Återupptagande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar härmed Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 7 februari..

Meddelande från talmannen
Talmannen
Det är min plikt att i dag, med stöd från kammarens alla ledamöter och särskilt med stöd från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, på Europaparlamentets vägnar uttrycka vår djupa oro över kidnappningen av en parlamentariker och kandidat i det kommande presidentvalet i Colombia, Ingrid Betancourt, en kidnappning som utförts av gruppen Colombias väpnade styrkor - folkets armé, FARC-EP.
Europaparlamentet fördömer utan förbehåll sådana angrepp på oskyldiga civila och denna typ av påverkan på en valprocess. I egenskap av talman vädjar jag till gärningsmännen att omedelbart släppa Ingrid Betancourt, de fem andra parlamentariker som hålls som gisslan och de 40 civila som tidigare har kidnappats, och som fortfarande kvarhålls på ett olagligt sätt. Jag vill också säga till kidnapparna att det är särskilt inhumant att kvarhålla de personer som gisslan som har en vacklande hälsa, och att dessa omedelbart bör släppas av humanitära skäl.
Ledamöterna har gett sitt starka stöd till fredsprocessen i Colombia efter president Pastranas uttalade i plenum den 26 oktober 1999, genom flera resolutioner om " Plan Colombia" . Europaparlamentet beklagar desto mera sammanbrottet av fredsförhandlingarna och den senaste tidens återfall till fientliga handlingar, och uppmanar de berörda parterna att återuppta sin strävan att få till stånd ett demokratiskt och förhandlat fredsavtal i Colombia.
Parlamentet uttrycker sin solidaritet med gisslans familjer och med Colombias folk.
(Applåder)

Cohn-Bendit
Herr talman! Tack för detta uttalande. Vi kommer att skicka någon till Colombia för att se vad vi kan göra som politisk grupp i Europaparlamentet, och vi hoppas att vi inom några veckor kan göra något annat än bara beklaga att vår kandidat har kidnappats.

Wurtz
Herr talman! Jag skulle vilja fästa våra kollegers uppmärksamhet på att det just nu, mittemot parlamentet, samlats ungefär tre tusen män och kvinnor från Frankrike, Italien, Belgien och andra länder. De vill uppmana Europa att använda all sin makt för att åstadkomma en rättvis fred i Mellanöstern, i samma anda som den resolution som vi själva antog vid vårt senaste sammanträde. Jag tycker att vi måste välkomna den här aktionen, till att börja med för att det, när vi diskuterar Europas framtid, är sunt att så många medborgare engagerar sig för att Europa fullt ut skall spela sin roll som aktör i världen. Men också för att det handlar om en demonstration för freden, rättvisan och den mänskliga värdigheten inför en upprörande tragedi som verkligen kräver ett exceptionellt engagemang från vår sida. Det gläder mig att de flesta grupper accepterat att inleda en lovande dialog med dessa medborgardelegationer. Jag tror att nästa etapp nu borde bli att, såsom vi beslutat, sända en officiell delegation från vårt parlament till Palestina och Israel och att på plats arrangera ett besök i Europa för president Arafat.
(Applåder)

Arbetsplan
Talmannen
Jag går nu vidare till parlamentets arbetsgång.
Fru Pack! Jag har förstått att ni har en begäran angående föredragningslistan för torsdagen.

Pack
Herr talman! Jag talar för alla kolleger i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott och ber om att vi på torsdag morgon inte som planerat håller en sammanhängande debatt om kultur, utbildning och ungdomsfrågor, eftersom dessa tre frågor inte bör blandas samman. Det finns visserligen beröringspunkter, men de måste behandlas åtskilt. Jag ber om att vi behandlar dessa tre frågor under samma tid som avsatts för den gemensamma debatten, och jag tror att vi kan få kammarens samtycke till detta.
(Applåder)

Talmannen
Låt mig föreslå en sak som kammaren har rätt att godta eller förkasta. Mot bakgrund av denna begäran, föreslår jag att vi diskuterar de tre betänkandena från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott i separata debatter.
(Kammaren gav sitt samtycke till detta förslag.)

Berès
Herr talman! Ni har föreslagit en ändring i föredragningslistan beroende på rådets tillgänglighet, vilket vi förstår fullständigt. Det är bara det att ert förslag leder till att vi redan måste granska betänkandena från MacCormick om upphävande av den parlamentariska immuniteten, och oavsett kvaliteten på arbetet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, som uttalade sig om dessa två betänkanden förra veckan, tycker vi att den tidsfrist vi fått för att granska dessa två krav på upphävande av den parlamentariska immuniteten är mycket kort. Vi tycker också att för att debatten skall kunna hållas på ett bra sätt, och för att vår parlamentariska demokrati och det viktiga förfarandet med upphävande av den parlamentariska immuniteten skall fungera väl, så att alla kan uttala sig utifrån sin övertygelse och sitt samvete efter att ha haft tillfälle att granska alla beståndsdelar i ärendet och inte uttala sig i blindo, skulle det ha varit bättre att behålla dessa två betänkanden på föredragningslistan för vårt sammanträde i Strasbourg. Jag hoppas att kammaren kan instämma med oss i detta beslut.

Talmannen
Artikel 6.6 är mycket tydlig: " Utskottets betänkande skall tas upp som första punkt på föredragningslistan till det första sammanträdet efter det att begäran inkommit" . I enlighet med arbetsordningen föreslår jag att vi i dag tillämpar det korrekta förfarandet. Själva artikeln är mycket tydlig och det verkar inte finnas utrymme för talmannen eller, för ögonblicket, för kammaren, att ändra på detta förhållande.
Jag förstår och uppskattar det ni tar upp om politisk förberedelse, men det verkar som om detta måste finnas med i vår arbetsgång, så att vi därmed tar hänsyn till arbetsordningen.

Berès
Denna ändring i föredragningslistan föregreps inte av ert förslag. Den är direkt knuten till det faktum att rådet inte är tillgängligt. Hittills har alltid upphävande av den parlamentariska immuniteten granskats under sammanträdesperioderna i Strasbourg. Jag förstår därför mycket väl att vi på måndag, som första punkt på föredragningslistan, för upp denna fråga, men det verkar som om det inte var det som planerats, och det gäller även efter omröstningen i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden förra veckan.

Talmannen
Fru Berès! Jag föreslog att vi skulle behandla MacCormicks betänkande kl. 16.00, på grund av att rådets tjänstgörande ordförande inte kunde närvara, inte på grundval av antagandet att betänkandena inte skulle antas i dag.
Vi hade ursprungligen planerat att vår föredragningslista i dag skulle inledas av rådet om Europeiska rådet i Barcelona. MacCormicks betänkande skulle enligt arbetsordningen normalt ha funnits med på dagens föredragningslista. Mitt meddelande handlade helt enkelt om att behandla punkterna i omvänd ordning, på grund av rådets frånvaro.

Beslut fattade under dagens sammanträde
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är meddelandet från Europeiska kommissionens ordförande, Romano Prodi, om den årligen återkommande politiska strategin för nästa år.

Prodi
. (IT) Herr talman, ärade ledamöter! Jag har i dag nöjet att informera er om tre viktiga frågor som har behandlats av kommissionen. Jag måste vara tydlig, men också en aning analytisk. Jag ber därför om ursäkt om mitt anförande dessutom blir lite tråkigt!
Den första frågan gäller kommissionens politiska prioriteringar inför 2003, den andra kommissionens mänskliga och finansiella resurser och den tredje gäller konventet som inleder sitt arbete i morgon. Låt mig inleda med kommissionens politiska prioriteringar inför 2003, en av de viktigaste perioderna för kommissionen i vårt politiska liv. I år deltar de tre viktigaste institutionerna för första gången i en djupgående dialog om de politiska prioriteringarna och om lagstiftnings- och arbetsprogrammet för nästa år. Dialogen kommer att föras utifrån den nya överenskommelse som kommer att läggas fram av talmanskonferensen den 31 januari.
Inför nästa år har vi formulerat tre prioriterade områden: utvidgningen, stabilitet och säkerhet samt en hållbar och solidarisk ekonomi. Alltsedan den tillsattes har denna kommission varit inställd på att föra utvidgningsprocessen till ett lyckligt slut. Utvidgningen är med andra ord en av de viktigaste prioriteringarna för hela andra hälften av min mandatperiod. I det avseendet kommer 2003 att bli ett mycket viktigt år, för vi måste alla vara beredda att ta vårt ansvar gentemot de nya medlemsstaterna. Vi måste vara beredda att välkomna våra kolleger från de nya medlemsstaterna i kommissionen och vi måste vara beredda att möta nya utmaningar. Bara som en påminnelse: om vi lyckas avsluta anslutningsförhandlingarna under 2002 kommer 2003 att bli en vändpunkt, det år när vi måste förbereda oss så att utvidgningen verkligen sker på bästa sätt den 1 januari 2004.
Under 2003 har därför kommissionen för avsikt att vidta ett antal åtgärder: för det första måste vi hjälpa de nya medlemsstaterna att förbereda sig på att fullt ut axla det ansvar som följer med anslutningen. För det andra måste vi göra så att kommissionen fullt ut tar sitt ansvar från och med anslutningens första dag. För det tredje måste vi tänka om när det gäller gemenskapens politik. När vi nu snart står inför den viktigaste utvidgningen någonsin i hela den europeiska integrationens historia är det av avgörande betydelse att vi ställer oss frågan vilken gemensam politik som en utvidgad union kommer att ha behov av.
Men för att utvidgningen skall kunna bli en fullständig framgång måste vi också ge de andra prioriteringar som jag angav ovan en mycket hög profil. De tre frågor som jag tar upp i dag är i själva verket nära kopplade till varandra. För det första: stabilitet och säkerhet. Vårt huvudmål är att påskynda utvecklingen av ett europeiskt område för rättvisa, säkerhet och frihet inom unionens ram. Kampen mot brottsligheten i alla dess former - inklusive terrorismen, eller kanske i första hand terrorismen - är och förblir punkt nummer ett på vår agenda. Jag tror dessutom att vi måste ägna särskild uppmärksamhet åt invandringen med alla dess komplexa återverkningar.
Utvidgningen av stabilitet och säkerhet till att omfatta hela den europeiska kontinenten och regionerna i närheten av den utvidgade unionen är en annan av våra prioriteringar när det gäller de externa frågorna. Det är därför nödvändigt att förstärka våra partnerskap med grannländerna. Aktiveringen av Europa-Medelhavssamarbetet får inte enbart syfta till att skapa en ny marknad, utan att skapa en äkta gemenskap och ett gott grannförhållande. Därför fortsätter vi strategin att förstärka Barcelonaprocessen. På det ekonomiska området syftar vi i första hand till att utarbeta gemensamma initiativ och projekt tillsammans med länderna på Medelhavets södra strand via en ny finansiell institution inom ramen för Europeiska investeringsbanken (EIB) - i morse godkände vi till exempel förslaget att detta skall vara en institution där EIB har majoriteten - på grundval av de riktlinjer som kommissionen har antagit.
Vi sparar dessutom inga ansträngningar när det gäller att lösa konflikten i Mellanöstern, där den senaste utvecklingen äntligen låter oss ana en liten strimma av hopp efter månader av tragedi. Vi fortsätter också associerings- och stabiliseringsprocessen på Balkan och på det internationella planet stöder vi återuppbyggnaden av Afghanistan.
Det tredje prioriterade området inför 2003 är en hållbar och solidarisk ekonomi. Jag tror att en återhämtning inte ligger så långt borta. Men mycket beror också på den energi som unionen lägger ner på att förverkliga Lissabonprocessen. Den strategins externa dimension får i själva verket en särskild betydelse som ett bidrag till att styra globaliseringen i syfte att fördela dess fördelar bland ett så stort antal länder som möjligt.
I det sammanhanget kommer kommissionen att vara verksam på flera olika fronter: framför allt kommer förhandlingarna som inletts i Doha att gå in i en avgörande fas, inte i år, men 2003. Vi måste också garantera genomförandet av åtagandena från Kyoto. Slutligen måste vi förbättra partnerskapet mellan nord och syd och i konkret handling visa Europas solidaritet med Afrika. Dessa frågor kommer att diskuteras i Monterrey om ett par veckor. Läget är sannerligen inte det bästa, vi kan verkligen inte vara optimistiska när det gäller om vi äntligen skall få se ett seriöst åtagande gentemot tredje världen, men kommissionen kommer att verka i den riktningen.
Dagens andra fråga gäller undersökningen av kommissionens finansiella och mänskliga resurser. Den årliga politiska strategin begränsar sig i själva verket inte till att identifiera de viktigaste politiska prioriteringarna. Den syftar till att garantera att kommissionen förfogar över resurser som är rimliga i förhållande till dess uppgifter. Detta är det åtagande jag gjorde i början av min mandatperiod och som nu börjar ta form och som bygger på ett samspel mellan politiska beslut, den verksamhet som skall bedrivas och resurserna. Denna kommission har aldrig åtagit sig och kommer aldrig att åta sig några uppgifter utan att förfoga över de nödvändiga resurserna. Vi måste med andra ord sträva efter - och detta är den plan vi arbetar efter - ett optimalt utnyttjande av de mänskliga resurserna. Vi har utnyttjat alla tillgängliga medel för att förbättra situationen: produktivitetsökning, negativa prioriteringar - dvs. uppgifter som skall överges - och intern omstrukturering. Men nu kan vi inte förbereda oss på ett lämpligt sätt inför utvidgningen utan att begära mer personal. Här råder det ingen tvekan: tänk till exempel på att utvidgningen kommer att fördubbla antalet språk som används, inte bara i detta parlament, utan i allt arbete som utförs i de olika institutionerna.
Som bekant måste kommissionen vara beredd att garantera tillämpningen av gemenskapens regelverk från och med anslutningens första dag. Detta innebär att vi måste avsluta allt arbete i samband med förberedelsen inför anslutningen före utgången av 2003. Därför har kommissionen efter en noggrann utredning tagit med en begäran om ytterligare 500 extraanställda i den årliga politiska strategin, just för att gradvis kunna förbereda utvidgningen. Det är väl känt att det nuvarande taket för de administrativa utgifterna inte garanterar tillräckligt med resurser för att förbereda utvidgningen. Det är just därför som kommissionen anser det vara viktigt att utnyttja det flexibilitetsinstrument som kommissionen föreslagit. Begäran om 500 tillfälligt anställda under 2003 utgör en del av ett generellt paket för personalen som har ansvaret för utvidgningen och det följer på en noggrann analys av samtliga de uppgifter som kommissionen måste utföra i framtiden. En utförlig redovisning av resultaten från denna analys kommer att läggas fram i samband med förslaget till budget för 2003 och kommer att behandlas i Europaparlamentet.
Även de andra två prioriteringarna - säkerhet och hållbar ekonomi - är nya ansvarsområden för kommissionen. För att inte behöva begära ytterligare personalförstärkningar har vi beslutat att enbart godkänna de initiativ som kan genomföras genom en omfördelning av nuvarande resurser eller genom att gradvis avsluta andra åtaganden. Detta är beviset på den seriositet och det engagemang med vilket vi tar ansvar för kommissionens prioriteringar utan att glömma bort budgetdisciplinen: för övrigt har vi här kommissionären med ansvar för budgetfrågor som sitter beredd att ta mig i örat om jag inte respekterar detta löfte.
När det gäller de finansiella resurserna måste kommissionen och budgetmyndigheten snarast hitta en mer strukturell lösning på den kroniska bristen under rubrik 4 i fråga om externa förbindelser. Den nuvarande mycket strama politiken medger i själva verket inte några optimala insatser: vi slösar med andra ord bort våra resurser.
Den internationella utvecklingen under förra året, framför allt det som skedde den 11 september och det därpå följande kriget i Afghanistan, visar återigen att unionen behöver särskilda mekanismer för att snabbt kunna frigöra de extra resurser som kan behövas för att ingripa i krissituationer. Detta är av avgörande betydelse om vi verkligen vill förstärka Europeiska unionens röst i världen. Den uppdelning av rubrik 4 som föreslogs av kommissionen omfattar därför vissa viktiga politiska prioriteringar som Afghanistan, Europa-Medelhavsbanken och den globala sjukvårdsfonden, utan att äventyra andra externa åtgärder. Jag uppmanar därför parlamentet och rådet att snarast ta itu med resursproblemet, för de åtgärder som jag har räknat upp kan inte skjutas på framtiden.
Herr talman, ärade parlamentsledamöter! I redogörelsen av kommissionens politiska prioriteringar inför 2003 får vi inte glömma att vi står på tröskeln till en verkligt historisk händelse för Europas framtid. I denna byggnad sammanträder i morgon för första gången konventet som har till uppgift att lägga fram förslag om Europa under det 21:a århundradet och utarbeta ett förslag till en framtida europeisk konstitution.
Enligt de nuvarande fördragen har kommissionen rollen som initiativtagare när det gäller lagstiftning och försvar av gemenskapens allmänna intressen. Det är därför naturligt att vi tänker skicka en stark politisk signal om konventets betydelse och om dess mål. Låt mig först av allt påminna om att konventets födelse är resultatet av en gemensam ansträngning från Europaparlamentet och kommissionen, och det är en insats som vi bör vara stolta över, för konventet var sannerligen inte något som fanns i allas medvetande för några månader sedan, eller kanske ens för bara några veckor sedan.
(Applåder) Kommissionen hälsar därför med tillfredsställelse en konstitutionell debatt om Europas framtid, en debatt som engagerar en majoritet av valda företrädare och inte bara delegater från de olika nationella regeringarna.
Det gläder mig att kunna konstatera att de utsedda delegaterna är från allra högsta nivå. Ingen skall inbilla sig att man skall kunna styra konventet eller diktera villkoren för dess arbetssätt. Konventet är sammansatt av personer på allra högsta nivå som själva kommer att bestämma hur de skall arbeta. Jag tror inte bara att de kommer att arbeta fritt och på bästa sätt utan att de olika regeringarna dessutom inte kommer att kunna ignorera slutresultatet av arbetet när det handlar om att godkänna reformen av fördragen. Regeringarna kommer naturligtvis att förbli suveräna, men konventets arbete kommer att få en enorm betydelse för Europas framtid.
Konventet är naturligtvis, som alla vet, öppet för bidrag och idéer från det civila samhället. På så vis går det inte att hävda att det nya fördraget skulle vara frukten av förhandlingar mellan diplomater och byråkrater i Bryssel, förhandlingar som medborgarna har hållits okunniga om. Vi får inte glömma att önskan att tillsätta ett konvent uppkom morgonen efter natten i Nice. Tanken uppkom när vi insåg at vi inte kunde fortsätta arbeta på det viset. Konventet kom inte till av en slump, det är resultatet av ett konstaterat misslyckande för en viss metod.
Ärade parlamentsledamöter! Kommissionen har för avsikt att spela en aktiv roll under konventets arbete, genom de båda kommissionärer som tillsatts och genom mitt personliga och direkta engagemang. Vi är medvetna om hur mycket det är som står på spel och vi vet att Europa är det enda nya, den enda seriösa institutionella förändring som man försöker genomföra någonstans i världen. Det är det enda konkreta försöket att skapa en demokratisk globalisering till skillnad från alla de fraser som uttalas.
Under alla omständigheter måste vi även via detta konvent lägga fram ett gemensamt förslag till samhälle där våra medborgare kan känna igen sig, och därför måste vi genast, så snart konventet har startat sitt arbete, besluta vad det är vi vill göra tillsammans, i vilken typ av samhälle vi vill leva under de kommande åren. Det är det europeiska förslaget till samhälle som bestämmer valet av metod och vilka befogenheter som Europeiska unionen skall ha för att förvekliga sina mål, inte tvärtom! Därför måste vi först fundera över vad vi vill göra tillsammans och sedan anpassa den institutionella uppbyggnaden efter våra mål. Vi anser fortfarande att gemenskapsmetoden är det bästa instrumentet, det instrument som har varit utmärkande för och som har karakteriserat Europas storhet hittills. Men vi kan inte vara konservativa och begränsa oss till att försvara dess giltighet i alla detaljer. Vi måste föreslå lösningar för att anpassa metoden efter morgondagens problem i Europa.
Jag är övertygad om att Europaparlamentet kommer att stödja kommissionen i ansträngningarna at söka efter lösningar som kan garantera den europeiska beslutsprocessens effektivitet och demokratiska utformning.
(Applåder)

Poettering
Herr talman! Jag vill nu inte behandla principfrågan om huruvida det är meningsfullt att avhandla ett så viktigt debattinlägg från kommissionens ordförande enligt systemet catch the eye. Vi kommer säkert att få lov att tala om detta vid ett annat tillfälle.
Herr kommissionsordförande, allt som ni har sagt kan vi naturligtvis samtycka till. Ni har talat om utvidgningen, och jag ber er överväga - och kanske kan ni klargöra det efteråt - huruvida det också är möjligt att hos er i kommissionen tillämpa ett sådant system som vi vill införa efter undertecknandet av anslutningsfördragen, nämligen att ha observatörer från kandidatländerna här i parlamentet. Ser ni också någon möjlighet att inlemma personer från kandidatländerna som medarbetare i kommissionen innan dessa länder blir medlemmar?
Sedan talade ni om Medelhavet. Om det stämmer att cirka 7 000 människor varje år omkommer på Medelhavet, när de exempelvis beger sig i båtar från Marocko till Spanien eller Portugal, hur skall vi då för det första kunna åstadkomma att situationen i dessa länder förbättras, och hur kan vi för det andra också säkerhetspolitiskt uppnå att dessa beklagansvärda människor inte omkommer?
Ni talade om Medelhavsbanken. Vi är inte emot Medelhavsbanken, det kan vara en positiv beståndsdel, men det får inte skapas några tilläggsstrukturer till Europeiska investeringsbanken. Därför vore jag tacksam om ni kunde säga något om detta.
Ni talade om stabilitet. Jag vill uppmuntra kommissionen när det gäller stabilitet och återförande av skulderna till de nationella budgetarna: Håll kursen! Skriv det " blå brev" (varningsskrivelse) som ni hade för avsikt att skriva ...
(Applåder) ... till dessa båda medlemsländer, ty jag anser inte att det är godtagbart med ett system där de som i slutändan bör kritiseras själva beslutar om huruvida de skall kritiseras! Jag tror att vi här måste komma fram till helt nya bedömningsformer.
Ett sista påpekande, herr talman, och det riktar sig nu kanske mer till oss själva. Jag skulle i vilket fall som helst vara tacksam om kommissionens ordförande kunde säga något om detta.

Lugna er då! Jag talar ju också utifrån er övertygelse! Rådet är inte här i dag. Jag vill inte kritisera någon, men vi måste i framtiden se till, även när det gäller reformen av rådet, att när kommissionens ordförande här avger ett viktigt yttrande så bör också rådet vara företrätt. Detta riktar sig nu inte bara till det spanska ordförandeskapet, utan det är en generell fråga i samband med reformen av rådet. Jag tror att vi är i stort behov av att reformera Europeiska ministerrådet!
(Applåder)

Talmannen
Innan jag ger ordet till kommissionens ordförande, vill jag säga, herr Poettering, att detta var en lång minut och påpeka att jag inte hade förväntat mig att rådet skulle vara här. Vår diskussion om strategin för nästa år planeras att äga rum den 20 mars.
När vi håller utfrågning av kommissionen under dessa omständigheter, brukar vi vanligen göra det utan rådets närvaro.

Prodi
. (IT) Ledamot Poettering! Jag besvarar gärna era frågor och jag skall försöka vara mycket kortfattad.
Ni tog upp frågan om observatörer från kandidatländerna i kommissionen. Jag anser att detta är något som bör göras. Det är inte tekniskt enkelt, men om vi verkligen vill att kommissionen skall komma igång omedelbart efter utvidgningen så måste vi börja nu med att etablera denna pedagogiska process, denna inlärningsrelation. Det är inte enkelt, för det är helt klart att kandidatländerna ännu inte är redo att namnge de personer som kommer att bli deras kommissionärer och reglerna har ännu inte bestämts i detalj. Men jag kan försäkra er om att vi är medvetna om problemet och att vi vill lösa det på ett öppet och konstruktivt sätt.
För det andra: säkerheten. Jag har alltid insisterat på att i likhet med alla allvarliga problem så är även det stora problemet med massinvandringen något som inte kan lösas på nationell nivå. Det finns inga möjligheter att problemen med de stora flyktingvågorna från öster eller från söder skall kunna lösas på nationell nivå. Det krävs ett europeiskt samarbete och därför måste vi komma fram till ett avslut när det gäller denna aspekt av Tammerforsdagordningen och samarbeta när det gäller att skydda gränserna i enlighet med vad vi har föreslagit.
Nästa fråga: Medelhavsbanken. Vilket var dess politiska och ekonomiska mål? Ramen var mycket tydlig. Vi har under de senaste åren känt av en ökande spänning mellan länderna runt södra Medelhavet på grund av våra preferenser, som de enkelt och direkt uttryckte saken, för östra Europa. Jag har förklarat ett det i själva verket är historien som har tvingat oss till denna omedelbara utvidgning, men att det har varit min skyldighet att så snart som möjligt inleda en strategi för södra Medelhavet. Och så har skett. Banken skulle kunna vara, som man säger, helt enkelt en fond eller en facility, dvs. en fond som är avsedd enbart för detta syfte, eller en riktig bank i alla avseenden. En äkta bank har mer självständighet, mer kapacitet att ingripa i den privata sektorn, mer flexibilitet och framför allt kan den på ett bättre sätt fullgöra sin uppgift att utbilda, att se till att ledarna i länderna runt södra Medelhavet samarbetar med vårt folk. Inriktningen är med andra ord att skapa en riktig bank, men vi har noterat det som ni oroar er för, det som alla här närvarande personer oroar sig för och som medlemsstaterna oroar sig för, dvs. att vi inte får skapa en byråkrati och en ny bank ur intet när det redan finns en europeisk investeringsbank som redan förvaltar - på ett fantastiskt bra sätt - investeringar motsvarande 9 miljarder i södra Medelhavet. Vi måste säga att det inte finns någon som helst insolvens, med undantag av de investeringar som gjordes i Gaza, men ni inser varför det i detta speciella fall råder insolvens. Denna erfarenhet vill vi utnyttja och därför avser kommissionens förslag en bank, men en bank vars majoritet ligger i händerna på Europeiska investeringsbanken, kommissionen och länderna runt södra Medelhavet som börjar på en blygsam nivå, javisst, men som sedan ökar sin närvaro i banken.
När det sedan gäller den sista frågan tror jag inte att kommissionen behöver förklara för parlamentet vad den har gjort. Den har konsekvent utfört sina åligganden, de mandat den hade, och nödvändigheten av att ge en tidig varning i de fall där siffrorna visade att det var nödvändigt. Vi har inte gjort någon särbedömning. Vi har hållit oss till det som är vår övergripande skyldighet att lyda det mandat som vi har. Och det kommer vi att fortsätta göra även i framtiden.

Barón Crespo
Herr talman! Jag har ett klagomål och tre budskap. Klagomålet är att vi är specialister på att nedvärdera de viktiga debatterna. Denna debatt är den viktigaste med avseende på Europaparlamentets arbete under det kommande året och vi genomför den som en ren formsak, som om det vore en oviktig fråga. Jag anser att detta är en katastrof och att saker och ting inte skall göras på det här sättet.
När det gäller budskapen: för det första vänder jag mig till kommissionen. Herr kommissonsordförande! I december kritiserade vi er, nu måste vi välkomna den ansträngning kommissionen har gjort och jag håller inte inne med berömmet när jag säger att kommissionens vice ordförande, de Palacio, aktivt har bidragit till att vi nu har ett avtal som möjliggör ett lagstiftningsprogram och ett arbetsprogram. Fortsätt på den vägen.
Ni bad oss särskilt om att vårt stöd för att ni skall få fler tjänstemän och ökade medel inför utvidgningen. Jag erinrar er om att parlamentet redan i Agenda 2000 påtalade att utvidgningen inte går att genomföra utan att beräkningarna för år 2000 ändras. Ni lade till Afghanistan och andra prioriteringar. Rådet bör lyssna på er, eftersom rådet är mest omedgörligt. Ingen företrädare från rådet är närvarande. Jag har sett att Poettering som en solidaritetsgest inte har tillämpat Poetteringdoktrinen, om viceministern infinner sig antar jag att han i sin tur kommer att tillämpa den, och han kommer att säga att det måste vara en minister. Hur som helst är det viktigt att även rådet lyssnar till kommissionens budskap. Ni kan räkna med vårt stöd.
Herr ordförande! Jag kommer inte att gå in på varje fråga i detalj, eftersom alla frågor är mycket viktiga och de har samband med varandra. En sista punkt om konventet, vi instämmer, jag välkomnar även att ni sade att det var ett gemensamt initiativ från parlamentet och kommissionen. I morse läste jag några rubriker i en stor italiensk dagstidning där det sades att ni var ensam om detta. Det gläder mig att ni har dementerat vad som sagts i den italienska pressen genom att betona att det var en gemensam ansträngning.
Parlamentet, herr ordförande, ville ha något liknande konventet innan stadgarna om de grundläggande rättigheterna, efter och nu. Jag anser att det är mycket viktigt.
Herr kommissionsordförande! Ni är fördragens väktare och min konkreta fråga är: är ni beredd att utöva er befogenhet för att ta initiativ i konventet i syfte att kunna bevara och förstärka gemenskapsmetoden?

Prodi
. (IT) Ett snabbt svar, liksom frågan var snabb. Tack, ledamot Barón, för er uppskattning av den dynamik som vi har åtagit oss: å andra sidan har jag redan sagt, i en tidigare diskussion, att min modell när det gäller dynamiken är en dieselmotor, och dieselmotorer är tröga i starten, men sedan kommer de upp i varv och fortsätter gå i åratal.
Problemet med budgetflexibiliteten har enorm betydelse. Vi får inte blanda ihop behovet av budgetdisciplin och den kontrollskyldighet som ni har och den skyldighet kommissionen har att underkasta sig er kontroll, vilket är den fasta grunden för den demokratiska legitimiteten, med det faktum att vi inte tar hänsyn till de stora viktiga nya händelserna, förändringarna och flexibiliteten. Detta är ett anpassningsproblem som vi tillsammans måste lösa. Vi måste komma fram till att verkligen kunna bestämma över de nödvändiga förändringar av budgeten som visar sig, diskuteras och som vi är eniga om. Detta är vår inställning.
När det gäller den gemensamma ansträngningen och det som rapporterats i italienska tidningar, så har jag aldrig sagt att jag var ensam, utan att jag var ensam den morgon när presskonferensen hölls, och jag kan försäkra att ensam var jag sannerligen, för jag befann mig mellan Chirac och Jospin, med journalisterna framför mig, och jag kan försäkra er om att ingen i det ögonblicket ens drömde om att föreslå konventet. Parlamentet - detta står helt klart - hade redan föreslagit det, vi hade kämpat men det verkade vara ett fullständigt orealistiskt projekt. Det var bara de negativa händelserna som gjorde denna möjlighet uppenbar och som gjorde att vi kunde gå vidare. Jag tror att om det inte hade varit för den krisen så skulle vi inte ha haft något konvent nu. Detta är jag övertygad om, för även kriser är lärorika.
När det gäller initiativrätten så är det naturligtvis detta som på ett avgörande sätt skiljer gemenskapens institutioner från andra institutioner och det är ett åtagande vi gjort. Att försvara den, som ni sade, att förstärka den är mycket viktigt, men vi måste också anpassa den, modernisera den, harmonisera den med parlamentets arbete, för initiativrätten är inte något som används mot någon, initiativrätten är den motor som får institutionerna att fungera. Vi måste använda den med stor ansvarskänsla; detta är vårt mål.

Barón Crespo
...och att ni sätter dit en turbo på dieselmotorn.

Malmström
Herr talman! Herr kommissionsordförande! Det är viktiga frågor som ni tar upp. Det finns anledning att återkomma till dem och utveckla denna debatt. Jag ser fram emot att en sådan debatt kommer att hållas om några veckor med mer detaljerade förslag i fråga om era prioriteringar.
Låt mig få tacka för ert bidrag till det nya förfarande som vi nu har åstadkommit. Framför allt vill jag rikta ett tack till kommissionens vice ordförande de Palacio. Vi har nu en tidsplan och nya förfaranden för att åstadkomma ett bättre samarbete mellan kommissionen och parlamentet när det gäller det årliga lagstiftnings- och arbetsprogrammet. Jag tror att detta växelspel i partnerskap kommer att fungera väldigt bra och att det bli lättare för medborgarna och för oss andra att följa förfarandena, att uppföljningen blir bättre osv. Jag utgår från att parlamentets olika utskott redan om någon vecka kommer att inleda samtal med berörda kommissionärer.
Detta är en viktig del i arbetet för att reformera våra olika institutioner, både för parlamentet och för kommissionen. Jag skulle vilja fråga kommissionens ordförande hur ni i kommissionen avser att gå vidare med arbetet i vitboken om bättre styrelseformer som skickades ut i mars förra året. Många av de frågor som rör demokrati och Europas framtid kommer att diskuteras i konventet, men samtidigt har vi ju " vardagsfrågor" som även de ryms i arbetsnamnet " bättre styrelseformer" , t.ex. ökad öppenhet, enklare förfaranden, ökat deltagande från medborgarnas sida. Jag undrar om ni kan säga något om detta.

Prodi
. (IT) Svaret på en fråga av denna typ kan göras mycket kort. Dessutom håller vi på att arbeta i en interinstitutionell grupp tillsammans med Europaparlamentet just om dessa frågor. Vi har gjort stora framsteg, det erkänns allmänt, och framför allt har vi tagit upp frågan om insyn på ett sammanhängande vis tillsammans med parlamentet. De stora regeländringarna kan vi naturligtvis bara göra i anslutning till konventet, men rutinerna - det kan jag försäkra - har ändrats. Reglerna måste vi ändra gemensamt.

Modrow
Herr talman! Tack för ert engagemang! Ni sade att vi, när det handlar om konventets uppdrag, måste besluta om vilket samhälle vi önskar oss och vad vi har behov av i det sammanhanget. Min fråga: Skall det vara ett samhälle, där marknaden reglerar allting, även de sociala frågorna? Eller skall det vara ett samhälle, där samhället företräder, utformar och även självt är med och ansvarar för den sociala rättvisan? Skall 2000-talets Europa fortsätta att vara ett solidaritetens Europa, inte bara inom ramen för själva Europeiska unionen, utan också genom partnerskapssamarbete, exempelvis tillsammans både med de stater som kommer att ansluta sig till Europeiska unionen, och med dem som också är europeiska, men ännu inte är medlemmar?

Prodi
. (IT) Här rör vi vid ett problem av grundläggande betydelse som jag måste erkänna att vi inte - ingen i Europa - har ägnat tillräckligt mycket uppmärksamhet. Helt klart är vi alla engagerade i en kamp där de flesta av oss är mycket solidariska - avreglering av marknader, enhetliga regler, undanröjande av hinder, avskaffande av monopol, borttagande av privilegier, naturligtvis mycket viktiga åtgärder - men, och här instämmer jag i den oro som frågeställaren uttrycker, vi står också inför en situation, framför allt i samtliga europeiska länder, där skillnaderna ökar. Detta är fakta, statistiska data. Det är inget fördömande. Jag tror därför att det är av största vikt att vi förnyar diskussionen, förnyar våra tankar kring detta ämne, för den europeiska modellen har alltid haft något att säga också om frågan om rättvisa, om solidaritetsproblemet och inte bara när det gäller frågan om effektivitet. Det råder inget tvivel om att om vi bortser från detta så sår vi fröna till den europeiska modellens undergång.
Men vi föregår med gott exempel när det gäller solidaritet. Utvidgningen är en engångsföreteelse, det enda exemplet i världen på att man sammanför länder och system som ekonomiskt är vitt skilda från varandra. Jag skulle vilja att någon annan i världen försökte göra det som vi försöker göra. Detta är ett konkret bevis på solidaritet. Vi måste gå vidare i denna riktning men, jag understryker, vi kan inte nöja oss med den tankspridda uppmärksamhet som vi alla i Europa reserverar för de stora frågorna om solidaritet och social rättvisa. De förtjänar en betydligt grundligare analys under denna period när i stället ett viss sätt att se på dessa frågor dominerar alltför mycket.

Rübig
Herr talman! På grund av utvidgningen ställs vi inför verkligt intressanta uppgifter. Jag tror att det för befolkningen också är viktigt att vi bygger synliga broar. Ett exempel är bron mellan Wien och Bratislava. Jag tror att vi inom TEN-programmet - de transeuropeiska näten - faktiskt också bör börja att bygga synliga broar. Jag vill uppmana kommissionen att göra allt den kan för att befolkningen också skall se att dessa broar utgör en garanti för Europas framtid.

Prodi
. (IT) Inte bara bygga dessa osynliga broar, utan även bygga upp dem som har förstörts. Vi får inte glömma att Donau visserligen har öppnats igen, men med flytande broar och andra tillfälliga lösningar på krigets förstörelse, en lösning som medger en endast partiell återställning av trafiken. Vi har med andra ord inte bara inte gjort några framsteg, utan vi har tagit steg tillbaka. Detta tror jag vi måste ägna en helt annan uppmärksamhet och helt andra resurser än vad som hittills varit fallet.

Van den Burg
Herr Prodi! Jag vill inte ta upp något som ni har valt i dag, utan i stället någonting som ni inte har valt i dag. Det handlar om direktivet om arbetstagare vid personaluthyrningsföretag, som man sedan länge har varit i färd med att formulera.
Jag är litet besviken, eftersom parlamentet har väntat sedan i somras på att detta förslag skall behandlas, och det känns litet pinsamt, eftersom det verkade som om det nästan var klart och färdigt att offentliggöras, men i måndagens nummer av Financial Times publicerades en artikel som innehöll mycket kritik mot detta förslag från pressens sida. Det ser ut som om kommissionen ger efter för dessa påtryckningar och skjuter upp beslutet återigen, så jag vill fråga er om ni verkligen tar intryck av denna typ av presskampanjer och när ni planerar att lägga fram förslaget.
Jag menar att det är ett förslag som passar in perfekt i samband med toppmötet i Barcelona och som bör läggas fram före detta toppmöte. Låt mig också påminna er om att rådet (arbetsmarknadsfrågor och sociala frågor) redan har tagit med frågan på sin dagordning för nästa veckas sammanträde.

Prodi
. (IT) Verkligen, ledamot Van den Burg, dagordningen sätter man inte ihop genom att läsa kvällspressen: dagordningen försöker vi bestämma här. Vi har redan sedan länge bestämt att den 20 mars skall vi diskutera problemet med tillfälliga arbeten: den 20 mars, eftersom vi måste avsluta vissa tekniska aspekter, även om det, som ni säkert vet, finns lösningar, inte generella, men när det gäller vissa detaljer och som påverkar kostnaderna och resultaten i olika europeiska länder. När vi bestämde vår dagordning för en månad sedan, så gav ni oss därför tid till den 20 mars, bland annat för att det inte var tänkt att denna fråga skulle tas upp på föredragningslistan i Barcelona. I kommissionens första sammanträde omedelbart efter Barcelona kommer vi under alla omständigheter att analysera detta problem.

Mulder
Herr talman! Det förefaller mig vara med rätta som kommissionen inför nästa år lägger tonvikten på utvidgningen och på nödsituationer i länder som Afghanistan.
Min fråga till kommissionen är: hur tänker man finansiera detta? Tänker man finansiera detta inom de befintliga utgiftskategorierna 4 och 5, det vill säga genom en förskjutning av de ekonomiska medlen? Tror kommissionen att man skall få extra pengar från andra utgiftskategorier inom budgeten, eller tänker man överge budgetplanerna helt och hållet och komma med en helt ny budget inför nästa år?

Prodi
. (IT) Jag ger ett mycket kortfattat svar och sedan kommer Schreyer att redovisa detaljerna. Vi har lagt fram ett dokument om utvidgningen i vilket vi håller oss inom de gränser som föreskrevs i dagordningen från Berlin. Vi har gjort enorma uppoffringar, vi har till och med skapat viss besvikelse bland de länder som skall bli medlemmar, men överföringen av resurser är omfattande, för vi överför till de nya medlemsstaterna cirka 4 procent av deras nationalinkomster varje år, vilket är en massiv överföring som helt saknar motstycke. Och nu överlämnar jag ordet till kommissionär Schreyer, som i detalj kommer att redovisa de rubriker som berörs av dessa operationer.

Schreyer
Herr talman! Beträffande ledamoten Mulders fråga: Naturligtvis kommer budgeten för utrikespolitik också år 2003 att utsättas för stora påfrestningar, eftersom även kraven på den europeiska politiken ökar. Vi kommer att kunna ta de medel som behövs för Afghanistan, så som de utlovades vid givarkonferensen i Tokyo, ur budgeten för utrikespolitik. Men vi kommer eventuellt också att få nya krav exempelvis när det gäller Cypern. Om vi verkligen lyckas komma fram till en politisk process som leder till att Cypern ansluter sig till unionen år 2004, så innebär det också att vi år 2003 måste ställa medel till förfogande för förberedande åtgärder. Det kommer alltså - förhoppningsvis, vill jag säga - att bli ett nytt krav.
Inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken har rådet beslutat att från och med 1 januari 2003 sätta in en polistrupp i Bosnien, och även här ställs det krav på EU:s budget. Jag tror att vi gemensamt bör arbeta på det, vi bör säga: Ja, vi vill också ha en gemensam finansiering för delar av denna insats, ty det är en gemensam åtgärd, och det bör vi också klargöra! Herr Mulder, vi hade i går tillfälle att tala om det. Kommissionen har ju för krisinsatser föreslagit ett nytt finansieringsinstrument, och det gläder mig att det uttalades stöd för detta från flera håll i Europaparlamentet. Kanske kan vi gemensamt också övertyga rådet om att en gemenskapsfinansiering av sådana krisinstrument vore det riktiga svaret.

Randzio-Plath
Herr talman! Ett par ord om Medelhavsbanken. Jag är positiv till att Barcelonaprocessen fördjupas och konkretiseras. Jag kan inte förstå, och jag ber här än en gång om ett konkret svar, varför ni har beslutat mot denna facilitet, eftersom denna ju redan i år kunde visa hur engagerat vi arbetar på en aktiv Medelhavspolitik, medan en bank respektive ett dotterföretag behöver längre tid på sig - den erfarenheten gjorde vi när Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling grundades - innan den överhuvud taget fungerar. Detta skeende blir också mycket dyrare med tanke på personal och utrustning. Dessutom - har ni överhuvud taget löst problemet politiskt? Om vi behöver partner i de arabiska staterna - där finns de ju väldigt många fonder, och alla arabiska stater deltar säkert inte - vad gör ni då om Israel också vill vara delaktig i denna bank? Är det inte redan från början förenat med nackdelar att grunda den, och vore det därför inte bättre att ta itu med en facilitet som kunde visa alla människor hur mycket Europeiska unionen engagerar sig för Medelhavspolitiken?
En avslutande fråga: När kommer kommissionen, som fördragens väktare, som ju också måste vaka över att alla medlemsstater är bundna till Europas rättsliga gemenskap, att skicka ett " blått brev" till de medlemsstater som ifrågasätter rättsprinciperna?

Prodi
. (IT) Tack, Randzio-Plath, för att ha återkommit till frågan om Medelhavsbanken, för jag har förstått att vi måste reda ut vissa problem. Ni har direkt jämfört med Europeiska investeringsbanken (EIB), och det är just för att undvika dessa långa handläggningstider som vi har valt en struktur där EIB skall vara i majoritet. EIB har nio miljarder euro investerade i området, de har experter, de har en tradition. Naturligtvis har jag under den senaste tiden haft nästan dagliga kontakter med ordföranden Maystadt i denna fråga för att grundligt reda ut de tekniska aspekterna. De är å sin sida redo att snabbt sätta igång utan problem och svårigheter.
Jag har bland annat i mitt inlägg nyligen understrukit att det inte förkommer någon insolvens. Varför gjorde jag det påpekandet, ärade parlamentsledamot? Jo, för att detta enligt min mening visar att Europeiska investeringsbanken verkligen använder silkesvantar, att man är 100 procent försiktig när det gäller att genomföra denna politik men att vi samtidigt, till skillnad från en facility, kan genomföra operationer som hittills inte har genomförts: vi kan vara mycket aktivare inom den privata sektorn, vi kan samarbeta med de lokala, regionala och nationella bankerna på ett sätt som mångdubblar värdet av våra insatser. Vi kan med andra ord bedriva en helt annan verksamhet.
Denna struktur ger dessutom delvis ett svar på er andra fråga. Jag tycker - jag upprepar, detta är fortfarande bara ett förslag från kommissionens sida, och alltså bör vi fördjupa diskussionen - att länderna på Medelhavets södra strand verkar nöjda med en struktur där de kan samarbeta med och delta som aktieägare och även sitta i styrelsen. Vi har med andra ord funnit denna kompromisslösning för att bereda dessa länder en möjlighet till aktivt och ansvarsfullt samarbete - de deltar i styrelsemötena, de spelar en aktiv roll - men samtidigt kan de dra nytta av EIB:s erfarenheter, något som vi alla kan räkna med.
Vilka länder deltar? Banken är öppen för länderna kring södra Medelhavet, men vi har inte tagit upp några detaljproblem för de kommer att bli föremål för en politisk debatt med rådet, och inte heller de diskussioner som skulle kunna komma i framtiden med tredjeland. För tillfället tror jag det är riktigt att börja så här: Europa - Medelhavets södra stränder, att börja arbeta och se vilka öppningar som kan komma efterhand. Jag kan emellertid försäkra er om att vi också har ställt oss frågan om samordning med Världsbanken, som redan är verksam i detta område: Världsbanken, som har investeringar motsvarande cirka en fjärdedel av EIB, använder fyra femtedelar av alla sina resurser i ett enda land, Turkiet, dvs. man har ingen generell verksamhet för Medelhavet, och den afrikanska banken agerar i hela Medelhavsområdet, men i försumbar omfattning. Ansvaret för utvecklingen av vår bank kommer att bli av absolut avgörande betydelse, och valet gäller just balansen mellan innovation och försiktighet.

Bonde
Herr talman! Först en anmärkning angående konventet som startar i morgon med ett utkast till arbetsordning som är fullständigt oacceptabelt. Giscard kommer att ta ställning till om förslagen från ledamöterna är tillräckligt bra för att översättas och diskuteras. Varje ledamot skall naturligtvis ha rätt att lägga fram förslag, få dem översatta, uppförda på dagordningen och slutligen framlagda för omröstning. Vi har i dag i delegationen fått det femte utkastet till arbetsordning. Vi känner inte till de fyra första och jag vill därför be vår egen talman om att se till att vi framöver får alla dokument direkt när de kommer till parlamentet.
Nu till kommissionens ordförande, Prodi. Jag ser att kommissionen är emot en översikt över befogenhetsfördelningen som skulle kunna sätta gränser för Europeiska unionens verksamhet. I samband med detta vill jag gärna fråga Prodi om man inte åtminstone vill förbereda diskussionerna i konventet genom att lägga fram förslag om vad som skulle kunna flyttas tillbaka till medlemsstaterna om man t.ex. blev tvungen att halvera lagmängden. Utarbetande av en översikt över befogenhetsfördelningen förutsätter insikt i varje enskilt ansvarsområde, en insikt som bara kommissionen och de nationella regeringarna förfogar över.
Så till sist bara ett tack till Prodi för att vi nu två år efter beslutet kan få dagordningar och protokoll från kommissionens sammanträden. Det är ett stort framsteg.

Prodi
. (IT) Ledamot Bonde! Jag har inte berört befogenhetsproblemen. Jag har bara sagt att först måste vi bestämma vad vi vill göra tillsammans och därefter kommer diskussionen om institutionernas funktioner som en följd av detta. Jag anser att det viktigaste är frågan om vad unionen skall göra i framtiden, vilken roll den vill spela i en globaliserad värld, och därmed vilka funktioner som skall ligga på gemenskapsnivå för att vi skall kunna uppnå de målen. I ett senare skede kommer vi till frågan om befogenheter som, det är uppenbart, i första hand skall bygga på subsidiariteten, som vi absolut inte vill kränka och som kommer att ge vägledning även när det gäller det vi kan göra och det vi inte kan göra.

Talmannen
Tack så mycket, ordförande Prodi! Jag vill tacka kommissionsordföranden och kommissionär Schreyer för att ni varit behjälpliga i samband med detta uttalande nu i eftermiddag. Jag vill bara påminna kollegerna om att detta uttalande för första gången gav en möjlighet att få ta del av kommissionens allmänna strategi. Det ersätter eller förskjuter inte den debatt som är planerad att äga rum den 20 mars. Vid denna debatt kommer ministerrådet och det tjänstgörande ordförandeskapet att delta. Detta hade inte planerats till denna session. Det är aldrig så att ett uttalande från kommissionen som följs av en frågestund leder till en fullödig debatt, och inte heller är det så att rådet - normalt sett - är närvarande, och jag vill att detta tas till protokollet.
  

Swoboda
Herr talman! Jag vill bara göra ett kort påpekande. Karen Fogg är kommissionens företrädare i Turkiet. Hon har stora problem eftersom man inte bara fångat upp och läst hennes e-post, utan också offentliggjort den i en tidning, och Turkiet bara med stora ansträngningar kunde förmås att förhindra detta. Eftersom det ju också handlar om kontakterna mellan kommissionens företrädare och parlamentet, ber jag er, herr ordförande, att påpeka för Turkiet att vi inte kan acceptera detta, och att vi förväntar oss att Turkiet gör allt för att klarlägga om det var underrättelsetjänsten eller vem det nu var, och för att förhindra att privat och officiell e-post offentliggörs i tidningar.

Talmannen
Herr Swoboda! Låt mig påpeka att jag redan förra veckan, eftersom jag instämmer i att denna fråga är viktig, personligen och direkt talade med Turkiets ambassadör i Europeiska unionen, och förklarade vilken kollektiv oro som denna kammare kände.

Korakas
Herr talman! Jag bad om ordet nyss för en ordningsfråga. Det här var vad jag ville säga:

Korakas
Herr talman! För några dagar sedan inträffade en flygplanskapning, en provokation som FARC kritiserade och frisvor sig ansvaret för. Regeringen Pastrana utnyttjade denna händelse som förevändning för att avbryta förhandlingarna och inleda skoningslösa bombningar av den demilitariserade zonen, vilket innebär att man tillämpade Förenta staternas Colombia-plan, som går ut på att förinta FARC-trupperna och åstadkomma en militär lösning av problemet till förfång för Colombias folk. Det är helt säkert att det blir så som den amerikanska planen räknar med, dvs. efter de dödsbringande bombningarna kommer paramilitära grupper att fullfölja dödandet.
Därför skulle jag vilja be er, herr talman, att ni samtidigt som ni agerar för frigivningen av den gröna kandidaten begär att regeringen Pastrana skall upphöra med bombningarna och att den skall frige de hundratals FARC-ledare som hålls fångna under omänskliga förhållanden, liksom även era tre irländska landsmän, som hålls fångna under samma omänskliga förhållanden. Ni bör också kräva att man skall återuppta förhandlingarna för att uppnå en fredlig lösning av problemen.

Talmannen
Detta är naturligtvis det första uttalande som jag inledde dagens sammanträde med, och jag uttryckte exakt denna uppmaning.

Begäran om upphävande av Pasquas och Marchianis immunitet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är de två betänkandena (A5-0032/2002 och A5-0033/2002) av MacCormick för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om begäran om upphävande av Charles Pasquas immunitet och begäran om upphävande av Jean-Charles Marchianis immunitet.

MacCormick
. (EN) Herr talman! I de aktuella fallen har det riktats mycket allvarliga anklagelser mot två parlamentsledamöter, vilka anges i motiveringen på första sidan i mitt betänkande, som jag rekommenderar att ledamöterna tar en titt på. Ärendena, som inleddes i juli 2000, avser illegal vapenhandel, missbruk av inflytande, missbruk av offentliga medel, trolöshet mot huvudman och otillåten användning av företags tillgångar. Ärendet avser försäljning av vapen till ett flertal afrikanska länder, vilket strider mot den franska lagstiftningen om vapenhandel, vilket skall ha skett genom företag som genomfört ett stort antal transaktioner, och till och med kontantutbetalningar till en lång rad personer.
Pasqua, men inte Marchiani, anklagas för illegal finansiering av en valkampanj genom mottagande av penninggåvor och genom finansiering av valkampanjen inför valet till Europaparlamentet, vilket strider mot artikel L 52.8 i vallagen. Till följd av dessa anklagelser, den första avseende olaglig vapenhandel, etc., mot både Pasqua och Marchiani, den andra endast mot Pasqua, begär undersökningsdomarna att de två ledamöternas immunitet skall upphävas, så att man skall kunna vidta rättsliga kontrollåtgärder mot dem. Det är fråga om att förbjuda dem att ta kontakt med olika vittnen eller andra personer som står åtalade i dessa ärenden, eller att resa till vissa länder, och att eventuellt avkräva dem borgen.
Begäran om upphävande av immunitet hänvisades först till den allmänna åklagaren vid Tribunal de Grande Instance (fransk allmän underrätt för civilmål, dvs. domstol i första instans), från denne till den allmänna åklagaren vid appellationsdomstolen i Paris, och därefter till justitieministern som slutligen överlämnade begäran till Europaparlamentet. Det bör påpekas att den allmänna åklagaren vid Tribunal de Grande Instance öppet stöder den begäran om rättslig kontroll som framförts från undersökningsdomarna. Han betonar brottens allvar och särskilda karaktär och menar att begäran är nödvändig eftersom det rör sig om en principfråga.
Den allmänna åklagaren vid appellationsdomstolen anser däremot att det, och jag citerar: " i motsats till den bedömning som gjorts tidigare, finns anledning till vissa reservationer angående begäran om upphävande av immunitet" . Dels anges i den rättsliga kontrollåtgärden inte vilka länder de åtalade skall förbjudas att resa till, dels måste appellationsdomstolens beslut om hänvisning, enligt en dom från kassationsdomstolen, också fastställa den del av förfarandet som slutligen kommer att upprätthållas. Justitieministern nöjer sig med att överlämna begäran om upphävande av immunitet tillsammans med skrivelserna om hänvisning från de allmänna åklagarna utan några ytterligare kommentarer. Detta är alltså det rådande läget, på grundval av vilket vi måste fatta beslut.
Jag vill, först och främst, säga att de brott som dessa ledamöter är anklagade för är allvarliga. Vi har en absolut regel att vi inte på något sätt bildar en uppfattning om sakförhållandena i anklagelserna, utan ledamöterna antas vara oskyldiga. Den allmänna åklagaren i Frankrike skall utföra sina plikter enligt gällande lagstiftning, och parlamentet ställer sig inte på någons sida i detta sammanhang. Brotten är allvarliga och av den typ som vanligtvis inte har att göra med immunitet, eftersom de inte har något samband med en Europaparlamentsledamots - eller en politiker som är verksam i ett demokratiskt samhälle - vanliga och lämpliga förehavanden.
Det är viktigt att betona att de två ledamöterna ihärdigt hävdar sin oskuld och kritiserar vad de anser vara oriktiga uppgifter i åtalet, liksom åklagarens uppträdande. Det finns emellertid inget som tyder på att Europaparlamentet skulle ha för vana att skydda ledamöter från åtal i sådana här frågor. Den ifrågavarande begäran om upphävande av immunitet rör därför inte frågan om huruvida åtalen kan fortlöpa enligt fransk lagstiftning. Enligt artikel 10 i protokollet från 1965 kan inte en ledamot av den franska Nationalförsamlingen åberopa någon immunitet, och därför inte heller en fransk Europaparlamentsledamot.
Frågan om immunitet, och begäran om upphävande av immunitet, rör endast frågan om huruvida domstolen kan utfärda ett bindande beslut som begränsar rörelsefriheten för Europaparlamentsledamoten, eller rätten att kontakta andra personer. Jag vill göra alla kolleger uppmärksamma på att om det finns friheter som är viktiga för utövandet av ett offentligt, representativt ämbete - särskilt i ett parlament av detta slag - så är friheten att kommunicera med andra medborgare och med medborgarna i andra länder, och friheten att resa vart man vill lika viktig som en del av arbetsuppgifterna.
I sin nuvarande form verkar begäran om upphävande av immunitet inte tillräckligt detaljerad, och enligt ärendehandlingarna tycks man inte ha tagit någon hänsyn till rekommendationen om att endast överlämna begäran om immunitet tillsammans med en mer detaljerad redogörelse angående de berörda platserna och personerna. Det finns en annan aspekt i fallet som jag tyvärr måste säga ger upphov till misstankar om att åklagaren inte i tillräcklig grad har tagit hänsyn till villkoren för den fria parlamentariska debatten, det vill säga att åklagaren har begärt information om röstresultaten i vårt parlament om de två ledamöterna i syfte att driva saken vidare i samband med om de gjort sig skyldiga till missbruk av inflytande. Artikel 9 i protokollet, som talman Fontaine skarpt påminde åklagaren om, gör oss fullständigt fristående från alla rättsliga förhandlingar, utan hänsyn till våra omröstningsresultat inom ramen för våra arbetsuppgifter som ledamöter av detta parlament.
Under dessa förhållanden föreslår utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, och jag stöder helt och hållet dess ståndpunkt, att den begäran om upphävande av immunitet som erhållits från den franska justitieministern bör avslås i den form som den överlämnats till parlamentet. Jag hoppas att detta beslut, tillsammans med motiveringen, kommer att stödjas - om det antas av parlamentet. Vi har kanske ännu inte sett slutet på ärendet, men - i den form vi mottagit den - denna begäran om upphävande av immunitet ansågs inte vara godtagbar av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, och jag rekommenderar parlamentet att stödja denna ståndpunkt.

Lehne
Herr talman! Jag kommer inte att ta mina två minuter i anspråk. PPE-gruppen delar den åsikt som föredraganden och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har. Även vi är emot att immuniteten hävs.
(Applåder)

Zimeray
Herr talman! Jag skulle vilja göra några kommentarer till betänkandet. Den första är att betänkandet handlar om en allvarlig fråga. Till att börja med för att det handlar om allvarliga anklagelser, och för det andra för att det handlar om människans frihet, parlamentsledamöternas frihet.
Betänkandet ger upphov till fyra kommentarer.
Till att börja med förekommer det uppenbarligen en debatt om syftet med den parlamentariska immuniteten som opinionen inte förstår, som uppfattas som ett privilegium trots att det inte borde vara det. Jag tycker att debatten bör föras framför allt när opinionen inte förstår den och när det handlar om särskilt allvarliga och betydelsefulla fakta.
Oavsett hur det är med den saken skall förfarandet i en rättsstat respekteras strikt och vi måste se till att dessa ärenden bedöms rättsligt och att förfarandena verkligen respekteras.
Min tredje kommentar är att mediatiseringen av förfarandena inte är förenlig med en ogrumlad rättvisa och kraven på en ogrumlad rättvisa.
Den sista kommentaren slutligen är att ett Europa med mänskliga rättigheter självfallet inte har uppnåtts, att det inte finns någon habeas corpus i Frankrike, även om mycket stora framsteg gjorts, bland annat tack vare impulser från Lionel Jospins regering när det gäller att anses som oskyldig till dess motsatsen har bevisats. Faktum kvarstår att med 125 självmord per år i fängelserna har Frankrike kanske övergivit dödsstraffet, men har ändå inte avskaffat det.

Crowley
Jag vill tacka föredraganden, professor MacCormick, för hans arbete i samband med dessa två mycket komplicerade och omtvistade betänkanden. Det finns emellertid två saker som jag vill ta upp med hänsyn till begäran om upphävande av immunitet för de två ledamöterna. För det första finns det en antydan - kanske inte en uttrycklig sådan - om politisk inblandning när det rör det rättsliga förfaringssättet för undersökningen av dessa brott som påstås ha begåtts av Pasqua och Marchiani, och för det andra har det funnits ständiga läckor till media, vilket hindrar och stör en korrekt rättslig handläggning. Det finns en gammal maxim i det brittiska rättssystemet, dvs. " försenad rättvisa är förvägrad rättvisa" , och detta mål har förhalats gång efter annan. Feltolkning, avsiktlig eller inte, av detta parlaments arbetsordning har använts för att försena det ytterligare, och bokstavligen - därför att någon är kandidat i ett val, eller ett kommande val, i Frankrike - används detta som en käpp att slå dem med.
Vi måste därför stödja föredragandens och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknadens åsikt att det sätt på vilket detta förfarande har utvecklats är inkorrekt och att immuniteten inte bör upphävas, och vi skall rekommendera kammaren att anta betänkandet.

Talmannen
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Europeiska rådets möte i Barcelona
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
uttalanden av rådet och kommissionen - Förberedelser inför Europeiska rådet i Barcelona
betänkande (A5-0030/2002) av Bullmann för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om vårtoppmötet 2002: Lissabonprocessen och den fortsatta inriktningen
betänkande (A5-0031/2002) av Karas för utskottet för ekonomi och valutafrågor om de ekonomiska konsekvenserna av attentaten den 11 september 2001
de muntliga frågorna (B5-0006/2002 och 0007/2002) till rådet och kommissionen från Jackson för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om strategin för hållbar utveckling inför toppmötet i Barcelona

Rato y Figaredo
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill tacka Europaparlamentet för möjligheten att tala inför plenum. Jag talade redan inför utskottet för ekonomi och valutafrågor den 7 januari, och det är ett nöje för mig att kunna lägga fram det spanska ordförandeskapets ekonomiska och finansiella prioriteringar för detta halvår, och särskilt, som ordförandeskapet sade, de som berör toppmötet i Barcelona.
Viktiga framsteg har gjorts när det gäller en del aspekter sedan den 7 januari då när jag talade inför utskottet för ekonomi och valutafrågor, som till exempel överenskommelsen mellan parlamentet, kommissionen och rådet om harmonisering av finansiella tjänster. Jag vill å det tjänstgörande ordförandeskapets vägnar tacka för de ansträngningar som de parlamentariska grupperna har genomfört, särskilt utskottet för konstitutionella frågor, för att komma fram till ett avtal på det här området.
Om mindre än två veckor kommer vårens europeiska råd att äga rum, som kommer att avhållas under spanskt ordförandeskap i Barcelona, och jag går nu, herr talman, över till att tala om några av de huvudsakliga aspekter som kommer att behandlas vid rådets möte när det gäller det ekonomiska området.
För det första står det klart att införandet av euron, vilket det kommer att läggas fram en rapport om vid rådet i Barcelona, har varit en framgång, inte bara ur teknisk och monetär synpunkt, utan även ur politisk synvinkel, på grund av det avsevärda stöd som euron har fått av medborgarna på ett enhetligt sätt i hela unionen, i alla euroländer, och även på grund av de ansträngningar som har gjorts av såväl Europeiska centralbanken och dess utmärkta personalstyrka, som viktiga sektorer i det europeiska samhället, som till exempel finans - och handelssektorn för att det fysiska införandet av euron skulle bli en framgång.
I detta sammanhang har det europeiska samhället en skuld till alla dessa arbetstagare och yrkesmänniskor som har bidragit till att konsumenterna och familjerna så smidigt har kunnat gå över till euron.
Det är även viktigt att betona att införandet av euron måste ses som ett svar, något som jag gjorde vid sammanträdet den 7 januari med Europaparlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor. Detta svar innebär inte bara att medborgarna godtar den gemensamma valutan, utan att de ser positivt på de europeiska integrerings- och reformprocesserna och även den ekonomiska förändringen. I det sammanhanget anser jag att det spanska ordförandeskapets motto, " mer Europa" , perfekt överensstämmer med andan hos de miljoner europeiska medborgare som ända från början har godtagit existensen av en gemensam valuta för oss alla i euroländerna.
En av de faktorer som kännetecknar början på år 2002 ur ekonomisk synpunkt är utan tvivel nedgången i den europeiska ekonomin, mer intensiv än vad man först förutsett och som tar sig uttryck i med negativ tillväxt för produkter, till och med när det gäller några av de stora ekonomierna. Följaktligen blir situationen vid toppmötet i Barcelona att den europeiska ekonomins tillväxtkapacitet - våra ekonomiers tillväxtkapacitet - övergår till att bli ett krav från medborgarna, ett krav som enligt ordförandeskapets åsikt måste bemötas av regeringen, Europaparlamentet och kommissionen.
Oberoende av hur snabbt de europeiska myndigheterna har svarat vissa gånger, vilket var fallet när det gäller händelserna den 11 september, råder det inte något tvivel om att när det gäller ekonomisk tillväxt och med tanke på euroekonomins goda grunder, såväl när det gäller budgetstabilitet som jag kommer att ta upp senare, som inflationistiska spänningar, är det enligt ordförandeskapets åsikt tillväxtkapaciteten som är den oumbärliga nyckelfaktorn för att återvinna de europeiska medborgarnas förtroende för en hållbar och stabil tillväxt i hela området.
I detta sammanhang kommer ökad sysselsättning och uppnående av siffror som ligger nära full sysselsättning i Europeiska unionen bero på den potentiella tillväxten på medellång och lång sikt, vilket klart och tydligt påvisas i Bullmann-betänkandet som kommer att diskuteras under vårens europeiska råd, det vill säga rådet i Barcelona, tillsammans med Karas-betänkandet om de ekonomiska konsekvenserna av attackerna den 11 september.
Av dessa skäl anser jag att man vid rådet i Barcelona måste understryka vikten av samordningsaspekter för den ekonomiska politiken, men framför allt strukturreformerna.
Herr talman, jag vill mycket kort ta upp samordningen av Europeiska unionens medlemsstaters ekonomiska politik, särskilt i euroländerna, och klart och tydligt säga att, tillsammans med tillväxt- och stabiliseringspakten, är det grundläggande instrumentet för att samordna medlemsstaternas politik de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken som, vilket parlamentet mycket väl känner till, antas av Ekofinrådet, efter att ha godkänts av Europeiska rådet som äger rum i juni.
Enligt det spanska ordförandeskapets åsikt bör man vid Europeiska rådet i Barcelona informera Ekofin om de huvudsakliga frågor som bör innefattas i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och dessa förslag kommer att ingå i det dokument om nyckelfrågor, Key Issues Paper, som ordförandeskapet kommer att översända till rådet i Barcelona.
Denna handling, som för närvarande utarbetas av ordförandeskapet i enlighet med resultaten från de informella diskussionerna i Ekofin i februari och vid nästa Ekofinmöte den 5 mars där alla medlemsstater i Europeiska unionen deltar, föreslår ordförandeskapet att samordningen mellan medlemsstaternas ekonomiska politik förstärks, särskilt i euroområdet, att de åtaganden som garanterar budgetjämvikt stärks, att man bidrar till att de offentliga finansernas hållbarhet och kvalitet och naturligtvis att den europeiska ekonomins tillväxtpotential stimuleras genom strukturreformerna.
Herr talman, jag kommer att särskilt ta upp två punkter: samordningen av den ekonomiska politiken och de strukturella reformerna. När det gäller samordning av den ekonomiska politiken står det klart att stärkandet av den inre marknaden och en högre grad av integrering och ömsesidigt beroende mellan ekonomierna i medlemsstaterna tydligt visar på behovet av en större samordning av staternas ekonomiska politik i hela unionen, särskilt i euroländerna.
Jag understryker att de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken är ett grundläggande instrument som bör ha en särskild inriktning och som man lägga särskild tonvikt vid i euroområdet, med större intensitet än tidigare.
När det gäller samordningen av den ekonomiska politiken har flera länder framfört krav, vilka ordförandeskapet anser vara mycket välgrundade, som visar på behovet av att förbättra och harmonisera den europeiska statistiken och indikatorerna, såväl makroekonomiska indikatorer som indikatorer för strukturreformer och även att en periodisk analys av den så kallade policy-mix i euroområdet utarbetas, vilket gör att vi kan garantera att kombinationen av budgetpolitik och monetär politik inom ramen för Europeiska centralbankens oberoende sammanfaller med den europeiska ekonomins behov.
Följaktligen gjordes, vilket jag redan den 7 januari sade i utskottet för ekonomi och valutafrågor, den första analysen av policy-mix i Eurogruppen i januari på grundval av rapporter från Europeiska centralbanken, kommissionen samt Ekonomiska och finansiella kommittén. Man kom fram till slutsatsen att riktlinjerna för den makroekonomiska politiken - såväl den monetära politiken som budgetpolitiken - i Europa för närvarande är anpassade till den europeiska ekonomiska cykelns behov och det spanska ordförandeskapet har för avsikt att genomföra ytterligare en särskild debatt om policy mix innan juni månads utgång.
När det gäller samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik, måste jag även nämna behovet av att bevara principerna för makroekonomisk stabilitet och minskning av det offentliga underskottet, vilka säkerställer stabiliteten i euroområdet och i hela Europeiska unionen och samtidigt garanterar att räntesatserna utvecklas på medellång och lång sikt, en utveckling som är möjlig att förena med en återhämtning av investeringar och av företagsvärldens förtroende, vilket är en grundläggande faktor för återhämtningen av ekonomierna i hela området.
I fråga om de europeiska ländernas politiska åtaganden för stabilitetspakten och konvergensplanerna upprepar jag att det för närvarande finns avtal med var och en av medlemsstaterna för att enligt planerna nå budgetjämvikt till år 2004.
Dessutom är vi i färd med att analysera de offentliga finansernas hållbarhet och kvalitet och vi analyserar även effekterna av ålderspyramider och befolkningens åldrande i alla medlemsstater. Kommissionen har inför medlemsstaterna, vilket parlamentet känner till, åter betonat behovet av att vidta åtgärder som garanterar hållbarhet i de offentliga finanserna.
Det är nu under dessa två första månader av året som Ekofinrådet analyserar medlemsstaternas stabilitets- och konvergensprogram för innevarande år, det vill säga för år 2002, och denna översyn genomfördes under sammanträdena i januari och februari. Vid dessa sammanträden godkändes kommissionens samtliga rekommendationer för stabilitets- och konvergensprogram enhälligt. När det gäller de länder där eftersläpningarna varit större jämfört med de ursprungliga beräkningarna till följd av nedgången i respektive stats inhemska efterfrågan, har det gjorts tydliga åtaganden för att uppfylla målen i stabilitetspakten såväl på kort som på lång sikt.
Herr talman, ärade ledamöter, när det gäller de strukturella reformerna kommer man vid Europeiska rådet i Barcelona att ägna särskild uppmärksamhet åt avreglering och öppnande av ett flertal marknader. Konkret vill jag nämna tre områden som kommer vara några av de centrala frågorna vid rådet i Barcelona: reformer av industrinätverk, avreglering av de finansiella marknaderna och kapitalmarknaderna och även reformen av arbetsmarknaderna. Jag går över, herr talman, till att ta upp dessa tre i denna ordningsföljd.
För det första: när det gäller reformer av industrinätverk, vilka huvudsakligen berör transport och energi, står det klart att de asymmetriska avregleringar som har genomförts i hela Europeiska unionen under årens lopp nu gör det nödvändigt att anpassa avregleringsnivåerna i alla länder i samma riktning och med samma intensitet. Detta utgör å ena sidan en garanti för att avregleringarna genomförs likadant på alla de europeiska marknaderna, vilket leder till att man kan undvika skillnader som kan påverka konkurrensen i området, och å andra sidan får vi en politik för utbyte eller gränsöverskridande nät som gör det möjligt att skapa en verklig marknad med utbud och efterfrågan på europeisk nivå, såväl när det gäller energi som transport.
Enligt ordförandeskapet bör rådet i Barcelona utgöra början på en verklig energimarknad, där man går längre än de minimigränser som föreslås i det nuvarande direktivet. För att göra detta krävs det att man antar ambitiösa tidsplaner för avreglering av gas- och elektricitetssektorerna i syfte att göra det möjligt att välja leverantör, särkilt på företagsmarknaden.
Enligt vad erfarenheterna i de länder som har gått framåt med sina tidsplaner för avreglering visar, bör dessa åtgärder vara förenliga med en högre servicekvalitet och trygg försörjning, vilket är en faktor som betecknar en statlig tjänst som levererar el i alla länder.
Avregleringen bör emellertid även innehålla instrument för mätningar av öppnande av enhetliga marknader i alla länder i området och även tydliga regler för tillträde till de stora transportnäten i syfte att garantera en verklig konkurrens från tredjeländer som kan vilja gå in på en avreglerad nationell marknad.
Dessutom bör avregleringsprocessen som sagt följas av kvantifierade mål för sammanlänkning av medlemsstaternas nät och detta kräver att man genomför åtgärderna i det lagstiftningspaket som kommissionen antog den 21 december förra året, däribland förslagen om utveckling av infrastrukturprojekt och förändringar i finansieringssystemet för de transeuropeiska energinäten.
När det gäller transporten, herr talman, anser ordförandeskapet att det finns två mål inför toppmötet i Barcelona: å ena sidan att främja paketet för ett gemensamt luftrum för flygtransporten och för det andra att främja det andra järnvägspaketet med målet att införa konkurrens för tillhandahållande av tjänster på ett progressivt sätt, framför allt när det gäller varutransporter.
Herr talman, jag går nu över till att tala om finansmarknaderna.
Herr talman, slutförandet av processen ... Är det brukligt i Europaparlamentet att man erbjuder vatten till talarna?

Talmannen
Jag är säker på att vi kan ta hand om rådets ordförandeskap.

Rato y Figaredo
. (ES) Tack så mycket, herr talman, för den aktning parlamentet visar rådets ordförandeskap. Det är inte alla parlament som behandlar regeringar på ett sådant vänligt sätt.
När det gäller reformen av kapitalmarknaderna och marknaden för finansiella tjänster, anser ordförandeskapet att slutförandet av integreringsprocessen av det europeiska finanssystemet är en av de grundläggande utmaningarna bland ordförandeskapets allmänna mål.
Ansträngningarna för en verklig finans- och kapitalmarknad i Europa kan sammanfattas i tre stora områden: det första är att nå en fullständigt integrerad marknad för värdepapper, det vill säga, att de europeiska börserna är fullständigt integrerade år 2003, det andra handlar om att uppnå den så kallade " handlingsplanen för finansiella tjänster" till år 2005 och slutligen att uppnå målen i " handlingsplanen för riskkapital" , som är en grundläggande beståndsdel i utvecklingen av finansiering av de små och medelstora företagen.
Detta är utan tvivel ambitiösa mål, herr talman, som man inte kan nå - och jag tror att alla de europeiska institutionerna har insett detta - utan ett smidigare och mer flexibelt lagstiftningsförfarande som motsvarar dynamiken i finansmarknaderna, som dessutom, vilket vi alla vet, är fullständigt globaliserade.
I enlighet med de initiativ som togs under det franska ordförandeskapet inrättades en arbetsgrupp som leds av Lamfalussy. Den kommer att översända sina rekommendationer till de europeiska institutionerna. Efter en förhandlingsprocess med kommissionen, rådet och parlamentet har man kommit överens, och jag vill än en gång gratulera parlamentet till dess medverkan.
De direktiv som det spanska ordförandeskapet kommer att främja i första hand, vilka även kommer att gynnas av den nya lagstiftningsramen, är de direktiv man redan har nått överenskommelser om, vilket nåddes med hjälp av impulser från de föregående ordförandeskapen, särskilt det belgiska, som jag vill ge ett erkännande i detta sammanhang.
Direktivet om missbruk av dominerande ställning på marknaden är mycket viktigt - vilket parlamentet är medvetet om - för att garantera de uppförandekoder som investeringsföretag måste följa, vilket garanterar skydd för alla investerare på europeisk nivå.
Dessutom granskar parlamentet direktivet om finansiella garantier som kan komma att antas under det spanska ordförandeskapet samt även en förordning om internationella bokföringsregler. Denna förordning kommer att bidra till inrättandet av en europeisk ram för bokföring, vilket ökar öppenheten och möjligheterna att jämföra information från alla de europeiska finansmarknaderna.
Vi bör i Barcelona även göra framsteg och ägna uppmärksamhet åt direktiv som antagligen inte kommer att antas under spanskt ordförandeskap, men som icke desto mindre kommer att leda till avsevärda framsteg och som kan komma att antas under kommande ordförandeskap: i första hand direktivet om broschyrer, vars mål är att harmonisera utgivares skyldigheter när det gäller öppenhet och insyn, i andra hand direktivet om tillsyn över finansiella konglomerat, som kommer att möjliggöra en rimlig reglering på europeisk nivå och som även är ett försök att minska de så kallade systematiska finansiella riskerna genom ökat samarbete, vilket fastställs i Brouwer-rapporten, och i tredje hand direktivet om pensionsfonder, vilket helt klart är grundläggande för att lyckas skapa en verklig marknad för kompletterande pensionsfonder i Europa till fördel för arbetstagarna och deras behov, garantera säkerhet för investerare och frihet att kunna diversifiera dessa fondportföljer inom en säkerhetsram. Man gör även framsteg med andra direktiv, vilka vi hoppas kunna driva på under det spanska ordförandeskapet.
Herr talman, slutligen vill jag ta upp en av prioriteringarna för rådet i Barcelona: reformen av Europas arbetsmarknad. Det står klart att utvecklingen av sysselsättningen i Europa har varit tillfredsställande men inte tillräcklig, vilket tydliggörs av det faktum att de strukturella arbetslöshetssiffrorna bibehålls även under den ekonomiska cykelns högsta nivåer och att dessa siffror är något högre än för andra områden, som till exempel Förenta staterna. Det står även klart att arbetsmarknadens kapacitet att anpassa sig till utvecklingen av den ekonomiska cykeln garanterar en snabbare återhämtning av ekonomierna och följaktligen intensivare återhämtning av sysselsättningen när det råder hållbar tillväxt eller vid cykelns högsta nivåer.
I detta sammanhang anser ordförandeskapet att det bör göras större framsteg i skapandet av en aktiv politik för arbetsmarknaderna och att man bör koncentrera sig på grupper som har svårare att få tillträde till arbetsmarknaden och att även skattebördorna för arbetskraft bör minskas. Vissa framsteg har redan gjorts i den riktningen, men vi anser att ansträngningarna även fortsättningsvis bör koncentreras på åtgärder för utbud av arbetskraft, som till exempel sådana som fastställs på grundval av en översyn av Luxembourgprocessen, så att vi får ett bättre system för stimulans av skapandet av arbetstillfällen. När det gäller efterfrågan på arbetskraft bör vi främja att de arbetslösa aktivt söker arbetstillfällen genom trovärdig politik som gör det uppenbart att det är bättre att arbeta än att motta arbetslöshetsersättning, såväl ur individuell synvinkel som ur gruppens synvinkel och både när det gäller personlig utveckling och personernas ekonomiska situation. Vi bör även främja system som utökar pensionsåldern i alla medlemsstater.
Det finns konkreta frågor som till exempel ökat anställande av kvinnlig arbetskraft, att särskild uppmärksamhet ägnas åt kvinnor som har små barn och dessa kvinnors familjeansvar i kombination med deras ansvar på arbetsplatsen, och även frågan om att öka de europeiska företagens anpassningskapacitet till utvecklingen av efterfrågan, så att företagen anpassar sina kostnader till den europeiska och internationella efterfrågan. Vi har även frågan om system för att fastställa löner som tillåter tillräcklig flexibilitet och decentralisering, vilket ger företagen marginaler för att anpassa sig till geografiska eller sektoriella marknader som kan variera mycket i den europeiska eller globaliserade ekonomin, samtidigt som arbetsmarknadens parter får tillräckligt att säga till om.
Rörligheten är även en av utmaningarna, såväl på europeisk som nationell nivå, och särskilt på regional nivå. Här anser jag att åtgärder för att utforma politik för god praxis och jämförelser mellan medlemsstaternas politik är av grundläggande vikt, och detta är vad vi måste driva fram i Barcelona.
Alla de frågor som har med arbetsmarknaden att göra bör inspirera till en översyn av Luxembourgprocessen och driva på antagandet av nödvändiga strukturella reformer av arbetsmarknaderna i alla Europeiska unionens medlemsstater.
Herr talman, förutom dessa tre riktlinjer för finansmarknaderna, industrinätverken och arbetsmarknaden kommer ordförandeskapet för första gången ta med en analys av förhållandet mellan tillväxt och miljö, det vill säga, behovet av en hållbar tillväxt i miljöhänseende, vid rådet i Barcelona. För att uppnå detta måste vi göra framsteg när det gäller metoder som garanterar en hållbar utveckling.
När det gäller införandet av strategin om hållbar utveckling vid Europeiska rådet i Barcelona vill jag göra följande kommentarer:
I enlighet med vad som avtalades vid Förenta nationernas generalförsamling i Rio år 1997 lade man vid Europeiska rådet i Göteborg till en tredje miljödimension till den ekonomiska reformprocessen och i enlighet med dessa slutsatser noterar rådet behovet av att utarbeta en årlig road map för de åtgärder som skall vidtas på miljöområdet inom ramen för strategin för hållbar utveckling, som rådets ordförandeskap i samarbete med kommissionen skall beakta.
Vid Europeiska rådet i Laeken välkomnades alternativet med miljöindikatorer för att följa upp och genomföra strategin för hållbar utveckling och rådet välkomnade även den utveckling som nåtts när det gäller den europeiska ratificeringen av Kyotoprotokollet.
Genom tillämpning av de miljöindikatorer jag nämnde nyss, vilka godkändes vid rådet i Laeken den 17 januari 2002, har den första sammanfattningsrapporten lagts fram, i vilken den genomförda processen utvärderas.
När det gäller Ekofinrådet kommer man vid nästa sammanträde, som kommer att hållas i nästa vecka, den 5 mars, att diskutera en sammanfattande rapport om den här frågan som har utarbetats av Ekonomiska och finansiella kommittén, vilket kommer att göra det möjligt att garantera genomförandet av de tre dimensionerna i den hållbara utvecklingen vid Europeiska rådet i Barcelona och de följande råden under våren. Slutsatserna från Barcelona samt kommissionens meddelande bör göra det möjligt att vid Europeiska rådet i Sevilla i slutet av det spanska ordförandeskapet den 25-26 juni, utarbeta Europeiska unionens ståndpunkt inför toppmötet om hållbar tillväxt som kommer att äga rum i Johannesburg i september år 2002.
Slutligen, herr talman, vill jag ta upp utvecklingsramen för företagare i Europa. Denna fråga har tagits upp vid flera råd och den kommer att beaktas i Barcelona, särskilt när det gäller utveckling av en lämplig ram för de små företagen och för de nya företagarna i Europa.
Förra helgen anordnade ordförandeskapet ett informellt ministerråd om de små och medelstora företagen i Aranjuez i Spanien och man kom fram till flera slutsatser som jag vill vidarebefordra till Europaparlamentets plenum.
Den första är att man kom fram till att hålla informella sammanträden innan vårens toppmöten - toppmötena om strukturella reformer - om de små och medelstora företagen, där man kan komma fram till rekommendationer till vårens toppmöten, eftersom dessa företag utgör 90 procent av de europeiska företagen och står för en avsevärd del av sysselsättningen i våra länder.
För det andra: när det gäller toppmötet i Barcelona i synnerhet, ansåg man vid sammanträdet i Aranjuez att man till medlemsstaterna och kommissionen bör vidarebefordra behovet av att främja utvecklingsramen för de små och medelstora företagen genom två vägar: att minska tidsfrister och administrativa kostnader genom att förenkla lagstiftningen och göra den lättare att genomföra för företagarna genom att använda telematiska åtgärder. I denna första del av en smidigare och mindre kostsam ram när det gäller tid och kostnader skall sedan en detaljerad analys göras om hur de lagstiftningsåtgärder som vidtas påverkar de små och medelstora företagen.
Följaktligen bör alla lagstiftare och regeringar först och främst tänka i liten skala och beakta vilka effekter lagstiftning och reglerande åtgärder får för de små och medelstora företagen. De kontakter som tas med arbetsgivarorganisationer för små och medelstora företag bör även beaktas i detta sammanhang.
Herr talman, när det gäller de frågor som det spanska ordförandeskapet kommer att driva kommer man vid Ekofinrådet nästa vecka den 5 mars att analysera behovet av att förbättra och öka vår medverkan i utvecklingen av länderna i södra Medelhavsområdet och söka metoder där kostnaderna beaktas, men som även möjliggör en ökad närvaro för länderna i södra Medelhavsområdet. Det handlar om att införa ett verkligt partnerskap för att uppnå ekonomisk och social utveckling i dessa länder. Detta bör inte bara koncentreras på byggnadsprojekt och infrastruktur, utan även på att inrätta ett verkligt nätverk av privata industrier och handelsinrättningar, ett verkligt civilt ekonomiskt samhälle i länderna i södra Medelhavsområdet.
Det är i denna riktning man kommer att arbeta med förslagen i Ekofin, Ekonomiska och finansiella kommittén och Europeiska investeringsbanken, vilket förhoppningsvis leder till att Europeiska investeringsbanken i samarbete med kommissionen kan möjliggöra inrättandet av en institution för utveckling i Medelhavsområdet. I denna institutions arbete skall först och främst de europeiska institutionerna och då särskilt Europeiska investeringsbanken delta, men även de länder som är låntagare kan samarbeta i utformandet av utvecklingsprogrammen och även tredjeländer inom och utanför området som vill samarbeta med Europa och med länderna i södra Medelhavsområdet med detta initiativ.
Avslutningsvis, herr talman, kommer kandidatländerna att delta i Barcelona. I detta syfte har såväl stats- och regeringschefer som finansministrarna inbjudits till Europeiska rådet i Barcelona. Finansministrarna kommer att sammanträda om strukturella reformer i utvidgningsländerna tillsammans med Europeiska unionens finansministrar.
Herr talman, jag vill avsluta mitt inlägg med att tacka Europaparlamentet för dess vänlighet att låta ordförandeskapet att närvara vid detta sammanträde, där vi inte bara kommer att lägga fram ordförandeskapets ståndpunkter, utan även besvara de frågor och analysera de initiativ som parlamentsledamöterna lägger fram om den strukturella reformen i Europa och om det spanska ordförandeskapets drivkraft i den frågan.
Tack så mycket, herr talman.

Prodi
. (IT) Herr talman, herr minister, ärade parlamentsledamöter! Jag skall försöka vara mycket kortfattad, för det är redan det andra anförandet jag håller i dag i parlamentet och för att minister Rato redan har förklarat så detaljerat vad vi skall göra i Lissabon, och dessutom hoppas jag att jag skall kunna spara ett glas vatten åt ordförandeskapet.

Europeiska rådet i Barcelona är det första rådet efter införandet av euron. Euron har blivit en stor framgång, den har mottagits med stor entusiasm och nu måste vi gå vidare med de konsekvenser som euron får, bland annat slutförandet av Lissabonprocessen. Det avgörande steg som vi tar i Barcelona sker i ett helt annat klimat ur ekonomisk synpunkt, för nu finns inte längre den optimism som fanns i Lissabon. Avmattningen i den globala ekonomin gör det ännu viktigare att slutföra denna strategi. Barcelona blir med andra ord ett viktigt steg på vägen.
Som minister Rato redan har påpekat så har vi gjort mycket under dessa första två år och jag vill verkligen tacka Europaparlamentet, framför allt för att under de senaste månaderna har vi marscherat perfekt i takt och vi har uppnått verkliga framgångar när det gäller telekommunikationer, finansiella tjänster och många sociala program.
Men mycket återstår att göra: jag tänker på gemenskapspatentet, Galileoprojektet som under de senaste timmarna verkar ha fått nytt liv och jag hoppas verkligen att det skall kunna göra framsteg, den nya rättsliga ramen för upphandlingsförfarandet. Om vi fattar dessa beslut kommer vi utan tvekan att lämna ett viktigt bidrag till den europeiska utvecklingen.
Men naturligtvis finns det även ett par orosmoln: man frågar sig om Europa kommer att ha modet att vidta de nödvändiga åtgärderna för att nå en utveckling på lång sikt, om man kommer att ha modet att fortsätta utvecklingen mot målet: ett konkurrenskraftigare och mer solidariskt samhälle. Jag känner stark oro när jag talar med medborgare och företag, som fortfarande inte ser de konkreta resultaten, även när det gäller de beslut vi redan har fattat, och detta är begripligt för vi har genomfört den inledande fasen när det gäller dessa politiska beslut, men de har fortfarande inte sett slutresultatet. Det ankommer med andra ord på rådet och även Europaparlamentet att utan dröjsmål anta alla de lagar, alla de program och att fatta alla de politiska beslut som krävs för att slutföra Lissabonprocessen. Sedan följer naturligtvis de konkreta resultaten, och då kommer även allmänheten att förstå vad det är vi gör.
Ärade parlamentsledamöter! Europeiska rådet på våren är numera en regelbundet återkommande tilldragelse, och detta är en annan vacker uppfinning. På våren fattar vi beslut om den ekonomiska politiken. Det är ett konkret uttryck för dialogen mellan de olika institutionerna, och jag räknar med att från mötet i Barcelona, vilket redan har påpekats av minister Rato, så kommer det att komma fram vissa konkreta resultat som ger impuls till reformer, nya arbetstillfällen, förstärkning av sammanhållningen och förbättring av miljön. Och det är just rådet som skall bestämma prioriteringarna i dessa frågor.
Barcelona borde för det första bekräfta vårt engagemang när det gäller den makroekonomiska stabiliteten som baseras på solida offentliga finanser och en dämpad inflation. Detta är ett resonemang som vi redan redovisade i svaret på vissa frågor nyligen och som vi kommer att upprepa här. På den grunden skulle vi kunna bygga en hållbar framgång och de insatser och uppoffringar som många länder har gjort för att komma med i eurosamarbetet kommer inte att gå förlorade.
I Barcelona - och detta är en känslig, men jag vill påstå grundläggande del av kommissionens förslag - måste vi förstärka den ekonomiska politikens samordning, åtminstone inom euroområdet. Vi får inte inbilla oss att valutasamarbetet är tillräckligt. Snarare är det så att valutasamarbetet, den gemensamma valutan, gör en samordning av den makroekonomiska politiken absolut nödvändig. Därför, och omedelbart: mer öppenhet, snabbare information till kommissionen och till övriga länder och gemensamma uppföranderegler när det gäller penningpolitiken.
För det andra ligger Lissabonprocessens styrka i det faktum att de åtgärder som föreskrivs i den förstärker varandra inbördes. Var och en av dem är viktig, men tillsammans utgör de ett långsiktigt framgångsrecept.
För det tredje: Inom ramen för Barcelona borde det komma en lösning på den nuvarande ekonomiska situationen och en utvärdering av framstegen när det gäller de olika ländernas ekonomiska politik, för att bestämma de specifika prioriteringar som vi måste koncentrera oss på under de kommande tolv månaderna. Vi måsta agera och investera i dag för tillväxt och ökad sysselsättning under hela decenniet. Vi måste med andra ord arbeta med sysselsättningen, de ekonomiska reformerna och investeringar i kunskap, vilket redan har framhållits.
Det fjärde målet är analysen av de framsteg som gjorts inom ramen för hållbar utveckling. Detta är något vi måste hålla i åtanke även när det gäller vissa specifika beslut som vi skall fatta, till exempel avregleringen av energimarknaderna och omläggningen av transportsektorn. Hållbarheten kan även skapa tillväxt och ökad sysselsättning, till exempel på området " ren" teknik. Naturligtvis innebär detta att vi måste ge uppmuntran och resurser åt denna sektor.
Vi förväntar oss slutligen att Europeiska rådet kraftfullt kommer att understryka betydelsen av livsvetenskaperna och biotekniken: Detta är en sektor där det inte finns någon anledning till att Europa inte skulle inta en tätposition i världen. Vi har kapaciteten när det gäller forskare, såväl i medlemsstaterna som i kandidatländerna, som, om de organiseras rätt, snabbt kan bli världsledande.
Vi måste dessutom - sista punkten - ta itu med de externa effekterna av våra politiska beslut och jag förväntar mig att Europeiska rådet skall kunna lämna ett viktigt bidrag till förberedelserna inför toppmötet i Johannesburg.
Låt mig avsluta med att nämna ett annat tema som indirekt, men på ett avgörande sätt, kommer att beröras i Barcelona, och det är arbetsmetoden i samband med utvidgningen. Vi måste inleda en dialog med kandidatländerna för att bestämma vad de själva skulle kunna göra för att förverkliga prioriteringarna och målen från Lissabon, naturligtvis med bidrag från gemenskapen. Besluten som fattas vid detta toppmöte rör i teorin enbart medlemsstaterna, men i verkligheten gäller de även de nya länderna. Vi måste med andra ord påbörja denna docking, dvs. att gå tillsammans från och med Barcelona.
I detta syfte kommer kandidatländerna att delta under en arbetssession med Europeiska rådet, under vilken de kommer att kunna diskutera sina ståndpunkter när det gäller Lissabon och genomförandet. Från och med 2003 kommer kandidatländerna att omfattas av de strukturella indikatorer som kommissionen använder för att bedöma framstegen för Lissabonprocessen. De bör engageras aktivt i målen och i arbetsmetoderna. Vår strategi bör med andra ord vara att hjälpa dem och inte att hindra dem att bli medlemmar.
Herr talman, herr minister, ärade parlamentsledamöter! Jag är övertygad om att Europeiska rådet i Barcelona kommer att inleda ett år som blir den stora vändpunkten när det gäller ett framgångsrikt genomförande av Lissabonprocessen. Endast på det viset kommer vi att kunna fullt ut svara på den entusiasm och den växande vilja att skapa ett enat Europa som vi har kunnat känna av konkret under de senaste veckorna. Jag hoppas verkligen att Barcelona blir en framgång för det spanska ordförandeskapet, men framför allt att det blir en framgång för de europeiska medborgarna, dvs. en framgång för hela Europa.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr ordförande! Jag kan se att ni njuter frukterna av ert arbete med ett glas vatten. Ni sade tidigare i kammaren att ni liknade er själv vid en dieselmotor. Jag var rädd att ni kanske ville ha ett glas bensen, vilket naturligtvis inte skulle vara förenligt med kammarens säkerhetsbestämmelser.

Poettering
Herr talman, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Först välkomnar jag att kommissionen är så väl företrädd här, inte bara med ordförande Prodi, utan också med vice ordförande de Palacio och kommissionärerna Reding och Solbes. Jag tror - fru Wallström är också närvarande, hon sitter i andra raden; jag ber om överseende för att jag inte genast nämnde er, men när man blir extra välkomnad är det ju desto mer verkningsfullt - att det visar vilken betydelse vi tillmäter samarbetet mellan institutionerna, mellan rådet, kommissionen och parlamentet, och jag vill avslutningsvis göra några påpekanden om det.
Det som rådets ordförande och kommissionens ordförande sagt om Barcelona, håller vi helt med om. Ni, herr rådsordförande, har ju i ert land under de senaste åren varit mycket framgångsrik med er personliga politik. Men ni är naturligtvis också påverkad av besluten från Lissabon, och där gjordes det ju mycket anspråksfulla formuleringar: Det mest dynamiska, konkurrenskraftiga och hållbara ekonomiska området skall skapas. Lite mer anspråkslösa ord skulle, tror jag, göra oss alla gott, ty då blir inte heller kritiken så skarp när vi inte agerar i enlighet med dessa principer och dessa målbegrepp.
Vår grupp skulle ha välkomnat - och här har också det spanska ordförandeskapet hamnat i en svår situation, vilket vi mycket väl kan se, och därför kritiserar jag inte ordförandeskapet så mycket - om finansministrarna i Europeiska unionens länder hade följt kommissionens förslag när det gällde att uppmana två länder i Europeiska unionen att verkligen iaktta stabilitets- och tillväxtpakten. Det är också ett institutionellt problem, när de som i slutändan skriver ut vitsorden är de som skall få de dåliga betygen, och när dessa personer då också lovar något för år 2004, nämligen en näst intill balanserad budget, och man redan i dag vet att detta knappast kommer att kunna uppnås.
Därför kräver vi trovärdighet och stabilitet och vi kräver att vi håller oss till det som överenskommits i fördragen om den gemensamma europeiska valutan. Jag uppmuntrar kommissionen - och ni har alltid vår grupp vid er sida - att hålla fast vid er stabilitetskurs, att konsekvent följa den, och vi skulle verkligen uppskatta om även Ekofinrådet kunde bli medvetna om detta.
Herr rådsordförande, ni har med all rätt talat om de små och medelstora företagen, och det gladde mig att höra att ett informellt råd har ägt rum. Jag tror att vi i hela vår ekonomiska politik bör skänka mycket större uppmärksamhet åt de små och medelstora företagen. Den bästa ekonomiska politiken är att bedriva en måttfull skattepolitik. Ju mer vi kan avlasta de små och medelstora företagen skattemässigt och befria dem från byråkrati, desto lättare blir det för dem att investera och därigenom skapa arbetstillfällen. Detta är också till fördel för arbetstagarna, och därför är det riktigt att de små och medelstora företagen ställs i centrum.
Ni har med all rätt talat om avregleringen av marknaderna, transportmarknaden, energimarknaden, och jag vill tillfoga post- och finansiella tjänster. När man använder uttrycket avreglering kunde man få det intrycket att det är något som är positivt för företagens intäkter. Nej, mina damer och herrar, kära kolleger, vi måste säga det tydligare: Avreglering innebär mer konkurrens, mer konkurrens innebär sänkning av priserna, och sänkning av priserna innebär att just de människor som inte förfogar över någon särskilt stor inkomst, dvs. konsumenterna, då drar fördel av detta, och därför är det viktigt att vi åstadkommer denna konkurrens.
Mitt sista påpekande, så att jag håller mig inom tidsramen: Herr rådsordförande, vår grupp kommer också att bedöma det spanska ordförandeskapet efter hur man lyckas att reformera rådet. Rådets generalsekreterare Solana kommer ju, om jag är rätt underrättad, att i Barcelona lägga fram förslag om en reform av rådet. Det finns nu också ett dokument från de båda regeringscheferna i Storbritannien och Förbundsrepubliken Tyskland, och rådets ordförande Aznar har väl betraktat det som positivt. Men om vi vill reformera rådet, då räcker det inte att avge offentliga förklaringar, utan man måste också ge detta till de ständiga representanterna som en anvisning på vägen! Mitt intryck är att man i den institutionella arbetsgruppen mellan rådet, kommissionen och parlamentet ännu inte alls har hört talas om det som regeringscheferna tänker på. Därför ber jag er att bidra till att rådet reformeras, att det som lagstiftare också sammanträder offentligt, att rådet också alltid är närvarande här när viktiga debatter äger rum i parlamentet. Om ni åstadkommer detta, då kommer ert ordförandeskap att lyckas! Vi vill att ni skall lyckas, eftersom vi vill åstadkomma framgång för hela Europa. Kommissionen står hur som helst på parlamentets sida, och om vi agerar gemensamt kommer EU att bli framgångsrikt, och då kommer också något av denna glans att falla på det spanska ordförandeskapet, vilket jag unnar er av allt mitt hjärta. För övrigt hoppas jag att ni nästa gång, när ni kommer till parlamentet, genast får något att dricka, eftersom vi alltid behandlar våra gäster väl.
(Applåder)

Barón Crespo
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande! Kommissionens företrädare här i dag utgörs till största delen av kvinnor, vilket är berömvärt enligt min åsikt. Rådets tjänstgörande ordförande inledde sin rapport om framgångarna med införandet av euron, vilken skall tillerkännas våra medborgare och som har överträffat de europeiska institutionernas förväntningar. Rådets ordförande gratulerar Europeiska centralbanken och dess personal. Jag skulle vilja att gratulationerna även omfattar kommissionen för det arbete den har genomfört, särkilt ordförande Prodi och hans företrädare på posten som kommissionär ansvarig för ekonomiska frågor, Solbes. Det är inte för att vi är landsmän, utan för det viktiga arbete han har genomfört.
Nåväl, det problem som har lagts fram är att framgångarna med euron kräver ett svar som endast kan utformas på ett sätt: en aktiv ekonomisk politik i Europa.
Situationen har förändrats. Rådets ordförande har påmint oss om hur de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, Ekofin och övriga instrument fungerar, men det står klart att instrumenten såsom de var tänkta för länge sedan inte fungerar bra när det uppstår problem. I det här sammanhanget visar översynen av medlemsstaternas ekonomiska utveckling att vissa stater politiskt sett har varit jagade jägare. Man utarbetade en stabiliserings- och tillväxtplan och till slut har man blivit tvungen att lära sig läxan. Dock känner jag inte någon schadenfreude (skadeglädje), som tyskarna säger, på grund av detta. Frågan här är att vi på medellång sikt inte kan trygga euron med den nuvarande ekonomiska förvaltningsstrukturen.
För det andra tog rådets ordförande de strukturella reformerna och policy mix sedan Lissabon. För oss står policy mix för kamp för full sysselsättning, social sammanhållning och hållbar tillväxt i beaktande av det behov Europa har att återvinna det tekniska ledarskapet med starka investeringar i framför allt mänskligt kapital. Sett ur det sammanhanget är frågan hur ingredienserna skall blandas i denna cocktail som en policy mix är. Vi anser att den måste innehålla en harmonisk och enhetlig mängd av de tre faktorerna.
Herr rådsordförande, låt mig med utgångspunkt i detta kommentera er förslag om avregleringar.
Min grupp har i många år engagerat oss, och jag tänker på genomförandet av den inre marknaden med dess fyrahundra direktiv, i den strukturella reformprocess som gör det möjligt för oss att skapa gemensamma marknader i unionen. Ur den synvinkeln talade ordföranden i första hand om industrinätverken: energi och transporter och även om telekommunikationsnät. Vad vi enligt vår åsikt måste göra, och vi gör redan detta sedan en tid tillbaka, är att göra framsteg när det gäller skapandet av dessa marknader. Vad som har förvånat oss och är jag skulle uppskatta om rådets ordförande kunde förklara det här i parlamentet, är vad Spaniens regeringschef och tillika tjänstgörande ordförande för rådet, sade offentligt, och han har inte dementerat detta, om att motsättningarna med den socialistiska majoriteten inför Barcelona, och han nämnde till och med uttryckligen tre regeringar. Jag vet inte vad han syftar på när han talar om motsättningar.
Vi vill ha organiserade marknader. Vi tror inte att avregleringarna kommer att få mirakeleffekter som till exempel avskaffande av regler. Vi anser att vi måste fastställa regler som skyddar producenterna och även konsumenter och medborgare. Jag vill inte gå in på spanska frågor, men finansministern har tillräckligt mycket att göra i Spanien när det gäller att lösa några av problemen med avregleringen av energimarknaden.
För det andra: när det gäller de finansiella tjänsterna noterar jag noga att rådet värdesätter den överenskommelse som föreslås i von Wogaus betänkande om det så kallade Lamfalussyförslaget. Jag vill dock betona att även om detta har gjort det möjligt för oss att klara oss ur knipan, har det inte löst våra problem. Det vill säga, i demokratiska termer och jag tänker på konventet, måste vi föra mycket djupgående diskussioner om den grundläggande lagstiftningen och utvecklingen av densamma, med möjligheter till parlamentarisk kontroll.
Slutligen, herr talman, när det gäller avregleringen av arbetsmarknaden anser jag att mycket av det rådsordföranden sade är rimligt, men i vissa fall använde han så många förskönande omskrivningar att det faktiskt är svårt att veta om han föreslår en avreglering av bestämmelserna för att avskeda anställda eller en ökad flexibilitet genom förhandlingar.
Jag vill å min sida ta upp något som oroar våra medborgare och tillåt mig, herr talman, att nämna ett citat: " det är viktigt att påtala misstagen i en okontrollerad avreglering, utan regler. Ett av de centrala problemen med en sådan avreglering är osäkra arbetstillfällen och en samhällsmodell där globaliseringen leder till att all osäkerhet, misstro och individualism minskas, utan perspektiv" . Det är inte Karl Marx som har sagt detta, herr talman, det är Milanos kardinal, Carlo Maria Martini, som nyligen gick i pension.
Jag anser att detta citat väl uttrycker en utbredd oro bland våra medborgare. Det är bra att vi gör framsteg i reformen av arbetsmarknaderna, på ett positivt sätt, men det finns en enorm oro över att en avreglering kan leda till att den europeiska samhällsmodellens normer försvinner och till att statliga monopol ersätts med privata. Vi hoppas därför att man vid toppmötet i Barcelona kan bidra till positiva resultat och att denna fråga inte orsakar motsättningar inför valet.

Watson
Herr rådsordförande! I morgon kommer denna kammare att rösta om ett ändringsförslag till er nationella vattenplan, så vi hoppas att ett bordsvatten smakar bra i dag.
Om Europeiska unionen skulle ge ett terminsbetyg för Lissabonprocessen, misstänker jag att det skulle stå " måste anstränga sig mer" . Under föregående år har vi bevittnat vissa framsteg i samband med denna dagordning, i synnerhet antagandet av telekommunikationspaketet i rådet, avtalet om stadgan för Europabolag och minskningen av skattebördan med 0,75 procent av BNP. Allt detta hjälper till att främja tillväxten och ökningen av arbetstillfällen, under förutsättning att de är förenliga med tillväxt- och stabilitetspakten, och det är tydligt att vi måste växla skattebördan bort från saker som vi värdesätter högt, t.ex. arbetstillfällen, till saker som vi inte vill ha lika mycket, t.ex. föroreningar.
Jag är dock rädd att detta terminsbetyg också skulle visa att unionen misslyckas på alltför många områden. Kommissionens meddelande till Europeiska rådet i Barcelona talar om en fast beslutsamhet när det gäller att följa tillväxt- och stabilitetspakten, som kommer att hjälpa till med att skapa förtroende. Om detta är fallet, saknades den tråkigt nog när finansministrarna helt nyligen fuskade med ett beslut om en tidig varning till Tyskland och Portugal.
Förkastandet av direktivet om bud i samband med företagsuppköp är ett stort bakslag för konkurrenskraften i unionen, och jag utmanar de andra politiska grupperna och rådet att gå samman med oss för att snabbt få igenom kommissionens nya förslag enligt ett förenklat förfarande, så att vi kan få in det i gemenskapens regelverk före årets utgång. Ytterligare ett område där vi har misslyckats handlar om rådets misslyckande att anta en gemensam ståndpunkt om pensionsdirektivet, som är nödvändigt inte bara för en trygg pension för en allt äldre befolkning, utan också för rörligheten på arbetsmarknaden. Europaparlamentet har gjort sitt jobb. Vi gav er vårt yttrande vid den första behandlingen i juli i fjol, och vi vänder oss nu till det spanska ordförandeskapet för att detta skall skicka en gemensam ståndpunkt till oss senast i juni i år, om vi skall kunna uppfylla kommissionens mål med ett antagande före årets slut.
Ytterligare ett område där skolläraren skulle slå rådet på fingrarna är det europeiska patentet. Om vi vill få bort innovationsklyftan mellan Europa och Förenta staterna, behöver vi ett enklare, billigare och snabbare alleuropeiskt patentskydd. När det gäller betyget i uppförande, är jag inte säker på att det skulle bli så högt för unionen. Jag välkomnar kommissionens beslut i eftermiddags att dra rådet inför EG-domstolen, för att det har försökt att inskränka kommissionens befogenheter i samband med statligt stöd. Skälet till att vi har bestämmelser om statligt stöd är för att se till att den inre marknaden fungerar på ett lämpligt sätt, och vi måste avskaffa hinder mot konkurrens och den fria handeln och låta kommissionen vara polis, och rådet skall helt enkelt skämmas för att det utmanar kommissionen på detta sätt.
Vårt terminsbetyg skulle alltså beskriva en elev som inte har några ambitioner. Om Europeiska unionen skall få en guldstjärna i marginalen, måste vi få till stånd en avreglering av energi- och gasmarknaderna, en utveckling när det rör handlingsplanen för finansiella tjänster och när det rör en ram för offentlig upphandling. Den ekonomiska reformprocessen är inget mål i sig självt. Den handlar om ökat välstånd för våra medborgare och att Europeiska unionen är förberett för utvidgning. Vad är det för ett slags budskap som vi ger ansökarländerna, om vi själva är oförmögna att genomföra de krävande reformer som vi förväntar oss att de skall göra?
När det handlar om att granska vad som händer i Barcelona, kommer vi att bedöma er genom terminsbetyget. För ögonblicket måste eleven arbeta hårdare.

Frassoni
Herr talman! Det är möjligt att det kommer att hända mycket under Europeiska rådet i Barcelona, men det kommer inte att bli det tillfälle när man äntligen kan konstatera genomförandet av den strategi för hållbar utveckling som lades fram i Göteborg: En strategi för hållbar utveckling som - låt mig påminna om det - baseras på en balans mellan ekonomi, social sammanhållning och miljö, tre faktorer som samtliga europeiska institutioner - kommissionen, parlamentet och rådet - erkänt som oupplösligt förenade med varandra. I och med Göteborg verkade det som om man äntligen hade tillägnat sig idén att Lissabonprocessens mål för 2010 inte enbart kunde vara att göra Europeiska unionen till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, utan man skulle lägga till att unionen även skulle bli den mest effektiva ekonomin när det gäller miljöhänsyn.
Uppenbarligen var detta ett misstag. Till det spanska ordförandeskapets vilja att återvände till den ursprungliga filosofin från Lissabon och åter bekräfta de tre heliga värdena nyliberal liberalisering, avreglering och globalisering skall läggas den uppenbara bristen på beslutsamhet från kommissionens sida när det gäller att utveckla de mycket lovvärda förslag som lades fram förra året och ett uttryckligt accepterande av tanken att göra miljöpelaren till ett dolt tillägg till dagordningen i Barcelona. Det förefaller faktiskt som om kommissionen i sitt meddelande till Europeiska rådet i Barcelona ägnar för lite uppmärksamhet åt miljöfrågorna och de anpassningar som det är absolut nödvändigt att göra av den nuvarande modellen för ekonomisk utveckling. Detta är allvarligt, eftersom det pekar på en oförmåga från de europeiska institutionerna som helhet att garantera en viss kontinuitet när det gäller att förverkliga de prioriteringar som bestäms i gemensamma överenskommelser och som naturligtvis inte kan ändras var sjätte månad enligt vad det tjänstgörande ordförandeskapet råkar ha för politisk färg.
Det är mot den bakgrunden som vi anser att det spanska ordförandeskapets önskan att påskynda avregleringsprocessen inom diverse olika sektorer klart strider mot strategin för hållbar utveckling. Vi hyser starka tvivel inför en modell för styrning av ekonomin och samhället som bygger på avregleringar, flexibilitet och en ytterligare liberalisering av den inre marknaden, vilket nyligen underströks i ett gemensamt uttalande från Blair och Berlusconi, i vilket, och det är knappast en tillfällighet, orden " hållbar utveckling" lyser med sin frånvaro. Och detta tycker vi är särskilt tråkigt med tanke på det möte som skall äga rum i Johannesburg, där samtliga världens statschefer träffas för att göra en avstämning av situationen på miljöområdet tio år efter Rio de Janeiro.
Vi anser i stället att toppmötet i Barcelona borde bli ett tillfälle för att göra viktiga framsteg när det gäller integrationen av miljöfrågorna i samtliga Europeiska unionens politiska program, och därför är det nödvändigt att granska och undersöka samtliga sektoriella strategier.
Herr talman! Låt mig ett ögonblick uppehålla mig vid frågan om energieffektivitet, där det uppenbarligen fortfarande finns många problem och där vi anser det är viktigt att ännu en gång understryka betydelsen av förnybara energiformer, förutom naturligtvis det faktum att det ökande trycket att på nytt ta upp en diskussion om kärnkraften, och även detta är något som i första hand utövas av det spanska ordförandeskapet, är något som vi tar klart avstånd från eftersom det är en farlig och anakronistisk form av energi, såväl när det gäller den sociala acceptansen som när det gäller hållbarheten ur miljösynpunkt.
Vi fruktar, herr talman, att Barcelona kommer att bli ett förlorat tillfälle när det gäller att förverkliga målet om en hållbar utveckling som vi har enats om. Vi hoppas verkligen att vi har fel och vi kommer säkert att höras av igen när det blir dags för utvärderingen av toppmötet i Barcelona.

Schmid, Herman
Herr talman! Lissabonprocessen var otydlig och tvetydig redan från början. Den innehöll två olika strategier. Den ena strategin prioriterade frontteknologier, forskningsbaserade innovationer, e-ekonomi, liberalisering av nätverksmarknader och dylikt. Den andra strategin prioriterade i stället full sysselsättning, social integration och utbildning åt alla.
På så sätt kunde alla grupper tycka att de hade vunnit i Lissabon, och därför kunde alla hylla besluten. Nu ser vi emellertid allt tydligare klyftan mellan de två vägarna, den som satsade på eliten och den som satsade på de vanliga människorna, ofta de svaga grupperna.
Jag tycker att föredragande Bullmann verkligen har ansträngt sig in i det längsta för att bevara sammanhållningen och den socialekonomiska kompromisslinjen. Vi kan dock konstatera att vissa medlemsstater och vissa politiska partier har blivit alltmer otåliga och vill lämna kompromisspolitikens väg.
Vi i GUE/NGL-gruppen ser med stor oro på många av de ändringsförslag som har kommit in. Om de skulle bli antagna i morgon, kommer de flesta i vår grupp att känna sig tvungna att rösta nej i slutomröstningen. Vi kommer inte att göra det med glädje, men det finns gränser. Man kan inte kompromissa hur långt som helst. Vi kommer därför att följa omröstningen, ändringsförslag för ändringsförslag, innan vi tar ställning.
Avslutningsvis vill jag föra fram en protest mot att kandidatländernas behov och intressen nästan inte alls har beaktats i vår diskussion inför mötet i Barcelona. Det är bara några år kvar till utvidgningen, och det är hög tid att vi börjar se den verkligheten i ögonen. Det är en skam att vi inte har gjort det mera tydligt och i större omfattning i detta sammanhang.

Crowley
När vi nu skall förbereda ett toppmöte av den omfattning och storlek och de möjligheter som ges genom toppmötet i Barcelona, är det nödvändigt att ta hänsyn till vad som har hänt tidigare och med viss säkerhet försöka att förutspå var vi måste hamna framöver: Det är fel av vilken grupp av personer det än handlar om, antingen det är rådet, kommissionen eller till och med parlamentet, att tro att vi måste ta fram nya idéer för varje enskilt toppmöte.
Det finns fortfarande så mycket som behöver göras och så många prioriteringar som fastställdes i Lissabon, Stockholm eller Cardiff som ännu inte slutförts. Vi bör koncentrera oss mer på att förbättra kvaliteten hos de förslag som vi lägger fram, och se till att de överensstämmer med de europeiska medborgarnas krav och behov, och ännu viktigare: se till att de utgör en stabil grund för det ekonomiska välståndets framtida utveckling, för stabiliteten och hållbarheten.
Jag anser inte att det råder någon konflikt mellan ekonomisk utveckling och hållbar utveckling, och inte heller att vi inte kan tillämpa en aggressiv skattepolitik för att skapa sysselsättning, för att se till att näringslivet kan få en konkurrenskraftig miljö där det kan utvecklas på ett positivt sätt, och detta skadar inte nödvändigtvis den sociala tryggheten eller investeringar i samhällstjänster som utbildning, sjukvård och infrastrukturutveckling. Jag skulle förvisso motsätta mig alla åtgärder eller alla idéer som verkar för en harmonisering eller samordning av skattepolitiken i Europeiska unionen. Detta är ett område där endast regeringarna i medlemsstaterna är behöriga, och det är fel och har visats vara fel många gånger, att - för att använda en enkel historisk analogi - högre beskattning innebär att man kan använda mer medel till social trygghet.
Denna idé har ställts på huvudet av den ekonomiska verkligheten i de befintliga medlemsstaterna - men också av resultaten i andra medlemsstater, såsom i mitt hemland, Irland, i synnerhet - där en aggressiv dämpning av skattepolitiken, som minskar arbetskraftskostnaderna och inkomstskatten och ser till att företagen kan överleva i en harmonisk miljö för arbetsmarknadsrelationerna, i och med att huvuddelen av arbetstagarnas lön hamnar i deras fickor och inte försvinner i skatt; samtidigt som man höjer tryggheten som är tillgänglig för dem som är mest sårbara i samhället, och ökar investeringarna i utbildning och sjukvård.
Det finns en ny och annorlunda väg framåt, som kan lyckas och fungera till nytta för regeringarna och Europeiska unionen som helhet, men framför allt till nytta för medborgarna. Det vi skapar genom Lissabonprocessen och toppmötet i Lissabon, vilket är viktigast av allt, är tillgång till utbildning, fortbildning, bildning och kunskap. Om vi inte ger medborgarna tillgång till utbildning för att kunna söka de arbeten som finns i samhället, så förvägrar vi dem de verkliga mänskliga och medborgerliga rättigheterna att delta fullt ut i samhället. Om det blir något resultat av toppmötet i Barcelona, så får det gärna handla om ytterligare stöd för och bekräftelse av betydelsen av livslångt lärande och ett kunskapsbaserat samhälle med utbildning och fortbildning för alla. Det är den viktigaste aspekten i sammanhanget.

Blokland
Under de senaste sammanträdena har Europeiska rådet yttrat vackra ord om att integrera en hållbar miljöpolitik i den ekonomiska politiken och socialpolitiken. Det är vackra ord som tyvärr inte återklingar i någon större utsträckning i de planer som under det spanska ordförandeskapet har skisserat för oss. Muchas palabras sin hechos. Därför uppmanar jag rådet och kommissionen att ta miljöavtalen från Göteborg på allvar i de konkreta handlingsprogrammen och genomföra dem.
Det innebär i första hand att ett entydigt system med indikatorer måste införas. I detta sammanhang är ett bra samband mellan indikatorer mycket viktigt för utvecklingen och bedömningen av en hållbar miljöpolitik. Detta måste naturligtvis integreras i det sätt på vilket man mäter utvecklingen av den ekonomiska politiken och socialpolitiken. För det andra bör utarbetandet av kommissionens utlovade konsekvensbedömning ur hållbarhetssynvinkel ta form inom kort.
För övrigt vill jag be om er uppmärksamhet för avregleringen av energimarknaden. Öppnandet av energimarknaden får inte leda till oönskade monopol. För att leveransen av energi skall kunna säkerställas fullt ut måste det även fortsättningsvis vara möjligt för staten att ingripa för att garantera leverans. Vi har fortfarande möjligheten att undvika kaliforniska förhållanden genom att ingripa i kommissionens planer i tid.
Herr talman! Inte bara ord, utan att omsätta ord i handling just där det handlar om den ansvarsfulla roll vi har som förvaltare av Guds skapelse.

Berthu
Herr talman! Inför Europeiska rådet i Barcelona har kommissionen just lagt fram en handlingsplan för rörlighet för personer i Europa och den förefaller oss diskutabel på mer än ett sätt.
Vissa förslag är visserligen bra, exempelvis livslångt lärande, bättre samordning av socialförsäkringssystemen och möjligheten att föra över pensionsrätter. Men kommissionens initiativ placeras i ett märkligt sammanhang. Till att börja med förklarar man att den geografiska rörligheten i Europa är fem gånger mindre än vad den är i Förenta staterna. Som om avsikten var att göra Europas nationer identiska med de amerikanska. Det skulle vara ett allvarligt misstag. Vår verkliga målsättning, det som en majoritet av våra landsmän vill, är att man skall respektera nationerna och levnadsvillkoren, de kulturer och språk som de med rätta är fästade vid. Vi skall inte i hemlighet kasta om prioriteringarna. Det skulle verkligen vara en totalitär handling. Kommissionen har dessutom i handlingsplanen smugit in uppmaningar till en gemensam invandringspolitik som verkligen inte har något där att göra. Det är faktiskt en annan fråga. Vi skall inte förmå staterna att på detta sätt anta riktlinjer som de egentligen inte är medvetna om.

Bullmann
. (DE) Herr talman, herr rådsordförande, ärade närvarande ledamöter från kommissionen, kära kolleger!
Jag ser att kollegerna förstår mig, som alltid, och därför börjar jag efter den hjärtliga hälsningen med mina utläggningar. Kära kolleger, vilken har vår reaktion hittills varit efter denna diskussion? Hur reagerar vi på lägre tillväxttal? Vilket är vårt svar på de återigen ökande arbetslöshetssiffrorna? Vad bör vi alltså konkret förvänta oss av Barcelona? I Lissabon formulerade man ambitiösa mål: Fram till 2010 skall vi bli det mest konkurrenskraftiga området, åstadkomma full sysselsättning, förverkliga ett samhälle med social delaktighet, som förnyar och fortsätter med den europeiska sociala modellen. Skall vi ge upp dessa mål? Skall vi återigen inskränka oss och nöja oss med status quo? Poettering har rått oss att vara mer anspråkslösa. Det stöder jag, anspråkslöshet är en anständig mänsklig dygd, men, herr Poettering, vi bör enas om en sak: Låt oss inte förväxla anspråkslöshet med modfälldhet!
Vi kan inte kosta på oss att i längden leva utan att fullt utnyttja vår ekonomiska kapacitet. Det är en sak vi framför allt inte kan kosta på oss: När vi erinrar oss den eufori, de nya förväntningar med vilka medborgarna i Europa välkomnade euron, trots all skepsis, då kan vi inte kosta på oss att inte motsvara förväntningarna på konkret handlande i den givna situationen. Därför har vårt betänkande, som godkänts med mer än tre fjärdedels majoritet både i utskottet för ekonomi och valutafrågor och i utskottet för sysselsättning och socialfrågor, en tydlig prägel. Genom denna tydliga prägel sägs det " ja" till en proaktiv politik. Genom denna tydliga prägel sägs det " ja" till den integrerade politiska ansatsen från Lissabon. Genom denna tydliga prägel sägs det också " ja" till att vi skall mobilisera alla resurser och undanröja alla hinder, och göra allt vi kan för att gå tillbaka till den kurs som innebär tillväxt.
Jag vill tacka de många kollegerna så hjärtligt, som har lagt ned arbete på detta och även fört med sig friskt mod in i detta företag: Först och främst min medföredragande García-Margallo y Marfil för PPE i utskottet för ekonomi och valutafrågor och de många medföredragandena i båda utskotten, framför allt Thomas Mann i utskottet för sysselsättning och socialfrågor, som har ägnat mycken tid åt vårt gemensamma ärende.
Vad förväntar vi oss alltså konkret av det nya toppmötet under våren i Barcelona? Herr rådsordförande, jag är helt övertygad om att mötet under våren och förberedelserna inför det måste gå utanför de byråkratiska kretsarna. Det räcker inte om det bara är specialister som befattar sig med det och om det bara diskuteras i mindre sällskap hur och var vi skall komma vidare. Jag skall säga er varför. Det kommer alltid, och detta påpekas i denna diskussion, att finnas enskilda medlemsstater som blockerar saker och ting på grund av nationella intressen. Det kommer alltid att finnas medlemsstater där det just äger rum nationella val och där det förefaller opportunt att inte genomföra nästa steg mot " mer Europa" , som ni säger i er slogan. Jag vill tillfoga att det också lär ha funnits ett eller annat oppositionsparti som i Europaparlamentet har försökt att förhindra europeiska framsteg på grund av nationell egoism. Jag vill säga er att vi måste övervinna allt detta, både det ena och det andra, och intensivt ta itu med det europeiska projektet gemensamt, så att vi totalt sett kan komma framåt med det.
Låt oss erinra oss kärnpunkten i budskapet från Lissabon. Vad stod i fokus i Lissabon? I Lissabonbudskapet sägs det helt klart att det är människorna som står i centrum för strategin, Europas medborgare. Det handlar om att göra det möjligt för arbetstagarna, företagarna, dem som skall utbildas, de studerande, alla dem som vill ha del av Europas ekonomiska och sociala liv, att göra sitt bästa. Det är kärnstrategin från Lissabon, som vi måste arbeta vidare på. Om vi accepterar det, då är det ganska enkelt att avleda enskilda frågor och konkreta krav ur detta. Vi måste bestämt förbättra sysselsättningsstrategin, så att alla får möjlighet att komma tillbaka till arbetslivet. Vi måste göra arbetsmarknaderna flexibla, men också säkra, så att arbetstagarna kan utnyttja sin optimala potential med full produktivitet. Vi måste åstadkomma en klar politik, som det också har sagts här, i synnerhet för de små och medelstora företagen då det är de som sysselsätter flest anställda i Europa, så att det också är fritt fram för dem att ta del av innovativa vägar inom ekonomin, och därigenom stärka Europa i sin helhet. Det måste vara vårt budskap, och det är vad vi klart förväntar oss av vårtoppmötet i Barcelona.
(Applåder)

Karas
. (DE) Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionär! Det gläder mig att betänkandet om de ekonomiska konsekvenser som den 11 september medförde för Europa diskuteras inför toppmötet i Barcelona och Bullmans betänkande, eftersom konsekvenserna av den 11 september hänger mycket nära samman med den kommande utvecklingen och genomförandet av Lissabonprocessen.
Även om många ju har återgått till dagordningen, så gav attentaten den 11 september västvärlden en chock, eftersom terrorattentat av denna omfattning dittills möjligen hört hemma inom science fiction. Samtidigt, och det är nog mycket viktigt för oss, drabbade de världens ekonomi i en kritisk fas, som kännetecknades av en tydlig stagnation av tillväxten i de flesta industriländer. Av den anledningen vill jag också varna medlemsstaterna och företagen för att betrakta händelserna den 11 september som den enda orsaken till konjunkturnedgången och använda dem som täckmantel för sina egna ekonomiska och politiska försummelser. Händelserna den 11 september ökade våra ekonomiska problem markant. Vi måste noga skilja mellan de problem som fanns redan före den 11 september, vilka ytterligare förvärrades på grund av attentaten, och dem som till skillnad från dessa uppstod först på grund av attentaten. Men det ser i dag ofta ut som om de negativa effekterna av terrorattentaten på den europeiska ekonomin lyckligtvis är begränsade, och, som ordförande Duisenberg sade för bara några dagar sedan, problemen på flera områden också fullständigt har klarats upp.
Branscher som drabbats över genomsnittet var och är försäkringsindustrin, och i något mindre omfattning turistbranschen, framför allt konferensturismen och reseverksamheten i samband med belöningssystem. Mycket kunde lyckligtvis bromsas i fråga om turismen genom att konjunkturen på den inre marknaden stärktes. Särskilt drabbad är storindustrin i fråga om försäkringar, samt flygbolag och flygplatser. Europaparlamentets betänkande gör en mycket klar åtskillnad mellan dessa båda områden.
Det gläder oss, och det bör vi också säga i dag, att samarbetet mellan Europeiska centralbanken och amerikanska FED (amerikanska centralbanken), mellan Greenspan och Duisenberg, har fungerat. Euron har visat sig hålla måttet i denna svåra fas, och trots denna iögonenfallande chockartade erosion har det inte inträffat någon världsekonomisk kris eller någon valutakris i Europa. Men vi har samtidigt sett att vi fortfarande är alltför beroende av den amerikanska ekonomin, att vår inre marknad och konjunkturen på den inre marknaden ännu inte är tillräckligt oberoende av den ekonomiska utvecklingen i den övriga världen. Här måste vi börja med oss själva. Därför kräver vi också av toppmötet i Barcelona en ny tillväxt- och innovationsoffensiv, för att med hjälp av en befogad konjunkturoptimism stimulera tillväxt, investeringar och sysselsättning. Vi måste noga se efter var det fortfarande finns hinder på den inre marknaden. Var har man ännu inte genomfört vissa direktiv? Var leder olika situationer i fråga om befogenheter till blockeringar när det gäller att genomföra gemensamma mål, exempelvis handlingsplanen för finansiella tjänster, Lissabonprocessen etc.? Vi måste göra allt för att främja nyetableringar och den ekonomiska strukturen för de små och medelstora företagen. Därför har min grupp lämnat in ett ändringsförslag till Bullmans betänkande, där kommissionen och medlemsstaterna uppmanas se till att man vid revideringen av de nya uppgörelserna om eget kapital i Basel och den nya EU-ramen för tillförsel av eget kapital tar hänsyn till de strukturella kännetecknen för de europeiska företagen, och hjälper de små och medelstora företagen att skapa ramvillkor, så att den riktiga process som drivs i Basel, inte får några negativa följder, utan leder till ett ekonomiskt stöd.
Jag anser också att vi i högre utsträckning måste göra bruk av vår initiativrätt, så att vi undanröjer hindren på den inre marknaden, blir mer autonoma och samtidigt fullständigt använder oss av den ekonomiska kraft som finns i Europa, i enlighet med våra mål. Om detta sker, om vi drar lärdom av den 11 september och tar oss själva på allvar, då kan vi ännu bättre utnyttja både de möjligheter som uppstår på grund av det nya synsättet i världen, och vår roll i världen i enlighet med vår ordning med den ekosociala marknadsekonomin.
(Applåder)

Jackson
Herr talman! Detta är en debatt som kommer att ta mycket olika vägar beroende på vilka utskott ledamöterna sitter i. Som ledamot av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor vill jag koncentrera mig på miljöfrågor i samband med toppmötet i Barcelona.
Först och främst vill jag betona den vikt som utskottet för miljö - och även Europaparlamentet, hoppas jag - lägger vid tillfogandet av en miljödimension till Lissabonprocessen för en årlig bedömning av den ekonomiska tillväxten och den sociala sammanhållningen. Vi blev faktiskt ganska överraskade i utskottet för miljö över att miljöpelaren för en hållbar utveckling inte skulle betraktas som lika viktig som de sociala och ekonomiska pelarna.
Jag vill ta tillfället i akt och framföra tack på mina och mina kollegers vägnar till Europeiska miljöbyrån för det arbete man har utfört i samband med miljöindikatorerna. Chefen för miljöbyrån, Beltrán, kommer snart att gå i pension, och vi är mycket tacksamma för det arbete som han har utfört.
Det är också viktigt att vi inte lämnar dessa indikatorer svävande i luften, samtidigt som vi gratulerar oss själva till det faktum att vi har utarbetat dem. Utskottet för miljö anser att det är mycket viktigt att vi kopplar indikatorerna till tydliga mål och tidsplaner för kommissionens och parlamentets arbete.
Jag vill ta upp en intern fråga med mina kolleger, dvs. att vi verkligen tar itu med den hållbara utvecklingen på ett bättre sätt i detta parlament. Vi borde, t.ex., anordna en årlig debatt med en årlig bedömning av utvecklingen inom alla våra utskottsområden. Det är nödvändigt att fortsätta att se till att man tar hänsyn till miljön inom övriga politikområden. Detta är någonting som miljökommissionären, fru Wallström, alltid varit mycket mån om. Hon står inför en oerhört hård kamp.
Ett politikområde som illustrerar det stora behovet av att man tar hänsyn till miljön, är fisket. Jag företräder sydvästra England. Vi har en rad fiskehamnar och vi kämpar för närvarande med konsekvenserna av verkligt misslyckande när det gäller att ta hänsyn till miljön i samband med den gemensamma fiskeripolitiken. Vi har utarmat fiskbestånden. Vi har yrkesfiskare som inte har någon fisk att fånga. Vi har döda delfiner som spolas upp på stränderna i Bretagne och Cornwall, därför att industritrålare fångar dem mitt i kanalen och sedan dumpar de döda delfinerna. Detta är ett mycket bra exempel på icke-hållbar utveckling, och parlamentet bör se till att göra något åt saken.
Hållbar utveckling kommer att bli en mycket viktig fråga i samband med utvidgningen. Troligen är det så att ansökarländerna i Öst- och Centraleuropa kommer att vilja bli som oss så snart som möjligt - Gud hjälpe dem. Detta innebär att de vill ha fler vägar, fler bilar, mer utsläpp från motorfordon, osv. Det kommer förmodligen att ske ytterligare miljöskador, och vi måste hitta ett sätt - utan att för den skull uppföra oss som kulturimperialister - att se till att en snabb ekonomisk utveckling i de öst- och centraleuropeiska länderna inte skadar miljön, särskilt den naturliga miljön, i de nya medlemsstaterna.
Rio och toppmötet i Rio de Janeiro kommer att ge upphov till en formlig fontän av ord. Huruvida detta toppmöte betyder någonting och om det ger några konkreta resultat, återstår att se. De är synd att kommissionen har lagt fram sitt dokument så sent att vi inte nu kan uttrycka vår gemensamma ståndpunkt i samband med toppmötet i Barcelona. Dokumentet för toppmötet i Rio de Janeiro innehåller några mycket bra punkter, särskilt betoningen på att man skall ge incitament för en miljömässigt och socialt hållbar handel. Något som jag skulle vilja betona i miljöutskottets ståndpunkt, är Europeiska unionens behov av att strukturera sina idéer när det gäller att ta itu med frågan om genetiskt modifierad produktion i länderna i tredje världen.
I december i Sydafrika fanns det ny information om en stor ökning av arealen i landet som används för odling av genetiskt modifierade produkter. Hur lyder vårt budskap till ett sådant land? Säger vi att ju mer ni producerar av det, desto mindre kan ni exportera till oss? Kommer detta att vara ett hållbart budskap till dem, när de bara vill säkra sina inkomster?
Till sist: Några ord om den fruktade, spanska vattenplanen, som allt oftare tagits upp till diskussion i Europaparlamentet. Det är ingen bra idé att fördöma en medlemsstat för åtgärder den har vidtagit i god tro genom en demokratiskt vald regering. I detta fall har den spanska regeringen inkommit med en miljökonsekvensbedömning i samband med planen, och Europeiska kommissionen är i färd med att granska denna. Det är inte rätt tillfälle att börja fördöma Spanien.
Det kommer att bli mycket svårt för de brittiska Labourledamöterna i Europaparlamentet att bestämma sig för hur de skall rösta om den spanska vattenplanen. Till och med i denna stund vidhåller Tony Blair att Aznar är en allierad, så de brittiska Labourledamöterna måste välja mellan att stödja sin premiärminister och att rösta emot Roth-Behrendt som lade fram ändringsförslaget. Detta är ingen avundsvärd situation, och jag avundas dem inte.

García-Margallo y Marfil
. (ES) Herr talman! Nu när vi har resultatet i vår hand, vill jag börja mitt inlägg med att säga herr Bullmann att jag, som hör till den yttersta centern, är oerhört nöjd över att ha kommit fram till en överenskommelse, en kompromiss, med honom.
För det andra, på allmän begäran från såväl utskottet för sysselsättning och socialfrågor som från utskottet för ekonomi och valutafrågor, vänder jag mig nu till rådet för att be att det förenar sig med Europaparlamentet såväl när det gäller definieringen som uppföljningen av de strategier som kommer att fastställas i Barcelona. Som Pablo Neruda sade, det arbete vi måste utföra är som det gamla vinet i mitt hemland, det görs inte av en människa, utan av många, och inte av en planta, utan av många.
Tredje punkten: de sammanfallande åsikter som har uttryckts här. Jag håller med den tjänstgörande rådsordföranden om att det är absolut nödvändigt att behålla principerna om prisstabilitet och en stram budget intakta, såväl för de större länderna som för de mindre. Vi i parlamentet är väl medvetna om hur monetära glädjeskutt eller måttliga budgetar kan sluta: som dagar med rosor och vin. De leder inte till något annat än huvudvärk morgonen efter.
Frågan om strukturella reformer som ökar konkurrensen har utlöst vissa förbehåll, vissa reservationer från de bänkarna. När det gäller avreglering av strategiska sektorer som till exempel transport, elenergi, gas, telekommunikationer eller finansiella tjänster är det som man säger i Kuba, att backa, utan att ta sats.
För det fjärde instämmer jag även i vad andra talare sade om att det är nödvändigt att lägga vikt vid strategiska utvecklingsfaktorer: livslångt lärande och stöd till små företag.
Slutligen, fru Jackson, ett par ord: Den nationella vattenplanen är inte, vilket står i ändringsförslaget, ett exempel på icke-hållbar utveckling. Den är tvärtom ett exempel på hållbar utveckling, eftersom det handlar om att föra vatten från områden som har gott om vatten till de delar av landet där vi ibland har helgonprocessioner för att det skall regna och där vi vid andra tillfällen tar oss fram med båt efter en storm. Som hon mycket riktigt påpekar är det ett parlamentariskt beslut av ett legitimt parlament efter en bred diskussion och ett nästan enhälligt stöd från det nationella vattenrådet, där alla självstyrande regioner ingår, och även socialisterna.
Någon har sålt parlamentet ett falskt mynt. Jag ber dem att begära ansvarskänsla, att de byter detta falska mynt mot ett bra mynt, mot ett äkta mynt, som det som vi nu har i Europeiska unionen.

Martin, Hans-Peter
Herr talman! Först kan jag notera en intressant utveckling här i kammaren. Det kritiseras om och om igen - med all rätt, anser jag - att vi inte för några debatter. De senaste konsekvenserna är alltså nu Barcelona, den 11 september och vattnet. Jag vågar betvivla att det blir någon debatt. Det jag skall ta upp, och det var ju också föremålet för yttrandet, är följdverkningarna av den 11 september. Ett par kärnfrågor som komplettering till det som kollegan Karas, med all rätt tror jag, har anfört: Man skall inte övervärdera detta som händelse betraktat, men när det gäller dynamiken har vi upplevt att vi är sårbara, och den första konsekvensen av den 11 september var och är att politiken återigen har blivit den drivande kraften. If you like it or not - det medges också nu för tiden av de ledande företagsledarna, men även vi måste vara ärliga: Just på europeisk nivå misslyckas politiken!
För det andra har det i och med den 11 september blivit ännu tydligare, att den största omfördelningen av förmögenhet i fredstid i mänsklighetens historia äventyrar världsfreden och förstör marknadschanser, och detta på mycket bred basis, vilket leder till att det, på grund av det politiska misslyckandet och på grund av den nya situation vi nu befinner oss i, krävs mycket just av företagen. För dem skulle väl den 11 september innebära en möjlighet, om de går i spetsen på ett trovärdigt sätt, att göra det som den globala politiken i varje fall hittills inte har klarat av, nämligen att företräda de mänskliga rättigheterna utan om och men.
Vi upplever att oberoende av den 11 september - men tydliggjort på grund av denna händelse - förändras alla marknadsområden, och många växer. Jag tänker på terrorbekämpningen, på det som vi har för avsikt att göra med världsrymden, och på rörligheten. Om ingen, varken inom politiken eller företagen, kommer med det som de bör komma med, ligger makten hos konsumenterna genom att de kan välja, och de vill nu inte bara ha ekologiska utan även socialt ansvarskännande företag. Därför gläder det mig mycket att det som vi har lyckats få igenom i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, nu också kan återfinnas i huvudbetänkandet, nämligen att konsumenterna uppmanas att visa social medvetenhet när de köper varor. Men det som saknas är den verkliga konsekvensen. Den gick igenom hos oss i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Jag beklagar att den inte finns med i huvudbetänkandet. Vi behöver en global Marshallplan. Utan en sådan kommer vi att dra felaktiga slutsatser av dessa händelser, och Barcelona kommer inte heller att fungera.

Mann, Thomas
Herr talman! I betänkandet om toppmötet våren 2002 har utskottet för sysselsättning och socialfrågor samt utskottet för ekonomi och valutafrågor försökt att visa på innovativa vägar. Detta har lyckats på många områden. Å PPE-DE-gruppens vägnar lyckönskar jag Udo Bullman till hans arbete, och till hans dialog- och kompromissförmåga. Vad måste upp på föredragningslistan i Barcelona? För det första reformen av utbildningssystemen. Pisaundersökningen gav till exempel Tyskland en nyttig chock. Äntligen prioriteras utbildning och yrkesutbildning. Det måste ställas mer krav på eleverna, och då kan de hjälpas fram. Så tidigt som möjligt en mångsidig utbildning, så sent som möjligt en specialisering. Först efter omfattande kunskaper, även språkliga sådana, har de obehindrad tillgång till de öppna arbetsmarknaderna i Europa.
För det andra reformen av sysselsättningssystemen. 13,6 miljoner människor i EU är arbetslösa, en utveckling som man inte kan undanröja genom att skönmåla arbetsmarknadsstatistiken. I stället för att administrera arbetslösheten, måste arbetsförmågan klart ökas genom kvalificeringsåtgärder, marknadsorienterad vidareutbildning och Internetanslutningar. Enkla enhetslösningar, exempelvis en förkortning av arbetstiden i hela Europa, är föga substantiella. Vi behöver intelligenta, differentierade lösningar, exempelvis en flexibilisering av arbetstiden, anpassad efter olika branscher och regioner.
För det tredje en reform av förhållandet mellan arbetsmarknadens parter. Den sociala dialogen måste hålla måttet, särskilt i svåra tider. Den europeiska socialmodellen har i hög grad bidragit till freden på arbetsmarknaden och till att öka den europeiska produktiviteten. Det är en flexibel och inte på något sätt en stel modell, och därför förtjänar den att byggas ut.
För det fjärde formen för regleringen. Arbetstagarna har ett vitalt intresse av små och medelstora företag och hantverk. Dessa utgör ryggraden i varje nationalekonomi i EU. De står för 70 procent av alla arbetstillfällen och 75 procent av alla utbildningsplatser. Vi bör stödja nyetablering och företagens innovationsförmåga. Man utbildar sig där ständigt, och erhåller därigenom avsevärt mycket större erfarenheter. Sådana egenskaper får dock inte urholkas genom skatte- och avgiftspålagor och genom överdrivna regler för små och medelstora företag.
För det femte: reformen av statsbudgeten. Vår grupp insisterar på att åtagandena inom stabilitets- och tillväxtpakten undantagslöst iakttas av alla euroländer. Inte heller får konjunktursvackor leda till att detta mjukas upp. Enbart hotet om ett " blått brev" har till exempel i Tyskland lett till att en konsekvent sparkurs äntligen åtminstone antyds. Men det gäller inte bara för mitt land att alla statsutgifter skall prövas, likaså alla subventioner. Jag har stort förtroende för det spanska ordförandeskapet i rådet. Man känner där till betydelsen av vår europeiska socialmodell, och vet hur viktigt det är med hållbar ekonomisk tillväxt. Låt oss satsa på deras motivationsförmåga vid vårmötet i Barcelona!

Goebbels
Herr talman, kära kolleger! Vi lever i en farlig värld, även om Europeiska unionen, sett utifrån, ger intryck av att vara en skyddad hamn. Naturligtvis är inget perfekt i Europa. Vi behöver modernisera våra ekonomiska och sociala system och vi måste förbereda utmaningarna med globaliseringen för att kunna ta vara på möjligheterna. I den här processen vill socialisterna försvara den europeiska sociala modellen. Social rättvisa och social delaktighet skall fortsätta att vara kontinuerliga målsättningar. Men det hindrar inte att reformer kan genomföras på arbetsmarknaden. Men om flexibilitet och rörlighet är universallösningen för full sysselsättning, hur kan man då förklara att arbetslösheten ökat nyligen i Förenta staterna? I Silicon Valley, den nya ekonomins centrum, är arbetslösheten för närvarande 6 procent. De berörda arbetstagarna, som i allmänhet är mycket kvalificerade, flyttar inte på sig. De som måste flytta på sig är de 500 000 icke-amerikanska specialister som genom en särskild lag erhållit tillfälligt arbetstillstånd. När man jämför arbetsmarknaderna kan man inte heller bortse ifrån de två miljoner amerikaner som sitter i fängelse, jämfört med 80 000 i Tyskland eller 60 000 i Storbritannien. Den amerikanska modellen kan inte alltid rekommenderas. Slutsatsen blir: sociala reformer, ja, socialt avhändande, nej.
Efter Lissabon skall nu Barcelona påskynda de ekonomiska reformerna. Socialisterna vill ha en verklig inre marknad. Men avreglering betyder inte brist på regler. Avregleringen kräver bättre regler och en verklig kontroll av dessa, vilket Enron-affären borde ha lärt oss. Europa måste genom att modernisera sin ekonomi upprätthålla effektiv offentlig service till tjänst för medborgarna, särskilt de fattigaste. När man nu i Förenta staterna återupptäcker fördelarna med offentlig service, skall Europa inte lägga ned sin. Socialisterna är för den makroekonomiska stabiliteten. Men stabilitetspakten skall tillämpas på ett icke-dogmatiskt sätt och med hänsyn till världskonjunkturen. Budgetdisciplin, ja, men med nödvändig flexibilitet när läget i världsekonomin kräver det. Amerikanerna visar oss för närvarande sin pragmatism när det gäller budget- och skattepolitik. Ja, även beträffande globaliseringen, men inte en globalisering utan multilateralt fastställda och accepterade regler. Ingen globalisering utan solidaritet, särskilt med de utvecklade länderna. Men de utvecklade länderna, och det påmindes vi på ett grymt sätt om den 11 september, kan bara leva i fred om de bidrar till att lösa konflikter som överallt i världen gör det möjligt för dogmatiska agitatorer att få en sysslolös ungdom att tro att den lever i en värld utan framtidsutsikter. Herr talman! Vi måste visa att en gemensam framtid är möjlig.

Jensen
Herr talman! Det har inte varit någon lätt uppgift att utforma parlamentets underlag till det kommande toppmötet. Bullmann har gjort sitt bästa och det tackar vi för. Min grupp anmäler dock förbehåll vad gäller enskilda punkter i betänkandet, som på vissa ställen enligt vår uppfattning genomsyras av en liberaliseringsrädsla. För oss råder ingen motsättning mellan en fri marknadsekonomi och goda sociala villkor, tvärtom. Vi vet av erfarenhet att vi alla som konsumenter i långt de flesta fall är betjänta av en fri konkurrens som kan säkra låga priser och god kvalitet.
På toppmötet i Barcelona skall regeringscheferna ta ställning till en mycket ambitiös handlingsplan för främjande av kompetens och rörlighet inom Europeiska unionen under de kommande fem åren. Jag anser att denna plan är ett verkligt bra initiativ. Det måste fattas beslut på EU-nivå för att underlätta tillvaron för de människor som vill söka nya utmaningar genom att ta arbete eller studera i en annan medlemsstat. De skall garanteras sociala rättigheter, men det finns också en lång lista av initiativ som medlemsstaterna måste genomföra för att stärka sina utbildningar. Detta skall göras genom en öppen samordning och jag tycker det är en bra idé att vi skall genomföra den öppna samordningen på detta område. Men jag tycker att det är viktigt att detta åtföljs av en öppen diskussion med deltagande av alla involverade parter, för utan denna öppna diskussion råder ett demokratiskt underskott i den öppna samordningen. Jag tycker också att vi skall se upp så att det inte går inflation i tillämpningen av den öppna samordningen och så att vi inte fastställer gemensamma europeiska mål och kvoter på allt mellan himmel och jord. Det slutar till sist med att vi förstör en fin idé, och vi går i varje fall inte in för öppen samordning när det gäller barnpassning.

Mayol i Raynal
Herr talman! Som katalan gläds jag åt att Barcelona under två dagar blir Europas huvudstad. Jag fruktar emellertid att mina landsmäns stora förväntningar på unionen kommer på skam. För stats- och regeringscheferna handlar det om att kontrollera hur långt vi kommit när det gäller den utmaning som inleddes i Lissabon. Men Katalonien förväntar sig mycket mer av Europa än denna lite barnsliga utmaning. Katalonien förväntar sig till att börja med att unionen erkänner den för det den är, nämligen en myndig stat. Den förväntar sig också att unionen erkänner dess tusenåriga språk som talas av nära åtta miljoner personer som officiellt språk och arbetsspråk här i parlamentet. Den förväntar sig slutligen att kunna delta fullt ut i de olika europeiska instanserna. Den vill ha ett politiskt Europa där uppmuntran av företagsanda inte innebär att man trycker ned dem som hungrar och törstar efter rättvisa. Ett Europa där avreglering inte betyder avveckling av den offentliga servicen. Ett Europa som vill ha en hållbar utveckling och som därför inte kan godkänna den nationella vattenplanen, trots de påtryckningar som utövas mot oss i den riktningen just nu. Den vill ha ett Europa som är broderligt mot invandrarna och solidariskt med folken som kämpar mot de nya formerna av kolonisering. Katalonien behöver förvisso Europa, men Europa behöver också Katalonien. " Seny" , det katalanska sunda förnuftet, skulle göra underverk i rådet och kommissionen. Om några dagar kommer mina landsmän sannolikt att med kraft, och bättre än vad jag kan göra här, uttrycka en del av sina förhoppningar. Måtte de, måtte vi, hörsammas.

Figueiredo
Herr talman! Vad som framstår tydligt i kommissionens dokument är å ena sidan erkännandet av att Lissabonstrategin utgick ifrån en treprocentig ekonomisk tillväxt, något som inte uppnåddes under 2000 eller 2001 genom den ekonomiska uppbromsning som har inträtt, och å andra sidan trycker dokumentet på två grundläggande mål som även Bullmanns betänkande tar upp: att uppfylla stabilitetspaktens mål, främst strategin för " nollunderskott" till 2004, och en intensifiering av de försenade processerna. Så även om man erkänner att de oroande fattigdomsnivåerna och inkomstskillnaderna kvarstår, är förslagen som läggs fram ett större tryck för att genomföra avregleringarna av de statliga marknaderna, skapandet av en inre marknad för riskkapital 2003 och för finansiella tjänster 2005, öppnande av elmarknaden 2003 och gasmarknaden 2004, framläggandet av ett andra avregleringspaket för järnvägssektorn och en satsning på att reformera arbetsmarknaderna.
Även om man lägger fram några positiva åtgärder på det sociala området med en minskning av fattigdomsnivån till hälften fram till 2010 och godkännandet av indikatorerna för social integration, är det så att intensifieringen av privatiseringarna, försöken att skapa en flexibel arbetsmarknad och envisheten med att tillämpa de rigida kriterierna i stabilitetspakten utan hänsyn till medlemsstaternas olikheter och de stora sociala problemen i vissa länder, kommer att leda till ännu större fattigdom och arbetslöshet.
Den stora tillit som den stora arbetsgivareföreningen visar toppmötet i Barcelona är symptomatisk. Detta är skälen till vårt hårda motstånd mot kommissionens dokument. Beträffande Bullmanns betänkande så hade det inledningsvis en viss balans, men förvanskades sedan, och närmade sig kommissionens ståndpunkter och därför är vi emot även detta.

Krarup
Herr talman! Den borgerliga regeringen i mitt hemland Danmark har i dag utsett en internationellt erkänd bluffmakare, en herr Lomborg, till ledare av regeringens så kallade institut för miljöutvärdering och har därmed tagit ett stort steg mot ett avskaffande av varje form av bärkraftig utveckling. Europeiska unionens rådsordförandeskap hanterar samhällets och världens konflikter på ett mer elegant sätt genom verbala manövrer, eufemismer och förtiganden, men resultatet är i stort sett det samma. Programmet för integrerade transportsystem sägs t.ex. vara till nytta för miljön, men utbyggnaden av Europeiska unionens motorvägsnät har sedan antagandet av Maastrichtfördraget för tio år sedan ensamt förorsakat en ökning av de trafikrelaterade koldioxidutsläppen på 15 procent, och detta trots de politiska besluten om en sänkning av de samlade utsläppen. Det finns ingenting i programmen som tyder på några radikala förändringar. Programmet för toppmötet representerar allt annat än en bärkraftig utveckling, inte bara ur miljösynpunkt. Hur är det ställt med den ekonomiska och sociala bärkraften i världen? Huvudfrågan i Barcelona är ju att befästa och utvidga medlemsstaternas andel av det ekonomiska världsherraväldet. Det är inte bara miljön som offras, utan den stora majoriteten av världens befolkning. Sambandet mellan den kapitalism man förverkligat inom Europeiska unionen och det politiska och militära förtrycket är skrämmande tydligt - för alla utom för eliten inom Europeiska unionen.

Moreira Da Silva
Herr talman, ärade ledamöter! Tyvärr är en hållbar ekonomisk utveckling fortfarande någonting vi måste sträva efter, det är inte en existerande verklighet som vi kan förbättra. Tio år efter mötet i toppmötet i Rio de Janeiro, har tecknen på ohållbarheten förvärrats och vårt globala arbete med dessa frågor är fortfarande otillräckligt. I detta sammanhang var det därför mycket viktigt att rådet i Göteborg godkände en europeisk strategi för hållbar utveckling och att det gav Lissabonprocessen en miljödimension. Detta beslut, liksom arbetet med att uppfylla Kyotoprotokollet, har gjort Europeiska unionen ledande på miljöområdet.
När det gäller rådet i Barcelona är det väsentligt att tre mål uppfylls. För det första måste det vara handlingsinriktat och fastställa mål, tidsplaner och vilka åtgärder som är nödvändiga för att korrigera Europeiska unionens ohållbarhet. För det andra måste det ange när och hur vi skall föra in miljöfrågorna i Europeiska unionens gemensamma politikområden. För det tredje bör det anta en ambitiös samling miljöindikatorer som kan utgöra referenspunkter vid den årliga utvärderingen.
Ett sista ord om ändringsförslag 10 som fördömer den spanska vattenplanen: här står Europaparlamentets trovärdighet och institutionernas balans på spel. Parlamentet får inte förvandlas till en instans i EG-domstolen, och här riskerar vi att skapa ett oerhört allvarligt prejudikat. De europeiska medborgarna, liksom ledamöterna i Europaparlamentet, har mekanismer till sitt förfogande för att på ett legalt sätt ifrågasätta viss projekt i gemenskapens tvistefrågor. Detta ändringsförslag är oacceptabelt, det hotar till och med godkännandet av resolutionen, och jag hoppas hur som helst att förslagställarnas förnuft tar överhand.

Trentin
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, herrar kommissionärer! Jag instämmer helt och fullt i de resonemang som förs fram i betänkandet från Bullmann och framför allt hänvisningen till vissa mål som antogs i Lissabon när det gäller visionen av en välfärdsstat som han ser, inte som ett komplement till den ekonomiska politiken, utan som en avgörande faktor inom ramen för en politik för hållbar utveckling mot full sysselsättning och en förbättring av arbetets kvalitet. Vi delar också många av de förnuftiga resonemangen i betänkandet från kollegan Karas.
Men den strategiska roll som gavs i Lissabon åt forsknings- och utvecklingspolitiken, det livslånga lärandet, ökningen av den sysselsatta andelen av befolkningen och sysselsättning för de äldsta arbetstagarna kräver att dessa mål blir en del av en ekonomisk och social politik som utarbetats på ett och samma ställe och genom en enhetlig beslutsprocess, även med öppna samarbetsformer. Ur den synpunkten är det oroande att konstatera de förseningar som uppstått när det gäller investeringar, offentliga och privata, inom forskning och livslångt lärande som, låt oss inte glömma det, låser processerna för rörlighet och flexibilitet vid det outplånliga kravet på säkerhet och rigiditet. Men än mer oroande är tecknen på en uppbromsning när det gäller skapandet av en policy mix som förenar samordningen av den ekonomiska politiken för hållbar utveckling med politiken för sysselsättning och social sammanhållning för att stimulera en ny fas i den sociala dialogen.
Om en sådan tendens, som i dag verkar dominera - dvs. att återgå till en åtskillnad mellan den gemensamma ekonomiska politiken, som för övrigt ofta saknas, och den sociala politiken, som riskerar att nedflyttas till rangen av stödpolitik - verkligen skulle undervärderas i Barcelona och inte öppet bekämpas, så skulle det innebära att man ohjälpligt komprometterar de mål som sattes upp i Lissabon för perioden 2002-2010. Denna fas blir än allvarligare om man betänker att den sammanfaller med målsättningen för en horisontell politisk gruppering som öppet har som mål att snedvrida det strategiska innehållet i besluten från Lissabon. Detta gäller ett dokument som undertecknats av de italienska och brittiska regeringscheferna, i vilket man inte framhåller strukturella reformer utan en avreglering av arbetsmarknaden, en utarmning av den kollektiva förhandlingsrätten som underställs ett frivilligt accepterande från den enskilde entreprenören och den enskilde anställde. Detta är en attack på artikel 30 i stadgan om de grundläggande rättigheterna som inte kan få stöd och acceptans i Barcelona.

Clegg
Herr talman! Samtidigt som Lissabonprocessens liberala inriktning naturligtvis är välkommen, skulle jag vilja rikta er uppmärksamhet på två varningar. För det första, det vi inte gör och det vi avstår från att göra är lika viktigt som det vi faktiskt försöker att göra. Vi bör i konkurrenskraftens namn se till att avstå från att lägga bördor på och skapa förvirring i Europeiska unionen genom för många föreskrifter eller initiativ som egentligen inte behövs.
I detta sammanhang hoppas jag att man under toppmötet i Barcelona kommer att uppmärksamma den viktiga frågan om konsekvensanalys. Alltför ofta startas initiativ utan en fullständig analys av konsekvenserna för näringslivet och miljön, men också för konsumenterna och förvaltningarna. Låt oss alla ta itu med att strama upp de hinder som vi måste ta oss förbi innan vi faktiskt startar olika initiativ.
Den andra varningen är denna. Lissabonprocessen - och detta kommer utan tvekan att tas upp under toppmötet i Barcelona - dignar nu under en hel rad mål. Det är bra att ha mål, men de kan snabbt undergräva processens trovärdighet, om målen inte uppfylls eller om de helt enkelt bara uppfylls av medlemsstaterna genom statistisk fingerfärdighet. Jag vädjar till rådet och kommissionen att vara försiktiga när det gäller att genomföra och upprätta för många mål, om det är tydligt att man inte alltid kommer att uppfylla dessa mål.

Lambert
Min grupp har sedan länge varit kritisk mot Lissabonprocessen, inte minst på grund av dess blinda tro på ekonomisk tillväxt i sig, utan något som helst försök till utvärdering av saken, och trots det håller vi fortfarande fast vid denna som en nyckelindikator för ekonomiskt välstånd och antar att detta också innebär socialt välstånd. Om jag måste sätta upp en mur runt mitt hus, installera tjuvlarm, fönsterlås, etc., kanske det är bra för ekonomin, men inte för min livskvalitet. Vi kritiserar också strävandena efter att bli den mest konkurrenskraftiga, kunskapsbaserade ekonomin, på grundval av att det under alla former av konkurrens kommer att finnas förlorare, både i Europeiska unionen och utanför.
Det vi försöker att titta på i och med Lissabonprocessen, är att vi måste vara försiktiga så att den sociala sammanhållningen, som var ytterligare ett mål, inte lider skada av vår önskan om att skapa konkurrenskraft. Vi är också mycket medvetna om att Lissabonprocessen inte är tillräcklig. Efter toppmötet i Göteborg lade man till miljön och löftet om att vårmötena - som toppmötet i Barcelona är - skall ta upp frågor om hållbarhet. Min grupp anser att alla toppmöten bör handla om hållbarhet, men jag kan gå med på minst ett om året till att börja med, eftersom miljön stöder vår ekonomiska utveckling, och om vi inte har hållbarhet så kan vi säga adjö till stabilitetspakten.
Genom Bullmanns ursprungliga betänkande fick vi en omfattande påminnelse om en rad frågor rörande sysselsättning, social sammanhållning och hållbarhetens betydelse, men jag tror att vi fick betydande motsättningar i och med betänkandet, genom vissa resolutioner från utskottet för ekonomi och valutafrågor; inte minst punkt 25 med framstöt om liberalisering utan någon som helst kvalitativ utvärdering av de sociala och miljömässiga frågorna, och punkt 36, där det står att Europeiska unionen gjorde ett mycket bra arbete i Doha när det gäller vårt främjande av liberaliseringen av världshandeln som en katalysator för internationell tillväxt. Vi måste komma bort från föreställningen att en hållbar tillväxt på något sätt innebär 3 procent år efter år, om detta äter upp våra begränsade resurser och förorenar vår miljö. Vi måste, i egenskap av europeisk union, bestämma vad vi avser med hållbar ekonomisk tillväxt, och det är inte det vi röstar om här.

Ainardi
Herr talman! Mer Europa, det spanska ordförandeskapets tema, är i princip en ambition som vi kan instämma i. Hela frågan är: vilket Europa? Medan Europa behöver ett starkt ekonomiskt och socialt uppsving och skall uppfylla medborgarnas förhoppningar, aviseras toppmötet i Barcelona som en avgörande etapp när det gäller att genomföra en snabb avreglering av den offentliga servicen, som rådets tjänstgörande ordförande nyss kallade " industrinätverk" . Avreglering är det magiska svaret. Men förväntningarna bara ökar när det gäller en mer ambitiös offentlig service av hög kvalitet. Skulle det vara nationell egoism? Jag tror att detta behov är universellt. De avsevärda skillnader som finns mellan olika länder när det gäller befolkningens tillgång till denna service motiverar utarbetandet av gemensamma europeiska normer som kan möjliggöra en harmonisering uppifrån. Det är inte mindre offentlig service som borde stå på dagordningen, utan mer och bättre service, och den skall utvecklas, demokratiseras och moderniseras. Offentlig service, eller tjänster i allmänhetens intresse, betraktas i unionen fortfarande som ett avsteg från konkurrensreglerna. De bör i stället bli hjärtat i den europeiska sociala sammanhållningen, nyckeln till åtgärder för ett Europa av framsteg, och bli en av dess referenser och värderingar. När man nu lägger fram delrapporten om sammanhållningen i unionen för oss, skall man då fortsätta att i ena änden bryta ned det som man försöker bygga upp i den andra? Toppmötet i Barcelona begränsas självfallet inte till den här frågan, men grundproblemen är desamma: den ekonomiska situationen, kampen mot terrorismen, utvidgningen, behovet av mer demokratiska institutioner, är alla frågor som stämmer till ny diskussion om unionens mening och ambitioner, när nu konventets första möte öppnar i morgon. Den formella hänvisningen till ett mer socialt Europa, liksom till den nödvändiga tillnärmningen till medborgarna, räcker inte längre. Det behövs starka signaler, konkreta handlingar. De aviserade svaren till toppmötet går för närvarande inte i rätt riktning, tvärtom. Bakom aviseringen om mer Europa är det ett mer liberalt Europa som gör sig gällande, det är marknadens trosartikel. Medborgarna förväntar sig andra saker. De kommer att säga det med kraft vid demonstrationerna inför toppmötet. Vi måste snarast lyssna på dem.

Pronk
Herr talman, herr minister och kommissionärer! Jag anser att vi i dag ägnar oss åt ett mycket viktigt ämne, och det gläder mig mycket att detta sker under spanskt ordförandeskap.
Ingenstans har arbetslösheten minskat så kraftigt som just i Spanien. Jag har alldeles nyss räknat ut att den totala arbetslösheten inom unionen har minskat med 1 procent genom Spaniens enorma ansträngningar: utan dessa ansträngningar skulle vi haft en arbetslöshetssiffra på 9,5 procent i stället för den nuvarande siffran på 8,5 procent. Jag anser att detta är en ytterst viktig prestation som vissa länder borde ta som exempel. Denna prestation har kommit till stånd genom en kombination av ekonomiska reformer, social dialog och så vidare, och det är meningen att vi skall följa detta exempel i hela Europa, i alla länder.
Det finns naturligtvis även en del utveckling av mer olycksalig karaktär. Den första har redan nämnts av Poettering, nämligen frågan om " det blå brevet" i Tyskland. Hur kom det till stånd? Sedan kommer vi till två perfiditeter: den ena är att ett land som inte är medlem av euroområdet, nämligen Storbritannien, intervenerar i frågor som gäller vårt euroområde. De har inget med detta att göra, de är inte på något vis förenade med oss, och ändå medverkar de till att omöjliggöra en kvalificerad majoritet. Detta är verkligen en skandal! Snart kommer väl Putin och Bush också att vara med och besluta om vår räntefot. Detta är inte godtagbart, herr talman, och jag anser att vi måste se till att få ett slut på det snarast möjligt.
Den andra perversiteten, den interna tyska ekonomiska kompensationen, Finanzausgleich, är av en annan karaktär. Inom stabilitetspakten försöker vi att förebygga skulder, men inom den tyska Finanzausgleich belönas skuldsättning, och delstater som inte har något egentligt behov av att skuldsätta sig tvingas till och med att göra det ändå. Detta måste vi också se till att få ett slut på. Om vi kunde få detta till stånd skulle vår ekonomiska roll bli mycket bättre och mer social.

Sacconi
Herr talman! Personligen tyckte jag det var ett viktigt framsteg när man i Göteborg beslutade att infoga miljödimensionen i Lissabonprocessen. Men jag hyser vissa tvivel när det gäller möjligheten att det förestående rådet under våren på ett sammanhängande sätt skall kunna utveckla den tanken. Låt mig återge de tre viktigaste skälen till denna pessimism, som jag naturligtvis hoppas skall komma på skam: För det första den långsamhet med vilken miljödimensionen jämställs med den ekonomiska och sociala dimensionen, vilket bevisas av ensidigheten hos de indikatorer som hittills har tagits fram för att utvärdera de framsteg som gjorts. För det andra det alltför slutna sätt på vilket man fortfarande hanterar strategin från Lissabon och Göteborg, dvs. utan det nödvändiga engagemanget från Europaparlamentet, men också utan medverkan från de regionala myndigheterna och arbetsmarknadens parter. För det tredje den senfärdighet med vilken gemenskapsinstitutionerna, inklusive Europaparlamentet, anpassar sitt arbete till idén om hållbar utveckling, en idé som inte medger låsta positioner och behörighetskonflikter. Denna utvecklingsidé grundas på principen om integrering av olika politiska program och kräver därför maximal samordning och maximalt samarbete samt skapandet av gemensamma instrument för planering, reglering och övervakning.
Allt detta av en mycket viktig anledning: Förnyelse, forskning, utbildning, arbetets omfattning och kvalitet, utnyttjande av miljö- och kulturvärden blir i allt högre grad komponenter i en gemensam politik. Dessa behov finns väl återgivna i såväl Bullmanns betänkande som det resolutionsförslag som diskuterades i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, som jag därför stöder helhjärtat.

Gasòliba i Böhm
Herr talman, ärade kolleger, herr tjänstgörande rådsordförande! Vi i den liberala gruppen stöder de allmänna riktlinjerna och de mål som det spanska ordförandeskapet har lagt fram inför mötet i Barcelona och vi hade möjlighet att kommentera detta detaljerat under vicepresident Ratos framträdande i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Emellertid har jag några kommentarer. Vi anser att vi behöver en tidsplan för de mål som fastställs i slutsatserna från Europeiska rådet i Barcelona.
Två år har förflutit sedan Lissabon och om man ser på utvecklingen av produktionsnivåerna, den ekonomiska utvecklingen, inte i strikt mening, utan i jämförelse med den nordamerikanska, eller att vi inte har genomfört några av de grundläggande målen, som till exempel avreglering av vissa sektorer som fortfarande är alltför skyddade och som helt klart orsakar snedvridningar av konkurrensen, är det sant att avstämningen av denna process hittills inte har varit tillfredsställande.
För att ge trovärdighet åt Europeiska rådets möte är det därför nödvändigt att fastställa tydliga samband mellan målen och tidsplanen, förutom att återigen utarbeta en lista över allt som måste göras, vilket upprepas vid varje rådsmöte.

Flautre
Herr talman! De mest optimistiska och de mest viljestarka européerna minns, två år efter toppmötet i Lissabon, hur den nya paradigmen löd: vi skall göra unionen till världens mest konkurrenskraftiga kunskapsekonomi, och samtidigt åstadkomma större social sammanhållning. Denna strategi, som kompletterades i Göteborg, blir en strategi för hållbar utveckling på miljöområdet och det sociala området. Vi ville tro på det, vi skulle vilja tro på det och vi vill fortfarande tro på det, men i verkligheten är detta införlivande av den ekonomiska, sociala och miljömässiga dimensionen bara en synvilla. Det spanska ordförandeskapet låtsas inte. Det är mycket ärligt. För ordförandeskapet är en hållbar utveckling av unionen detsamma som effektiva marknader, varor, tjänster, kapital och arbete. Kan man låtsas tro det? Man vill sälja på oss en snabb avreglering av marknaderna, transporterna, elektriciteten och gasen, trots att man vet att det kommer att leda till att handlingsförmågan försvagas när det gäller kampen mot fattigdomen, för den sociala tryggheten, det blir mindre territoriell sammanhållning och färre kvalitetsarbetstillfällen, vilket alla undersökningar visar. Man organiserar arbetsmarknadens flexibilitet och arbetstagarnas rörlighet i stället för en verklig politik för att skapa sysselsättning. I Bullmans betänkande försöker man göra det omöjliga. Han vill både äta upp kakan och ha den kvar. Respekt för åtagandena i stabilitetspakten och investeringar till förmån för utbildning, forskning, miljö och nätverk. Kvalitet när det gäller sysselsättningen och flexibilitet när det gäller marknaden. Nej, för oss är de verkliga prioriteringarna inför Barcelona att utveckla den sociala och solidariska ekonomin, se till att man kan klara sig på sin inkomst, det gäller särskilt bland ungdomarna där fattigdomen ökat avsevärt, verkligen definiera tjänster i allmänhetens intresse, minska arbetstiden och investera i miljö och livsmiljö. Det är våra prioriteringar inför toppmötet i Barcelona.

Markov
Herr talman, herrar ordförande i rådet och kommissionen! Jag vill uteslutande hänvisa till kollegan Karas betänkande.
För det första är det positivt att man tydligt skiljer mellan de faktiska ekonomiska följderna av den 11 september och de redan tidigare befintliga bristerna inom politik och ekonomi. Naturligtvis måste Europeiska unionen tillåta sina medlemsstater att stödja företag med svåra problem, vilka faktiskt beror på följderna av attacken, för att mildra respektive förhindra negativa företagsekonomiska och därmed sammanhängande effekter på de anställda.
För det andra är det ändå oansvarigt när företag genomför rationaliseringsåtgärder - det vill säga nedskärning av arbetsplatser - i förväg och helt obefogat motiverar detta med händelserna den 11 september. Det vore i själva verket absurt och skadligt att där också bidra med statligt stöd.
För det tredje: Jag anser att man inte kan bevisa påståendet att man genom Europeiska centralbankens räntesänkning och införandet av euron i Europa kunde kväva en internationell finanskris i sin linda.
För det fjärde: De ytterligare negativa effekter på det ekonomiska läget som föredraganden befarar kan uppstå på grund av ökade utgifter för militär och inre säkerhet, kan drastiskt minimeras genom en förnuftig utvecklingspolitik som syftar till att undanröja orsaker till terrorismen, exempelvis fattigdom, förtryck, exploatering och kulturell intolerans.

Liese
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Jag vill under mina två minuter koncentrera mig på en delaspekt som spelar en viktig roll vid toppmötet i Barcelona. Kommissionsordförande Prodi har nämnt att det där även kommer att handla om den handlingsplan för bioteknik, som kommissionen har föreslagit. Jag tror att det är bra att man talar om detta i Barcelona, ty biotekniken innefattar möjligheter till tillväxt och sysselsättning. Jag anser att det är rätt att kommissionen här modigt går i spetsen. Jag vill uttryckligen säga att de flesta användningsområdena för gen- och biotekniken inte innebär några principiella etiska problem. Därför bör biotekniken stödjas. Den kan också bidra till en hållbar utveckling därför att vi sparar resurser genom en klok tillämpning av biotekniken.
Men, herr kommissionsordförande, det finns också en berättigad oro. Jag har fått det intrycket att denna berättigade oro snarare beskrivs som ett acceptansproblem i kommissionens handlingsplan, som man bara måste informera befolkningen om i tillräcklig utsträckning, och sedan har man inte längre något problem. Europaparlamentet har dock alltid påpekat att det också krävs gränser, som i sig själva är nödvändiga och som man måste fastslå politiskt för att skydda miljön och hälsan, men även av etiska skäl. Ty vi är inte längre den Europeiska ekonomiska gemenskapen, utan vi är Europeiska unionen. Därför behöver vi också gemensamma värden, och detta får konsekvenser. Därför anser jag att det är fel att kommissionen i sitt dokument behandlar stamcellsforskningen mycket schablonartat och inte skildrar de etiska problemen på ett tillräckligt differentierat sätt.
Ministerpresident Aznar har under de senaste dagarna förhållit sig på ett helt annat sätt. Han har uttryckligen berört de etiska problemen. Jag vill uppmana rådet och kommissionen att ta sig an dessa problem. Jag vill be kollegerna att stödja ändringsförslag 27 till Jacksons resolution, där vi noggrant har behandlat denna balans mellan möjligheter och risker och där vi vill väcka rådet.

McNally
Jag vill ta upp tre punkter. För det första avregleringen av energimarknaden, för det andra det europeiska forskningsområdet och de omfattande åtgärder som måste vidtas i samband med det sjätte ramprogrammet, och, för det tredje, entreprenörskap.
När det rör entreprenörskap, är det inte på tiden att vi fick ta del av vissa resultat från de många riktmärkningsövningar som har gjorts? Är det inte på tiden att vi namnger och hänger ut de medlemsstater som inte vidtar tillräckliga åtgärder för att förbättra entreprenörskapet och konkurrenskraften? Europaparlamentets utskott för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har röstat om avregleringsdirektiven för gas och elektricitet, och vi har dragit slutsatsen att om avreglering äger rum utan att man tar hänsyn till konsekvenserna för miljön, konsumenterna och det sociala området, ger man sig ut på en farlig väg.
Vi borde, t.ex., uppmana till användning av energieffektivitet som en indikator i Lissabon- och Barcelonaprocesserna. Om en medlemsstat är så oduglig att den inte använder sin energi på ett intelligent sätt, kommer den aldrig att bli konkurrenskraftig. Det är en av de bästa indikatorerna på en stats vilja att göra bra ifrån sig i dagens värld, så vi uppmanar till en användning av indikatorer. Kan ni också vara snälla och tala om för oss vad alla era riktmärkningsövningar har visat.

de Roo
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har utarbetat en bra resolution om hållbar utveckling. Alla är för den, men när den börjar ta konkret form minskar det politiska stödet väldigt snabbt. Nu vill regeringen Aznar ha ett europeiskt bidrag på en miljard euro årligen för sin Plan Hidrológico Nacional (nationella vattenplan), en enfaldig plan som står i direkt strid med hållbar utveckling: transportera vatten över tusen kilometer i stället för att spara vatten och avsalta havsvatten. Kommissionen är benägen att ge den miljarden. Det är oacceptabelt. Därför uppmanar jag alla mina kolleger att stödja ändringsförslag 10, inklusive hänvisningen till Spanien. Låt mig avsluta på spanska: El plano estupido del Gobierno Aznar no pasará.

García-Orcoyen Tormo
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, ärade kolleger! Att placera miljödimensionen på samma nivå som den ekonomiska och sociala dimensionen och agera därefter är att sluta att tala om hållbar utveckling och i stället börja genomföra den. Att inta en vaksam och krävande hållning i genomförandet av kriterier för hållbar utveckling i medlemsstaterna när det gäller frågor som berör uppfyllandet av det europeiska regelverket och användning av gemenskapsmedel är gemenskapens institutioners skyldighet.
Förslaget till resolution från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor är ett initiativ där dessa aspekter betonas och därför förtjänar det kammarens stöd. Att ta upp en nationell fråga som den spanska vattenplanen i Europaparlamentet med anledning av denna resolution är dock ett allvarligt misstag som absolut inte motsvarar viljan att skapa hållbar utveckling. Avsikten med detta är snarare att bryta mot alla principer för subsidiaritet och oberoende för gemenskapens institutioner.
Herr de Roo, att i förväg och utan grunder försöka ta ifrån en medlemsstat gemenskapsmedel som är nödvändiga för statens ekonomiska utveckling och för den sociala sammanhållningen i dess regioner är i själva verket att agera mot hållbar utveckling i denna medlemsstat. Den spanska vattenplanen förhindrar inte hållbar utveckling, i ert resonemang utgår ni från ett fullständigt åtagande att uppfylla gemenskapens miljölagstiftning och de kriterier som har inspirerat skapandet av strategin för hållbar utveckling, den stöds och har godkänts av de flesta behöriga nationella institutionerna, den övervakas vetenskapligt och tekniskt på permanent basis, såväl på gemenskapsnivå som nationell nivå. Förbättringen av över femton miljoner invånares livskvalitet beror på genomförandet av planen och den stöds solidariskt av en överväldigande majoritet av den spanska befolkningen. Våra väljare förväntar sig lämpliga svar från oss på de frågor som vi måste inta en ståndpunkt om. De bästa politiska svaren är just ett resultat av eftertanke, aktsamhet och djupgående kunskap om frågorna, aldrig av demagogier.
(Applåder från höger)

O'Toole
Herr talman! Det verkar ofta som om utbildning kommer i andra hand efter frågor som rör marknadsavreglering, teknisk utveckling och främjande av telekommunikationer och entreprenörsinfrastruktur. Bullmanns betänkande riktar emellertid vår uppmärksamhet på att det inte kommer att bli något som helst resultat av alla dessa åtgärder, om vi inte får utbildade medborgare som kan skapa, driva och underhålla dessa sektorer. I samband med en utvecklad tillverknings- och entreprenörsmiljö i ett samhälle som kräver frekventa uppdateringar av kunskapsgrunden, och i ett samhälle som kräver rörlighet över gränserna, blir utbildning därför ett villkor, en förutsättning, för våra framgångar i en kunskapsbaserad ekonomi, inte bara ett av resultaten av dess framgångar.
Hur kan vi hoppas på att få en konkurrenskraftig, dynamisk ekonomi, när medlemsstaterna i dag uppvisar betydande brister när det gäller läskunnighet, stora olikheter när det gäller språklig förmåga, protektionism och skillnader när det gäller yrkes- och utbildningskvalifikationer samt åtskilliga ekonomiska och rättsliga hinder för rörligheten. De förändringar vi behöver fordrar ett grundläggande samarbete mellan medlemsstaterna, av ett sådant slag som utbildningsministrar, universitetsrektorer och arbetsförmedlingar bedömer som oerhört komplicerat.
Inför dessa extraordinära svårigheter, är en sak som skulle skapa en väldig fördel för oss därför tillhandahållandet av en ram, ett gemensamt engagemang och en realistisk bedömning av de resurser som krävs för att se till att vi vidtar dessa grundläggande åtgärder för att främja utbildning som det grundläggande steget i framtiden till en konkurrenskraftig, kunskapsbaserad ekonomi i Europa.

Purvis
Herr talman! I de utskott som jag är ledamot i, har man under de senaste dagarna gjort viktiga framsteg i samband med lagstiftningen om både finansiella tjänster och avregleringen av energimarknaden. Det skulle vara tragiskt om Europeiska rådet inte också kunde matcha Europeiska unionens stora behov och Europeiska rådets egen retorik vid toppmötet i Lissabon, och inom kort färdigställa lagstiftningen inom detta område.
Utöver detta betonar jag den stora betydelse som forskning och utveckling och innovation har för Europas framtid. Prodi framhävde detta politikområde och sade, helt riktigt, att det inte finns någon anledning varför Europa inte skulle vara världsledande inom bioteknik, som tveklöst kommer att bli det ledande forskningsområdet, och som också kommer att skapa sysselsättning och förbättrad livskvalitet, inom de kommande årtiondena. Trots detta, hur ser det ut i dagsläget? Vi gnabbas om gemenskapspatent, moratorium och motsättningar, förfarandemässiga hinder som har omintetgjort all utveckling inom genetiskt modifierade grödor och de makalösa möjligheter de ger oss i Europa, och särskilt länderna i tredje världen. Hur ser det ut i dagsläget? Alltför komplicerade och dyra godkännande- och patentförfaranden för nya produkter inom sjukvårds- och läkemedelsområdet. Vi har inte råd att förlora våra bästa forskare till våra konkurrenter, där de får bättre villkor, både när det gäller ambitioner och ersättning.
Det har redan gått två år sedan toppmötet i Lissabon, det är bara åtta år kvar till 2010, när vi skall bli den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomin i världen. Herr rådsordförande! Det är handling som räknas, inte tomma ord - det finns ingen tid att förlora.

Gröner
Herr talman, herr ordförande, kolleger! För att uppnå de ambitiösa målen från Lissabon och göra unionen till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade område, måste för det första takten ökas, och för det andra måste det göras en definiering där målgrupperna är mer klara, och för det tredje måste instrumenten tillämpas på ett mer konsekvent sätt. Om sysselsättningssiffrorna för kvinnor fram till år 2010 skall höjas till 60 procent, måste medlemsländerna, på samma sätt som vid bekämpningen av ungdomsarbetslösheten, bli mer aktiva och sätta riktmärken, för att föra fram kvinnorna i den lovande informationstekniken. Fortfarande ligger kvinnornas andel på 10-20 procent, de kvinnliga ägarna till små och medelstora företag uppgår till mindre än 20 procent. I företagens högsta ledning är bara upp till 10 procent kvinnor företrädda. Var ser vi här några impulser? Trots att jämställdheten för kvinnorna har prioriterats och trots att det finns förslag i ramstrategin för gender mainstreaming, tjänar kvinnorna, beroende på land och bransch, 20-30 procent mindre än sina manliga kolleger. De unga kvinnorna har höga förväntningar på Europeiska unionen och kräver flexibel barntillsyn, och, herr rådsordförande, detta kräver även fäderna, eftersom de vill dela ansvaret och förena familj och yrkesliv.
I europeiska initiativ, exempelvis livslångt lärande, och gemenskapsinitiativ, exempelvis Equal tas det hänsyn till detta. Nu måste ytterligare steg tas. Nya former måste skapas, och vi hoppas att kvinnorna inte blir besvikna, som till exempel i fråga om konventet, där tyvärr bara 20 procent kvinnor är representerade.
(Applåder)

Sudre
Herr talman, herr rådsordförande, kära kolleger! När jag vände mig till er i januari, i samband med debatten om det spanska ordförandeskapets prioriteringar, betonade jag att Spanien hade mycket att lära Europeiska unionen, tack vare den i stort sett framgångsrika politik som sedan flera år bedrivits av premiärminister José Maria Aznar. Jag kan bara upprepa det här i dag med kraft, några dagar före Europeiska rådet i Barcelona. I en svår internationell ekonomisk konjunktur, uttryckte unionens stats- och regeringschefer i Lissabon strävan efter att på medellång sikt göra Europeiska unionen till ett av de mest konkurrenskraftiga, dynamiska och blomstrande ekonomiska områdena i världen. Barcelona måste se till att detta inte bara blir en from önskan och att de ekonomiska, sociala och miljömässiga reformer genomförs som ingår i denna ambitiösa målsättning och som inte kan skjutas upp. Vi måste utgå från euron för att genomföra ett Europa utan uppdelning, där marknaderna är fullständigt integrerade, ett Europa där företagen, arbetstagarna och studenterna kan ha hela unionen som referenspunkt och verksamhetsområde. Det finns ingen bättre social integration för våra landsmän än att kunna utöva en yrkesverksamhet. Den nya etappen i sysselsättningsstrategin bör ytterligare betona strukturhindren för att skapa sysselsättning, samt skattesystemen och systemen för social trygghet, och möjliggöra ett närmare samarbete mellan de nationella enheterna för kamp mot arbetslösheten. När det gäller alla dessa frågor är det inte rätt tillfälle att vare sig försjunka i sig själv, bli ängslig eller äventyrlig. När nu vissa länder i Europeiska unionen ensamma bedriver en politik som leder till att medborgarna hålls tillbaka i sin strävan och sin företagsamhet, sin strävan efter att arbeta och anställa, åstadkommer andra länder inom unionen i euroområdet en miljö som gör det möjligt för var och en att utveckla sin initiativförmåga och sin kreativitet. Jag hoppas därför att toppmötet i Barcelona skall bli ett tillfälle för Europa, för hela Europa, att gå framåt på den andra vägen, den som kännetecknas av dynamik, frihet till företagsamhet, konkurrenskraft och ansvar.

Andersson
Herr talman! Lissabonstrategin var en framgång. Jag vill också påstå att förra toppmötet, vårmötet i Stockholm, var en framgång. Däremot är jag inte riktigt säker på att mötet i Barcelona kommer att bli det. Det beror på hur balansen mellan de olika frågorna kommer att bli. Hittills har jag nämligen mest hört talas om liberaliseringar av olika marknader.
Jag kommer själv från ett land, Sverige, som styrs av en socialdemokratisk regering, som har liberaliserat marknaderna mer än många andra. Jag har således inget emot liberaliseringar som sådana, men de måste balanseras upp med en stark sysselsättningsstrategi, kvalitet i arbetslivet, kamp mot fattigdom och inte minst arbete för en hållbar utveckling. Dessa aspekter verkar inte väga så tungt i argumentationen inför Barcelonamötet.
Bullmann har i sitt betänkande lyckats uppnå jämvikt mellan å ena sidan liberaliseringar och å andra sidan hållbar utveckling, sysselsättningsstrategi och kvalitet i arbetslivet. Jag hoppas att man kommer att klara av denna balans vid mötet i Barcelona, eftersom det mötet kommer att bedömas utifrån hur väl man lyckas i det avseendet. Det får inte bara handla om liberaliseringar. De andra aspekterna av Lissabonstrategin måste också finnas med om mötet i Barcelona skall bli en framgång.

Andria
Herr talman! Innan jag gör mitt inlägg vill jag i en kort parantes bemöta Trentins inlägg. När demagogin kommer in i en diskussion, i ett meningsutbyte, blir inte diskussionen särskilt fruktbar. Berlusconi och Blair träffades inte för att utföra en tom ritual, de förenades i övertygelsen om att finns en modell på arbetsmarknaden som måste omstruktureras. Vi har en obsolet modell, en modell som måste moderniseras. Vi vet alltför väl att det finns konservativa krafter som på papperet försvarar arbetstagarna, men som sannerligen inte försvarar deras rättigheter i verkligheten.
Sedan vill jag, kära kolleger, för det första gratulera Karas till det utmärkta betänkande som han har lagt fram. Det är en fotografiskt exakt bild av den europeiska och globala ekonomins hälsotillstånd efter terrordåden den 11 september förra året. Det är dessutom ett arbetsdokument och förslag inför den europeiska ekonomins framtida val.
Vi måste inleda denna ekonomiska återfödelse med att strängt tillämpa förordning 1466/97, som kräver att länderna som ingår i eurosamarbetet skall lägga fram och följa stabilitetsprogram, medan alla de övriga, i avvaktan på en anslutning, skall utarbeta en sund och strikt ekonomisk politik som starkt konvergerar med medlemsstaternas. Det är nödvändigt med en strikt tillämpning, från samtliga euroländer, av denna anledning: Alla avvikelser eller lättnader skulle bli kontraproduktiva och de skulle leda till att man inte deltar i framtida ställningstaganden mot andra länder som på papperet verkar mindre starka. Även de områden som drabbats hårdast av krisen har angetts: Försäkringsbolagen samt flyg- och turistindustrin. Hypotesen som ventileras om en statlig återförsäkringsmekanism är verkligen intressant, just eftersom dessa terrordåd inte riktats mot enskilda personer utan mot samhället och samtliga medborgare. Det är av avgörande betydelse att vi kan dra lärdomar av denna kris inför framtiden. Den förbittrade nationalismen, utövandet av ett internationellt ledarskap får inte leda till att vi glömmer bort fattigdom och utstötning. Det allvarligaste misstaget skulle vara att definiera den egna säkerheten och stabiliteten utifrån potentiellt fientligt sinnade länders svaghet.

De Rossa
Herr talman! Lissabonprocessen var viktig eftersom den utgjorde ett betydelsefullt genombrott, genom att man beslutade sig för att ta en helhetssyn på den ekonomiska, arbetsmarknads- och socialpolitiken, för att se till att respektive område fick samma värde med tanke på utvecklingen av dem. Det är viktigt att Barcelonaprocessen inte backar ur detta åtagande. Det är viktigt att vi genom Barcelonaprocessen inser att om det skall bli social sammanhållning, om vi skall kunna reformera och utveckla vår europeiska socialpolitiska modell, måste sättet där man ser på utvecklingen av Europa som en liksidig triangel, upprätthållas och utvecklas.
Jag hänvisar särskilt till punkt 22 i Bullmanns betänkande, som tar upp frågan om allmänna tjänster. Jag menar att det är oerhört viktigt att kammaren ger ett starkt stöd till denna punkt. Detta område i den europeiska ekonomin står för ca 16 procent av investeringarna och nära 9 procent av sysselsättningen. Det måste naturligtvis reformeras, men samtidigt måste vi se till att dessa tjänster utförs på ett skäligt, rättvist och allmängiltigt sätt. Detta kan inte göras från fall till fall. Det kan inte göras av varje kommissionär eller varje råd, genom att de ser på saken från sin synvinkel.
Vi måste lägga fram ett förslag från parlamentet, om att vi skall få till stånd ett direktiv, inte ett direktiv för alla syften, utan ett direktiv som tillhandahåller en ram för allmänna tjänster, som skulle upprätta de principer enligt vilka de skall tillhandahållas, och som på institutionell grund skulle formulera en bedömning av hur dessa tjänster skulle utföras.

Gutiérrez-Cortines
Herr talman! Jag vänder mig till kammaren för att tala om frågan om hållbar utveckling vid Europeiska rådet i Barcelona. Kommissionens resolution innehåller självklart många intressanta punkter, men när det gäller ändringsförslag 10, i vilket det talas om information och om de hållbarhetsrapporter som måste utarbetas för att strukturfonder skall beviljas och i fråga om den spanska nationella vattenplanen, vill jag säga att jag känner en djup oro, eftersom hållbarhetskriterierna inte är bra definierade i nuläget. De faktorer vi anser vara hållbara är inte väl definierade och detta ger upphov till subjektiva visioner, propaganda och orättvisa visioner.
Jag anser att det är nödvändigt att precisera de kriterier som skall definiera hållbarheten med ett öppet sinne, eftersom det är nödvändigt att inbegripa en polyedrisk faktor i den övergripande hållbarhetspolitiken. Dessutom måste man beakta de territoriella kriterierna. Därför kommer det att bli nödvändigt att använda objektiva och territoriella parametrar, eftersom hållbar utveckling alltid påverkar ett konkret territorium. Termen klimatförändringar skall därför inte endast omfatta utsläpp av gaser, utan även ökenutbredning, som är fullständigt kvantifierbar och som måste ingå i nederbördsmätningarna.
Jag är dessutom oroad över en annan fråga. Om vi har lyckas uppnå att hållbarhet och miljö skall vara ett tvärgående projekt, är det även nödvändigt att de sociala och ekonomiska kriterierna innefattas i miljöfrågorna. Det är inte möjligt att nå hållbar utveckling utan att utvärdera de sociala effekterna, beboelighet i territorierna och de negativa ekonomiska effekterna och kostnaderna. Följaktligen måste vi förbättra kriterierna för hållbar utveckling, annars kommer vi att skapa asymmetriska och orättvisa situationer som till och med kommer att försvåra utvecklingen av energi- och vattenpolitiken i framtiden.

Lund
Herr talman! Det var ett mycket viktigt framsteg vi gjorde i Göteborg när vi antog en övergripande strategi för en bärkraftig utveckling, genom vilken vi även lyckades införa en miljödimension i Lissabonstrategin. Toppmötet i Barcelona nästa månad blir det första tillfället att utvärdera hur detta har genomförts.
Jag anser att utmaningarna på miljöområdet har behandlats på ett ofullständigt sätt i det spanska ordförandeskapets arbetsprogram och även i kommissionens plan för toppmötet. Vi inom utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har med de förslag som skall behandlas i morgon här i parlamentet försökt att rätta till några av dessa brister. Låt mig nämna bara ett par exempel. Jag tror det är viktigt att vi skärper Cardiffstrategin om miljöintegration så att vi får fastställt tydliga mål och tydliga tidsplaner för genomförandet av strategin. Det är också viktigt att vi genomför systematiska hållbarhetsbedömningar av samtliga politisk initiativ inom unionen.
Problemen på jordbruks- och fiskeområdet känner vi till. Det är oerhört viktigt att miljö- och hållbarhetskraven respekteras i de nya reformerna på jordbruks- och fiskeområdet, även när det gäller utvidgningsaspekten.
Slutligen hoppas jag att Europeiska rådet gentemot kommissionen skall kräva att arbetet med en ny kemikaliepolitik inom Europeiska unionen skall påskyndas så mycket som möjligt. Jag hoppas att rådet skall lyssna till parlamentets i allra högsta grad berättigade krav och rekommendationer.

Trakatellis
Herr talman! Det har sagts väldigt mycket. Jag skall göra två påpekanden: Det första gäller strategin för hållbar utveckling inför toppmötet i Barcelona. Det gäller att konkretisera föresatserna från Göteborgsmötet i fjol, där man på ett enligt min mening positivt sätt lyckades förena miljöaspekten med ekonomisk utveckling och social sammanhållning. Ett gemensamt mål för strävandena är att man i praktiken måste komma fram till en långsiktig omfattande strategi för hållbar utveckling i hela Europeiska unionen. En viktig sektor just nu, och framför allt i framtiden, är biotekniken, där man inte får bortse från den viktiga roll denna teknik kan spela för den hållbara utvecklingen. Denna punkt framgår av ändringsförslag 27, som har framlagts av min grupp. Om biotekniken, i synnerhet användningen av genetiskt modifierade organismer, tillämpas på ett förnuftigt sätt kan den på ett positivt sätt främja ekonomi och handel, men också miljöskyddet av många och välkända orsaker. Samtidigt som man arbetar på att vinna konsumenternas förtroende, måste man också ta deras oro på allvar, och det är ett rättmätigt krav inte bara att man skall spåra upp och observera de genetiskt modifierade organismerna, utan också att man skall kontrollera dem genom olika analysmetoder. På detta sätt kommer man att följa principerna om säkerhet, ansvarsfull och fullständig information, samtidigt som man kommer att möjliggöra sund konkurrens inom en mycket lovande sektor.
Ett andra påpekande gäller kommissionens skrivelse om handlingsplanen för rörlighet. Här saknar kommissionens förslag om socialförsäkringskortet egentligt innehåll. Varför? Därför att förslaget inte leder fram till ett enhetligt europeiskt hälsovårdsområde, som kan täcka de europeiska medborgarnas behov, utan bara till en förenkling av vissa byråkratiska förfaranden. Om man inte, givetvis med den berördes samtycke, låter kortet innehålla uppgifter och medicinska data som kan användas i de andra medlemsstaterna, så blir det emellertid ingen förbättring i jämförelse med dagens situation i fråga om tillhandahållande av sjukvård på europeisk nivå. Detta kräver naturligtvis att medlemsstaternas system för insamlande av medicinska data är kompatibla, och detta är förvisso en uppgift för kommissionen, som vi hade väntat oss att den skulle sköta på ett mera positivt sätt.

Smet
Herr rådsordförande, herr kommissionär, bästa kolleger! Jag skulle vilja tala om en viss aspekt i samband med toppmötet, nämligen sysselsättningen, med vetskapen om att den socialekonomiska politik som vi för ändå till stor del skall främja sysselsättningen.
För det första tycker jag att toppmötet måste fundera över frågan om man kommer att lyckas med att klara de målsättningar som fastställdes i Lissabon. Enligt min uppfattning är detta omöjligt med den makliga takt som vi för ögonblicket ser i Europa. Jag har granskat statistiken i fråga om utvecklingen när det gäller sysselsättning och arbetslöshet. Det senaste året har varit dåligt, och vi kommer således aldrig att kunna uppnå målen. Det beror bland annat på att det inte längre utövas några som helst påtryckningar från Europeiska unionens sida när det gäller att faktiskt förverkliga de nationella handlingsplaner för sysselsättning som medlemsstaterna måste lägga fram varje år.
Under Luxemburgsprocessens inledningsskede var den dåliga rapporten som kommissionen gav till de olika medlemsstaterna fortfarande en förstasidesnyhet, men nu ägnas inte mer än en kort notis åt detta på sista sidan i vissa tidningar. Det innebär alltså att trycket från den öppna samordningsmetoden långsamt minskar. Toppmötet skulle alltså behöva fundera på frågan vad som kan göras för att öka detta tryck.
Och nu två exakta punkter: arbetsgivarnas kostnader för att skapa sysselsättning är alldeles för höga. När jag granskar skillnaden mellan kostnaderna och vad arbetsgivarna får över i slutändan, då blir det till exempel för de lägre tjänstemännen i genomsnitt 45 procent över av kostnaderna för sysselsättningen och för de högre tjänstemännen 35 eller 36 procent. Om inget görs för att minska dessa kostnader för arbetsgivarna, då kommer utslagningen av människor från arbetsplatserna att förbli mycket hög.
Som avslutning vill jag säga följande: skillnaden mellan arbetslöshetsunderstöd och lön är för liten. Många människor förblir arbetslösa och kombinerar denna situation med svartjobb eftersom lönerna är för låga.

Grönfeldt Bergman
Herr talman! När toppmötet i Barcelona äger rum, kommer det att vara två år sedan Lissabonprocessen startades och målet att skapa den mest dynamiska och konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomin i världen år 2010 sattes upp. Det är nu hög tid att stärka stödet för utveckling och konsolidering av processen att modernisera den europeiska ekonomin samt att tydliggöra kraven på konkreta åtgärder.
För att vi skall kunna skapa ett dynamiskt och konkurrenskraftigt Europa, måste avregleringar, liberaliseringar, strukturförändringar och skattesänkningar genomföras. Detta leder i sin tur till att det skapas förutsättningar för nya företag och nya arbetstillfällen samt till ökat välstånd. Ett dynamiskt och konkurrenskraftigt Europa får vi inte genom fler detaljregleringar eller genom ett ökat antal områden som EU skall ansvara för.
Grundläggande för förverkligandet av Lissabonmålet är för det första en inre marknad för energi som skall kännetecknas av liberalisering, konkurs och öppenhet. Detta är av största vikt för Europas industri och för Europas medborgare för att de skall få bättre service och lägre priser. För det andra en inre marknad för finansiella tjänster, för att genom lägre kapitalkostnader och ökad lönsamhet förbättra möjligheterna till investeringar och ekonomisk tillväxt.
En del av moderniseringen av den europeiska ekonomin syftar till att minska arbetslösheten i Europa. Detta bl.a. genom att öka rörligheten bland arbetstagarna, vilket också är mycket viktigt för en positiv utveckling av den gemensamma valutan. Vidare måste framför allt små och medelstora företag ges goda förutsättningar att starta, växa och bli större - eller kanske t.o.m. stora företag.
Jag anser att dessa synpunkter borde ha varit huvudinnehållet i parlamentets uttalanden om den fortsatta inriktningen av Lissabonprocessen inför Barcelonamötet. Tyvärr är det inte riktigt så, vilket vi moderater beklagar. Det är t.o.m. så, att betänkandet innehåller enskilda punkter som står i direkt strid med en dynamisk och konkurrenskraftig utveckling. Om betänkandet verkligen skulle vara ett stöd för Lissabonprocessen, borde det ha fokuserat på avregleringar, liberaliseringar och ökad konkurrens.

Rato y Figaredo
. (ES) Tack, herr talman! Å ordförandeskapets vägnar vill jag för det första tacka alla de parlamentariska grupperna för deras inlägg och jag kommer naturligtvis att försöka fatta mig så kort som möjligt, med tanke på att många kommentarer överlappar varandra, de sammanfaller.
I första hand vill jag vända mig till dem som anser att det finns brister i förfarandena för överdrivna underskott, det vill säga förfarandena för att se till att regeringarna följer stabilitetsplanerna.
Jag vill betona att Eurogruppen och Ekofinrådet inte har uttryckt några som helst tvivel om stabilitetspaktens giltighet när det gäller att genomföra förfarandet för tidig varning (early warning) i artikel 99. Kommissionen har informerat rådet om att de förklaringar och särskilda åtaganden som två medlemsstater påtagit sig när det gäller att uppfylla målen i dessa medlemsstaters stabilitetsplaner och av stabilitetsplanen i allmänhet, på kort sikt, det vill säga innevarande år och på medellång sikt till år 2004, i syfte att nå jämvikt eller ligga nära jämvikt år 2004 tillfredsställde de behov som härrör från våra stabilitetsåtaganden.
I detta sammanhang anser jag att kommissionen har erkänt att de ansträngningar och åtaganden som har fastställts av de båda medlemsstaterna är tydliga och övertygande när det gäller makroekonomisk stabilitet i Europeiska unionen och i euroområdet i synnerhet, oberoende av förfaringssätt.
När det gäller konkurrens- och avregleringsfrågorna vill jag även understryka att den spanska regeringen, och följaktligen ordförandeskapet, kommer att driva på politiska överenskommelser i Barcelona, så att vi beslutsamt kan arbeta för marknadsavregleringar. Med tanke på att vi talar om tjänster som i många avseenden är oumbärliga för samhället är det följaktligen viktigt att se till att de har en viss kvalitetsnivå och trygg försörjning, som inte får minskas.
Enligt min åsikt finns inga tecken i de ekonomiska erfarenheter vi gjort som tyder på att konkurrens i en marknadsekonomi har lett till att de länder som har denna typ av ekonomi har sämre tjänster än de länder som inte har detta slags ekonomi, utan raka motsatsen. Effekterna av en effektiv tilldelning av resurser, vilket leder till sänkta priser för konsumenterna, blir tvärtom mycket fördelaktiga. Spanien är ett bra exempel på detta. De spanska familjekonsumenterna, det vill säga de nationella konsumenterna, har sedan år 1996 kunnat spara 2 400 miljoner euro till följd av avregleringen av elmarknaden och detsamma kan sägas om telekommunikationsmarknaden och andra marknader.
Jag fortsätter med samma exempel när jag betonar den ansträngning som det spanska samhället har gjort när det gäller modernisering av arbetsmarknaden, vilket har möjliggjort att arbetslöshetssiffrorna i Spanien har gått ned till 23 procent år 1995 och till 12 procent år 2002 och under den nuvarande spanska mandatperioden, det vill säga till fram till 2004, kommer arbetslöshetssiffrorna att ligga på 9 procent i europeiskt sammanhang.
Därför medför inte avregleringar och konkurrens några risker för medborgarna, utan tvärtom, konsumenterna sparar mycket pengar i betalningar för statliga tjänster och sysselsättningen ökar avsevärt. Att garantera kvalitetsmässiga tjänster och tillräcklig försörjning är naturligtvis de politiska beslutsfattarnas och den lagstiftande maktens ansvar. De erfarenheter som gjorts i Spanien och andra länder i unionen underbygger enligt min åsikt detta faktum.
Det råder inget tvivel om, ärade ledamöter, att vi för närvarande har kommit fram till slutet av en lågkonjunktur som har varit mycket intensiv och som har utvecklats relativt snabbt, vilket den amerikanska centralbankchefen, Greenspan, försäkrade oss om nu i eftermiddag. Vad Europa behöver är ekonomisk tillväxt.
Ärade ledamöter! För att uppnå många av de mål ni tog upp, till exempel när det gäller miljö, sociala frågor, hälsovårdsfrågor, utbildning och livskvalitet, måste ekonomiernas potential ökas och jag vill här erinra Europaparlamentet om att den europeiska ekonomin som helhet endast har haft en tillväxt på över 3 procent per år under de senaste tio åren och att ekonomin under övriga år inte har kunnat nå en tillväxt på 3 procent. En ekonomi med sådana förhållanden måste underbyggas av strukturella arbetslöshetssiffror på nära 9-10 procent och jag är övertygad om att ingen av de parlamentsgrupper som är närvarande anser att detta är en bra politik, inte ekonomiskt sett, utan ur social synpunkt.
Jag anser att införandet av euron mycket riktigt har visat att de europeiska medborgarna vill ha " mer Europa" och att de vill ha ekonomiska reformer - jag tar tillfället i akt nu när Barón är här, som uppmanade mig att även gratulera kommissionen dess arbete med införandet av euron - jag gratulerar kommissionen, alla centralbanker, regeringar och alla de personer som har bidragit till införandet av euron i Europa, framför allt medborgarna.
Flera talare har även uppmärksammat problemen med hållbar tillväxt. Enligt min åsikt är hållbar tillväxt fullständigt förenlig med den ekonomiska utvecklingen. Dessutom är detta en tydlig definition av den slags ekonomiska politik som vi vill föra i Europa.
Jag vill erinra om att man vid Europeiska rådet i Barcelona i enlighet med rekommendationerna från rådet i Göteborg kommer att beakta den tredje dimensionen i den strukturella reformen, det vill säga den dimension där hållbar utveckling innefattas och att vi från och med Europeiska rådet i Laeken redan har miljöindikatorer som har legat till grund för den första rapporten som offentliggjordes i januari i år, det vill säga för knappt en månad sedan, den 17 januari, och att Ekofinrådet den 5 mars, i nästa vecka, kommer att analysera denna rapport för att sedan vidarebefordra den till Europeiska rådet i Barcelona. Detta kommer att göra det möjligt att nå överenskommelser för att fastställa den europeiska ståndpunkten inför toppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg.
Jag har fullständig förståelse för de parlamentariska gruppernas och ledamöternas krav på att miljöfrågorna skall prioriteras bland frågorna om strukturella reformer och i detta sammanhang vill jag än en gång understryka att dessa frågor kommer att beaktas vid toppmötet i Barcelona. Man kommer inte att behandla dem på ett övergripande sätt, utan ta upp de miljöindikatorer som godkändes vid rådet i Laeken.
Frågan om kandidatländerna har tagits upp. Kandidatländerna kommer att vara med i Barcelona och de är där för att tala om sina strukturella reformer. Diskussionerna kommer att föras informellt, men effektivt, och de kommer att kunna delta i debatten om avregleringar av marknader i Europa och ökning av tillväxtkapaciteten. Detta anser jag är ett gott bevis på viljan, inte bara från det spanska ordförandeskapets sida, utan från alla medlemsstater i Europeiska unionen och parlamentet - att kandidatländerna deltar på ett effektivt sätt i debatterna om utformningen av den europeiska politiken, till och med innan man fastställer anslutningsprocessen.
Man nämnde även frågorna om de små och medelstora företagen och jag vill klargöra att vi inte talar om allmänt hållna förklaringar, det informella Ekofinmötet som ägde rum förra helgen i Aranjuez i Spanien kommer att leda till att man inför rådet i Barcelona har förslag om hur medlemsstaterna skall förkorta sina tidsplaner, minska sina administrativa kostnader och intensivt tillämpa den nya tekniken för att uppnå målen. Dessutom kommer kommissionen innan det spanska ordförandeskapet avslutas att utfärda en rad rekommendationer om vissa grundläggande frågor för de små och medelstora företagen, som till exempel frågorna om överlåtelse av familjeföretags egendomar, vilket utgör 30-40 procent av egendomsbyten inom de europeiska företagen under de cirka tio kommande åren.
De frågor om exempelvis Basel II som har nämnts av de parlamentariska grupperna och av någon ledamot kommer att analyseras under det spanska ordförandeskapet under det informella Ekofinmötet i Oviedo, där vi kommer att föra en debatt om de nya regler som kommer att påverka den finansiella sektorn genom Baselavtalen, vilka går under namnet Basel II, om hur finansieringen av företag, särskilt små företag, kan påverkas.
Det har mycket riktigt påpekats att arbetsmarknaden inte bara är en fråga om flexibilitet. Detta är sant, och de statliga myndigheterna har en roll att spela i frågor som försvar av arbetstagarnas rättigheter, att värna om utformning av aktiv och passiv social politik som bemöter arbetstagarnas behov, utformningen av system för yrkesutbildning och politik för positiv diskriminering till fördel för konkreta grupper som till exempel kvinnor och kvinnor med små barn.
Det råder dock inga tvivel om att det bästa är att föra en social- och arbetsmarknadspolitik som leder till stadigvarande och kvalitetsmässiga arbetstillfällen och som inte leder till motstridande faktorer: att vi å ena sidan för en politik för social trygghet och å andra sidan försöker uppmuntra de europeiska medborgarna att arbeta i stället för att ta emot arbetslöshetsunderstöd. Detta instrument tillämpas i dag i alla Europeiska unionens medlemsstater och enligt min åsikt är förfarandet med benchmarking (riktmärkning) användbart för att analysera frågor som berör användningen av direkta statliga avgifter för att ge stimulans åt de personer som varit arbetslösa och sedan etablerar sig på arbetsmarknaden genom löner som inte klart gynnas av skatteminskningar i våra medlemsstater, med metoder som uppmuntrar arbetslösa som mottar arbetslöshetsersättning att acceptera erbjudande om anställning och via metoder som anpassar utbildningen till företagens behov, förutom åtgärder för att förlänga medborgarnas arbetsliv på våra arbetsmarknader.
Herr talman, avslutningsvis vill jag ta upp det behov som även nämndes av några av de närvarande: att det är viktigt att konkreta tidsplaner fastställs i Barcelona. Vår avsikt är att fastställa kvantifierbara mål vid rådet i Barcelona för att medlemsstaterna skall kunna göra åtaganden som allmänheten förstår och godtar.
Jag anser att det är viktigt att förena politiska ståndpunkter om känsliga frågor, vilka inte nödvändigtvis måste vara helt samstämmiga, som till exempel tillhandahållande av grundläggande tjänster. När det gäller dessa tjänster måste myndigheterna naturligtvis garantera de statliga tjänsternas kvalitet. Jag anser dessutom att vi även kommer att kunna fastställa processer för att skapa verkliga europeiska gemensamma marknader. När vi nu i uppbyggandet av framtidens Europa tagit det stora steget att införa euron kommer den europeiska ekonomin att kunna konkurrera med andra världsekonomier.

Barón Crespo
Herr talman! Jag ställde en konkret fråga till den tjänstgörande rådsordföranden om vissa uttalanden från den spanska regeringschefen - tillika tjänstgörande ordförande för rådet - om min politiska familj i rådet och han har inte besvarat den.

Talmannen
Det är rådets tjänstgörande ordförande som bestämmer om han vill besvara frågan eller ej.

Rato y Figaredo
. (ES) Herr talman! Jag har inget emot att informera Barón om vad han redan vet, att förbindelserna mellan Spaniens regering och de övriga europeiska länderna är mycket konstruktiva, att vi har kommit fram till politiska överenskommelser med alla regeringar, oberoende av vilken färg de är av, -genom att använda samma språk som han använder - men att vi hur som helst, med tanke på det inflytande Barón har över sin politiska familj, hoppas att slutsatserna från rådet i Barcelona gör det möjligt för alla de politiska familjerna att bidra till välfärden i Europa.

Talmannen
Tack så mycket, herr Rato, för era uttalanden inför Europaparlamentet denna eftermiddag, ni vet redan att vi önskar det spanska ordförandeskapet all framgång under dess mandat.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Internationell brottmålsdomstol
Talmannen
Nästa punkt på dagordningen är rådets uttalande om den internationella brottmålsdomstolen.
Jag vill erinra ledamöterna om att de på grund av tidsbristen strikt måste hålla den talartid de har fått sig tilldelad.

de Miguel
. (ES) Herr talman! Det är mig ett stort nöje att infinna mig här i dag för att lägga fram rådets ordförandeskaps ståndpunkt om de åtgärder Europeiska unionen vidtar för att inrätta den internationella brottmålsdomstolen.
Europeiska unionen stöder beslutsamt det historiska projektet att inrätta en permanent internationell jurisdiktion för brottmål med universell räckvidd. Parlamentet är väl medvetet om detta, eftersom det alltid har gått i bräschen för att driva på Europeiska unionens agerande för att uppnå detta mål som är av yttersta vikt för de mänskliga rättigheterna och rättvisan.
Jag vill därför inför er bekräfta att inrättandet av den internationella brottmålsdomstolen utgör en viktig del av unionens externa politik och av det spanska ordförandeskapets program. Europeiska unionen välkomnar med särskild tillfredsställelse att detta mål snart kommer att uppnås. Vi har väntat länge på detta och hyser nu förtroende för att det kommer att uppnås redan i år.
Det går inte att överdriva vikten av denna domstol, som så många framstående jurister, försvarare av de mänskliga rättigheterna och politiskt ansvariga har kämpat för och som nu finns inom räckhåll för oss. Detta är en seger för hela mänskligheten som till stor del är resultatet av Europeiska unionens beslutsamma och konsekventa agerande.
Vår kontinents samlade erfarenheter, en kontinent som har upplevt konflikter och fasansfulla händelser under det förra århundradet, gör att vi européer är särskilt känsliga för det trängande behovet av att utveckla och förstärka den internationella straffrätten som ett instrument till tjänst för de mänskliga rättigheterna och humanitära lagar i hela världen. På grund av detta förvånar det ingen att de europeiska länderna och Europeiska unionen som helhet leder denna kampanj för den internationella brottsdomstolen, en verkligt universell, oberoende och effektiv domstol.
Europeiska unionen hyser en fast övertygelse om att inrättandet av den internationella brottmålsdomstolen är ett steg av yttersta vikt för hela världen. När mycket allvarliga brott som kränker hela det civiliserade samvetet begås, när de gemensamma värdena angrips öppet, måste det internationella samfundet reagera med hela lagens och rättvisans styrka. Det är viktigt att föra en energisk kamp och bestraffa mycket grava kränkningar mot de mänskliga rättigheterna och den internationella rätten på lämpligt sätt, genom att tillämpa de mekanismer som har avtalats gemensamt av staterna.
Den internationella brottdomstolen kommer att bli ett värdefullt instrument i denna kamp för rättvisa och för att se till att de mest avskyvärda brotten, krigsförbrytelser, brott mot mänskligheten och folkmord, inte förblir ostraffade. I ett vidare sammanhang ingår inrättandet av den internationella brottdomstolen i en strömning som karakteriserar utvecklingen av vår värld under de senaste årtiondena, jag syftar på det brådskande behovet att inrätta en gränsöverskridande internationell straffrätt som gör det möjligt att åtala särskilt grava brott, eftersom dessa brott allvarligt hotar alla människors säkerhet. I sådana fall som påverkar oss alla måste de nationella rättssystemen kunna agera genom mekanismer för nära samarbete, vare sig det är internationella domstolar som är vederbörligen inrättade, som de domstolar som redan finns för före detta Jugoslavien och Rwanda, vilka har inrättats av Säkerhetsrådet, eller den domstol som inom en snar framtid kommer att bli verklighet: den internationella brottmålsdomstolen.
Den rättegång som inleddes i Haag i dagarna mot expresident Milosevic är bara ett exempel på den tendens som blir allt starkare i världen, eftersom detta är vad man kräver enligt den allmänna opinionen i våra länder. Det måste även ses som det logiska resultatet av de pågående globaliseringsprocesserna.
Det viktiga är att en straffrihetskultur håller på att övervinnas, en kultur som underbyggdes av tystnad och glömska och som håller på att ersättas av en kultur där man kräver ansvarstagande för särskilt allvarliga gärningar. På samma sätt är inställningen att se åt andra hållet när grannens hus står i brand på väg att gå över i en inställning där man känner sig berörd och vill söka effektiva vägar för att tillsammans agera och samarbeta i syfte att ta itu med oacceptabla situationer. Det handlar inte om hämnd och revansch, utan om att se till att rättvisan segrar, vilket är ett oumbärligt villkor för att öppna dörrarna för varaktig fred och försoning i stater som har haft allvarliga konflikter.
Herr talman, ärade ledamöter, som ni vet är det förberedande arbetet för att inrätta den internationella brottmålsdomstolen nu långt framskridet. Den föreberedande kommittén har på grundval av den stadga som antogs i Rom år 1998 redan utarbetat de flesta av de instrument som krävs för att domstolen skall kunna fungera effektivt. I denna process, som visserligen är teknisk, men som är mycket omfattande och viktig, kommer Europeiska unionens medlemsstater även fortsättningsvis att spela en mycket viktig roll, jag vågar mig på att säga att det är en framträdande roll, inom det gemensamma arbete som för samman länder i hela världen. Ännu viktigare är det faktum att ratificeringsprocessen av Romstadgan går snabbare än vi väntat oss. Vid diplomatkonferensen i Rom röstade 120 stater för antagandet av stadgan, fördraget har undertecknats av totalt 139 stater, det vill säga en överväldigande majoritet av världssamfundet. Som ni vet krävs det 60 ratificeringar eller anslutningar för att stadgan skall träda i kraft och för att den internationella brottmålsdomstolen skall kunna inleda sitt arbete. I dagsläget har 52 ratificeringar redan registrerats, vilket betyder att allt tyder på att det kommer att bli möjligt att nå de 60 ratificeringar som krävs under de kommande månaderna, jag vågar mig på att säga att detta antagligen kommer att ske innan det spanska ordförandeskapet avslutas.
Som ni även vet har alla unionens medlemsstater antingen ratificerat stadgan eller genomfört de nödvändiga konstitutionella mekanismerna för att ratificera den så snart som möjligt. Vi hyser ett fast förtroende för att alla medlemsstater kommer att befinna sig bland de länder som med sitt deltagande i församlingen för konventionsländer, vars första möte kan komma äga rum redan i år, kommer att genomföra konkreta beslut som öppnar vägen för en effektivt fungerande domstol.
I enlighet med den gemensamma ståndpunkt som antogs av rådet den 11 juni 2001, uppmanar Europeiska unionen alla stater som ännu inte har ratificerat eller anslutit sig till stadgan att göra detta så snabbt som möjligt, för att den internationella brottmålsdomstolen snart skall bli verklighet. Jag vill betona att femton kandidatländer eller associerade länder nyligen anslöt sig till den gemensamma ståndpunkten och de samarbetar nära med oss i denna ansträngning. I detta sammanhang är det även rättvist att understryka det arbete som ett stort antal icke-statliga organisationer genomför, ofta med stöd och samarbete från Europeiska unionen.
I enlighet med denna uppmaning har unionen genomfört förhandlingar med tredjeländer och grupper av länder för att se till att dessa påskyndar den interna behandlingen för att stadgan snabbt skall kunna ratificeras. Dessa förhandlingar har i lämpliga fall även följts av erbjudanden om tekniskt stöd på detta område. Under de närmaste veckorna kommer vi att intensifiera dessa förhandlingar med stater i olika delar av världen för ett snabbt ikraftträdande av stadgan, men även för att försäkra oss om att församlingen av konventionsländer så troget som möjligt återspeglar det internationella samfundets varierade sammansättning.
Sammansättningen av den framtida domstolen och det stöd den får har en avgörande betydelse för domstolens legitimitet och effektivitet. Det är viktigt att den ses som en verklig återspegling av det internationella samfundet som helhet. Det är oerhört viktigt att alla kontinenter och alla rättsystem är vederbörligen företrädda i domstolen och att denna utgörs av såväl manliga som kvinnliga domare, vilket preciseras i Romstadgan.
Våra ansträngningar bör vara vägledande i sökandet efter ett brett stöd för domstolen. Vi hyser hopp om att denna ansträngning skall lyckas, eftersom länder från alla kontinenter, hittills har Europa, Afrika och Latinamerika dominerat, har registrerat ratificeringar eller väntas göra detta under de närmaste månaderna, länder med olika rättsliga system och olika ekonomiska och sociala utvecklingsnivåer. Ingen kan säga att den internationella brottmålsdomstolen blir en domstol för västvärlden eller för de utvecklade länderna. Den kommer att vara en rättslig instans inom hela det internationella samfundet, fullständigt oberoende och knuten till Förenta nationernas system.
Det är viktigt att understryka att alla länder, vare sig de har undertecknat stadgan eller ej, kan delta aktivt i inrättandet av den internationella brottmålsdomstolen genom att delta i den förberedande kommitténs arbete och de kan sedan, om de så önskar, delta som observatörer i församlingen av konventionsländer. Dörrarna kommer alltid att stå öppna för alla länder som vill ratificera eller ansluta sig till stadgan längre fram. I det här sammanhanget har Europeiska unionen fört en konstant och bestående dialog med vissa länder som ställer sig tveksamma; vissa av dessa finns bland våra närmaste allierade - jag avser särskilt Förenta staterna - och vi kommer alltid att vara beredda att fortsätta föra dessa samtal i syfte att klargöra de respektive ståndpunkterna och uppmuntra till samarbete i framtiden.
Uppgiften är naturligtvis inte slutförd när stadgan träder i kraft och de första besluten antas vid det första möte som församlingen av konventionsländer håller. Vi måste vidta alla nödvändiga åtgärder för att inrättandet av den nya institutionen med permanent säte i Haag blir så snabbt och effektivt som möjligt. Den förberedande kommittén och värdlandet Nederländerna förbereder redan igångsättandet av dessa åtgärder och Europeiska unionen samarbetar med dem. Därefter måste vi utveckla och ge kraft åt alla mekanismer som skall stödja domstolen för att försäkra oss om att den verkligen blir effektiv, såväl vid domstolens säte som ute på fältet. Erfarenheterna från domstolarna för före detta Jugoslavien och Rwanda har lärt oss att den internationella straffrätten måste ges stora personella, materiella och funktionella medel för att vara effektiv. Denna domstol, som potentiellt kommer att ha en universell behörighet, kommer inte att kräva mindre, snarare mer. Även här måste Europeiska unionen och dess medlemsstater vara förberedda för att bistå med nödvändigt stöd.
Domstolen, vars arbete kommer att styras av principen om komplementaritet och samarbete med de nationella rättssystemen, kan endast fungera effektivt om den har stöd från staternas nationella rättsliga och administrativa myndigheter. Detta innebär att en mycket stor del av genomförandet av stadgan handlar om att åtgärder vidtas på ett nationellt plan för att möjliggöra detta samarbete. Detta åligger varje stat i enlighet med statens författningsenliga förfaranden, men Europeiska unionen kan stödja den processen genom informationsutbyte, eller när det är lämpligt genom erbjudanden om tekniskt stöd till de länder som är i behov av det.
Alla dessa åtgärder vidtas på grundval av den gemensamma ståndpunkten från juni 2001, som jag tidigare nämnde, vilken vid behov kan kompletteras av en mer detaljerad handlingsplan eller genom en uppdatering och förbättring av innehållet i stadgan beroende på hur processen framskrider. Jag kan försäkra er om, ärade ledamöter, att ordförandeskapet kommer att beakta de förslag görs under denna debatt mycket noga när det är dags att fatta beslut.
Herr talman, vi är alla fast beslutna att arbeta för ett snabbt och effektivt inrättande av den internationella brottmålsdomstolen, som kommer att vara en oberoende och opartisk institution, vars syfte är att skipa rättvisa för de mest allvarliga brotten mot de mänskliga rättigheterna och mot den humanitära rätten som sker i världen. I den här frågan är alla, Europaparlamentet, rådet, medlemsstaterna och kommissionen nära sammansvetsade och vi är fast beslutna att fortsätta att agera med kraft och ihärdighet. Denna övertygelse, denna beslutsamhet är vad som har lett till att Europeiska unionen, tillsammans med andra länder som värnar om demokratin och de mänskliga rättigheterna, spelar en tydlig ledarroll.
Vi är nu mycket nära att nå vårt mål i och med att Romstadgan snart träder i kraft och domstolen börjar fungera. Detta kommer att markera ett före och ett efter i historien om mänsklighetens ansträngningar för att införa rättvisa i världen. Vi kan alltså vara stolta över Europas bidrag i detta framsteg inom det nationella samfundet, men vi får under inga omständigheter tillåta oss lyxen att vila på lagrarna, vi kommer sedan att gå över till nästa fas i kampen för rättvisa, där Europeiska unionens roll kommer att vara lika oumbärlig. Jag är övertygad om, herr talman, att vi varken kommer att sakna vilja eller uthållighet för att framhärda i denna ansträngning, och jag är naturligtvis likaså övertygad om att parlamentet alltid kommer att stödja oss.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr de Miguel, ni kan vara säker på att parlamentet alltid kommer att stödja er, vilket parlamentet har uttryckt med politisk vilja vid flera tillfällen.

Verheugen
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar ledamöter! Kampen mot straffrihet vid svåra förbrytelser och kampen för internationell rättvisa är en väsentlig beståndsdel i EU:s politik i fråga om mänskliga rättigheter och demokratisering. När det gäller den stadga för Internationella brottmålsdomstolen som man kom överens om i Rom är detta förmodligen den mest betydande landvinningen på folkrättens område sedan Förenta nationerna grundades. Europeiska unionen har alltid engagerat sig för Internationella brottmålsdomstolen och stöder detta projekt även i fortsättningen med fullt eftertryck, vilket visas i den gemensamma ståndpunkt som godkändes av EU i juni 2001. I denna gemensamma ståndpunkt förespråkar vi att den överenskomna stadgan träder i kraft och att domstolen inrättas så snart som möjligt.
Kommissionen håller fullständigt med om den ansats som utvecklats i denna gemensamma ståndpunkt, och jag håller också helt och hållet med om det som Ramón Miguel som ordförande i rådet just har skildrat. Kommissionen välkomnar det faktum att de central- och östeuropeiska länder som är associerade till Europeiska unionen samt de associerade länderna Cypern och Malta, liksom de EFTA-länder som hör till Europeiska ekonomiska gemenskapen, i januari 2002 officiellt förklarade att de ansluter sig till målen i den gemensamma ståndpunkten.
Med hjälp av EU:s budget lämnas stöd till projekt som drivs av icke-statliga organisationer, projekt med vilka man över hela världen skall väcka medvetandet om nödvändigheten av att inrätta denna domstol. Exempelvis har sedan 1995, inom ramen för de europeiska initiativen för demokrati och mänskliga rättigheter, hittills omkring 6,9 miljoner euro betalats ut till sådana projekt. År 2001 ställdes 2,1 miljoner euro till förfogande för tre projekt som kompletterar varandra och drivs av icke-statliga organisationer för att stödja Internationella brottmålsdomstolen.
De icke-statliga organisationernas projekt " Koalition för brottmålsdomstolen" har till syfte att underlätta det civila samhällets deltagande och dess samarbete med regeringarna inom ramen för FN:s förberedande kommitté för brottmålsdomstolen, samt att stödja och underlätta tekniskt samarbete, så att man, efter ratificeringen av den stadga som man kommit överens om i Rom, kan utfärda en bindande nationell lagstiftning, med vars hjälp stadgan skall genomföras.
Projektet " Parlamentariker för globalt agerande" genomför en parlamentarisk kampanj för ratificering och effektivt genomförande av stadgan för brottmålsdomstolen och främjande av rättsprinciperna, och projektet " Ingen fred utan rättvisa" koncentrerar sig på kampanjer för offentligt medvetandegörande, och organisation av konferenser för att främja brottmålsdomstolen.
I kommissionens meddelande om situationen för de mänskliga rättigheterna och demokratiseringen i tredjeland från och med maj 2001 har bekämpningen av straffrihet för förbrytelser inordnats som en prioriterad åtgärd. Kommissionen kommer därför även i fortsättningen att stödja inrättandet av Internationella brottmålsdomstolen. Den särskilda budgetposten för Internationella brottmålsdomstolen, som också omfattar de tillfälliga domstolarna för f.d. Jugoslavien och Rwanda, har tillsammans med den nyligen inrättade domstolen för Sierra Leone för år 2002 fått ett anslag om 5 miljoner euro.
År 2002 kommer kommissionen att inrikta sina ansträngningar på två aspekter. För det första på att medvetandegöra brottmålsdomstolen, varvid man vill uppmana fler länder till ratificering än de 60 som krävs, så att stadgan kan träda i kraft. Samtidigt vill vi se till att alla geografiska regioner blir företrädda.
För det andra vill vi koncentrera oss på att slutbehandla och anta bindande nationell lagstiftning för att genomföra projektet, inklusive utbildning av specialister som kan bidra till arbetet vid domstolen, alltså domare, advokater, tjänstemän vid åklagarmyndigheten samt parlamentsledamöter. Vidare kan ett begränsat bidrag lämnas för att täcka domstolens huvudsakliga kostnader. Ett upprop om att lämna in förslag för att förverkliga dessa mål kommer att gå ut i mars i år.

Oostlander
Lyckligtvis har jag först även fått lyssna till kommissionär Verheugen, vilket innebär att jag nu kan ansluta mig till båda talarna, både för ordförandeskapets och för kommissionens räkning. Deras redogörelser stämmer helt och hållet överens med det som Europeiska folkpartiet (kristdemokraterna) och Europademokraterna också gärna skulle vilja se.
Vi instämmer också helt och hållet i deras redogörelser för domstolens betydelse. När vi talar om nödvändigheten av försoning, då måste mycket riktigt rättvisa först skipas, och den brottmålsdomstol som har inrättats för detta ändamål är alltså ett utomordentligt viktigt medel för att garantera den internationella rättsordningen, i synnerhet även genom sin preventiva effekt när det gäller kriminellt belastade personer som har fått höga politiska positioner, vilket vi sett i Jugoslavien och i Afrika vid de stora sjöarna. Vad som är utomordentligt viktigt är att straffriheten absolut inte kommer att accepteras längre, och att man nu också skall känna till detta överallt.
Resolutionerna som parlamentet har lagt fram innehåller ett par viktiga punkter: först och främst har vi från gruppernas sida kommit överens med varandra under förhandlingarna om att uppmana Förenta staternas president och parlament att ompröva den ståndpunkt som de har intagit i förhållande till deltagande i internationella brottmålsdomstolen. Vi anser att Förenta staterna spelar en så stor roll att vi måste göra denna uppmaning på ett ordentligt sätt. Därför anser jag också att ändringsförslaget på denna punkt, som avser ett gammalt dokument från förhandlingarna, i högsta grad är olämpligt. Det tjänar inte någonting till att försöka att övertyga amerikanerna med hårda ord. Det är bättre att förebygga att de irritationer som redan finns hos amerikanerna i förhållande till Europa blir ännu större, och att i stället försöka tala om dessa frågor på ett vänskapligt sätt.
En annan punkt är behovet av att uppdatera Genèvekonventionens bestämmelser om krigsfångar, så att vi kan ta hänsyn till den status som gäller för de människor som för närvarande hålls fångna i Guantanamo. Vi anser som grupp att det är av stor vikt att ge en definition för detta. Vidare önskar vi det spanska ordförandeskapet lycka till med att få den internationella brottmålsdomstolen till stånd under det egna ordförandeskapet.

Díez González
Herr talman! Alltför lång tid har förflutit sedan man i Rom den 17 juli 1988 antog beslutet om att inrätta en internationell brottmålsdomstol för att döma förövare av de allra allvarligaste brotten som hemsöker världen, bland annat terrorismen, vilket har sagts här.
Hittills har 52 stater ratificerat stadgan, men det behövs, som ni vet ärade kolleger, 60 ratificeringar för att den skall träda i kraft. Om man beaktar att den internationella brottmålsdomstolen antagligen kommer att börja fungera under detta första halvår, under spanskt ordförandeskap, att den första församlingen för konventionsländerna kommer att äga rum i New York i september i år, att Förenta staternas hittills har vidhållit en negativ ståndpunkt och att det dessutom finns välgrundade farhågor för att Förenta staternas administration kan tänkas stödja en motkampanj, till den grad att man har annullerat Clintons underskrift som deponerades i FN den 31 december 2000, vill jag ta tillfället i akt när ni är här, herr de Miguel, för att ställa några konkreta frågor till er.
Vilka åtgärder ämnar ordförandeskapet vidta mot Bushadministrationen för att undvika risken för att man tar ett steg bakåt i processen? Anser inte ordförandeskapet att det är nödvändigt att utarbeta en plan med särskilda åtgärder och resurser för att Förenta staterna skall se mer positivt på den internationella brottmålsdomstolen? Vad ämnar unionens ordförandeskap göra för att garantera att de 18 domare som nämndes tidigare som skall ingå i domstolen och som utses på nationell nivå, uppfyller kvalificeringsvillkoren, villkoren för balanserad regional fördelning, erfarenhet och jämlikhet mellan män och kvinnor?
När Romstadgan antogs ansåg Kofi Annan att det var ett mycket stort steg. För länge sedan nu sade dock Benjamin Ferencz, före detta åklagare vid Nürnbergrättegångarna, att det inte kan finnas fred utan rättvisa, ingen rättvisa utan lag, och inga verksamma lagar utan en domstol som beslutar vad som är rättvist och legitimt under vilka som helst omständigheter. I dag, efter den 11 september 2001, efter konflikterna i Mellanöstern, ser medborgarna inrättandet av denna domstol som något brådskande och nödvändigt. Vi får inte, ärade kolleger, herr tjänstgörande rådsordförande, låta tiden gå och låta detta falla i glömska till dess att ett nytt brott eller ett nytt krig påminner oss om hotet.

Van den Bos
Herr talman! " Rätt är fel" , right is wrong. Om inte alla individer behandlas likadant, om krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten förblir ostraffade, hur kan vi då fördöma mindre allvarliga kränkningar av lagen på ett trovärdigt sätt? Det är av utomordentligt stor vikt att en permanent internationell brottmålsdomstol kommer till stånd, och detta i Haag, världens juridiska huvudstad. Denna domstol är en del av utvecklingen av vår civilisation. Den måste naturligtvis vara universell. Framför allt asiatiska och arabiska länder är fortfarande underrepresenterade, och alla undertecknare måste också övergå till ratifikation, detta påpekar jag med eftertryck.
Det är mycket beklämmande att även Förenta staterna vägrar att ratificera fördraget. Det var framför allt amerikanerna som i Nürnberg gjorde det till en internationell lag att individer har förpliktelser gentemot alla nationer och att dessa har företräde framför förpliktelserna gentemot den egna staten.
Numera gäller internationell straffrätt enligt amerikanerna tydligen för alla utom för dem själva. Ett sällsynt bevis på maktarrogans är det lagförslag som redan antagits av senaten, vilket innebär att domstolen och varje land som medverkar till den bojkottas. En annan galenskap till lagförslag skulle till och med bemyndiga Förenta staternas president att med våld befria personer som hålls fängslade av domstolen. Om tillräckliga garantier byggs in för ett rättvist rättsligt förfarande och kompetenta domare finns det inte någon som helst anledning för Amerika att frukta denna domstol. Rådet och vårt parlament skulle behöva framföra detta på ett vänligt, men mycket tydligt sätt till våra motsvarigheter i Förenta staterna.
På kort sikt måste sedan så många länder som möjligt, med god spridning över de olika kontinenterna, övergå till ratifikation. Domstolen får inte bli för europeisk; det skulle i praktiken kunna antyda att stater som inte medverkar inte gör rätt. Den som vägrar att erkänna den internationella brottmålsdomstolen gör orätt och ligger efter i vår civilisation.

Frassoni
Herr talman! Det fattas endast åtta underskrifter för att den internationella brottmålsdomstolen skall bli verklighet. Men ett antal problem måste lösas innan domstolen blir det instrument för internationell rättvisa och kamp mot straffrihet som vi vill att den skall vara. Det första hindret är den konstant negativa attityden från USA:s sida. Vi uppmanar rådets ordförandeskap och kommissionen att än en gång understryka, i alla formella och informella sammanhang när man sammanträffar med företrädare för Förenta staterna, den betydelse som denna fråga har för Europa. Man borde verkligen kunna tänka sig någon form av kreativt instrument för påtryckningar mot Förenta staterna, för jag tror inte att detta har gjorts hittills.
Det andra problemet gäller den svåra frågan om de interna bestämmelserna om anpassning av den nationella lagstiftningen till domstolens stadgar. Detta kommer säkerligen att bli en svår process, men vi får inte låta det bli en alltför långdragen process. Ur denna synpunkt vill jag verkligen tacka kommissionär Verheugen för hans ord. Han sade sig vilja stödja utbildningen av specialister för att hjälpa domstolen att fungera bättre, både via kommissionen och med ett finansiellt bidrag.

Queiró
Herr talman! Jag är från ett land som redan har genomfört ratificeringsprocessen för Romstadgan, vilket bekräftar portugisernas humanistiska tradition av hängivenhet till rättvisan, ett land som avskaffade dödsstraffet för 450 år sedan och livstids fängelse för 118 år sedan. Men än viktigare är det att kunna bekräfta att rättvisevärdena och kampen mot strafflösheten blir alltmer allmänna över de fem kontinenterna. Det går förvisso långsamt, men det går framåt. Vi ser också med tillfredsställelse på att det kommande inrättandet av en internationell brottmålsdomstol i ännu högre grad kommer att bidra till förkastandet av dödsstraffet.
Dessutom är rättvisan bara rättvis om den tillämpas lika för alla. Vi vet att den internationella brottmålsdomstolen inte är perfekt och att den inte kommer att bli det. Ofta kommer den att iklä sig rollen av " de segrandes domstol" , men bortsett från dess normala rättsfunktion med undersökningar och domar i särskilt allvarliga brottsfall, kommer den också att utföra två andra mycket viktiga uppgifter: en förebyggande genom att avskräcka från nya brott, och en som handlar om upprättelse, genom att ersätta brottsoffren. Vi bör också framhålla att den internationella domstolen bara skall inleda sitt arbete om det nationella rättsväsendet inte genomför undersökningar och fastställer domar för brotten, genom rättslig underlåtelse, eller för att de inte är kapabla att genomföra dem. Vi anser att det är en tillfredsställande lösning, eftersom den om den tillämpas väl när det gäller det svåra problemen angående konflikten mellan den internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion och de nationella straffsystemens suveränitet.
Herr talman! Den internationella brottmålsdomstolens opartiskhet och självständighet är viktiga värden och ingår i försvaret för Europeiska unionens största arvegods: respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, liksom för rättsstaten. Alla tillfällen är alltså lämpliga för att prisa de mål som väglett skapandet av domstolen, och de får inte under några omständigheter förvanskas.

Bonino
Herr talman! Under de senaste åren har denna fråga verkligen utgjort ett bra exempel på samarbetet mellan de europeiska institutionerna. Jag vill här nämna den konstanta uppmärksamheten från kommissionen, dess tjänstemän och rådet, samt den öppenhet de har kunnat visa gentemot initiativ från samhället, de parlamentariska grupperna, de icke-statliga organisationerna, för jag tror att detta kan bli en modell för vårt gemensamma arbete - som vi kan följa till exempel när det gäller antipersonella minor - och som förtjänar att uppmärksammas för den effektivitet som den demonstrerar.
Vissa frånvarande länder har nämnts. Det finns andra, från Ryssland till Kina, som man kanske också borde nämna och uppmärksamma. Det finns femtiotvå underskrifter, och jag tror att problemet i dag är att uppnå en politisk och geografisk balans. De ansträngningar man gjort till exempel i konferensen i Sevilla med arabländerna, positionsbestämningen från Arabförbundets sida som var mycket positiv och oväntad och uttalandena nyligen från den mexikanske presidenten Fox leder till förhoppningen att med en ytterligare ansträngning skulle vi kunna komma fram till inte bara det antalet, utan även kunna göra ett försök att i ett slag överträffa det och få ett deltagande som är så universellt som möjligt.
Ur den synpunkten tror jag att Europa skulle kunna, liksom i andra fall, vara stolt över dessa tio år av envetet, envist, hårt och i början ensamt arbete, men ett arbete som i dag erkänns av många. Den uppmärksamhet som ägnas även åt specialdomstolarna - den för Sierra Leone till exempel, som är i färd med att inrättas - visar att Europa, när vi vill, även kan vara en värdegemenskap.

Sauquillo Pérez del Arco
Herr talman! Jag anser att vi kan vara nöjda, eftersom 55 länder mycket riktigt har undertecknat Romstadgan. Emellertid finns det några stater som inte har gjort det, till och med europeiska länder, och det är viktigt att vi gör ansträngningar för att de skall underteckna den.
Parlamentet har sedan år 1995 arbetat för inrättandet av den internationella brottmålsdomstolen och därefter, år 1998 i Rom, betonade man mycket tydligt de ansträngningar som måste göras för att inrätta denna domstol. Vi närmar oss slutet på denna process, men kanske måste vi nu göra en sista ansträngning för att lyckas få dessa 60 underskrifter. Dessutom, herr talman, vill jag säga det spanska ordförandeskapet att vi måste se till att vi inte gör mycket väsen av ingenting och att det till slut bara blir pannkaka av allt. Om domstolen verkligen skall bli ett viktigt instrument behöver vi en rad mekanismer för domstolens arbete och funktion. Eftersom det är mycket troligt att stadgan för den internationella brottmålsdomstolen antas under det spanska ordförandeskapets mandat, uppmanar jag ordförandeskapet att anstränga sig till det yttersta för att se till att domstolen får alla nödvändiga resurser för att fungera. Parlamentet har kämpat för denna fråga sedan år 1995: att se till att domstolen blir en framgång i kampen för en rättvisare framtid och för att denna internationella brottmålsdomstol axlar den viktiga roll som den bör ha i framtiden.

Talmannen
Jag har mottagit sju resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Demokratiska rättigheter i Turkiet, särskilt situationen för HADEP
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om demokratiska rättigheter i Turkiet, särskilt situationen för partiet Hadep.
Herr de Miguel har ordet å rådets vägnar.

de Miguel
. (ES) Herr talman! Turkiet har sedan många år tillbaka visat intresse för att knyta fastare band med Europeiska unionen. Sedan undertecknandet av associeringsavtalet år 1963, som följdes av landets formella ansökan om anslutning år 1987 och den tullunion som nåddes år 1996, har förbindelserna utvecklats mycket, inte utan svårigheter, en utveckling som karakteriseras av ömsesidigt intresse, närmande och samtidigt av det tydliga europeiska kravet att Turkiet måste uppfylla vissa oundgängliga krav för alla kandidatländer som vill ansluta sig till unionen.
Vid Europeiska rådet i Köpenhamn fastställdes de politiska kriterier som kandidatländerna skall uppfylla: de måste nå institutionell stabilitet som garanterar principerna för demokrati, rättsstaten, respekt för de mänskliga rättigheterna samt respekt för och skydd av minoriteter. Senare erkändes Turkiets kandidatur vid Europeiska rådet i Helsingfors, i slutsatserna sades det att Turkiet är ett kandidatland som är förutbestämt att ansluta sig till unionen på grundval av samma kriterier som tillämpas för de övriga kandidatländerna. Sedan dess åtnjuter Turkiet samma associeringsstrategi som gäller för de andra kandidatländerna för att stimulera och stödja landets reformer.
I Europeiska rådets slutsatser från Laeken betonas att Turkiet har gjort framsteg när det gäller att iaktta de politiska kriterier som har fastställts för anslutningen, särskilt genom den författningsändring som nyligen genomfördes. Möjligheten att inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet har därigenom kommit närmare. Europeiska rådet uppmanar Turkiet att fortsätta med framstegen när det gäller att uppfylla Köpenhamnskriterierna, såväl de ekonomiska som de politiska, särskilt i fråga om de mänskliga rättigheterna, och erkänner att Turkiets deltagande på samma villkor som de övriga kandidatländerna är lika betydelsefullt som konventet för Europas framtid, vilket kommer att invigas i morgon här i detta parlamentariska säte.
I rapporten om Turkiets framsteg under år 2000 sägs det att landet har inlett en mycket positiv debatt när det gäller de nödvändiga politiska reformerna för anslutningen och man betonar vikten av att Turkiet har undertecknat vissa internationella instrument om mänskliga rättigheter. År 2001 ägde en av de viktigaste förändringarna i Turkiets demokratiseringsprocess rum: antagandet av ett paket med 34 ändringar av författningen, som är den mest djupgående förändring som har gjorts av författningen sedan den trädde i kraft år 1982. Bland de mest intressanta nyheterna kan ett erkännande av tanke- och yttrandefriheten, åtgärder för att förhindra tortyr, förstärkning av den civila myndigheten gentemot den militära och viktiga reformer på fängelseområdet betonas. Dessa reformer har utan tvivel gynnats av det faktum att Turkiets kandidatur har erkänts och av möjligheten till framtida anslutning till unionen.
I slutet av januari i år togs ytterligare ett viktigt steg när den turkiska regeringen beslutade att häva sin reservation mot artikel 5 i Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter, som handlar om rätten till frihet och säkerhet när det gäller den maximala tidsperiod en person får sitta häktad innan personen ställs inför domare. Europarådets generalsekreterare uttryckte sin tillfredsställelse över detta beslut och förklarade att detta utgör ett framsteg när det gäller skydd av häktade personer.
Det är även viktigt att nämna beslutet att inrätta en kommitté, där justitie- och inrikesministrar samt ministrar med ansvar för mänskliga rättigheter skall ingå, för att övervaka situationen för skydd av de mänskliga rättigheterna och vidta nödvändiga åtgärder. Detsamma kan sägas om den nya civillagen som träder i kraft i Turkiet, vilken utgör ett avsevärt framsteg när det gäller erkännande av icke-diskriminering på grund av kön, på familjerättsområdet och även inom området för rätt till arv. En annan åtgärd som är värd att nämnas är ändringen av lagen om det nationella säkerhetsrådet, vilken snart kommer att antas av parlamentet. Denna ändring genomförs för att anpassa lagen till den nya utformningen av artikel 118 i författningen, och kommer att medföra att antalet civila ledamöter i nationella säkerhetsrådet ökas för att förtydliga den rådfrågande karaktären.
Det är likaså positivt att ministerrådet har antagit ett dekret som gör det möjligt för Amnesty International att lagligt öppna ett kontor i Turkiet.
Även om författningsändringarna är mycket positiva för demokratiseringsprocessen - trots att vissa viktiga punkter utelämnas, till exempel har man inte fullständigt avskaffat dödsstraffet, som kommer att fortsätta tillämpas i fall av krig eller för att bestraffa särskilt allvarliga brott - har utvecklingen av lagstiftningen när det gäller dessa normer varit klart otillräcklig. Även om minilagstiftningspaketet för utveckling av författningsreformer innehåller en mer restriktiv definiering av försvar för terrorism och man utökar garantierna för att personer som häktas ställs inför domstol, införs samtidigt mycket vaga koncept, som i vissa fall till och med ökar omfattningen för straffbara handlingar, till exempel är föreningsfriheten och rätten att demonstrera fortfarande begränsade, vilket är fullständigt oförenligt med gällande praxis i Europeiska unionen.
Det finns även mycket att säga om reformen av civillagen. Ändringen av systemet för juridiska personer löser inte problemet med de juridiska hindren för föreningsfrihet eller lagen om stiftelser som nyligen ratificerades av högsta domstolen, vilken förbjuder religiösa stiftelser som utgörs av icke-muslimska minoriteter i Turkiet att förvärva fast egendom. I detta sammanhang är det värt att erinra om att en av prioriteringarna i associeringsavtalet för anslutning är att det inte får förekomma diskriminering av religiösa skäl.
En annan viktig faktor som måste beaktas är det praktiska genomförandet av reformerna. Det räcker inte att bara anta lagarna, de måste även genomföras. Man kan säga att grunddragen i ett demokratiskt system finns i Turkiet, men genomförandet av nödvändiga reformer för att garantera demokratin och rättsstaten sker mycket långsamt. Grundläggande reformer när det gäller de statliga domstolarnas säkerhet har fortfarande inte genomförts, situationen för tortyr och övergrepp har inte förbättrats, vilket särskilt gäller sydöstra Turkiet. Detta beror huvudsakligen på att det är svårt att ställa de medlemmar av säkerhetsstyrkorna som är ansvariga för dessa gärningar inför rätta. Den rättsliga maktens oberoende är begränsat, vilket bland annat beror på att det är justitieministern om är ordförande för det högsta rådet för åklagare och domare, vilket gör att det är svårt att skilja på den verkställande och den lagstiftande maktens befogenheter i praktiken. Lagen om åtal av brottslingar förhindrar fortfarande att rättegångar som har bestridits granskas igen, eller att åtgärder vidtas för att åtgärda kränkningar av Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter. Handlingsplanen för sydöstra Turkiet har fortfarande inte offentliggjorts och Turkiet har fortfarande inte undertecknat Europarådets ramkonvention för skydd av nationella minoriteter. Dessutom tillkommer de stora begränsningar som finns inom det rättsliga systemet.
Trots lagstiftningsreformerna kommer den effektiva förbättringen på det här området att bero på om den lagstiftning som är under utveckling tillämpas och tolkas korrekt. I praktiken har det redan visat sig att det faktum att gärningar som inte längre är brottsliga i enlighet med den nyligen genomförda reformen av strafflagen, inte förhindrar att de anses som brott enligt en annan artikel i strafflagen och att de bestraffas, i vissa fall ännu hårdare.
En grundläggande faktor i Turkiets demokratiseringsprocess är det så kallade nationella handlingsprogram för antagande av gemenskapsrätten, som lades fram av den turkiska regeringen kort efter att Europeiska unionens råd antog associeringsdokumentet för anslutning i mars 2001. Detta program är en framsteg i rätt riktning, men det är dock inte tillräckligt, eftersom det innehåller vissa brister som kan medföra svårigheter att fullständigt uppfylla de prioriteringar och mål som unionen kräver.
I vissa aspekter har detta nationella program för införande av gemenskapens regelverk skrivits i vaga termer, vilket gör att det är svårt att tolka det innan man går vidare. Konkret bör avskaffande av dödstraffet, civil kontroll över den militära makten, avskaffande av korruption, den socioekonomiska situationen i sydöstra delen av landet där den kurdiska befolkningen dominerar, och hävande av undantagstillståndet i landets sydöstra delar åtgärdas. I denna plan gör Turkiet inte heller något åtagande för att undanröja lagliga hinder för radio- och TV-sändningar på andra språk än turkiska, och inte heller för att trygga de turkiska minoriteternas kulturella rättigheter.
Turkiet visar fortfarande upp brister i denna reformeringsprocess och när det gäller framstegen i erkännandet av minoriteternas kulturella rättigheter. Den nyligen genomförda reformen av författningen har lett till att artiklarna 26 och 28 ändrats, vilket innebär att förbudet att tala andra språk har upphävts. Emellertid har de demonstrationer som nyligen genomfördes av universitetsstuderande och föräldrar till elever, vilka begär att undervisning i det kurdiska språket skall innefattas i den ekonomiska curriculum hårt kvästs av säkerhetsstyrkorna, som hävdar att kurdiska inte existerar som språk, att republikens enda officiella språk är turkiska och att de anhållna som har suttit kvar i häkte har kvarhållits på grund av deras förmodade stöd till terroristorganisationen Kurdiska arbetarpartiet, PKK. Det nationella säkerhetsrådet bekräftar detta och förklarar att kampanjerna för att begära utbildning på kurdiska har organiserats av PKK med tydliga separatistiska avsikter, och tillade att PKK försöker ta ännu ett steg framåt i sin politisering och inrättandet av en kurdisk nation.
En annan faktor i den turkiska lagstiftningsprocessen för demokratisering som det inte går att bortse från är problemen med erkännande av föreningsfrihet, närmare bestämt olagligförklarande och förbjudande av politiska partier. År 1994 skapades partiet Folkets demokratiska parti (Hadep) som ersättning för det förbjudna Demokratiska partiet (DEP) som anklagats för samröre med terroristorganisationen Kurdiska arbetarpartiet. De tidigare medlemmar i DEP som ville ansluta sig till Hadep var tvungna att begära uttryckligt tillstånd från regeringen, som endast tillät ostraffade personer eller dem som inte anklagats för något att ansluta sig. Sedan Hadep inrättades har partiet varit den främsta politiska makten i sydöstra Turkiet, partiet har majoriteten i de flesta stadshusen i städerna i detta område, men har ända sedan det inrättades hotats av stängning. Författningsdomstolens beslut från juni 2001 om att förbjuda islamistpartiet Fazilet underströk de befintliga problemen när det gäller tanke- och föreningsfrihet. Författningsdomstolen kommer snart att offentliggöra sitt utslag av ärendet Hadep. Åklagaren har begärt att partiet skall förbjudas på grund av dess förmodade förbindelse med terroristen och ledaren för Kurdiska arbetarpartiet, Abdullah Öcalan, man anklagar honom för att ha använt partikongresserna för att göra propaganda för Öcalan och så hat mot den författningsenliga ordningen samt den turkiska republikens oupplösliga enighet. Tusentals personer som tillhör Hadep har anhållits, och även om de flesta har försatts på fri fot efter en kort häktningsperiod, anhölls dessa personer som presumtiva medlemmar av terroristorganisationen PKK och de anklagades för att ha deltagit i terroristaktioner. Ingen anhölls eller dömdes enbart på grund av att de tillhörde Hadep.
Detta förhindrar inte regeringen att förklara att alla omnämningar av Kurdistan, dess flagga och krav på utbildning på kurdiska betraktas som samarbete eller stöd till terroristhandlingar. Så länge Hadep inte förbjuds är partiet dock lagligt erkänt i Turkiet och ingen kan anhållas enbart på grund av att tillhöra detta parti. En olagligförklaring av Hadep skulle utgöra ett steg tillbaka i Turkiets väg framåt mot anslutning och föranleda Europeiska unionen att utarbeta en gemensam ståndpunkt för att ge uttryck för sin oro över de negativa effekterna för tanke-, och föreningsfrihet och politisk mångfald, eftersom ett av målen i associeringsavtalet är kravet på respekt för kulturella rättigheter för den turkiska befolkningen av kurdiskt ursprung.
Herr talman! Det står klart att Turkiet har gjort framsteg när det gäller uppfyllande av de politiska kriterierna för anslutningen och till följd av detta har möjligheterna att inleda förhandlingar kommit närmare. Emellertid är dessa framsteg fortfarande inte tillräckliga för att inleda anslutningssamtalen. Ett av de främsta hindren är skyddet av alla turkiska medborgares kulturella rättigheter oberoende av etniskt ursprung. Nyligen meddelade generalsekreteraren för frågor som berör Europeiska unionen, Volkan Vural, att man förbereder ett andra paket med lagstiftningsreformer. Detta gör att vi i dag kan hysa förhoppningar om nya framsteg i Turkiets demokratiseringsprocess, framsteg som underlättar förbindelserna och i framtiden kanske leder till förhandlingar om Turkiets framtida anslutning till unionen.
(Applåder)

Verheugen
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Kommissionen välkomnar dagens debatt om de demokratiska rättigheterna i Turkiet. Det ger oss tillfälle att göra en översyn av hur långt man kommit med de mänskliga rättigheterna i Turkiet och vilka framsteg som uppnåtts i fråga om politiska reformer. Bakgrunden till vår debatt är beslutet från Helsingfors 1999 att ge Turkiet kandidatstatus, och den mot denna bakgrund beslutade strategin inför anslutningen. Alla beståndsdelar i strategin har genomförts under mellantiden. I synnerhet kan nämnas att Turkiet har antagit ett nationellt program för att överta gemenskapens regelverk, i avsikt att uppfylla prioriteringarna i partnerskapet inför anslutningen. Därmed har äntligen en reformprocess kommit i gång i Turkiet, vilken också spelar en allt större roll i den offentliga diskussionen i detta land. De första resultaten börjar synas. Turkiet har genom författningsreformen förra året bevisat att man på allvar tar itu med de politiska reformer som krävs.
Europeiska rådet i Laeken uppskattar Turkiets bemödanden och har konstaterat att Turkiet har närmat sig målet med en anslutning till Europeiska unionen. Här förväntar sig dock Europeiska unionen att reformprocessen också fortsätts konsekvent. För närvarande uppfyller Turkiet ännu inte de politiska kriterierna från Köpenhamn. Vid mina samtal i Ankara för några dagar sedan uppmuntrade jag eftertryckligen den turkiska regeringen att beslutsamt fortsätta sin politiska och ekonomiska reformkurs. Samtalspartnerna från alla partier i den nuvarande regeringskoalitionen har inför mig bekräftat både sin reformvilja och målet att närma sig Europeiska unionen.
När det gäller författningsändringen under förra året har Turkiet denna månad godkänt sitt första minipaket för att genomföra den. Kommissionen välkomnar bestämmelserna i minipaketet, i den mån de gäller anhållanden före rättegångar. Dessa bestämmelser överensstämmer med EU:s normer. Vi anser dock att de nya lagarna inte räcker till när det gäller åsiktsfrihet. I fråga om åsiktsfrihet kan vi i den nya ordalydelsen i de tillämpliga artiklarna inte se särskilt många förbättringar i jämförelse med gällande lagar. Vi hade förväntat oss mer långtgående och omfattande reformer i överensstämmelse med författningen. Jag underströk därför vid mitt besök nyligen i Turkiet att vi förväntar oss mer långtgående steg, till exempel när det gäller koalitionsfrihet, användning av språk i radio och TV och inom utbildningsväsendet, avskaffande av dödsstraff liksom införande av principer för rättsskydd i enlighet med rättsskipningen vid Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna.
Förutom de rättsliga förändringarna krävs det dock att man i praktiken tolkar lagen så att verkliga förändringar äger rum på lokal nivå i Turkiet. Vi får när allt kommer omkring inte bedöma läget för de mänskliga rättigheterna i Turkiet efter vad som står på papperet, utan efter vad som dagligen sker i praktiken. Här spelar åklagare och domare en viktig roll. Kommissionen erbjuder Turkiet en rad utbildningsprogram, som också gärna utnyttjas.
Liksom Europaparlamentet iakttar även kommissionen utvecklingen i samband med domstolsförfarandet mot Hadep-partiet i den turkiska författningsdomstolen. Den 1 mars, alltså i övermorgon, kommer en ny utfrågning att äga rum. Företrädare från kommissionen bemödar sig om att närvara vid denna utfrågning.
Kommissionen bedömer naturligtvis detta fall med ledning av de politiska kriterierna från Köpenhamn, och därför säger jag att enligt vår uppfattning skulle ett förbud mot Hadep-partiet i Turkiet strida mot våra politiska principer. Förra året ändrade det turkiska parlamentet författningen för att stärka de mänskliga rättigheterna i landet. Den rättsliga grunden för förbudet mot politiska partier rörde det turkiska parlamentet dock inte vid. Därför måste man säga att de gällande bestämmelserna i Turkiet inte kan anses stå i samklang med EU:s normer. Kommissionen uppmanar därför den turkiska regeringen att göra ytterligare ansträngningar för att motsvara dessa normer.
Man kan väl säga att Turkiet befinner sig mitt i en intensiv debatt om hur reformkursen skall fortsättas. Som motvikt till de positiva åtgärderna, exempelvis författningsreformen, finns det andra områden, där vi fortfarande kan konstatera brister. Trots detta hyser jag, när allt kommer omkring, tillförsikt om att Turkiet har kraft och vilja att fortsätta med sin reformkurs. Jag anser att det var ett positivt tecken att Turkiet godkände att Amnesty öppnade ett kontor. Jag anser också att det är positivt att det snart skall komma ytterligare ett paket med genomförandeåtgärder, efter minipaketet om genomförande av författningsreformen, som godkändes för ett par veckor sedan. Där kommer det bland annat att handla om tryckfrihetsförordningen, förordningen om mötesfrihet, straffrätten och lagen om polisens behörighet.
Jag förväntar mig att reformviljan i samband med denna lagstiftning blir stark och tydlig och synbar. Jag tar därför tillfället i akt att på nytt uppmuntra Turkiet att stärka de demokratiska rättigheterna i Turkiet och ta itu med och slutföra motsvarande lagstiftningsinitiativ. Det är och förblir avgörande att de mänskliga rättigheterna skyddas i praktiken och att Turkiet i det vardagliga samhälleliga livet garanterar de kriterier som finns i ett demokratiskt och pluralistiskt samhälle. Detta försvagar inte en nation, utan gör den starkare, och det gäller även för den turkiska nationen, om den sätter sina mål högt när det gäller att förverkliga demokrati och mänskliga rättigheter.
(Applåder)

Sacrédeus
Herr talman! Kristdemokraterna i PPE-DE-gruppen kan helt stödja det som har sagts från rådet och från kommissionen.
Författningsdomstolen i Turkiet vill olagligförklara ytterligare ett politiskt parti. Under de senaste 40 åren har så många som 23 politiska partier olagligförklarats i Turkiet. Det har gällt religiöst, regionalt, kulturellt och etniskt baserade partier som har ansetts strida mot den kemalistiska enhetsstatens struktur.
Låt mig göra en tydlig jämförelse. Om vi hade haft en sådan författning i Europeiska unionens olika medlemsstater, skulle ett stort antal partier ha olagligförklarats. Det skulle t.ex. även gälla mitt eget parti, det svenska kristdemokratiska partiet, och dess systerpartier runtom i unionen.
Jag lovar att vi från Europaparlamentet med all kraft, all energi och all uthållighet kommer att följa denna juridiska process i Turkiet. Vi har för avsikt att inom ramen för en ad hoc-delegation agera till skydd för demokratiska rättigheter, flerpartisystem och självfallet även för den kurdiska minoritetens rättigheter i Turkiet.
Kemal Atatürk, som dog för mer än 60 år sedan, grundade en turkisk enhetsstat. Det är dags för en debatt bland de turkiska medborgarna om huruvida denna författning och denna enhetsstat fyller det moderna samhällets och den pluralistiska demokratins krav. Min uppfattning är att den kemalistiska enhetsstaten mer bygger på auktoritär lojalitet, makt, hot och tvång än på att vinna hjärtats övertygelse, en inre lojalitet, sund kärlek och patriotism i förhållande till det egna landet. Den tiden borde vara förbi då en författningsdomstol olagligförklarar det ena politiska partiet efter det andra. Det gäller dessutom oftast stora politiska partier.
Turkiet har inte undertecknat Europarådets konvention gällande minoriteters rättigheter. Man baserar sig ytterst på Kemal Atatürks författning som går tillbaka till 1920- och 1930-talet. Jag ställer mig frågan om inte Turkiet faktiskt gör självmål, genom att inte öppna sig för omvärlden och inte agera på ett annat sätt gentemot sina minoriteter. Bara så kan folkets kärlek vinnas i Turkiet och i övriga Europa.

Swoboda
Herr talman, kära kolleger! Rådets ordförande och kommissionären har helt riktigt konstaterat att vi har klarat av att få i gång en reformprocess i Turkiet, som dock fortfarande uppvisar väldigt många luckor. Det som är avgörande är, vilket även kommissionären har sagt, hur det förverkligas. Ibland har jag en känsla av att vi blir dragna vid näsan, när man ändrar författningen men inte förordningarna om genomförandet, och därmed ger polisen och andra säkerhetsmyndigheter möjlighet att exempelvis agera mot var och en som vill undervisa på kurdiska och dem som anmäler sig till sådana kurser. Jag tror inte att vi kan acceptera detta.
Den som trodde att den kurdiska frågan lösts när Öcalan greps, har tyvärr blivit besviken, eftersom Turkiet ännu inte har tagit chansen att bedriva en annan kurdpolitik, till exempel att också förse de borgmästare, som rådets ordförande har talat om, som i Sydostanatolien försöker att förbättra saker och ting, med lämpliga medel, också av ekonomiskt slag, så att de kan göra detta. Tvärtom anhålls orubbliga funktionärer eller förs bort, utan att man vet om det är säkerhetskrafter eller privata organisationer som ligger bakom, och utan att man verkligen försöker att finna dem som förts bort eller dem som är ansvariga för bortrövandet.
Vi håller i detta parlament fast vid att vi kämpar för kurdernas kulturella rättigheter. Det är rättigheter som är oförytterliga, som inte utgör någon separatism, ingen terrorism, som inte medför svårigheter för Turkiet, utan kan rädda Turkiet så att det blir ett europeiskt land.

Duff
Herr talman! Förföljandet av Demokratiska folkpartiet, Hadep, härrör från oroligheter vid deras partikongress för så länge sedan som 1996. Sedan dess har PKK förklarat eldupphör och Turkiet har inlett sitt omfattande program för politiska reformer. I synnerhet översynen av artikel 69 verkar vara utformad för att utvidga möjligheterna för partipolitisk verksamhet inom det politiska systemet.
Reformen bör snabbt gå vidare, så att inget regionalistiskt parti, eller folk med i huvudsak kurdiskt ursprung, hotas. Det skulle vara en mycket bra signal om Turkiets beslutsamhet att gå vidare med den europeiska integrationen, om högsta domstolen fällde ett utslag i detta mål i samband med att Turkiet intar sina platser i konventet. Förbudet av Faziletpartiet i fjol var en dålig signal. Om det finns allvarliga anklagelser mot personer om inblandning i terroristverksamhet, bör de åtalas, men själva partiet bör betraktas som en del av den parlamentariska demokratin.

Lagendijk
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! Jag kan fatta mig kort när det gäller anledningen till denna diskussion: anklagelsen mot Hadep för separatism är någonting mycket negativt, och framför allt är den oberättigad. Hadep är ett demokratiskt parti som på ett fredligt sätt försöker och har försökt att försvara kurdernas sak. Därför är det också riktigt att rådet, kommissionen och även parlamentet utan omsvep tydliggör sitt fördömande av denna anklagelse. Jag kan bara hoppas att beslutet om att nu på fredag än en gång pröva denna fråga mot den nuvarande grundlagen och de förestående grundlagsändringarna, och alltså inte avancera för full maskin mot förbud, utgör en del av en något mer fullständig ändring av kursen i den centrala frågan som detta enligt min uppfattning handlar om, nämligen frågan om hur politiska, kulturella och religiösa minoriteter i Turkiet skall kunna tilldelas en plats i det politiska systemet.
Det handlar om grundläggande mänskliga rättigheter: rätten att få tala sitt eget språk, rätten att använda detta språk i medier och rätten att få undervisning i detta språk. Men det handlar framför allt om nödvändigheten av väsentliga politiska reformer. I det avseendet är processen mot Hadep ett gott exempel på det val som Turkiet står inför: antingen väljer landet mångfald, demokrati och yttrandefrihet eller så förblir dessa europeiska grundprinciper underordnade en dogmatisk uppfattning om rikets säkerhet.
Det får dock inte råda något missförstånd i fråga om att denna kritik mot Turkiet och detta stöd för Hadep baseras på ett enda avgörande antagande, nämligen att det är positivt att Turkiet är ett kandidatland till Europeiska unionen och att Europeiska unionen måste göra allt för att göra det möjligt för Turkiet att förvärva detta medlemskap. Mitt stöd till Hadep och min kritik mot den turkiska staten och dess myndigheter syftar därför inte till att utestänga Turkiet helt och hållet, utan att förbereda Turkiet för ett fullvärdigt demokratiskt medlemskap i Europeiska unionen.

Wurtz
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! När Turkiet inledde en process med att se över sin konstitution i höstas, reste min grupp omedelbart dit för att inleda en fördjupad dialog både med regeringen eller den stora nationalförsamlingen och med företrädare för det civila samhället. Men gränserna för denna anpassning till den moderna utvecklingen visade sig snabbt. Vi förbjöds att besöka Leyla Zana, som erhållit Sacharovpriset, och andra tidigare f d ledamöter av kurdiskt ursprung, som fortfarande sitter i fängelse. När det gäller organisationerna som försvarar de mänskliga rättigheterna illustrerar de, samtidigt som de välkomnar varje framsteg, via en rad konkreta fall hur långt det är kvar innan vi kan skönja det demokratiska Turkiet som vi så gärna vill ha.
Vi förväntade oss ändå inte att några veckor senare få höra från Hadep-partiets ordförande Murat Bozlak att han uppmanats att inställa sig inför konstitutionsdomstolen därför att den politiska inriktning han är ledare för sannolikt skulle förbjudas. Det är för att främja en stark reaktion från Europaparlamentet inför denna extremt allvarliga godtyckliga handling som vi genast bjöd in ordförande Bozlak att delta i ett möte med samtliga grupper, och förslog att en delegation från vår kammare skulle sändas till Turkiet. Jag gläds åt att båda dessa initiativ godtagits enhälligt. Det enda brott Hadep-partiet begått är faktiskt att de bara fortsätter att vinna inflytande i hela landet, så att de för närvarande kan vara säkra på att komma in i parlamentet om det blir val, trots en skräddarsydd lag där det fastställs att det krävs minst 10 procent av rösterna för att väljas in. Jag gläds också åt att vi, genom att utarbeta en resolution som är gemensam för alla grupper, beslutat att tillsammans sända ett tydligt budskap till myndigheterna i Ankara, framför allt detta: " the European Parliament calls for the case against Hadep to be dropped" . Jag föreslår därför att vi åtar oss att tillsammans fullfölja denna aktion. Det är faktiskt det minsta man kan begära av ett land som från och med i morgon skall delta i konventet om Europas framtid.

Gorostiaga Atxalandabaso
Herr talman! Det är förvisso så att den turkiska regeringen har improviserat en del kosmetiska åtgärder för att gömma sin fruktansvärda inställning till de mänskliga rättigheterna, men nya repressiva åtgärder ger oss en starkare anledning att oroa oss, som ordförandeskapet sade. Atlasen över de språk i världen som hotas av utrotning, som visades förra veckan under " International Modern Language Day" , belyser den kritiska situationen för de flesta språken på vår jord. Vi borde ha mod att fördöma alla regeringar - t.ex. den turkiska - som hotar att utrota så många språksamhällen.
Rådsordförande! Kan vi med hänsyn till demokratiska kriterier godta att politiska partier som inte vill att hela samhällen skall försvinna förbjuds att verka? Skall vi vara ett dåligt föredöme i och med vår egen situation i Baskien, där vårt språk kan hotas av utrotning?

Uca
Herr talman! Situationen för de mänskliga rättigheterna i Turkiet har på intet sätt förbättrats under det gångna året. Jag är positiv till att Turkiet ansluts till EU, men Köpenhamnskriterierna måste uppfyllas. Jag välkomnar visserligen författningsändringen, men man har ännu långt ifrån uppfyllt mina förväntningar. Turkiet måste vidta ytterligare åtgärder, annars kan man inte gå med i EU. Dödsstraffet har inte avskaffats, utan bara begränsats. De turkiska politikerna är inte särskilt ivriga när det gäller att genomföra författningsändringen. Vid de turkiska högskolorna får man visserligen undervisa i arabiska, engelska, tyska och kinesiska, men kurdiska som är modersmål för 12 miljoner människor är fortfarande förbjudet i undervisningen.
Mer än 10 000 studerande, som utnyttjade de rättigheter de hade enligt författningen, och i petitioner krävde att kurdiska skulle tillåtas, måste nu räkna med rättsliga förfaranden. De anklagas för separatism. För att åstadkomma en fredlig och politisk lösning av kurdfrågan krävs det att man upphäver språkförbudet och tar upp kurdiska som ämne i studieplanen. Köpenhamnskriterierna omfattar rätt till undervisning och medier på modersmålet, och de måste vara ett icke-förhandlingsbart villkor för anslutningen. Även Hadep-medlemmar anhölls, och man anklagar dem för att ha initierat den kurdiska kampanjen. När förbudsförfarandet mot Hadep inleddes tilltog repressionen mot Hadep-medlemmar. Under 2001 anhölls 3 245 Hadep-medlemmar, mer än 55 kontor genomsöktes och stängdes. På Världsfredsdagen anhölls mer än 3 000 Hadep-medlemmar. En människa förlorade rentav livet.
Herr Verheugen, jag uppmanar er att resa till sydöstra Turkiet och diskutera med de 37 Hadep-borgmästarna. Hadep-borgmästare får inte något ekonomiskt stöd. De förstörda byarna har fortfarande inte byggts upp. Hur skall de tusentals flyktingarna överleva? Varför får den sydöstra delen av landet inga pengar från Medaprogrammet, trots att bestämmelserna föreskriver detta? Det är ett steg tillbaka rent demokratiskt, om Hadep förbjuds. Genom detta förbud går Turkiet åt fel håll när det vill närma sig Europa. Jag och min grupp kräver enträget att förfarandet mot Hadep genast avbryts. Talmanskonferensen har beslutat att skicka en delegation till Turkiet. Så länge Turkiet inte offentligt uttalar sig mot ett förbud mot Hadep, måste en delegation visa sin solidaritet med Hadep och stödja det. Vi måste på plats visa att denna kammare inte accepterar odemokratiska åtgärder!
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, fru Uca.
Jag har mottagit fem resolutionsförslag,, som har ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.39 och återupptogs kl. 21.00.)

Internet (toppdomänen " .eu" )
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (Á5-0027/2002) från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt om inrättande av toppdomänen. eu på Internet (12171/1/01 - C5-0548/2001 - 2000/0328(COD)) (föredragande: Flesch)

Flesch
. (FR) Herr talman! Det förslag till förordning som vi för närvarande diskuterar innebär att toppdomänen " .eu" inrättas, vilket skulle göra EU synligt i cyberrymden och överföra det område av förtroende som skapades genom den inre marknaden till Internet. Vid omröstningen vid den första behandlingen i juli 2001 antog parlamentet ändringsförslagen från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. I dessa ändringsförslag bekräftas på nytt bland annat principerna om icke-inblandning och självförvaltning när det gäller Internet och man förespråkade en effektiv och icke byråkratisk förvaltning av domänen " .eu" . Även om rådet i sin gemensamma ståndpunkt, som fastställdes den 6 november 2001, godkände ett stort antal av våra ändringsförslag, fanns det andra som inte fann nåd inför dess ögon.
Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi återgick därför till uppgiften för att be att man skulle ta hänsyn till principen " först till kvarnen får först mala" i registreringspolitiken, för att tvistlösning utanför domstol skulle grundas på täckning av kostnaderna och framför allt för att planera för ett samrådsförfarande när det gäller kommittéförfaranden. Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi ansåg, tillsammans med kommissionen, att för att den första nivån av domänen " .eu" skall bli en framgång bör den snarast bli operativ och snabbt kunna fungera effektivt. Ända till slutet förblev frågan om kommittéförfarandet skulle vara rådgivande eller ske genom regleringar den största stötestenen i diskussionen mellan parlamentet och kommissionen å ena sidan, och rådet å den andra. De informella kontakterna mellan parlamentet, rådet och kommissionen fortsatte efter att ändringsförslagen från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi antagits, och en överenskommelse kunde äntligen träffas mellan de tre institutionerna. Överenskommelsen återspeglas i ändringsförslagen 7, 8, 9, 10, 11 och 12 som inlämnats av PPE, PSE och ELDR.
När det gäller kommittéförfarandet har vi delat lika, eller snarare delat upp det i en tredjedel och två tredjedelar. Regleringar tillämpas för de flesta åtgärder när det gäller att genomföra förordningen, nämligen regler och principer för politik av allmänt intresse, liksom att definiera kriterier och förfarandet för att utse registreringsenheten. Samrådsförfarandet tillämpas när det gäller att utse registreringsenheten och sluta avtal mellan kommissionen och registreringsenheten. Om kommissionen och parlamentet äntligen anslutit sig till denna kompromiss som knappast väcker någon entusiasm bland dem, beror det på att domänen " .eu" så snabbt som möjligt skall ställas till användarnas förfogande, vilket Europeiska rådet i Lissabon önskade.
Herr talman! För parlamentets räkning insisterar jag på att kommissionen och rådet skall åta sig att snarast agera och se till att det blir så. Jag vet att kommissionär Liikanen avser att lämna en förklaring i den riktningen under detta sammanträde och att vi i morgon, före omröstningen om ändringsförslagen, skall få kännedom om den förklaring i samma riktning som skall antas av rådet. Jag rekommenderar därför parlamentet att rösta för ändringsförslag 7, 8, 9, 10, 11 och 12.
Herr talman! Efter det stora antalet informella kontakter med rådet och kommissionen, som gjort det möjligt att uppå denna kompromiss, vill jag tacka kommissionär Liikanen och hans enheter, det spanska ordförandeskapet, som inte sparat på ansträngningarna, mina kolleger, Arlene McCarthy, föredraganden av yttrandet från utskottet för rättsliga frågor, liksom samordnarna i de politiska grupperna. Tillsammans har vi uppnått ett resultat som borde göra det möjligt att inrätta toppdomänen " .eu" i slutet av året.

Harbour
Det är ett nöje att få tala under ert ordförandeskap för första gången, och att få gratulera er, och jag hoppas att jag kan få tio sekunder extra i slutet för att jag sade detta.
Det är ett nöje att återigen, vid andra behandlingen, på min grupps vägnar stödja denna mycket viktiga åtgärd, och också berömma Colette Flesch för den energi och tid hon har lagt ned - i synnerhet att på ett mycket skarpsinnigt sätt ta itu med förhandlingarna med rådet och kommissionen under de senaste veckorna - så att vi helt riktigt har fått en kompromissöverenskommelse som jag har undertecknat på min grupps vägnar, och som vi uppmanar era kolleger att stödja i morgon.
Ett av de viktigaste skälen till detta, som Flesch alldeles nyss nämnde i sitt tal, är att vi måste få igång den nya toppdomänen " .eu" så snart som möjligt. Kolleger! Vi fungerar på en marknad där det råder trängsel. Toppdomänen " .eu" måste överleva i en hel djungel av nya domännamn, och den kommer bara att ha ett faktiskt värde för kommersiella organisationer och icke-statliga organisationer som vill använda den, om förfarandena som används vid registreringen är de bästa möjliga och om de kan genomföras. Folk vill att deras registreringar skall handläggas snabbt och tydligt, och få de garantier om sina upphovsrätter och varumärken som vi kan förvänta oss, därför att - trots allt - i och med det stöd den får från Europeiska gemenskapen över hela Europeiska unionen, förväntar sig folk inget annat än det bästa. Den kommer att granskas, så det allra viktigaste är att använda de bästa metoderna. Men vi måste få detta gjort och få igenom den så snart som möjligt.
Vi ser fram emot rådets och kommissionens uttalanden. Jag kommer att dra tillbaka mitt ändringsförslag som angav en specifik tidsplan på sex månader för att registreringen skall bli auktoriserad, eller snarare för att få ut anbudshandlingarna i totalt 15 månader. Jag har kritiserats i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi för att vara för generös, så jag hoppas att detta blir ett absolut maximum. Vi ser fram emot att få höra ert uttalande, och jag vill avslutningsvis säga att detta är en viktig åtgärd som måste vidtas på ett skickligt och snabbt sätt.

Carraro
Herr talman! Även jag vill för min grupps räkning ansluta mig till det som sagts av kollegerna Flesch och Harbour. Den lösning som läggs fram i ändringsförslagen, där man enhetligt rekommenderar parlamentet att godkänna förslaget, är en kompromisslösning, man jag tror att det är en nyttig och lämplig kompromiss eftersom den snabbt låter oss komma fram till inrättandet av en europeisk toppdomän.
Jag tror att detta måste hälsas med glädje, för det utgör ytterligare ett konkret steg - och här vill jag nämna samarbetet med såväl föredraganden Flesch som med kommissionen och kommissionär Liikanen framför allt - mot förverkligandet av de löften som gavs under toppmötet i Lissabon. Och just eftersom vi på många andra områden kan konstatera att besluten många gånger kan drabbas av objektiva svårigheter och förseningar när det gäller förverkligandet, så tycker jag att det vi kan säga oss i kväll är en källa till särskild tillfredsställelse.
Jag tänker inte tillägga något annat för jag skulle bara upprepa det som mina kolleger redan har sagt i ämnet, så jag ansluter mig till dem och till rekommendationen att tiden för genomförandet och fram till den operativa starten för den europeiska toppdomänen bör bli så korta som möjligt, och avvaktar det som kommissionär Liikanen har att säga. Eftersom detta återstår att diskutera tillåter jag mig att genast lämna ordet till kommissionären, från vilken vi förväntar oss ett uttalande i frågan.

Liikanen
. (EN) Antagningsförfarandet för den förordning som skall göra verklighet av toppdomänen " .eu" , håller nu på att gå in i sin slutfas. Jag vill framföra mitt tack, särskilt till föredragande Flesch, för hennes uthålliga ansträngningar för att nå en kompromiss. Jag vill också tacka, i synnerhet, McCarthy och Harbour, och även Carraro. Deras förståelse för vissa av svårigheterna i samband med initiativet, har på ett betydande sätt bidragit till det resultat som vi diskuterar i dag. Det gläder mig att kunna säga att kommissionen godtar kompromissändringsförslagen 7-12. Genom flera av de framlagda ändringsförslagen inför man användbara förtydliganden till bestämmelserna i den gemensamma ståndpunkten.
Kommissionen kan stödja ändringsförslaget som har att göra med principen " först till kvarn får först mala" , bland de befintliga alternativen, när det gäller att bestämma registreringsförfarandet och inom ramen för förordningens bestämmelser. Kommissionen kan också stödja ändringsförslaget om införande av riktlinjer för tvistlösning utanför domstol och inrättande av ett förfarande grundat på kostnadstäckning. Den svåraste frågan handlade utan tvekan om vilken typ av kommitté och förfarande vi skulle välja för denna förordning. Kommissionen kan godta ändringsförslagen 7, 8, 9, 10, 11 och 12.
Med hänsyn till ändringsförslag 6 i andrabehandlingsrekommendationen, i den lydelse det antogs av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, kan kommissionen inte stödja ändringen av artikel 8. Mot bakgrund av parlamentets oro i samband med genomförandet av toppdomänen " .eu" , vill kommissionen säga följande:
Kommissionen delar Europaparlamentets synsätt att toppdomänen " .eu" , för att bli framgångsrik, måste börja användas mycket snart, och inte tyngas ned av ett alltför omfattande regelverk. Kommissionen bedömde därför att det lämpligaste skulle vara ett rådgivande förfarande för denna förordning. I linje med beslutet som antogs vid Europeiska rådet i Stockholm i mars 2001, att vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att toppdomänen " .eu" , så snart som möjligt, finns tillgänglig, har kommissionen emellertid beslutat att godta det rådgivande förfarandet för artikel 3.1 och artikel 5, för att därmed underlätta ett tidigt antagande av denna förordning, och i tron att denna åtgärd ytterligare kan stärka den samarbetsanda som behövs för att uppfylla målet som fastställdes under Europeiska rådet i Stockholm.
Kommissionen betonar att beslut av registreringsenheten när det rör organisering, administration och förvaltning av toppdomänen " .eu" , bör fattas så snart som möjligt och att man skall anstränga sig till det yttersta för att se till att på ett korrekt sätt utfärda ett offentligt meddelande om att lämna intresseanmälan efter förordningens ikraftträdande. Detta förutsätter att kriterierna och förfarandena för inrättandet av registreringsenheten är klara i rätt tid. Kommissionen har för avsikt att vidta de åtgärder som krävs för att på ett lämpligt sätt genomföra toppdomänen " .eu" , och skall göra sitt yttersta för att se till att slutföra de aktuella förfarandena på ett korrekt sätt, för att registreringsenheten därmed skall kunna fungera så snart som möjligt efter förordningens ikraftträdande, om inte exceptionella händelser påverkar händelseförloppet. Kommissionen uppmanar medlemsstaterna att helt och fullt verka för detta mål, och ge det stöd som krävs för att uppfylla det.

Talmannen
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Ansvarsfrihet 1999 (åtgärder vidtagna av kommissionen)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (Á5-0024/2002) av Blak för budgetkontrollutskottet om kommissionens åtgärder när det gäller Europaparlamentets resolution innehållande de anmärkningar som utgör en integrerad beståndsdel av beslutet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 1999 (KOM(2001) 696 - C5-0577/2001 - 2001/2123(DEC))

Blak
. (DA) Herr talman! I ansvarsfriskrivningen för 1999 har vi gått igenom hela budgeten. Alla sektorer har belysts. Alla Europeiska unionens institutioner har läst och skrivit under, för även om det slutgiltigt är kommissionen som ansvarar för genomförandet av budgeten står denna inte ensam. Den är bunden av beslut som fattas i parlamentet och rådet och är beroende av hur effektiv kontrollen är i medlemsstaterna.
Jordbruksområdet är ett lysande exempel. Kommissionen föreslår en reformering av jordbrukspolitiken, men rådet och parlamentet stretar emot och föreslår att bestämmelserna skall göras ännu mer byråkratiska, generösa och känsliga för fusk och svindel. Lin-, mjölk- och sockerordningarna är bra exempel.
Det finns dock fortfarande behov av en grundläggande reformering och en ny förvaltningskultur inom kommissionen. Vi är inte alltid eniga med kommissionen, men har i det stora hela samma mål, nämligen att kommissionen skall bli en effektiv och modern administration. Det viktigaste är att kommissionens reformplan fungerar som den skall. Min ursprungliga plan var att jämföra kommissionens individuella generaldirektorat och betygsätta vart och ett av dessa. Det skulle vara i linje med reformens anda, men en sådan jämförelse har inte varit möjlig att genomföra. Jag vill uppmana revisionsrätten att undersöka praxis i medlemsstaterna.
Ansvarsfriskrivningen för 1999 satte fingret på en del mycket ömma punkter när det gäller kommissionens förvaltning. En av de viktigaste var den bristfälliga överblicken över revisionsrapporterna och avsaknaden av uppföljning. I betänkandet om ansvarsfrihet för 1999 ombeds kommissionen sända parlamentet en rapport två gånger om året, vilken skall utgöra en sammanfattning av revisionsrapporterna och rekommendationerna i dessa, samt av uppföljningen till dessa rapporter. Det förefaller som om kommissionen endast kommer att gå med på att internrevisionstjänsten informerar parlamentet en gång om året, vilket definitivt inte är tillräckligt. Styrekonomen informerade tidigare parlamentet fyra gånger om året, och det förväntar vi oss också från den nya avdelningen.
Utlämnandet av information är alltid den största tvistefrågan mellan parlamentet och kommissionen. Jag har fått oerhört mycket information utlämnad i samband med ansvarsfriskrivningen för 1999 och för detta vill jag tacka kommissionen. Men det är nödvändigt med tydliga regler som kan gälla oavsett vem som står för ansvarsfriskrivningen, och oavsett vem kommissionären är.
Ramavtalet är inte bra. Det kan användas som ett medel för att hålla inne dokument och för att hålla dokument konfidentiella. Det är nämligen kommissionen som slutgiltigt bestämmer om ett dokument skall vara konfidentiellt. Dessutom är avtalet byråkratiskt och medför stora fördröjningar. Jag har respekterat ramavtalet eftersom det är det som gäller för närvarande, men jag tycker att vi skall arbeta för att det skall omförhandlas, och jag vill be vår talman Cox om att i synnerhet på detta område leva upp till sina löften om öppenhet och reformer.
Budgetkontrollutskottet skulle gärna vilja ägna mer tid åt utvärdering. Vi måste garantera " value for money" . Jag har tyvärr intrycket av att de flesta utvärderingar helt enkelt bara arkiveras. Kommissionen har lovat att lägga fram resultat från genomförda utvärderingar, men preciserar inte på vilket sätt eller hur ofta. Vad säger kommissionen om att informera en gång i kvartalet eller en gång i halvåret? Det finns flera konkreta punkter från ansvarsfriskrivningen för 1999 som det inte varit möjligt att följa upp, antingen för att OLAF-utredningar inte är färdiga eller för att det pågår ett disciplinärende inom kommissionen.
Flera av de stora frågorna under ansvarsfriskrivningen för 1999 ligger fortfarande hos OLAF, som inte arbetar alltför snabbt. Detta gäller t.ex. IRELA-ärendet. Det har fokuserats mycket på IRELA, det nu stängda Institutet för Europa-Latinamerikafrågor. Jag är inte ledsen över att institutet har stängts - kommissionen har nu delegationer i de flesta latinamerikanska länder som tar hand om förbindelserna mellan Europa och denna världsdel - men det skall avslutas ordentligt. OLAF håller för närvarande på att avsluta en intern undersökning för att man skall kunna avgöra om disciplinärenden skall inledas. IRELA har fortfarande 3,4 miljoner euro att betala tillbaka. Jag skulle gärna vilja fråga kommissionen hur det går med återbetalningen av dessa.
Jag skulle också gärna vilja rosa kommissionen och i synnerhet fru Schreyer för uppföljningen av Flechard-ärendet. Detta visade att det går att erkänna ett misstag och sedan ändra reglerna. Jag tycker verkligen att det är ett bra resultat vi har nått fram till.
Sedan är det frågan om Stockholmskontoret som i gengäld inte kan avslutas. Jag accepterar att ärendet ligger hos de svenska åklagarmyndigheterna, men vi blir tvungna att göra någonting åt det här.
Till sist vill jag gärna tacka för ett och ett halv års fint samarbete och rikta ett särskilt tack till kommissionär Schreyer. Det har varit ett nöje att arbeta tillsammans med en kompetent person. Det har utvecklat sig till inte bara ett samarbete utan närmast en fin vänskap, vilket gjort att vi kunnat uppnå fantastiska resultat. Detta vill jag verkligen tacka för här i kammaren, och dessutom säga att om vi kan fortsätta så här har vi verkligen någonting att bygga vidare på. Det är verkligen bra.

Stauner
Herr talman! Jag tackar föredraganden uttryckligen för detta betänkande, som avslutar förfarandet för att bevilja ansvarsfrihet för budgeten 1999. Parlamentet måste kontrollera kommissionens utgifter. Men man kan bara kontrollera om man också har tillgång till alla dokument och all information. I annat fall är beslutet om ansvarsfrihet inte någon verklig kontroll, utan en form av tillmötesgående. Jag understryker därför uttryckligen kravet i punkt 4 i betänkandet, enligt vilken parlamentet måste ha samma tillgång till dokument som revisionsrätten.
Kommissionen måste upphöra att med stor idérikedom och förhalningstaktik hela tiden bygga upp nya hinder för att undanhålla oss dokument. Det mest aktuella exemplet gäller van Buitenens betänkande av den 31 augusti 2001. Kommissionen gav mig som föredragande av Leonardo I-programmet i utskottet för sysselsättning och socialfrågor inte den minsta vink om att nya anklagelser framkommit om misskötsel, vilket även granskades av kommissionen och OLAF. Man skulle i stället, mot bättre vetande, ha låtit sig beviljas ansvarsfrihet för Leonardo I, om jag inte från ett tredje håll så att säga i sista minuten hade uppmärksammats på situationen. Sedan dess har kommissionen ägnat sig åt bagatellisering och förhalning.
Är detta, frågar jag er, fru Schreyer, det förtroendefulla samarbete som ni, tillsammans med er kollega Kinnock, inte förtröttas att kräva av oss, parlamentet? Vad är det ni behöver dölja här? Nu finns denna rapport uppenbarligen in toto åtminstone hos ett tyskt pressorgan, tillsammans med OLAF-rapporten. Tycker ni inte, fru Schreyer, att rapporten nu äntligen också skall överlämnas till oss?
Den i all hast sammanfogade ramöverenskommelsen, som förelades parlamentet i omedelbar anslutning till beviljandet av ansvarsfrihet 1998, utan möjlighet till diskussion, har visat sig vara flertydig och möjlig att missförstå, och står klart i strid med vår arbetsordning. Den får inte bestå på detta vis. Den måste anpassas till vår arbetsordning, och inte tvärtom, vilket uppenbarligen önskas i kollegan Bourlanges ändringsförslag. Jag vädjar därför om att man inte följer kollegan Bourlanges ändringsförslag, utan låter de kontrollrättigheter för parlamentet som formulerats i EU-fördraget vara som de är.
Ingen övertygad europé kan på allvar vilja att parlamentets rättigheter inskränks till förmån för en förvaltning, som hur som helst redan är övermäktig, och utsätter detta EU för risken att utvecklas till en okontrollerad och okontrollerbar funktionärsapparat. Det vill framför allt våra medborgare inte.
Beträffande skandalen med det utblandade smöret, den s.k. Flechard II-affären, skulle jag ha önskat mig ett tydligare uttalande. Den reservationslösa informationen om Flechard II, där det inte bara handlar om slöseri med medel, utan också om en hälsorisk, är hur som helst en fråga som kommer att sysselsätta oss under lång tid i samband med frågan om ansvarsfrihet för 2000.

Bösch
Herr talman! Jag vill å vår grupps vägnar också gratulera föredraganden. Redan i huvudbetänkandet om ansvarsfrihet för 1999 har han gjort stora ansträngningar och utfört ett storartat arbete. Vi vill också uttryckligen stödja detta betänkande. Jag tror också att kommissionen har bemödat sig om att på kort tid lämna ifrågavarande upplysningar. Men jag ansluter mig naturligtvis till Stauners kritik: Vi har det intrycket - och just ifrågavarande stycke i Blaks betänkande visar återigen på detta - att kommissionen fortfarande bedriver detta barnsliga kurragömmaspel mot Europaparlamentet.
Just under dessa dagar och i publikationerna om ytterligare ett betänkande från van Buiten visar det sig att den europeiska verkligheten inte existerar mellan parlamentet och kommissionen, mellan ett par tjänstemän och ett par ledamöter, utan den existerar där ute bland 370 miljoner européer, och dem kan och skall man på sikt inte dra vid näsan. Jag skulle vara mycket glad om kommissionen äntligen skulle gå över till ett mer generöst system, vilket enligt min åsikt, när allt kommer omkring, är mer självklart i varje demokratiskt system, när det gäller förmedling av dokument och öppenhet i förvaltningen.
(Applåder)

Casaca
Herr talman! Med förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet för 1999 inledde kommissionen och parlamentet en ny väg präglad av ett större institutionellt samarbete. Resultatet är kommissionens förtjänst, liksom vår föredragande Freddy Blak, som har lett förfarandet på ett beslutsamt, förnuftigt och intelligent sätt.
På jordbruksområdet ser vi onekligen framsteg, främst i tillämpningen av det integrerade systemet för förvaltning och kontroll, men när det gäller kontrollen av livsmedelsmanipuleringen har den inte gått framåt. Det är en paradoxal situation: en avvikelse på en och en halv meter i en traktors rutt, som arbetar med jorden, eller ersättandet av en mjölkko vid ett icke reglementsenligt datum kan göra att man konstaterar oegentligheter och leda till ekonomiska korrigeringar i den statistiska planeringen. Däremot kontrolleras livsmedelsmanipulering för att få exportstöd sällan och när det sker drunknar ofta bedrägerierna i de nationella systemens rättsprocesser och leder inte till gemenskapssanktioner eller offentliga klargöranden av sakförhållandena. Det är ett förhållande vi inte kan acceptera.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter, ärade herr föredragande! Beviljandet av ansvarsfrihet för år 1999 bär verkligen föredragandens prägel. Det var ett synnerligen intensivt samarbete, där vi inte alltid hade samma utgångspunkt, men där jag ändå anser att vi efter intensiva diskussioner alltid kom fram till beaktansvärda resultat. Jag vill nu inte låta hela förfarandet passera revy, utan vill i fråga om samarbetet när det gäller beviljandet av ansvarsfrihet hålla mig till frågan om " tillgång till kommissionens dokument" . Här hade vi ändå en väsentlig ändring jämfört med tidigare, och den beror i stor utsträckning på föredragandens envishet.
Naturligtvis gläder sig kommissionen över att i ert follow up-betänkande läsa att ni gläder er över att ni fått alla dokument ni begärt när det skulle beslutas om ansvarsfrihet. Hur detta blev möjligt har vi dock återigen olika uppfattning om. Enligt min åsikt har det helt klart visat sig att överenskommelsen mellan kommissionen och parlamentet möjliggjort denna hantering av konfidentiell information. Jag vill betona att jag anser att hanteringen enligt denna överenskommelse fungerar mycket bra.
Det är inte bara ansvarsfrihetsförfarandet som sådant och de olika betänkandena som helt tydligt bär föredragandens prägel, utan även följdåtgärderna, respektive de åtgärder som vidtagits under förfarandet. Här vill jag också än en gång bara ta ett exempel, nämligen bestämmelserna för tillämpningen av proportionalitetsprincipen när det gäller att efterskänka skulder. Här förekom det ju avsevärda diskussioner under ansvarsfrihetsförfarandet, eftersom parlamentet i samband med ett fall år 1994 ansåg att det saknades öppenhet i de beslut som kommissionen fattade. Resultatet av de långa diskussioner vi hade blev att tillämpningen av proportionalitetsprincipen i stort sett bejakas, men att parlamentet ju insisterade på att man skulle övergå till ett mer öppet förfarande. Det är nu bestämmelserna som beslutats i enlighet med resolutionsförslaget, nämligen att vissa kriterier alltid måste iakttas och att framför allt, från och med ett visst belopp när det gäller att efterskänka skulder, kommissionen som kollegium skall fatta beslutet, så att det även blir mycket tydligt att det är ett politiskt ansvar som man tar på sig.
Låt mig ändå nämna en meningsskiljaktighet beträffande follow up-betänkandet. Kommissionen kan inte följa förslaget i follow up-betänkandet, på detta vis, nämligen att utnämnandet av revisorn, alltså den högste tjänsteman som är ansvarig för bokföringen, eller av styrekonomen skall ske först efter samråd med parlamentet. Här handlar det ju inte om en interinstitutionell tjänst, utan om tjänster inom kommissionen, där kommissionen själv är den som anställer och avgör.
Herr föredragande, ni har ju i er utläggning frågat om det fortsatta agerandet när det gäller IRELA. Här har kommissionen beslutat att ta nästa steg. Ni vet att kommissionen skickat en recovery order. Resultatet blev att inga recoveries kan åstadkommas, eftersom institutet som sådant inte längre existerar. Rättsligt sett existerar det dock fortfarande. Därför har kommissionen beslutat att ta nästa steg och låta rättstjänsten granska huruvida det är möjligt att hålla någon ansvarig.
När det gäller frågeställningen i den mapp som van Buitenen har sammanställt, vill jag hänvisa till att van Buitenen själv har insisterat på att det bara skall finnas några få exemplar. Jag har inte heller fått någon sådan mapp av van Buitenen. Som min kollega Kinnock också har sagt, har OLAF och motsvarande enheter inom generaldirektoratet för personal och administration granskat mappen. OLAF har satt in åtta experter i granskningen. Jag vill påpeka att det här inte skett några förseningar, utan författaren av mappen medgav själv att det förmodligen skulle dröja till mars innan underlaget hade granskats. OLAF har nu lagt fram en rapport, som jag inte fått, men som finns hos ordföranden i budgetkontrollutskottet. Jag tror att min kollega Kinnock också hade meddelat utskottet. Så snart det kommer några rekommendationer till kommissionen om detta, kommer vi att ägna oss åt det och naturligtvis, när nya förfaranden skall inledas, även göra detta.
Låt mig också komma med några påpekanden när det gäller revisionsförklaringen, eftersom denna fråga också togs upp i follow up-betänkandet. Det handlar om en positiv revisionsförklaring för budgetåret 2003. Här måste jag från kommissionens sida än en gång förklara att vi inte kan lova när det kommer någon positiv revisionsförklaring från revisionsrätten också för betalningarna, ty detta skall avgöras av revisionsrätten, och revisionsrätten har å sin sida inte gett någon benchmark för när en revisionsförklaring skall lämnas.
Men jag tror att vi också under de ett och ett halvt år som diskussionen om ansvarsfriheten för 1999 pågått har kommit till den slutsatsen att det vore bra om vi gemensamt kunde finna några indikatorer, med vars hjälp man sedan skulle kunna bedöma och erkänna framsteg inom finansförvaltningen. Jag utgår från att denna fråga också spelar en roll i beviljandet av ansvarsfrihet för 2000.
Kommissionen har särskilt reformerat finansförvaltningen. När det framförs anklagelser om att något inte har utförts på korrekt sätt, undersöker vi dessa anklagelser, och när det hörs anklagelser om bedrägerier, undersöker OLAF dessa anklagelser. Jag måste tillbakavisa påståendet att en undersökning genom OLAF skulle utgöra en försening. Nej, myndigheten har inrättats för detta ändamål, för att granska sådana anklagelser!
Det har - det vill jag hålla fast vid - ännu aldrig hörts något klagomål där det sägs att kommissionen på något sätt skulle ha försökt att påverka OLAF:s undersökningsresultat. Det skulle också vara dumt av oss om vi gjorde något sådant, ty OLAF är ett väsentligt medel för att inte bara intensifiera samarbetet med medlemsstaterna när det gäller att bekämpa bedrägerier, utan naturligtvis också ett bra, objektivt instrument för undersökningar på det interna området. Jag gläder mig åt gårdagens beslut i EG-domstolen. OLAF och dess betydelse har tack vare EG-domstolens beslut stärkts ännu en gång.
Europeiska unionens budget kommer säkerligen att fortsätta växa. Vi kommer att få nya uppgiftsområden, och naturligtvis utgör utvidgningen också en ny och stor utmaning med tanke på finansförvaltningen. Därför är jag säker på att det även i kommande ansvarsfrihetsförfaranden och kommande follow up-betänkanden uppstår många viktiga frågor, som vi då förhoppningsvis kan lösa tillsammans lika bra som när det gäller ansvarsfrihetsförfarandet för budgetår 1999. Jag vill än en gång tacka föredraganden för samarbetet.
(Applåder)

Blak
. (DA) Herr talman! Jag beklagar att jag tar ordet igen, men jag är lite förvånad över att det finns en rapport från Van Buitenen som jag inte känner till. Jag vill gärna här i kammaren säga att det är min absoluta övertygelse att denne man borde avlägsnas från kommissionen. Han förstör och saboterar det europeiska samarbetet eftersom han ser det som sin livsuppgift att vägra lösa uppgifter, vilket vi inte kan acceptera. Jag beklagar verkligen att sådant här skall komma fram i sista ögonblicket, men jag skulle vilja rekommendera kommissionen att avlägsna denne man en gång för alla, eftersom han är en plåga för oss alla.

Talmannen
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Europaparlamentets tilläggsberäkning för 2002  TÄB nr 1/2002
Talmannen -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om

betänkandet Á5-0056/2002 av Buitenweg för budgetutskottet om tilläggsberäkningen av Europaparlamentets inkomster och utgifter 1/2002för budgetåret 2002 (2002/2038(BUD))
betänkandet Á5-0057/2002 av Costa Neves och Buitenweg för budgetutskottet om förslaget till tilläggs- och ändringsbudget nr 1/2002 till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2002 beträffande avsnitt I, II och III (2002/2040 (BUD))

Buitenweg
. (NL) Herr talman! Jag skall tala om båda dokumenten, inte enbart om parlamentets budget utan även om konventets budget, ett betänkande som jag har utarbetat tillsammans med Costa Neves. Båda dessa betänkanden står nämligen i nära anslutning till varandra.
Konventet om Europeiska unionens framtid inleds i morgon. Vi har alltså gott om tid för att fastställa finansieringen av detta. Konventet erbjuder en god möjlighet att få en mer handlingskraftig institution, att åstadkomma mer effektivitet här i parlamentet och även att höja legitimiteten för institutionerna.
Idén med ett sådant möte mellan företrädare för parlamentet och regeringar har sitt ursprung här i parlamentet. Europaparlamentet lägger stor vikt vid att detta konvent skall bli lyckat. Av den orsaken har vi bland annat också gått med på ett brådskande förfarande. Jag hoppas därför att parlamentet möjliggör att tilläggs- och ändringsbudgeten nr 1/2002 godkänns i morgon, samma dag som konventet inleds.
Några detaljer om konventets budget. Rådets generalsekreterare har gjort en uppskattning och kommit fram till ett belopp på ungefär 10,5 miljoner euro för en period av 10 månader, till december 2002. En del av detta belopp, 6,5 miljoner euro, skall tas ut av deltagarna: de tre institutionerna - parlament, kommission och råd - regeringarna och medlemsstaternas eller kandidatländernas parlament. Det gäller då till exempel olika resekostnader som institutionerna eller de nationella regeringarna normalt står för. Därefter kvarstår ett belopp på ungefär 4 miljoner euro. Detta är det belopp som det egentligen handlar om här, för det är alltså konventets egen budget.
Hur skall beslutanderätten över dessa 4 miljoner euro regleras? Det rör sig naturligtvis bara om ett begränsat belopp, men det är ändå politiskt sett mycket viktigt att de tre institutionerna har tillräckligt att säga till om när det gäller budgeten. På den begränsade praktiska nivån diskuterar konventet självt och dess presidium naturligtvis budgetdispositionen, men när det gäller omfördelning av utgiftspotter, exempelvis om man vill använda mer pengar till dagtraktamenten på bekostnad av forumet för icke-statliga organisationer och medborgare, då är det en politisk fråga. Då är det viktigt just för ett parlament som vill spela en viktig roll i konventet att också ha beslutanderätt över budgeten.
Problemet är emellertid att konventet självt inte har någon rättslig grund och att de normala budgetprinciperna alltså inte varit tillämpliga. Medlemsstaterna ville inte att parlamentet och rådet skulle utgöra budgetmyndighetens två grenar, utan att Europeiska unionens gemensamma medlemsstater skulle ha den slutgiltiga beslutanderätten.
Det var visserligen tråkigt för oss, men vi har visat förståelse för detta problem under förhandlingarna och har löst det på så sätt att medlemsstaterna kan ge det slutgiltiga godkännandet, men först efter det att de tre institutionerna har gett sitt samtycke. Medlemsstaterna kan alltså endast godkänna något om de tre institutionerna delar uppfattningen. Därmed har alltså även Europaparlamentet vetorätt, beslutanderätt över budgeten, och även insyn och information, vi kan bevilja ansvarsfrihet och liknande, och vi har alltså i praktiken bibehållit parlamentets viktiga landvinningar.
Jag förstår mycket väl att denna lösning inte är värt något skönhetspris. Vi hade naturligtvis helt enkelt hellre sett att beloppet tagits upp på normalt sätt i budgeten, men det fanns inget annat sätt, för det fanns ingen rättslig grund. Sett mot denna bakgrund tycker jag därför att budgetutskottet har nått ett mycket gediget resultat.
Trots detta har en del kritik yttrats. Jag var hos presidiet i dag, och även där var man orolig för parlamentets roll och för frågan vilken betydelse det har att parlamentet inte uppträder mot rådet utan mot de gemensamma medlemsstaterna. Även inom budgetkontrollutskottet, budgetutskottet och utskottet för konstitutionella frågor rådde det oro. Därför har vi tagit upp ett långt ändringsförslag i resolutionen där framstegen i avtalet ännu en gång uttryckligen beskrivs och där det också tas upp att detta avtal in sui inte är av rättslig karaktär: det är ett undantag, det är ett avtal som endast är tillämpligt på denna situation. Jag hoppas att detta tillägg där vi så starkt betonar att det är ett undantag, liksom det faktum att vi ändå har lyckats behålla parlamentets beslutanderätt över budgeten, kommer att leda till att detta avtal kan räkna med ett brett stöd.

Costa Neves
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Tack vare den enhällighet vi uppnått mellan institutionerna i trepartsöverläggningen den 18 februari, anser jag att parlamentet kan ge sitt godkännande av tilläggsbudget nr 1/2002, som innehåller ekonomiska medel till specialfonden som skall bekosta konventet för Europeiska unionens framtid, precis den dag som detta inleds. Det har varit ett snabbt och enligt min mening bra arbete som gjorts. Eftersom det är viktigt att i tid ge alla förutsättningar för att konventets arbete skall bli effektivt, är alltså de respektive budgetramarna redan fastställda, med respekt för spelreglerna i den institutionella öppenheten och balansen. Med tanke på konventets speciella egenskaper är de specifika rättsliga och budgetmässiga ramarna lätta att förstå och de anpassas genom just existensen av denna fond och att denna är underställd ekonomiska undantagsbestämmelser. Det nya organets tillfälliga karaktär beaktas och kraven på ökad flexibilitet är tillfredsställda.
De nämnda villkoren finns med i grunden till ett specifikt interinstitutionellt avtal, vilket i huvudsak fastställer beloppet från de finansierande institutionerna, parlamentet, rådet och kommissionen, vilket min kollega Kathalijne Buitenweg redan har sagt.
När det gäller trepartsöverläggningen den 18 februari är alltså parlamentets fulla medverkan garanterad i alla etapper av fonden (som skapats genom ett mellanstatligt beslut), vilket är viktigt att understryka här, framför allt när det gäller anslagsöverföring och ansvarsfrihet, och initiativets och de tillämpliga reglernas exceptionella karaktär är helt klar.
Jag avslutar genom att tacka alla kolleger för samarbetet och vill främst framhålla det arbete som genomfördes av de medverkande i trepartsöverläggningen, Reimer Böge och Kathalijne Buitenweg samt utskottet för konstitutionella frågor och budgetkontrollutskottet, vilka har bidragit till en mer direkt uppmärksamhet av vissa aspekter. Jag hoppas också att vi genom detta budgetförfarande kommer att associeras till ett konvent som kan komma att skapa historia.

Theato
Herr talman! Låt mig först säga att jag känner mig mycket glad och hedrad över att för första gången under ert ordförandeskap få tala här i kammaren! Jag vill klargöra att jag i synnerhet talar för budgetkontrollutskottet. Det har just sagts av båda föredragandena, som jag för övrigt gratulerar till deras arbete, att budgetkontrollutskottet här har gjort noggranna överväganden och kommit in med förslag.
Vi har gjort det därför att vi önskar att detta konvent skall bli framgångsrikt. Det är vår enhälliga övertygelse, och den vill jag här klart ge uttryck för. På dessa premisser röstar vi också för denna tilläggs- och ändringsbudget, som budgetutskottet i sitt betänkande lägger fram för parlamentet. Men det måste stå klart att detta osedvanliga budgetförfarande är unikt, och inte får bli något precedensfall. Detta har understrukits av föredragandena. Dessutom måste klarhet och öppenhet vara det första kravet när det gäller budgettransaktionerna, inte minst för att därmed rättfärdiga förtroendet för och förhoppningarna på konventet.
Även om budgetutskottet är tillfreds med det överenskomna förfarandet, finns det i fråga om budgetkontrollen några viktiga frågor som fortfarande är öppna. Vi har skrivit ned dem i vårt skyndsamt författade yttrande, och vi ser att de delvis tagits med i resolutionen. Det tackar vi för. Det vi anser bör prioriteras är frågan om ansvarsfrihet, som enligt fördraget uteslutande avgörs av parlamentet och är dess viktigaste beslut, och i normala fall inte är förhandlingsbart. Men i artikel 20 i rådets beslut om finansiering av konventet står det att regeringsföreträdarna beviljar generalsekreteraren ansvarsfrihet efter att parlamentet, rådet och kommissionen gett sitt godkännande. Vad betyder detta exakt, framför allt som begreppen godkännande, assent eller avis conforme är otydliga i de olika språkversionerna, och hur ser förfarandena ut i detta sammanhang? Här måste man finna en tillfredsställande lösning.
En andra fråga tränger sig på, nämligen parlamentets tillgång till dokument. I fördraget finns det tydligt förankrat att parlamentet skall erhålla alla dokument och all information som det betraktar som nödvändigt för ansvarsfrihetsförfarandet. Men i artikel 4 i budgetutskottets resolutionsförslag läser man att detta bara skall gälla för revisionsrätten. Detta återspeglar inte andan i fördraget. Som redan sagts handlar det här om ett förfarande sui generis, som delvis avviker från fördraget. Ändå måste parlamentet ha fullständig och fri tillgång till alla dokument.
Jag välkomnar punkt 5 i budgetutskottets resolutionsförslag, där det står att förfarandet för att bevilja ansvarsfrihet skall ske i enlighet med de regler som är fastlagda i fördraget, om arbetet för konventet varar längre än som förutskickas i den planerade tidsramen. Jag vill än en gång ge uttryck för förhoppningen att vi i morgon kan godkänna detta betänkande och därmed ge konventet en bra start.

Walter
Herr talman, mina damer och herrar! I morgon måste vi behandla en ändrings- och tilläggsbudget som säkert är och förblir unik i detta parlaments historia, ty vi förhandlar om en volym om 0,005 procent av Europeiska unionens budget, och för detta har vi till och med anslagit en egen debatt. Vi har bett kommissionär Schreyer komma hit till oss i parlamentet för att tala om vad som skall hända här och varför vi gör detta. Det finns anledning att tala om det, ty det handlar om finansieringen av konventet. Detta konvent har önskats av parlamentet i högre utsträckning än av någon annan europeisk institution. Vi har stött det och vi har krävt det. Vi har krävt det för att i Europa åstadkomma och införa nya förfaranden, för att förbättra samarbetet och oberoendet mellan institutionerna, alltså de tre institutionerna. Hit hör att man har ömsesidig respekt för varandra, att man vet inbördes vem som arbetar var, och att det ådagaläggs öppenhet.
Det som först lades fram av det spanska ordförandeskapet i rådet som förslag för hur man skall hantera de medel som krävs för finansieringen av konventet, förskräckte oss, ty här hade man enbart räknat med rådet som finansiär, förvaltare av medlen och också som kontrollör av medlen. Parlamentet nämndes inte! Detta får naturligtvis inte på något vis vara en förebild för det som i framtiden skall utgöra förhållandet mellan parlamentet, rådet och kommissionen. Här var budgetutskottet och detta parlament tvungna att protestera häftigt. Det fick vi göra i ett förfarande med mycket kort varsel, eftersom vi inte kunde använda oss av det helt normala förfarandet. Tidsfristerna var för korta för det. Vi kunde rentav bara bestämma med samordnarna. Vi hade inte ens tid för ordentliga förberedelser inom budgetutskottet. Men vi gjorde ändå detta, eftersom vi har ett intresse av att detta konvent startar i morgon.
Det som parlamentet åstadkommit är att vi nu, när det gäller tilldelningen av medlen, finns med i bilden, i enlighet med våra befogenheter, som en del av budgetmyndigheten. Vi är en av de båda delarna av budgetmyndigheten, som beslutar just om tilldelningen av medlen. Medelöverföringar kommer bara att kunna göras med vårt godkännande, och inte heller kan beslut om ansvarsfrihet fattas utan vårt godkännande. Eftersom det där fortfarande finns frågor, har vi diskuterat också detta med varandra. Från budgetutskottets sida är vi övertygade om att man åstadkommit en bra formulering.
Men det bästa är alltid det godas fiende, och om vi lyckas att komma lite längre genom att våra kolleger från utskottet för konstitutionella frågor och budgetkontrollutskottet bidrar, så är det i sin ordning för vår del. Vi kommer i varje fall att se till att man inte tar konventet och genomförandet av konventsförfarandet som exempel för några som helst institutioner, som någon gång kan komma att skapas på europeisk nivå. En institution, så som vi har den nu - Coreper - kommer att få en funktion som inte garanteras den på något annat ställe på europeisk nivå. Det kommer alltså att vara Coreper som beviljas ansvarsfrihet av parlamentet, rådet och kommissionen. Man må förvånas: Rådet beviljar ansvarsfrihet för Coreper, en av dess egna institutioner! Det är väl ett märkvärdigt sätt! Detta får inte bli ett exempel för något som helst framtida skeende i Europeiska unionen, och inte heller får ansvarsfrihetsförfarandet genomföras i enlighet med detta exempel på något annat ställe. Det kommer vi häftigt att motsätta oss. Detta parlament kommer att pocka på sin rätt. Vi kommer att mycket noga iaktta vad som sker här. Men vi kommer i morgon att godkänna detta, eftersom vi vet att konventet måste starta. Det måste ge en bra signal för Europa om att vi inte längre tillämpar de gamla förfarandena, utan att vi förhåller oss på ett nytt sätt, att vi orienterar oss på nytt och utformar Europas framtid!

Talmannen
Jag tackar er så mycket för era vänliga ord, herr Walter, men jag måste säga att den goda ängeln i dag är inte jag utan Costa Neves, som hade fått fem minuter och bara talade i tre.

Van Dam
Herr talman! Förslaget om att frigöra 4 miljoner euro för det konvent som inleds i morgon har drivits igenom med rekordfart av institutionerna. Den inställsamhet i beslutsprocessen som vi med rätta ofta beskylls för har här slagit om till motsatsen. Ändå talar vi även här om gemenskapsmedel som har uppbringats av medborgarna.
Utan att här ge ett värdeomdöme om konventet som fenomen är det uppenbart att det är kostnader förbundna med det. Med tanke på konventets arbetssätt kommer lejonparten av detta emellertid att falla under de nationella parlamentens och de europeiska institutionernas normala aktiviteter. Det hindrar inte att även dessa kostnader bör vara öppna för insyn i likhet med kostnaderna för att ställa infrastruktur till förfogande.
Varken konventets karaktär eller angelägenhetsgraden kan befria rådet eller parlamentet från deras gemensamma ansvar för EU-budgeten. Även denna fond på 4 miljoner euro bör disponeras öppet och ändamålsenligt. Det kommer i detta sammanhang bland annat att handla om kostnaderna för ordföranden och sekretariatet.
Just nu när ersättning av kostnader står högt på dagordningen i detta parlament gäller det att även konventet följer en väl genomtänkt politik härvidlag. Det är säkrast att vederlägga rapporter om orimliga ersättningar om man skall kunna sörja för öppenhet. Runt ett projekt om Europas framtid får det verkligen inte osa profithunger.
Herr talman! Det finns inget att invända om denna fond visar fram ett rejält saldo mot slutet av 2002.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! Genom konventet har vi i själva verket tagit ett utomordentligt viktigt steg. Konventet om Europas framtid kommer, tror jag, också att bestämma Europas utseende. Det gläder mig att man så snabbt kunde komma fram till ett enande, en överenskommelse, om finansieringen, efter att det i början förekom vilseledande spekulationer, också beträffande storleken på de medel som krävs. Det har redan nämnts att kostnaderna för detta år totalt sett har uppskattats till 10,5 miljoner euro. En del av kostnaderna kommer att bäras av medlemsstaterna respektive kandidatländerna, nämligen resekostnaderna för deras ledamöter. Men den största delen av kostnaderna kommer att bäras av de europeiska institutionerna. Här vill jag särskilt nämna parlamentets andel, som ställs till förfogande inom ramen för infrastrukturmedlen, nämligen tolk- och översättarkapaciteten.
Det har bedömts att det krävs ytterligare medel om cirka 4 miljoner euro för diverse andra utgifter. Vilka är dessa andra diverse utgifter? Det är exempelvis finansiering av undersökningar som måste göras eller kanske ytterligare översättarkapacitet. Bedömningen ligger alltså på 4 miljoner euro, och man har enats utomordentligt snabbt och enhälligt om hur dessa 4 miljoner euro skall tas fram, nämligen 400 000 euro från rådet, 1 miljon euro från Europaparlamentet, 2,6 miljoner euro från kommissionen; dessa kommer nu att överföras direkt via tilläggsbudgeten till en fond, som sedan står till förfogande för konventet.
Med den interinstitutionella överenskommelsen som skall undertecknas i morgon anser jag att vi i diskussionen gemensamt har kommit fram till bestämmelser som säkerställer en utomordentlig öppenhet. På detta vis tas alla tre institutionerna med både när det gäller utarbetande av budgeten för konventet och varje ändring av denna budget samt vid beviljandet av ansvarsfrihet, nämligen på det viset att alla tre institutionerna måste vara med, särskilt när det gäller beviljandet av ansvarsfrihet. Här blandas inte heller institutionerna ihop, det fattas inte heller något majoritetsbeslut, utan varje institution måste vara införstådd med beslutet.
Det är helt klart att denna konstruktion är mycket ovanlig, och det gläder mig att parlamentet i sin resolution också än en gång betonar detta. Det ligger också helt i kommissionens intresse, det vill jag understryka, att denna ovanliga karaktär betonas. Konventet är osedvanligt, och den lösning som vi har kommit fram till klargör framför allt att det ligger i alla tre institutionernas intresse att detta konvent kan arbeta på ett framgångsrikt sätt.
Jag tror att man också återigen kan slå fast en sak: Tvärtemot alla spekulationer har vi också här mycket snabbt kommit fram till en bra lösning, och det är mycket bra om undertecknandet av den interinstitutionella överenskommelsen i morgon kan ske tillsammans med beslutet om tilläggs- och ändringsbudgeten. Då har vi i varje fall tillsammans med budgetkontrollutskottet och budgetutskottet också bidragit en bra bit till att det finns förutsättningar för ett framgångsrikt arbete!

Talmannen
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Förbindelserna EU/södra Kaukasien
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0028/2002) av Gahrton för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om Europeiska unionens förbindelser med länderna i södra Kaukasien inom ramen för partnerskaps- och samarbetsavtalen (KOM(1999) 272 - C5-0116/1999 - 1999/2119(COS))

Gahrton
. Herr talman! Södra Kaukasus, dvs. Armenien, Azerbajdzjan och Georgien, är en region som man snabbt blir förälskad i, med fantastiska människor och fantastisk natur. Samtidigt är det ett område som lätt gör också de bästa vänner förtvivlade. Bara under de senaste veckorna har preliminära siffror från folkräkningar visat att Georgien och Armenien vardera har förlorat omkring en miljon av sin befolkning sedan självständigheten. Tydligare kunde det knappast visa sig att den eftersovjetiska politiken, socialt och ekonomiskt, har varit ett totalt misslyckande.
Den sovjetiska planekonomin har bara delvis ersatts av normal marknadsekonomi. I stället florerar en omfattande korruption, baserad på klanlojalitet och maffiavälde. Den katastrofala situationen är dock inte enbart självförvållad. I en studie av Centre for European Policy Studies beskrivs utvecklingen över 1990-talet som "partly a result of liberalisation caused by transition to a free market system".
Den miserabla ekonomiska och sociala situationen har förvärrat de politiska, kulturella och nationella konflikter som präglar området. Tyvärr syns inga tydliga tecken på lösningar av konflikterna om t.ex. Nagorno-Karabach, Syd-Ossetien eller Abchazien.
Ibland kommer positiva nyheter, t.ex. president Sjevardnadzes utnämning av en medlare från Abchazien, som tycktes godtagbar för alla parter, de regelbundna samtalen mellan presidenterna Alijev och Kocharian om Nagorno-Karabach, eller Turkiets beslut nyligen att underlätta för armenier att få visum.
Lika ofta kommer dock oroande rapporter t.ex. om en upptrappning av georgiska protester vid gränsen till Abchazien, ökad spänning vid gränsen mellan Georgien och Tjetjenien, stopp för de armenisk-azerbajdzjanska samtalen på presidentnivå efter Key West-mötet i april förra året. Mot denna bakgrund är det ingen överdrift att påstå att södra Kaukasus är en krutdurk som kan explodera när som helst. Riskerna minskas inte av att området utgör transportled för Kaspiska havets och Centralasiens gas- och oljefält och ligger i närheten av Afghanistan, vilket har lett till uppgifter om att al-Qaida-medlemmar kan befinna sig i gränslandet mellan Georgien och Ryssland. Detta har i sin tur nu fått USA att skicka trupper till ett land som fortfarande härbärgerar ryska militärbaser.
Södra Kaukasus kan betecknas som ett testfall för EU:s fredspolitik. Vid toppmötet i Göteborg antogs ett program för förebyggande av våldsamma konflikter. En civil fredskår skulle kunna tillhandahålla ett verktyg för en sådan konfliktpreventiv handlingsplan. Jag föreslår också att EU skall utforma en tydlig strategi för Södra Kaukasus, där lärdomar från stabilitetspakten för Sydösteuropa tas tillvara. För att kunna genomföra detta måste EU:s närvaro i regionen förstärkas med full representationen också i Jerevan och Baku och inte som nu bara i Tbilisi.
Miljösituationen i Södra Kaukasus är alarmerande. Kärnkraftverket i Medzamor måste stängas som överenskommet senast 2004. För att möjliggöra detta krävs naturligtvis alternativa energikällor, något som EU skulle kunna bidra med efter sina erfarenheter. EU måste också fortsätta försöken med att få igång regionala samarbetsprojekt, inte minst när det gäller järnvägslinjen mellan Baku och Nachichevan.
De allra flesta politiker i regionen, intellektuella och företrädare för oberoende folkrörelser har uttryckt en stark önskan om att knytas närmare till Europa. Det har delvis skett genom att de tre staterna är medlemmar i Europarådet. Samtidigt har många också en stark önskan om medlemskap i Europeiska unionen. Jag menar att Europaparlamentet bör ge det tydliga svaret att länderna i södra Kaukasus självklart har rätt att bli medlemmar i Europeiska unionen om de så önskar.
Beträffande ändringsförslagen rekommenderar jag bifall till samtliga utom ändringsförslagen 2, 14 och 16. Särskilt ändringsförslag 2 vill jag avråda från, eftersom ett bifall skulle innebära en plötslig "kovändning" utan nya argument i förhållande till Europaparlamentets sedan 1987 fastlagda ståndpunkt.
Jag är medveten om att det finns armeniska kretsar som försöker utnyttja händelserna 1915 för att ursäkta dagens armeniska politik. Av betänkandet framgår dock att jag inte har påverkats av detta. Detta betänkande är mycket kritisk mot den armeniska ockupationen av azerbajdzjanskt territorium. Därav följer dock inte att historien måste skrivas om. Turkiska domstolar dömde efter första världskriget de huvudansvariga, Enver Pacha och många andra, till lagens strängaste straff, bl.a. för deras ansvar för massmorden på armenier. Varför man i Turkiet 80 år senare försöker sopa detta under mattan är för mig en gåta.
Alla nationer har lik i sina historiska garderober. De som erkänner detta och öppet gör upp med sitt förflutna väcker respekt; de som nekar och döljer skapar däremot mest förvåning och besvikelse.

Zacharakis
Herr talman! Först av allt vill jag gratulera er och önska er allt gott i ert uppdrag som talman. Sedan skulle jag också vilja gratulera vår kollega Gahrton till hans utomordentliga arbete och till hans tydliga förmåga att i sitt betänkande sammanföra och formulera de politiska gruppernas grundläggande ståndpunkter i de olika delfrågorna. Det har varit ett mödosamt arbete, men resultatet har blivit en väl genomarbetad och balanserad text, som, även genom våra kollegers konstruktiva ändringsförslag, på ett realistiskt och objektivt sätt beskriver den situation som råder i södra Kaukasien, problemen och framtidsperspektiven och de olika aspekterna och parametrarna i de tre kaukasiska ländernas förbindelser med Europeiska unionen.
Jag utgår från den allmänt accepterade uppfattningen att södra Kaukasien är ett speciellt viktigt område för Europa och konstaterar att Europeiska unionen på många olika sätt, både politiskt och ekonomiskt, har visat sin vilja att främja framåtskridandet, den politiska stabiliteten och rättsstatens principer i dessa länder. Därför anser jag det meningsfullt att ytterligare stärka Europeiska unionens roll i utformandet av en strategi för att lösa problemen i området. När man arbetar med denna målsättning, bör man samtidigt ta hänsyn till de olika särdragen och den etniska och historiska identiteten hos dessa folk. Man bör också uppmuntra grannländerna, dvs. Ryssland, Iran och Turkiet, att från sitt håll bidra konstruktivt till en fredlig utveckling i södra Kaukasien.
Mot denna bakgrund är det med all rätt som man i betänkandet uppmanar Turkiet, som ju dessutom har ett partnerskapsförhållande till Europeiska unionen, att leva upp till sina europeiska ambitioner genom att upphöra med isoleringen av Armenien och i stället söka samförstånd med detta land, i enlighet med kompromisspunkt 15 i betänkandet, som jag uppmanar mina kolleger att rösta för.
På liknande sätt uppmanas Ryssland att spela en viktig roll för att förhindra sammanstötningar i södra Kaukasien, men också att verka för en lösning av den utomordentligt känsliga energifrågan, som berör dessa länder både som producenter och som konsumenter av energi.
Avslutningsvis vill jag framhålla att Europeiska unionen även i fortsättningen måste visa lika stort intresse för södra Kaukasien och aktivt stödja de berörda ländernas klart uttalade önskan om att tillhöra Europa. Vi måste arbeta på att dessa länder skall få ett nära samarbete med Europeiska unionen och dess olika organ inom alla sektorer.

Volcic
Gratulerar! Per Gahrtons betänkande är utmärkt och balanserat när det gäller att öka Europeiska unionens närvaro i en gemensam zon mellan Asien och Europa. Södra Kaukasus skulle kunna bli en mötesplats, men det skulle också kunna förbli en krutdurk. Bakom en i allt väsentligt lugn yta döljer sig spänningar som, i en viss politisk situation, skulle kunna explodera. Det är med andra ord konstruktivt att avdramatisera den historiska tvisten mellan turkar och armenier. Punkt 15, som vi i morgon kommer att rösta om, hoppas vi skall bli ett nyttigt steg i den riktningen i överensstämmelse med många internationella idéer. Om majoriteten godkänner formeln som lagts fram av utskottet för utrikesfrågor, kan blicken från och med nu börja riktas mot framtiden för att lämna det förflutna åt historikerna.
Förutom de etiska och politiska frågorna finns det stora ekonomiska intressen i regionen: Det finns tvister när det gäller utnyttjandet av Kaspiska havet. Planerna för dragning av oljeledningar är fortfarande provisoriska Det kan förekomma politisk utpressning från Rysslands sida som tillämpar olika kriterier för vart och ett av de tre länderna och även när det gäller den etniska minoriteten. Det verkar som om OSSE:s Minskgrupp bakom stängda dörrar studerar en ny strategi när det gäller kompromissen för Nagorno-Karabach och de olika ockuperade områdena. Låt oss hoppas det! Gahrton har rätt när han kräver att det skall utses ett särskilt sändebud från Europeiska unionen för södra Kaukasus. Även en konferens med länderna i södra Kaukasus och Europeiska unionen skulle kunna avsätta positiva resultat och klarlägga om det är bättre att tillämpa en taktik " steg för steg" eller en global strategi.

Schmidt, Olle
Herr talman! Vår kollega Gahrton och jag brukar vara oense om det mesta när det gäller EU. Det är därför extra roligt att i kväll få berömma Gahrton för ett i alla avseenden välavvägt och bra betänkande om södra Kaukasien.
EU måste ha en genomtänkt och tydlig profil för denna så viktiga region på gränsen mellan Europa och Asien. Vi känner till Rysslands betydelsefulla roll, oljans möjligheter men också dess problem samt regionens alltmer strategiska roll efter kriget i Afghanistan.
I dag kom fem militära amerikanska rådgivare till Georgien för att träna armén där i terroristbekämpning. EU kan fungera som en aktiv medlare. EU har en viktig uppgift i att stärka de demokratiska krafterna, stärka det civila samhället och bekämpa miljöproblemen.
Gahrton nämnde att ett första viktigt steg för att stärka EU:s närvaro i regionen vore att inrätta delegationer i både Azerbajdzjan och Armenien, men det behövs också mer pengar till regionen från EU. Herr talman! Per Gahrton och jag är överens: Mer av EU också i södra Kaukasien!

Isler Béguin
Herr talman, kära kolleger! Vi bör mycket uppriktigt glädjas åt betänkandet från vår kollega Per Gahrton som öppnar framtidsutsikter för de tre republikerna i södra Kaukasien att ta sig ur en situation med regionala konflikter och icke-krig, för att äntligen finna vägen mot en hållbar fred som alla parter och hela folket så gärna vill ha. Vi har det politiska ansvaret för att hjälpa dem att uppnå detta. Det är också i diskussioner och förslag i betänkandet som alla perspektiv på diplomati och bekräftelse av Europeiska unionens värde och roll framgår, och det är inga fåfänga ord eller vackra tal. För dessa tre systrar, fiender eller vänner, i södra Kaukasien har dörrarna till Europarådet öppnats och i detta forum för diskussioner och utbyte har redan en stor del av spänningarna lagt sig. I detta väntrum till Europa bör de erbjudas nya framtidsutsikter för att komma ännu närmare den europeiska familjen, så att unionen äntligen kan avskaffa deras flera hundra år gamla spänningar. Det bekräftar vårt ansvar för världen och att vi på vår kontinent blir alltmer beroende av varandra. Frågan om vatten, efter den typiska frågan om oljan, framstår nu som lika viktig för denna region, och innan en olycka händer vid kärnkraftverket i Medzamor, eller någon annanstans, är det vårt ansvar att hjälpa dem att stoppa detta hot.

Camre
Herr talman! Betänkandet rymmer en lång rad goda avsikter beträffande södra Kaukasus, som onekligen utgör ett instabilt problemområde. Europa har naturligtvis ett interesse av att konflikterna i området löses, men jag får uttrycka tvivel kring Europeiska unionens förutsättningar för att spela en så stor roll i området som förespråkas i detta betänkande. Jag vill därför understryka att även om möjligheten till medlemskap i Europeiska unionen endast nämns i ett långsiktigt perspektiv så hör dessa länder inte naturligt hemma i Europeiska unionens medlemskrets. Alla vackra ord räcker knappast till för att lösa de stora problemen i området, och jag tillåter mig att tvivla på att kommissionen har kapaciteten att få till stånd de förändringar som behövs.
Jag skulle vilja föra fram några anmärkningar kring ändringsförslag 2 till punkt 15. Jag anser att det är klokt att Duff föreslår en formulering som enbart talar om att bilägga historiska meningsskiljaktigheter. Jag vill därför uppmana till att man skall rösta för ändringsförslaget. Händelser under första världskriget, som varken den brittiska eller den amerikanska regeringen efter undersökningar på den tiden kunde karakterisera som folkmord, kan inte med något positivt resultat omtalas så som de omtalas i punkt 15 i betänkandet. På detta sätt uppnås inte någon normalisering av ekonomiska och diplomatiska förbindelser. Det är korrekt att landgränsen mellan Turkiet och Armenien är stängd, men det är inte fråga om någon blockad i egentlig mening. Det finns flygförbindelser mellan länderna, och armeniska medborgare kan resa in i Turkiet. Avstängningen av järnvägs- och vägförbindelserna är en följd av den olösta politiska och diplomatiska situationen. Det Europeiska unionen kan göra är att arbeta för en övergripande förhandlingslösning när det gäller de frågor som skiljer de två länderna åt. Detta kräver omtanke och diplomati. Europaparlamentet främjar inte en lösning genom att göra sig till domare över händelser som utspelats i en föregången tid. Gruppen Unionen för nationernas Europa kommer att rösta för betänkandet under förutsättning att ändringsförslag 2 till punkt 15 antas.

Belder
Herr talman! Jag har starka personliga minnen från södra Kaukasus. För drygt tio år sedan följde jag där som journalist avkoloniseringsprocessen från Sovjetunionen. Jag har aldrig kunnat glömma gästfriheten och hjärtligheten hos den lokala befolkningen. Samtidigt förmörkade emellertid konflikter mellan etniska grupper den politiska framtiden för de tre transkaukasiska republikerna. Den snabba, väpnade upptrappningen av dessa konflikter tynger hela området ännu i dag. Tänk till exempel på de explosiva krishärdarna Abchazien och Nagorno-Karabach.
Kollega Gahrton har försökt att ta sig an den i det närmaste omöjliga uppgiften att reda ut det kaukasiska virrvarret av konflikter. Målsättningen är att tillhandahålla konkreta rekommendationer för ett konstruktivt europeiskt bidrag till pacificeringen och återuppbyggnaden av området. Jag vill i synnerhet understryka hans uppmaning att prioritera europeiskt stöd till grundandet av en rättsstat i Georgien, Armenien och Azerbajdzjan. En västerländsk expert på Kaukasus informerade mig i går om att det är angeläget med mer samordning mellan medlemsstaterna och de europeiska institutionerna på denna intresseväckande punkt. Kanske kan kommissionen berätta för mig om man delar detta bekymmer.
Herr talman! Motiveringen till Gahrton-betänkandet provocerade mig ännu mer till att komma med en invändning än resolutionsförslaget. Låt mig ta upp två kontroversiella punkter. Gahrtons analys och tolkning av den postkommunistiska socialekonomiska kollapsen av de transkaukasiska republikerna ignorerar arvet från sovjetekonomin, liksom den karikatyr som inhemska makthavare gjorde privatiseringsprocessen till. Vidare yttrar sig föredraganden mycket negativt om Förenta staternas roll i regionen. Jag vågar ifrågasätta påståendet att staterna där behöver eller borde frukta " nykolonialism" just från det hållet.
Men något som jag är särskilt tilltalad av är idén om en " Organisation för ekonomiskt samarbete i södra Kaukasus" . Ett praktiskt steg för att utveckla ömsesidigt förtroende, att vända den regionala ekonomiska desintegrationsprocessen och att återskapa ett transnationellt infrastruktursystem. Nuvarande europeiska biståndsprojekt som Traceca och Inogate ansluter på ett utmärkt sätt till detta, och dessutom bevisar de värdet av dessa europeiska ansträngningar i södra Kaukasus.

Dupuis
Herr talman! Jag är mycket glad över att se er så högt uppflugen, om uttrycket tillåts. Fru kommissionär, kära kolleger! Jag skulle vilja tacka föredraganden Per Gahrton för hans många försök att föra detta betänkande till en godtagbar nivå. Jag tror att han i sin inledning mycket tydligt erinrat oss om att vi ännu inte kommit dit, vi har fortfarande mycket långt kvar. I dag är, som han sade, södra Kaukasien en krutdurk och norra Kaukasien skall vi bara inte tala om. I dag har vi i södra Kaukasien de öppna frågorna med Abchazien, Karabach, Syd-Ossetien, Adjarien. Alla dessa frågor har funnits i många år. Under tretton år av övergång från kommunism till demokrati och med en investering på en miljard euro, det belopp som Europeiska unionen investerat i denna region under 13 år, tror jag inte att vi kan säga att den europeiska politiken i denna region har varit särskilt framgångsrik.
Såsom Gahrton säger är det framtidsutsikterna som är sakfrågan, och särskilt kommissionen - rådet är medbrottsling som vanligt - vägrar att ge detta land ett politiskt perspektiv och låtsas att man inte anser att det enda kriteriet för att tillhöra Europeiska unionen är att medborgare i ett land känner sig som européer. Det räcker med att resa till Georgien, Azerbajdzjan eller Armenien för att inse att dessa medborgare känner sig som européer och att vi därför inte har någon som helst anledning att förvägra dem denna europeiska framtidsutsikt, vilket vi gör på tusen sätt.
Det andra mycket allvarliga problemet, och där ordförande Prodis ansvar är avgörande, är att man inte tar hänsyn till Europeiska unionens grundläggande intressen: det gäller de avtal som undertecknas månad efter månad, år efter år, med den ryska federationen. Alla pipe-lines måste gå genom Polen för att komma till Ryssland. Ingen väg för energitillförsel får gå via Kaukasien. Om vi inte hade haft amerikanerna skulle det inte ens ha funnits den lilla pipe-line som går igenom Azerbajdzjan och Georgien. Det är en politik som uppmuntrar till beroende och inte till ömsesidigt beroende. Självfallet tror kommissionär Poul Nielsen att Kaukasien är en region som är befolkad som Grönland eller Antarktis. Så är inte fallet. Kommissionen glömmer att Kaukasien är vägen för att komma till Centralasien, som är morgondagens stora energileverantör. Det är den framtidsutsikt som kommissionen och rådet erbjuder oss, när vi kunde, när parlamentet kunde, uppmana kommissionen att göra en stark gest, en stark politisk gest, genom att erbjuda dessa tre länder att bli kandidatländer, att bli medlemmar i Europeiska unionen om tio år, när de är beredda. De kommer då att kunna vara beredda eftersom de kommer att ha framtidsutsikter. I dag kan det bara vara den krutdurk som Per Gahrton talade om och som sannolikt kommer att explodera vid flera tillfällen.

Schleicher
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Delegationen till de parlamentariska samarbetskommittéerna EU-Armenien, EU-Azerbajdzjan och EU-Georgien är mycket tacksam mot utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik för att det i dag är möjligt att tack vare kollegan Gahrtons betänkande föra en fördjupad debatt om södra Kaukasusregionen. Denna region vid Europas gräns är grundad på mångfaldiga kulturella och kristna traditioner. Den är Europas port mot Asien. Europeiska unionen har med troikainitiativet och besöket i södra Kaukasus gett uppmuntrande tecken, men utvecklingen går alltför långsamt. Det är ägnat att förskräcka Sydosteuropa, när Ryssland förmodar att det finns al-Qaida-kämpar i Georgien och när man har tillkännagett att man vill utöka sina aktioner till hela Georgien. Georgien hoppas däremot på hjälp från USA, som väl nu har satt i gång. Men var håller Europa hus?
Vi diskuterade detta redan en gång efter den 11 september i Europaparlamentet i Strasbourg och uttryckte vår oro för de svårigheter som kan dyka upp, om någonting koncentrerar sig här. Det ser tyvärr ut som om oron varit berättigad, ty den utveckling som för ögonblicket pågår där, är verkligen dramatisk.
Södra Kaukasien har under de senaste århundradena alltid blivit illa behandlat, och år 2002 borde det äntligen vara möjligt att stabilisera dessa områden och göra det möjligt för människorna där att i framtiden leva i fred i sin hembygd och med ett någorlunda säkrat välstånd. Alla tre länderna anstränger sig för att bygga upp demokratiska strukturer och bli oberoende av sin övermäktiga granne. Men när man betänker att det i två av länderna fortfarande finns ryska trupper, att Azerbajdzjan visserligen är befriat, men i praktiken ju inte heller kan besöka en del av sitt land via Armenien, är detta frågor som inte bara oroar befolkningen, utan som också skulle kunna leda till att det uppstår aggressioner. Därför riktar jag mig också till kommissionären, säkert är olja något som kan vara en nyckelfråga, och jag skulle önska mig att inte bara Amerika och Ryssland företräder sina intressen där, utan att européerna verkligen inte bara verkar i de länder som fortfarande räknas till Europa, utan också ser till att det sker en stabil utveckling i dessa länder, ty man bemödar sig där om att bygga upp demokrati, men det är svårt. Om korruption och brottslighet tar överhanden där, då blir det outhärdligt för människorna att leva där. Jag tror att vi som européer har en jättelik uppgift i att så snabbt som möjligt göra allt för att spela en positiv roll i denna konflikt, och möjliggöra en framtid för dessa länder.
(Applåder)

Kronberger
Herr talman! Föredraganden har lagt fram ett imponerande betänkande, där det klarläggs att länderna i södra Kaukasien är mycket viktiga för Europas säkerhet. Framför allt de fossila bränslen och energireserver som finns där eller som man förmodar finns där, liksom ländernas strategiska läge som transitländer för olja och gas, gör dem intressanta för världspolitiska överläggningar. Det är både en förbannelse och en välsignelse för dessa länder. Det krävs säkert i dagsläget att man stöder den sociala och ekonomiska utvecklingen i dessa länder. I detta sammanhang anser jag naturligtvis att de medel som EU har satsat är synnerligen små.
Det är naturligtvis eftersträvansvärt att de binds närmare till Europeiska unionen. EU får inte avstå från att iaktta redan träffade överenskommelser, exempelvis stängningen av det armeniska kärnkraftverket. I den historiska konflikten mellan Turkiet och Armenien måste vi undvika att den ena eller andra sidan förväntar sig att vi i EU skall fungera som skiljedomare.

Souchet
Herr talman, fru kommissionär! Jag skulle vilja betona hur lämplig och viktig punkt 15 är i den resolution som lagts fram för omröstning i vår kammare och där man uppmanar Turkiet att skapa villkor för en försoning med Armenien. Denna försoning, det vet vi, är ett av de grundläggande villkoren för att fred skall kunna upprättas i Transkaukasien, och det internationella samfundet har rätt att vänta sig ett ansvarsfullt uppträdande i denna viktiga fråga från en stor stat som Turkiet. Ingen förstår varför den turkiska regeringen fortsätter med en politik där man vägrar att föra en dialog och där man är systematiskt fientlig mot sin lilla granne i norr, att man vägrar att upprätta diplomatiska förbindelser och sedan 1993 tillämpar en sträng och kostsam blockad. Denna blockad måste hävas villkorslöst, utan några som helst krav på att Armenien skall avstå från sitt legitima krav på ett internationellt erkännande av det folkmord som dess folk varit offer för. Det är i stället genom att Turkiet avstår från all revisionism, i likhet med vad exempelvis Tyskland lyckats göra, som man skulle kunna lägga grunden till en djup försoning med den armeniska grannen, vilket är det enda sättet, det vet vi mycket väl, att åstadkomma en hållbar fred i södra Kaukasien. Herr talman! Vi stöder därför punkt 15 i förslaget till resolution.

De Palacio
. (ES) Tack så mycket, herr talman! Jag gläder mig över Gahrtons betänkande, eftersom det är ett lägligt och användbart bidrag till våra funderingar om Armenien, Georgien och Azerbajdzjan, tre länder som för närvarande är medlemmar i Europarådet, och som inte har nått den nivå av politisk och ekonomisk utveckling som de strävar efter och som vi önskar dem.
Konflikterna i Nagorno-Karabach, Abchazien och Syd-Ossetien är fortfarande ett hot för stabiliteten och utvecklingen i regionen och grannländerna. Dessa konflikter, som är låsta i dag, kan i morgon åter blossa upp och i det sammanhanget instämmer jag fullständigt i Gahrtons åsikt att Europeiska unionen bör göra stora ansträngningar för att hjälpa till att lösa dessa problem i syfte att främja fred och utveckling.
Vi har dock en plattform att stå på och därför kommer jag kort att sammanfatta de förbindelser vi för närvarande har med denna region innan jag går igenom några av nyckelpunkterna i detta betänkande.
De partnerskaps- och samarbetsavtal som vi har ingått med vart och ett av de tre länderna tillhandahåller en unik plattform för samarbete på en lång rad områden, från politisk dialog, handel och investeringar till förbindelser med det civila samhället. Genomförandet av dessa avtal som trädde i kraft år 1999 börjar nu ge resultat.
Vi fortsätter även att ge avsevärt stöd till Armenien, Georgien och Azerbajdzjan. Europeiska unionen har betalat ut stöd på cirka en miljard euro sedan år 1991, när dessa länder blev självständiga.
Förra året sände Europeiska unionen en tydlig signal till regionen om att unionen vill förbättra konfliktförebyggande åtgärder, konfliktlösning och återanpassning av krigsdrabbade. Unionens första ministertrojka sände detta budskap i februari 2001, och det bekräftades senare i rådets slutsatser (allmänna frågor) av den 26 februari.
I en gemensam förklaring som antogs vid rådets möten (utvecklingssamarbete) i oktober förra året, välkomnade de tre länderna uttryckligen unionens avsikter.
Gahrton fäster vår uppmärksamhet på några av de instrument vi har använt i andra regioner och föreslår att vi tillämpar dessa i södra Kaukasien: gemensamma strategier, stabilitetspakter, särskilda företrädare och andra frågor.
Eftersom vi är medvetna om att det finns gränser för vad vi kan göra, kommer vi att undersöka hur långt vi kan komma och vilka de nya finansieringsbehoven är.
I stället för att skapa nya instrument bör vi koncentrera oss på att maximera fördelarna med de redan befintliga instrumenten och låt mig i det här sammanhanget ta upp tre aspekter i vårt resonemang: för det första är det allra viktigaste deltagarnas politiska vilja, det är denna vilja som kan leda till framsteg. I den nuvarande situationen är det av grundläggande vikt att vi maximerar våra ansträngningar för att stödja åtagandena, särskilt genom politisk dialog. Det kommer att bli nödvändigt att genomföra komplicerade åtgärder och kompromissviljan i södra Kaukasien måste utvecklas.
För det andra: om Europeiska unionen skall kunna delta fullt ut i konfliktlösningen måste vi fortsätta att intensifiera vår utrikes- och säkerhetspolitik samt även vår roll när det gäller åtgärder för främjande av konfliktlösning. Jag syftar särskilt på OSSE-gruppen för Nagorno-Karabach i Minsk, vännerna till generalsekreteraren för Abchazien och den gemensamma kontrollkommittén för Syd-Ossetien.
Vi har nyligen gjort framsteg, Europeiska unionen deltar sedan förra året i de uppgifter som den gemensamma kontrollkommittén för Syd-Ossetien genomför, men det återstår mycket att göra innan unionen kan göra sin röst hörd i vissa medlingsprocesser.
För det tredje måste södra Kaukasien finnas med på dagordningen för våra förbindelser med de länder i regionen som främst berörs: Ryssland, Turkiet, Iran och Förenta staterna, och som några av er, ärade ledamöter, sade under era inlägg, även i vårt eget intresse, bland annat frågor som har med energiförsörjning att göra.
Avslutningsvis finns det inget entydigt och lätt svar på frågan om hur unionens förbindelser med södra Kaukasien skall förbättras. I sitt betänkande erinrar Gahrton mycket träffande om att vi måste arbeta tålmodigt och följa olika parallella vägar, antagligen under en lång tid framöver, inom gränserna för våra resurser och på grundval av de framsteg som nåddes under förra året. Kommissionen har för avsikt att undersöka nya vägar för att främja fred och utveckling i södra Kaukasien.
Jag vill erinra er, ärade ledamöter, om att byggandet av Europa någon gång måste ha en gräns och jag vill påminna om att vi har starka historiska band och geografiska närhet till länder som Marocko, Algeriet och länderna runt Medelhavet.

Talmannen
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Transporters effekter på folkhälsan
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0014/2002) av Lucas för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om transporters inverkan på folkhälsan (2001/2067(INI))

Lucas
. (EN) Herr talman! Det gläder mig mycket att kunna diskutera mitt betänkande under kvällens sammanträde. Kollegerna känner till att detta är ett betänkande på eget initiativ, och att det under de tidiga diskussionerna i utskottet uttrycktes vissa farhågor om den väldiga omfattning ett betänkande om ett så brett ämne som transporter och hälsa kunde få. Vi kom fram till att vi, för att vara effektiva, var tvungna att göra en stark prioritering av de frågor vi skulle koncentrera oss på.
Av detta skäl koncentrerade jag mig på endast två huvudfrågor: luckor i den befintliga lagstiftningen, och där ett fortsatt arbete kan ge mervärde. Den första, införandet av hälsokonsekvensbeskrivningar för transportprojekt och transportpolitik, är troligtvis det enskilt viktigaste initiativet som kan bidra till att integrera transport och hälsopolitik och till att minska transporternas negativa inverkan på hälsan. Den andra, främjandet av cykling och promenader, skulle ha en väldig effekt när det gäller att maximera de positiva effekterna av transportpolitik på hälsan.
För att visa varför åtgärder är brådskande och nödvändiga, sammanfattar jag i mitt betänkande vissa av de viktigaste negativa hälsoeffekterna som härrör från transporttillväxten. Dessa omfattar luftföroreningar, buller, brist på fysisk rörlighet, m.fl. För att bara ta en av dessa, är nu transporterna den största källan till luftföroreningar i stadsområden, och trots att luftkvaliteten i Europa har förbättrats under de senaste decennierna utsätts nästan 90 procent av stadsbefolkningen fortfarande för alltför höga partikelhalter i omgivningsluft, kvävedioxid, bensen och ozon. Dessa kan påverka andningsfunktionerna och leda till andra hälsoproblem och sjukdomar som t.ex. cancer och hjärt- och kärlsjukdomar
Trots att fordon numera relativt sett förorenar mindre, utjämnas ändå effekten i absoluta tal av ett ökat antal fordon i kombination med ett ökat antal resor och en ökad längd på resorna. Hur viktigt detta är visades i en undersökning nyligen där man fann att luftföroreningar orsakar högre dödlighet än trafikolyckor.
Detta är också en mycket läglig diskussion. Nytt material som forskare i Kalifornien nyligen fått fram, visar att utsläpp från bilar faktiskt kan ge upphov till astma och inte bara förvärra sjukdomen hos dem som redan lider av den. Ny forskning i Förenade kungariket - delfinansierad av den brittiska regeringen - avslöjar att barn tycker att det är svårare att andas ju närmare större vägar de bor.
Eftersom jag har koncentrerat mig på två prioriterade områden, bör jag förklara det förfarande jag har använt för att fastställa dessa områden. För det första, när det gäller hälsokonsekvensbeskrivningarna: i all relevant litteratur är det tydligt att det fortfarande saknas en integration av hälsoaspekter i transportpolitiken på EU-nivå. Detta visade sig nyligen tydligt i en sammanfattande rapport från WHO och FN:s ekonomiska kommission för Europa från januari i fjol. De europeiska ministrarna hade uppmanat till ett utarbetande av denna rapport, för att få en översyn av de aktuella befintliga avtalen och för att kunna ge ytterligare rekommendationer. Deras överväldigande slutsats var: " Den största klyftan förorsakas av bristen på en överbryggande integrationsstrategi som skulle sammanföra och tillämpa en samverkan av politiska riktlinjer och lagstiftning som berör transport, miljö och hälsa" . Vi har också, i enlighet med en bestämmelse i EG-fördraget, åtagit oss att integrera dessa områden på ett bättre sätt. Efter att har talat med en rad sakkunniga, anser jag därför att hälsokonsekvensbeskrivningar skall göras för samtliga större transportprojekt och transportpolitiska åtgärder inom EU, för att det göra det möjligt att bättre förstå olika förslags eventuella risker och fördelar för hälsan.
Dessa beskrivningar skulle på ett mycket användbart sätt kunna integreras med strategiska miljöbedömningar. Det här förslaget kompletterar och bygger på förslag som för närvarande behandlas i kommissionens förslag till ett nytt program för gemenskapsåtgärder på folkhälsoområdet. Mitt förslag är att detta åtagande nu snabbt bör genomföras, när det gäller transport och hälsa.
Vissa kommer att säga att denna metod ännu inte är klar att tillämpas. Jag motsätter mig detta mycket kraftfullt. Samtidigt som denna metod, i likhet med alla metoder, fortfarande håller på att utvecklas, finns det mer än tillräckligt med kunskap för att börja tillämpa den nu. Vi måste vara mycket tydliga på denna punkt.
I den andra delen av mitt betänkande koncentrerar jag mig på att främja cykling och promenader, samtidigt som jag tar hänsyn till subsidiaritetsprincipen. Jag formulerar en rad förslag som skulle hjälpa till med att främja dessa transportsätt i EU. Jag vill dock avsluta med att återkomma till ett ändringsförslag som jag ser att PSE-gruppen har lagt fram till betänkandet, som kommer att resultera i en försening av tillämpningen av hälsokonsekvensbeskrivningen till 2004. Jag beklagar att man har lagt fram detta ändringsförslag, eftersom metoderna för att kunna inleda förfarandet finns redan nu. Det finns egentligen inget behov att vänta tre år bara på att kommissionen skall lägga fram förslag. Av detta skäl kommer jag att lägga fram ett muntligt ändringsförslag, som jag har förstått att PSE-gruppen har samtyckt till, för att ändra 2004 till 2003. Jag hoppas verkligen att de andra grupperna också kommer att godta detta.
Det är brådskande med åtgärder inom detta område. Fram till dess vi är beredda att ge hälsofrågorna en framträdande plats i vår transportstrategi, kommer våra barn att få betala med sin hälsa för vår inaktivitet, och i allt högre grad med sina liv.

Rack
Herr talman, fru vice ordförande, mina damer och herrar! Transportfrågor gäller också folkhälsan. De som deltar i trafiken råkar ut för olyckor, upplever stress i bilköerna och är som närboende drabbade av trafikbuller och avgaser och kanske även annat, både i staden och på landsbygden, ibland i en hel medlemsstat, som vi ser det i mitt land Österrike med tanke på belastningen från transittrafiken. Det är därför förnuftigt, ja rentav påbjudet, att man studerar effekterna av trafiken på hälsofrågorna, väger dem mot varandra och drar slutsatser av det.
Sett på så vis skall man tacka föredraganden Carolin Lucas för initiativbetänkandet. Hon bör också tackas för sin beredvillighet att tillsammans med alla grupper - framför allt Europeiska folkpartiet och Europademokraterna - söka förnuftiga kompromisslösningar. Den text som jag antar att vi i morgon kommer att godkänna med relativt stor majoritet är både krävande och anspråkslös, och därmed också seriös. Vi vill att kommissionen skall genomföra professionella analyser och sedan, på grundval av vetenskapliga rön, lägga fram lämpliga lagstiftningsförslag, där så erfordras, och bara såvitt de är erforderliga.
Om detta, som bland annat föreslås i kollegan Petersens muntliga ändringsförslag, på vissa punkter rentav är möjligt redan till slutet av år 2003, så anser vi att det är bra. Vi kommer gärna att rösta för det. Vi emotser kommissionens och vice ordförande de Palacios arbete med uppmärksamhet och intresse.

Hedkvist Petersen
Herr talman, kolleger, fru kommissionär! Jag vill tacka för ett bra betänkande och för det goda samarbete som vi har haft under utarbetandet av betänkandet. Vi från min politiska grupp har verkligen medverkat till att vi skall kunna få en bra slutprodukt.
Fungerande transporter är helt avgörande för vår ekonomi, särskilt för regioner som ligger långt från centrala EU. Samtidigt måste vi som är beroende av transporter, både transporter av människor och av gods, ha rätt att kommunicera utan att det förstör folkhälsan med luftföroreningar och buller. Vi måste alltså verka för ett samspel mellan transporter och folkhälsa, och vi måste tillämpa fördraget, där det står att vi skall ha en hög hälsoskyddsnivå i all unionens politik.
Vi stöder förslaget om hälsokonsekvensbeskrivningar av transportprojekt och transportmiljöer. Det finns många goda exempel däri som vi kan använda i vårt fortsatta arbete. Jag uppmanar också kommissionen att göra det.
Cyklister och fotgängare måste kunna ta sig fram på ett säkert och snabbt sätt. Bilar måste utformas så att de vid kollision med fotgängare orsakar så lite skada. Dessutom skall vi sprida de goda exempel på cykelvägar och promenadstråk som finns ute i kommuner och regioner i unionen. Det skall vi använda oss av när vi utformar vår politik.
Jag vill vidare yrka bifall till det muntliga kompromissförslag som föredraganden har lagt fram. Jag hoppas att vi skall få ett bra beslut.

De Palacio
. (ES) Tack, herr talman, ärade ledamöter! Kammaren har tagit initiativet att utarbeta ett betänkande om transportens inverkan på hälsan. Lucas har arbetat hårt med betänkandet och jag vill tacka henne för det genomförda arbetet.
I vitboken om den europeiska transportpolitiken inför år 2010 sätts just medborgaren, användaren i centrum för vår politik.
Ett av våra mål är att minska antalet dödsolyckor på våra vägar fram till år 2010, från de nuvarande 40 000 personerna till mindre än 20 000 trafikoffer.
Jag vill erinra om några av de senaste åtgärder som vi har lagt fram för att förbättra säkerheten, som till exempel det nyligen antagna direktivet om arbetstid vid vägtransporter, som tydligt kommer att inverka på säkerheten.
Dessutom har kommissionen lagt fram ett flertal konkreta åtgärder inför parlamentet - vissa kommer inom kort - alla dessa syftar till att uppnå samma mål: ändring av förordningen om körtider och vila, införande av fartbegränsningsinstrument för små lastbilar, obligatorisk användning av säkerhetsbälten i alla fordon - även i bussar - och införande av digitala varvräknare.
Den andra faktorn är de föroreningar som vägtrafiken orsakar. När det gäller förorenande utsläpp från fordon och bullernivåer är det på sin plats att erkänna att avsevärda framsteg har gjorts. Under loppet av några få år har de europeiska reglerna lett till avsevärt minskade föroreningar från fordonstrafik, emellertid kan detta fortfarande förbättras.
Kommissionen har genom det sjätte handlingsprogrammet för miljön inlett en ambitiös strategi för att bekämpa föroreningarna i atmosfären och dess negativa effekter, nämligen CAFE-programmet, (Clean air for Europe) om luftkvalitet.
Bland de initiativ som det är nödvändigt att ta itu med inför framtiden, vill jag ta upp två som kanske är de viktigaste: det första, som är mycket betydelsefullt enligt min åsikt, handlar om att fram till år 2020 ersätta 20 procent av klassiska drivmedel med renare alternativa bränslen, vare sig det rör sig om biobränslen eller till och med väte, med en mellanperiod för användning av biobränslen fram till år 2010. Det ambitiösa målet är att 5,75 procent av allt bränsle som används i unionen skall vara förnybart.
Det andra initiativet är avsett att stödja de europeiska städer som satsar på en ambitiös strategi för hållbar rörlighet, Civitas-initiativet, som har en budget på 50 miljoner euro. Avsikten är att stödja dessa banbrytande städers initiativ för att minska biltrafiken och främja en ökad användning av allmänna transportmedel. Dessutom finns det andra initiativ som syftar till att främja cyklande och till och med förflyttning till fots.
Undersökningarna av transportens inverkan på hälsan är enligt min åsikt mycket viktiga. Kommissionen har redan vidtagit åtgärder för att utveckla metoder för att undersöka inverkan på hälsan, vilka skall tillämpas inom gemenskapen.
Till följd av behovet att göra framsteg i förbättringar av metoder och genomförande av pilotprojekt, kommer dessa åtgärder att finansieras genom det nya handlingsprogrammet för hälsa i syfte att utveckla och verifiera utvärderingsmetoderna för inverkan på hälsan. Programmet diskuteras för närvarande i Europaparlamentet och i rådet - i Europaparlamentet är föredraganden Trakatellis - och det förväntas träda i kraft inom en snar framtid.
Herr talman, ärade ledamöter! Jag har med hjälp av dessa exempel försökt åskådliggöra hur hälsoaspekterna beaktas inom vår transportpolitik. Jag har dock inte velat vara för långrandig och har därför inte nämnt alla de åtgärder kommissionen vidtar när det gäller lufttransporten och hälsan, där vi bland annat, förutom initiativet för flygbolagen, även arbetar med dessa företag inom gränserna för våra befogenheter för att trygga användarnas hälsa. Allt detta inom gränserna för våra befogenheter, resurser och med beaktande av subsidiaritetsprincipen.
Kommissionen är öppen för alla förslag från kammaren.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Omröstningen om detta betänkande kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Debatten är avslutad.

Arbetskraftskostnadsindex
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkandet (A5-0461/2001) av Mayol i Raynal för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om arbetskraftskostnadsindex (KOM(2001) 418 - C5-0348/2001 - 2001/0166(COD)).
Herr Mayol i Raynal har ordet.

Mayol i Raynal
. (FR) Herr talman! Det åligger mig att på utskottet för ekonomi och valutafrågors vägnar lägga fram ett förslag till förordning om arbetskraftskostnadsindex. Detta förslag grundas på den nya artikeln 285 i fördraget, en ny bestämmelse som infördes i och med Amsterdamfördraget. I artikeln anges bland annat att rådet enligt förfarandet i artikel 251 skall besluta om åtgärder för att framställa sådan statistik som behövs för gemenskapens verksamhet. Artikeln innebär också att gemenskapens statistik skall utarbetas i enlighet med principerna för opartiskhet, tillförlitlighet, objektivitet, vetenskapligt oberoende, lönsamhet och sekretess, och utan att det medför alltför stora kostnader för de ekonomiska aktörerna. Vi befinner oss inom ramen för ett medbeslutandeförfarande, och detta statistiska verktyg, detta arbetskraftskostnadsindex, krävs av Europeiska centralbanken som en beståndsdel som bör beaktas för att reglera penningpolitiken. Ekofinrådet den 29 september 2000 antog en handlingsplan rörande de statistiska behoven inom den ekonomiska och monetära unionen. Enligt denna plan skall bland annat ett förslag till konjunkturstatistik upprättas över arbetskraftskostnaden. Jag ber att detta förslag snabbt läggs fram. Vi har för närvarande ett index på detta område. Detta index utarbetades under 1990-talet av Kommittén för det statistiska programmet, men det har ingen rättslig grund och dess beräkningssätt lämnar mycket övrigt att önska när det gäller aktualitet, omfattning och jämförbarhet.
Ursprunget till begäran från centralbanken och till kommissionens förslag är tanken att arbetskraftskostnaden skulle vara en orsak till inflationen. De europeiska institutionerna som ansvarar för ekonomi, sysselsättning och valutafrågor måste därför få regelbunden och tillförlitlig information på denna punkt. Det är en diskutabel uppfattning. Jag tror för övrigt att det inom kommissionen finns en del som instämmer i den och andra som inte gör det. När det gäller grunderna för lönerna kan man ifrågasätta relevansen i denna ståndpunkt, eftersom det i flera medlemsstater finns en minimilön som utvecklas i förhållande till levnadskostnaderna, och inte tvärtom. Europeiska unionen behöver emellertid en makroekonomisk angivelse när det gäller denna uppgift som bland annat kan komma till nytta för arbetsmarknadens parter i samband med diskussioner om upprättande av avtal, etc.
Målsättningen med detta förslag är att skapa ett gemensamt regelverk för produktion, överföring och utvärdering av jämförbara arbetskraftskostnadsindex. Det är innehållet i artikel 1. Denna kostnad definieras som den sammanlagda kostnaden under ett kvartal som arbetsgivaren haft för att ha arbetskraft anställd (artikel 2). Uppgifterna skall delas upp efter ekonomisk aktivitet Fyra index skall fastställas: index för den sammanlagda arbetskraftskostnaden, ett annat för arbetskraftskostnad minus bonus, det tredje gäller löner och ersättningar och det sista arbetsgivares kollektiva avgifter och de skatter som erläggs av arbetsgivaren med avdrag för subventioner som arbetsgivaren erhåller för att kompensera för direkta arbetskraftskostnader. När det gäller den sista punkten bör det för övrigt noteras att det ofta är staten som beslutar om omfattningen av avgifterna och att man därför inte kan säga att lönerna i sin helhet ingår i dessa eventuella inflationsökningar.
Uppgifterna för arbetskraftskostnadsindex räknas per kvartal (artikel 5.1) och skall levereras i form av ett index inom 70 dagar efter referensperiodens utgång (artikel 6.1). Övergångsperioderna får inte vara längre än två år räknat från den dag då denna förordning trätt i kraft (artikel 9.1). Vid tillämpningen av förfarandet, även vid beslut om undantag, skall kommissionen biträdas av Kommittén för det statistiska programmet.
Några funderingar. En analys av arbetskraftskostnaden är otvivelaktigt ett viktigt inslag ur makroekonomisk synvinkel, det har jag redan sagt. Några frågor kan emellertid uppstå. Detta index behöver senare fastställas genom att man skapar ett fristående index för den sammanlagda kostnaden minus de utbildningskostnader som betalas av arbetsgivaren. Det finns även den möjlighet vi tagit med i ett ändringsförslag som inlämnats av min grupp - av tekniska skäl har man inte tagit upp denna fråga i kommissionen, man har alltså varit tvungen att lämna in detta ändringsförslag i efterskott. Det handlar om möjligheten att ta hänsyn till produktiviteten per timme och slutligen möjligheten att skjuta upp det första resultatet som skall presenteras i utvärderingsrapporten till den 31 december 2003, och därigenom möjliggöra en analys grundad på en verksamhetsperiod som tar hänsyn till eventuell övergångsperiod.
Jag ber om ursäkt, men jag kan konstatera att tiden går och eftersom jag inte är van vid dessa betänkanden på tid, har jag överskridit den tid som tilldelats mig med en minut och elva sekunder. Så här sent förstår jag att det är klandervärt. Jag ber ännu en gång om ursäkt.

Lulling
Herr talman! För det mesta när vi här skall behandla förslag om upprättande av statistik är kollegerna inte särskilt intresserade - det syns i kväll - eftersom de anser att det handlar om en teknisk fråga som, i grunden, inte intresserar politikerna särskilt. Våra väljare kan knappast heller vara intresserade av arbetet och vår satsning på dessa förslag.
Jag är ofta här fördragande för förslag som gäller Eurostats upprättande av statistik och jag predikar alltid för mina kolleger att en medborgare eller en manlig, eller till och med en kvinnlig, politiker som är dåligt informerad, gör en dålig bedömning och fattar ett dåligt beslut, och det är farligt. När det gäller statistik tycker vissa om att säga att det finns tre typer av lögner: en lögn, en stor lögn och statistik, och att statistiken skulle utgöra den mest raffinerade formen av lögn. Men man måste ändå erinra om att tillförlitlig och jämförbar statistik är nödvändig. Eurostat utför ett utmärkt arbete på detta område, under förutsättning att politiken tillhandahåller den rättsliga grund och de ekonomiska medel som krävs för att upprätta den.
När vi nu alla har den gemensamma valutan i våra plånböcker skulle jag framför allt vilja betona att det är nödvändigt med statistik över arbetskraftskostnaden som är en del av den information som krävs för att bedöma det som verkligen sker när det gäller inflationen i euroområdet, som vår valutas värde och stabilitet är beroende av, den valuta som vi nu alla har, utom de tre länder som inte ingår. Man kan inte säga att arbetskraftskostnaden - och här håller jag inte med föredraganden - inte åstadkommer inflation, för det stämmer inte att kostnaden för arbetskraften inte ökar på grund av att levnadsomkostnaderna ökar, eller arbetskraftens ökade produktivitet. Tänk på vad som händer i Tyskland där fackföreningarna tvärtemot allt förnuft kräver löneökningar som, om de beviljades, skulle hota tusentals arbetstillfällen och samtidigt höja inflationen, när Europeiska unionens största medlemsstat redan nu ger oss tillräckligt med problem när det gäller respekt för stabilitetsplanen.
Solbes kan berätta om det, om vad som hände i ministerrådet, eftersom många tror att stabilitetsplanen redan dött en naturlig död. Vi måste därför göra allt för att så snart som möjligt få ett gemensamt regelverk för produktion, överföring och utvärdering av jämförbara arbetskraftskostnadsindex, på det sätt som detta förslag till förordning kommer att leda till och som bör antas så snart som möjligt. Min grupp instämmer för övrigt inte i ändringsförslagen från föredraganden, som han lämnat i sin grupps namn, eftersom han kräver sådant som är ogenomförbart och kontraproduktivt, och det är för övrigt också kommissionens och Eurostats uppfattning. Vi kommer därför att avvisa ändringsförslagen.

De Rossa
Herr talman! Er generositet uppskattas, men eftersom jag inte är ekonom eller statistiker, och inte heller, hoppas jag, en lögnare, tror jag att jag kan vara ganska kortfattad.
Det som slår mig i samband med kommissionens uttalande, är att man i ett område som är lika stort som EMU, allmänt betraktar arbetskraftskostnaderna som den huvudsakliga potentiella källan till inflation. Detta är ett överdrivet påstående. Jag godtar naturligtvis att prisökningar och ökningar av arbetskraftskostnader kan påverka inflationen, men det är naturligtvis så att sannolikheten i våra medlemsstater för att lönekostnaderna blir den drivande kraften bakom inflationen är minimal, eftersom lönerna i allt högre grad förhandlas genom nationella avtal och kopplas till produktiviteten, och har alla möjliga andra faktorer inbyggda i höjningar som arbetstagarna får. Med detta menar jag inte att de inte är en faktor.
En betydelsefull faktor är emellertid själva marknadens funktionssätt. Jag har personliga erfarenheter av detta i Irland, där bostadspriserna helt enkelt har exploderat. Hus som såldes för 80 000 irländska pund för fem år sedan, kostar nu 250 000 irländska pund. Detta är extraordinärt och lönehöjningarna har inget som helst att göra med detta. Det måste ha att göra med efterfrågan, ekonomisk tillväxt, etc. Det är förmodligen så att den indirekta beskattningen, som en del av regeringens politik i förhållande till konsumtionen, har en större påverkan på inflationen.
Detta är alltså ett användbart instrument att utveckla för Europeiska unionen. Det är viktigt för att styra euron och euroområdet. Det är otillräckligt i vissa avseenden, eftersom stora inkomstområden inte finns med. Arvoden tas t.ex. inte med i detta arbetskraftskostnadsindex, och vi känner alla till att arvodena i princip är okontrollerbara. Dessa organisationer fastställer i stort sett sina egna arvoden - så är sannerligen situationen i Irland i varje fall.
Även kostnader för utbildning och fortbildning bör vägas in, eftersom detta är en kostnad, eller borde vara en kostnad, för arbetsgivarna i de flesta fall. Detta är alltså ett användbart instrument och vi bör fortsätta att utveckla det. Vi måste göra en översyn av läget inom ett år eller två, för att se hur det fungerar och vad vi kanske bör väga in mer. Jag ber också kommissionen att fundera på en sak: Om den verkligen anser att arbetskraftskostnaderna är den huvudsakliga potentiella faktor som driver upp inflationen, kommer den att fatta dåliga strategiska beslut.

Solbes
. (ES) Tack så mycket, herr talman! Jag tackar föredraganden Mayol och alla talare som är närvarande här i kväll för att dryfta en så viktig statistisk fråga som definiering av arbetskraftskostnadsindex, som utgör en möjlighet för att öka insikten om vad som sker i Europa, hur vi kan förbättra konkurrensen, vilket är en grundläggande faktor för definieringen av den monetära politiken.
Ärade ledamöter, ni gick in på en debatt som kan vara av ett visst intresse, men som inte har så mycket anknytning till det förslag till förordning som vi lägger fram. Jag anser att den oro en del av er har gett uttryck för när det gäller samspelet mellan löner och inflation kan bli ett debattämne för ett annat tillfälle. Dock har det inte så mycket att göra med vad som ordagrant sägs i inledningen till förslaget till förordning. Där sägs det att samlad statistik, i vilken arbetskraftskostnadsindex utgör en väsentlig del, är mycket relevant för att förstå inflationistiska processer och arbetsmarknadens dynamik. Jag anser att detta argument är svårt att bestrida. Naturligtvis kan vi diskutera den andra frågan mer detaljerat vid ett senare tillfälle.
När det gäller själva debatten, kommer jag endast att ta upp de två punkter Mayol fann oroande.
För det första: till vilken grad kan man i framtiden utarbeta index där ingen hänsyn tas till utbildningskostnader? Detta är naturligtvis ett rent tekniskt problem, om kostnader och fördelar. Dessa totalkostnader har mycket liten inverkan. Till slut hamnar de på mindre än två procent av den totala kostnaden. Dock kommer beräkningen av utbildningskostnader kosta mycket i jämförelse med totalkostnaden för utarbetandet av statistiken.
Vi är inte positivt inställda till att utvecklas i denna riktning till dess att vi har tillgång till mer detaljerad information som gör det möjligt för oss att sänka kostnaderna.
Vi ställer oss inte heller positiva till att skjuta upp den utvärderingsrapport som är planerad till slutet av år 2002. Jag har förståelse för de argument som Mayol lägger fram i det hänseende att vi fortfarande befinner oss i en övergångsperiod och att alla regler inte tillämpas till hundra procent. Dock har vi redan en viss erfarenhet när det gäller tillämpningen av reglerna och om vi gör på vårt sätt är det lättare att peka på de brister och svårigheter som finns.
Eftersom syftet med betänkandet är att få bättre insikt i svårigheterna i tillämpningen av förordningen och vidta de nödvändiga åtgärderna för att förordningen skall kunna genomföras så effektivt som möjligt, anser vi att det är rätt att behålla tidsgränsen år 2002. Parlamentet har naturligtvis all rätt att begära ytterligare information efter genomförandet av förordningen och Eurostat och jag själv kommer att tillhandahålla den med stort nöje.
Det var allt, ärade ledamöter. Tack så mycket för ert samarbete när det gäller antagandet av denna förordning, som är viktig i statistiska termer och för definieringen av vår monetära politik.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 23.13.)

