Zimbabwe (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om Zimbabwe.
Günter Nooke
Fru formand, mine damer og herrer! Begivenhederne i marts har på dramatisk vis understreget, at krisen i Zimbabwe, som har ulmet længe, er eskaleret. Den brutale behandling af fredelige demonstranter og oppositionspolitikere, men også truslerne mod vestlige ambassadører, viser et regime, som definitivt har kastet retsstatsprincipmasken.
Præsident Mugabe kæmper med alle til rådighed værende midler for at bevare magten. På baggrund af den trøstesløse økonomiske situation - jeg behøver blot at minde om en ledighed på 80 % og en inflation på over 1.700 % - og den stigende undertrykkelse vendes den offentlige mening i landet helt åbent imod ham. Det er nu ikke længere begrænset til befolkningen generelt. Heller ikke hans eget parti, ZANU-PF, står længere fuldt ud bag ham. Hans forsøg på partikongressen i december 2006 på at udskyde præsidentvalget med to år, så det falder sammen med parlamentsvalget i 2010, blev sendt tilbage til udvalget, hvor det blev afvist.
Det tyske formandskab har i de seneste uger gjort det helt klart, hvor vi står i forhold til begivenhederne i Zimbabwe. I to erklæringer af 12. og 14. marts har vi fordømt kriminaliseringen af det fredelige bønnemøde, der blev afholdt i Harare den 11. marts, og krævet de anholdte løsladt samt at der bliver givet adgang til juridisk bistand og lægehjælp.
I en note af 13. marts 2007 opfordrede den tyske ambassade i Harare på vegne af alle EU's medlemsstater indtrængende den zimbabwiske regering til at overholde forfatningsprincipperne. EU's ambassadører i landet har i tæt samråd med hinanden over for den zimbabwiske regering givet udtryk for, at de til enhver tid var villig til også personligt at tage sig af de personer, som regeringen har anholdt og gjort fortræd.
Det tyske formandskab har i en erklæring af 18. marts på det skarpeste fordømt de seneste anholdelser og mishandlinger af oppositionsmedlemmer den 17. og 18. marts samt nedlæggelsen af et udrejseforbud mod to kvindelige oppositionsmedlemmer, som var blevet hårdt kvæstet i forbindelse med overgrebene den 11. marts og ønskede at rejse til Sydafrika for at få lægebehandling. Herefter kunne de tilskadekomne oppositionsmedlemmer flyve til Sydafrika. Størstedelen af de arresterede oppositionsmedlemmer er blevet løsladt.
På EU's foranledning beskæftigede FN's Menneskerettighedsråd sig udelukkende med Zimbabwe i sin debat den 29. marts. I en erklæring med støtte fra i alt 50 lande har EU gjort det helt klart, hvor den står i forhold til den aktuelle situation i Zimbabwe, og opfordret Mugabe-regeringen til at respektere lov og orden, værne om menneskerettighederne og samarbejde med FN's menneskerettighedsmekanismer.
Vi holder alle nøje øje med reaktionerne fra Zimbabwes naboer. Vores ambassader i regionen har en intensiv politisk dialog med regeringerne i de respektive lande. Vi er alle enige i vores analyse af, at der er stadig flere tegn på, at solidariteten med Mugabe-styret smuldrer i hele regionen, ikke mindst på grund af presset fra civilsamfundet. I den henseende gør det os forhåbningsfuld, at vores afrikanske partnere nu for første gang åbent viser, hvor vigtig en løsning på Zimbabwe-krisen er for dem.
Ud over enkeltstående udtalelser som dem fra Zambias præsident Mwanawasa, der sammenlignede Zimbabwe med den synkende Titanic, er det særligt det politiske kursskifte, som Det Sydlige Afrikas Udviklingsfællesskab (SADC) har foretaget, der har vakt vores opmærksomhed. Regeringscheferne vedkendte sig på et særtopmøde den 28. og 29. marts 2007 for første gang deres regionale ansvar i Zimbabwe-konflikten. Præsident Mbeki fik et klart mandat til at få gang i en dialog mellem regeringen og oppositionen. Hans aktiviteter skal suppleres af den tanzaniske præsident Kikwete i dennes egenskab af formand for SADC's Organ for Politik, Sikkerhed og Forsvar. SADC's generalsekretær vil fremlægge en rapport om den økonomiske situation i Zimbabwe.
SADC's hovedkrav til Mugabe går på at holde fast ved tidspunktet for præsidentvalgets afholdelse i 2008 og stoppe undertrykkelsen af oppositionen. Den 30. marts besluttede ZANU-PF's centralkomité at afholde præsidentvalg i marts 2008 og rykke parlamentsvalget, som oprindeligt skulle afholdes i 2010, frem til 2008.
Mugabe er blevet valgt til spidskandidat uden intern debat. Samtidig er der bebudet ændringer, som vil forbedre Mugabes og hans partis udgangsposition væsentligt forud for valget. Hertil hører bl.a. udvidelsen af valgdistrikter og dermed en ny valggeometri, udnævnelse, ikke ved direkte valg, af medlemmerne af Senatet afhængig af partiernes størrelse i parlamentet og den kendsgerning, at den nye præsident, hvis præsidentembedet er ubesat, skal udpeges af parlamentet og ikke ved nyvalg. Disse nye regler mangler endnu at blive sat i kraft ved en forfatningsændring.
Regeringen har ikke stoppet magtanvendelsen over for enkelte oppositionsmedlemmer. Den har stemplet medlemmer af Tsvangirai-fløjen i oppositionspartiet MDC som terrorister og forsøger derved at drive en kile ind i en opposition, som har stået samlet for første gang efter martsurolighederne. Staten har dog taget afstand fra at forbyde eller opløse større arrangementer som det nævnte bønnemøde i landets næststørste by. Med undtagelse af nogle få områder i Harare er også forsamlings- og demonstrationsforbuddet blevet ophævet.
Allerede i slutningen af 2006 viste ZANU-PF's partikongres, at Mugabes position ikke længere var ubestridelig. Mugabe har i mellemtiden i stigende grad udviklet en bunkermentalitet, som ikke mindst har manifesteret sig i dannelsen af parallelorganisationer som ungdomsmilitsen, der falder uden for militærets og politiets hierarki. Deres magtfulde, ja tyngende tilstedeværelse foran den bygning, hvor centralkomitéen holdt møde, spillede bestemt en rolle for den beslutningsproces, hvor politbureaumedlemmerne valgte at udnævne Mugabe til præsidentkandidat.
Til trods for Mugabes taktiske sejr på centralkomitémødet den 30. marts, som sikrede ham nomineringen som præsidentkandidat i 2008 og dermed svækkede hans kritikere internt i partiet, lader der til at herske en slags undergangsstemning i Zimbabwe. Ud over at diskutere den aktuelle udvikling, er man i EU derfor begyndt at tænke på tiden efter Mugabe. I de seneste dage har både EU-Afrika-arbejdsgruppen og EU-Afrika-direktørerne beskæftiget sig intensivt med Zimbabwe. Rådet (udenrigsministrene) drøftede indgående krisen i Zimbabwe i mandags.
Rådet har i sine konklusioner hilst SADC's initiativ velkommen og erklæret sig villig til at støtte det, hvis det måtte blive opfordret hertil. Det har understreget sit synspunkt, hvorefter kun en bred konstruktiv dialog kan danne grundlag for en ægte reform og national forsoning i Zimbabwe. Rådet har samtidig understreget, at EU også i fremtiden vil yde humanitær bistand, som kommer befolkningen til gode direkte.
SADC krævede i sit kommuniké efter særtopmødet i marts, at EU hæver sanktionerne. Det krav vil vi ikke efterkomme på baggrund af den nuværende situation i landet. Vores politik skal fortsat være troværdig. Som reaktion på urolighederne i marts, vil vi - hvilket Rådet også traf beslutning om i mandags - udvide sanktionslisten med de politiofficerer, som bærer hovedansvaret for den aktuelle krise og krænkelserne af menneskerettighederne.
Der hersker enighed blandt EU's medlemsstater om, at der kun kan skabes en løsning på krisen i Zimbabwe med afrikansk hjælp. Vores afrikanske partnere har efter deres politiske kovending i marts udtrykkeligt bedt EU om at have tålmodighed. Vi holder dog fortsat nøje øje med, om og hvorvidt SADC's tilstræbte politik tager form.
Vi er os dog bevidst, at vi ikke kan se til i det uendelige. EU vil inden for en overskuelig fremtid blive nødt til at forholde sig til indholdet af SADC's initiativ. Vi vil også reagere med den fornødne styrke på begivenheder i landet. EU kan og vil ikke tie, når der er tale om krænkelser af menneskerettighederne.
Joaquín Almunia
Fru formand! Kommissionen er meget bekymret over den aktuelle forværring af den politiske og socioøkonomiske situation i Zimbabwe. Vi fordømmer i særdeleshed den voldelige undertrykkelse af oppositionen, der har fundet sted i den seneste tid.
Kommissionen har udtrykt sin fulde støtte til de erklæringer, det tyske formandskab har udsendt, hvori man fordømmer den seneste tids voldshandlinger, anholdelser og mishandling af fanger. Desuden er den zimbabwiske regering blevet opfordret til at frigive fangerne og til at respektere grundlæggende rettigheder. Krisen bør løses ved dialog med alle politiske kræfter.
I mandags udsendte Rådet (almindelige anliggender) desuden konklusioner desangående. I denne forbindelse lægger Kommissionen fortsat stor vægt på forbedret dialog med andre lande i regionen. Vi anerkender fuldt ud den væsentlige rolle, de kan spille for at fremme national forsoning i Zimbabwe.
Kommissionen hilser derfor det ekstraordinære topmøde for statsoverhoveder i SADC velkommen, som fandt sted den 28. og 29. marts 2007 i Dar es Salaam. De regionale ledere besluttede at arbejde for en løsning af krisen i Zimbabwe ved at udpege Sydafrikas præsident, Thabo Mbeki, som mægler. Det blev aftalt med alle de europæiske medlemsstater, at der skal overbringes en besked på højt niveau til SADC om sagen. For det første for at anerkende den væsentlige rolle, organisationen kan spille for løsningen af krisen, og for det andet for at give SADC et reelt pusterum i sin mæglingsindsats.
Vi føler derfor, at der ikke må gøres noget, der kan bringe SADC's initiativ i fare, og at EU skal vise omverdenen, at vi er klar til at følge SADC's indsats for at løse krisen i Zimbabwe.
Desuden blev det aftalt at gøre en indsats for at informere regionen og Afrika i øvrigt ordentligt om indholdet af EU's tiltag, eller sanktioner, over for Zimbabwe. De består af et visumforbud for den zimbabwiske ledelse og indefrysning af deres aktiver foruden en våbenembargo. Handelssamarbejde, økonomisk samarbejde og samarbejde om væsentlig bistand er ikke påvirket af EU's tiltag. Hvad dette angår, er der i alene i 2006 lovet bistand til Zimbabwe i størrelsesordenen 193 millioner euro: 86 millioner euro fra Kommissionen og 107 millioner fra medlemsstaterne. Det er planen, at denne form for hjælp, der er til direkte gavn for den zimbabwiske befolkning, skal fortsætte.
Geoffrey Van Orden
Fru formand! Jeg vil gerne takke Kommissionen og Rådet for deres erklæringer. Alle medlemmerne af Parlamentet kender til den forfærdelige situation i Zimbabwe. Vi har givet udtryk for vores synspunkter i hen ved 16 beslutninger i de senere år, men Mugabe-regimet minder os konstant om, at uanset hvor slem situationen er, kan det tragisk nok altid gøre tingene endnu værre.
Folk er flygtet fra landet i millionvis. Mange af dem, der er blevet tilbage, modtager fødevarehjælp. Hyperinflationen forventes at nå 5000 % inden udgangen af året. Arbejdsløsheden ligger på 80 %. Hver uge dør 3000 mennesker af hiv/aids. Og endelig har Zimbabwe verdens højeste andel af forældreløse. Sådan ser de barske, statistiske kendsgerninger ud. Hvis folk forsøger at forsamles eller give udtryk for nogen form for protest, bliver de, som vi har set, brutalt angrebet af regimets politi.
Jeg er enig i, at der er sket én positiv udvikling: Mugabes seneste brutaliteter har langt om længe fremprovokeret en reaktion fra nabolandene i Afrika. Denne udvikling skal tilskyndes. SADC har endelig anerkendt, at der udspiller sig en krise i Zimbabwe. Det er en meget væsentlig udvikling. Det er endnu et bevis for, at holdningen er ved at ændre sig i hele Afrika. Mugabes ligemænd ser ham nu som en diktator, der selvisk har misbrugt sit folk, og hvis handlinger truer hele kontinentets bredere økonomiske udvikling. De accepterer ikke længere Mugabes forslidte undskyldning om, at Zimbabwes problemer stammer udefra.
Det er tydeligt for alle, at det er Mugabe, der har tvunget sit land og sit folk i knæ. Han tog til SADC-topmødet i forventning om at få opbakning til sin politik, men i stedet tog han derfra med uforrettet sag og med udnævnelsen af Sydafrikas præsident Mbeki som mægler i dialogen mellem Zanu-PF og oppositionen. Mbekis opgave bliver at skabe betingelser for frie og retfærdige valg.
Men før friheden er genoprettet i Zimbabwe, må vi fortsætte presset på regimet med uformindsket styrke. Alt for ofte har europæiske regeringer på falsk grundlag sågar undladt at håndhæve EU's eget rejseforbud og andre restriktioner.
Når Mugabe endelig bliver tvunget fra magten, må det internationale samfund være klart til øjeblikkelig handling. Jeg opfordrer Kommissionen og Rådet til straks at iværksætte en seriøs planlægning af et massivt og omfattende hasteprogram for hjælp til Zimbabwe i tiden efter Mugabe.
Margrietus van den Berg
Fru formand! Det Zimbabwe, jeg kendte, var et stolt land, som var førende i området og stolt af sin hårdt tilkæmpede frihed, et smukt land, hvor sorte og hvide zimbabwere havde tiltro til fremtiden, og hvor sorte og hvide i fællesskab forsøgte at læge de smertelige sår fra Rhodesia-tidens racisme. Et land, hvor borgerne arbejdede på at opbygge et demokrati.
Det står i klar kontrast til det nuværende Zimbabwe og dets rystende statistikker. Den forventede levealder i Zimbabwe er i øjeblikket en af verdens laveste. 37 år for mænd og kun 34 år for kvinder. 80 % af zimbabwerne lever under fattigdomsgrænsen. En tredjedel af befolkningen er flygtet fra landet, og millioner af mennesker har søgt tilflugt i nabolandene. Hver måned vokser dette tal med yderligere 50.000 flygtninge.
Landet var engang Afrikas kornlager. Dets økonomi er inden for et årti reduceret med 40 %. Og der er endnu ingen tegn på forbedring. Zimbabwes økonomi reduceres fortsat med 5,7 %, og Zimbabwe er dermed det eneste land i Afrika, hvis økonomi ikke er i vækst. Landet oplever hyperinflation, hvilket tidligere er blevet nævnt, hvorfor det for mange zimbabwere, som er blevet boende i landet trods den massive arbejdsløshed, bliver umuligt at dække de daglige basale behov.
EU har helt berettiget besluttet at ramme de zimbabwiske ledere, som med deres statsterror har foranlediget denne nedbrydning, med endnu mere omfattende personlige sanktioner. Som vi alle ved, kræves der en del mere for at finde en udvej. Udvejen er beskrevet i vores fælles beslutningsforslag. Det drejer sig om, hvordan landet kommer videre i perioden efter Mugabe, der beskrives konkrete skridt og foranstaltninger, og der appelleres med rette kraftigt til Mbeki og SADC-landene om, i givet fald med hård hånd, at sætte en stopper for statsterroren og bane vejen for dialog i tiden efter Mugabe.
Vi går ind for den bredest mulige opposition mod Mugabe og støtte til Zimbabwe. Vi anmoder Rådet om at anlægge et videre perspektiv, når det gælder sanktionerne. Fokus bør være rettet mod enhver, der bærer ansvar for den stadig mere udtalte nedgang i det engang så stolte land, hvilket også gælder ministre, parlamentsmedlemmer, hærførere, politi og den hemmelige tjeneste samt centralbankchefen. Vi anmoder Det Forenede Kongerige om at udnytte formandskabet i Sikkerhedsrådet til at få sat Zimbabwe på dagsordenen. Afslutningsvis skal det understreges, at det er vores håb, at en styrket Mbeki vil bringe Mugabes styre til ophør. Mugabe må endegyldigt have udspillet sin rolle i Zimbabwe efter næsten tre årtier.
Ryszard Czarnecki
Fru formand! Det er et dårligt tegn, hvis et bestemt land er genstand for hyppig omtale i Parlamentet, for det betyder, at menneskerettighedssituationen i landet må være alvorlig. Vi frygter, at Zimbabwe var, er og inden for en overskuelig fremtid vil fortsætte med at være netop sådan et land.
Paradokset er, at vi i disse dage fejrer 27-årsjubilæet for landets uafhængighed. Desværre omfatter denne uafhængighed ikke frihed. F.eks. blev oppositionen for halvanden måned siden brutalt slået ned. To blev dræbt og 300 anholdt.
Det er den politiske side af situationen, som er den, vi ofte foretrækker at diskutere i Parlamentet. Men problemet har også en økonomisk side, som måske er endnu mere alvorlig. Der er næsten 4,5 millioner fejlernærede mennesker i Zimbabwe, hvoraf en tredjedel har fået hjælp fra Verdensfødevareprogrammet og har modtaget fødevarer som led i programmet. Der er tale om et land, hvor den forventede levealder er 35,5 år. Som den tidligere taler nævnede, er Zimbabwe en af verdensrekordindehaverne (i negativ retning) på dette område. En femtedel af befolkningen har hiv, og der er 3.200 nye tilfælde om ugen. Zimbabwe har den højeste andel af forældreløse i verden. Arbejdsløsheden i landet ligger på 80 %! Ligeledes lever 80 % af befolkningen under fattigdomsgrænsen! Hver måned flygter et par tusinde mennesker fra landet. Over 30 % af landets borgere er allerede emigreret til nabolande.
Zimbabwe er det eneste land i Afrika, der oplever økonomisk tilbagegang. I det seneste årti er landets økonomiske omsætning faldet med 40 %, og i år er den faldet med yderligere næsten 6 %. Sidste år steg den gennemsnitlige inflationsrate til 2.200 %. I år vil den uden tvivl overstige 5.000 %! Siden 1998 er landbrugsproduktionen faldet med fire femtedele! Zimbabwes to vigtigste industrier, tobak og guldminedrift, balancerer på randen af sammenbrud.
Det er alt sammen kun statistik, og uanset hvor tragisk og afslørende det er, frygter jeg, at tørre tal og procenter skjuler de individuelle tragedier, millioner af mennesker står over for. Zimbabwe er muligvis langt væk, men lad os huske Ernest Hemingways ord: "Du skal ikke spørge: Hvem ringer klokkerne for? De ringer for dig." Zimbabwe er et land, der er faldet ned i et "sort hul". Det forsvinder for øjnene af os, det er ved at ophøre med at eksistere i økonomisk og social forstand, og det eneste tegn på, at der findes en regering, er politisk undertrykkelse. Vi kan ikke blive ved med at forholde os tavse. Vi kan ikke foregive, at sympati uden politiske beslutninger er nok.
Det er derfor, denne forhandling er nødvendig, det er derfor, denne beslutning er nødvendig. Der er brug for en fælles beslutning, en beslutning, der overskrider de politiske skel.
Athanasios Pafilis
for GUE/NGL-Gruppen. - (EL) Fru formand! Det lyder temmelig ironisk og tragisk, når de, der koloniserede Zimbabwe og udplyndrede landet for dets naturressourcer i alle de år, i dag kæmper for landets uafhængighed og frihed. Hvorfor beskæftiger Europa-Parlamentet sig hele tiden med Zimbabwe? Fordi landet krænker menneskerettighederne? Nej, mine damer og herrer! Den egentlige årsag er, at Storbritannien drømmer om at gøre landet til sin koloni igen, og at de andre store EU-lande igen drømmer om nye kolonier på det afrikanske kontinent. Dette er kendsgerningerne. Zimbabwe fik sin selvstændighed gennem hårde, blodige kampe mod de britiske koloniherrer.
Er der problemer? Vist er der det. Er situationen, sådan som den beskrives? Vist er den det, men det er resultat af mange års koloniherredømme, resultat af de foranstaltninger, som EU og andre imperialistiske lande har gennemtvunget gennem alle årene, og som har til formål at gennemføre en økonomisk kvælning og politisk isolation af Zimbabwes styre. I sidste ende er det befolkningens egen sag, om og hvordan situationen i Zimbabwe skal ændre sig, og hverken EU eller andre har ret til at blande sig i dets indre anliggender.
I dag findes der en plan, som er blevet udviklet gennem de sidste mange år. Hvad går planen så ud på? På at støtte og købe oppositionen. Der gives millioner til forskellige personer, der står som politiske modstandere af styret. Der gives støtte til ngo'er, som består af lønnede funktionærer, som overhovedet ikke repræsenterer samfundet i Zimbabwe. Der gennemføres sanktioner, og samtidig overholder Storbritannien ikke de aftaler, man har indgået med Zimbabwe. Der foregår endog ulovlig våbenhandel, og Margaret Thatchers søn er arresteret, hvilket er velkendt og har været omtalt i alle aviser.
Vi mener derfor ikke, at EU har ret til at blande sig i Zimbabwes eller noget andet lands indre anliggender. Uanset hvilke problemer det drejer sig om, er det befolkningen selv, der skal løse dem på sin egen måde. Derfor stemmer vi imod det fælles beslutningsforslag, og vi er meget kede af, at De fortsætter den samme barbariske politik vel vidende, at alle de foranstaltninger, De træffer, og den embargo, De indfører mod Zimbabwe, forværrer situationen og forårsager flere tusind menneskers død.
Bastiaan Belder
Fru formand! Mugabe og musejagt. Hvad har Zimbabwes præsident at gøre med denne usædvanlige beskæftigelse? Ikke så lidt! I den nærmeste omegn af Mugabes gods - som er den største private residens i Afrika - lever respektable borgere, som holder sig oven vande ved en daglig klapjagt på mus. Efter deres udsagn er dyrene for dem, hvad oksekød er for os. Så dybt er Zimbabwe, som for kort tid siden var Afrikas kornlager, altså sunket under Robert Mugabes tyranniske styre.
Grundlaget herfor er den både tåbelige og uhyrlige kampagne, som siden 2000 har resulteret i, at tusindvis af produktive landbrugsejendomme med hvide ejere er blevet konfiskeret og overdraget til Mugabes inkompetente og ligegyldige stråmænd med heraf følgende omfattende hungersnød. I parentes bemærket bruger Mugabes regeringsparti Zanu-PF fødevareknapheden som våben mod oppositionen. Den ultimative kritik af Mugabes magtsyge blev for nylig fremført af reporteren R.W. Johnson. Han fortalte, at mennesker i Zimbabwe i stort antal fjernes som dyr, og at langt størstedelen af dødsfaldene er en direkte følge af en målbevidst regeringspolitik. Dette af FN oversete folkedrab er måske 10 gange så omfattende som det, der foregår i Darfur.
Formanden for menneskerettighedsorganisationen Crisis in Zimbabwe Coalition, Arnold Tsunga, udtalte sig på samme måde. Arnold Tsunga betegnede Mugabes politik som "et listigt folkedrab", eftersom det ikke bemærkes af regeringer, hjælpeorganisationer eller pressen. Jeg vil over for Rådet, Kommissionen og kollegerne her i Europa-Parlamentet understrege, at denne anklage om et listigt, dulgt folkedrab, ikke nogensinde må lade os i fred, før den kan trækkes tilbage.
Michael Gahler
(DE) Fru formand! Hr. Pafilis, for fire minutter siden holdt De den mest kyniske tale om Zimbabwe, der er hørt i Parlamentet siden 1999. De viger virkelig ikke tilbage for noget og legitimerer et diktatur. Jeg anbefaler Dem at lægge Dem biskop Tutus bevægende appel på sinde, og jeg tror, at han er hævet over mistanke.
Man tror undertiden, at et land ikke kan synke dybere, når det har den laveste forventede levealder i verden og verdensrekorden i inflation, når 80 % af befolkningen er uden arbejde, lige så mange lever under den absolutte fattigdomsgrænse, og økonomien i det seneste årti er svundet ind med 40 %. Desværre rækker styrets kraft i sådanne lande stadigvæk til at falde over befolkningen, som det skete så sent som den 11. marts. Mange blev arresteret og tortureret. Som parlamentsmedlemmer er vi særligt bestyrtet over den brutale mishandling af vores kollega, Nelson Chamisa, som på vej til Bruxelles til udvalgsmøde i Den Blandede Parlamentariske Forsamling brutalt blev slået ned af styrets banditter i lufthavnen i Harare og mistede det ene øje.
Jeg vil gerne rette en tak til Rådet, som den 13. og 18. marts og i Rådet (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) den 23. april kom med klare tilkendegivelser om situationen, og også har udvidet listen over rejseforbud for førende tilhængere af styret. Immervæk har SADC erkendt, at der er en krise i Zimbabwe, og har indsat præsident Mbeki som mægler. Vi ved, at Mugabe på grund af SADC's møde desværre snarere føler sig tilskyndet, og at undertrykkelserne i hele landet fortsætter også uden international opmærksomhed.
Sydafrika spiller altid en hovedrolle. Præsident Mbeki må spille rollen som mægler troværdigt. Vi ved, hvor vanskeligt det er at acceptere, at en befrier kan udvikle sig til en tyran, men det er op til Mbeki personligt at gå over i historien som den, der i sidste ende også hjalp menneskerettigheder og demokrati i Afrika til et gennembrud ved at stille sig på de lidendes side.
Ana Maria Gomes
(PT) Fru formand! Den katolske ærkebiskop i Bulawayo fordømte for nylig den elendighed og undertrykkelse, som Mugabe i de seneste år har forårsaget i Zimbabwe, og opfordrede sågar befolkningen til at gå på gaden mod regimets våbenmagt. Ærkebiskop Pius Ncube sagde som følger:
Mugabe er magtsyg og vil klamre sig til magten, selv om det indebærer, at han ødelægger økonomien og ødelægger Zimbabwe. Mugabe er en ond mand, en tyran og en morder. Jeg vil ikke lade mig tyrannisere eller købe af ham. Jeg accepterer, at det kan betyde, at jeg mister mit liv."
Zimbabwesommissionen og Rsolidaritet, de har brug for fra andre afrikanere i Den Afrikanske Union og i SADC? Af hensyn til en seriøs debat om Afrikas problemer og Europas positive interaktion med Afrika vil de så også blive inviteret og godt modtaget i Lissabon til topmødet EU-Afrika under det portugisiske formandskab?
Europa-Parlamentets beslutning er vigtig og relevant, så vi kan få klare svar.
James Nicholson
- (EN) Fru formand! Jeg er fuldstændig enig i det, hr. Gahler sagde med hensyn til hr. Pafilis. Aldrig i mit liv har jeg hørt mage til fordrejning af sandheden til det, han lige har sagt her i Parlamentet.
For det første hilser jeg det fælles beslutningsforslag velkommen, der på det kraftigste tilstræber at opretholde sanktionerne over for det zimbabwiske regimes hensynsløse voldshandlinger, der hærger landet på den værst tænkelige måde. Jeg takker dem, der har arbejdet hårdt på dette beslutningsforslag, og jeg er godt tilfreds med resultatet.
Isolationen af Mugabe og andre medlemmer af hans regime er af yderste vigtighed for at vise såvel det internationale samfund og andre afrikanske lande, at EU's medlemsstater ikke vil tolerere disse åbenlyse overgreb mod menneskerettighederne og menneskelig værdighed. Vi har konsekvent stået imod denne brutale plage og vil sammen fortsætte med at gøre det. Mugabe burde huske sit løfte om at træde tilbage og gøre det nu. Det er det eneste, han kan gøre, der vil være til gavn for Zimbabwe. Absolut magt korrumperer ubetinget.
Medlemmer af Zimbabwes illegitime regering må ikke rejse ind i nogen EU-medlemsstat, og jeg henviser især til det EU-Afrika-topmøde, der efter planen skal afholdes i Lissabon i december. Det fælles beslutningsforslag pointerer og bekræfter, at det alvorligt ville undergrave EU's beslutning. Det ville hæmme brugen af blød magt i fremtiden, hvor som helst vi måtte have brug for det. De sanktioner, EU har iværksat, lægger reelt pres på Mugabes brutale regime. Som sådan skal de forstærkes, styrkes og hæves op på næste plan.
Hvad angår det næste plan, er det almindeligt kendt, at Mugabe søger økonomisk opbakning og støtte fra lande som Kina, der ikke altid står lige så stejlt på spørgsmål om frihed og demokrati som jeg og mange andre gerne så. Dette fælles beslutningsforslag viser Parlamentets beslutsomhed i forhold til at bringe sagen for FN's Sikkerhedsråd.
Sluttelig, de penge, vi giver til Zimbabwe, skal bruges rigtigt og må ikke havne i diktatorens lomme.
Jeg slutter ved at erklære meget tydeligt, at vi er for det zimbabwiske folk, men at vi på ingen måde er for hr. Mugabe.
Józef Pinior
(PL) Fru formand! Vi var alle imponerede over det zimbabwiske folks uafhængighedskamp for 27 år siden. Dengang blev det zimbabwiske samfund betragtet som et eksempel på kolonikampen af andre udviklingslande. Denne respekt for det zimbabwiske folk udgør nu det væsentligste moralske argument for at støtte kampen for demokrati og retssikkerhed i Zimbabwe.
For præcis en måned siden, under Parlamentets plenarmøde, kunne vi se lederen af den demokratiske opposition, Morgan Tsvangirai, med blodtilsølet ansigt på tv-skærmene her i bygningen. Han er nu det zimbabwiske samfunds sande leder.
Nu er de undertrykte ledere af studenterbevægelsen, civilsamfundet, fagforeningerne, EU, institutionerne og Parlamentet alle nødt til at gøre alt, hvad de kan, for at hjælpe det zimbabwiske folk, for at hjælpe landets civilsamfund og for at hjælpe Zimbabwe tilbage til demokrati, frihed og retsstatsprincippet. Den Sydafrikanske Republik og dens præsident, hr. Mbeki, spiller en særligt vigtig rolle i denne proces. Parlamentet støtter ethvert initiativ, der kan hjælpe demokrati og retsstatsprincippet på vej i Zimbabwe.
Formanden
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 103, stk. 2.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted om et øjeblik.
