
En EU-indsats på miljøområdet skal være så effektiv og synlig, at borgerne begynder at opfatte EU som en "miljøunion"!
Christine De Veyrac
(FR) At vi mødes for at diskutere klimaændringer på præcis samme tidspunkt, som internationale eksperter mødes i Paris for at diskutere klimaændringer og konsekvenserne heraf, sender et stærkt signal.
Den globale opvarmning er ikke hjernespind hos nogle få videnskabsmænd og politikere, som blot ønsker mediernes opmærksomhed; den er en realitet, som vi bliver nødt til at forholde os til.
Det er op til os som lovgivere at fastsætte regler, der kan begrænse konsekvenserne af klimaændringerne. Det er, hvad Kommissionens forslag om at omfatte luftfart af emissionshandelsordningen bl.a. har til formål at gøre. Denne lovgivning er nødvendig, hvis vi skal opveje konsekvenserne af den kraftige stigning i lufttrafikken.
Vi skal imidlertid passe på, hvordan vi beslutter at gennemføre denne mekanisme, eftersom det ikke er et spørgsmål om at stille europæiske luftfartsselskaber ringere eller begrænse lufttransporten, men om at reducere lufttrafikkens konsekvenser for klimaændringerne.
Endelig så jeg gerne, at EU med henblik på at sikre, at vores indsats får en reel indvirkning på udledningen af CO2, ligeledes lovgiver om andre transportformer, ikke mindst inden for bilindustrien.
Ilda Figueiredo
(PT) Som bekendt har Kommissionen for nylig foreslået en pakke energiforanstaltninger og mål for drivhusgasemissioner og vedvarende energi, hvormed den tilkendegiver sin hensigt om at sætte ind mod klimaændringerne og fremme EU's energisikkerhed og konkurrencedygtighed.
Kommission bekræfter nu disse mål over for Europa-Parlamentet, idet den samtidig lægger vægt på en international aftale for tiden efter 2012 og på, at de udviklede lande nedbringer emissionerne med 30 %, hvilket betyder, at EU skal forpligte sig til at reducere drivhusgasemissionerne i dette omfang gennem konkrete foranstaltninger på især energiområdet.
Der er dog stadig mulighed for emissionshandel, hvilket særlig rammer de svagere økonomier, der ikke har midler til at købe emissionsrettigheder.
Der er bestemt gode forslag om at mindre emissioner og vedvarende energi, men også en række forslag, der bliver svære gennemførlige på grund af de krav, som de stiller til de forskellige lande, når man kender den modstand, der navnlig kommer fra USA. Det må dog frem for alt forhindres, at alt dette bliver udnyttet til flere liberaliseringer og nye koncentrationer på energiområdet og til, at de magtfulde lande får yderligere magt.
Roger Helmer
(EN) Vi taler, som om forhandlingen er ovre, og truslen om en katastrofal global opvarmning er reel. Mange klimatologer er imidlertid af en anden opfattelse. De mener, at de aktuelle ændringer ligger inden for de normale historiske fluktuationer, og at forudsigelserne om fremtidig opvarmning er overdrevne og alt for pessimistiske.
Uanset vores holdning til klimaændringer kræver energisikkerheden imidlertid, at vi reducerer vores afhængighed af importerede fossile brændstoffer. Vi kan ikke længere sætte vores lid til energi fra Rusland, Mellemøsten, Nigeria og Venezuela.
Vi skal udvikle de vedvarende energikilder og øge energibesparelserne, men der findes kun én ikkekulstofbaseret teknologi, der kan levere den vedvarende og pålidelige grundbelastningskraft, der skal til for at drive den økonomiske vækst, og det er den nukleare teknologi.
Det er skæbnens ironi, at mange af de klimapessimister, der kræver voldsomme reduktioner i kuldioxidudledningerne, også er modstandere af atomkraft.
Alessandro Battilocchio
(IT) Hr. formand! Som det tyske formandskab påpegede, kan vi ikke længere udsætte udarbejdelsen af en egentlig energi- og miljøpolitik, hvis vi vil kunne garantere vores borgere og EU en sund og bæredygtig udvikling på sigt. Jeg er derfor enig med medlemmerne i, at vi bør gøre dette spørgsmål til en absolut prioritet i vores arbejde i de kommende måneder.
Det er mærkeligt, men præcis på 50-årsdagen for det europæiske projekt, og på et tidspunkt med politisk dødvande som følge af forfatningens fiasko, vanskelighederne i forbindelse med udvidelsen og den fremmedgørelse, som en del af den europæiske befolkning oplever, har vi muligheden, nu hvor vi er udstyret med langt bedre økonomiske, teknologiske og politiske instrumenter, for at relancere processen med praktiske forslag ved at genoplive idéen bag den europæiske proces og tilpasse den til dagligdagens behov, nemlig at forene vores anstrengelser og mål for at opnå en tilstrækkeligt uafhængig og bæredygtig energiforsyning. Både den økonomiske udvikling og borgernes og miljøets sundhed vil afhænge af dette, nøjagtig som de gjorde for 50 år siden. Desuden kan EU også takket være den rolle, som det spiller i dag på internationalt niveau, påvirke verdens politiske stabilitet og fungere som et eksempel for de spirende økonomier, som oplever et økonomisk boom, men endnu ikke er opmærksomme på de konsekvenser, det fører med sig.
