
Cossutta
Fru talman! Som bekant sammanträder inte Europaparlamentet i augusti. Jag vill därför redan i dag påminna om att den 8 augusti infaller en tragisk årsdag. Det är då 45 år sedan den mycket allvarliga olyckan i gruvan i Marcinelle. Den 8 augusti 1956 dog 262 gruvarbetare i den allvarligaste arbetsplatsolyckan i Europa. 262 gruvarbetare från många av länderna på vår kontinent. Jag är övertygad om, kära fru talman, att ni kommer att ta lämpliga initiativ för att påminna om denna tragiska händelse, och jag är övertygad om att även det belgiska ordförandeskapet, som har som en punkt på sitt program ett förslag om att skapa ett socialt rättvisare Europa, kommer att göra allt som står i dess makt för att just det förslaget skall kunna skapa förhållanden som gör att en tragedi som den i Marcinelle aldrig mer skall upprepas i Europa.
(Applåder)

Talmannen
Tack, herr Cossutta.

Thyssen
Fru talman! Jag fick i går reda på att presidiet i dag skulle göra ett uttalande om ett meddelande som parlamentet förbereder om utvidgningen. Ni har en mycket god språkkänsla, fru talman, och ni inser bättre än någon annan att det val som vi har att göra i fråga om hanteringen av olika språk är nyckeln till många andra beslut som måste fattas. Kan ni försäkra oss om att alla valda ledamöter av detta parlament även i framtiden kommer att ha rätt att uttrycka sig på sitt eget språk, att lyssna på sina kolleger på sitt eget språk och att skriva på sitt eget språk? Det skulle göra oss mycket lugnare.

Talmannen
Fru Thyssen! Jag har noterat ert uttalande. Jag vill påpeka att det inte är i kväll som presidiet skall anta det dokument ni talat om. Det är först i september, när grupperna haft möjlighet att studera det mer ingående.

Van Dam
Fru talman! Jag skulle gärna vilja be om er uppmärksamhet för de ökande och ständiga problem som gäller våra chaufförer. Jag har fått reda på att ett brev kommer att skickas i eftermiddag till advokaten hos prefekten för Alsace för att reda ut oklarheten om problemen mellan ministeriet för inrikesfrågor och transportministeriet i Frankrike, eftersom reglerna för närvarande skulle leda till att de bilar som under de övriga veckorna används till taxitransporter inte skulle få användas under denna vecka. Jag tror att det i samband med det faktum att Frankrike lägger mycket stor vikt vid att parlamentets säte skall vara kvar här är någonting mycket negativt att formaliteter av det här slaget hotar våra transporter.

Talmannen
Ja, jag kan svara er att kvestorerna kommer att titta på frågan. Jag tittar på det fåtal kvestorer som är närvarande i kammaren och jag kan bekräfta att de mycket noggrant kommer att granska denna fråga.

Det belgiska ordförandeskapets verksamhetsprogram
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets uttalande om det belgiska ordförandeskapets arbetsprogram.
Jag ger ordet till rådets tjänstgörande ordförande.

Verhofstadt
. (FR) Fru talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Det är en stor ära för mig att få lägga fram det nya ordförandeskapets arbetsprogram för er. Det är för övrigt inte första gången, fru talman, som jag talar till Europaparlamentet eftersom jag i min egenskap av ordförande i rådet (budgetfrågor) 1987 lade fram 1988 års budget för Europaparlamentet. Jämfört med i dag var det den budgetmässiga förhistorien. Det fanns då varken budgetplan eller Berlintak, och utarbetandet av en europeisk budget var på den tiden ett fullständigt hantverksmässigt och ofta nattligt arbete.
Tillåt mig till att börja med att uttrycka min tacksamhet till det svenska ordförandeskapet. Sverige hade satt upp tre prioriteringar, i detta fall de tre E:na: employment, environment, enlargement, och avsevärda framsteg har gjorts på vart och ett av dessa områden: en ny satsning har gjorts på Lissabonprocessen, en gemensam strategi för hållbar utveckling har satts på banan och ett utmärkt arbete har genomförts när det gäller unionens utvidgning.
Det råder emellertid inga tvivel om att det största framsteget skett inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag skall som exempel gärna nämna mötena med president Putin och president Bush - där de femton medlemsländerna talade med en röst - Javier Solanas framstående roll i Balkankonflikten och Europeiska unionens och Förenta staterna gemensamma åtgärder i Mellanöstern.
Fru talman! Detta är också ett bevis på att Europeiska unionen erkänns som fullständig partner på internationell nivå: när Europeiska unionen talar med en röst lyssnar man på den.
Fru talman, mina damer och herrar! Trots de många ljusglimtarna under de gångna månaderna tornade också mörka moln upp sig vid den europeiska horisonten. Efter det danska nejet förkastades Nicefördraget under en folkomröstning i Irland och, om det nu skulle vara nödvändigt, stod det för andra gången klart att det råder en identitetskris inom Europeiska unionen. Det gapar en klyfta mellan medborgaren och de europeiska institutionerna. Det skulle tyda på en högdragen, ja till och med arrogant inställning att bara förbigå detta, vilket därför skulle vara ett stort misstag. Medborgarens rädsla, bekymmer och klagan måste verkligen tas på allvar. Man måste också tillmötesgå hans förväntningar. Det är motivet till att det i själva verket bara finns en enda stor utmaning för det nya ordförandeskapet, nämligen att på nytt få medborgaren att försonas med Europa, med Europeiska unionen och med de europeiska institutionerna. Att på nytt få medborgaren att försonas med Europa, att återigen ge de europeiska folken tro på och förtroende för Europeiska unionen, det är vårt uppdrag.
Europeiska unionen är ju den enda framtiden för den gamla kontinentens folk, stater och nationer. Det är bara som union vi kan vara en aktör på det globala planet, en makt som är i stånd att vända allt till rätta. Det kan till exempel handla om konflikten i Mellanöstern, kampen mot klimatförändringar eller kampen mot hunger och orättvisa på det södra halvklotet. Låt oss vara ärliga: ensamma är vi inte i stånd till detta, utan vi måste som européer samarbeta i en enda union, agera tillsammans och även upplåta vår stämma tillsammans. På samma sätt kan Europa enbart vara något att räkna med på det ekonomiska området genom att fortsätta att arbeta på den inre marknaden och ge startskottet för den gemensamma valutan den 1 januari nästa år.
Det är för övrigt av alla dessa anledningar som jag inte förstår dem som är motståndare till en globalisering. Naturligtvis talar jag då inte om några våldsamma demonstranter som vi såg i aktion i Göteborg, för det är bråkmakare som bara intresserar sig för våldet. Nej, jag talar om dem som med indignation protesterar mot mondialiseringen och globaliseringen. Det kanske är en generation som inte råkat födas i överflöd och välstånd.
Inom Europeiska unionen är globaliseringen inget hot utan en välgärning. Unionen är tack vare ett gemensamt globalt agerande i stånd att förverkliga saker som tidigare omöjligen kunde förverkligas på den gamla kontinenten som var uppdelad av järnridån och nationella gränser. Ett gemensamt tillvägagångssätt i fråga om den organiserade brottsligheten, till exempel, avtal om genomförandet av Kyoto-protokollet, miniminormer för kampen mot fattigdom och social uteslutning. Kort sagt, unionen är inget hot utan en välsignelse.
Det behövs naturligtvis mer än god retorik för att på nytt ge medborgaren förtroende. Det behövs mer än bara en god berättelse för att på nytt få européerna att försonas med sina institutioner. Det krävs ett dubbelt ingripande: Å ena sidan behövs en hel serie praktiska beslut för att presentera märkbara, synliga beslut för verkliga problem som medborgaren konfronteras med dagligen, å andra sidan måste en bred vision i fråga om Europas framtid utarbetas. Vi har behov av en union som undviker de brister som den lider av i dag, nämligen en brist på effektivitet, en brist på öppenhet och framför allt en brist på demokratisk legitimitet.
Låt oss till att börja med ta upp de konkreta frågor som vi vill arbeta med. Den första blir naturligtvis införandet av euron den 1:a januari och utvecklingen av en enhetlig ekonomisk politik för att främja den monetära unionen.
Jag tror inget kommer att närma Europa till dess medborgare såsom ett lyckat införande av euron: det är ordförandeskapets uppgift att likt en god familjefar se till att det sker. Stats- och regeringscheferna kommer därför i oktober att granska en rapport vars syfte är att garantera att införandet av euron den 1 januari äger rum utan problem. Bedömningen kommer att åtföljas av en informationskampanj som särskilt vänder sig till små och medelstora företag och de ömtåligaste sociala grupperna: att förklara euron för dem tror jag är det bästa sättet att skingra den fruktan som alltid går hand i hand med en operation av en sådan omfattning.
Allt detta, mina damer och herrar, förefaller mig mycket viktigare än de eviga diskussionerna om eurons värde. Som om vi hade infört euron som ett instrument för spekulation på valutamarknaden! Det var inte syftet med euron. Vi får inte glömma att syftet - som kommer att uppnås först när euron fysiskt används såväl inom som utanför unionen - var att skapa en gemensam marknad, utan vare sig fluktuerande kurser eller valutarisker, för att ge en stor impuls till unionens ekonomiska tillväxt.
För övrigt - låt oss erkänna det - vad ville vi uppnå med euron? Vi ville ge Europa ett påtagligt uttryck för sin existens. Men för att på ett optimalt sätt kunna utnyttja fördelarna med den gemensamma marknaden måste vi också integrera finansmarknaderna, vi måste avreglera gasen, elen, telekommunikationerna, posten och transporterna, vi måste minska det statliga stödet och genomföra skattepaketet. Ordförandeskapet anser emellertid att det på den senaste punkten krävs framsteg inom alla delar av detta paket.
På det ekonomiska planet skulle jag återigen vilja betona införandet av ett europeiskt patent, fastställandet av en gemensam ståndpunkt när det gäller det sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling, genomförandet av den europeiska stadgan för småföretag och avslutandet av förhandlingarna om Europabolagets ställning. När jag studerade EG-rätt vid universitetet - för nära trettio år sedan - förespeglade man oss att europabolaget skulle vara verklighet några månader senare, eller högst några år senare. Jag tror att det nu är dags att genomföra det: det är nödvändigt för de europeiska företagen som vill kunna angripa den internationella konkurrensen genom sammanslagningar eller allianser.
Fru talman, mina damer och herrar! Om vi vill försona medborgaren med Europeiska unionen måste vi snabbt ta itu med genomförandet av det sociala Europa.
Det är ordförandeskapets andra riktlinje, nämligen en fortsatt utveckling av den europeiska sociala modellen, som är just det som skiljer oss från den andra stora inre marknaden, Förenta staternas, och konkret vill vi också fastställa kvantitativa och kvalitativa indikatorer för sysselsättningen och även avsluta direktivet om information och samråd med arbetstagarna. Alla medlemsstater ställs i dag inför samma utmaningar när det gäller befolkningens åldrande och de ökade hälsovårdsutgifterna. Före årets slut kommer en gemensam rapport om pensionerna att överlämnas till Europeiska rådet.
Den tredje riktlinje som vi kommer att följa är genomförandet av ett europeiskt område för frihet, säkerhet och rättvisa, dvs. genomförandet av slutsatserna från Tammerfors. Det låter kanske pompöst, men det handlar egentligen om ärenden som direkt berör medborgaren: asyl, immigration, kampen mot organiserad brottslighet och människohandel. Mina damer och herrar! I stället för att göra en sammanfattning över framstegen vid Europeiska rådet i Laeken, eller snarare bristen på framsteg, hoppas jag justitie- och inrikesministrarna med kommissionär Vitorino och Europaparlamentets fulla stöd tillsammans kommer att göra framsteg inom fem konkreta områden: ett direktiv om asyl, som harmoniserar förfarandena för erkännande och mottagande av flyktingar, inrättandet av Eurojust och tilldelning av en operativ styrka till Europol - efter de senaste händelserna bör för övrigt kontrollen över Europol radikalt förstärkas -, inledande av en high impact -åtgärd för att förstärka unionens nya yttre gränser och på så sätt bekämpa människohandeln, erkännandet eller inledandet av ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut och domar och slutligen, men det är viktigt, måste vi inleda arbetet för ett mandat för europeiskt utlämnande.
Under de kommande månaderna måste även en bred debatt om migration komma i gång. Kommissionen har redan publicerat ett dokument om detta. Jag vill dock varna för att använda en ensidig och alltför lätt taktik för problemet, i synnerhet kravet på att kontingentera ekonomisk migration, framför allt i syfte att kompensera brister i så kallade "flaskhalsyrken". I Förenta staterna har det visat sig att kontingentering inte får den illegala migrationen att försvinna.
Borde vi inte också se upp så att en sådan åtgärd får klyftan mellan nord och syd att öka ytterligare genom att de som har högre utbildning lockas iväg? Det är min övertygelse att det bästa sättet att vända migrationsströmmar ligger i att skapa välfärd i ursprungsländerna, att avreglera världshandeln och att avskaffa protektionismen. Det är i själva verket mycket enkelt. Om människorna inte kan bygga upp ett gott liv hemma i sitt eget land genom att resultatet av deras arbete inte kan avsättas fritt på våra marknader, kommer de alltjämt att försöka immigrera.
(Applåder)
Ordförandeskapets fjärde handlingslinje handlar om förbättrandet av livskvaliteten. I efterföljden till toppmötet i Göteborg måste vi fastställa exakta målsättningar och konkreta indikatorer för den nya strategi vi skall följa i fråga om hållbar utveckling. Dessutom kommer ordförandeskapet att koncentrera sina ansträngningar till två konkreta frågor vad gäller transport och rörlighet: normeringen i fråga om förorening och buller som förorsakas av den civila luftfarten och de så kallade Erika-åtgärderna beträffande säkerheten till havs.
Ordförandeskapet kommer att rikta den största uppmärksamheten mot Kyoto. Klimatförändringarna utgör ju det största hotet mot hela planeten, och i Göteborg lovade den amerikanske presidenten att respektera de övergripande målsättningarna från Kyoto, även om hans uppfattning om hur detta skall förverkligas kraftigt avviker från vår. I varje fall lovade han i Göteborg mer konkret att inte blockera processen och den kommande konferensen i Bonn. Jag tror att vår bestämda hållning bär frukt och att vi konsekvent måste hålla fast vid denna bestämda hållning.
Till sist, livsmedelssäkerheten. Belgien vill avsluta inrättandet av Europeiska myndigheten för livsmedel så att den kan vara i funktion i början av 2002. Efter alla kriser under de gångna åren - dioxin, BSE, mul- och klövsjukan - är det den enda vägen för att återställa konsumentens förtroende.
Fru talman! Den femte riktlinjen är utvidgningen av unionen. Det nya ordförandeskapet har i den frågan ambitionen att uppnå lika goda resultat som det svenska ordförandeskapet. Planeringen från Nice har följts minutiöst och vi kommer att hålla samma höga takt i förhandlingarna. På detta område förtjänar de kvalitativa aspekterna lika mycket uppmärksamhet som de kvantitativa.
Jag vill därmed säga att det är viktigt att kandidatländerna införlivar gemenskapens regelverk, men det är inte bara viktigt att de införlivar detta regelverk i sin inhemska rättsordning, de måste också modernisera sin förvaltning, utveckla sin rättskapacitet och verkligen genomföra regelverket på fältet. Kommissionen har ombetts att till oktober genomföra en utvärdering i den riktningen. Inget av detta får naturligtvis innebära något tvivel om min övertygelse. Unionen måste utvidgas så snart som möjligt. Vi måste genomföra Europas enande. Det som aldrig har kunnat uppnås genom krig och våld finns nu inom räckhåll med demokratiska medel via en utvidgad union.
Mina damer och herrar! Som jag sade i min inledning har det svenska ordförandeskapet tagit ett enormt steg framåt när det gäller utvecklingen av en enhetlig europeisk utrikespolitik. Vi vill fortsätta på den vägen. Utöver intensifieringen av förbindelserna både med Förenta staterna och den ryska federationen, och även utöver inledandet av en ny runda handelsförhandlingar, vill ordförandeskapet framför allt koncentrera sig på den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken.
Jag tror att medborgaren kommer att uppfatta Europa som en verklighet först när han, utöver euron, kommer att uppleva utvecklingen av ett gemensamt försvar. En av de senaste mätningarna visade att i alla medlemsstater - och jag säger verkligen alla - var befolkningen positiv till att utveckla en självständig och igenkännbar europeisk interventionsmakt, utöver den nationella armén. Vi måste därför här, i slutet av detta år, åtminstone vara beredda att operativt förklara det initiativ som togs i Helsingfors.
Den andra stora utmaningen på det yttre planet gäller tre konflikter. Till att börja med Balkan. När demokratin nu återkommit till Belgrad och Milosevic utlämnats måste vi göra allt för att undvika att nya krishärdar uppstår på andra ställen i området, och Javier Solana har därför ordförandeskapets fullständiga stöd i alla sina ansträngningar.
Vidare Mellanöstern. Ordförandeskapet kommer i samarbete med den höge representanten och kommissionen att fortsätta att uppmuntra parterna att lösa sina meningsskiljaktigheter genom dialog. En fullständig tillämpning av Mitchellrapporten, som Europeiska unionen bidragit till, skall utgöra utgångsläget för processen.
Avslutningsvis, mina damer och herrar, skulle jag framför allt vilja fästa er uppmärksamhet på en annan konflikt: konflikten i Centralafrika, i regionen med de stora sjöarna. Jag har just återkommit från Kongo, Kinshasa och Kisangani. Balkan och Mellanöstern är kanske politiskt viktigare. Det säger jag inte emot. Men ur humanitär synvinkel är den tragedi som utspelas i regionen med De stora sjöarna tusen gånger större. I denna region ruvar ett krig på kontinental nivå som omfattar inte mindre än sju länder och deras arméer. Om något sådant skulle ske här, med vårt Europacentrerade synsätt, skulle vi helt naturligt tala om världskrig. Under tre år har över tre miljoner människor dött, och då räknar jag inte offren för det etniska våldet i Burundi, eller de 800 000 personer och ännu fler som massakrerades under folkmordet i Rwanda 1994. Unionen kan inte längre stå vid sidan om. En politisk, diplomatisk och ekonomisk åtgärd krävs snarast och ordförandeskapet kommer att lägga fram en handlingsplan för detta.
(Applåder) Fru talman! Jag räknar med Europaparlamentets fullständiga enighet för att tillsammans med rådet och kommissionen stödja och genomföra denna plan.
Europa har inte bara en nutid, naturligtvis har Europa framför allt en framtid. Det är en sak att kunna erbjuda konkreta lösningar på konkreta problem. Att erbjuda medborgaren en förhoppning om Europeiska unionens framtid är lika viktigt. I Nice gavs därför uppdraget att mot slutet av året upprätta Laekenförklaringen som kan staka ut kursen.
Laekenförklaringen måste dock vara mer än bara ett förfarande. Den får inte vara begränsad till, vad jag skulle vilja kalla, en torr uppräkning av punkter på dagordningen eller ingenting annat än ett fastställande av ett arbetssätt. Jag tror att vår ambition måste sträcka sig längre. I Laeken måste vi ta initiativ till den stora reformering som vi har ansvaret för och även dra upp riktlinjerna för den nya Europeiska unionen efter utvidgningen. En utvidgning som, om jag får säga det, i själva verket inte är någon utvidgning utan en förvandling, en riktig transformation. Naturligtvis kan inte syftet vara att föregripa svaret, men de riktiga frågorna måste ställas, och de frågeställningar som kommer att bestämma Europas framtid måste tas upp till diskussion. I det sammanhanget får inte en enda fråga, inte ett enda ämne vara tabu.
I Laekenförklaringen skulle jag vilja föra följande avgörande frågor på tal. Min utgångspunkt är att Europeiska unionen verkligen har ett enormt problem. Unionen har förlorat kontakten med medborgaren, och åtminstone inom en del av den allmänna opinionen är man övertygad om att unionen alltför ofta, ibland alltför starkt ingriper i medborgarens dagliga liv. Han eller hon anser också att unionen inte är öppen, för byråkratisk och för lite demokratisk. Och med rätta. Allt detta måste kunna komma upp till diskussion i förklaringens första kapitel, för hur kan man lösa problem i verkligheten om man inte först vågar erkänna dem i förklaringen? Självfallet leder detta till frågan om vilka Europeiska unionens värden och målsättningar skall vara. Vad innebär egentligen den europeiska identiteten? Hur känner medborgaren igen sig i denna? Detta för oss självfallet till en grundlag för unionen som också hör samman med en förenkling och en reformering av fördragen.
Så kommer vi till en tredje fråga, kanske den mest avgörande, nämligen hur unionens befogenheter skall ordnas, med andra ord fördelningen av uppgifter inom unionen. Vi har behov av tydliga avtal. Vem gör vad på vilken nivå? Medborgaren å sin sida vet redan i dag förbaskat väl vilka viktiga uppgifter han kräver av Europeiska unionen. Den senaste tidens Eurobarometer-undersökningar ger genomgående samma resultat i fråga om unionens huvuduppgifter: socioekonomisk politik som den monetära unionen skall stötta, grundläggande normer vad gäller socialt skydd, en gemensam asyl- och migrationspolitik, en gemensam utrikespolitik och en gemensam försvarsstrategi. Samtidigt anser denna medborgare att unionen ägnar sig för mycket åt att genomföra politiken på ett alltför detaljerat sätt när det handlar om sådant som borde ligga på nationell nivå. Kort sagt, medborgaren anser att unionen i första hand måste ägna sig åt att skapa den reglerande ramen, åt förhandskraven, åt kontrollen, åt regionernas och medlemsstaternas sätt att genomföra politiken. Vi får hur som helst inte undvika denna diskussion. Det måste handla om en befogenhetsfördelning i båda riktningar. Vad är det som hör till unionen, vad går till medlemsstaterna?
Laekenförklaringen måste också vara en inledning till eftertanke när det gäller ett annat problem, nämligen den okontrollerade tillväxten, spridningen, inflationen skulle jag nästan vilja säga, i fråga om politiska instrument. I ett tal som jag höll nyligen i Göttweig i Österrike summerade jag de inte mindre än trettio olika politiska instrument som förekommer i fördragen. Det är angeläget med en genomgripande förenkling av dessa instrument.
Finansieringssättet för Europeiska unionen får inte heller saknas i Laekenförklaringen. Unionen förfogar för närvarande inte över en fullvärdig egen budgetbefogenhet. Den har inte några egna medel, med tanke på att den till största delen finansieras på grundval av BNP-avgifter. Vi måste åtminstone våga ställa frågan om denna indirekta finansieringsmetod verkligen är den riktiga och om en direkt finansiering inte skulle vara mer legitim och demokratisk.
(Applåder)
I Laekenförklaringen kommer vi naturligtvis inte heller undan en diskussion om institutionerna. Vill vi eller vill vi inte ha en direktvald kommissionsordförande?
(Applåder)
Är det inte bättre att göra Europaparlamentets medbeslutanderätt allmän?
(Applåder)
Varför inte göra en andra kammare av rådet och på något sätt göra bättre åtskillnad mellan rådets lagstiftande och genomförande uppgifter?
(Applåder)
Borde inte genomförandet av unionens utrikespolitik nu äntligen anförtros en enda person?
(Applåder)Det är inte omöjligt att båda kommer att ringa upp mig.

Slutligen, måste vi fatta ett beslut om vilken metod som skall följas mellan Laekenförklaringen och starten för regeringskonferensen. Vad metoden beträffar är det inte så viktigt för mig om vi nu talar om ett konvent eller ett forum. Vad som däremot är viktigt är följande två punkter. Den metod som väljs måste göra det möjligt för alla parter att vara delaktiga i debatten: Europaparlamentet, Europeiska kommissionen, medlemsstater, nationella parlament och också kandidatländer. Vidare måste vi ge konventet eller forumet möjlighet att utarbeta olika handlingsplaner och att lägga fram olika alternativ, för om vi låser fast konventet eller forumet vid samförståndsregeln och ger det i uppdrag att ge ut en enda text, då löper vi risken att konfronteras med ett dokument som inte är särskilt ambitiöst, kanske resultatet av minsta gemensamma nämnaren.
Det belgiska ordförandeskapet betraktar Europaparlamentet som en bundsförvant. Vi vill föra en intensiv dialog under de kommande sex månaderna. Detta är desto viktigare eftersom detta parlament är det främsta instrumentet för att äntligen (det är också en av Europas brister) få till stånd en enda europeisk allmän opinion som är någonting mer än summan av femton nationella åsikter, vilket fortfarande är fallet alldeles för ofta.
Men det är naturligtvis så att vi har många planer för de kommande sex månaderna. Jag säger sex månader, men i själva verket handlar det om så lite som, vi har räknat efter, 99 arbetsdagar, vilket naturligtvis inte kommer att betyda att våra medarbetare inte kommer att arbeta under helgerna. Tiden är således kort, men jag tror, och med detta vill jag sluta, att tidsbrist inte får hindra oss att med mod och kurage se in i den europeiska framtiden.
Jag tackar för er uppmärksamhet.
(Livliga applåder)

Prodi
. (IT) Fru talman, herr statsminister, ärade parlamentsledamöter! Det är med stor glädje jag inleder samarbetet med det belgiska ordförandeskapet.
Herr statsminister! Ni inleder ert arbete i en period som är speciellt känslig. Vi har nu gått in i den sista fasen av förberedelserna inför övergången till sedlar och mynt i euro, det mest konkreta uttrycket för Europeiska unionen som någonsin har förekommit. Belgien vet att det kan lita på att kommissionen och de europeiska institutionerna kommer att samarbeta så att denna händelse, som det är rätt att kalla historisk, blir en stor framgång.
Vi går också beslutsamt vidare mot utvidgningen av unionen, som ni, herr statsminister, påpekade för ett par minuter sedan. Anslutningsförhandlingarna har kommit fram till en mycket känslig punkt, där man förhandlar om de allra mest komplicerade kapitlen. Samtidigt, och just för att förbereda unionen för utvidgningen, är medlemsstaterna i färd med att ratificera Nicefördraget. Men den folkomröstning som nyligen genomfördes i Irland har gett oss en påminnelse om att ratificeringen inte är en självklarhet. Men detta kommer vi att ägna mer uppmärksamhet längre fram.
Herr statsminister, fru talman! Vid toppmötet i Laeken kommer vi åter att granska de framsteg som unionen gjort när det gäller att förverkliga sin sociala dagordning. Ett konkret förverkligande av den, utan några uppehåll, är av avgörande betydelse om vi verkligen skall lyckas skapa en dynamisk och konkurrenskraftig europeisk ekonomi under detta decennium, och samtidigt garantera att vår sociala modell även i framtiden är förankrad i principerna rättvisa och hållbarhet.
Jag instämmer i den särskilda uppmärksamhet som det nya ordförandeskapet ägnar inte bara de nödvändiga ansträngningarna att skapa full sysselsättning, utan också den lika omistliga förbättringen av arbetets kvalitet. Att modernisera pensionssystemen och de sociala trygghetssystemen är även det viktiga inslag i vår sociala dagordning. Kommissionen godkände i går ett meddelande där vi föreslår en strategi som integreras på europeisk nivå i syfte att ta itu med en av det samtida samhällets viktigaste utmaningar. Vi arbetar också på att bekämpa fattigdom och social utstötning. Det gläder mig att se att den belgiska regeringen i sin roll som ordförandeland kommer att sträva mot dessa mål.
Jag delar framför allt den oro som ligger bakom denna målsättning: i Europa ökar klyftan mellan rika och fattiga med en alarmerande hastighet. Det är vår skyldighet att stoppa den tendensen. Om vi skulle hålla fast vid samma ekonomiska och sociala politik så skulle vi riskera just de värderingar som ligger till grund för den europeiska sociala modellen, dvs. solidariteten.
Utvecklingen mot ett samhälle som blir allt mer uppdelat kan observeras inte bara i Europa utan också i större skala, i samband med en hel kontinent, den afrikanska, som har förlorat kontakten även med utvecklingsländerna - något som ni, herr statsminister, klart påpekade i ert framförande. Vi måste göra vårt yttersta för att stoppa denna orättvisa utveckling och ge röst och rättigheter åt dem som varken har röst eller rättigheter.
Ärade parlamentariker, herr statsminister! Toppmötet i Laeken och de förklaringar man gör där har mycket stor betydelse även av en annan anledning. I Laeken måste vi bestämma hur vi skall strukturera andra etappen i diskussionen om Europas framtid. Detta är en diskussion som är av grundläggande betydelse och som får omfattande konsekvenser. Jag är särskilt nöjd med att den, till skillnad från den som ägde rum för sex månader sedan, kommer att redovisas via alla tillgängliga medier. Äntligen börjar våra medborgare, tillsammans med sina ledare, inse hur viktiga dessa problem är för deras egen framtid.
Herr statsminister, ni sade själv nyligen i ett offentligt anförande, att "unionen har förvandlats till ett virrvarr av institutioner och instrument". Jag har det föga avundsvärda privilegiet att dela den oron. Om analysen är självklar borde man nu öppet och fritt föreslå och diskutera de åtgärder som krävs. Ingen borde längre kunna inbilla sig att man kan lösa dessa problem bakom stängda dörrar. Enligt min mening är det enda sättet att reformera institutionerna på ett godtagbart vis att inrätta ett konvent i Laeken. Statscheferna har även talat om ett forum, men jag föredrar personligen ordet konvent -
(Applåder)
som på ett partsammansatt sätt samlar företrädare för regeringarna i medlemsstaterna och i kandidatländerna - jag upprepar, även från kandidatländerna - företrädare för de nationella parlamenten, Europaparlamentet och kommissionen. Detta konvent skulle vara den bästa modellen för att komma fram till de bästa lösningarna på de allvarliga europeiska problemen.
Ärade parlamentsledamöter! Det är inte bara Europas framtid som de europeiska medborgarna måste ha full kontroll över, utan de måste också förstå vilka förändringar som krävs. Irlands "nej" till Nice är bland annat en tydlig signal om att vi måste överbrygga klyftan mellan institutionerna och medborgarna.
De europeiska medborgarna vill ha en union som lever upp till deras nya krav, som går betydligt längre än en ekonomisk integration av kontinenten, något som numera till största delen är uppnått. De vill ha en öppen och begriplig union - och detta innebär att vi måste förenkla våra rutiner och våra fördrag - och där de olika institutionernas behörigheter är väl definierade och besluten tas på rätt nivå. De vill se en union som garanterar livskvalitet och den typ av samhälle som de önskar. De vill se en union som klart redovisar för dem politikens resultat och som korrekt använder unionens resurser.
Deras krav på en bättre demokratisk kontroll av unionens institutioner är fullt legitima. Konventet bör även ta upp även denna fråga. Förklaringen från Laeken bör därför även innehålla en ambitiös och uttömmande dagordning för detta konvent och bestämma dess arbetsmetoder och tidsfrister.
Mina damer och herrar, den ståndpunkt jag nyligen redovisade apropå Nicefördraget och den irländska folkomröstningen har gett upphov till en viss oro, även i denna församling. Alltsedan början av mitt mandat har jag lagt den största vikt vid de politiska och institutionella förbindelserna mellan kommissionen och parlamentet. Jag är helt övertygad om att de måste bygga på en anda av samarbete och uppriktighet.
Låt mig alltså avsluta med att säga ytterligare några ord om ratificeringen av Nicefördraget.
En union som består av 25 eller ännu fler medlemmar kan inte fungera med de nuvarande strukturerna och med de nuvarande metoderna för beslutsfattande. Därför har jag alltid hävdat att när det gäller det projekt som den nuvarande kommissionen anser ha absolut prioritet, dvs. unionens utvidgning, måste vi som ett absolut minimum införa de institutionella förändringar som vi med sådan möda lyckades komma fram till i Nice. Det är nödvändigt att påpeka att problemet med utvidgningen inte bara är en intern europeisk fråga. Vi sätter i och med detta beslut vår roll som ideellt och politiskt föredöme för en stor del av världen på spel.
Kandidatländerna gör å sin sida stora ansträngningar - ansträngningar utan motstycke - för att kunna bli medlemmar av unionen. Unionen måste därför vara i stånd att på ett bra sätt ta emot sina nya medlemmar. Detta innebär att vi måste revidera vårt institutionella system och vår beslutsprocess. Det är därför som - även om det inte lever upp till förväntningarna - Nicefördraget är nödvändigt för utvidgningen. Därför upprepar jag det som jag redan har framfört flera gånger i denna kammare, nämligen min förhoppning att fördraget ratificeras före nästa års utgång, i full respekt för de åsikter som uttrycks under demokratiska former av våra medborgare.
Det irländska folket har nyligen sagt sin mening om fördraget. Jag vill inte gå in på detaljer i debatten som föregick, åtföljde och följde på folkomröstningen. Jag nöjer mig med att påpeka att jag är övertygad om, framför allt efter min resa till Irland, att unionen inte utgör något hot för de nationella identiteterna. Tvärtom är vår verkliga styrka denna gemenskap med olikheter. Efter mitt besök i Irland kan jag emellertid försäkra att det irländska folket inte är motståndare till utvidgningen. Men under alla omständigheter väcker detta "nej" - vars betydelse vi inte får underskatta - en viktig fråga, som vi inte kan undanhålla från er: vad gör vi om Nice inte skulle bli ratificerat, trots våra ansträngningar? För vissa har det inte varit lätt att motstå frestelsen att säga att frågan inte är aktuell. Ett sådant svar från kommissionens ordförande skulle vara oansvarigt.
Utvidgningen får inte äventyras. Den är och förblir vårt politiska huvudmål. Utvidgningen är ett projekt av historiska dimensioner, ett projekt till vilket jag har knutit min mandatperiod som kommissionens ordförande, ett projekt som Europeiska rådet i Göteborg gav sitt enhälliga stöd. Det är därför min skyldighet i egenskap av kommissionens ordförande att förutse vilka konsekvenser ett irländskt "nej" skulle kunna få för utvidgningsprocessen. Är det klokt enligt er åsikt, ärade parlamentsledamöter, att låtsas som om problemet inte existerar? Nej, det är det inte. Under de senaste dagarna har jag därför tagit på mig detta ansvar och valt att vara uppriktig i ett inlägg som är både genomtänkt och medvetet. Vi har alla sagt att Nicefördraget är nödvändigt för utvidgningen. Då kan vi inte ge ett intryck av att den processen skulle kunna lyckas utan de reformer som vi alla önskar. Jag vill inte upprepa de tolkningar som försäkrar oss att det skulle vara möjligt att inleda utvidgningen med smärre rättsliga justeringar av fördragen. Den politiska knutpunkten ligger någon annanstans, och den är hur vi skall kunna gå vidare med utvidgningen och låta den åtföljas av den fördjupning som enligt Nicefördragets lydelse är omistlig.
Ärade parlamentsledamöter, ett "nej" till Nice skulle med nödvändighet fördröja utvidgningsprocessen. I så fall - något som vi till varje pris vill undvika - så skulle det bara återstå att tidigarelägga nästa regeringskonferens för att kunna hålla våra högtidliga löften och även räkna med den kraft som uttrycks av denna församling i fullt utövande av sitt mandat. Som ni ser är Nicefördraget redan en integrerad del av diskussionen om framtidens Europa.
Vårt "ja" till ratificeringen är därför inte ett resultat av taktiska överväganden utan ett resultat av behovet av att garantera unionens politiska sammanhållning. De ord ni yttrat, herr statsminister, är för mig en bekräftelse på att det belgiska ordförandeskapet helt och fullt instämmer i denna analys och stöder den strategi som blir en konsekvens av analysen.
(Applåder)

Poettering
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kolleger! Herr rådsordförande, ni har lagt fram ett ambitiöst program. Detta program får stöd från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater, eftersom ni - ni sade det inte direkt, men uttryckte det genom den röda tråden i ert tal - är en företrädare för det gemensamma Europa, och inte för regeringssamarbetets Europa. Därför står vi på er sida, eftersom ni försvarar den europeiska rätten, demokratin och gemenskapsmetoden.
(Applåder)
Ni följer traditionen hos era kristdemokratiska föregångare, Wilfried Martens och Leo Tindemans, som gjorde enastående insatser även i Europaparlamentet. Den 1 januari 2002 kommer vi att få den gemensamma valutan. Euron är en fredlig revolutionär händelse, och vi vill glädja oss åt den gemensamma europeiska valutan. Vi måste försvara den på ett offensivt sätt. Om dagens unga generation i hela sitt liv, i hela sin framtid, i hela Europa, i alla länder i Europeiska unionen och till och med delvis bortom denna, kan betala med en gemensam valuta, då är även detta en fredlig gärning. Låt oss inte tala om den gemensamma valutan med små bokstäver, utan låt oss gemensamt försvara den på ett offensivt sätt!
Herr rådsordförande, detta kräver också - och jag vädjar till er -, att vi bedriver en stabilitetspolitik, att vi bekämpar inflationen, att vi minskar statsskulden, och att vi framför allt ser till att det lönar sig att investera i Europa. Därför räcker det inte att vi minskar skatterna för storföretagen, utan vi måste minska medelklassens skatter så att investeringar äger rum och arbetsviljan ökar, så att Europa på så sätt får en verklig impuls till ekonomisk tillväxt. Era ord i stats- och regeringschefernas råd om att Europa skall bli världens mest konkurrenskraftiga kontinent får en verklig innebörd enbart om vi uppmuntrar investeringar i Europa. Jag ber er att ni namnger de medlemsländer som inte håller sig till dessa principer, eftersom vi behöver gemensam framgång för näringslivet i Europa.
(Applåder)
Ni talade om Laeken. Europaparlamentet kommer att vara företrätt i konventet. Ni kämpar för detta - vi välkomnar det med eftertryck - kommissionen, de nationella regeringarna. Det skulle vara till gagn för den hackande fransk-tyska motorn om båda länderna engagerade sig för att regeringarna också var företrädda på hög nivå, exempelvis genom Europaministrar som är ansvariga för att redogöra inför de nationella parlamenten, och därmed även når den nationella allmänheten. Vi uppmanar de nationella regeringarna att inte bara skicka tjänstemän, vilka vi uppskattar högt, utan politiker, försedda med ett regeringsmandat.
(Applåder)
För det tredje: Öppenhet. Herr rådsordförande, det var med särskild glädje vi hörde att ni talade om att ministerrådet borde bli en verklig andra kammare i de fall det är lagstiftare. Vi stöder detta med eftertryck. Men vi kan redan nu ta steg på denna väg, under ert ordförandeskap, innan Laeken. Om vi exempelvis vet att det i förlikningskommittén mellan parlamentet och rådet finns tjänstemän men inte ministrar, och att det finns en intern tjänsteföreskrift om att majoriteten av de personer som är företrädda där skall vara ministrar, då ber vi er, se då gentemot rådets generalsekretariat till att det finns politiker där, att det finns ministrar där, som bedriver lagstiftningsarbete jämbördigt med Europaparlamentet.
(Applåder)
Ni talade om den höge representantens uppgifter. Vår grupp har en hög uppfattning om Solana. Men vi delar er åsikt om att man vid nästa reform måste uppnå att den höge representantens funktion blir identisk med motsvarande uppgift i kommissionen, och att denna tjänst måste vara placerad i kommissionen. Vi måste också säkerställa - vi kommer att överlägga om detta i talmanskonferensen -, att den höge representanten med jämna mellanrum självklart kommer hit till oss i Europaparlamentet, för att redogöra för Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.
(Applåder)
Låt mig avslutningsvis säga följande, eftersom jag skall hålla mig inom den tidsram jag har. Med uppskattning noterar vi att det belgiska ordförandeskapet på grund av sitt historiska ansvar för Afrika kommer att lägga en särskild tyngdpunkt där. Vi stöder detta. Men vi säger samtidigt att vi naturligtvis måste koncentrera våra utrikespolitiska ansträngningar - och det skall inte bli till någon nackdel för Afrika - på utvecklingen på Balkan, i Makedonien, genom att vi bidrar till fred. Om det i slutändan skulle bli nödvändigt att européerna handlar gemensamt med stridskrafter, då visar det på vår oförmåga om Nato i dag talar om för oss att några medlemsländer inte alls är i stånd till detta. Vi får inte bara tala om försvar, utan vi måste komma bortom retoriken och utrusta våra försvarsmakter materiellt så att de kan ge ett verkligt bidrag till att säkra freden i Europa.
Lycka till med ert arbete, herr rådsordförande! Ni är en av Europeiska unionens grundare. Belgien har redan klarat av elva ordförandeskap på ett framgångsrikt sätt. Vi önskar Belgien lycka till med det tolfte ordförandeskapet. Vi står på er sida!
(Applåder)

Barón Crespo
Tack fru talman, tjänstgörande rådsordföranden, kommissionsordföranden, ärade kolleger!
Ärade rådsordförande! Ni infinner er här i dag med en stor politisk ambition, ett välavvägt program som utgör en viktig satsning och ni kommer med ett erbjudande om en allians med parlamentet. Å den socialistiska gruppens vägnar kan jag säga att - i de ordalag som ni har lagt fram frågan - som premiärminister för en belgisk koalitionsregering, som har bevisat att principen om demokratisk växling vid makten fungerar även i Belgien - kan ni naturligtvis räkna med vårt stöd och vårt samarbete.
För det första, när det gäller unionens framtid och utmaningar har ni betonat att det är viktigt att unionen gör en kraftansträngning i samarbete med parlamentet. Vi håller med om er diagnos av de konkreta problemen. Nu är frågan om det sätt vi har valt för att lösa problemen på är det mest effektiva. Vi kan utgå från de två grundläggande faktorer som ni nämnde: å ena sidan utvecklingen av det europeiska medborgarskapet och å andra sidan införandet av euron. Jag vill minnas att under de här senaste tjugo åren har parlamentet alltsedan Spinellis förslag till fördrag, Adonino-kommittén, vårt förberedande arbete med Maastrichtfördraget och de utkast vi gjorde för stadgan om de grundläggande rättigheterna, alltid har varit allierad och medhjälpare i utvecklingen av Europa. Vi anser att det för närvarande är absolut avgörande att vi får ett avtal om vad ni har benämnt "konstitutionaliseringen" av fördragen inför förklaringen från Laeken, vilket fordrar en offentlig debatt. Det är ni som har ansvaret för att å ena sidan finna en metod för detta och å andra sidan förse debatten med ett innehåll. Detta är en grundläggande fråga: vi anser att konventmetoden bör vara det forum som, med deltagande av parlamentariker, regeringarna och kommissionen, förbereder arbetet för en avgörande regeringskonferens.
Ni talade inledningsvis om när ni var här som budgetminister år 1988. Jag var den föredragande som lade fram det budgetförslag som har gjort det möjligt för oss att gå framåt men, och detta vet ni vet mycket väl, den som lever utanför budgeten lever i okunnighet. Jag anser att det är av absolut grundläggande vikt att ni värnar om att finansieringen som en offentlig, demokratisk och grundläggande beståndsdel av vår framtid. En annan grundläggande faktor är den ekonomiska och sociala dagordningen.
Ni har sagt att vi måste ha en samordnad ekonomisk politik. Vi behöver detta. Vi befinner oss i en period med djupgående omställningar och omstruktureringar. Vi måste slå vakt om vår konkurrenskraft, men vi måste också bemöta de tusentals arbetstagare som drabbas av denna mycket vittgående och avgörande process. Följaktligen är en ambitiös social dimension, att värna om kvalitet i sysselsättningen, att ta itu med pensionerna och Europas demografiska framtid absolut grundläggande faktorer, och de finns alla med i ert program.
Slutligen, fru talman, har vi vår internationella dimension. Europeiska unionen är den första historiska erfarenheten av civiliserad globalisering. Detta måste vi ta till vara och vi måste även ta med oss våra erfarenheter till WTO:s nästa millennierunda. Men det finns även några stora utmaningar när det gäller vår framtoning inför omvärlden. Ni har med rätta sagt att ni kan få två telefonsamtal. Hellre två än inget, såsom det var förut. Nu måste vi befästa det vi har uppnått. För att göra detta anser jag (tänk till exempel på det antal telefonsamtal som Förenta staternas president får) att vi måste ha en klar linje, att vi är närvarande på Balkan och i Mellanöstern och jag tackar er för omnämnandet av Afrika. Vid Socialistinternationalens rådsmöte i Lissabon under förra veckan talade vi om Afrika som en grundläggande prioritering. Detta är ett av våra moraliska åtaganden.
Jag skulle lägga till något mer: för första gången finns det en minister i Ekofin som föreslår en debatt om genomförbarheten av en internationell skatt på spekulation. En sådan åtgärd skulle även den bidra till att civilisera globaliseringen och vi välkomnar att det belgiska ordförandeskapet har tagit detta initiativ.
Slutligen, herr talman, och med detta avslutar jag, är 99 arbetsdagar mycket lite tid; ni kommer säkert inte att kunna ta semester. Men om ni är redo att genomföra detta ambitiösa projekt kan ni räkna med vårt stöd, vårt samarbete och vår förståelse.

De Clercq
Fru talman, ärade premiärminister, bästa kolleger! Det har redan sagts flera gånger att det belgiska ordförandeskapet kommer vid en avgörande tidpunkt. Det finns gott om anledningar till detta. Först och främst den oumbärliga och breda debatt om Europas framtid som det är er uppgift att dra i gång.
Laekenförklaringen skall sätta de första gränserna ett scenario där en utvidgad union ändå skall kunna arbeta effektivt och där medborgaren skall kunna känna igen sig i den. Just på grund av denne medborgares minskande intresse för Europa har ni med rätta konstaterat att Europeiska unionen måste visa större uppmärksamhet för de konkreta klagomålen från dess medborgare.
En annan avgörande punkt är unionens plats i världen. Det är riktigt att Europeiska unionen måste utöva mer inflytande på den globala utvecklingen på det monetära, ekonomiska, sociala, ekologiska och kommersiella området, men även och framför allt på den internationella politikens område. På den punkten är det rätt av er att fästa uppmärksamheten mot Afrika, där det finns ett humanitärt problem. Men EU kan också spela en aktivare roll i förbindelserna med bland annat Förenta staterna, Ryssland, Asien, och framför allt i fredsprocessen i Mellanöstern.
Under alla omständigheter kommer detta belgiska ordförandeskaps förtjänster till stor del att bedömas efter dess interna prestationer. Det belgiska programmet förefaller vara mångsidigt och ambitiöst: den europeiska sociala modellen, omsorgen om livs- och arbetskvalitet, bättre samarbete på området migration och asyl, övergången till euron, uppföljningen av utvidgningen och ytterligare många andra punkter.
Ärade premiärminister! Det ligger således en svår uppgift och väntar på er. Europaparlamentet och den europeiske medborgaren förväntar sig en kraftig signal. I Belgien har ni under de två senaste åren bevisat att ni kunnat få en ny frisk vind att blåsa över politiken. Låt oss hoppas att ni kan överföra detta till Europa också. Man säger om er att ni är en passionerad och flitig cyklist. Mycket riktigt, ni cyklar gärna och mycket, utan vind, med vind, motvind. Ni kommer nu att få uppleva att man i Europa ofta måste cykla mot vinden. Vi vet emellertid att ni inte är rädd, och vi önskar er således den framgång som ni förtjänar.

Hautala
Herr talman, ärade ordförande för rådet och ärade kommissionsordförande, herr stadsminister! Under ert ordförandeskap går vi längs en lång och slingrande stig, som har startat i Nice och som slutar i Laeken. Såsom vi har sett i Göteborg har denna väg även varit kantad med stenar. Även Dublin fanns med på den här vägen. I Dublin meddelade nämligen medborgarna att de inte vill gå framåt längs den här vägen utan att man gör en grundläggande ändring i planerna. Jag frågar nu därför om man alltså måste återvända tillbaka till Nice för att man slutligen skall komma fram till Laeken.
Min egen åsikt är att man i Nice begick stora misstag, vilka man i varje fall måste reparera. Där behandlade man blivande medlemsstater orättvist, de fick till exempel inte alla den andel av Europaparlamentets platser som hörde till dem. För det andra kunde man där inte alls förstärka och förenkla Europeiska unionens metoder för beslutsfattande. Ni nämnde själv ett exempel på detta: det finns över trettio instrument, och då kan det verkligen inte vara klart hur Europeiska unionen fungerar.
Jag anser att Europeiska unionen kan fortsätta sin utvidgning, även om Nicefördraget inte skulle ratificeras i sin nuvarande form, och ni ärade stadsminister, besitter här en stor möjlighet. I Laeken måste man verkligen inrätta en delegation som skall inleda utarbetandet av en grundlag för Europeiska unionen och dryfta grundläggande frågor. Det viktigaste är att man ger sig in på detta och att även de framtida medlemsstaterna kan delta i arbetet, det vill säga i konventet som skall upprättas i Laeken.
Ni nämnde globaliseringen. Jag lade med glädje märke till att man under ert ordförandeskap bland annat kommer att behandla Tobinskatten som medborgarsamhället talar så mycket om. Jag anser att ni har en ypperlig chans att visa att ni förstår vad ordförande Prodi talade om, det vill säga att globaliseringen även vållar problem, den delar de europeiska samhällena i tu och ökar även globalt sett tudelningen av samhällena. Visa att ni inser denna oro, så att man till slut även kan dra nytta av globaliseringen i utvecklingen av den europeiska sociala modellen, vilket ni har satt upp bland era målsättningar.
Jag nämner också de kommande klimatförhandlingarna som inleds i Bonn om två veckor. Ni måste utnyttja alla era diplomatiska talanger för att USA, Japan och Australien skall fås tillbaka till förhandlingsbordet. Min grupp ger er allt sitt stöd för att ni skall fortsätta det arbete för hållbar utveckling som Sverige inledde. Jag kan även konstatera att vi nu har en cykelåkande ordförande för rådet här, men vi har också en cykelåkande ordförande för kommissionen. Jag tror att ni förstår att lägga tillräcklig vikt vid det miljöproblem som berör just trafik och rörlighet, vilket finns med på dagordningen under Belgiens ordförandeperiod. I detta sammanhang kan jag också säga att rådets ordförande för rådet (transport) företräder min partigrupp och gör ett förtjänstfullt arbete.
Till slut, när man närmar sig Laeken får man först syn på ett mäktigt kungligt slott. Men gör ändå inte detta möte för Europeiska rådet till ett forna tiders kungligt evenemang, där man över medborgarnas huvuden kommer överens om hur man skall fatta beslut, utan kom ihåg att vi framför allt behöver demokrati och öppenhet; bygg under inga omständigheter fler slott i Bryssel för kommande europeiska toppmöten! Det skulle inte vara rätt signal till medborgarna. Jag hoppas i alla fall att er ordförandeperiod blir ens hälften så populär som en viss känd kunglig prinsessa Mathilde är i ert land. Om ni lyckas med det har man gjort ett stort arbete under er ordförandeperiod.

Wurtz
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag uppskattade att ni, herr rådsordförande, ärligt erkände det som ni med rätta kallade "en identitetskris" för Europa mellan våra landsmän och Europeiska unionen, och att ni betonade behovet av att ta deras önskemål på allvar - som ni sade - om att försona medborgarna med Europa. Det blir en variation jämfört med de alltför ofta förekommande lugnande tal som, genom att slipa bort alla motsättningar, blir ohörbara för folket. Vad är mer normalt än att genom erfarenhet i livet få uppleva uppkomsten av nya frågor som kräver anpassningar, innovationer och ibland ifrågasättande av det som man trodde sig ha uppnått? Ingen fråga får vara tabu: man måste erkänna problemen, betonade ni.
Tillåt mig att i den andan ta upp några frågor som återkommer allt oftare i den debatt som orsakas av omsvängningen i konjunkturen, som i sin tur drabbar Europeiska unionen. Dessa frågor har enligt min mening sin fullständiga plats i den brainstorming som ni vill främja under ert ordförandeskap. Man har exempelvis upprepat för oss att euroområdet i huvudsak var skyddat mot effekterna av den amerikanska ekonomins nedgång. Men man måste i dag konstatera att det inte alls stämmer. Det är en inte oväsentligt felaktig diagnos. Hur skall man tolka det? Vilken lärdom bör man ta av detta när det gäller ekonomisk och monetär politik, så att den europeiska ekonomin blir mindre indragen i den amerikanska finansbubblan, vars spricka nu nått oss? Jag erinrar om att det europeiska kapitalets blödning mot Förenta staterna har multiplicerats med nio på sex år, och uppgick förra året till 220 miljarder dollar.
Ett annat exempel som Duisenberg själv erinrar om i sammanhanget: i motsats till den amerikanska federala reserven, vars mandat innebär att reagera till förmån för sysselsättning och tillväxt, har inte Europeiska centralbanken fått i uppdrag att ta hand om dessa problem, som ändå står i centrum för allas oro. Vet européerna det? Och vad tycker de egentligen om det vid ett tillfälle när arbetslösheten ökar och tillväxten minskar? Finns det inga frågor att ställa sig på området?
Ytterligare ett exempel: stabilitetspakten för budgeten kräver att staterna för en ransoneringspolitik för de offentliga och sociala utgifterna. Kommer inte en fortsatt enkel sådan politik under kommande period att underhålla den ekonomiska nedgången vid ett tillfälle när vi i stället behöver stimulera tillväxten? Vilken översyn av de vanliga kriterierna eller deras genomförande kan man tänka sig för att överbrygga detta motsatsförhållande?
Rent allmänt är den verkliga fråga som den nya ekonomiska konjunkturen ställer och påtvingar oss - en ekonomi som snabbt förändras - enligt min uppfattning denna: hur politiskt kreativa kan vi vara för att undvika att gå i riktning mot allvarligare spänningar i vart och ett av våra samhällen, eller till och med mellan vissa av våra stater och, av ännu större anledning, med kandidatländerna? Svaret på denna fråga kan inte finnas inom ett förslag av typen val av kommissionsordförande med allmän rösträtt. Jag tror att man måste ge sig på den hårda kärnan i den nyliberala modellen, som alltför mycket påverkar vår europeiska konstruktion, och att vi måste inte bara lyssna till utan även ta med de sociala aktörerna och medborgarna i denna nödvändiga förändring.
Herr rådsordförande! Jag skulle vilja veta hur långt djärvheten och modet sträcker sig hos det belgiska ordförandeskap ni inviger i dag?

Collins
Fru talman! Först skulle jag vilja tacka den belgiska regeringen för att den i sitt lagstiftningsprogram redogör för de huvudpunkter som den har för avsikt att ägna sig åt under sitt sex månader långa ordförandeskap för unionen. Den belgiska regeringen har redan klargjort att den har för avsikt att främja ett ökat samarbete mellan organ som upprätthåller lag och ordning över hela unionen.
Inom unionen införs nya institutionella ramar för att bekämpa organiserad brottslighet, till följd av Amsterdamfördragets ikraftträdande. Europeiska rådet har sedan dess satt igång två nya handlingsplaner för att bekämpa organiserad brottslighet, som syftar till att övervinna skillnader i de nationella förfarandena och till att stimulera till ett mer effektivt rättsligt samarbete. Skapandet av Europol utgjorde ett stort steg framåt i detta sammanhang.
Det är viktigt att alla EU-institutioner arbetar tillsammans för att säkra utvecklingen av en sammanhängande europeisk strategi mot organiserad brottslighet. Samtidigt måste vi övervinna svårigheterna med att se till att man tar itu med gränsöverskridande brottslighet utan att individers och ekonomiska aktörers friheter och juridiska rättigheter inskränks. Vi måste alla påminna oss om att det huvudsakliga motivet med organiserad brottslighet är ekonomisk vinst. Jag stöder en politisk överenskommelse som spänner över hela Europa om identifiering och konfiskering av intäkterna från brottslighet i alla dess former. Vi känner alla till de framgångar som Irish Criminal Assets Bureau (ung. irländska byrån för intäkter från brott) rönt under de senaste fem åren när det gäller konfiskering av intäkter från brottslighet.
Mycket har redan gjorts i Europa för att bekämpa Internetrelaterad brottslighet. Europarådet håller på med att komplettera förberedelserna för världens första internationella konvention om Internetrelaterad brottslighet. Kommissionen har redan lagt fram ett lagstiftningsförslag om barnpornografi på Internet, i enlighet med bestämmelserna i Europarådets konvention om Internetrelaterad brottslighet. Jag stöder kommissionens ramprogram för att bekämpa handel med människor; dess syfte är att utveckla ett effektivt rättsligt samarbete över hela Europeiska unionen.
Under de närmaste sex månaderna kommer det belgiska ordförandeskapet att inneha en samordningsroll när vi lägger sista handen vid lanseringen av eurosedlarna och euromynten den 1 januari 2002. Det är viktigt att informationskampanjerna, som skall intensifieras senare i sommar, styrs med framgång.
Under de senaste veckorna har Israels utrikesminister och den palestinska ledaren besökt parlamentet. Det är nu uppenbart att Europeiska unionen har kommit att ikläda sig en väsentlig roll när det gäller att försöka uppnå fred i Mellanöstern. Jag hoppas verkligen att det belgiska ordförandeskapet kommer att använda denna viktiga tid till att bidra till att stoppa våldsspiralen i Mellanöstern och sträva efter att dialogen mellan alla regionens parter åter skall komma igång.
Vi känner alla till att EU:s ledare kommer att träffas i Laeken senare i år för att komma överens om hur den strukturerade diskussionen om Europas framtid skall se ut. Det är mycket viktigt att vi undviker att bidra till skapandet av ett två tredjedelars Europa. Jag vill sannerligen inte bygga en europeisk union som kontrolleras av de större medlemsstaterna till skada för de mindre medlemsstaterna. De mindre medlemsstaterna måste vara starkt företrädda inom hela EU:s institutionella struktur.
Slutligen skulle jag vilja uppmana det belgiska ordförandeskapet att se till att de svåra förhandlingskapitlen med ansökarländerna skall inledas så snart som möjligt. Lösningar måste finnas för de diskussionskapitel som i dag har förblivit stängda och som gäller den framtida anslutningen av länder i Central- och Östeuropa.

Vanhecke
Fru talman, ärade rådsordförande, bästa kolleger! Jag har här hört ordförandeskapet som allra hastigast tala om en Laekenförklaring, men jag måste emellertid påminna om att Nicefördraget nu inte längre existerar, eftersom det förkastades vid en i allra högsta grad demokratisk folkomröstning i Irland. Det sätt på vilket detta definitiva faktum ignoreras av det officiella Europa är ytterst kännetecknande för den odemokratiska, farliga totalitära vändning som Europeiska unionen har tagit.
I andra europeiska medlemsstater vågar man för övrigt inte ens hålla folkomröstningar. Ingen folkomröstning om de europeiska utvidgningsplanerna, ingen folkomröstning om införandet av euron, ingen folkomröstning om Europas allt större grepp om strikt nationella befogenheter, som till exempel kultur eller social trygghet.
Herrarna som talar vitt och brett om demokrati vägrar att låta folket välja självt. I den ledande flamländska veckotidningen Trends formulerade Frans Crols det på följande sätt i förra veckan: "Den 1 juli är Belgien ordförande för maffian i Bryssel. En blandning av icke valda manschettarbetare i Bryssel som försöker bygga upp en ersatz-supermacht i samförstånd med europeiska politiker som övertrumfar varandra i fråga om otydlighet."
Det är i det avseendet mycket symboliskt att det belgiska ordförandeskapet här företräds av premiärminister Verhofstadt och av utrikesminister Michel. Michel, det är mannen bakom hatkampanjerna mot Österrike och mot Italien, eftersom folket där vid demokratiska val inte tog hänsyn till den förmyndaraktiga röstrekommendationen från en självbelåten belgisk excellens. Verhofstadt, det är den oomtvistade mästaren, inte bara i fråga om cykling utan i fråga om lögner och löftesbrott. Han är mannen som i Belgien kom till makten och håller sig kvar där genom att förneka sina egna medborgarmanifest och vallöften och genom en politik som kännetecknas av systematiskt schackrande och lögner till förfång för hans eget folk.
Verhofstadt är mannen som inte kan besegra oppositionspartiet Vlaams Blok vid valen och som på bekostnad av skattebetalarna försöker att förbjuda mitt parti genom domstolar med metoder som skulle ha varit på sin plats bakom järnridån eller i Nazityskland.
För Verhofstadt gäller de ord som den franske advokaten Isorni en gång yttrade om Michel Debré: Qu'il marche à plat ventre sous le poids lourd de ses reniements, han marscherar platt på sin buk, böjd under tyngden av sina egna förnekelser.

Poettering
Herr talman! Det vi just har hört saknar motstycke i Europaparlamentets historia, som jag tillhör sedan det första direktvalet 1979. Den belgiske statsministern och rådsordföranden är inte med i samma parti som jag. Men jag vill säga till er, herr kollega, att det ni just visat prov på förtjänar ett mycket kritiskt utlåtande om er och era meningsfränder. Det är avskyvärt att föra en sådan debatt här i Europaparlamentet. För den i ert eget land, men inte här i Europaparlamentet!
(Applåder)
Rådets ordförande har vårt fulla stöd när det handlar om att försvara demokratin och rättsstatsprincipen i Europa!
(Applåder)

Bonde
Herr talman, herr statsminister och herr kommissionsordförande! Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa och den tvärpolitiska samlingsgruppen SOS-Demokrati vill också gärna hälsa Verhofstadt välkommen som rådets ordförande och vända sig till sin kritiska och konstruktiva opposition, och samtidigt påminna statsministern om hans löfte om ett möte med SOS-Demokrati. Ert tal i Österrike och här i dag kunde ha varit mycket bättre om ni också hade talat med den demokratiska EU-oppositionen. Vi kan kanske hjälpa er att förstå varför folk har röstat nej vid de senaste tre folkomröstningarna om EU i Danmark, Schweiz och på Irland. När vi diskuterade Irlands nej i utskottet för konstitutionella frågor fanns det inte en enda medlem som vågade säga att Nicefördraget hade kunnat antas vid en folkomröstning i deras land. De som uttalade sig menade att det skulle komma att falla. En sade t.o.m. att det var tur att det inte gått så långt som till en folkomröstning, eftersom fördraget då skulle ha fallit också i hans hemland, Portugal. Det är lättare att byta ut ett fördrag än en befolkning.
Respektera de spelregler som antagits enhälligt! Respektera Irlands nej! Nicefördraget har fallit, ge i stället stöd åt folkliga diskussioner kring ett fördrag som folk kommer att kunna rösta ja till i samtliga länder eftersom det inte inskränker utan tvärtom utvidgar demokratin. Skaffa en mer allsidig krets av rådgivare, för med all respekt så består ert nya team av rådgivare huvudsakligen av äldre människor som alla har medverkat till att överföra makt från väljare och folkvalda till ämbetsmän och ministrar. Där finns inga unga, inga kvinnor och inte en enda som tänker som den folkliga majoritet som röstar nej vid EU-omröstningar. Delors, Dehaene, Amato, Geremek och Milliband kan knappast åstadkomma ett fördrag som kan samla en majoritet vid en folkomröstning. SOS-Demokrati har skissat upp en alternativ variant i tretton punkter som vi gärna vill diskutera med er. Den går att läsa på EU.observer.com och skulle förmodligen kunna antas vid en folkomröstning, eftersom ledorden är "Ett väsentligt nedbantat EU med öppenhet, närhet och demokrati" i stället för "En större union med slutenhet, distans och byråkrati".

Berthu
Herr rådsordförande! Ni förklarade i ert anförande att ni ville försona Europa och dess folk. Klyftan ökar i dag och ni får mycket att göra för att överbrygga den, särskilt efter de katastrofala effekterna av föraktet hos Europeiska rådet i Göteborg gentemot det irländska folkets demokratiska uttryck.
Tyvärr kan den avancerade federalism som ni förespråkar, med viss oförvägenhet, det måste man säga för ett ordförandeskap som skall eftersträva konsensus, denna federalism kan bara föra Europa längre bort från sitt folk. Vad krävs för att återknyta förbindelsen? Till att börja måste naturligtvis de nationella demokratierna respekteras. Vi beklagar i det sammanhanget att memorandumet nyligen från Benelux om unionens framtid inte innehåller någonting om denna respekt.
Vi vill ha ett Europa som respekterar sina folk konkret, och till att börja med kräver vi att nästa regeringskonferens skall förberedas av de nationella parlamenten, och endast av dem, utan alla förvirrande instanser som inte har något berättigande, eller alla kommittéer med påstådda vise män som bara lyckas villa bort Europa på enkelriktade vägar. Att respektera de nationella demokratierna innebär också att avhålla sig från projektet som föraktar de nationella suveräniteterna, såsom den europeiska skatten som ni ändå, herr rådsordförande, driver på genom att döpa om den till direkt finansiering av den europeiska budgeten. Det är de nationella parlamenten, och enbart de, som skall inneha makten att tillstyrka skatt, eftersom det är dessa som har det grundläggande berättigandet.
Att återknyta förbindelsen mellan Europa och dess folk innebär avslutningsvis att lyssna till medborgarna, vilket man uppenbarligen inte gjort när man beslutade att göra euron inte till ett enkelt komplement till den nationella valutan, utan till en ersättning som undanröjer den och orsakar enorma praktiska svårigheter. Det är ett misstag, det kommer ni att få se innan året slut, och för att reparera det, för att återuppta förbindelsen med folken, måste man bättre förstå medborgarnas konkreta problem och sannolikt visa prov på stor flexibilitet.

Thyssen
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, ärade kolleger! Även om det belgiska ordförandeskapet alldeles nyss har cyklat in har många fått det intrycket, herr rådsordförande, att er etapp genom Europa startat tidigare, och då i samband med den något för tidiga lanseringen av programmet med sexton prioriteringar eller rentav i kulisserna i Nice där er väloljade kommunikationsapparat lyckades att göra Laeken till ett begrepp innan man helt säkert kunde veta att Nice, i flera avseenden, skulle bli ett misslyckande.
Er bana är inte lätt. Med era ambitiösa tillkännagivanden har ni å ena sidan själv valt den, men å andra sidan skulle ni ändå inte ha kunnat undkomma den trikolorfärgade ryggsäck som ni bär med er som regeringsledare i ett land som traditionellt är känt för att man kan försonas med det oförsonliga och att man vid svåra tillfällen lanserar visionära förslag som hjälper det gemensamma Europa framåt.
Som talesman för belgarna från den största gruppen här i parlamentet vill jag önska er samma framgång som Jean-Luc Dehaene 1993. Man skulle kunna säga att han dränktes i beröm här. Vi utgör ingen del av den koalition som ni leder, men vi har inte för avsikt att sätta en käpp i hjulet för ert ordförandeskap och inte heller att reducera denna kammare till en skådeplats för inrikes belgiskt bruk. Våra föregångares europeiska byggnadsverk är oss alltför dyrbart för detta.
Vi vill till och med ge er en knuff i ryggen, åtminstone om tävlingskommissionären inte tittar, men då enbart om ni väljer en sådan kurs under ert ordförandeskap som människorna verkligen får det bättre av, här såväl som på andra håll i världen.
Herr talman! Tiden är för kort för att gå in på de ärenden som står på dagordningen, men egentligen är inte listan så viktig. Det som däremot räknas är kvaliteten på lösningarna och det synsätt som de utstrålar. Vare sig vi pratar om övergången till euron, utvidgningen, framtidsförklaringen från Laeken eller lagstiftningsfrågorna så står en sak klar: Folk hänger inte med längre, de har tappat bort vägen, klungan vet inte längre vart det europeiska loppet för den.
Herr premiärminister! Arbeta på att få människorna att åter känna sig hemma i Europa. Några universalmedel finns det inte, däremot nyckelord: information, demokratisk delaktighet och öppenhet.
Kungen har gett er tillstånd att använda hans palats i december. Jag hoppas att ni får med den kungliga glasverandan också. Det har ett stort symbolvärde. Naturligtvis förväntar man sig av er också att ni ser till att palatset inte rivs under toppmötet i Laeken. Det kommer inte att saknas demonstranter och bråkmakare i Bryssel heller, om ni inte verkligen sörjer för delaktighet. Varför håller ni inget samrådsmöte med icke-statliga organisationer på Europanivå? Inte samtidigt som Laeken, men ungefär fyra veckor dessförinnan. Ni ger de uppriktiga demonstranterna möjlighet att göra sin stämma hörd på ett positivt sätt, och om den stora gruppen äkta demonstranter saknas är dragningskraften med det samma borta för de anarkistiska bråkmakarna.
Jag ser fram emot er reaktion på detta förslag.

Van Lancker
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kolleger! Jag tror, herr rådsordförande, att applåderna från min grupp nyss i samband med presentationen av det belgiska ordförandeskapets program gav er en signal om att ni kan räkna med fullt stöd från min grupp, och jag skulle särskilt vilja understryka fullt stöd från de belgiska socialisterna i denna grupp.
Det gladde mig särskilt att ni började med Europas identitetskris, för det är mycket riktigt inte bara irländarna, det förekommer överallt i Europa, till och med i Belgien, att man nu märker att klyftan till medborgarna ändå är mycket stor. Det kommer alltså inte att vara "business as usual" för det belgiska ordförandeskapet, i synnerhet inte med ett historiskt uppdrag som utvidgningen i sikte.
Därför skulle jag inom ramen för detta också vilja be om er uppmärksamhet för tre punkter som förefaller oss vara särskilt viktiga.
För det första: det står klart att Europas framtid inte längre kan skapas i slutna kretsar av diplomater och inte heller av tekniker. Europa måste på nytt bli ett politiskt projekt, och det innebär bland annat att framtidsdebatten måste bli en stor, onekligen svår övning inom den europeiska demokratin. Det handlar alltså om dialog med det civila samhället, och det är mer än en virtuell debatt på en webbplats; det är ett slags parlament för det civila samhället.
Den andra punkten avser er Laekenförklaring. Som ni själv, helt korrekt säger, måste diskussionen handla om vilken riktning vi vill staka ut för den utvidgade unionen, hur vi vill göra det, med vilka institutioner, med vilken finansiering. Jag skulle vilja be er att inte glömma bort den sunda boendemiljön och livskvaliteten i framtidsvisionen för Europa.
Jag anser det vara ett klokt beslut att ni vill förbereda denna debatt med stöd från rådgivarna i Laekengruppen. Men tillåt mig, med största respekt för de huvudsakligen äldre männen i expertkommittén, det kan väl ändå inte vara så att debatten kommer att förberedas utan att en enda kvinna kommer att vara närvarande. Jag hoppas verkligen att ni kommer att korrigera detta skönhetsfel, för Europas framtid handlar om såväl männens som kvinnornas framtid.
En sista punkt. Jag är övertygad om att förtroendet för människorna i de europeiska institutionerna också kan öka genom de konkreta frågorna. Och jag tror att ert program står som garant för ett socialt, ett hållbart och ett politiskt starkare Europa.
Jag vill återigen återkomma till en viss fråga, nämligen den om beskattningen av de spekulativa kapitalflödena. På er prioriteringslista kan detta förefalla vara en detalj, en symbolisk fråga, men för dem, parlamentsledamöter och icke-statliga organisationer, i hela Europa som är övertygade om att globaliseringen har lett till snedvridningar är detta en mycket viktig fråga. Med denna fråga skulle det belgiska ordförandeskapet kunna visa att det verkligen är skillnad mellan de tusentals fredliga demonstranter som stod på gatorna i Göteborg och som har ett politiskt budskap och de som bara känner till våldets språk.
Jag önskar er all framgång med ordförandeskapet, och ni kan redan nu räkna med vårt stöd.

Ducarme
Herr premiärminister! Tillåt mig till att börja med att hylla det som jag vill kalla klarsyn i det belgiska ordförandeskapets analys. Jag tror att det stämmer, det finns ett demokratiskt underskott och man måste bekämpa en hård kärna. Men tillåt mig att precisera att det inte är på Wurtz hårda kärna jag tänker utan på den hårda kärnan i den överdrivna byråkratin, pappersexercisen, den administrativa tungroddheten som gör att Europa inte längre är synligt för medborgarna. Håll därför kurs på det ni lagt fram. Det som måste utplånas är det Europa som lever via papper, via en bild, och som inte motsvarar det som medborgarna direkt faktiskt önskar.
Tillåt mig att önska er lycka till, ty vi känner till hur djärv ni är med ert politiska projekt. Jag skall återkomma till tre punkter.
Uttalandet från Laeken måste absolut göra vår diplomati mer betydande, trovärdigare och tätare. Det är tydligt att det är viktigt att omvandla det nuvarande systemet i termer av internationella förbindelser för att erhålla medel som gör det möjligt att ingripa, som ni sade, i Afrika och på andra platser, utan att glömma Maghrebländerna och det som för närvarande utspelar sig där, bl.a. i Algeriet. Det krävs ett starkare diplomatiskt system.
För det andra, när det gäller beståndsdelen "makt" inom själva Europeiska unionen, gör det ni aviserat, våga föra debatten för att klargöra ansvaret för var och en av institutionerna och eventuellt för att utvidga medbeslutandet inom parlamentet.
En tredje och sista punkt: jag tror att när man talar om medborgerlig täthet blir det nödvändigt att våga ta upp problemet med en europeisk konstitution. Européerna måste få veta vem som vill ha denna europeiska konstitution, vem som inte vill ha den, och slutligen att processen utifrån Laeken blir mer bestämd.
Jag önskar er lycka till och jag hoppas att ni i slutet av ordförandeskapet kommer att ha kunnat göra framsteg, till en stor del på de punkter ni betonat i presentationen av ordförandeskapet.
(Applåder)

Maes
Herr rådsordförande! I detta parlament kan ni uppenbarligen räkna med en välvillig fördom. Det har naturligtvis att göra med era höga ambitioner som kolliderar med våra och även med de stora besvikelser som vi som parlamentsledamöter har drabbats av i Nice och under olika ordförandeskap. Men som ni känner till: om man klättrar högt kan man också falla djupt. Ni kommer att ställas hårdare till svars här i parlamentet om ni misslyckas jämfört med dem som man förväntat sig mindre av.
Det finns redan nu en primör: I ert rådsordförandeskap kommer även regionala ministrar att tjänstgöra. Och jag talar här som ordförande för Europeiska fria alliansen för att säga till er att de europeiska regionerna under detta ordförandeskap räknar med att få gehör för sitt krav på att bli direkt involverade i diskussionerna om Europas framtid. Vi vill att de europeiska konstitutionella regionernas roll skall förstärkas i unionen.
Samtidigt vill vi ha ett federalt Europa som är bättre rustat för sina huvuduppgifter, som utrikes- och säkerhetspolitiken. Är det inte förskräckligt att vi så kort tid före utvidgningen till 500 miljoner människor och fler än tjugo medlemsstater inte ens förfogar över en sammanhängande europeisk migrations- och asylpolitik, medan människohandlare dagligen sätter av desperata människor vid våra kuster och låter dem drunkna?
Ett säkert område som präglas av rättssäkerhet är en av era prioriteringar. Detta område skall undanröja rädslan för utvidgningen. Kampen mot illegal vapenhandel, narkotikahandel och människohandel måste föras med kraft. Det gäller också kampen mot bedrägerier. Och jag har självfallet ytterligare några önskemål, men de kommer jag att få tillfälle att meddela er vid andra tillfällen. Jag önskar er lycka till.

Dupuis
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Jag skulle först av allt uppriktigt och djupt vilja tacka Verhofstadt för det belgiska ordförandeskapets program. Jag tror, i motsats till Thyssen, att Verhofstadt anger kursen för oss. Han lämnar revolutionära förslag, och jag blir lite ledsen, herr Poettering, att ni och andra inte märkt det. Verhofstadt föreslår inget mindre än att rädda kommissionen, eftersom val av kommissionsordföranden genom allmänna val är det enda sättet att rädda kommissionen, för vi vet att utan kommission är Europeiska unionen dömd att dö.
Till byråkratins döda själar, som skulle föredra att välja en ordförande genom mer eller mindre dunkla parlamentariska manövrar, säger jag därför att de som inte är inne på denna linje beslutsamt måste följa Verhofstadts idé och förslag. Jag hoppas att också vi blir det belgiska ordförandeskapets allierade och inte bara att det belgiska ordförandeskapet blir allierat med Europaparlamentet.

Krarup
Det råder ingen tvekan om vilket det redan tidigare kända huvudbudskapet är i Verhofstadts förklaring: Integrationsprocessen skall stärkas och integration (detta positivt laddade ord) betyder mer makt till EU:s institutioner och en motsvarande försvagning av de nationella demokratierna. Detta vet rådets ordförande och även för den sakens skull resten av EU:s organisation mycket väl, vilket framkommer när ni talar om avståndet mellan EU och dess medborgare. Man betecknar det som ett demokratiskt underskott och säger att invånarna måste försonas med EU:s institutioner. Vad gör man då åt detta onekligen fundamentala demokratiska problem, när folket gång på gång röstar nej till integration, när folket - i undantagsfall märk väl - blir tillfrågat? Lyssnar man då på folkets röst? Nej, det gör man inte. Man beklagar - senast beklagade man att det irländska folket hade röstat fel - och hänvisar till att det inte var särskilt många som röstade, och säger att de som gjorde det förmodligen röstade om någonting annat. Röstdeltagandet var för övrigt ungefär lika stort som vid valet till Europaparlamentet.
Och så fortsätter man med integrations- och ratifikationsprocessen i samband med Nicefördraget som om ingenting hade hänt. Men som rådets ordförande så utmärkt uttrycker det så räcker det inte med enbart retorik. Att ignorera en befolknings klara och tydliga uttalande om integrationsprocessen är inte demokrati, utan autokrati. Men autokratin måste ha en demokratisk förklädnad och som rådets ordförande så träffande uttrycker det måste man få folket att försonas med EU:s institutioner. Benelux-deklarationen av den 21 juni utgör ett skrämmande exempel på denna process. Det är en så kallad strukturerad debatt och oavsett om man kallar det för ett forum eller ett konvent, eller någonting annat, så är själva essensen den samma. Man stänger ute den ena sidan, den avgörande sidan, av dagordningen. Man måste gå tillbaka till den historiska förebilden, d.v.s. den gamla sovjetstatens demokratiska inrättningar. Det är en parodi på demokratin. Ett folkstyre utan folket. Det krävs mer än enbart retorik säger ni herr rådsordförande. Jag instämmer om ni med detta menar behovet av följande frågeställning: "Är integration lösningen eller själva roten till problemet?".

Hager
Herr talman! Först i slutet av året kommer man att kunna avgöra om det Epitheton ornans som ordförandeskapet valt har uppfyllts på ett framgångsrikt sätt. Det program som har lagts fram i dag tyder i alla fall på det. I synnerhet gläder jag mig åt att frågorna om Europas framtid har så stor vikt i detta program. Tillåt mig två anmärkningar i samband med detta. För det första anser jag att man helt enkelt inte kan förbigå det irländska omröstningsresultatet och övergå till dagordningen utan att skada Europatanken. Jag är för det andra övertygad om att den tidigareläggning av regeringskonferensen till 2003 som Europaparlamentet föreslår skulle uppfattas som en flykt från medborgarnas dom. Konsekvensen vore ett valdeltagande som sjunker ytterligare. Jag välkomnar därför med eftertryck att prioriteringsrapporten kvarstår till år 2004 - förhoppningsvis efter valet.
Jag vill påminna om ytterligare en sak: Just det belgiska ordförandeskapet borde inte bli förvånat om det inom ramen för sina ambitiösa ansträngningar blir tvunget att konstatera att de österrikiska medborgarna har blivit lite lomhörda på sitt solidaritetsöra som en följd av den rungande sanktionsörfilen.

Galeote Quecedo
Jag skulle vilja koncentrera mig på en av huvudtankarna i det belgiska ordförandeskapet enligt vad som har sagts här under morgonen.
Jag tror att vi alla kan hålla med om följande betraktelse: den rörelsefrihet för personer, varor och kapital som vi har i Europeiska unionen har även gett upphov till att brottslingar har rörelsefrihet inom våra gränser, men eftersom det vare sig finns rörelsefrihet för poliser eller domstolsbeslut, finns det risk för att det bildas ett område med straffrihet för kriminella gärningar inom Europa.
Vi måste dessutom erkänna att de framsteg som har gjorts i utvecklingen av den tredje pelaren sedan Tammerfors inte har varit i nivå med de ambitioner som skisserades upp då. Med anledning av den planerade utvärderingen om Europeiska kommissionens uppfyllandegrad av score-board för skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, får nu regeringscheferna ett utmärkt tillfälle att ge en politisk impuls till denna process i Laeken, och av den anledningen skulle jag vilja be Verhofstadt att närmare precisera sitt beslut att uppmuntra till en politisk förklaring av det slaget, som kan bidra till att ingjuta ny handlingskraft i den process som påbörjades i Tammerfors. Detta innebär att utforma effektivare instrument för kampen mot terrorismen, som till exempel den europeiska ordern om efterlysning och häktning.
Herr talman, Europeiska unionen är ett område vars rättssystem liknar varandra i fråga om processuella garantier och respekt för de mänskliga rättigheterna, och det är därför det är nödvändigt att göra "gemensam sak" i kampen mot den organiserade brottsligheten.

Hughes
Herr talman! Jag välkomnar verkligen det belgiska ordförandeskapets program och huvudfrågor inom sysselsättningsområdet och det sociala området. Det är ett program som huvudsakligen handlar om moderniseringen, men också förnyandet och förstärkningen av den europeiska sociala modellen, och som sådan slår den givetvis an en positiv ton med denna kammares socialistgrupp.
En huvudfaktor i detta program kommer att vara det arbete som ni kommer att utföra för att tydligt ställa upp de sociala mål som vi måste uppnå inom reformen av våra pensionssystem. Det, snarare än en fokusering på finansinstituten, bör vara vår verkliga utgångspunkt. Ert arbete bör också passa väl in med det uttalande som lades fram i parlamentet av kommissionär Diamantopoulou i går. Inom detta bredare område kommer ni att införa de viktigaste byggstenarna för en öppen samordning av det sociala skyddet, och vi önskar er lycka till, även om jag blev besviken över att inte få höra någon särskild hänvisning till social utslagning i detta sammanhang.
Jag vill ta upp tre specifika punkter inom sysselsättnings- och arbetsmarknadsområdet: för det första, i förhållande till arbetskvalitet, skulle det vara mycket nyttigt om ni kunde arbeta med oss i parlamentet för att införliva ändringsförslag om kvalitetsindikatorer i sysselsättningsriktlinjerna för 2002 för att ge kommissionens uttalande en rivstart i den frågan. För det andra, också vad gäller kvaliteten, hoppas jag att ni kommer att trycka på kommissionen litet för att snabba upp dess förberedelse för och lansering av en ny strategi om hälsa och säkerhet. Förseningen är oacceptabel.
Slutligen vet jag att ni kommer att arbeta med oss för att så snart som möjligt anta det allmänna ramverket för upplysningar, samråd och en bolagsordning. Men jag hoppas också att ni kommer att utöva påtryckningar på kommissionen för att snabba upp dess arbete när det gäller översynen av direktivet om europeiska företagsråd. Det är också en mycket viktig ingrediens och det finns ingen god anledning till att den skall försenas till slutet av detta år, eller början av nästa.

Sterckx
Kolleger, herr premiärminister! Efter det som ni nyss sade är jag säker på att denna stora, men också svåra debatt om unionens framtid vilar i goda händer hos er. Öppna alltså dörren på så vid gavel som möjligt i Laeken så att vi får en grundlig debatt. Och som flamländare skulle jag vilja be er att se till att regionerna äntligen får spela en roll i unionen i denna debatt.
Ni har med rätta sagt att det behövs ett grundligt ingripande för att tydliggöra för folk vad unionen kan betyda för dem. Men det behövs mer än så. Unionen måste också utarbeta och fullborda de beslut den har tagit och tar. Och ni har redan nämnt ett par saker. Jag skulle som liberal vilja betona ytterligare ett par: toppmötet i Tammerfors, medborgarens rättigheter och skyldigheter, säkerheten. Jag gläder mig åt att ni har sagt att det äntligen måste bli något märkbart av detta. Toppmötet i Tammerfors hölls för nästan två år sedan. Toppmötet i Lissabon gällde den mest konkurrenskraftiga, den mest effektiva ekonomin i värden, en mycket liberal förklaring, men geisten har slocknat i den. Jag gläder mig åt att ett par viktiga liberaliseringsfrågor ligger på bordet och att ni har sagt att ett par av dessa måste få en lösning under ordförandeskapet. Toppmötet i Göteborg: hållbarhet, för ett par veckor sedan, bland annat att efterkomma beslutet om Kyoto. Kommissionen måste således så snabbt som möjligt lägga fram ett förslag om förhandling av utsläppsrättigheter, och under ert ordförandeskap måste det hända något med detta förslag så snabbt som möjligt så att vi kan tillämpa Kyoto på ett ekonomiskt hållbart sätt. Det är ytterst viktigt för den europeiska ekonomin, och i synnerhet för den flamländska ekonomin. Toppmötet i Feira, mitt sista exempel. På detta toppmöte, som ju också ägde rum för över ett år sedan, godkändes en konvention för små och medelstora företag. Unionen har sedan dess haft en politik för små och medelstora företag, men fördelen med unionen är ibland mycket långt borta, framför allt för småföretag. Folk anser att den är alldeles för invecklad, så ge ett par av dessa bestämmelser i konventionen för små och medelstora företag ett konkret innehåll. Och om ni gör dessa saker, säkerhet, konkurrenspolitik, politik för små och medelstora företag, om ni får igenom ett antal beslut på dessa områden, då gör ni Europa mer kännbart för människorna, och då kan vi i slutet av året säga som i reklaminslaget på TV: "lite stolthet gör ingen skada".

Montfort
Herr ordförande! Vi känner till ert intresse för företagen, särskilt deras sociala roll, i var och en av våra stater. Den minskande ekonomiska tillväxten, det fortfarande alltför höga antalet arbetslösa i våra samhällen, regionalpolitiken, särskilt i våra landsbygdsområden, gör att en verklig samarbetspolitik för företagen blir ännu mer brådskande. Vad har det blivit av de vackra avsikterna och målsättningarna som fastställdes i Lissabon i mars 2000 - att göra Europa till världens mest dynamiska och mest presterande område - eller i Feira för ett år sedan, då rådet antog den europeiska stadgan för de små företagen? Denna stadga har förblivit utan betydelse, inga anslag, inga konkreta åtgärder har planerats.
Herr ordförande! Vilka beslut kommer ni att fatta för att inrätta ett program om ett praktiskt genomförande av de tio politiska riktlinjer som ingår i denna stadga? Dessutom är det sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling, som kommer att röstas igenom under ert ordförandeskap, under utarbetande. Vilken plats kommer ni att ge åt företagen? Vilka förslag har ni för att göra det möjligt för alla företag att få tillgång till konsumtionssamhället, oavsett storlek och verksamhetsområde? Jag tänker särskilt på de mycket små företagen och de traditionella företagen.

Brok
Herr talman, tack för den vänliga hälsningen! Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Det belgiska ordförandeskapet är ett ordförandeskap vid ett avgörande vägskäl. Jag tror att det sällan har funnits ett ordförandeskap som har inlett sitt arbete i en situation som är så svår och så rik på möjligheter. För det är det ordförandeskap där kursen för Europas framtida ansikte måste bestämmas: för efter-Nice-processen som måste beslutas i Laeken, och samtidigt de nödvändiga förberedelserna inför Europeiska unionens utvidgning. Mellan båda dessa måste också en koppling skapas. Detta innebär att ordförande Prodi görs uppmärksam på en viktig punkt, nämligen att vi efter det irländska omröstningsresultatet måste hålla fast vid en möjlighet att genomföra utvidgningen utan Nice, utan att utvidgningen därigenom försenas. Detta måste bevaras som en valmöjlighet, så att det just på dessa områden inte blir någon osäkerhet i kandidatländerna.
Det gläder mig verkligen, herr rådsordförande, att ni har skapat förutsättningarna med ert förslag om ett konvent, eller vad man nu vill kalla det, och att ni säkert kommer att genomföra det i Laeken, så att Europeiska unionen hittar en ny metod som tar oss bort från arbetsgången med de hittillsvarande regeringskonferenserna. Genom detta konvent kommer förberedelserna inför regeringskonferensen att politiseras. Detta leder också till att vi söker efter lösningar, efter en väg, för att få ett fördrag som medborgarna förstår, ett fördrag där medborgarnas ansvar är tydligt, så att medborgarna kan ge ris och ros, och så att vi framför allt kan få en beslutsförmögen union med 27 medlemsländer.
Jag gläder mig i synnerhet också åt att ni i detta sammanhang talade om rådet, som måste vara verksam som lagstiftare, som andra kammare, och det offentligt, för att på detta sätt verkligen uppnå delaktighet från allmänhetens sida i beslutsprocessen.
Samtidigt är det för detta ordförandeskap, med tanke på det som sker i Makedonien, viktigt att vi på området utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik kommer bort från "för sent, för lite" och äntligen fattar besluten så att man inte återigen hamnar i sådana krigshandlingar.
(Applåder)

Napolitano
Herr talman! Jag tror jag vågar påstå att utskottet för konstitutionella frågor känner igen sig i det uttalande som i morse inledde det belgiska ordförandeskapets halvår, och framför allt känner utskottet igen sig i ett av era påståenden, Verhofstadt: det räcker inte att erbjuda medborgarna konkreta lösningar på konkreta problem som de själva känner bättre till. Den nya utveckling av unionens politik som ni har beskrivit kunde naturligtvis hjälpa till att skapa ett stöd för det europeiska projektet i den allmänna opinionen, men medborgarna känner även starkt ett behov av att kunna delta i processen att utforma unionens riktlinjer och beslut.
Frågan om unionens demokratiska legitimitet är inte en teoretisk fråga som enbart rör de verkligt intresserade och dem som är experter på institutionella problem. Å andra sidan ställer den stora utvidgningen stora krav på en grundlig återuppbyggnad, symbolisk och institutionell, av Europeiska unionen, något som den också erbjuder en möjlighet till. Vi uppskattar därför ert så tydliga och öppna engagemang för en europeisk författning. I det sammanhanget vill jag också påminna om att så sent som i går gjorde den italienska republikens president Ciampi i Milano ett uttalande som gick i exakt samma riktning.
När det gäller konventet, herr Verhofstadt, så vet ni att tvisten om namnet inte är helt oskyldig. Den som insisterar på att använda termen forum tänker sig något annat än den som använder det ord som ni själv använt. Vi känner igen oss själva i det som ni har sagt, och vi litar på att "konvent" blir det begrepp man enas om i Laeken.

Maij-Weggen
Herr talman! Först och främst vill jag önska våra belgiska grannar hjärtligt välkomna här i Strasbourg och lycka till med EU-ordförandeskapet. Jag måste säga att det som jag hörde lät bra. Det var som om jag hörde Leo Tindemans, Wilfried Martens, Jean-Luc Dehaene, våra goda vänner, men ni tillhör därigenom en mycket positiv proeuropeisk tradition.
Beneluxländerna tillhör Europeiska gemenskapens grundare, och det innebär alltid en god del idealism och vision. Det är också nödvändigt vid sidan av den realism som vi också alltid behöver. Jag vill framföra två påpekanden i denna debatt.
Jag vill säga något om Nicefördragets efterdyningar. Jag vill säga något om asyl-, migrations- och människorättspolitiken. Och då vänder jag mig till Michel.
Vad Nicefördraget beträffar börjar det nu sakta men säkert bli känt att Nice resulterade i fuskverk och att det är nödvändigt att göra om det arbetet en gång till. Det belgiska ordförandeskapet har föresatt sig att sätta i gång detta på toppmötet i Laeken. För oss är det viktigt att det inte blir någon disharmonisk start där, såväl vad dagordningen som vad metoden beträffar.
Jag tror att det verkligen är nödvändigt att ordentligt sanera det invecklade omröstningsförfarandet och de många beslutsmetoderna i rådet. Jag tror också, och jag är helt och hållet överens med det som Verhofstadt sade om detta, att det är nödvändigt att Europaparlamentet får medbeslutanderätt på alla områden där det handlar om lagstiftning. På den punkten var det egentligen ett mycket dåligt förfaringssätt som slog igenom i Nice.
Vad metoden beträffar är vi, som ni vet, inte för konceptet med ett forum utan med ett konvent. Där har jag en kritisk kommentar. Jag förstår inte riktigt att detta konvent redan i förväg skulle behöva utarbeta tre handlingsplaner. För jag har förstått att det är syftet. Det kan ju konventet självt göra. Konventet för stadgan fungerade bra. När ni talar om tre handlingsplaner får jag lite grand känslan av att en fördelnings- och maktpolitik släpps fri, det vill säga att rådet alltid får möjlighet att välja en av de tre.
Sedan ytterligare en kommentar om asyl- och migrationspolitiken. Vad jag inte funnit i Verhofstadts lista på det området är "säkra länder"politiken. Det är någonting mycket negativt inom Europeiska unionen att vi allesammans har olika åsikter om detta. Jag skulle vilja fråga om detta skulle kunna läggas till listan med fem punkter. Vi kommer att ha en stor debatt om detta här i september. Då kan vi förmodligen gå in mer i detalj på detta.
Jag önskar er fortsatt framgång med er politik. Det är en bra start. Se till att ni också kan få till stånd en god avslutning.

Randzio-Plath
Herr talman! Det ambitiösa utkastet från det belgiska ordförandeskapet för detta ordförandeskap inger oss med hopp om att man knyta samman konkreta, säkra steg på vägen till en ännu mer framgångsrik framtid för Europa med visionerna. För faktiskt anser jag att medborgarna inte bara förväntar sig konkreta visioner, utan också vill veta vart vi i Europeiska unionen vill gå.
Detta kommer också att visa sig för den ekonomiska politiken. Här, herr rådsordförande, är det nödvändigt med mer demokrati och öppenhet, och jag skulle önska att det belgiska ordförandeskapet också tog med de förslag från Europaparlamentet som vi redan har utvecklat. För just inom den ekonomiska politiken ser vi, på grundval av dokumenten från Lissabon och Stockholm, att ytterligare framsteg måste göras, så att vi faktiskt kan organisera en sysselsättningseffektiv tillväxt. I en tid då den ena negativa prognosen om Europeiska unionens utveckling följer den andra är det viktigt att det belgiska ordförandeskapet med stadig hand försöker ge impulser så att den ambitiösa sammankopplingen och samordningen av politik på området ekonomisk politik, sysselsättningspolitik och socialpolitik faktiskt leder till ett gott resultat. Här finns det alltså fortfarande ett uppdämt behov, och samordning får inte bara vara ett vackert ord, utan man måste faktiskt också visa i sammankopplingen av politikområdena och i skapandet av öppenhet att sådana gemensamma steg tas i alla medlemsstater. Detta gäller även för skattepolitiken, herr talman, för här finns det en orättvis konkurrens inom Europeiska unionen. Jag litar här på det belgiska ordförandeskapet.
Ännu en sak avslutningsvis: Ni måste också leda eurozonen i det dubbla ordförandeskapet till den 1 januari 2002. Vi vet alla att det fortfarande finns en brist på kunskap, en brist på acceptans. Gör som belgiskt ordförandeskap tillsammans med alla andra kolleger införandet av euron till en huvudsak, så att det inte bara delas ut broschyrer, utan även vidtas förtroendeskapande åtgärder från er sida, så att euron faktiskt åtföljs av förtroende och trovärdighet, från att vara en virtuell monetär union till verklighet.

Bodrato
Herr talman! Det belgiska ordförandeskapets ambitioner sammanfaller med ambitionerna i detta parlament. Det gäller frågorna om en vidareutveckling av utrikes- och försvarspolitiken, övergången till den gemensamma valutan och den hållbara utvecklingen, men här finns framför allt kravet på ett samband mellan europeisk integration, ekonomisk konkurrenskraft och social dagordning. Den europeiska sociala modellen, som utmärks av solidaritet, måste moderniseras.
Men huvudfrågan gäller förhållandet mellan utvidgningen och reformeringen av de europeiska institutionerna. Utvidgningen måste bli en framgång för Europa. Vid toppmötet i Laeken måste man utplåna den mellanstatliga osäkerheten från Nice. Det är en fråga om metod och det är totalt sett en fråga om politisk substans. Svaret kan enbart komma från ett konvent där i första hand de nationella parlamenten och Europaparlamentet deltar som medborgarnas demokratiska företrädare. För att få medborgarna att försonas med unionen måste den bli öppnare, effektivare och mer demokratisk vad gäller institutionerna. Detta är den punkt som förenar rådet, kommissionen och parlamentet - det har vi kunnat märka även i dag. Det är en utmaning som blir tydligare på grund av globaliseringen, en utmaning som vi måste möta tillsammans genom att skapa en europeisk författning.

Grosch
Herr talman, ärade kommissionsordförande, herr rådsordförande! Belgien är Europa i liten skala med alla dess för- och nackdelar. I denna iakttagelse ligger också till en del nyckeln till framgången för det belgiska ordförandeskapet.
Det belgiska programmet är ambitiöst och det befinner sig dessutom i ett speciellt sammanhang för att återvinna medborgarens förtroende, nämligen införandet av euron, med en debatt om framtiden för Europa, en debatt också om utvidgningen. Men om vi vill vinna medborgarens förtroende tror jag att vi framför allt måste göra Europa och vår politik trovärdig.
Herr talman! I detta sammanhang skulle jag vilja framhålla ett särskilt problem, nämligen det typiskt europeiska beteendet som vi har kunnat konstatera de senaste åren. Detta består i att man engagerar sig för sitt land, för sin region, och det på bekostnad av den europeiska utvecklingen, för att sedan bli förvånad över att medborgarna har förlorat förtroendet för Europa. Denna analys går dock ännu längre. Slutresultatet, och då kommer jag in på vad kommissionens ordförande sade, blir ett tillbakavisande av solidariteten, och det vet vi. Precis som i Belgien är det på europeisk nivå en enkel, men mycket farlig politik att övertyga de rika att avsäga sig denna solidaritet med de fattiga. Jag tror att vi i dag behöver mer mod till solidaritet, men med den nära förestående utvidgningen behöver vi ännu mer mod. Att göra Europa trovärdigt innebär också att besvara de mycket enkla frågor från medborgarna som är en del av ert program.
Varför ett gränslöst Europa, när vi inom hälsopolitiken, inom skatte- och socialpolitiken, fortfarande har gränser som leder till konkurrens. Varför säger vi att vi vill ha östutvidgningen, men inget land är berett att ge ut en enda euro till för detta. Det finns många frågor, och jag skulle vilja säga till den belgiske statsministern: Ert obligatoriska program som i konståkning är utmärkt, men det är på friåkningen ni kommer att bedömas, och i dessa ansträngningar för att vinna medborgarna står parlamentet på er sida.
(Applåder)

Stockton
Herr talman! Ambitioner är ett spratt som mänsklighetens gudar spelar oss. De gav oss ambitioner så att vi skulle tro att vi kan nå upp till toppen av Olympus och sedan ser de till att vi aldrig når toppen.
Det belgiska ordförandeskapets program är ambitiöst. Det vore ambitiöst för ett ordförandeskap på två år, men för ett ordförandeskap på 99 dagar, som den tjänstgörande ordföranden har påpekat, är jag rädd att det är för ambitiöst. Jag välkomnar givetvis hans avsikter att unionen skall lyssna på folket. "Vi måste lösa den irländska frågan." Hur ofta har dessa ord yttrats under århundradenas lopp?
Men Verhofstadt måste leda rådet mot en lösning av problemet, som orsakats av misslyckandet med Nice och av den irländska folkomröstningen. Det irländska folkets demokratiska beslut kan inte ignoreras eller trampas ned. Demokrati kanske är obekvämt, men det är det enda vi har mellan frihet och tyranni. Dessutom borde den irländska folkomröstningen och den oro som uttryckts i demonstrationerna - även om de togs över av extremister - säga oss något. Som den tjänstgörande ordföranden har sagt: de talar om för oss att ingen lyssnar på Europa.
Människor över hela unionen, och särskilt på den globala marknaden över hela världen, har förlorat sin tillit till de styrande institutionerna. Av oss, deras valda företrädare, förväntar de sig inte initiativ, utan tillförsikt. Inte på varandra staplade förändringar, utan stabilitet. Inte ambitioner, utan den mest sällsynta av de mänskliga dygderna - sunt förnuft.
Om jag får citera det gamla grekiska ordspråket för den tjänstgörande ordföranden: "De som gudarna vill förgöra, höjer de först till skyarna."

Tajani
Herr kommissionsordförande, ärade kolleger! I uttalandet från statsminister Verhofstadt uppskattade jag framför allt uppmaningen att se till att detta Europa blir ett medborgarnas Europa och inte bara ett byråkraternas Europa. Men det räcker inte, kära kolleger, att säga till européerna: "Ni är europeiska medborgare". Man måste göra så att de verkligen känner sig som europeiska medborgare.
Övergången till euron är naturligtvis en viktig händelse - och jag instämmer i ordförande Prodis synpunkter - men det räcker inte. Utan ett kraftfullt politiskt stöd riskerar euron att hamna i svårigheter jämfört med dollarn och med andra valutor, något som har skett under de senaste månaderna. Därför kan vi inte underlåta att ta hänsyn till och med det största intresse följa resultatet av den irländska folkomröstningen. Därför måste vi engagera de europeiska medborgarna i en återupptäckt av deras gemensamma kulturella, historiska och politiska identitet med en stark politik som är knuten till subsidiaritetsprincipen, varigenom det som kan beslutas på en lägre nivå - och här instämmer jag med det som sades av statsminister Verhofstadt - också måste beslutas på en lägre nivå. Europeiska unionen skall inte syssla med för många saker utan bör tillhandahålla riktlinjer för att verkligen engagera medborgarna och deras parlament i gemenskaps- och utvidgningsprocessen.
I det konvent som anordnas som en förberedelse inför nästa regeringskonferens bör alltså medborgarnas företrädare, dvs. företrädare för detta parlament och för de nationella parlamenten, vara direkt engagerade. Och syftet med detta sätt att engagera även medborgarna i reformeringen av institutionerna är att ge Europeiska unionen en allt starkare politisk roll. Jag upprepar: en politisk, och inte bara en ekonomisk, roll.
Detta tror jag är avgörande om vi skall kunna ge liv åt en utvidgning som vi är övertygade om är ett irreversibelt och nödvändigt val för Europeiska unionen: en utvidgning som min politiska grupp tror på, och som den regering som min politiska grupp stöder i Italien, har understrukit såväl vid sammanträden med ordförande Prodi som i det senaste mötet i Göteborg. Men om vi verkligen vill ge liv åt en utvidgning som blir hållbar, så kan vi inte undvika att engagera medborgarna och deras företrädare i allt högre grad.

Smet
Herr talman! Det belgiska ordförandeskapet är ett viktigt led i förberedelserna inför utvidgningen eftersom ansatsen till den kommande regeringskonferensen ges under detta ordförandeskap. Det är den konferensen som utgör sista chansen till att anpassa de europeiska institutionerna och den europeiska beslutsprocessen före utvidgningen. Det breda sammanhanget är emellertid svårt.
Axeln Tyskland-Frankrike kommer delvis att vara blockerad av val i båda länderna kommande år. Skräcken hos befolkningen för utvidgningen är verklig.
Det europeiska modet hos de nuvarande medlemsstaterna är inte särskilt stort, och den tid vi har kvar är kort. Mot denna bakgrund måste Belgien lyckas att få en förklaring godkänd i Laeken som under alla omständigheter måste innehålla en förbättring av beslutsprocessen och öka den demokratiska legitimiteten.
Jag väljer medvetet att inte tala om ännu större projekt som lanseras och som syftar till en veritabel omvälvning av alla institutioner. Jag hyser mina tvivel om de är politiskt genomförbara. I fråga om förbättringen av beslutsprocessen är det två saker som är viktiga.
För det första måste regeln om enhällighet avskaffas, förutom för ärenden som har samband med institutionerna själva och överföringen av befogenheter. Med 27 eller 30 medlemsstater går det inte längre att arbeta med regeln om enhällighet. Medbeslutandeförfarandet med parlamentet måste kopplas till detta i ökad omfattning. Det ena måste kopplas till det andra.
För det andra måste den europeiska komplexiteten absolut bli enklare. Nicefördraget går knappast att förstå, ännu mindre att förklara. Mängder av beslut, direktiv, förordningar, resolutioner, riktlinjer, rekommendationer går inte att förstå utan definitionsordbok eller vägledande kommentarer, och knappast ens då.
Besluten från Göteborg ger fortfarande huvudvärk efter tre läsningar och fyra översättningar, inte bara hos vanliga människor utan också hos ovanliga människor. Europeiskan förefaller bli ett tolfte språk med termer som om de inte är obegripliga ändå börjar att leva ett eget liv. Ni har väl också redan genomgått "benchmarking", "mainstreaming" osv.? Europas språk är inte européernas språk, tvärtom. För att få befolkningens engagemang på rätt spår anser jag att det belgiska ordförandeskapet borde göra ett verkligt projekt av detta engagemang. Ni måste ta upp även detta projekt bland era prioriteringar. Euronews finansieras genom Europa. Om vi vill veta något om Europa följer vi CNN, inte Euronews. Och så kan ni tala om många saker som Europa gör för att informera befolkningen. Gör ett projekt av detta, herr premiärminister! Lägg detta till era prioriteringar, och försök att komma överens med de europeiska länderna om en process i detta ärende.

Nassauer
Herr talman, mina damer och herrar! Herr rådsordförande, ni har offentliggjort ett ambitiöst program, och ambitionen i era planer motsvarar de utmaningar vi står inför. Därför skulle jag så här i slutet av denna debatt önska att ni uppfyller era egna ambitioner, att ni får framgång. Jag önskar å CDU/CSU-gruppens vägnar att ni blir en stor rådsordförande. Ni kommer att behöva vårt stöd, och ni kommer också att få det.
Med all rätt sade ni inledningsvis att ni ville försona medborgarna med Europa. Detta har sagts många gånger. Orsakerna till det minskade förtroendet för Europa, som tidigare var smygande och som genom folkomröstningen i Irland blivit uppenbar som mene tekel (varnande förebud) på väggen, är som nämnts flera. Det borde i förbigående dock nämnas att en bidragande faktor har varit hur de stora rådsmedlemmarna exempelvis har handskats med ett land som Österrike. Kanske har er utrikesminister tillfälle att återställa en del av den förtroendeskada som vållats i Österrike.
Regeringskonferensmetoden har överlevt sig själv, eftersom beslut med stor räckvidd - som fördragsändringar - inte längre kan få fattas i rådets inre rum under mörka nätter, och för att vi i förväg behöver ett skede med offentlig debatt. Därför kräver vi att en konventsliknande församling tillsätts, som anordnar en offentlig dialog i Europa innan beslut fattas i rådet. Framför allt behöver vi ert stöd för detta.
Det vore, herr rådsordförande, ett första och mycket konkret steg - också en signal till irländarna -, om regeringskonferensmetoden öppnades för mer genomblickbarhet. Med ett sådant steg skulle vi också vara berättigade att en andra gång gå till irländarna och lägga fram fördraget för omröstning. Efter detta kommer ni att bedömas, och vi önskar er stor framgång med ert arbete, i Europas intresse.
(Applåder)

Verhofstadt
. (NL) Herr talman! Jag skulle först och främst vilja tacka de olika talarna och framför allt gruppledarna. Jag skulle också vilja tacka ordföranden för kommissionen, Romano Prodi, för hans ord. Jag skulle allt som allt vilja framföra fyra anmärkningar till de olika förklaringarna.
Först och främst i fråga om resultatet av den irländska folkomröstningen och i fråga om förslagen att ta den irländska folkomröstningen som förevändning för att hävda att vi i själva verket behöver mindre Europa. Det skulle vara resultatet av denna irländska folkomröstning, åtminstone om vi skulle ta hänsyn till den.
Men det anser jag vara ett förenklat synsätt. Det finns mycket riktigt ett demokratiskt underskott i Europa, men detta demokratiska underskott kan man inte lösa genom att skapa mindre Europa, däremot genom att skapa mer demokrati i Europa.
(Applåder) Jag anser att ett sådant förhållningssätt helt klart inte är något arrogant förhållningssätt. Jag har alltid, även under rådets möte i Göteborg, förespråkat att vi inte får inta något arrogant förhållningssätt gentemot de irländska väljarna genom att säga: "det finns inget problem, vi bryr oss inte om det och vi fortsätter precis som om det inte är någonting som är på tok." Nej, vi måste ta detta "nej" på allvar och ta med det i våra reflexioner. Det finns något att göra. Det är dock en oacceptabel lösning att av det irländska "nejet" dra slutsatsen att vi då på nytt måste lägga i backen med Europeiska unionen.
Min andra anmärkning gäller konventet. Jag är överens med olika talare om att regeringarna också måste vara företrädda där på hög nivå, för det skulle vara ett misstag att lämna regeringarna utanför och enbart ha representation på låg nivå med resultatet att det skulle kunna uppstå en kortslutning mellan resultaten från konventet och den regeringskonferens som normalt sätt skall anordnas 2004. För övrigt anser jag att vi måste sörja för att de konstitutionella regionerna engageras under hela processen.
Den tredje kommentaren jag vill göra, herr ordförande, gäller den europeiska konstitutionen. Jag tror att vi också under debatten måste betona det som är positivt. När man för några år sedan talade om en europeisk konstitution var det en idé som föreföll omöjlig att genomföra. I dag kan jag konstatera att alla europeiska politiska ledare har tagit ställning för en europeisk konstitution i de tal som hållits de två senaste åren. Jag tror därför att det bestämt finns en idé i Laekenförklaringen som är genomförbar.
För det fjärde vill jag framföra en anmärkning gällande Nicefördraget. I likhet med kommissionens ordförande anser jag det vara absolut nödvändigt att detta fördrag ratificeras. Jag behöver ingen redogörelse för de svaga punkterna i Nicefördraget. Vi diskuterade och debatterade det oupphörligen under fyra dagar och till klockan fyra på morgonen. Jag tror dock att fördelarna är mycket större än nackdelarna. Fördelen är att utvidgningen av unionen äntligen kan äga rum, en utvidgning som är mer än en utvidgning. Det är en omvandling varigenom den europeiska enheten äntligen skall komma till stånd. Det är därför också absolut nödvändigt att ratificera detta fördrag snabbt.
Slutligen, det har inte bara varit en, utan det har varit flera talare som har frågat sig om inte allt detta är för ambitiöst, som varnar för att det huvudsakligen skall röra sig om de handlingar det gäller när allt kommer till kritan. Låt mig omedelbart meddela att jag inte har för avsikt att leka Ikarus, för det var en av de antydningar som framfördes alldeles nyss. Jag tror att det nu är nödvändigt att viktiga reformplaner kommer på bordet. Den som för tio år sedan sade att vi skulle ha en enda europeisk valuta blev i själva verket också kallad för idealist. Detsamma gällde för införandet av den inre marknaden när idén om den inre marknaden lades fram för tjugo år sedan. Jag vill inte leka Ikarus, men min devis är densamma som den förste ordföranden för Europeiska kommissionen, Hallstein, hade, och han sade: "Den som inte tror på under i europeiska frågor, han är ingen realist." Det förefaller mig vara en bättre rekommendation.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, ordförande Guy Verhofstadt. Jag önskar er lycka till med ert ordförandeskap och Belgien.
Härmed förklaras debatten avslutad.

Läget i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om läget i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien.

Michel
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Alltsedan början har unionen med stor uppmärksamhet och oro följt utvecklingen av krisen i den f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Unionen har också spelat en mycket aktiv roll när det gäller att finna en fredlig lösning på konflikten. Sedan april har GUSP:s höge representant, Javier Solana, vid flera tillfällen rest dit och såväl i Skopje som på andra platser träffat politiska myndigheter och företrädare för de huvudsakliga etniska grupperna i landet, för att informera sig om situationen och uppmuntra till en politisk lösning på krisen.
I april reste också en ministertrojka från unionen bestående av Lindh, Patten och Neyts till Skopje. Den 10 april 2001 undertecknade Europeiska unionen och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien i Luxemburg ett stabiliserings- och associeringsavtal, det första mellan Europeiska unionen och ett land på Balkan. Detta bidrog till att ge unionen en grundläggande och oomtvistlig roll i strävan efter en lösning på krisen. Den gav oss dessutom ett påtryckningsinstrument mot parterna i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien.
Alltsedan de första demonstrationerna har Europeiska unionen strängt fördömt våldet som begåtts av extremister av albanskt ursprung och uppmanat dem att genast sätta stopp för det, lägga ned vapnen och dra sig tillbaka. Unionen har också bestämt krävt av myndigheterna i Skopje att visa prov på anspråkslöshet i de militära motdragen mot rebellernas provokationer, och har betonat behovet av att fortsätta dialogen mellan etniska grupper för att genomföra brådskande och nödvändiga reformer för att lösa konflikten, särskilt reformer som gäller rättigheter för och skydd av minoriteter. Detta borde också bidra till att isolera extremisterna, genom att tydligt skapa framtidsutsikter om hopp för alla berörda befolkningar.
Europeiska unionen och den höge representanten Solana gladde sig därför åt avtalet den 11 maj om att bilda en bred koalitionsregering som innefattar ledarna för de största slaviska och albanska politiska partierna, som valts demokratiskt. Unionen har uppmanat dem att intensifiera sina ansträngningar för att snabbt åstadkomma konkreta och substantiella resultat i de största frågorna som är föremål för den pågående dialogen.
Vid Europeiska rådet i Göteborg bekräftade stats- och regeringscheferna på nytt behovet av en fredlig lösning på krisen. Detta innebär på det politiska planet att en verklig politisk dialog inleds inom sammanslutningen med regeringarna beträffande alla frågor som diskuteras, inbegripet de konstitutionella reformerna. Europeiska rådet har uppmanat de lokala politiska krafterna att åstadkomma resultat så snart som möjligt. Tidsgränsen är rådet (allmänna frågor) den 27 juni.
När det gäller säkerhetsavsnittet fördömde Europeiska rådet i mycket tydliga ordalag extremisterna och användandet av våld. Rådet betonade att det var nödvändigt att uppnå ett hållbart eldupphör som godkänts av parterna, vilket skulle kunna kräva ett minimum av direkta eller indirekta kontakter dem emellan. I det hänseendet har Europeiska unionen och Nato möjlighet att agera mellanhand eller underlätta processen.
Nedrustningsplanen som föreslagits av president Trajkovski är den andra pelaren när det gäller säkerheten. Den ger Nato en central roll i processen, eftersom dess eventuella närvaro liksom Europeiska unionens observatörer på fältet betraktas av parterna som en nödvändig förtroendebeståndsdel. Nato har redan vidtagit nödvändiga åtgärder för att kunna genomföra detta. Ett ingripande i syfte att avväpna de albanska rebellerna omfattas emellertid av precisa säkerhetsvillkor som hittills inte uppfyllts av parterna. Slutande av ett hållbart eldupphör på grundval av ett politiskt avtal som syftar till att utveckla en förhandlingslösning på krisen är grundläggande beståndsdelar i detta. I det hänseendet bör noteras att Europeiska unionen alltsedan krisens början samordnar sitt arbete med Nato, genom periodiska och ofta återkommande gemensamma möten mellan Nato och kommittén för säkerhet och politik, genom regelbundna förbindelser mellan olika sekretariat, och genom direkta kontakter mellan den höge representanten Solana och Natos generalsekreterare Lord Robertson. Dessa två ansvariga har också gemensamt besökt f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och då framfört ett konstant och entydigt budskap till parterna från det internationella samfundet.
I syfte att garantera en permanent politik i Skopje kom man vid Europeiska rådet i Göteborg överens om att utnämna en särskild företrädare för unionen i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Rådet (allmänna frågor) den 25 juni utnämnde den tidigare franske försvarsministern François Léotard till denna post och han finns sedan torsdagen den 28 juni i Skopje. Léotards mandat innebär till att börja med att upprätta och bibehålla kontakter med regeringen i den f.d. jugoslaviska republiken Makedonien liksom med berörda parter i den politiska processen. Det innebär också att erbjuda råd och stöd från Europeiska unionen till den pågående dialogen, en nära förbindelse med ordförandeskapets och kommissionens företrädare på plats, med medlemsstaternas uppdragsansvariga och de europeiska observatörerna. Det innebär också att upprätta och bibehålla kontakter med övriga behöriga internationella och regionala aktörer, inbegripet Nato, OSSE och Förenta nationerna, naturligtvis i syfte att säkerställa nödvändig samordning. Det innebär även att i förekommande fall bidra till att tillämpa eventuella avtal och på nära håll följa all utveckling och alla initiativ när det gäller säkerhet i samarbete med behöriga organisationer.
Den väg som skall följas av det belgiska ordförandeskapet har alltså tydligt märkts ut av besluten och det synsätt Europeiska unionen antagit de senaste månaderna, genom att använda de instrument som tagits upp, genom det avsevärda engagemanget från den höge representanten Solana, liksom Léotards åtgärder på plats. Europeiska unionen visar sitt aktiva åtagande i denna kris. Denna ansträngning i syfte att bidra till snabba och påtagliga framsteg sker också i samarbete med andra berörda aktörer, bl.a. det amerikanska sändebudet Pardew, liksom med berörda internationella organisationer på fältet. För det nya ordförandeskapet handlar det på detta stadium om att fortsätta att tålmodigt och beslutsamt uppmuntra den politiska dialogen i den f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. I det sammanhanget måste man glädjas åt att ett avtal under president Trajkovskis ledning slöts i går natt för att på nytt inleda den politiska dialogen mellan de politiska partierna i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Till följd av detta avtal planeras intensiva möten under de kommande dagarna. Betoningen kommer särskilt att ligga på konstitutionella frågor, i förlängningen av Badinters uppdrag på plats nyligen. Samtidigt kommer avsnittet om säkerhet att, i samarbete med Nato, fortsätta med samma beslutsamhet, eftersom de två aspekterna på krisen är förbundna med varandra och bör gå framåt parallellt.

Patten
. (EN) Herr talman! Situationen i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien är densamma, som ministern just sade, vilket är en mycket viktig fråga för oss alla. Under de tre månader som gått sedan jag senast diskuterade denna fråga med parlamentsledamöterna, har det skett en ständig försämring när det gäller säkerhetsläget, en ökande polarisering av den politiska opinionen och en exponentiell höjning av antalet flyktingar och internt förflyttade personer.
Våldet i Skopje för litet mer än en vecka sedan som parlamentet står inför, förflyttade utan att överdriva frågan till själva avgrundens rand. Det är välkommet att det under den senaste veckan inte har skett någon ytterligare allvarlig försämring i säkerhetssituationen, och det är välkommet att den politiska dialog som president Trajkovski tog initiativ till, som minister Michel precis sade, har återupptagits. Jag vill hylla presidentens ansträngningar, och jag vill hylla presidentens lugna anständighet inför denna kris.
Som parlamentsledamöterna känner till har Europeiska unionen från början varit intensivt delaktig i ansträngningarna att hålla tillbaka och avskaffa denna konflikt. Alla vi som har något ansvar för denna region är starkt medvetna om den fara som ett utbrytande inbördeskrig i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien skulle utgöra, inte bara för samhället där, det vore illa nog, utan för regionen som helhet. Genom att arbeta med Nato, med OSSE, med USA, kommer vi att vända på varje sten i strävan efter ett slut på denna konflikt och efter en överenskommen väg framåt som baseras på en dialog och på en politisk lösning.
En del av denna kris har varit det mycket nära samarbetet mellan de berörda internationella organisationer och organ som har varit delaktiga, som inte tagits ur någon manual eller lärobok, eftersom vi vet hur viktigt det är att vi tar oss an detta problem på ett enat och sammanhängande sätt. Vi har ännu inte lyckats få ett stopp på konflikten, men vi är fullständigt på det klara med att det endast är genom att samarbeta och arbeta tillsammans med den demokratiskt valda regeringen i Skopje som vi kommer att lyckas med detta.
Den ledande rollen på européernas vägnar har givetvis och med rätta innehafts av min vän och kollega, den höge representanten Javier Solana. Han har varit i Skopje vid ett flertal tillfällen och jag har följt honom dit på ett antal av dessa besök, och har även gjort egna besök. Han har arbetat, och arbetar fortfarande outtröttligt för en fredlig lösning, och fått skickligt stöd i området i Skopje av den utåtriktade ambassadören för ordförandeskapet, Mark Dickinson, och av chefen för kommissionens delegation, José Pinto Texeira. Jag vill särskilt varmt hylla honom för hans mod och handfasthet och kloka råd.
Som ministern sade utsåg rådet (allmänna frågor) för en vecka sedan Léotard till Europeiska unionens sändebud på platsen i Skopje, med Solanas bemyndigande. Jag träffade Léotard förra veckan och lovade honom Europeiska kommissionens fulla stöd i hans arbete. Vi är redo att göra allt vi kan, var som helst och när som helst. Léotard installerar sig till en början på kommissionens delegationskontor i Skopje.
Som parlamentsledamöterna känner till undertecknade f.d. jugoslaviska republiken Makedonien i april ett stabiliserings- och associeringsavtal med Europeiska unionen. I detta avtal innefattas viktiga åtaganden av regeringen i Skopje när det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna, däribland minoriteters rättigheter. Det är avgörande att dessa åtaganden respekteras, och vi vill alla se tidiga resultat i den interetniska dialogen. Det är den enda vägen till en hållbar politisk lösning.
Europeiska unionen bidrar med mycket omfattande stöd, 42 miljoner euro i Cards under 2001. En stor del av det kommer särskilt att bidra till genomförandet av projekt som kommer att hjälpa det albanska likväl som det makedoniska slaviska samhället. Till exempel de 5 miljoner euro som vi har tillhandahållit för det sydösteuropeiska albanskspråkiga universitet i Tetovo, medel för folkräkning och medel för den lokala regeringsreformen och genomförandet av småskaliga infrastrukturprojekt, som gör en märkbar skillnad i människors liv och samhällen.
Vi har gjort det mycket tydligt, och jag vill åter ta upp denna punkt i dag, att vi kommer att vara redo att bidra med omfattande stöd för f.d. jugoslaviska republiken Makedonien så snart som en politisk överenskommelse har nåtts mellan parterna. Jag hoppas att alla inblandade kommer att betrakta det som ett seriöst incitament till att arbeta intensivt och konstruktivt med Léotard och Pardew, USA:s företrädare, under de kommande dagarna. Låt det också vara ett incitament för att utvidga vapenvilan och för att stoppa den militära verksamheten på båda sidor, som har en så hög kostnad politiskt, ekonomiskt och i människoliv. Jag vill bara betona denna punkt. Detta parlament skulle inte se med blida ögon på förslag från kommissionen, eller från någon alls, om att lägga mer pengar på att stödja återuppbyggnad och utveckling, på att stödja budgeten i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, om pengar samtidigt spenderades, vilket ingen faktiskt egentligen gjort, på fler bomber och fler raketer, och om det inte fanns tydliga utsikter för en politisk lösning och en fortsatt vapenvila.
När FYROM:s utrikesminister rapporterar till rådets kommitté för utrikes- och säkerhetspolitik i Bryssel på fredag, kommer hon att ha tillfälle att tala om betydande framsteg, eftersom alternativet helt uppriktigt är alltför hemskt att överväga. Det är inte för sent att undvika en katastrof, men det kräver varje medborgares mod i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien att dra sig undan från stupet. Det kräver att de med inflytande över rebellerna i Kosovo drar dem undan från stupet och det kräver ett fortsatt ställningstagande för besinning vilket uppvisats av regeringen i Tirana som jag oförbehållsamt hyllar för deras bidrag.
Det får inte enbart vara en militär lösning. Det måste finnas en politisk lösning och den kan inte komma snart nog.

Pack
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Vi välkomnar Léotards utnämning och även Badinters engagemang i händelserna i Makedonien. Jag tror att det är två företrädare från Europeiska gemenskapen som kan utföra ett gott arbete där. Jag skulle emellertid, i likhet med kommissionär Patten, inte heller vilja glömma att EU-delegationen på plats redan i många år har arbetat på ett framgångsrikt sätt och alltid har ingripit på ett medlande sätt. Vi behöver en ständig närvaro på plats, inte för att vi vill ha något slags protektorat, utan för att vi vill visa vårt intresse för att bevara staten Makedonien. De behöver en medlare, och jag tror att vi nu har hittat honom. Jag tror emellertid att vi inte kan bortse från att det kanske också vore bra om Natos närvaro i Makedonien sågs som förebyggande.
När vi i dag kopplar vårt finansiella engagemang till villkoren för fredsviljan på plats, är inte det heller någon inblandning i inre angelägenheter, som det beskrivs i regionen. Vi kan ju i längden inte spendera våra skattebetalares pengar i ett land där fredsviljan inte underbyggs med gemensamma åtgärder för freden. Vi kan exempelvis inte bygga vägar och infrastruktur samtidigt som regeringstrupper och rebeller köper vapen. Jag betonar: UCK har dragit in ofred i landet, det råder det inget tvivel om. Men regeringen får inte nu, för att undvika inbördeskrig, ge efter för UCK:s krav, utan måste ta hänsyn till de mångåriga kraven från de valda albanerna i Makedonien och söka efter lösningar tillsammans med dem. Dessa lösningar kan enligt min åsikt inte bestå i att man delar in landet efter etniska gränser. Makedonien är ett land som tillhör alla medborgare, och det måste också skrivas in i författningen. En vetorätt, hur den än ser ut, få inte ges till någon befolkningsgrupp, det är en splittrande faktor. Landets president är president för alla medborgare i Makedonien, och en albansk vice president är därför ett orimligt krav från albansk sida.
Alla medborgare måste kunna använda sitt modersmål. Decentraliseringen av makten och stärkandet av städerna och kommunalförvaltningen - vilket planerats sedan länge - måste nu äntligen genomföras. Men en decentralisering av armén och polisen, vilket albanerna nu kräver, kan inte stärka landets sammanhållning, tvärtom. Fredsviljan måste underbyggas genom måttfulla och rimliga krav. Europeiska unionen måste i sitt närområde se till att det blir reformer och försoning, vi kan med andra ord inte passivt se på hur ett inbördeskrig startar i Makedonien.
UCK-rebellerna fördes med sina vapen i luftkonditionerade bussar från Skopje till norra Makedonien. Kan ni föreställa er vilken bild det gav av vår insats i det här landet? Det skadade oss mycket, och det framställde oss på ett oriktigt sätt som albanernas allierade. Makedonien gör det övertydligt för oss att vi äntligen måste komma fram till en gemensam plan för Balkanpolitiken, för bara i en gemensam strategi med Kosovo kan även detta problem lösas.
(Applåder)

Swoboda
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Vår grupp vidhåller sin tydliga inställning. Författningen och även de reella förhållandena i samhället i Makedonien/FYROM måste anpassas till den moderna multietniska statens behov. Medborgarnas enskilda rättigheter måste stå i förgrunden och kollektiva etniska rättigheter skall förankras enbart i den utsträckning som är absolut nödvändig - därför exempelvis ingen vetorätt för en albansk vicepresident.
Framför allt måste saker och ting utvecklas inom en demokratisk ram och med demokratiska medel. Våld är i fallet Makedonien, en demokratisk stat, inte nödvändigt, inte försvarbart, till och med skadligt, och framför allt skadligt för den albanska befolkningens rykte, vars rättigheter vi företräder med full övertygelse. Om detta är tydligt och självklart för rådet och kommissionen, då infinner sig emellertid vissa frågor. Herr rådsordförande, detta parlament har rätt att få svar på några frågor.
För det första: Hur kunde man i François Léotard tillsätta en företrädare från EU som redan i sina första uttalanden motsäger dessa principer och som har jämställt terrorister och regeringen? Har inte Léotard informerats om rådets gemensamma inställning?
För det andra: UCK i Kosovo är enligt uppgift beväpnat. Var kommer vapnen ifrån? Det är ju inte bara ett par kalasjnikovs som man kan köpa på marknaden någonstans. I världen är Amerika, eller är amerikanska kretsar, intresserade av vapenleveranser.
För det tredje: Terroristerna kunde dra sig tillbaka från Makedonien med sina vapen. Borde man inte uppmärksamma var dessa vapen kommer ifrån?
För det fjärde: Hur skall den planerade avväpningen fungera om vapnen redan har dragits tillbaka från Makedonien? Skall den bli lika framgångsrik som i Kosovo? Det är några frågor, och jag måste kritiskt anmärka att man medvetet eller omedvetet angriper verkligheten med en viss naivitet, och det med en liten extremistisk grupps verklighet, som av allt att döma finansieras av den albanska diasporan som inte var beredd att finansiera universitetet i Tetovo, men som har finansierat vapen tillsammans med delvis kriminella organisationer.
Den albanska befolkningen och dess företrädare måste ha det allra största intresse av att dessa små extremistgrupper inte längre kan utföra sitt verk. Rådet och kommissionen måste göra sitt för detta. Vi avvisar bestämt våldsamma förändringar i staterna och våldsamma förändringar av gränserna. Det är de valda företrädarna i regeringar och parlament på den albanska och den slaviskt-makedonska sidan som behöver vårt stöd, våra råd, våra initiativ. Vi måste dock klart och tydligt demonstrera vårt ogillande gentemot de våldsamma grupperna.
Om kommissionären trodde att vi inte vill ge ut några pengar på vapen, så stämmer det. Men vi vill absolut inte ge ut några pengar på vapen som extremistgrupper använder för att skapa oro i demokratier.
(Applåder)

Esteve
I Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp arbetar vi allvarligt med en gemensam ståndpunkt som vi kommer att rösta om klockan tolv, om fördömande av våldet och stöd till dialog, men, framför allt om ansträngningar på kort sikt och om omedelbara åtgärder som till exempel att utnämna en medlare och stödet till Traikovski-planen. Det är också viktigt att unionens ansvar på det här området - associeringsavtalet är utan tvivel en viktig faktor - utvecklas positivt.
Jag kommer att ägna mitt inlägg åt två kompletterande aspekter till vad som sker i FYROM och som klart påverkar Europeiska unionen. För det första har Europeiska unionens yttre bild knappast utsatts för så svåra prövningar som de upprepade kriserna i Balkanområdet och så är det fortfarande. Även om det har skett en betydande förbättring sedan utnämnandet av den höge representanten - Solana - hans ledning och hans samarbete med kommissionär Patten och med rådet, är det uppenbart att vår vilja och våra ansträngningar måste inriktas på att se till att vi agerar effektivt och att vi inte förlorar vårt politiska anseende, eftersom vi i hög grad - och detta har klart framgått av de inlägg som ordförande Verhofstadt, Patten och Michel har gjort - riskerar bilden av unionen.
En annan viktig faktor - som inte har tagits upp här och som är indirekt, men mycket viktig - är de återverkningar som utvidgningsprocessen får på Europeiska unionen. Även om det är ett sammanträffande, är de länder som gränsar direkt till FYROM - närmare bestämt Bulgarien och Rumänien - de som har de största svårigheterna att uppnå tillräcklig ekonomisk utveckling inför utvidgningen och förhandlingarna. Jag anser att denna närhet har en negativ inverkan i konflikten i många aspekter - inte bara den ekonomiska aspekten - och i synnerhet i de direkta investeringarna i dessa länder. Vi bör ha detta i åtanke när unionen och medlemsstaterna ingriper, eftersom länder som till exempel Bulgarien har bidragit mycket positivt till stabiliteten i området.

Lagendijk
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! Låt mig börja med att berömma Europeiska unionens, rådets och kommissionens ansträngningar hittills. Man har talat med en röst, det var någonting annat på Balkan, och man har med rätta utövat ett mycket dämpande inflytande, på användandet av våld, och man har koncentrerat sig på att hitta en politisk lösning.
Ändå har jag två bekymmer.
Ett av dessa gäller kopplingen mellan EU-hjälpen och partiernas konstruktiva roll. Det kräver stor precision. Naturligtvis är det inte självklart med hjälp. Men, och det är en fråga till kommissionen, skall vi dra in vår hjälp till det albanskspråkiga universitetet i Tetovo om vi inte är nöjda med hållningen hos de albanska partierna i regeringen eller skall vi upphöra med uppbyggandet av småskalig infrastruktur om vi inte är nöjda med de makedoniska partiernas kompromisser? Jag skulle vara mycket försiktig på det området. Jag är för utövande av tryck, jag är för ansträngningar från EU:s sida, men jag är emot vaga hot. Min konkreta fråga till kommissionen är därför om denna koppling gäller för den nya hjälpen, vilket jag tycker mig kunna höra i kommissionärens ord, eller om detta även gäller för den befintliga hjälpen? Med andra ord, kommer det ett tillfälle då Europeiska kommissionen säger: "er hållning, partier, tilltalar oss inte och därför upphör vi med hela hjälpen eller med delar av hjälpen"?
Mitt andra bekymmer gäller åstadkommandet av ett avtal. Det har sagts att militärt engagemang kommer att bli aktuellt först när det finns ett avtal i regeringen och ett avtal med rebellerna, men i det sistnämnda ligger enligt min uppfattning problemet. Den särskilde representanten Léotard - Swoboda har redan nämnt honom - har sagt, till och med innan har var på platsen, att förhandlingar borde inledas med rebellerna. Världen var för liten. Léotard fick nätt och jämnt komma in i Makedonien. Men om regeringen inte vill förhandla med rebellerna, vem skall då förhandla med rebellerna? Är kommissionen engagerad bakom kulisserna, eller har den varit engagerad i förhandlingar? Är rådet engagerat i sammanhanget? Någon måste skapa kopplingen mellan regeringsavtalet och rebellerna. Jag har ingen som helst sympati för rebellerna, och jag anser att de måste upphöra med sitt våld, men även om vi nu tycker det är roligt eller inte, så är ett avtal utan avtal med rebellerna inget avtal. Det finns således en felande länk mellan regeringsavtalet och avtalet med rebellerna. Min fråga till rådet och kommissionen är: vem är beredd att skapa denna länk?

Papayannakis
Herr talman! Jag skulle vilja säga er att vår grupp helt stöder att FYROM hålls samman och demokratiseras och att vi framför allt stöder att rättigheterna säkras för alla människor, alla medborgare, som lever där. Vi har sagt det tidigare men det verkar som om dessa människor inte alls har förtroende för oss. Och jag ställer mig frågan varför de boende i regionen inte har förtroende för Europeiska unionen.
Mina kolleger har tagit fram exempel - UCK:s vapen, förflyttningen av gerillan i luftkonditionerade bussar och med eskort av Nato för att fortsätta kriget i andra områden, därtill Léotards förklaringar... Handlar det om en blunder eller om en medveten förklaring? Och nu hörde vi av er, herr rådsordförande, att ni efterfrågar en minsta kontakt - det var så jag uppfattade det - med gerillan för att vi skall nå en politisk lösning. Är det inte dessa som Robertson tills för några få dagar sedan kallade brottslingar? Vart tog Robertson vägen? Vi hörde att ni åberopade Badinter. Vad anser Badinter? Om jag minns rätt av uppgifter från pressen sade Badinter nej till en stat med två åtskilda etniska grupper. Stöder ni det? Vi har hört Patten säga nej till pengar om ingen politisk lösning nås. Vi är således beroende av gerillans politiska vilja.
De två sidorna är inte jämförbara. Jag beklagar. Av andra, egna skäl vill inte Europeiska unionen och Nato ingripa till stöd för den lagliga regeringen utan säger "ni får själva komma överens". De är inte jämförbara. Jag var i Skopje och diskuterade, inte med gerillan utan med de officiella albanska partierna där och de sade till mig "vi vill inte tillämpa principen om majoritet i de stora frågorna". Det saknar betydelse om denna vetorätt skall utövas av någon vicepresident eller om det på annat sätt föreskrivs i författningen. Om vi går vidare i den riktningen går vi vidare mot en upplösning av staten. Det krävs alltså ett fastare, allvarligare och mer pålitligt stöd från Europeiska unionen för sammanhållning och demokratisering - vilka åtföljer varandra - av detta land. Annars kommer vi att få ännu ett misslyckande i fråga om vår politik på Balkan. Det blir inte första gången!

Sakellariou
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionär Patten! Jag skulle först och främst vilja uttrycka min tillfredsställelse med och även mina gratulationer till den höge representanten för GUSP och kommissionär Patten, eftersom jag anser att vi i försöket att lösa denna konflikt visar upp en första kontur av vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.
Herr Patten talade om det ansvar som vi har i regionen. Herr kommissionär, jag skulle vilja gå ett steg längre och säga vad som har gjorts fel. I det här konkreta fallet är det som jag ser det två saker som inte har skett och som står med i resolution 1244. För det första att avväpna UCK i Kosovo och för det andra att upplösa UCK i Kosovo. Ingen av dessa båda saker har gjorts. Tvärtom! Man har gett UCK strukturer som organisationen tidigare inte hade.
Synden har också ett namn, för företrädaren för FN:s generalsekreterare - Bernard Kouchner heter han - har försummat det. Det måste vi också säga öppet här. Därför erbjuder vi inte bara våra tjänster i fråga om konfliktlösning, utan vi är skyldiga att rätta till de fel som vi har gjort.
Jag välkomnar Natos beredskap. Avväpnandet av UCK-terrorister tillåter mig att kalla dem vad de också är: Terrorister och kriminella och inte rebeller! Dessa UCK-terrorister måste avväpnas, och Nato erbjuder sig att göra detta. Jag undrar varför vi nu skall skicka ytterligare 3 000 soldater på de kända villkoren om vi hade kunnat avväpna dessa kriminella redan i Kosovo och upplösa deras organisationer.
Inte i något fall - och där håller jag med Pack och de andra talarna helt och hållet - får Nato genom sin långvariga närvaro genomföra en delning av landet längs etniska gränser och hjälpa till att cementera denna delning genom sin närvaro och goda vilja. Nato måste sättas in i Makedonien med ett mycket konkret uppdrag, och det enbart för att genomföra avväpningen.

Frahm
Herr talman! Jag tycker att vi skall tänka på hur den multietniska makedoniska befolkningen hanterade konflikten i Kosovo. De tog emot omkring en kvarts miljon flyktingar, vilket är en mycket hög siffra med tanke på hur liten befolkningen är. Detta får vi inte glömma bort när det nu går dåligt för Makedonien. Jag tycker också att vi skall notera att den albanska befolkningen i Albanien inte deltar i denna konflikt. Förmodligen eftersom de inser att det finns en möjlighet att freden kan ge dem en framtid. De kan se en ekonomisk utveckling, och en demokratisk sådan. En utveckling som behövs i hela detta område. Jag kan inte låta bli att påminna om hur lätt det var för Nato-länderna och många av EU:s medlemsstater att få fram pengar för att bomba före detta Jugoslavien. Var finns denna vilja att få fram pengar nu när det finns ett behov av återuppbyggnad och ekonomisk och social utveckling i området? Detta utgör kärnan i hela fredsprocessen. Det handlar om att finna medlen för att kunna finna rätt väg.

Katiforis
Herr talman! Vi ser med särskild oro på att de väpnade konflikterna fortsätter i ett land som gränsar till mitt eget, samtidigt som intensiva förhandlingar pågår just för att finna en definitiv lösning på de meningsskiljaktigheter som har orsakat konflikterna. Att skilja folken åt och att efter något krig eller någon revolution stänga in folken bakom befästa gränser, som för övrigt ingen anser vara definitiva, så att även dessa så småningom blir källor till nya konflikter, utgör tyvärr den historiska erfarenheten i vårt område på Balkan. Den etniska rensningen har under århundraden utgjort metoden för genomdrivande av dessa lösningar.
Det vi ser i vårt grannland är en upprepning av det urgamla receptet, denna gång med de organiserade, beväpnade, albanska extremisterna som huvudaktörer vilka, liksom alltid, utnyttjar det ofta berättigade etniska missnöjet hos många men obeväpnade landsmän för att driva dem till att tillintetgöra de andra etniska grupperna. Europeiska unionen har framträtt som det historiskt sett senaste inslaget i regionen och stöder vissa principer vilka, om de verkligen kan drivas igenom, kommer att rädda regionen från sin historiska mardröm.
För att de moderna europeiska lösningarna skall kunna bli gällande måste folken med annan etnisk tillhörighet övertygas om att överge åtskiljande och instängande bakom gränser och godta samexistens under samma stats tak. Denna insiktsfulla princip prövas i dag i två länder i regionen, nämligen i före detta jugoslaviska republiken Makedonien och på Cypern. Vinsterna för folken med en lösning av europeiskt slag skulle vara ovärderliga; de förutsätter dock ett avskaffande av det väpnade våldet som metod för utpressning för framtvingande av en historisk utveckling, och på denna punkt har inte Europeiska unionen utmärkt sig, vare sig när det gäller Cypern eller före detta jugoslaviska republiken Makedonien. EU har inte visat kraftfullhet gentemot dem som utövar våld - eller så visar man sin kraft ensidigt. Avskaffandet av våldet sker inte genom konferenser, tal och besök, särskilt inte då detta åtföljs av att internationella skyldigheter upphävs; det sker inte genom att man ger efter för de gamla kolonialmakternas frestelser och tar till sig och gynnar beväpnade män från en viss etnisk grupp. Man har intryck av att Nato agerar som om de beväpnade albanerna skulle utvecklas till regionens gurkha.
Det var en skyldighet för styrkorna som ingrep i Kosovo att avväpna UCK - de gjorde det dock inte. Det var deras skyldighet att upprätta en säkerhetszon runt Kosovo - de gjorde det dock inte eller så gjorde de det ensidigt på bekostnad av serberna och godtog att UCK kom och gick okontrollerat. Det är känt att UCK stärks ekonomiskt också av narkotikahandel och insamlingar som genomförs i våra länder. Det skrevs i pressen att den amerikanska regeringen frös albanska konton genom vilka UCK finansierades. De europeiska länderna har inte gjort något sådant. Hur kan vi vänta oss att det väpnade våldet skall avskaffas och förlora sin prestige i folkens ögon då vi godtar de gynnade beväpnade männen på sätt som sker i Jugoslavien eller en trettioårig ockupationsarmé som på Cypern?
Så länge vi inte visar nödvändig beslutsamhet är det hyckleri att säga till folken på platsen, vilka befinner sig i konflikt, att de är ansvariga för tragedierna som drabbar dem. De är ansvariga men också vi, herr kommissionär, är medansvariga för den historiska mardröm som åter har vaknat på Balkan.

Swoboda
Jag förstår att den tjänstgörande ordföranden inte svarar på grund av tiden. Många grupper var mycket oroade angående rustningen i Balkan och avsaknaden av nedrustning där. Även om rådets tjänstgörande ordförande inte kan svara nu, hoppas jag att han kommer att ta oron hos alla grupper på stort allvar och föra fram denna oro i ministerrådet. Det här är ett ständigt och inte enbart ett lokalt problem.

Michel
. (FR) Fru talman, mina damer och herrar ledamöter! Jag skall svara mycket snabbt på samtliga frågor som ställts.
Till att börja med skall ordförandeskapet se till att Europeiska unionens närvaro i regionen ökar. I det hänseendet är federala republiken Makedonien ett fall där vår globala målsättning att öka synligheten och effektiviteten i unionens yttre åtgärder tillämpas. Vi beklagar precis som ni de etniska spänningar som påverkar ända upp till regeringsstrukturerna.
När det gäller nedrustning sker den för närvarande på frivillig basis under Natos övervakning. Men, såsom kommissionär Patten sade, måste återupptagandet av den politiska dialogen prioriteras.
När det gäller effekten av krisen om utvidgningen, skulle jag här vilja erinra om den process som inleddes i Zagreb för att europeisera Balkan, för att uppnå en förhandlad överenskommelse. Lagendijk ställde frågan om det fanns kontakter och på vilket sätt de organiserades. Jag skall helt enkelt säga er följande: För att uppnå en förhandlad överenskommelse krävs alla möjliga slags kontakter, möjligheter att knyta kontakter med rebellerna och, fru Lagendijk, det faller självfallet under bedömningen från dem som ansvarar för förhandlingarna.

Talmannen
Tack, herr minister, för era svar.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi övergår till omröstningen.
  

Mayer, Hans-Peter
Fru talman, kära kolleger! På förekommen anledning: Vi har alla besöksgrupper, och vi gläder oss om många medborgare i EU vill komma till oss och, exempelvis som här, delta i sammanträdena. Vi vet emellertid också att det är svårt att hitta ett hotell för 50 besökare. Därför måste besökarna acceptera hotell som inte ligger i Strasbourg, utan utanför. Naturligtvis vill vi ha nära till medborgarna och en personlig diskussion mellan unionsmedborgarna och ledamöterna. Detta sker å ena sidan genom besöket i Europaparlamentet, å andra sidan genom att ledamoten åker till besökarna på hotellet och talar med dem där.
Vi ledamöter åker till Chile, ... till Sydafrika ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen
Jag vill gärna betrakta det som ett förslag som rör förfaranden, men då har ni bara rätt till en minut.

OMRÖSTNING
Maes
Före omröstningen om detta. Jag vill nämligen meddela er, fru talman, att jag för den goda sakens skull är beredd att dra tillbaka mina ändringsförslag som avser landminor och framför allt be om uppmärksamhet för kampen mot de lättillgängliga biologiska minorna. Jag skulle gärna vilja förhandla vidare med kommissionen om detta, men jag kommer inte att fortsätta att insistera på ett ändringsförslag på villkor att vi kan fortsätta att prata.
(Parlamentet antog den gemensamma ståndpunkten.)
Förenklat förfarande - förfarande utan betänkande
Ändrat förslag till rådets förordning om åtgärder mot antipersonella minor (truppminor) i tredje land med undantag för utvecklingsländer (KOM(2000)0880 - C5-0053/2001 - 2000/0062(CNS)) (utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
Förslag till rådets direktiv om ändring av direktiv 66/401/EEG, 66/402/EEG och 66/403/EEG om saluföring av utsäde för foderväxter och stråsäd samt av utsädespotatis (KOM(2001) 186 - C5-0163/2001 - 2001/0089(CNS)) (utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
Betänkande (A5-0246/2001) av Randzio-Plath för utskottet för ekonomi och valutafrågor om Europeiska centralbankens rekommendation till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 2531/98 av den 23 november 1998 om Europeiska centralbankens tillämpning av minimireserver (BCE(2001) 2 - C5-0141/2001 - 2001/0805(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0215/2001) av Heaton-Harris för budgetkontrollutskottet om revisionsrättens särskilda rapport nr 6/2000 om gemenskapens beviljande av räntesubventioner till lån som Europeiska investeringsbanken givit små och medelstora företag inom ramen för sin tillfälliga lånemöjlighet samt kommissionens svar (C5-0023/2001 - 2001/2015(COS))
samt revisionsrättens särskilda rapport nr 3/1999 om kommissionsavdelningarnas förvaltning och kontroll av räntesubventioner samt kommissionens svar (C5-0158/2001 - 2001/2015(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0237/2001) av Lehne för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv på bolagsrättens område om uppköpserbjudanden (C5-0221/2001 - 1995/0341(COD))
Före omröstningen

Lehne
Fru talman! Jag ber kort om ordet eftersom jag, med tanke på den information som ligger på borden i form av voteringslistor, skulle vilja klargöra att den som vill följa föredragandens åsikt i det här fallet måste rösta emot det här betänkandet. Den som alltså tycker som föredraganden måste rösta emot betänkandet.
(Applåder)
(Efter omröstningen om det gemensamma förslaget från Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén hänvisade talmannen till arbetsordningen, efter att ha konstaterat lika röstetal.)
Talmannen. I denna känsliga situation skall vi följa arbetsordningen minutiöst, precis som vi alltid gör.
Det handlar om artikel 128.2 och 3 där det står att vid lika röstetal om hela föredragningslistan, eller om en text som gått till delad omröstning, anses texten som gått till omröstning antagen, men "I alla övriga fall av lika röstetal skall texter eller förslag som gått till omröstning anses förkastade. Detta gäller inte då kvalificerad majoritet krävs". Texten avvisas alltså.
(Livliga applåder.)
Det förefaller mig helt uppenbart.
Föreligger det några protester?

McMillan-Scott
Fru talman! Under dessa omständigheter måste jag ställa er en personlig fråga. Men om ni röstade om detta ställer jag er inte frågan. Röstade ni i denna fråga?

Talmannen
Nej, herr McMillan-Scott, jag röstade inte. Jag agerade som för övrigt alla talmän gjort som föregått mig och som alltid haft som klok regel att endast rösta under mycket, mycket speciella förhållanden, men inte om problem där vår kammare är så delad.

McMillan-Scott
Fru talman! Förlikningskommittén är av den åsikten att parlamentets talman borde rösta i den frågan ...
(Blandade reaktioner)
... och om hon hade gjort det hade förlikningsförfarandet godtagits. Jag tror att det är det som är poängen.
(Blandade reaktioner)

Talmannen
Herr McMillan-Scott! Ni kan naturligtvis anse att jag inte handlat rätt. Jag undrade mycket före. Jag uteslöt inte att jag skulle hamna i denna situation. Jag handlade som mitt samvete bjöd mig. Det är mycket möjligt att jag handlade fel, men så är det.
(Applåder)

Nassauer
Fru talman, mina damer och herrar! Det står varje talman fritt att rösta eller ej. Det är ert beslut. Det här resultatet är fullständigt klart. Betänkandet har inte fått någon majoritet, och vi borde inte betvivla det här resultatet. Detta skulle tala emot effektiviteten i detta parlaments beslut.
(Applåder)

Talmannen
Jag vill för övrigt påpeka för McMillan-Scott att han föregriper i vilken riktning jag skulle ha röstat.

Schulz
Fru talman, kära kolleger! Fru Fontaine, jag vänder mig särskilt till er personligen. Jag hör ju inte till de ledamöter som annars bidrar särskilt mycket till att ni har det muntert här, men i dag skulle jag uttryckligen vilja tacka er, eftersom jag anser att ni har gjort två saker. Ni har för det första gett McMillan-Scott rätt svar. Det gratulerar jag er till.
(Applåder)
För det andra har ni kontrollerat fallet i arbetsordningen. Ni citerade texten i arbetsordningen och undanröjde därmed varje tvivel, och ni fastställde sedan en avslutad omröstning med "inte antagen". Därmed har ni gjort precis det som en seriöst arbetande talman måste göra. Det skulle jag vilja tacka er för.
(Applåder)

Cox
Fru talman! Jag ber er och mina kolleger om ursäkt om jag genom att resa mig upp prövar ert och deras tålamod, men eftersom ni har tillåtit några andra, skulle jag mycket kort vilja uttrycka en åsikt.
Jag respekterar helt och hållet ert personliga val. Vad gäller omröstningen har ni gjort den korrekta tolkningen. Jag beklagar fullständigt detta resultat, men man måste leva som en demokrat med allt vad det innebär. På ELDR-gruppens vägnar, skulle jag vilja ställa en fråga till Europeiska kommissionen. Det är tydligt att direktivet om sammanslagningar och förvärv (uppköp) i den utformning som lagts fram, nu har fallit. Det är en sådan grundläggande och viktig fråga att jag hoppas att vi inte slutar försöka på grund av denna svårighet. Vi måste lära oss av svårigheten och jag uppmanar kommissionen att så snart som möjligt fördubbla sina ansträngningar att lägga fram ett nytt förslag, så att vi kan föra Lissabonreformen framåt. Vi kan inte sända signalen från denna kammare att vi inte bryr oss om den grundläggande ekonomiska dynamiken inom Europeiska unionen. I detta hänseende kan rådet och kommissionen hjälpa oss.
(Applåder)

Talmannen
Kommissionen hörde er, herr Cox.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0227/2001) från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt (5583/1/2001 - C5-0133/2001 - 2000/0116(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om främjande av el från förnybara energikällor på den inre marknaden för el (föredragande: Rothe)
Före omröstningen

Barón Crespo
Fru talman! Jag har bett om ordet innan andra kolleger och angående ert uttalande vill jag först och främst säga att det inte är bara ni som har den åsikten och att andra talmän har följt samma linje förut, såväl Hänsch som jag själv. Jag anser det vara absolut förkastligt att det finns ett slags polisiär övervakning av hur våra kolleger röstar. Att rösta är en individuell och personlig rättighet.
När det gäller detta direktiv vill jag inte bara vända mig till kommissionen, utan även till rådet. Det är ett tekniskt komplicerat direktiv och man kan inte säga att parlamentet har varit oansvarigt i utövandet av våra rättigheter. Vi har arbetat (ni själv som föredragande i det förflutna) med detta direktiv och den lärdom som kommissionen och rådet bör dra i dag är att om man går till andra behandlingen och förlikning, måste man även lyssna på parlamentet i frågor där vi endast har mött motstånd från rådets och kommissionens sida, trots att vi har erbjudit ett flertal möjligheter till att träffa en uppgörelse.
(Applåder)

Talmannen
Jag skall nu ge ordet till Rothe, som vill göra ett kort uttalande om förfarandet.

Rothe
Fru talman! Tack så mycket för att ni kort gett mig ordet. Jag skulle, för att verkligen undvika alla irritationsmoment, bara kort vilja förklara att det i ändringsförslag 1-11, utom ändringsförslag 2 och 4, handlar om kompromisser som redan har gjorts med rådet inför den andra behandlingen - nästan som ett informellt förlikningsförfarande. Jag skulle verkligen vilja be er att ni röstar för detta, eftersom jag anser att vi har uppnått en avsevärd förbättring av den gemensamma ståndpunkten.

Talmannen
Tack, fru Rothe.
Beträffande ändringsförslag 11

Beysen
Fru talman! Jag skulle kort vilja be om er uppmärksamhet för en nödvändig språklig rättelse. I den sista satsen i ändringsförslag 11 bör den nederländska översättningen anpassas. Det står nu: "indien de hiërarchie hierdoor werd ondermijnd". Vid en korrekt översättning från engelskan borde det lyda: "indien deze hiërachie zou worden ondermijnd".

Talmannen
Utmärkt, det noterar vi.
Beträffande artikel 2b)

Korhola
Herr talman! Mitt ärende är likartat. Jag ber att man i protokollet beaktar ett fel i den finska översättningen av den gemensamma ståndpunkten som gäller betänkandet av Roth. Artikel 2.b som gäller definitioner borde lyda så här: med biomassa från jordbruk, inklusive ämnen från växter och djur, skogsbruk samt till dessa relaterade biologiskt nedbrytbara delar av produkter, avfall avfallsprodukter, samt biologiskt nedbrytbara delar av industri- och kommunalt avfall. Nu har alltså ordet "produkt" fallit bort ur den finska versionen. Jag har på den här punkten inte upptäckt några brister i de andra språkversionerna.

Talmannen
Utmärkt. Tack för att ni påtalade det.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten antagen med dessa ändringar.)
Betänkande (A5-0220/2001) av Karas för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om tjänstepensionsinstituts verksamhet (KOM(2000) 507 - C5-0596/2000 - 2000/0260(COD))
Före omröstningen om ändringsförslag 118

Karas
Fru talman! Tack för att jag fått ordet. För det första skulle jag vilja säga att ändringsförslag 118 inte ersätter ändringsförslag 46, utan att vi måste rösta om båda. För det andra har jag ett muntligt ändringsförslag till ändringsförslag 118 om det antas. Det är följande ändring: I stället för ordet exemption skall orden this restriction läggas till, och efter after legal personality infogas only apply to the institutions responsible for the administration and management of such IORPs, if this restriction cannot be enforced under relevant national law against IORPs without legal personality.
Om denna muntliga ändring godtas - förslagsställaren är med på den -, då kan jag uttala mig för att man röstar för.
(Parlamentet godkände beaktandet av det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0211/2001) av Ettl för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 79/267/EEG med avseende på solvensmarginalkraven för livförsäkringsföretag (KOM(2000) 617 final - C5-0557/2000 - 2000/0249(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0212/2001) av Ettl för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 73/239/EEG med avseende på solvensmarginalkraven för skadeförsäkringsföretag (KOM(2000) 634 final - C5-0558/2000 - 2000/0251(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0226/2001) av Flesch för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om inrättande av .EU som toppdomän på Internet (KOM(2000) 827 - C5-0715/2000 - 2000/0328(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Förslag till gemensam resolution om resultatet av Europeiska rådets möte den 15 och 16 juni 2001 i Göteborg
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0225/2001) av Randzio-Plath för utskottet för ekonomi och valutafrågor om Europeiska centralbankens årsrapport 2000 (C5-0187/2001 - 2001/2090(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0222/2001) av Maaten för utskottet för ekonomi och valutafrågor om hur de ekonomiska aktörernas förberedelse inför övergången till euron kan underlättas (2000/2278(INI))
(Parlamentet antog resolutionen.)
RÖSTFÖRKLARINGAR
Betänkande (A5-0237/2001) av Lehne

Imbeni
Fru talman! Detta är första gången som jag avger en röstförklaring och min röstförklaring avser förlikningskommitténs beslut att godkänna direktivet om uppköpserbjudanden, som avslogs i en jämn omröstning av detta parlament. På sätt och vis är jag besviken för jag hade helst sett att direktivet godkändes. Men den dominerande känslan är en känsla av djup tillfredsställelse, och skälet är att vi inom förlikningskommittén, genom att rösta som vi gjorde - 8 mot 6 - har sett till att det är kammaren som fattar beslutet. Vi visste att de femton regeringarna var inbördes oense, att de var splittrade internt, att fackföreningarna och de ekonomiska organisationerna var splittrade, att praktiskt taget samtliga politiska grupper i parlamentet var splittrade. Varför skulle man då besluta klockan två på natten i Luxemburg med sju röster mot sju? Det var ett bra beslut och jag tror att även de vänner som hade velat avsluta matchen i Luxemburg borde tacka oss. Det har varit en fantastisk dag, en engagerande omröstning, en av de dagar som gör att man i ännu högre grad älskar den fantastiska erövring i mänsklighetens historia som kallas demokrati!

McCarthy
Fru talman! EPLP-delegationen röstade för förlikningstexten om sammanslagningar och förvärv. Medan vi inser att huvudsyftet med detta direktiv var att skydda minoritetsaktieinnehavarnas och investerarnas intressen mot skrupelfria direktörer och ineffektiva företagsstyrelser i ett uppköp eller en sammanslagning, uppnådde vi i förlikningen en införlivning av ändringsförslag som lagts fram av socialistgruppen, vilket innebar att de anställdas legitima intressen i ett uppköpserbjudande skulle ha erkänts i detta direktiv.
Somliga anser att detta direktiv inte sträckte sig tillräckligt långt i denna riktning och att det inte sker något verkligt samråd med arbetsstyrkan. Låt oss vara tydliga: det här var ett val mellan ingen information och att tillhandahålla information till arbetsstyrkan under förfarandet med ett uppköp eller en sammanslagning.
Som en hög generalsekreterare i ett brittiskt fackförbund sade, innebär det ett betydande steg framåt och det ger en möjlighet att bygga en stabil grund. Det vore fel att motsätta sig direktivet för att det inte ger tillräckliga informations- och samrådsrättigheter.
Detta direktiv skulle inte ha fått några följder för gemenskapens regelverk med sysselsättningsrättigheter inom EU, eller i de nationella medlemsstaterna. Det var ett minimikrav. Jag tror att ni håller med, fru talman, om att parlamentet inte kan berömma sig självt i och med dess oavgjorda beslut i dag. Vi kommer inte att få något direktiv om sammanslagningar och uppköp och vi kommer inte att få någon information eller något samråd med rättigheter för arbetstagarna, trots att sammanslagningar och uppköp kommer att fortsätta äga rum inom Europeiska unionen.

Fatuzzo
Fru talman! Jag hälsar Imbeni välkommen i kretsen av oss som avger röstförklaringar. För mig är detta sannerligen inte första röstförklaringen!
Jag var mycket osäker, fru talman, när det gällde hur jag skulle rösta - för eller emot - bland annat för att det handlar om en ekonomisk fråga, ett område där jag inte har mycket erfarenhet. Därför följde jag med intresse - dessvärre ingen dröm, fru talman - innehållet i det som sades av Kauppi, som står här bakom mig och som visserligen är ung, men som intresserar sig för alla pensionärer, även de italienska som han nämnde flera gånger. Ni sade att om denna förlikning hade antagits, så hade det underlättat för pensionärerna: jag instämmer och röstade därför för.

Kauppi
Herr talman! Jag anser det mycket beklagligt att den kompromiss som uppnåddes vid medlingsförfarandet i dag förkastades med minsta möjliga marginal. Detta direktiv om företagskapningar var en viktig del och det är en viktig del av det slutliga verkställandet av den inre marknaden i Europa. Detta hade man förberett under en mycket lång tid, tolv år, och jag hoppas därför att arbetet i och med denna knappa omröstning inte varit helt förgäves, det vill säga jag hoppas att arbetet med att utforma gemensamma regler för Europeiska gemenskapen gällande företagskapningar ännu kan fortsätta och att vi kanske en dag finner en kompromiss i frågan, vilken kunde få majoriteten av parlamentet bakom sig. Jag vill ännu ta upp frågan om hur detta kommer att påverka kapitalströmmarna i Europa. Jag anser det mycket oroväckande att vi förra året i Lissabon gjorde upp ambitiösa planer, vilka ser ut att ha förblivit tomma ord. Förkastandet av detta direktiv visar att vi saknar politisk vilja att föra vidare besluten från Lissabon.

Konrad
Fru talman, ärade damer och herrar! Dagens beslut mot ett gemensamt EG-uppköpsdirektiv är att beklaga. Med parlamentets avslag kommer den europeiska kapitalmarknaden att fortsätta att vara splittrad i en kärnfråga: handeln med företag. Framtidsutsikter för en välfärdsökning skapar man genom öppna marknader och fri handel. Detta har dock parlamentet tyvärr frångått. Jag hade verkligen önskat att vi hade uttalat oss för en neutralitetsplikt från styrelsens sida, för ägarnas intressen överensstämmer inte alltid med de intressen de ledande anställda har.
Hänvisningen till att Tyskland behöver mer skydd mot fientliga övertaganden, eftersom det i andra länder finns golden shares och majoritetsaktier, återspeglar ett protektionistiskt tänkande. Man kan inte ägna sig åt protektionism för att andra länder gör det. De europeiska nationalstaterna kommer nu, efter denna omröstning, att skydda sina godbitar inom industrin och finansnäringen, och detta är sammantaget en dålig dag för den inre marknaden och för näringslivet i Europa.

Bourlanges
. (FR) Förkastandet av förslaget till direktiv om uppköpserbjudanden ger för lång tid dödsstöten till varje seriöst försök till harmonisering av finansiella tjänster i Europeiska unionen. Parlamentets beslut befinner sig i skärningspunkten för högst olika förväntningar. Det uttrycker exempelvis den berättigade frustrationen hos anhängarna av en verklig harmonisering av lagstiftningen som allt mindre kände igen sig i en text som var allt mer minimalistisk, tekniskt illa underbyggd och politiskt dåligt balanserad och som velat sanktionera arrogansen hos regeringarna som vägrat varje form av eftergift i riktning mot parlamentet.
Dementin som tillskrivits den parlamentariska delegationen i förlikningskommittén förklaras emellertid av en helt annan känsla av ängslighet och protektionistisk reträtt som omintetgjorde det sköra avtal som tagits fram vid förlikningen. De tyska parlamentsledamöterna fick successivt uppleva hur ett stort antal nederländska, spanska och italienska kolleger instämde i deras strategi med att vägra. När det gäller Frankrike gav landet lektioner i avreglering, som snarare föreföll paradoxala från en socialistisk regering, samtidigt som man lät ett överbeskyddat nationellt företag bedriva en spektakulär allomfattande förvärvsansträngning och uppväcka protektionistiska demoner, som sover förtvivlat lätt, lite överallt i Europa.
Även när direktivet är urvattnat, kastrerat och uppskjutet i fem år föreföll det fortfarande alltför hotande för många. Ingen kommer att gråta över den slutliga förlisningen av en text som, från eftergifter till övergivande, inte var mer än skuggan av en gemensam politik. Ingen kan emellertid bortse från att texten till relativt stort del avvisats av dåliga orsaker. Efter den irländska folkomröstningen är förkastandet av ett direktiv om en grundläggande ekonomisk fråga ytterligare ett tecken på den mycket allvarliga politiska och moraliska kris som Europa i dag genomgår.

Doorn
. (NL) Det är positivt att Europaparlamentet nyss förvisade resultatet från förlikningen om det trettonde direktivet (fientliga uppköp) till papperskorgen. Det innebär att detta odugliga förslag till direktiv nu inte längre är aktuellt och att Europeiska kommissionen snabbt kan ta itu med att utarbeta nya förslag.
Om kommissionen tar hänsyn till hur den stora majoriteten i parlamentet känner kan det ligga ett nytt förslag till direktiv på bordet mycket snabbt. Villkoret för att parlamentet snabbt skall kunna anta det är då att beslutet om ett fientligt erbjudande inte skall ligga hos aktieägarna utan hos styrelsen, att styrelsen tar hänsyn till alla intressen då den fattar sitt beslut, alltså även arbetstagarnas situation, att det nya förslaget skapar ett verkligt level playingfield inom Europa, vilket bland annat innebär att ingripanden från statsmakten, i form av golden shares eller på annat sätt, för att motarbeta övertaganden, förbjuds och att företag i Europeiska unionen under alla omständigheter får använda samma skyddskonstruktioner som företag etablerade i USA.
Det här är det enda sättet att få ett balanserat lagstiftningsförslag på bordet som överensstämmer med den socialdemokratiska traditionen i de flesta europeiska länder och som tydligt sätter stopp för den marknadsfundamentalism som ligger till grund för det förslag som förkastades nyss.

Eriksson, Frahm, Herman Schmid, Seppänen och Sjöstedt
. Frågan handlar om det europeiska storkapitalets institutionella regler för köp och övertagande av stora företag.
På ena sidan står en anglosaxisk tradition som präglas av laissez-faire och open market-principer. På den andra sidan står en korporativ och protektionistisk kontinental tradition. Det är ingen tillfällighet att det ena förslaget lagts fram av en tysk kollega och att motförslaget i gårdagens debatt framför allt förespråkades av engelska kolleger.
Även om Lehnes betänkande innehåller vissa korporativt-patriarkaliska hänsyn till de stora företagens anställda, anser vi inte att något av alternativen tjänar löntagarnas intressen. Vi avvisar dem bägge och kräver i stället att kommissionen skall återkomma i frågan med ett förslag som handlar om hur löntagarnas och konsumenternas intressen och behov skall skyddas i samband med köp och övertag av stora företag.

Figueiredo
. (PT) Polemiken som präglade förlikningsförfarandet för förslaget till direktiv, vilket plenarsammanträdets omröstningsresultat var ett tydligt bevis på (förslagets förkastades, eftersom omröstningsresultatet kom att bli jämnt fördelat), visade att två uppfattningar stod på spel med några praktiska skillnader som rör harmoniseringen av lagstiftningen om uppköpserbjudanden.
Även om några mindre framsteg skedde vid förlikningsförfarandet till försvar för aktieägarna som inte hindrar kontrollen av bolaget och godkännandet av några regler som rör informationsplikt gentemot arbetstagarna, är det fortfarande så att man inte försvarar arbetstagares och små aktieägares möjlighet till insyn.
Och slutligen, även om förlikningsresultatet för Portugal kan ha visst intresse, eftersom de portugisiska bolagen lätt kan komma att bli föremål för gränsöverskridande erbjudanden, finns det andra mer lämpliga former att försvara de nationella intressena på. Därför lägger vi ner våra röster.

Lambert
. (EN) Det var med visst beklagande som jag röstade emot resultatet med ett förlikningsförfarande. Jag är medveten om att stora ansträngningar gjordes för att ge arbetsstyrkan större tillgång till information och för att skydda de små aktieinnehavarnas rättigheter. Men jag anser att medlemsstaterna inte var tillräckligt engagerade i utvidgningen av samråd med arbetstagarna och i vissa medlemsstater kommer följderna faktiskt att vara bakåtsträvande. Jag anser inte att vi borde utvidga rättigheterna för vissa arbetstagare på bekostnad av andra, eller att vi borde rösta för färre samrådsrättigheter än vad vi vill se i det kommande direktivet. Vår inställning måste vara konsekvent. Vi måste nu få våra nationella regeringar att höja sina normer till de bästa, och inte gömma sig bakom en internationell kompromiss.
För små aktieinnehavare kommer det att krävas mer än förslagen i detta dokument för att skydda deras rättigheter gentemot de stora aktieinnehavarna, vars rättsliga ställning kan tvinga dem att sträva efter en maximal utdelning inom ett korttidsperspektiv. Vi bör inte uppmuntra till denna inställning.

Maaten, Manders, Mulder, Plooij-van Gorsel, Sanders-ten Holte och Wiebenga
 - (NL) Förbättringen av den ursprungliga texten innebär att parlamentets åsikt har beaktats, och VVD-delegationen kan acceptera denna text. Den innehåller en utvidgad informationsplikt gentemot arbetstagarna, och dessutom skall öppenhet råda med tanke på den framtida sysselsättningen. Vidare har kommissionen utlovat att ge en expertkommitté i uppdrag att före mars 2002 avlägga rapport om ett antal påstådda otydligheter och tydliga fall av obalans som kan leda till att principerna för den inre marknaden störs. Om undersökningen bekräftar de nämnda antagandena, då kommer kommissionen att vidta lämpliga åtgärder.
Motståndare vill förkasta detta direktiv för att på kort sikt avvakta ett nytt förslag. Vi har dock kunnat se att nationella intressen kan hindra och försena ett nytt förslag påtagligt. Navelskådningens tid är förbi, och vi kan inte blunda för globaliseringen av våra ekonomier. Europeiska företag måste kunna konkurrera med resten av världen och så även investerare.
Vi är medvetna om att detta direktiv inte kommer att vara värt något skönhetspris, men att förkasta det leder till att vi får börja om från början, och det ligger inte i Europas intresse. När allt kommer omkring är stillastående, tillbakagång och rädsla en dålig rådgivare. Vi har därför röstat för!

Markov
. (DE) Min grupp röstar emot det gemensamma utkastet till direktiv från Europaparlamentet och rådet på bolagsrättens område om uppköpserbjudanden. Vi kan inte godta den kompromiss som gjordes i förlikningskommittén.
Skall man tro på talesättet "Den som väntar på något gott väntar aldrig för länge" hade man efter 12 års diskussion kunnat vänta sig ett perfekt direktiv. Motsatsen är dock fallet.
Vilka är problemen?
1. Det finns i medlemsstaterna skyddade företag, det må vara genom röstinskränkningar, "golden shares", rätt att rösta flera gånger osv. Direktivet fastslår att skyddade företag kan överta oskyddade företag, men inte skyddade. Detta innebär att det inte finns någon jämlik behandling ("level playing field").
2. Principer för att fastställa ett lämpligt pris, som skall läggas ifall det blir ett obligatoriskt erbjudande, saknas, liksom principer om majoritetsaktieägarnas rättigheter att förvärva minoritetsaktieägarnas andelar.
3. De europeiska företagen skulle utsättas för press från de stora finanskoncernerna i Europa, varigenom tillväxten inte längre skulle stå i förgrunden, utan uteslutande vinstmaximeringen. Detta ökar i sin tur faran för att många arbetsplatser går förlorade vid övertaganden efter ett sådant mönster.
4. Arbetstagarorganisationerna medbestämmanderätt är otillräckligt uttryckta. En informationsplikt garanterar inte arbetstagarorganisationernas möjligheter till inflytande på uppköpsprocessen.
Även kommissionen är mycket väl medveten om dessa problemställningar, eftersom den föreslår att man skall be en grupp experter på aktiebolagsrätt att rådgöra om en långtgående harmonisering av aktiebolagsrätten, och i mars 2002 redovisa sin inställning till artikel 9 i detta uppköpsdirektiv.
Vad är det här för logik? Jag tror att det hade varit vettigare att först sammankalla en expertgrupp för att lägga fram resultat och sedan utfärda ett direktiv, i stället för att först utfärda ett direktiv och sedan låta en expertgrupp rådgöra om de olösta problemen i direktivet.
Dessutom är det i samband med uppköpsdirektivet ett akut krav att ett direktiv om neutralitetsplikten utfärdas. Det finns ett förslag till ett sådant från 1972 som hittills inte har kunnat slutbehandlats. Jag rekommenderar Bolkenstein och rådet att de gör sina läxor. Eftersom vi vill bevilja dem denna möjlighet har vi röstat emot det aktuella dokumentet.

Marques
Parlamentets och rådets direktiv, som rör bolagens rättigheter i samband med offentliga erbjudanden syftar till att harmonisera medlemsstaternas lagstiftning när det gäller bolag som lyder under ett lands lagstiftning och som blir föremål för ett erbjudande, då deras egendom (lös egendom, värdepapper) blir förhandlad på en reglerad marknad. Det huvudsakliga syftet är att skydda minoritetsaktieägarnas intressen och, som en effekt av harmoniseringen, skydda dessa intressen då ett offentligt erbjudande innebär ett gränsöverskridande. Man vill alltså, genom att definiera en princip om lika behandling av alla aktieägare, skapa minimikrav för att alla aktieägare skall kunna uttala sig och ta ställning till erbjudandet, med förbehåll för, genom regler för offentliggörande av erbjudandet och tidsfristen för antagandet, att bolaget samtidigt bedriver verksamhet under samma tid.
Därför ger jag mitt fulla stöd till den uppnådda överenskommelsen och följaktligen till det gemensamma förslaget, som godkänts av förlikningskommittén, till Europaparlamentets och rådets direktiv om uppköpserbjudanden, som syftar till att upprätta några gemensamma harmoniserade regler för att göra förfarandet mer enhetligt och se till att alla aktieägare får samma skydd.

Meijer
. (NL) Tidigare var de flesta företagen småskaliga och knutna till en stad eller ett område. Deras egendom var inte anonym, och deras personal arbetade där hela livet. Under lång tid gav statsmakterna sitt stöd till att företag skulle förbli i händerna på en regional eller nationell ägare eller till grundandet av företag på icke-kommersiell grund som bättre kunde tjäna arbetstagarnas och konsumenternas intressen. I ett samhälle där allting görs underordnat en fri marknad och världsomspännande konkurrens har företag nu blivit handelsvara. När det passar uppköparna och de gamla aktieägarna läggs de ned därför att deras vinstmarginal inte är lika bra som resten av koncernen, deras märkesnamn kan klistras på andra produkter, eller så kan deras produktion flyttas till ett land med låga löner och otillräcklig miljölagstiftning. Konsekvenserna för sysselsättningen, för den sociala sammanhållningen i företagets omgivning, för konsumenterna och för utrymmet för en demokratiskt fastställd politik från statsmakternas sida är ytterst negativa. Därför är fortfarande överskådliga, kontrollerbara och småskaliga företag verkligen att föredra framför världsomspännande jättar som ideligen överraskar andra och de som fastställer lagen. Fusioner utan vetorätt för fackföreningsrörelsen och staten leder till olyckor. Jag avvisar denna handel med företag och röstar emot förslaget.

Thyssen
. (NL) Till min besvikelse har jag i fråga om övertagandedirektivet blivit tvungen att rösta mot förlikningskommitténs resultat.
Jag tycker att det är beklagligt att min röst emot bidrar till att så många års arbete går förlorat. Men när allt kommer omkring är det ju slutproduktens kvalitet som skall vara vårt rättesnöre. Slutprodukten är inte bra, bland annat därför att den gör de europeiska företagens ställning gentemot amerikanska uppköpserbjudanden för svag och framför allt svagare då en amerikansk rörelse är målföretag för en europeisk anbudsgivare.
Dessutom är allting koncentrerat till endast en aspekt, nämligen ökning av aktiekapitalet, medan andra defensiva tekniker eller instrument inte stäms av mot varandra. Den som tror att detta förslag leder till att europeiska företag kommer att behandlas på likvärdigt sätt misstar sig således.
Till min besvikelse, i all uppriktighet, kunde jag av dessa anledningar inte göra något annat än att rösta emot.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0227/2001) av Rothe

Fatuzzo
Fru talman! Nyligen besökte jag den vackra ön Capri: sol, hav, blå himmel, och jag mindes en annan vacker ö, denna gång i Sverige, ön Gotland, även den vacker: hav, himmel, sol och ... vindkraftverk! Där fanns, fru talman, eftersom dessa öar är mycket blåsiga, anordningar som omformade vindens energi till elektricitet. Detta är det Europa som jag tycker om, och jag tror att även de europeiska medborgarna skulle tycka om det. Därför röstade jag för större satsningar när det gäller förnybar energi.

Schierhuber
Fru talman! Vi har i dag i den andra behandlingen röstat om främjande av el från förnybara energikällor på den inre marknaden för elektricitet. Kommissionens vitbok har gett oss en uppgift, nämligen att år 2010 skall en andel på 12 procent av energiförbrukningen täckas av förnybara energikällor. För att uppnå detta mål måste vi främja elektricitet från förnybara energikällor med hjälp av olika incitament, för vi är på långa vägar inte i närheten av detta mål.
Ny teknik behöver obyråkratiska, okomplicerade och effektiva stödmekanismer. Jag skulle här och nu framför allt vilja betona den förnybara energins betydelse för landsbygden. Energialstring och odling av energigrödor erbjuder en alternativ inkomstmöjlighet för våra bönder i Europa som absolut måste användas. Därigenom kan landsbygdens mångfald förstärkas och användas på ett vidgat sätt. Däri ser jag en stor chans för jordbruket och för en sund landsbygd i vårt gemensamma Europa.

Korhola
Herr talman! Vi röstade nyss om definitionen för förnybara energikällor och i samband med det preciserades även begreppet biomassa. Man konstaterade att man med biomassa avser den biologiskt nedbrytbara delen i produkter som härstammar från jord- och skogsbruk och därmed förknippad industri. Trots att parlamentet tyvärr inte upprepade den definition vi godkände förra gången, enligt vilken torv räknas som förnybar till den del den förnyas årligen, vill jag konstatera att torven underförstått ingår i den nu godkända versionen. Varje trädgårdsmästare vet nämligen att torven är en biologiskt nedbrytbar produkt. Den bryts ned helt och hållet, vilket är självklart eftersom den har uppstått på biologisk väg. Bakterier och mikrober bryter ner den om den lyfts upp från sitt syrefria tillstånd. Den bryts även ned på myrens yta. Härpå baserar sig även teorin om torvens tillväxt: en sådan myr växer där det uppkommer mera torv än vad som bryts ned. Eftersom detta är oföränderliga fakta, hoppas jag att parlamentet, kommissionen och rådet gör det underförstådda uttryckligt och tydligt nämner torven i fortsättningen. Detta hoppas jag i miljöskyddets namn.
I min egen granskning, vilken parlamentet godkände i november, satte man upp gränser för användningen av torv: man skulle inte röra kapitalet, bara utnyttja räntorna. Miljöorganisationerna som baserade sina åsikter på föråldrad information om myrarnas kolkretslopp motsatte sig paradoxalt nog min formulering gällande förhindrande av överexploatering av myrarna, och här är resultatet: girighet har ett tråkigt slut, förmodligen även miljögirighet. Jag hoppas att diskussionen fortsätter.

Caudron
. (FR) Utskottet för industrifrågor godkände enhälligt Mechtild Rothes (PSE, D) betänkande om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om främjande av el från förnybara energikällor på den inre marknaden för elektricitet. Den gemensamma ståndpunkten som antogs i mars skiljer sig avsevärt från den ståndpunkt som antogs vid den första behandlingen i parlamentet i november förra året, även om rådet godkände ungefär en tredjedel av de ändringsförslag som parlamentet föreslagit. Föredraganden har försökt finna en kompromiss före den andra behandlingen i parlamentet och förklarade för utskottet att rådet, vid det trepartssammanträde som arrangerades tisdagen den 19 juni, godkände åtta av de nio kompromissändringsförslagen.
Den enda punkt som inte lösts är frågan om huruvida avfallsförbränning bör betraktas som en förnybar energikälla. Rådet avser att ta med den. Parlamentsledamöterna betonar emellertid att stödet till den förnybara energin måste vara förenligt med gemenskapens övriga målsättningar, bl. a. den om att respektera hierarkin i hanteringen av avfall. Därför bör förbränning av osorterat hushållsavfall inte uppmuntras av direktivet eller av ett framtida system för stöd till förnybara energikällor.
En av de djupaste meningsskiljaktigheterna mellan de två lagstiftningsorganen gäller frågan om huruvida de nationella målsättningarna beträffande användning av förnybara energikällor bör vara tvingande eller bara vägledande. Parlamentet betonade i november behovet av tvingande bestämmelser, men rådet motsatte sig det. Kompromissen innebär att om medlemsstaterna inte gjort några framsteg för att nå sina nationella vägledande målsättningar skall kommissionen lägga fram förslag som kan innehålla tvingande målsättningar. De nationella vägledande målsättningarna skall överensstämma med den globala vägledande målsättningen på 12 procent av den inhemska bruttoenergiförbrukningen år 2010 från förnybara energikällor. Samtidigt bör dessa utgöra en vägledande del om 22,1 procent av den totala elektricitetsförbrukningen i gemenskapen.
(Förklaringen kortades ned genom tillämpning av artikel 137 i arbetsordningen)

Caveri
. (IT) Den förnybara energins betydelse och en ökad användning av sådan energi i Europa: dessa resonemang ligger till grund för den andrabehandlingsrekommendation som vi i dag diskuterar.
Jag bekräftar min tillfredsställelse med det gemensamma löfte som bestämmer 2010 som tidsfrist för att 12 procent av den europeiska elektricitetsmarknaden skall ha sitt ursprung i förnybara källor till nytta även för miljön: vi vet alla hur aktuella dessa frågor är, framför allt i samband med klimatförändringarna.
När det gäller "det vita guldet", dvs. det vatten som utnyttjas i Europas bergsområden för att framställa hydroelektrisk energi innebär rekommendationen en uppgradering av en resurs som är av grundläggande betydelse för ekonomin i bergsområdena. Det gläder mig att se att som ett resultat av behandlingen i parlamentet, så har en del av mina förslag till förbättringar nu införts i texten.
Detta gör det möjligt - och det är ett viktigt konkret exempel, även om det är i liten skala - för mitt Valle d'Aosta, den främsta alpregionen, att tryggt inrikta sina investeringar på vattenkraften och sätta stopp för den fyrtioåriga exproprieringen av denna tillgång för den lokala ekonomin genom nationaliseringar och monopolställning inom den italienska elektricitetssektorn. Först nu kan detta rättas till tack vare ett europeiskt initiativ som även släpper in den regionala kompetens som härrör från självständighetsstadgan för min dal.
Det är ur denna sypunkt positivt att Europeiska unionen utnyttjar den rent definitionsmässigt förnybara energikälla som vattenkraften är och erbjuder trygghet och uppmuntringsmekanismer på marknaden, något som vi kommer att kunna ha glädje av i bergsområdena, framför allt där elektricitetsbolagens ledning är direkt framsprungen ur lokalbefolkningen.

Meijer
. (NL) Till följd av marknadskrafterna, varvid det handlar om att hitta den billigaste i stället för den renaste elektriciteten, hotar användningen av sådana förorenande bränslen som kärnkraft, stenkol, brunkol och olja att öka. I Nederländerna står relativt rena kraftverk stilla för att kunna importera billig men smutsig ström. Att så snabbt som möjligt ersätta dessa smutsiga bränslen med sol, vind och vattenkraft är oumbärligt för bevarandet av vår miljö. I ställer för att arbeta aktivt för att alstra elektricitet i nya former ber man först den individuella konsumenten att köpa renare energi till ett avvikande pris hos en annan leverantör. Dessa leverantörer kan nu leverera mindre ren ström än vad konsumenten kräver. Detta leder till försök att räkna fler former för alstrande av elektricitet till ren energi. Förbränning av osorterat organiskt hushållsavfall och av träavfall har alltid ägt rum, och räknas nu plötsligt till den rena kategorin för att kunna uppnå målen. Mitt stöd till alstrande av ren energi gäller inte för detta tillägg. Stora investeringar i ny ren energi som föregriper efterfrågan hos konsumenterna och som inte är beroende av avlägsnande av avfall är ett alternativ till det system som rådet nu vill ha.

Sacrédeus och Wijkman
. Vi svenska kristdemokrater välkomnar direktivet om elektricitet från förnybara energikällor. Vi accepterar att den el som utvinns vid förbränning av den del av hushållsavfallet som är biologiskt nedbrytbart får räknas in i de nationella vägledande målen. Helst såg vi dock att förbränning av osorterat hushållsavfall inte borde få räknas som el härrörande från förnybar energikälla. Därför accepterar vi inte att förbränning av osorterat hushållsavfall skall ges stöd.
Den kompromiss som har förhandlats fram med rådet i detta fall anser vi egentligen vara för svag. Rådet har i detta hänseende fattat ett beslut, men inte dess innebörd. Vikten av att direktivet antas så snabbt som möjligt, inte minst med tanke på den drivande roll som EU har och måste hålla fast vid under de kommande klimatförhandlingarna, anser vi dock utgöra tillräcklig motivering för att stödja den kompromiss som har förhandlats fram med rådet i detta avseende. Vi väljer därför att stödja kompromissen.
Betänkande (A5-0220/2001) av Karas

Fatuzzo
Fru talman! Karas betänkande avser tjänstepensionsinstituten. I dag, fru talman, skriver vi inte den 4 juli 2001, utan den 4 juli 2030. Bry er inte om att räkna ut hur gamla vi är 2030, utan lyssna noga. År 2030 träffar en fransk pensionär en engelsk pensionär och säger: "Har du sett vilken bra pension vi har? Tänk, att år 2000 hade de europeiska medborgarna bara hälften så mycket i pension som vi har nu. Och hur har vi lyckats med det? Jo, genom ett europeiskt direktiv tvingade vi samtliga medlemsstater att placera samtliga pensionsmedel, som dittills betalats in till staten, i tjänstepensionsfonder, fonder som har förvaltat pengarna väl och därigenom skapat goda pensioner".

Krivine och Vachetta
. (FR) Förslaget till direktiv och Karas betänkande om tjänstepensionsinstitut och kompletterande system är ytterligare ett angrepp mot de befintliga pensionssystemen i Europeiska unionen.
Karas betänkande stöder sig på de mycket liberala slutsatserna från Europeiska rådet i Feira för att godkänna direktivet. Åtgärden grundas på en minimiharmonisering av reglerna och ett "anglo-saxiskt" synsätt på reglerna, som tar sig uttryck i en avsaknad av exakta regler för att fastställa de åtaganden som gjorts av pensionsfonderna.
Direktivet motsvarar kraven från den engelska och nederländska pensionsfondsindustrin, som vill kunna ingripa på europeisk nivå med en enda fond i stället för olika fonder i respektive land.
Ännu en gång underordnar sig Europeiska unionen den gemensamma marknadens diktatur, och denna gång inom pensionsområdet, med konsekvenser som vi ändå känner till alltför väl: ökade skillnader mellan anställda, konfiskation av finansmarknaderna och aktieägarna när det gäller pensionssparande och ökade påtryckningar från pensionsfonderna mot de anställda.
I stället för att harmonisera nedåt och skapa en gemensam marknad när det gäller pension, borde vi på europeisk nivå inrätta ett system som bygger på solidaritet och fördelning.
Vi har därför röstat emot Karas betänkande och vi avvisar förslaget till direktiv.

Meijer
. (NL) Företagare har upptäckt företagspensionsfonderna som källa till riskkapital. De styrande betraktar dessa fonder som en del av en integrerad finansiell marknad som skall bidra till den europeiska ekonomins konkurrenskraft. Under förväntningen att vinsten skall öka får företag, som enbart har som mål att göra vinst, tillgång till pensionspengar. Inom kort kommer bankernas och försäkringsbolagens aktieägare att profitera på vinster, de pensionerade får bära den ökande risken till följd av att skyddskonstruktioner bortfaller och de nackdelar som det innebär att gå över till en annan arbetsgivare eller en annan medlemsstat kommer inte att lösas. Den föreslagna europeiska bestämmelsen gör inte rättvisa åt orsakerna bakom uppkomsten av dessa pensionsreserver. Pension är ett medel för omfördelning och komplettering av inkomster för att erbjuda alla människor varaktig existenstrygghet, även vid det tillfälle då de vid en ålder av 70, 90 eller 110 år inte längre är produktiva. En statlig pension som är lika för alla och av tillräcklig storlek är den bästa garantin för att ingen förlorar rätten till inkomst. Yrkespensioner är däremot endast fördelaktiga för människor med ett högt betalt fast arbete. De erbjuder ingen lösning för människor som ofta varit tvungna att byta arbete eller arbetsgivare. Det gäller i ännu högre grad för kompletterande privata pensioner som endast kan köpas av den som är i stånd till och beredd att investera individuella överskott hos ett försäkringsbolag under de produktiva åren.
Betänkande (A5-0211/2001) av Ettl

Fatuzzo
Ettls betänkande avser solvensmarginalkraven för livförsäkringsföretag. Jag tror, fru talman, att Europa som verkligen värnar om de europeiska medborgarnas livskvalitet, kvaliteten hos konsumtionsvaror av alla de slag, borde tvinga de livförsäkringsbolag som följer detta direktiv att lägga till följande förklaring efter sitt namn: "Detta är ett pålitligt försäkringsbolag enligt det europeiska direktivet". Till exempel: "Si och så försäkringar, pålitliga", så medborgarna vet vilket försäkringsbolag de skall anförtro sina tillgångar.
Betänkande (A5-0212/2001) av Ettl

Fatuzzo
Ettls andra direktiv innehåller också föreskrifter om bättre garantier för att andra försäkringar än livförsäkringar skall bli solventa. Detta tänkte jag på i natt, fru talman. Jag sov mycket dåligt i natt, jag drömde en verklig mardröm. Varför? Jag drömde att det hus jag bor i förstördes. Jag sprang ut ur sovrummet och såg desperat hur Fatuzzos hus förstördes. Och jag blev ännu mer desperat eftersom jag hade försäkrat huset i ett dåligt försäkringsbolag. I det ögonblicket vaknade jag och jag kom lyckligtvis ihåg att min försäkring i stället var bra och framför allt att mitt hus inte var förstört, utan att jag befann mig i Strasbourg.
Betänkande (A5-0226/2001) av Flesch

Fatuzzo
För att illustrera min röstförklaring om Fleschs betänkande om toppdomänen " .EU" i datorerna, så vill jag berätta att häromdagen träffade jag, just i Strasbourg, en vacker flicka från ett av länderna i Östeuropa, ett av de länder som söker inträde i unionen. Medan vi pratade och promenerade sade denna unga flicka från en liten by i Bulgarien: "Varför tillåter ni inte att kandidatländerna kommer med i Europeiska unionen så att också de kan utnyttja toppdomänen ' .EU' på Internet?" Och detta är en fråga som jag härmed bollar vidare till Flesch.

Caudron
. (FR) Detta betänkande gäller ett förslag till förordning om inrättande av " .EU" som toppdomännamn på Internet. Kommissionens förslag motsvarar de krav som formulerades vid rådet i Lissabon (23-24 mars 2000). Europeiska rådet i Stockholm (23-24 mars 2001) upprepade samma önskemål genom att bekräfta att rådet, tillsammans med kommissionen, kommer att vidta nödvändiga åtgärder för att garantera att toppdomännamnet " .EU" ställs till användarnas förfogande så snart som möjligt.
Denna formulering kan förefalla något barbarisk och kräver några förklaringar. Förordningen skall vara en handling av allmän karaktär som fastställer en ram för att skapa ett register '.EU'. Detta register borde skriva avtal med såväl kommissionen som ICANN (Internet Corporation for Assigned Names and Numbers). Jag erinrar om att ICANN inrättades i oktober 1998 i syfte att bemöta den amerikanska hegemonin i förvaltningen av Internet. Detta privata företag utan vinstintresse hanterar fyra nyckelsektorer på Internet, däribland DNS (system för domännamn) och tilldelningen av utrymme för Internetprotokolladresser.
ICANN består av en ledningskommitté på 19 medlemmar. Dess direktörer och externa ledamöter väljs utifrån kriterier om geografisk balans. ICANN omfattar slutligen 4 rådgivande kommittéer, däribland GAC (regeringskommittén) där Europeiska kommissionen och medlemsstaterna deltar.
Europeiska unionen har till min stora tillfredsställelse beslutat att satsa helhjärtat på detta organ för att spela en avgörande roll i den internationella förvaltningen av Internet och förstärka ICANN:s neutralitet.
Om Europeiska unionen i samma anda vill göra sig gällande i cyberrymden, måste den skapa ett domännamn i likhet med sina medlemsstater. De nationella territorierna känns igen på Internet med hjälp av domännamn som '.-uk' eller '.be'. Ett sådant skapande skulle utgöra en avgörande faktor för att påskynda utvecklingen och den elektroniska ekonomin och handeln i Europa.
Det föreföll mig därför viktigt att godkänna det goda arbete som utförts av föredraganden.
Europeiska rådet i Göteborg

Fatuzzo
Fru talman! Jag skulle vilja uttala mig även om betänkandet om Europeiska rådets möte i Göteborg. Som ni vet så beslöt man vid detta möte att kraftfullt ta itu med problemet med pensionerna i Europeiska unionens femton stater. Skulle jag alltså avhålla mig från att förklara varför jag röstade för? I går, under lunchen, vid ett seminarium med Kangaroo group, här i Europaparlamentet, lyssnade jag med stor behållning på en japansk företagsledare som sade: "Vi inom det japanska näringslivet väntar otåligt på att man skall skapa en enda, enhetlig europeisk pension, med gemensamma regler och lagar för hela Europa". Jag är med andra ord inte den enda som kräver en europeisk pension! Jag gläder mig med andra ord och därför röstade jag för detta betänkande eftersom rådet i Göteborg valde denna väg.

Posselt
Fru talman! Vi har i den här resolutionen yttrat oss om Makedonien, och jag skulle bara vilja säga att jag anser att det är bra att Europeiska unionen engagerar sig djupt i Makedonien, men vi bör inte göra detta som överlärare, utan vi bör göra detta med respekt för människorna och folken där. Makedonien har en flerpartiregering där alla nationer är representerade. Landet har en proeuropeisk premiärminister och en framstående proeuropeisk president. När vi ständigt talar om minoriteternas rättigheter, då måste vi se att de europeiska minoritetsstandarder som vi hela tiden talar om tyvärr inte heller finns i EU. Därför borde vi verkligen gå till verket med en viss ödmjukhet, erbjuda våra tjänster men inte ständigt uppträda som överlärare.
Vi borde framför allt stärka regeringen, i och med att vi gör det tydligt att den som samarbetar med Europeiska unionen, som Makedonien gör, den får också ett massivt politiskt och materiellt stöd från oss. Därför beklagar jag att kommissionär Patten, som tyvärr inte är här längre, talade om att pengar från oss gick dit och att dessa sedan användes till bomber. Det var ett verkligt befängt yttrande mot denna demokratiskt valda flerpartiregering, och jag hoppas att våra makedoniska vänner i form av sin president snart kommer att avlägga ett besök hos oss i Strasbourg, att Boris Trajkovskis besök kan tas igen. Vi måste agera mot tendenserna till sönderfall, men det kan vi bara göra om vi stärker de demokratiska auktoriteterna.

Scallon
Fru talman! Till förmån för en demokratisk och rättvis europeisk union ber jag rådet att respektera folkets förkastande av Nicefördraget genom att genast stoppa en vidare ratificering. Jag uppmanar också kommissionen, såsom fördragens väktare, att se till att kravet på enhällighet upprätthålls. Jag kräver också att all vidare ratificering stoppas.
Jag, och de människor som jag företräder, stöder ett enat demokratiskt Europa och en utvidgning. Jag välkomnar därför kommissionens bekräftelse av min uppfattning att utvidgningen kan fortskrida utan att Nicefördraget ratificeras. Jag anser att utvidgningen borde fortskrida med all hast så att kandidatländerna inte bara kan få dela fördelarna med ett medlemskap i Europeiska unionen, utan också fullt ut bidra till diskussionen om den typ av europeisk union som vi vill bygga.
Jag stöder en fullständig och öppen diskussion före regeringskonferensen 2004, men inte i form av ett konvent.

Berthu
. (FR) Europeiska unionen håller på att uppfinna en ny form av demokrati: demokrati utan folken. Det är den slutsats man drar när man ser den arrogans med vilken Europeiska rådet i Göteborg föraktade den irländska omröstningen. Den nya tjänstgörande rådsordföranden Guy Verhofstadt har förstärkt denna uppfattning i dag, genom att i förväg lägga fram slutsatserna av den debatt som är tänkt att inledas inför regeringskonferensen 2004.
Organisationen av denna debatt i Frankrike, till följd av kommunikén den 11 april som publicerades gemensamt av premiärministern och presidenten, visar just att den är en bluff redan från början.
Båda påstår sig vilja inleda en diskussion om Europas framtid, men ratificeringen av Nicefördraget, som är avgörande i denna framtidsvision, har i vårt land medvetet smusslats undan, man har inte vänt sig till det konstitutionella rådet, inte genomfört någon folkomröstning, debatterna i nationalförsamlingen och i senaten har varit extremt korta, inläggen torftiga, om man accepterar dem från anhängarna av den suveräna tanken, däribland Philippe de Villiers, som förefaller vara de enda som bevarar en tankefrihet i detta sammanbrott i den nationella politiska klassen. På så sätt kommer den mest avgörande texten för unionens framtid, den nya överstatliga utvecklingen för Nicefördraget, att diskuteras.
För övrigt är det uppenbart att allt är organiserat för att diskussionsforumen enbart skall leda till slutsatser som är godtagbara för federalisterna. Inte nog med att sammanträdena förbereds av prefekterna - vilket säger en hel del om graden av oberoende gentemot regeringen - dessutom kommer slutsatserna att skrivas av en sammanfattande grupp av tio experter som valts ut fritt av presidenten och premiärministern. Jag skrev själv till de två ledarna för den verkställande makten den 20 april för att be dem om att denna grupp skulle omfatta samtliga politiska komponenter som väljs vid Europavalen. Man ser resultatet av det: bland de nomineringar som gjorts letar man förgäves efter den minsta opponent, även av mindre betydelse, mot Bryssels linje.
Som grädde på moset måste detta skrattretande förfarande avslutas i oktober, vilket innebär att den stora nationella debatten kommer att ha pågått i fyra månader, varav två semestermånader. Men man förstår mycket väl varför det skall avslutas så snabbt: i slutet av året skall vi gå in i den farliga perioden med att byta ut nationella mynt och sedlar mot euro. Våra nationellt ansvariga har självfallet inte alls lust att få en debatt på halsen om Europa vid det tillfället.

Korakas
. (EL) - Toppmötet i Göteborg kommer att gå till historien inte bara för det som inträffade i kongresslokalen utan också för det som utspelade sig utanför denna. De tiotusentals demonstranterna som uttryckte sina protester mot EU:s antifolkliga, auktoritära och centraliserade struktur möttes med våld utan motstycke av polisen. Det visade sig på så vis att EU:s ledare ännu en gång beslutar i folkens frånvaro. Det är inte bara så att Europaparlamentets resolution inte alls tar upp de tusentals demonstranternas krav och naturligtvis inte heller offren för polisvåldet utan den antar karaktäriseringar såsom "specialiserade kommandon" och bidrar på så vis till att bereda mark för vidtagande av ännu hårdare och mer odemokratiska åtgärder för att bemöta det fientliga folket vid EU:s och övriga imperialistiska organisationers kommande toppmöten.
Gentemot Irlands "nej" till Nicefördraget intar Europaparlamentet samma ställning som rådet vilket förklarar sig vara beslutet att "på alla sätt och vis bidra till att hjälpa den irländska regeringen att finna en väg framåt". I detta sammanhang utövar man påtryckningar på den irländska regeringen att till varje pris ratificera fördraget före slutet av 2002 och därigenom trotsa det irländska folkets uttryckliga mening.
När det gäller den tragiska utvecklingen i FYROM tillstyrker resolutionen interventionspolitiken men också Natos föresats att " inte låta sig tilldelas rollen som fullskalig fredsbevarare". Hur EU uppfattar frågan om att nå en överenskommelse uttrycktes naturligtvis tydligt av det särskilda sändebudet Léotard som uppmanade FYROM:s regering att inleda en dialog med de albanska extremisterna.
Därtill uttrycker resolutionen gillande över framstegen som gjorts rörande militariseringen av EU, utvecklingen av en insatsstyrka för akuta ingripanden och "utvecklingen av permanenta och fungerande förbindelser med Nato" samt uppmanar medlemsstaterna att "återföra sina försvarsbudgetar till den nivå som krävs för att kunna uppnå de ambitiösa målen i ESFP".
Trots de interna imperialistiska motsättningar som har uppstått är ihärdigheten tydlig när det gäller frågan om utvidgningen och politiken med sikte på att stänga in nya länder i EU, även om tidsplanen blir alltmer otydlig. Eftersom de känner till att motståndet ökar bland kandidatländernas folk i och med framtidsutsikterna med en anslutning föreslår de samtidigt såsom ett lockbete ett deltagande för dem i valet till Europaparlamentet 2004.
För övrigt bekräftade toppmötet i Göteborg inriktningen från Lissabon och Stockholm innebärande att den ekonomiska situationen måste bemötas med strängare åtgärder vilka går emot folkliga intressen och drabbar arbetstagarna, och där främst pensionssystemen och rent allmänt socialförsäkringssystemen utgör måltavlor.
På grund av alla de ovannämnda skälen röstade Greklands kommunistiska partis Europaparlamentariker nej till resolutionen.

Krivine och Vachetta
. (FR) I januari 2001 aviserade det svenska ordförandeskapet för Europeiska unionen blygsamt tre prioriteringar: miljö, utvidgning och sysselsättning. Sex månader senare, vid Europeiska rådet i Göteborg, kan man konstatera att man misslyckats.
På sysselsättningsområdet kännetecknades perioden av en våg av massiva avskedanden i stora transnationella koncerner som skaffar sig miljoner euro i vinst, såsom Marks & Spencers eller Danone. EU har än en gång visat prov på sin oförmåga att motverka marknadernas och aktieägarnas diktatur, exempelvis genom att inrätta en skatt på spekulativa transaktioner (av typen "Tobinskatt"), genom att förstärka de anställdas och medborgarnas rätt till kontroll över ekonomin eller genom att lagstifta på europeisk nivå för att förbjuda avskedandena.
När det gäller utvidgningen är det enda framtidsperspektiv som erbjuds kandidatländerna att deras ekonomi helt enkelt absorberas i den gemensamma marknaden. Inte i något fall kommer befolkningen att tillfrågas, vare sig om behållaren eller innehållet i anslutningen. Irlands "nej" visar på nytt att Europa inte kan byggas utan folket kring ett demokratiskt, politiskt och socialt projekt.
På internationell nivå har avslutningsvis Europeiska unionen visat att den inte lyckats att positivt påskynda konfliktlösningen, bl. a. genom att införa en rättvis och hållbar fred för Israel i Palestina.
Det svenska ordförandeskapet kommer framför allt att kännetecknas av polisprovokationerna som dekorerade toppmötet i Göteborg. Den nödvändiga omprövningen av de europeiska projekten besvarade regeringarna för första gången från sin bunker med våld, genom att använda eldvapen mot demonstranter. Det krävs snarast ett annat Europa: ett demokratiskt Europa och sociala framsteg. Vi kommer därför att rösta emot den gemensamma resolutionen.

Lambert
. (EN) Det finns mycket att rekommendera i denna resolution, särskilt när det gäller hållbar utveckling. Jag välkomnar uppmaningen att EU skall ratificera Kyoto-protokollet, som är en avgörande internationell överenskommelse när det gäller att skydda vår planet.
Jag välkomnar det förnyade åtagandet att uppnå FN:s mål för utvecklingsbistånd och jag hoppas att detta äntligen kommer att uppnås, eftersom det finns ett mycket stort behov av det.
Jag välkomnar också det behov som uttryckts av att EU skall förbereda sig fullt ut för världstoppmötet om hållbar utveckling.
Varför lade jag då ned min röst för förslaget i sin helhet?
Jag anser inte att utvecklingen av en gemensam säkerhetspolitik, som strävar efter att förbinda oss närmare med Nato, ryms inom EU:s hållbara utveckling. Jag anser inte heller att vi borde be Irland att förneka sin aktuella folkomröstning och förbereda en ratificering av Nicefördraget. Genom en sådan uppmaning bortser man från folkets demokratiskt uttryckta önskemål och hedrar inte denna kammare.

Martinez
. (FR) Genom att plagiera rapporten från Europeiska rådet i Göteborg den 15 och 16 juni 2001 erbjuder den gemensamma resolutionen som blandar gröna, rosa, vita liberaler och violetta från den kristna demokratin - dvs. en synkretisk och politisk majoritet som går från herrar Schröder-Jospin till herrar Aznar-Chirac via die Grünen, Joschka Fischer och Dominique Voynet och Alain Madelins ultraliberala - uppenbarligen en handel med gamla ord, koncept och problem - alltifrån dödsstraffet (punkt 32) till "skattepaketet" (punkt 25), via bananerna (punkt 30), Léotards diplomatiska resa till det som blivit f.d. jugoslaviska republiken Makedonien (punkt 42), utan att för den skull glömma den resterande gemensamma jordbrukspolitiken, utvecklingsstödet, Kyoto, USA:s skattebedrägerier, skatteparadisen i Västindien, utvidgningen eller behovet av ett konvent - till outsagt minne av Philadelphia 1787 - för att anta en europeisk konstitution 2004.
Men detta uppbart oenhetliga krimskrams döljer de två huvudidéerna från den oligarkiska sekt som styr oss, nämligen föraktet för folket och strävan efter en dunkel "världsledning".
Det brysselska Europafederala oligarkiska föraktet för folken uttrycks både i punkt 3, genom att man vägrar att respektera de tydliga konsekvenserna av den irländska folkomröstningen som analyseras som en återvändsgränd som kräver att man "hittar en utväg", och i punkt 9, där folkens spontana avvisande av de världsomspännande avarterna - från Seattle till Göteborg, via Prag, Nice, Davos, Washington, Salzburg eller kanske i morgon Genua - fördöms som en "provokation", och man glömmer att rätten till "motstånd" mot det ekonomiska förtrycket, som världsmarknaden utövar mot kvinnor och män vid Marks & Spencers och Danone, via Moulinex, Michelin, Vilvorde, Alcatel, Ericsson eller AOM, är en av de friheter som bekräftas två århundraden före den europeiska stadgan, som för enbart de rika proklamerar formella rättigheter som arbetslösa, utslagna ungdomar och åldringar utan tillgångar inte för sin del finner grundläggande.
De nio punkter som ägnas åt den hållbara utvecklingen - med till och med ett världstoppmöte i Johannesburg 2002 - döljer dessutom dåligt, utan dunkelheten i detta oklara koncept som blivit en katekismens referens, strävan efter ett världsuppförande som mirakulöst skulle lösa problemen, bl. a. för Afrika, med underutveckling, aidsepidemi, ekonomiskt slaveri eller fattigdom som avsiktligt upprätthålls av frihandelsivrarna som inte betalar bomullen, kakaon, kaffet och alla råvaror till sitt rätta pris, dvs. priset för livet för dessa människor vars arbete man exploaterar.

Meijer
. (NL) Jag konstaterar att exakt det som jag förutspådde den 15 mars och den 3 maj har skett under den senaste tiden. Det kan ni lätt kontrollera i protokollen. Jag sade då att uttalande av stöd för den makedoniska regeringen och fördömande av så kallade extremister inte skulle leda till ett sökande efter lösningar, fred och försoning utan till uppmuntran av våld. En del av den makedoniska befolkningen och av den makedoniska regeringen tror att man löser alla problem genom att ignorera eller fördriva den stora albanska minoriteten. Den delen vill köpa vapen med hjälp av bidrag från Europeiska unionen. De fortsätter att avvisa ett system som innebär att albanska blir förvaltningsspråk och undervisningsspråk i den del av landet där de albanskspråkiga bor. Utan ett system som är jämförbart med hur den belgiska staten är organiserad förväntar jag mig ingen hållbar lösning. Jag önskar rådet och kommissionen lycka till när de nu äntligen försöker att se till att deras ansträngningar inte leder till mer våld och förtryck, utan till en fredlig lösning som alla berörda parter kan stödja.

Queiró
. (PT) Jag kunde inte rösta för den gemensamma resolutionen om toppmötet i Göteborg, trots att den innehöll flera positiva slutsatser, särskilt när det gäller utvidgningen, förhållandena kring toppmötet, uppföljningen av Europeiska rådet i Lissabon, utrikesförbindelserna, särskilt de med Mellanöstern, bland annat.
De flesta Europaparlamentarikerna fortsätter att framhärda i en debattmodell efter-Nice, både till metod och innehåll, vilket inte bara urvattnar stats- och regeringschefernas slutsatser i Nice utan även de gällande fördragen, särskilt när det gäller den snäva kritiken av den mellanstatliga metoden och ambitionen att fastställa en bred tidsplan, kanske inte så realistisk för den där debatten, tvingade mig att välja att lägga ner min röst. Jag tycker inte heller att slutsats 5 var så positiv, eftersom jag upplever att det inte faller på den irländska regeringen att ratificera fördraget, utan på Irlands befolkning, enligt det landets gällande författning.

Souchet
. (FR) En resolution från Europaparlamentet om toppmötet i Göteborg skulle ha kunnat vara användbar om den hade rättat in sig i ledet jämfört med det självsvåld som visades av rådet i dess slutsatser om resultatet av den irländska folkomröstningen om Nicefördraget, som är en ny illustration av ett antidemokratiskt avsteg från den europeiska konstruktionen som är mycket oroande. Det är tyvärr inte fallet. Alla diskussioner om Europas framtid, och särskilt utvidgningen, borde ändå hädanefter ta hänsyn till detta entydiga röstresultat.
Hur kan man beklaga den till stor del antidemokratiska karaktären hos den nuvarande Europeiska unionen, och påstå sig vilja åtgärda det utan att börja med att respektera den vilja som tydligt uttryckts av folken och, i detta fall, av det enda folk som uppmanats att uttala sig genom folkomröstning, en i högsta grad demokratisk process, om det nya fördraget?
Det irländska folkets beslut som kom efter två folkomröstningar, och som redan visat på den ökande klyftan som uppstår mellan Europa sådant det är och det Europa som de europeiska folken vill ha, borde ge effekten av en hälsosam chock. Den slutsats man måste dra av den irländska folkomröstningen är att ett hållbart Europa bara kan byggas på respekten för nationella demokratier. Det är brådskande att fullständigt återuppta den europeiska konstruktionen, på helt andra grunder än de från Nice, som borde utgöra den yttersta inkarnationen av en process som inleddes med Enhetsakten och fortsatte med Maastricht och Amsterdam, för att leda till ett Europa som i dag avvisas av dess folk.
Det är uppenbarligen inte den riktning som det belgiska ordförandeskapet avser att ta. För att lösa de demokratiska bristerna inom unionen föreslår ordförandeskapet att en europeisk skatt skall inrättas, trots att enbart de nationella parlamenten är demokratiskt bemyndigade att tillstyrka skatt. Ordförandeskapet förespråkar ett sätt att utarbeta det framtida fördraget inom ramen för instanser vars demokratiska berättigande är, om inte tveksamt, så åtminstone mycket indirekt. Ordförandeskapet förhöjer euron, vars införande inte önskats av något folk och som i stället utgör en emblematisk illustration av ett Europa som påtvingas folken och inte önskas av dem.
Man tycks inte ha tagit till sig den irländska erfarenheten. Förr eller senare måste man ändå lyssna till folken. Ju fortare desto bättre, om man vill att de på nytt tar till sig en europeisk idé som de i dag avlägsnar sig ifrån.

Tannock
. (EN) Jag lade i dag helt och hållet ned min röst angående resolutionen från toppmötet i Göteborg, och rekommenderade mina brittiska konservativa kolleger att göra detsamma eftersom vi, trots att vi helt och hållet stöder hänvisningarna till ett välkomnande av EU:s utvidgningsprocess och uppmaningarna att stödja reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och en hållbar utveckling, hade ett antal förbehåll om andra aspekter av rapporten. Dessa innefattar punkt 3, där det antyds att EU inte fullt ut stöder det irländska folkets beslut att förkasta Nicefördraget i sin folkomröstning; punkt 6, där en kontroversiell konventmodell föreslås för att föra förhandlingarna vidare mot nästa regeringskonferens; punkt 25, där skattepaketet angående skatteharmonisering och en källskatt stöds; punkt 26, där företagsrådsåtgärder som är inspirerade av det sociala kapitlet rekommenderas; och punkterna 33 och 34, där stöd ges för en oberoende europeisk säkerhets- och försvarspolitik som skulle kunna frigöra oss från Nato. Annars finns det många positiva aspekter i rapporten, så på det stora hela var den riktiga ståndpunkten enligt de brittiska konservativa att lägga ned vår röst.
Betänkande (A5-0225/2001) av Randzio-Plath

Berthu
. (FR) Europaparlamentets betänkande om budgetåret 2000 för ECB och bankens rapport om samma fråga försöker undanröja skillnaderna i bedömning och lägga fram en enad fasad inför det fysiska utbytet av mynt och sedlar. Men om man skrapar lite på ytan visar sig motsättningarna, och de har omfattande konsekvenser, eftersom de hänvisar till brister som är mycket svåra att korrigera i byggandet av den gemensamma valutan.
Låt oss exempelvis se på de institutionella frågorna. Den första skillnaden gäller makten för ministerrådet: Europaparlamentets betänkande förespråkar en förstärkning av den ekonomiska samordningen och stabilitetsprogrammen (punkt 5 i resolutionen), vilket förutsätter en förstärkning av Eurogruppen och dess möjligheter till åtgärder. I rapporten från ECB betonas i stället att de två första åren med euron har visat att ramen för den ekonomiska politiken på europeisk nivå varit tillfredsställande (sid 3). Det visar sig därför att banken hårdnackat försvarar sitt oberoende, och tydligt känner att politikens ökande makt vid förvaltningen av den gemensamma valutan, inom ett icke optimalt valutaområde, riskerar att leda till svåra konflikter. Men är en teknokratisk förvaltning att föredra? Uppriktigt sagt är båda vägar omöjliga att genomföra.
Den andra skillnaden gäller öppenheten: I Europaparlamentets betänkande krävs på nytt (punkt 4) att protokollen från ECB-rådets möten skall publiceras vilket väcker motvilja hos ECB, av en anledning som Europaparlamentet envisas med att inte se: i det särskilda fallet med euroområdet, som består av distinkta nationer, skulle konflikter mellan rådsmedlemmar enkelt uppgå i konflikter mellan nationer, vilket skulle skada eurons trovärdighet, som redan är alltför svag. Ännu en gång hänvisar man till den icke-optimala karaktären i de tolv medlemmarnas valutaområde.
Den tredje skillnaden gäller röstningen i ECB-rådet: I ECB:s rapport försvaras principen " en ledamot, en röst" , eftersom de nationella centralbankernas rådsmedlemmar fattar beslut utan personligt ansvar, och inte som företrädare för sitt land (sid 181). I Europaparlamentets betänkande noteras å sin sida reformen som Nicefördraget tillför artikel 10 i ECB:s stadga, som skulle kunna göra det möjligt att i framtiden vikta rösterna i förhållande till ländernas storlek (punkt 17 i resolutionen). En sådan reform skulle vara förenlig med de stora ländernas önskemål, bl. a. Tysklands, som klagar över ECB:s " orörlighet" som underförstått tillskrivs de små ländernas oproportionerliga betydelse i ECB-rådet. Operationen är långtifrån genomförd, eftersom den förefaller strida mot andan i Maastricht, ECB:s ställning och de små ländernas intressen, som kommer att få säga sitt. Ännu en gång diskuteras den gemensamma valutan för flera nationer under motsatsförhållanden.

Figueiredo
. (PT) Europeiska centralbanken (ECB) följer sin grundläggande målsättning att stabilisera priserna, vilket i praktiken innebär att bibehålla den blygsamma löneökningen i euroområdet. En blind målsättning, som grundar sig på kontroll av inflationen, och som glömmer den monetära politikens bidrag till ekonomisk tillväxt och arbetstillfällen. En omständighet som i värsta fall kan leda till deflation och arbetslöshet. Det är med denna målsättning som utgångspunkt, t.o.m. vid en ekonomisk försvagning, som ECB inte medger lättnader för räntan som kan stimulera till investeringar och minska kostnaderna för hushållens och övriga ekonomiska aktörers alltför höga skuldsättningsnivå. Man glömmer att euroområdet inte är ett homogent område och det finns specifika strukturella svårigheter, framför allt i sammanhållningsländerna, som t.ex. Portugal.
Det är den stabiliserande monetära politiken som stabilitetspakten ålagt som föredraganden tackar för, där går våra åsikter något isär, tack vare en bättre ekonomisk samordning och bättre dialog per kvartal med Europaparlamentet, som ger en ram åt ECB:s politik. Men ECB behöver en effektiv politisk kontroll och inte bara en ekonomisk samordning som alltmer följer stabilitetspaktens mål och EU:s nyliberala riktlinjer.

Meijer
. (NL) Under upptakten till det obligatoriska inväxlandet av sedlar och mynt till euromynt i elva medlemsstater går all uppmärksamhet till den irritation som detta kommer att ge upphov till strax efter årsskiftet. Maatens förslag innebär ett försök att få denna process att gå lite snabbare och effektivare. Men det grundläggande problemet har mer att göra med årsrapporten från Europeiska centralbanken. Till skillnad från Randzio-Plath, föredraganden, ser jag ingen anledning att framföra några komplimanger. Eurons värde måste hållas på en hög nivå genom en stabilitetspakt som tvingar de nationella statsmakterna att sänka sin utgiftsnivå och att avstå från lån. Den politiken är totalt misslyckad nu när euron har sjunkit långt under dollarn, inte tillfälligt utan för en längre tid. Under tiden har den årliga inflationen redan blivit högre än räntan i ett antal medlemsstater, däribland Nederländerna. Prisstabiliteten kommer förmodligen inte att överleva det kommande årsskiftet. Det ser inte längre ut som om euron kommer att förvärva en sådan ställning som internationellt betalningsmedel som dollarn har. Därigenom är det inte heller möjligt att efter amerikanskt exempel övervältra en del av de årliga budgetunderskotten på resten av världen, som fortsätter att värja sig mot att inneha en växelvaluta som sjunker i värde. Kort sagt, ECB har gjort fiasko, vilket gör det nödvändigt att förkasta denna årsrapport.

Patakis
. (EL) Betänkandet om Europeiska centralbanken (ECB) som är under diskussion rör dess andra verksamhetsår efter det att den tredje etappen av EMU har påbörjats. Av just denna anledning borde Europaparlamentet inta en strängare och mer krävande hållning i sin kritik av ECB:s förehavanden eftersom resultat föreligger som är till nackdel för arbetstagarna och banken stöder en närmare anknytning mellan den ekonomiska politikens allmänna inriktning och stabilitets- och konvergensprogrammen.
Med föregiven anledning att bekämpa inflationen och att strikt iaktta stabilitetspakten - en "plåga" som drabbar arbetstagarna - sätter ECB igång sanktionssystemet för att lyckas med den omtalade prisstabiliteten och visar därmed likgiltighet för de ekonomiska och sociala följder som bankens beslut orsakar.
ECB tillkännager att lönepolitiken skall moderniseras vilket innebär flexibilitet och osäkerhet inom arbetslivet. ECB trycker på för en allmän privatisering, vilken skall gynna konkurrensen och kapitalets vinster.
Banken säger dock inget om spekulation och "fiffel" inom finansmarknaden eftersom ECB med den förda räntesänkningspolitiken gör vad den kan för att befordra denna utveckling.
Det sagda beror på att Europeiska centralbanken hittills har höjt eller sänkt sina räntor genom att följa den amerikanska räntepolitiken med målsättning att finansiera planer gällande spekulation. Duisenberg kommer att tala om för oss huruvida han antar sin kollega Greenspans uppfattning att grunden för den nya perioden av tillväxt bör vara en ökad lönsamhet när det gäller de mycket stora tillgångar som företagen förfogar över vilkas avkastning är det som behövs till stöd för aktiekurserna och för att få igång en ny period av investeringar.
Förmodligen instämmer han eftersom han har sagt till oss att ECB:s styrelse fortsätter att följa löneutvecklingen samt tendenserna avseende efterfrågan inom och utanför EU och att löneökningarna, trots oljeprischocken, var måttfulla, något han beskrev som "mycket positivt", och underströk att år 2002 kommer inflationen att begränsas till 2 procent på grund av sänkta löner; det är alltså monopolföretagens vinster som kommer att utvecklas.
Vad skall vi säga utöver detta? Allt är sagt i betänkandet och av chefen för ECB. Inget lämnas osagt om den ytterst negativa avregleringspolitiken som leder ekonomierna till nedgång, och det som utlovas för arbetstagarna är en ökande arbetslöshet, nedmontering av det arbetstagarna har byggt upp och en garanterad fattigdomsnivå medan välfärden tar sikte på det stora kapitalet för att detta skall bli allt starkare.
Vi är alltså negativa till det stöd som Europaparlamentet ger ECB:s politik eftersom den ger upphov till ökad fattigdom för de flesta och för arbetstagarna, medan större vinster och privilegier kommer ett fåtal tillgodo, det vill säga de europeiska monopolen. Det är en politik för ojämlikhet och ökad exploatering av arbetstagarna.
Av dessa skäl röstade Greklands kommunistiska partis Europaparlamentariker nej till detta betänkande och vi tror att den folkliga massrörelsen med sin kamp kommer att bringa denna barbariska och omänskliga politik mot folket på fall.

Peijs
. (NL) Min grupp har röstat mot punkt 20. Anledningen till det är följande. I punkt 20 talas om att skärpa de villkor som kandidatänderna till Europeiska unionen måste uppfylla om de vill delta i den monetära unionen. Vi är inte mot en debatt om de nya medlemsstaternas anslutning till den monetära unionen, men för närvarande anser vi att det är lite för tidigt. Det kommer att dröja säkert ytterligare två år innan de första länderna verkligen ansluter sig, och sedan dröjer det säkert två år till för att länderna skall kunna fungera i växelkursmekanismen. Vi får inte binda oss för tidigt; det kan fortfarande hända mycket. Om ett eller två år kommer mycket att stå klart.

Titley
. (EN) Jag välkomnar denna tredje årsrapport från chefen för Europeiska centralbanken, Duisenberg.
Jag beklagar emellertid att ECB inte följer de höga normer för insyn, redovisningsskyldighet och öppenhet som Bank of England ställt upp. Bank of England beviljades ett operativt oberoende i maj 1997, i en av den nya Labourregeringens första lagar. Protokoll från sammanträden i dess utskott för valutapolitik, däribland omröstningsregister och resonemang, offentliggörs nu efter ca sex veckor. Detta ökar marknadens tilltro till dess beslut och är ett bra exempel på ett öppet styrelsesätt.
Det kan knappast vara ett sammanträffande att Storbritannien, sedan Labourregeringens modiga beslut i maj 1997, har åtnjutit en förut icke skådad period av ekonomisk stabilitet. Det kan inte heller vara ett sammanträffande att Labour-regeringens beslut vid den tiden kritiserades av Tories, med sina starka konjunktursvängningar, som håller ett utomordentligt rekord när det gäller ekonomisk instabilitet och inkompetens.
ECB kommer inte att få marknadens fulla förtroende förrän den blir mer öppen.
Med införandet av eurosedlar den 1 januari 2002 kommer Duisenberg säkerligen att stå inför en utmaning som kan mäta sig med vilken som helst. Jag välkomnar ECB:s beslut att dela ut euromynt till konsumenterna och större sedlar till affärslivet i förväg. Jag är emellertid övertygad om att konsumenterna och de små- och medelstora företagen inte kommer att ha mindre sedlar i sina händer förrän på själva "e-dagen". Detta kan mycket väl ge upphov till ett oupphörligt kaos och en oupphörlig förvirring som till varje pris bör undvikas. Den praktiska övergången till euron den 1 januari 2002 kommer tydligen att bli ett avgörande prov för ECB och jag hoppas verkligen att ECB kommer att möta denna utmaning.
Jag skulle väldigt gärna vilja att ECB följde en politik med öppenhet och insyn som liknar den hos Bank of England. Det vore märkligt om Storbritannien gick från en ståndpunkt med insyn till en med relativ sekretess. Om Storbritannien någonsin skall ta till sig euron, måste ECB därför också anta en större öppenhet.
Betänkande (A5-0222/2001) av Maaten

Fatuzzo
Min sista röstförklaring, fru talman, avser de ekonomiska aktörernas förberedelser inför övergången till euron. Den 1 januari 2002 får vi äntligen euron i Europa. Men, fru talman, förra veckan befann jag mig i en bar i den kommun där jag bor, Curno i provinsen Bergamo i Italien, och medan jag betalade mitt kaffe sade ägaren, medan hon talade med de andra kunderna: "Hur skall vi göra i januari 2002? Om jag får betalt i lire, skall jag då ge tillbaka i euro? Och om kunderna betalar i euro, skall jag då ge växel i lire?" Jag hittar inga svar i detta dokument och inte heller i några andra, och därför kräver jag, i denna min röstförklaring, att man skall övergå direkt till euron den 1 januari 2002, utan någon övergångsperiod.

Berthu
. (FR) När man i Maatens betänkande upptäcker de medel som förespråkas för att underlätta det fysiska utbytet av mynt och sedlar från och med den 1 januari 2002 slås man av de bristande proportionerna mellan dessa futtiga knep och problemets omfattning. Uppenbarligen har hela denna operation utformats från början utan något som helst beaktande av de svårigheter som människor möter i sitt dagliga liv. Och det fortsätter så.
Vad tjänar det egentligen till att släppa ut sedlar i euro några dagar i förväg för att medborgarna skall kunna vänja sig vid det (denna punkt är för övrigt ännu inte uppnådd), när man samtidigt ser att inget ekonomiskt stöd kommer att ges till de små handlarna som kommer att påtvingas orimliga åtgärder, att ingen garanti om ersättning för falska euro kommer att beviljas och att förslaget att låta den nationella valutan finnas kvar för att underlätta livet för våra landsmän högmodigt förkastats.
Det visar sig i dag - men är det verkligen en överraskning? - att allmänheten är föga entusiastisk. I Maatens rapport noteras till och med när det gäller informationskampanjer att "man berättigat kan konstatera i vilken utsträckning resultaten varit en besvikelse hittills" (motivering, sid 16). Men hans reaktion är oroande: enligt honom måste man för att motivera de små företagen hota med olika behandling om euron inte antas efter den 1 januari 2002: "Med tanke på att "mjuka" informationskampanjer knappast påverkat de små och medelstora företagen finns det anledning att vara tydligare" (ibidem).
På så sätt kommer Europa att massivt ingripa i våra landsmäns dagliga liv från och med den 1 januari 2002 men det kommer att vara till det sämre, för de kommer att omedelbart och på ett påtagligt sätt bli medvetna om att hela denna operation av massivt utbyte endast kunde uppstå i en hjärna som är fullständigt omedveten om - eller till och med främmande för - de mest blygsamma praktiska problem, och att den bara kunde blomstra i ett institutionellt system som är avskuret från folken.
Vi hoppas bara att det kommer något gott av det onda, och att denna erfarenhet i morgon kan användas för att ge Europa en nyorientering.

Figueiredo
. (PT) Oberoende av vår negativa inställning då den gemensamma valutan skapades, inte bara på grund av våra idéer om självbestämmande, utan också på grund av de ekonomiska följderna för en stat som förlorar kontrollen över sin monetära politik och växelpolitik, med allt det innebär för arbetstillfällena, inklusive stabilitetspaktens och den blygsamma löneutvecklingens underliggande filosofi, anser vi att det är viktigt att fästa större uppmärksamhet vid denna förberedelseetapp innan euron skall börja cirkulera.
Det är viktigt att skapa makroekonomiska mekanismer som minimerar kostnaderna. Under övergångsperioden kan det inte vara meningen att arbetstagarna och de små och mycket små företagen skall betala kostnaderna för övergången till euro, antingen genom en konstgjord höjning av priserna eller kostnaderna för hela processen och försöken till missbruk och bedrägerier som kan komma att uppstå under den perioden.
Det är särskilt viktigt att ge ett effektivt stöd till den traditionella handelns viktiga uppgift att upplysa befolkningen eftersom den står närmast den. De här affärsmännen är mycket viktiga för hela förfarandet med utbyte av den nationella valutan mot den gemensamma, vilket kräver lite extra ansträngningar, förutom alla de mycket stora förändringarna, särskilt i samband med bokföring, intern och extern dokumentering, datorsystem osv.

Hortefeux
. (FR) Jag röstade för Maatens betänkande och vill betona kvaliteten i det arbete som utförts av vår föredragande.
Jag gläds åt att vår kammare äntligen uttalar sig om en så viktig fråga, men beklagar samtidigt att det sker först 181 dagar innan euron skall införas. Det blev brådskande att vi uttalade oss om det som är en ekonomiskt prioritet och fortfarande är en källa till frågor som kännetecknas av oro bland våra landsmän.
I Maatens betänkande fästs uppmärksamheten på de huvudsakliga problemen och man föreslås praktiska lösningar som skulle kunna underlätta övergången till euron. Dessa beaktanden bör man ta hänsyn till på alla beslutsnivåer och inom alla sektorer.
Vi får inte glömma att vid sidan av företag och finansmiljöer har de europeiska medborgarna också en roll att spela, och att deras reaktioner beror på effektiviteten i de informationskampanjer som hittills bedrivits. Ännu en gång betonar det föga uppmuntrande resultatet av dessa kampanjer behovet av konkreta förslag som direkt berör det dagliga livet.
Om dessa förslag konkretiseras borde de göra det möjligt att omvandla den förståeliga ängslan till berättigad förväntan.

Lulling
. (FR) I min egenskap av ledamot av utskottet för ekonomi och valutafrågor hade jag lämnat ett antal ändringsförslag till förslaget till betänkande från vår kollega Jules Maaten om möjligheter att hjälpa de ekonomiska aktörerna att övergå till euron. Jag noterar med tillfredsställelse att samtliga ändringsförslag godkänts.
I denna debatt ligger det mig varmt om hjärtat att ännu en gång betona behovet av att hålla dörren öppen för de tre medlemsstater som valt att inte genast gå med i euroområdet. Jag skulle därför vilja betonade behovet av en informationskampanj som inte bara vänder sig till de medlemsstater som deltar i projektet med den gemensamma valutan, utan även de övriga, genom att ge dem en särskild plats jämfört med tredje land. En politisk signal i den riktningen lämnas med vårt betänkande.
Kostnadsfri omräkning till euro av mynt från ett annat land i euroområdet har varit föremål för ett annat ändringsförslag, varav en stor del godtagits i det slutliga betänkandet. Alla medborgare i Europeiska unionen har ett antal mynt från sina utlandsresor, i affärer eller på fritiden. Många av dem får inte tillfälle att använda dem innan mynt och sedlar i euro införs den 1 januari nästa år. Jag ställde därför i slutet av november förra året en skriftlig fråga i ärendet till kommissionen. Kommissionen svarade undvikande genom att hänvisa till oproportionerliga hanteringskostnader. Jag undrar emellertid om det är rättvist att medborgarna ännu en gång får stå för kostnaderna för det omöjliga i att byta ut sedlar och mynt från andra medlemsstater som de har. Det är därför med tillfredsställelse som jag noterar att parlamentet bedömer det nödvändigt att bankerna får rekommendationer för att garantera att utbytet av mynt i de tolv medlemsländer som ansluter sig till euron kan ske på samma villkor som utbytet av sedlar. Jag hoppas att de ansvariga i regeringarna och banksektorn inte slår dövörat till som kommissionen.

Vlasto
. (FR) Jag lyckönskar herr Maaten till hans utmärkta betänkande om möjligheten att underlätta de ekonomiska aktörernas förberedelse inför övergången till euron.
Ett halvår innan den gemensamma valutan införs behöver vårt parlament intressera sig för de ekonomiska transaktionerna och förberedelserna av den sista etappen.
Det är i dag, i denna slutetapp, som medlemsstaterna spelar en avgörande roll.
Vissa ekonomiska aktörer kommer exempelvis att vara frestade att höja priserna genom omotiverade avrundningar.
I min egenskap av ordförande för en turistbyrå - den i Marseille -, har jag hört talas om sådana tillämpningar och oron från vissa yrkesgrupper.
Införandet av den gemensamma valutan kommer att kräva en anpassningsperiod under vilken det blir nödvändigt att lugna konsumenterna och inte bedra dem.
Berörda aktörer måste bli medvetna om att man inte får främja de små omedelbara vinsterna på bekostnad av konsumenternas förtroende och en smidig övergång till den gemensamma valutan.
Jag vill för övrigt betona betydelsen av åtföljande åtgärder för samtliga små och medelstora företag.
Jag kan konstatera att inom exempelvis turistsektorn är ett stort antal av dem inte tillräckligt förberedda. Jag beklagar det och jag antar att de ekonomiska aktörerna från andra sektorer befinner sig i samma konstnärliga dunkel.
Lösningen med skattteincitament som förespråkas i Maatens betänkande är ett bra förslag.
Medlemsstaterna måste i denna senaste riktlinje försöka finna stimulanser för att uppmuntra de ekonomiska aktörerna att snabbt vänja sig vid euron, för att förebygga de kostnader som nya förseningar skulle innebära för dem.
(Förklaringen kortades ned genom tillämpning av artikel 137 i arbetsordningen)
(Sammanträdet avbröts kl. 13.25 och återupptogs kl. 15.00.)

Provan
Herr talman! Jag hänvisar till artikel 135.2 där det står: "Används det elektroniska omröstningssystemet skall resultatet registreras endast i siffror". Om en omröstning med namnupprop har begärts i enlighet med artikel 134.2: "skall omröstningsresultatet emellertid registreras namn för namn och föras till protokollet från sammanträdet efter politisk grupp och i bokstavsordning efter ledamöternas namn".
Skulle ni vilja vara vänlig och tala om för oss huruvida det korrekta omröstningsresultat som hittills tillkännagivits kommer att finnas i morgondagens protokoll? Det verkar finnas en oförenlighet mellan det resultat som visades på tavlan och det resultat som har tillkännagivits, vilket var 273 för och 272 emot.
Kammaren, och media på våningen under ...
(Blandade reaktioner) ... skulle, med tanke på all uppståndelse, vilja ha ett förtydligande av vilken parlamentets ståndpunkt är.
(Applåder)

Miller
Herr talman! Min ordningsfråga är precis densamma som Provans. Jag, liksom många ledamöter i denna kammare, tittade i det officiella registret vid lunchtid i dag, och det står 273 för, och 272 emot. Om det är det officiella registret - och det är det register som tillkännages - då skulle jag vilja påstå att det omröstningsresultat som talmannen gav i morse inte är korrekt.

Cox
Herr talman! Mitt namn är uppenbarligen inte Al Gore och det här är inte Florida. Jag vill inte diskutera frågan med ödesdigra stansspill eller vad det nu var i Florida, men jag, liksom de andra kollegerna, har tittat på det skriftliga registret och det visar 273 röster för och 272 röster emot, i motsats till tillkännagivandet av resultatet och sifferbeviset tidigare i dag.
När vi i ELDR-gruppen, för en gångs skull och med ansenliga ansträngningar, lyckades rösta som en enhet, och befinner oss på förlorarsidan i en sådan omröstning, är det ännu viktigare för oss att ta upp den här frågan. Det kan finnas flera förklaringar av teknisk karaktär och jag skulle i så fall vara intresserad av att få höra dem. Men detta berör något av en mycket grundläggande politisk karaktär, och enbart tekniska svar om ett register som uppvisar en skillnad i röster kanske inte är tillräckligt. Jag känner till den artikel där det står att talmannens beslut om omröstningar skall vara definitivt.
För tillfället insisterar jag inte på något särskilt resultat, även om jag förbehåller mig rätten att fortsätta att ifrågasätta de tekniska och politiska aspekterna. Vad jag däremot frågar, herr talman, är om ni, på ordförandeskapets vägnar, i enlighet med artikel 138, är i stånd att göra ett tydligt uttalande vid denna tidpunkt om vilken ståndpunkten är och vilket resultatet av den genomförda omröstningen är.

Talmannen
Ordförandeskapet kommer att uttala sig när vi har kommit igenom talarlistan för ordningsfrågor.
Herr Poettering har ordet för en ordningsfråga.

Poettering
Herr talman! Jag hade helst inte velat vara tvungen att begära ordet nu eftersom jag utgick från att ni i början av sammanträdet hade gjort ett uttalande om hur ni ser på den svåra situationen. Jag har begärt ordet enbart för att andra har begärt det och jag kände mig tvungen att också göra det.
Till att börja med anser jag dock att det är nödvändigt att ni gör ett uttalande om hur ni ser på saker och ting. Jag förbehåller mig rätten att då återigen begära ordet. Jag fortsätter inte med mitt inlägg om ni nu informerar kammaren.
(Applåder)

Barón Crespo
Herr talman! Jag är inte ordförande för någon av Förenta staternas federala domstolar, men jag kanske kan hjälpa er. För det första: det är en tradition här i kammaren och det är dessutom i enlighet med arbetsordningen att det resultat som gäller är det som ordförandeskapet har tillkännagett. Denna regel har tillämpats vid andra tveksamma fall; jag syftar på fallet Ruiz Mateos som nyligen diskuterades här. Det resultat som ordförandeskapet har tillkännagett är det som gäller.
För det andra vill jag fästa er uppmärksamhet på ett dokument som ni alla ledamöter har, eller har haft på bordet i dag: i går tisdag när Provan innehade ordförandeskapet meddelade han att det finns en ny ledamot i parlamentet som ersätter Casini, nämligen Mario Brienza. Det skulle vara till hjälp att veta om ni har kontrollerat huruvida Brienza gjort bruk av sina rättigheter och röstat i dag utan att kammarens tjänsteenheter har hunnit registrera honom i omröstningssystemet inom sina vanliga arbetsrutiner. Om det är så, har detta problem fått sin förklaring och jag vidhåller vad jag sade i början: det resultat som gäller är det som ordförandeskapet har tillkännagett; och om det inte är så, kommer vi in på vågade tolkningar som inte leder någon vart. Jag ber er, herr talman, att ni kontrollerar om Brienza har röstat.
(Applåder)

Talmannen
Mina damer och herrar, jag märker att alla inlägg handlar om samma sak ...
(Skratt och kommentarer) Ni vet att ett av kraven för att vara talman för denna kammare är att man måste ha en mycket god iakttagelseförmåga.
(Skratt och kommentarer)Eftersom jag märker att ni alla tar upp samma fråga och om Bouwman, Lehne, Medina Ortega och Bourlanges som har bett om ordet kommer att göra detsamma, vill jag be er om att ni drar tillbaka er rätt att yttra er för att ordförandeskapet skall kunna ge er en förklaring till vad som har skett.
(Applåder)Ärade kolleger! Vi har denna förmiddag genomfört en omröstning som det elektroniska systemet har registrerat som oavgjord med 273 röster. Det elektroniska systemet har troget återspeglat verkligheten i kammaren i det ögonblicket. När resultatet kontrollerades efteråt överensstämde det emellertid inte med den förteckning över kammarens ledamöter som tjänsteenheterna har. Denna skillnad har naturligtvis sin förklaring, en enkel och logisk förklaring.
Förklaringen är, ärade ledamöter, att den ersättare som nyligen har tillkommit ännu inte har registrerats i den förteckning som tjänsteenheterna har. Det handlar som sagt om en enkel förklaring på ett fullständigt förståeligt faktum som jag dessutom vågar mig på att kalla trivialt.
Ärade ledamöter, ni har nu fått höra förklaringen, och denna förklaring kommer att bekräftas vid den talmanskonferens som har sammankallats för detta syfte kl. 16.15 i eftermiddag, men jag har nu har meddelat er i förväg. Jag vill att ni skall veta att omröstningen har genomförts korrekt, att resultatet är det som ni känner till och som ni har sett med egna ögon här i förmiddags och i och med detta är den här frågan ur världen.
(Applåder)Poettering har ordet för en ordningsfråga.

Poettering
Herr talman! Jag noterar ert uttalande och anser också att den är korrekt i fråga om förfarandet och enligt vår arbetsordning. Jag sätter värde på att parlamentets talman naturligtvis har rätt att sammankalla talmanskonferensen. Men talmanskonferensen - och det är anledningen till att jag ännu en gång har begärt ordet - kan bara ta emot information från parlamentets talman, och har ingen rätt att ändra några beslut som talmanen meddelade i morse.
(Applåder)

Talmannen
Herr Poettering! Denna talmanskonferens har helt enkelt sammankallats som en artighetsgest från talmannens sida gentemot gruppordförandena för att informera dem om denna incident på ett korrekt sätt.
Cox har ordet för en ordningsfråga.

Cox
Herr talman! När jag talade tidigare sade jag att jag skulle vilja förbehålla mig rätten att tala igen. Jag kände personligen till förklaringen, som ni nu har gjort öppet. Det är ett olyckligt tekniskt misstag, men jag godtar att det var ett ärligt misstag. Jag godtar också uttalandet, även om jag gör det motvilligt. Men om det enbart är ett tekniskt misstag, skulle det vara ett politiskt misstag att sammankalla en talmanskonferens för att inom ett av kammarens politiska organ ta itu med något som det finns en fullständigt rimligt teknisk förklaring till. Jag kommer inte att närvara vid ett sådant sammanträde, eftersom jag anser att ni borde ta ett beslut som ordförandeskap så att saken skulle vara avklarad.

McCarthy
Det här är ingen banal fråga. Vi godtar det logiska skäl som ni har angivit, men jag måste ställa er ytterligare en fråga. Hade den ledamot som ersatte Casini egentligen rätt att rösta, eftersom Casinis avgång meddelades så sent som i måndags kväll. Enligt artikel 8 i arbetsordningen, har det skett en skriftväxling mellan Europaparlamentet och den italienska regeringen, så att vi faktiskt kan bekräfta om han har rätt att rösta, och om så är fallet är det givetvis en giltig röst.

Talmannen
Fru McCarthy! Det gläder mig att kunna informera kammaren om att alla ledamöter som var närvarande under förmiddagen hade rätt att rösta.

Nassauer
Herr talman! Om ni tillåter ytterligare en upplysning: Hela den här uppståndelsen hade varit fullständigt överflödig om parlamentets administration, efter framställandet av denna lista och konstaterandet att till skillnad från det förkunnade resultatet var enbart 272 nejröster angivna, hade fastställt felet innan listan hade publicerats. Det hade man egentligen kunnat vänta sig!
(Applåder)

Välkomsthälsning
Talmannen
Mina damer och herrar! Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar en delegation från Jemens parlament, ledd av dr Abdelwahab Mahmoud, vice talman för Jemens parlament, vilken har tagit plats på åhörarläktaren och som gör oss äran att besöka oss med anledning av det andra interparlamentariska mötet med delegationen för förbindelserna med Mashrekländerna och Gulfstaterna.
(Applåder) Det är en stor glädje för denna kammare att konstatera Jemens vilja att närma sig Europa och vi uttrycker våra förhoppningar om att detta andra möte kommer att bli början på en viktig etapp mot ett förstärkt samarbete med Europeiska unionen som gör det möjligt för Jemen att åter finna vägen mot välstånd och att befästa sin demokrati.
Vi önskar delegationen ett framgångsrikt möte och en angenäm vistelse i Strasbourg.

Mänskliga rättigheter i världen / Grundläggande rättigheter i unionen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
(A5-0193/2001) av Wouri för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Europaparlamentets resolution om de mänskliga rättigheterna i världen år 2000 och Europeiska unionens politik beträffande mänskliga rättigheter;
(A5-0223/2001) av Cornillet för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om situationen för de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen (2000).

Wuori
. (FI) Herr talman! Behandlingen av detta betänkande har på många sätt påvisat hur olidligt lätt de mänskliga rättigheterna väger under den tunga dagspolitikens tryck. Trots det är de mänskliga rättigheterna, vilka till och med har kallats för vår tids sista världsliga religion, mera grundläggande än dagspolitiken. Politik är nödvändigt för att vi inte skall behöva se historien i vitögat. Men samtidigt kan det faktum fördunklas, att de mänskliga rättigheterna inte bara är ett behändigt redskap för att driva politiska mål, eller i värsta fall ett alibi för företaganden eller oföretagsamhet dikterade av realpolitiken. De mänskliga rättigheterna är tematiska, systematiska och framför allt normativa. De är resultatet av vår kulturella evolution, de representerar de värderingar som den historiska omvandlingen, vilken inkluderar Europeiska unionens utveckling, förankras i. De skall inte och kan inte offras enbart på den politiska ändamålsenlighetens eller retoriska utfästelsernas altare. För att EU en dag skall kunna ha en reell gemensam utrikes- och säkerhetspolitik måste den stödjas på en gemensam strategi för mänskliga rättigheter.
Jag anser att vi just nu är på väg åt rätt håll. Internt sett innehåller EU:s egen stadga om de grundläggande rättigheterna och externt sett såväl EU:s årliga rapport om mänskliga rättigheter som framför allt kommissionens färska meddelande värdefulla synpunkter på genomförandet av arbetet med mänskliga rättigheter. Ordförandelandet Belgien, vars utrikesminister Michel glädjande nog deltar här i denna diskussion, har betonat behovet av att öka koherensen och följdriktigheten, vilket förhoppningsvis överstiger kraven på enbart politisk korrekthet, liksom också ett genomslag för de mänskliga rättigheterna, öppenhet och uppställandet av klara kriterier, vilka även kompletteras i slutsatserna som givits av rådet (allmänna frågor) den 25 juni 2001.
I årsrapporten betonas vikten av dialog och samarbete mellan regeringarna och det civila samhället. Såsom kommissionär Patten konstaterade vid EU:s första diskussionsforum om mänskliga rättigheter som hölls under Finlands ordförandeperiod år 1999, vore det intellektuell vandalism att lämna de icke statliga medborgarorganisationernas åsikter obeaktade, eftersom det europeiska samfundets kunskap och erfarenhet i fråga om mänskliga rättigheter är unikt i hela världen. Men vi måste börja med att förbättra vårt eget sätt att arbeta. Om det inte finns en strategi blir taktiken en strategi, vilket betyder att politiska ad hoc-åtgärder tränger undan till sin natur grundläggande och i sig värdefulla människorättsliga och rättsstatliga principer. Vi föreläser gärna för andra om dem, men kan förbigå dem av tvingande politiska skäl, liksom i samband med Slobodan Milosevics brådskande utlämning förra veckan. Låt vara att det var en viktig juridisk och politisk milstolpe och gav uttryck för en ny doktrin som håller på att växa fram, enligt vilken statssuveräniteten kan vara tvungen att vika undan när de världsomfattande mänskliga rättigheterna får företräde.
Vi måste även vara konsekventa när vi bedömer tredje länder och framför allt vissa av EU:s kandidatländer, till och med Turkiet. För att hård kritik skall vara berättigad måste den basera sig på rent spel och rättvis behandling. I annat fall kan utvidgningen av EU allt mer börja likna dialogen i Potemkins kulisser, där kandidaterna genomdriver kosmetiska förändringar för att anpassa sig till de krav som ställts bakom EU:s vilseledande, till och med skenheliga, fasad.
Årets betänkande om mänskliga rättigheter, vilket utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensamma säkerhet och försvarspolitik enhälligt godkände, behandlar ett flertal förslag med syfte att genomföra EU:s politik i fråga om mänskliga rättigheter i förhållande till tredje land. Tematiska, ämnesinriktade val verkar i den dagern som den bästa metoden, liksom redan nu är fallet beträffande EU:s riktlinjer och gemensamma ställningstaganden avseende dödsstraff och tortyr. Att öka dialogen och öppenheten mellan EU:s egna experter är ytterst viktigt, men för att förebygga konflikter och främja mänskliga rättigheter bör vi även allt mer konsekvent kunna utnyttja befintliga metoder, såsom klausuler om mänskliga rättigheter i avtal med tredje länder, även då objektet är till exempel Ryssland.
Det viktigaste temat i betänkandet är yttrandefriheten, inte enbart därför att den hotas av både traditionella och alldeles nya faror, utan för att den har en strategisk betydelse för att förbättra allas mänskliga rättigheter - både den första, andra och tredje generationens rättigheter - och avslöjandet av kränkningar av dem. Det vore naivt att underskatta betydelsen av de mänskliga rättigheterna. Det är hög tid att omsätta principerna i praktiken och målmedvetet vidta pragmatiska åtgärder för att skapa en gemensam strategi för mänskliga rättigheter för hela EU.

Cornillet
. (FR) Herr talman! Jag skulle vilja säga - och det är absolut inte min kollega Wuoris fel - att det ligger något surrealistiskt i att ha blandat mänskliga rättigheter och grundläggande rättigheter i en och samma gemensamma diskussion. De grundläggande rättigheterna i Europa är vårt fulla ansvar, medan vi bara kan ta oss an de mänskliga rättigheterna i världen med ödmjukhet, och med vetskap om att vi inte kan ha mycket tyngd där. Det finns kanske ett mellanliggande område, nämligen kandidatländerna, där frågorna om mänskliga rättigheter och grundläggande rättigheter smälter samman på grund av att dessa länder snart skall bli medlemmar i unionen.
Jag skulle vilja förklara anledningen till den nya beteckningen på betänkandet och godkännandet i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor av den metod som valts för detta års betänkande. Vårt betänkande heter numera betänkande om de grundläggande rättigheterna och inte längre betänkande om de mänskliga rättigheterna. Vi har velat anta ett bredare och neutralare koncept.
Den nya metoden bygger på Europeiska unionens stadga om de mänskliga rättigheterna som fungerar som referens eftersom det är en ny beståndsdel, en nyskapande beståndsdel i det politiska livet, och det åligger parlamentet att se till att denna stadga lever. Det var alltså fullständigt naturligt att det behöriga utskottet tog stadgan som vi antagit vid sammanträdet i kammaren som referens för detta betänkande. Vi har kommit fram till att eftersom det fanns en årsrapport, skulle det bli ett betänkande och den skulle vara årlig.
Jag skall förklara mig. Ett betänkande bygger på fakta. Det krävdes därför en analys av verifierbara fakta och det krävdes att betänkandet var årligt, eftersom det är intressant att jämföra fakta från ett år till ett annat och kontrollera påföljande år vad det blivit av resolutionerna från vårt parlament.
Varför har då stadgan om de grundläggande rättigheterna valts? Jag tror att det var nödvändigt. Det handlar faktiskt om en i högsta grad europeisk text eftersom den kommer från konventet, dvs. från blandningen av de tre berättigade enheter den bestod av. Detta konvent nämns för övrigt som exempel för att få andra europeiska texter att utvecklas. Stadgan är en komplett text, eftersom den för första gången införlivar civila och politiska rättigheter, men också ekonomiska och sociala, och därmed möjliggör en stor avsökning av de grundläggande rättigheterna. Det är slutligen en referenstext. Bortom debatten om att införliva den i fördragen eller ej är den redan en referenstext, eftersom EG-domstolen använder den och kommissionen själv har åtagit sig att låta sina enheters verksamhet granskas utifrån stadgan.
Den är avslutningsvis också en referenstext för kandidatländerna - jag hänvisade nyligen dit - eftersom man inte i unionen skulle kunna godkänna ett land som när det gäller sina invånare inte respekterar värderingarna i den europeiska stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Det gäller för övrigt vår trovärdighet, och där instämmer jag med min kollega Wuori: för att kunna bedöma andra kritiskt måste man också ha det politiska modet att kritiskt bedöma sig själv. Vi har här med detta betänkande ett instrument för att göra det.
Vilken har då arbetsmetoden varit? Jag erinrar om att stadgan om de grundläggande rättigheterna räknar upp ett minimum av rättigheter som varje medborgare i unionen kan göra anspråk på. Vi har därför tagit de 50 artiklarna i denna stadga och kontrollerat om de tillämpades i de femton länderna och på unionsnivå. Betänkandets plan följer stadgans plan, en plan som återfinns både i resolutionen, eftersom man använt kapitlen i stadgan, och i motiveringen.
Källorna är många och varierande: Europarådet naturligtvis, med arbetet i dess utskott, de nationella parlamenten, de icke-statliga organisationerna, det civila samhället, byrån i Wien och ett nätverk av jurister. Vi har faktiskt använt alla källor, vi har inte ansett oss kunna avstå från någon av de viktiga och kontrollerbara källor som vi förfogar över.
Jag skulle här vilja betona avsaknaden av medel i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter för att utföra detta arbete. Utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhets- och försvarspolitik förfogar över nio personer och en administrativ enhet för att genomföra arbetet. Det är inte fallet med utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och ni kommer i resolutionen att finna en begäran om att medel ställs till förfogande för att vi skall kunna utföra detta arbete korrekt.
Vi begär också - och jag tar tillfället i akt för att tacka dem som hjälpt mig att skriva detta betänkande - ett nätverk av jurister. Det förefaller viktigt att kunna stödja sig på ett nätverk av nationella jurister som skulle kunna försörja gruppen av föredragande och hjälpa till att samla information. Vi begär slutligen att få arbeta tillsammans med övriga utskott i parlamentet, för så snart stadgan talar om bl.a. miljörättigheter och ekonomiska och sociala rättigheter, bör naturligtvis behöriga utskott på dessa områden få säga sitt om tillämpningen av stadgan i Europeiska unionen.
Filosofin i detta betänkande består i att inte vilja kritisera den ena eller den andra staten, att framhäva den enes eller den andres brister. Tvärtom. I vilket fall som helst anser föredraganden att "noll brister" är en utopi när det gäller mänskliga rättigheter men att de mänskliga rättigheterna och de grundläggande rättigheterna i Europa innebär att när man konstaterar en brist skall man kunna klaga, få se upphovsmannan dömd, en administrativ undersökning skall genomföras, liksom lagstiftningsbeslut som förhindrar att bristen upprepas: det är det som är respekten för de mänskliga rättigheterna som vi har rätt att hävda.
Avslutningsvis består detta betänkande av två delar. Det är arbetsordningen som kräver det. Här finns resolutionen som är det ändrade resultatet av diskussionerna i utskottet för mänskliga fri- och rättigheter eller i kammaren, samt motiveringen. Jag vill bara säga att inget land förskonats, och de som orkar läsa betänkandet kommer att se, såväl i motiveringen som i resolutionen, förslag till lösningar i den anda som jag nyss talade om.
Detta första betänkande är tänkt att vara ett utkast, en matris till en ny metod. Om kammaren följer föredragandens förslag och det betänkande som röstats igenom i utskottet, kommer vi alltså att få ett betydligt mer kollegialt arbete, som stöder sig på samarbete både inom och utom parlamentet, på en dialog med de icke-statliga organisationerna, på en dialog med våra naturliga samarbetspartner som de nationella parlamenten utgör, och vi får också en rapport som är detaljerad, kontrollerad av ett helt utskott och en rapport som jag tror kommer att vara väntad, kanske fruktad, av den allmänna opinionen. Det är i alla fall min önskan.
(Applåder)

González Álvarez
Herr talman! Det första jag har att säga är att jag inte känner igen mig i det yttrande som jag själv undertecknade avseende detta betänkande. Detta beror på en grundläggande orsak: när röstningen genomfördes ströks två stycken i yttrandet från utskottet för framställningar som jag ansåg vara mycket viktiga, och de ströks framför allt på grund av hur kollegerna från högern röstade.
Jag skulle vilja ta upp dessa två stycken som jag ansåg vara så viktiga och som var anledningen till att jag ansåg mig tvungen att avstå från att rösta i omröstningen om mitt eget yttrande när de försvann från texten. I en av dessa stod det - det var egentligen slutet av ett stycke - att "de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna är nödvändiga för att kunna utöva de civila och politiska rättigheterna". En person som går hungrig, som inte har arbete eller bostad, är inte i stånd att utnyttja sina civila rättigheter. Jag ansåg att den meningen var viktig och den ströks.
I det andra stycket - som kanske är lite mer diskutabelt - stod det: "Europeiska unionens stadga för de grundläggande rättigheterna bör kompletteras med så viktiga bindande rättigheter som rätten till arbete, bostad, minimiinkomst, rätten till en sund miljö och rösträtt för medborgare från tredje land som har varit bosatta i unionen under fem år samt att de civila rättigheterna utvidgas till att omfatta invandrare som kommer till Europa i sökandet efter ett värdigt liv". Även detta stycke ströks. Det var därför jag såg mig tvungen att avstå att rösta om mitt eget yttrande, herr talman.
Jag anser emellertid att utskottet för framställningar bidrar på ett mycket klart sätt till försvaret av de europeiska medborgarnas rättigheter. Beviset på detta är att över 1 400 medborgare i Europa inger framställningar till detta utskott varje år, som handlar om erkännande av examina, den fria rörligheten, invandrares rättigheter och rätten till en ren och hälsosam miljö.
Herr talman, jag måste tyvärr erinra om att vi har en defekt i Europa, terrorismen, som mycket allvarligt skadar den mänskliga rättigheten yttrandefrihet och den allra mest grundläggande rättigheten, friheten.
Vi skulle verkligen vilja - jag har upprepat detta den senaste tiden och jag kommer att fortsätta att upprepa det - att Europa av i dag vore en kontinent som kännetecknades av sitt försvar för de mänskliga rättigheterna i de egna medlemsstaterna och i omvärlden. Jag anser att det är den rollen vi skall inneha. Tyvärr gör vi inte detta för närvarande, men jag hoppas att vi kommer att göra det i framtiden.

Michel
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Det är en stor ära för mig att få tala inför er kammare och inleda detta ordförandeskap.
De mänskliga rättigheterna är, det tror jag ni vet, en fråga som omfattar en stor del av mitt personliga politiska engagemang. Jag skall därför utnyttja detta lyckliga tillfälle för att säga på vilket sätt ordförandeskapet avser att konkret främja de universella värden som ligger till grund för vår union. Jag vill samtidigt, i min egenskap av ordförande, betona det nödvändiga i att försvara dessa värderingar hos oss till att börja med, men även i resten av världen.
Europeiska unionen är bara drygt fyrtio år. Den är alltså fortfarande mycket ung. Egentligen har Europa hela sin framtid framför sig. Jag är för min del övertygad om att Europas framtid huvudsakligen kommer att avgöras av dess förmåga att bevara och sprida sina humanistiska värderingar. Den europeiska modellen stöder sig mer än någonsin på de grundläggande värderingarna: frihet, framsteg och jämställdhet. Dessa värderingar har visat sig mycket fruktsamma varje gång som de kombinerats för att inleda dialog och utbyte. De har också tyvärr alltför ofta missbrukats och använts för sekteristiska ändamål och ibland totalitära.
Frihet: det är ett ideal som aldrig kan slå sig till ro. Europas historia skulle kunna beskrivas som en lång kamp mot alla godtyckliga makter. Framstegen inom friheter, civila rättigheter, liksom politiska och sociala, bekräftelsen från folket, demokratin och rättsstaten förblir de mest motiverande målsättningarna för den europeiska konstruktionen.
Dessa målsättningar har till största delen uppnåtts. Och ändå vet vi att det återstår många kamper att bedriva, även i våra gamla demokratier, för att genomföra dem fullständigt, och inget är någonsin förvärvat för evigt. Friheten kan också skada minoriteternas rättigheter eller de svagastes rättigheter. När den motiverar egoism, leder friheten alltid till intolerans och utslagning.
Bland friheterna finns det en som unionen fäster särskilt stor betydelse vid, nämligen yttrandefriheten. Mediafriheten förblir en garanti för en offentlig debatt som är nödvändig för demokratin och som gör det möjligt för medborgarna att bedriva en kontroll som är minst lika stark som den som utövas av våra parlament.
Denna pressfrihet kränks fortfarande där regimerna inte känner sig tillräckligt perfekta för att våga angripa kritiken och där lögnen är det enda sättet för makten att överleva. Men att skydda och främja medias frihet åligger till att börja med staterna. Det är de offentliga myndigheternas uppgift att garantera var och en yttrandefrihet för sina åsikter, något som gör denna frihet desto svårare att förvärva, och ibland att bevara.
Låt oss erkänna att till och med de demokratiska regeringarna är ibland frestade att minska denna rätt och har ofta svårt att acceptera kontroverser och kritik. Det är lika oacceptabelt när pressen tar demokratin som gisslan. Pressfriheten är en grundläggande rätt, som är existentiell för rättsstaten. Denna rätt motsvarar också en skyldighet till ärlig information som strävar efter att förklara eller att lära sig, eller övertyga, men inte luras. Det är anledningen till att yttrandefriheten måste få oss att reagera när det gäller problem som opinionspressen möter.
Det andra europeiska idealet består av framsteg, som åstadkommit ett kraftfullt uppsving åt vetenskapen, tekniken och ekonomin till förmån för människan. Detta ideal har gjort det möjligt för det europeiska projektet att gå framåt i förtroende, och sannolikt på ett oåterkalleligt sätt. Det är detta som ligger till grund för tankens och handlingens obevekliga åtgärder. Framstegen är en källa till effektivitet, men även den har alltför ofta spårat ur i merkantila avsikter. När de dåligt kontrollerade framstegen får en egen dynamik åstadkommer de rädsla och förvirring.
Det tredje idealet är jämlikheten. Jämlikheten är en fantastisk hävstång i Europa. Det är i dess namn som de europeiska länderna försöker garantera samma rättigheter, en rättvis fördelning av frukterna av den ekonomiska verksamheten och ett demokratiskt företräde av vars och ens intressen. I Västeuropa leder det till att en omfattande social lagstiftning antas, som försörjer konceptet med lika möjligheter och rättvisa. I det kommunistiska Europa har jämlikhetsivrare som gått till överdrift till slut offrat rätten till personlig identitet på kollektivismens altare.
Frihet, framsteg, jämlikhet är inte bara teoretiska värderingar. De är hjärtat i den europeiska konstruktionen. De ger den dess mest specifika och starkaste mening. Dessa texter ingår i unionens grundande texter och förankrar definitivt humanismen i den europeiska identiteten.
Förra året antog de femton medlemsländerna i unionen denna grundläggande text i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Stadgan innehåller just de europeiska medborgarnas rättigheter och skyldigheter, såväl gentemot nästan som gentemot den mänskliga gemenskapen och kommande generationer. Begreppen frihet, framsteg och jämlikhet återfinns på framskjuten plats i förordet till denna stadga.
Frågan om denna text skall bli en verklig europeisk konstitution har nu ställts. Att en motstridig debatt kan animera diskussionen om denna fråga måste betraktas som ett sätt för Europa att ifrågasätta sin egen framtid. Det är också en möjlighet som erbjuds medborgaren för att han skall ta parti, för att ta parti innebär redan att smaka på friheten. Det innebär att låta honom återta sin möjlighet till fritt val. Alltför ofta har emellertid medborgaren en känsla av att ha förlorat denna rätt, till förmån för olika makter, som är allt mindre identifierade, såsom exempelvis teknokratin.
I artikel 7 i fördraget föreskrivs ett system för att reagera mot allvarliga och upprepade brott mot de europeiska värderingarna. I ett enat Europa har varje medlemsstats respekt för de grundläggande värderingarna blivit en fråga för alla. Alla länder berörs nu av det som händer i hela det europeiska området. Om Europeiska unionen vill övertyga tredje land om det välgrundade i sina humanistiska värderingar måste den föregå med gott exempel innan den läxar upp någon annan. De grundläggande värderingarna återfinns inte bara i texterna, de tillämpas även i Europeiska unionens politik.
Ett första exempel på tillämpningen av de europeiska värderingarna i det dagliga livet gäller politiken för unionens utvidgning. Som ni vet innebär utvidgningen av Europeiska unionen en enorm utmaning. Inom våra allmänna opinioner oroar man sig, i onödan enligt min mening, för obalansen mellan utvecklingen av unionens medlemsländer och den i kandidatländerna. Konsekvenserna för säkerheten, för de sociala rättigheterna, för immigrationen och för jordbruket, exempelvis, kan man inte bortse från. Om man inte passar sig skulle denna utvidgning kunna leda till att de framsteg som med tålamod uppnåtts under fyrtio år ifrågasätts. Varför då ta denna risk, kommer vissa att säga? Svaret finns i den generösa politiska djärvheten hos Europas grundare som bekräftar begreppet internationell solidaritet bredvid det nationella intresset. Att utvidga Europeiska unionen är dessutom en historisk skyldighet, som består i att återförena folken som under alltför lång tid varit skilda åt av historien. Dessa två goda skäl som låg till grund för den vackraste politiska idén under 1900-talet, har fortfarande stor betydelse, det känns tydligt. Att utvidga Europeiska unionen motsvarar den öppna och generösa bilden av det ursprungliga europeiska projektet.
Den andra gäller Europeiska unionens utrikespolitik. De senaste två åren har denna europeiska politik utvecklats på ett spektakulärt sätt. I slutet av det belgiska ordförandeskapet borde Europeiska unionen kunna förklaras ha förmåga att hantera internationella kriser, vilket i klartext betyder att den skulle kunna bygga upp humanitära uppdrag, evakueringsuppdrag och fredsbevarande uppdrag för att stabilisera regionala konflikter.
Utöver att försvara sina ekonomiska och kommersiella intressen måste Europa också se till att försvara sina värderingar genom konkreta åtgärder. Europa kan inte förbli passivt inför det oacceptabla. Frihet, framsteg och rättvisa är bara möjligt i ett fredssammanhang. Europa existerar tack vare freden. Jag skulle för övrigt våga påstå att "Europa är freden".
Försoning mellan gårdagens fiender, och olika länders enande genom fredliga medel, är en politisk innovation som kan fungera som exempel för tredje land. Det finns en anledning till att man ofta talar om behovet att europeisera Balkan. Processen pågår för övrigt.
Det var med några ord en beskrivning av de värderingar som vårt fantastiska europeiska företag bygger på. Att ifrågasätta dessa värderingar innebär också att upptäcka sin europeiska identitet.
De värden som den europeiska konstruktionen är baserad på är universella. För att försvara dessa värden måste vi till fullo sträva efter enhetlighet och öppenhet. Jag föreslår att vi koncentrerar oss på vilket sätt unionen bestämmer, organiserar och utvärderar dialogen om mänskliga rättigheter med tredjeländer. Vi måste också göra allt för att förstärka enhetligheten i våra initiativ, i våra ståndpunkter och i vårt agerande. Det är enbart en stark union som kommer att kunna övertyga världssamfundet om att fortsätta den världsomfattande spridningen av de befintliga internationella instrumenten. Vi måste samtidigt koncentrera oss på förslaget från rådet om det går att utarbeta en gemensam strategi i fråga om mänskliga rättigheter.
Att bättre försvara de allmängiltiga värdena innebär också att ett så nära samarbete som möjligt med tredjeländer måste ske inom de behöriga internationella organisationerna. I sådana internationella forum som Förenta nationerna, Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa och Europarådet måste unionen protestera mot systematiska och organiserade kränkningar av de mest grundläggande mänskliga rättigheterna. Inom unionen själv äger ett nära samordningsarbete rum i fråga om de ståndpunkter som Europeiska unionen försvarar, men denna samordning skulle kunna förbättras ytterligare. I fråga om sammansättningen för 2002 av den nya kommissionen för de mänskliga rättigheterna kommer vi att behöva föra ständiga överläggningar med våra traditionella partner.
På den tredje världskonferensen mot rasism som inom kort kommer att äga i Durban kommer vi för första gången att kunna ge ett bevis på vår enighet. Som ordförande för rådet kommer jag att göra allt för att Europeiska unionen aktivt skall bidra till att den konferensen blir lyckad. Vi får inte låta detta unika tillfälle gå förbi. Tragiska missförhållanden, som slaveriet, människohandeln eller kolonialismen, måste utan omsvep fördömas. Vi måste dra lärdom av dem så att sådana tragedier inte återupprepas. Därför vill Europeiska unionen att det handlingsprogram som kommer att antas i Durban skall koncentreras på åtgärder för en ändamålsenlig kamp mot rasismen.
Via ett sammanhängande och ändamålsenligt agerande skall vi övertyga alla stater om att utan förbehåll ratificera och fullständigt tillämpa konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor. Vi måste sträva efter att de erkända principerna på det området tillämpas överallt i världen och att staterna uppfyller sina förpliktelser.
Förenta nationernas extra sammanträde om barnets rättigheter i New York i september kommer för unionen att vara ytterligare en möjlighet att göra deras värden gällande. Detta extra sammanträde äger rum i kölvattnet efter världstoppmötet för barn som ligger till grund för konventionen om barnets rättigheter. I det avseendet måste Europeiska unionens länder göra allt för att så snabbt som möjligt ratificera de två nya protokollen om barnets rättigheter. Det handlar om ett protokoll om barn i väpnade konflikter och ett protokoll om sexuell exploatering av barn.
Ett sammanhängande agerande från unionens sida är en absolut nödvändighet, företrädesvis då man skall undersöka om länder som åtnjuter utvecklingshjälp respekterar de mänskliga rättigheterna. Att föra en politik som baseras på de mänskliga rättigheterna kräver ett strikt tillvägagångssätt. Ändå måste vi visa prov på tålamod och flexibilitet och ta hänsyn till landets politiska och ekonomiska sammanhang, för vem är det egentligen vi straffar om vi noggrant tillämpar klausulen om respekt för de mänskliga rättigheterna och följaktligen äventyrar sådana viktiga frågor som hälsa, undervisning, transport, rättsstaten, den administrativa organisationen eller återinrättande av domstolar?
Till de värden som unionen förespråkar inom ramen för sin politik för de mänskliga rättigheterna hör ett värde som vi försvarar regelbundet, nämligen avskaffande av dödsstraffet. Detta värde måste tillämpas i alla demokratier. Detta straff går inte att tolerera, och det är oacceptabelt eftersom det kränker den allra väsentligaste rättigheten, nämligen rätten till liv. Avskaffandet av dödsstraffet utgör en del av handlingslinjerna för de femton medlemsstaterna, handlingslinjer som Belgien absolut kommer att försvara. Inte i något fall får dödsstraff utdömas då det handlar om personer som var minderåriga vid brottstillfället, gravida kvinnor eller förståndshandikappade. Vi kommer under vårt ordförandeskap att vaka över att denna fråga systematiskt kommer upp i den politiska dialog som vi kommer att föra med tredjeländer.
Den tredje och sista frågan som jag vill ta upp gäller straffrihet. Händelser har visat att när det gäller straffrihet utvecklas saker och ting snabbt. Vi kan inte påstå oss försvara värderingar som demokrati, frihet och jämlikhet eller rättvisa och samtidigt offra rätten till straffrihet. Det har de demokratiska länderna förstått och den internationella rätten har genomgått en spektakulär utveckling, bl.a. när det gäller att bekämpa allvarliga brott mot den humanitära internationella rätten.
FN:s säkerhetsråds inrättande av internationella straffdomstolar för att döma brott som begåtts i f.d. Jugoslavien och i Rwanda har varit ett första avgörande steg mot att administrera rättvisan i det internationella samfundets namn.
Det är nu möjligt att på medellång sikt inrätta en internationell brottmålsdomstol. Dess stadga antogs i Rom 1998 i form av en konvention. Den har redan undertecknats av unionens samtliga medlemsstater och har ratificerats av åtta av dem. Det åligger nu Europeiska unionen att övertyga sina samarbetspartner för att gränsen på sextio deltagande stater skall uppnås och den internationella brottmålsdomstolens stadga skall kunna träda i kraft.
Domstolen kan ta upp krigsbrott, brott mot mänskligheten och folkmord till prövning. Den blir resultatet av en balans mellan staternas universella befogenhet och suveränitet. Domstolen kommer att vara ett komplement till de nationella domstolarna. Det är ett grundläggande kännetecken, och argumentet att staterna skulle frånhändas sina företrädesrätter kan inte motivera tvivlen eller förbehållen när det gäller att underteckna eller ratificera konventionen.
En förutsättning för att kampen mot straffrihet skall bli effektiv är att staterna vägrar att fungera som fristad för de ansvariga för krigsbrotten, brotten mot mänskligheten eller folkmorden.
Kampen mot straffrihet förutsätter alltså ett aktivt och verkligt åtagande från staternas sida. Det räcker inte att vältra över ansvaret på det man kallar "det internationella samfundet". Det är i den andan som "Rwanda-processen" organiserades för några veckor sedan i Bryssel.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! I dag är man inom delar av den allmänna opinionen skeptisk när det gäller den europeiska konstruktionens förtjänster. Det räcker att titta på resultatet av folkomröstningen på Irland. Endast de uttalade motståndarna mot Europa förefaller engagera sig för Europafrågan. De tar fältet i besittning medan övriga är offer för tvivlet. Eliten är ofta obeslutsam och medborgarna alltmer skeptiska. Den försämrade ekonomiska konjunkturen och rädslan inför utvidgningen ökar riskerna att ett företag som alla inte bedömt rätt skall komma av sig. Jag för min del vägrar att ge efter för pessimismen. För att använda Bronislaw Geremeks ord kan Irlands "nej" orsaka ett hälsosamt uppvaknande.
Att få européerna intresserade av Europa, att entusiasmera dem för ett ambitiöst projekt, övertyga dem om de fördelar det innebär, det kommer vi att lyckas med om vi erinrar dem om Europas inneboende värderingar. Vi borde kanske bättre förklara att Europa innebär frihet, framsteg, rättvisa och att utan Europa skulle vi sannolikt inte ha den fred vi har det enorma privilegiet att leva i. Kanske medborgarna till slut kommer att kräva mer Europa. Det är vår skyldighet som politiska ledare att oavbrutet erinra om de humanistiska värderingar som vår europeiska modell vilar på, det är dessa grundläggande rättigheter som gjort det möjligt för oss att överbrygga våra olikheter och våra fördomar.
Den europeiska politiken för mänskliga rättigheter, men även den europeiska politiken i allmänhet, skall återspegla dessa gemensamma grundläggande värderingar. I en alltmer global värld är det viktigt att försvara grunderna till vår identitet, eftersom jag tror att de är en avgörande del av svaret på medborgarnas ovisshet.
(Applåder)

Patten
. (EN) Herr talman! Kan jag få börja med att hylla Wuori för ett utmanande och fokuserat betänkande, som har fått ett överväldigande stöd i detta parlament. Jag fann också nöje i att lyssna på ministerns tal: Parlamentet känner till hans personliga engagemang för förstärkningen och skyddet av de mänskliga rättigheterna.
Det år som förflutit sedan parlamentets senaste betänkande om mänskliga rättigheter har betonats av en viktig institutionell och politisk utveckling. Reformen av det yttre biståndet har slagit rot och EuropeAid tar sig an störtskuren med svar på de två senaste förslagsinfordringarna om mänskliga rättigheter, ca 1 400 förslag på totalt 1,6 miljarder euro. Stadgan för grundläggande rättigheter har högtidligen tillkännagivits och det är en viktig faktor inom Europeiska unionens ansträngningar att försäkra en överensstämmelse mellan den interna och externa politiken för mänskliga rättigheter. Rådets antagande av riktlinjer om tortyr har gett tydliga ramar för politik och åtgärder inom det området och meddelandet om mänskliga rättigheter och demokratisering, som länge var under utveckling, men som var starkt när det kom, antogs den 8 maj, och det innehåller en tydlig kortsiktig och långsiktig strategi. Vi måste nu rikta in oss på genomförandet av dess förslag.
Av Wuoris betänkande framgår det tydligt att parlamentet och kommissionen resonerar i samma banor när det gäller mänskliga rättigheter. Detta är mitt första tillfälle att lägga fram meddelandet för parlamentet vid ett sammanträde. I meddelandet, som är reducerat till väsentligheterna, eftersträvas främjandet av en sammanhängande och konsekvent politik för mänskliga rättigheter i Europeiska unionens förbindelser med tredjeländer, för att maximera inflytandet av den politiska dialogen, handeln och biståndet till tredjeländer, och för att fastställa en mer strategisk och fokuserad inställning för det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter.
Flera frågor som tas upp i Wuoris betänkande sammanfaller med punkter i vårt meddelande. Vi klargör till exempel att parlamentet skall rådfrågas angående programmet för det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter för 2002 och efterföljande år. När det gäller rapportering och utvärdering åtar sig kommissionen att offentliggöra regelbundna rapporter om den verksamhet som vi finansierar. Den senaste rapporten gavs ut den 22 maj och innehåller en detaljerad analys av de projekt som får stöd i 2000 års budget.
Främjandet av mänskliga rättigheter är, som framgår av den ärade ledamotens betänkande, en oumbärlig faktor när det gäller konfliktförebyggande. Det meddelande om konfliktförebyggande som gavs ut i april bekräftar den höga prioritet som kommissionen gett denna fråga för att utveckla unionens kapacitet. Ett mer systematiskt användande av landsvisa strategiska dokument kommer att bidra till att garantera en stark användning av gemenskapsinstrument för att ta itu med både de ursprungliga orsakerna till konflikterna och andra människorättsproblem. Vad gäller mekanismen för akuta ingripanden kommer kommissionen så småningom att förse parlamentet med en utvärdering av de verksamheter som satts igång.
Det centrala temat i den ärade ledamotens betänkande, yttrandefrihet, har en motsvarighet i meddelandet, där det klargörs att detta kommer att falla under den första av de fyra prioriterade områdena för det europeiska initiativet till programmet för demokrati och mänskliga rättigheter för 2002 och de efterföljande åren, och det temat är verkligen av mycket stor vikt. Rätten att uttrycka sina åsikter utan rädsla eller konsekvenser är, för att låna en mening från den store engelske domaren Lord Devlin, "En lampa som visar att friheten lever." När statliga myndigheter börjar stänga tidningar, när de börjar trakassera eller fängsla journalister, är det ett säkert tecken på att mänskliga rättigheter och friheter förfaller.
Europeiska unionen tillkännager sina åsikter i denna fråga i sina förbindelser med tredjeländer, och inom internationella forum som FN:s kommission för mänskliga rättigheter. Retoriken motsvaras dessutom av ett omfattande stöd. Enbart i det europeiska initiativet tilldelades över 4,5 miljoner euro under 2000 för projekt som stöder yttrandefrihet, fria media och skydd av och utbildning för journalister. Ett stort projekt i Afrika och Asien som satts igång av "Rapporteurs Sans Frontières", är ett bra exempel. Faktainsamling om fängslade journalister, och tillhandahållandet av praktiskt stöd för journalister och deras familjer, paras med utbildning och mediakampanjer.
Jag skulle nu vilja titta på en annan tråd som löper genom den ärade ledamotens betänkande, nämligen förhållandet mellan våra två institutioner. Parlamentet har odlat en hög profil med respekt för de mänskliga rättigheterna. Som jag nämnde när jag lade fram meddelandet för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik den 15 maj, var parlamentets betänkanden och resolutioner om kommissionens föregående prestationer inom mänskliga rättigheter till stor hjälp vid utarbetandet av meddelandet. Kommissionen är mån om att stärka sin dialog om mänskliga rättigheter med parlamentet, och detta återspeglas i de samråd som kommer att äga rum för programmet för det europeiska initiativet 2002. Kommissionen skulle i samarbete med ordförandeskapet också vilja försöka se till att behovet av systematiskt deltagande av denna kammares ledamöter beaktas fullt ut när det gäller tidpunkten och platsen för diskussionsforumet om de mänskliga rättigheterna med icke-statliga organisationer och med andra. Vi vill dessutom stärka forumets potential. Vi vill börja med att utvärdera de evenemang som hållits än så länge, i samråd med parlamentet, rådet och de icke-statliga organisationerna.
När det gäller klausuler om de mänskliga rättigheterna, har jag noterat parlamentets oro för bristen på genomföranderegler för upphävande i många avtal. Som vi vet vidtas åtgärder för ett samrådsförfarande i den mest aktuella versionen av klausulen om väsentliga delar, som till exempel finns i Cotonouavtalet, innan ett avtal upphävs. Det är mycket aktuellt i det hänseendet, men ändringar i befintliga avtal skulle kräva individuella omförhandlingar med parterna, vilket tveklöst är en utdragen process.
Kommissionen är icke desto mindre redo att diskutera klausulens framtida utformning och användning, en fråga som jag tog upp vid det informella ministermötet förra månaden, och kommissionen kommer att fortsätta att fästa uppmärksamhet vid parlamentets åsikter.
Ett sista ord om polis- och säkerhetsutrustning, en punkt som inte direkt vänder sig till kommissionen i betänkandet. Kommissionen har för avsikt att lägga fram ett förslag för rådet före slutet av sommaren om kontroll och, om nödvändigt, förbud av export av utrustning som kan användas för tortyr och grym, omänsklig eller förnedrande behandling. Kommissionen kommer tillsammans med medlemsstaterna att utvärdera huruvida det finns ett behov av gemenskapsåtgärder när det gäller tillverkning, marknadsföring eller användning av sådan utrustning. Jag vet att detta är viktigt både för ledamöterna och för icke-statliga organisationer som Amnesty International, och jag är glad att vi är nära att ta ett så betydande steg.
Jag gratulerar återigen den ärade ledamoten till hans utmärkta betänkande och ser fram emot att arbeta med honom och med kammaren när det gäller att föra vårt delade engagemang för mänskliga rättigheter framåt.

Vitorino
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag skulle först av allt vilja gratulera föredragande Cornillet, liksom utskottet för mänskliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, för kvaliteten i det betänkande som i dag lagts fram för godkännande i parlamentet. Jag skulle, som min kollega Chris Patten redan gjort, vilja ansluta mig till gratulanterna, till de åtaganden som gjorts av Louis Michel i hans egenskap av företrädare för rådet, när det gäller såväl skydd av grundläggande rättigheter som utrikespolitik och unionens inre politik. Jag fäster särskilt er uppmärksamhet och era funderingar på en extra betydelsefull mening: "Unionen skall föregå med gott exempel innan den läxar upp någon annan".
Ambitionen i betänkandet från utskottet för mänskliga fri- och rättigheter som omfattar ett stort antal grundläggande rättigheter var i år särskilt hög, och man måste konstatera att målsättningen har uppnåtts. Betänkandet bygger på en ovanligt rik och detaljerad motivering. Den åtföljs bl. a. av ett stort antal relevanta rekommendationer som skulle göra det möjligt att avsevärt förbättra skyddet av de grundläggande rättigheterna i unionen.
Jag vill också välkomna strukturen i betänkandet, som troget följer strukturen i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Detta sätt att angripa frågan förefaller mig helt rätt. Det kommer utan tvekan att bidra till att främja en gemenskapskultur när det gäller skydd av grundläggande rättigheter. Jag är personligen övertygad om att detta betänkande från parlamentet under årens lopp kommer att bli en av de prioriterade möjligheterna att kontinuerligt och objektivt bedöma situationen för de grundläggande rättigheterna i unionen. En sådan bedömning är särskilt nödvändig för att bibehålla och utveckla området för frihet, säkerhet och rättvisa.
Vi vet alla, och vi upprepar det gärna, att ett verkligt skydd av de grundläggande rättigheterna är ett villkor för att kunna utveckla ett område där den fria rörligheten för personer verkligen kan garanteras. Vi förfogar för övrigt över rättsliga instrument för detta: Stadgan som proklamerades i Nice, men även artikel 6 i unionsfördragen, som hänvisar till Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och medlemsstaternas gemensamma konstitutionella tradition, liksom för övrigt artikel 7 i fördraget, vilken kommer att förstärkas ytterligare av Nicefördraget när det träder i kraft.
Vi måste alltså skaffa oss medel för vår politik. Kommissionen kan bara mycket varmt välkomna de olika förslag som tas upp i betänkandet, särskilt när de syftar till att införa de tekniska verktyg som gör det möjligt att tillhandahålla expertkunnande på området. Kommissionen har noga noterat rekommendationerna som mer eller mindre direkt lämnats till oss: utse en kommissionär ansvarig för de grundläggande rättigheterna i unionen och genomföra en politik som är knuten till inrättandet av området för frihet, säkerhet och rättvisa, å ena sidan, omorganisera enheter med ansvar för uppföljning av stadgan, å andra sidan. Dessa två rekommendationer har en obestridlig logik och förtjänar en fördjupad diskussion. Jag kan försäkra er, herr Cornillet, mina damer och herrar parlamentsledamöter, att jag skall uppmuntra till en politisk diskussion inom kollegiet om dessa två frågor.
När det gäller den första rekommendationen har jag redan betonat kopplingen mellan skyddet av de grundläggande rättigheterna och området för frihet, säkerhet och rättvisa. Jag kan därför bara instämma i att vi behöver inleda en diskussion i ämnet i samband med omorganisationen av det kollegiala systemet som pågår sedan förändringarna i Amsterdamfördraget och innan bestämmelserna i Nicefördraget träder i kraft, bl. a. inför den kommande utvidgningen. Jag befinner mig i en ställning där jag kan bedöma hela betydelsen och behovet av dessa förändringar och det nya förhållandet när det gäller grundläggande rättigheter som kommer att inrättas mellan unionens organ och institutioner och medlemsstaterna, inom ramen för tillämpningen av artikel 7.
När det gäller den andra rekommendationen fäster jag parlamentets uppmärksamhet på ett internt meddelande som antogs av kollegiet i mars och där man kräver att stadgan tillämpas strikt inom kommissionens hela verksamhet. Man har särskilt bett enheterna att se till att de texter som föreslås eller antas av kommissionen skall granskas i förväg med hänsyn till stadgan. Denna granskning skulle konstateras genom att ett standardbeaktande införs, för de förslag som har en uppenbar koppling till skyddet av de grundläggande rättigheterna. Detta har för övrigt gjorts i olika förslag som nyligen överlämnats till parlamentet och rådet.
Det är inte möjligt för mig att ta parti när det gäller det stora antalet rekommendationer i förslaget till resolution beträffande de olika kapitlen i stadgan. Dessa rekommendationer, som huvudsakligen riktas till medlemsstaterna, förefaller mig personligen inom räckhåll och de bör, som jag sade, avsevärt kunna förbättra skyddet för de grundläggande rättigheterna i unionen. Vi vet att demokratin är en modell som aldrig uppnås, men det är framför allt en modell som man måste närma sig. Det är i detta perspektiv med gradvis närmande som jag tror att dessa rekommendationer skall förstås av medlemsstaterna. Inte som kritik, utan som förslag till att förbättra skyddsnivån för de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen.
Kommissionen har också noterat de rekommendationer den har fått när det gäller det europeiska medborgarskapet, särskilt när det gäller punkterna 122 och 123 i betänkandet. Jag vill betona att omstöpningen av de gällande texterna beträffande fri rörlighet för personer, som hänvisas till i punkt 123, är föremål för ett förslag från kommissionen som överlämnades till parlamentet och rådet i slutet av förra veckan.
Jag hoppas att en snabb granskning av dessa förslag under det belgiska ordförandeskapet, vilka är viktiga för att garantera en verklig rätt till fri rörlighet och rätt till uppehälle i medlemsstaterna, kommer att kunna äga rum enligt medbeslutandeförfarandet.
Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! De grundläggande rättigheterna är utan tvivel identitetskortet för en europeisk social och politisk modell vars värderingar vi vill bevara, inte enbart i ett försvarsperspektiv utan framför allt i ett proaktivt perspektiv, samtidigt som vi tillstår att det är nödvändigt att anpassa dem till en värld i djup förvandling.
Europas framtid måste byggas genom att de grundläggande rättigheterna placeras i centrum av den fundamentala politiska kompromissen och genom att visa på den grundläggande rollen för människans värdighet och en humanistisk syn på det europeiska politiska projektet.
(Applåder)

Gahler
Herr talman, mina damer och herrar! Till att börja med ett hjärtligt tack till kollega Wuori för ett bra och omfattande betänkande! Som skuggföredragande för PPE-gruppen säger jag hjärtligt tack för ett gott samarbete. Med rätta betraktar Europaparlamentet sig som den europeiska institution som gång på gång tveklöst lägger sig i tredjeländers inre angelägenheter till förmån för människorna där.
Ja, vi lägger oss i, eftersom vi just inte betraktar skyddet av de mänskliga rättigheterna som en inre angelägenhet. Men för skyddet av de mänskliga rättigheterna är ibland också enskilda händelser av stor betydelse. Det faktum att Milosevic står inför rätta i Haag gör att många diktatorer och envåldshärskare sedan en vecka tillbaka sover sämre på nätterna. Ett sådant förfarande mot en tidigare regeringschef är klassisk förebyggande människorättspolitik. Jag kan bara råda vissa makthavare att i framtiden ta sig i akt. De kommer inte att komma undan! Redan den jordiska rättvisan kommer att döma dem.
Ofta frågas det om sådana här betänkanden har någon effekt. Då säger jag klart och tydligt: När man upplever hur berörda eller regeringar som känner sig träffade redan innan betänkandet skrivs anstränger sig för att stoppa för dem pinsamma uppgifter, då måste sådana betänkanden uppenbarligen ha effekt, och det en effekt på det civila samhället i de berörda länderna. I vissa fall kommer sådan kritik också lägligt för regeringarna. Exempelvis när det gäller kandidatländerna finns det möjlighet att sätta igång de åtgärder som krävs med hänvisning till de brister som lagts fram i våra betänkanden.
Om jag tittar på det senaste exemplet i Rumänien, där vår kollega baronessan Nicholson i ett komplicerat detaljarbete har visat på de förskräckliga förhållandena i fråga om barnhem, försäljning av barn eller adoptionsmissbruk, då sätter regeringen verkligen fart, och det på ett positivt sätt och åtgärdar bristerna. Men vi måste också arbeta med detta, och denna uppgift har också kommissionsdelegationen på plats och våra 15 ambassader, så att vi ser att det verkligen genomförs.
Jag tar Indien som ett exempel: Jag stöder uttryckligen kollega Haarders yrkanden när det gäller de orörbara och kastsystemet. Även den indiska regeringen är ju i princip emot detta, men mitt intryck är att den måste göra mer. Kanske behöver den en uttrycklig uppmaning från vår sida.
Mänskliga rättigheter är ingen opportunistisk fråga. Det borde vi konkret om och om igen tala om för alla våra regeringar. Den som av realpolitiska skäl sätter upp olikartade kriterier gentemot Kina, Ryssland eller någon deltagare i Mellanösternkonflikten är inte till någon hjälp. Att inga olikartade kriterier skall sättas upp krävde också kommissionär Patten i Sverige av utrikesministrarna. Jag hoppas att regeringarna tar till sig uppmaningen. Jag vill inte ha några fler ansträngda blickar från vårt håll längre när man i delegationssamtal med Kina tar upp exempelvis dödsstraffet, Falun Gong eller Tibet, ansträngda blickar, eftersom man kanske fruktar att en bra affär skall äventyras.
Den som skäller ut Putin men som inte uppbådar kraft nog att protestera mot den nya likriktningen av pressen i Ryssland på grund av ekonomiska övertaganden, den gör inte våra förbindelser till Ryssland någon tjänst, inte heller är det något bidrag till att stärka det civila samhället i landet. Se till att frågan om de mänskliga rättigheterna blir en integrerad, aktiv ingrediens på ministerns fusklapp och den efterföljande presskonferensen. Då blir vi politiskt trovärdiga både internt och utåt.
(Applåder)

Cashman
Kan också jag först av allt få hylla Wuori för hans omfattande betänkande och Cornillet för hans djärvhet och hans vision när det gäller att försöka skapa ett nytt förfarande för det årliga betänkandet om de grundläggande rättigheterna inom EU, i samband med stadgan.
Det finns emellertid fortfarande anledning att känna bekymmer och oro i båda betänkandena. Verkligheten är den att medan vi talar i denna kammare, så fortgår övergreppen mot de mänskliga rättigheterna; personer som försvarar mänskliga rättigheter försvinner. I Vietnam fortsätter religionsförföljelsen till exempel, och buddistmunkar förblir fängslade och under inskränkande husarrest. Flung San Suu Kyi förblir fängslad i sitt hem i Burma. Dödsstraffet tillämpas fortfarande i demokratier som USA. I Belgrad står polisen och ser på när huliganer angriper lesbiska och homosexuella personer under deras "gay pride"firande, bara dagar efter att miljoner EU-dollar anslagits till regionen och Milosevic skickats till Haag. I Egypten är 55 homosexuella män som fortfarande förnekas juridiska företrädare fängslade, och står nu inför upp till åtta års fängelse för att de är homosexuella. Kvinnor könsstympas fortfarande, människor stenas till döds, deras lemmar huggs av i beskydd av lagen. Homosexuella stenas till döds, det finns religionsförföljelse, och barn förs bort till krig, för att inte nämna vidrigheter som våldtäkt och terrorism, tortyr och falska försvinnanden - detta är en katalog med nästan obeskrivligt lidande som växer år för år.
Vår egen historia vad gäller grundläggande rättigheter inom EU behöver granskas närmare. Behandlingen av flyktingar och asylsökanden, diskriminering som staten ibland ligger bakom mot homosexuella, rasism och rasistiska mord, och ojämlikhet inför lagen. Detsamma gäller kandidatländerna. Det budskap vi borde sända ut är att mänskliga rättigheter inte är förhandlingsbara. Så länge som en individ eller en grupp diskrimineras har vi alla misslyckats och är vi alla skyldiga.
En hierarki med förtryck upprätthålls genom juridisk och demokratisk overksamhet. Vi försvarar vissa minoriteter men inte alla. När vi pekar ut och anklagar länder, anklagas vi för att vilja införa våra normer. Men de normer som vi strävar efter och som vi fastställer är internationella normer, normer utifrån vilka vi alla måste dömas. Därför måste vi vara konsekventa i genomförandet av politiken i fråga om mänskliga rättigheter och systematiskt följa upp kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Jag hyllar Cotonouavtalet, som nämndes av kommissionär Patten. Vi måste arbeta nära tillsammans med FN och med de särskilda föredragandena, likväl som med de icke-statliga organisationerna. Vi måste utveckla vårt eget interna expertkunnande och se till att män, kvinnor och barn som fötts som jämlikar får sina naturliga mänskliga rättigheter och medborgerliga friheter. Vårt starkaste vapen är vår fantasi. Föreställ dig att du torteras, stympas, fängslas, stenas till döds för att du är annorlunda eller har en annorlunda åsikt. Föreställ dig att det händer din dotter, din son, din far, din mor, din bror, din syster. Det är verkligheten och det är därför vi behöver ett nytt tillvägagångssätt. Vi behöver det nu. Vi får inte svika dem som är beroende av oss för att lyckas.
(Applåder)

Malmström
Herr talman, kommissionärer, rådsordförande! Att Serbiens förre diktator Slobodan Miloðevi nu står inför rätta i Haag är en stor seger för alla som tror på mänskliga rättigheter och internationell rättvisa. Det visar att folkmord och etnisk rensning inte kan accepteras av det internationella samfundet. Världen har blivit en kyligare plats för diktatorer. Det ser dock inte mycket varmare ut för människorättssituationen i världen. Dagligen kränks människovärdet, varje minut utsätts individer och grupper för olika typer av övergrepp - tortyr, trakasserier, förtryck.
EU har under den senaste tiden väsentligt ökat sitt engagemang för mänskliga rättigheter, och det är uppenbart att EU är en värdegemenskap. Detta kommer till uttryck internt och externt, både i vår nya stadga för grundläggande rättigheter och i de krav som vi ställer på kandidatländerna. EU står enat i sin kritik mot dödsstraffet, vare sig det används i diktaturer som Kina, Irak och Saudiarabien eller i demokratier som USA. Samordningen mellan EU-institutionerna och mellan EU och medlemsländerna kan dock fortfarande bli bättre.
I årets rapport om mänskliga rättigheter i världen väljer Wuori att främst lyfta fram frågan om yttrandefrihet. Ingen demokrati kan fungera om det inte finns en fri och oberoende debatt, journalister kan känna sig trygga och medborgarna kan uttrycka sina åsikter. Så är det dock inte. Journalister dödas, hotas och trakasseras. Situationen är särskilt illavarslande i Iran, Vitryssland, Kina, Colombia och Kuba, men också utvecklingen i Ryssland ger anledning till oro.
I flera länder försöker regimen hindra eller begränsa medborgarnas tillgång till Internet genom att censurera eller stänga hemsidor. Dessa regimer gör det för att de vet att det på grund av Internet blir allt svårare att förtrycka sin befolkning. Internet är således ett viktigt vapen i kampen för en bättre värld.
Herr talman, liberaler i hela världen har stått och står fortfarande på barrikaderna för att kämpa för yttrandefrihet och mänskliga rättigheter överallt och för alla. Vi kommer att fortsätta med det. Min grupp vill tacka Wuori för ett mycket bra betänkande och det belgiska ordförandeskapet för det engagemang för mänskliga rättigheter som det visade tidigare.
(Applåder)

Frassoni
Herr talman! Europaparlamentets roll i en fråga som mänskliga rättigheter är traditionellt att vara en form av den internationella gemenskapens öga och en sporre i förhållande till unionens institutioner. Många anser att det är fullständigt onödigt, men jag anser att de har fel. I dag kan man göra mer än i går och absolut mindre än i morgon, och redan det är mycket viktigt. Respekten för de individuella rättigheterna måste, lite grann som för den hållbara utvecklingen, på ett strukturerat sätt och enligt en verklig strategi, bli en fullständig del av unionens utrikespolitik, såväl när det gäller ekonomiska förbindelser som politiska. Detta är ännu inte fallet, vilket föredragande Wuori betonar, men vi gör framsteg. Jag välkomnar för övrigt med övertygelse det goda samarbete som Wuori lyckats inrätta med de icke-statliga organisationerna på de mänskliga rättigheternas område.
För att Europa på ett trovärdigt sätt skall kunna växa fram, som en union som bygger sina åtgärder på respekten för de mänskliga rättigheterna och på en hållbar och solidarisk ekonomisk utveckling, måste vi överge allt hyckleri och all tvetydighet. I politiska förbindelser med länder som Kina och Ryssland, men även Saudiarabien, Förenta staterna och många andra, måste vi verkligen vara mycket tydliga: man kan inte vara oberörd inför det faktum att man i dessa länder avrättar fångar, massakrerar civila som gjort misstaget att tillhöra etniska eller politiska minoriteter, man hindrar kvinnor från att leva fritt och man torterar urskillningslöst. Patten talade om dessa aspekter och jag hoppas att hans tal snart kommer att följas av handling.
Michels tal lugnar oss när det gäller de sex kommande månaderna, och jag hoppas ännu längre. Jag skulle gärna vilja ställa honom en mycket direkt fråga: kommer Belgien att inom ramen för Förenta nationernas generalförsamling inleda ett europeiskt initiativ som syftar till att godkänna en resolution om ett moratorium om avrättning? Som ni vet gjorde det finländska ordförandeskapet ett första försök redan 1999 men initiativet misslyckades. Vad tänker ni göra åt detta, herr Michel?

Marset Campos
Tack så mycket, herr talman! Jag skulle vilja börja med att tala om att GUE/NGL-gruppen ställer sig positiv till de två betänkandena av Wuori och Cornillet. Båda betänkandena är välarbetade. Jag vet att Cornillet reste runt i Spanien för att sätta sig in i situationen för invandrarna där, precis ett år efter händelserna i El Ejido, och jag kan intyga hans engagemang. Wuori har utmärkt sig eftersom han har utarbetat ett mycket komplett betänkande, ett arbete vi alla har deltagit i, som jag anser är en stolthet för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
Jag vill även tacka de två kommissionärerna, Patten och Vitorino, för deras inlägg samt rådets tjänstgörande ordförande, Michel, eftersom de är inne på linjen att förvandla Europa till en obligatorisk referensram för garantier för de mänskliga rättigheterna i världen.
Det är viktigt att betona den här frågan eftersom det hittills har sett ut som om endast Förenta staterna symboliserar denna garanti när det, enligt min åsikt, är precis tvärtom. Europas kulturella, historiska och sociala arv, de fyra generationer av mänskliga rättigheter som har byggts upp i den europeiska historien alltsedan franska revolutionen och även de framgångar vi har skördat i byggandet av Europeiska unionen, utgör en garanti för den privilegierade och unika roll som Europeiska unionen kan spela i resten av världen. Vi har emellertid historiskt sett del i ansvaret för den tragiska situationen för de mänskliga rättigheterna på de tre övriga kontinenterna. Det är nämligen just vår närvaro där som är en av orsakerna till att människors mänskliga rättigheter inte respekteras.
Jag anser att det vore mödan värt att Europeiska unionen inrättar centrum för övervakning av de mänskliga rättigheterna på var och en av de tre kontinenterna, vilka skulle ha förbindelser med de icke-statliga organisationerna och Förenta nationernas egna instrument. De årliga rapporter som parlamentet utarbetar för kommissionen och rådet skulle då förbättras, vilket skulle leda till att vårt agerande blir bättre. Vi borde inte bli överraskade över att våra multinationella företag ibland (som jag har haft tillfälle att observera i Colombia och som även sker i Afrika och Asien) finansierar paramilitära grupper som direkt kränker de mänskliga rättigheterna. Det är vårt ansvar att utreda dessa händelser så att vi kan gå framåt i arbetet med att införa de mänskliga rättigheterna.
Slutligen vill jag peka på att vi i Europeiska unionen, som Cornillet så träffande har uttryckt det, själva måste föregå med gott exempel innan vi talar om för andra hur de skall göra. Vi har ett alldeles utmärkt tillfälle att börja med invandrarna, som är ett av Europas olösta problem. Vi kan inte säga att det behövs 70 miljoner invandrare för att vår ekonomi skall vidareutvecklas och sedan behandla dem på ett diskriminerande sätt.
På grund av dessa skäl är det viktigt att vi stöder dessa betänkanden.

Angelilli
Herr talman! Låt mig framför allt tacka Cornillet för det arbete han utfört när det gäller situationen för de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen. Detta är ett detaljerat och balanserat betänkande som verkligen skulle kunna bli en stimulans för varje medlemsstat att ge ett allt mer reellt och konkret stöd till rättviseprincipen och till skyddet av det som är de europeiska medborgarnas grundläggande och oskiljaktiga rättigheter.
Detta betänkande skulle kunna utgöra ett ögonblick för eftertanke, ett tillfälle för att göra en första utvärdering av respekten för vår nyfödda stadga över mänskliga rättigheter, som enbart är ett inledande steg, men ändå så viktigt när det gäller en europeisk union som inte bara består av finansiella och ekonomiska aspekter, utan som även är hemvist för rättigheter och möjligheter för samtliga europeiska medborgare, med särskild uppmärksamhet på dem som har svårt att få sina rättigheter respekterade: jag tänker till exempel på barnen, de utstötta och de fattigaste.
Även om jag instämmer i betänkandets uppläggning i stort skulle jag vilja uttrycka vissa kritiska synpunkter. När det gäller relationer utanför äktenskapet så anser jag att det är oacceptabelt att önska ett juridiskt jämställande mellan äktenskap som ingås mellan personer av olika kön och föreningar som utgörs av sambor av samma kön. Självklart skall ingen diskrimineras på grund av sin sexuella läggning, men det är en juridisk och social nödvändighet att bevara det traditionella äktenskapet som en grundläggande cell i samhället, speciellt när det gäller möjligheten att tillgripa konstgjord befruktning och adoption av minderåriga, något som enbart borde vara förbehållet naturliga familjer. Allt detta för att skydda de minderåriga, eftersom vi alltför ofta glömmer att de grundläggande rättigheterna inte bara är förbehållna de vuxna, utan även och framför allt de minderåriga.
Jag vill också inför detta parlament beklaga mig över fallet med de manliga arvingarna till huset Savojen som, i ett Europa som vill vara ett område för rättvisa, frihet och fri rörlighet, inte får återvända till Italien efter mer än femtio år. Det skulle vara bra om vi kunde bidra till en lösning av detta fall.

Borghezio
Herr talman, kolleger! I resolutionsförslaget om de mänskliga rättigheterna i världen fattas något viktigt: principen om folkens rätt till självbestämmande. Vi padanier anser att detta är en allvarlig brist, för man kan inte undvika att notera att förnekandet av eller tendensen att låta bli att understryka denna rättighet utgör en av de kraftigaste tänkbara kränkningarna av de mänskliga rättigheterna. Låt oss bara tänka på det som sker under dessa veckor, dessa månader i Palestina: en veritabel daglig tragedi för principen om självbestämmande, som det borde vara Europas skyldighet att påminna om med större kraft i sina dokument om de mänskliga rättigheterna.
Dessutom var flera av de stater som nu knackar på Europeiska unionens dörr för inte så länge sedan nationer utan stater. Vi måste komma ihåg att framför allt efter upplösningen av Sovjetunionen, så är dessa länder fria och oberoende stater. Hur skall Europeiska unionen kunna underkasta dessa länder en granskning med avseende på respekten för mänskliga rättigheter, när unionen i sina egna dokument underlåter att kraftigt stryka under skyddet av den princip - rätten till självbestämmande - som folken i dessa stater har förvägrats i flera decennier?
Helt otillräcklig, om inte obefintlig, är den del som ägnas åt skyddet av kulturella rättigheter. Man kan inte påstå att till exempel garantin för rätten att få skydd för det egna språket eller den egna religionen är helt effektiv om detta skydd enbart erbjuds i form av ett skydd av den individuella friheten att använda det aktuella språket eller att utöva den aktuella religionen. För att det skall vara möjligt att helt fritt utöva rätten att tala sitt eget språk så måste man se till att de nya generationerna utbildas i den kulturella miljön, att traditionerna och historien som hör till den aktuella minoriteten erkänns i skolornas kursplaner. Hos oss i Padanien till exempel, som har piemontesiska som modersmål, som i mitt fall, eller venetiska, har rätten att få undervisning i de egna skolorna i dessa båda språk - piemontesiska och venetiska - inte tagits upp.
Jag vill också påminna om utelämnandet av ett grundläggande problem i punkt 93, nämligen handeln med mänskliga organ, vilket är en skam...
(Talmannen avbröt talaren)

Belder
Herr talman! I denna gemensamma debatt står efterlevnaden av mänskliga rättigheter inom och utom Europeiska unionen i centrum. Det har på nytt inspirerat mig att fundera över konceptet mänskliga rättigheter. Mer än någonsin står detta ämne högt på dagordningen. Och med rätta, för det förekommer fortfarande fruktansvärda kränkningar. Men utifrån min kristna livsåskådning vill jag betona att inte heller mänskliga rättigheter står över alla andra normer. Vid tillämpningen av mänskliga rättigheter handlar det om beskyddande regler för det mänskliga livet i enlighet med det syfte som Herren har med det livet.
I Wuori-betänkandet hanteras detta koncept på ett sakligt sätt. Det är begränsat till de mest grundläggande mänskliga rättigheterna. Jag ställer mig emellertid frågan om hur Europeiska unionen med sina begränsade ekonomiska och diplomatiska medel verkligen skall kunna övervaka efterlevnaden av dem. Unionens politik måste fungera som ett komplement till medlemsstaternas egna möjligheter. Den enda press som unionen kan utöva via människorättsklausuler i fördrag och avtal undergrävs i detta betänkande genom att en flexibel tillämpning förespråkas. Vi är förespråkare för att använda den kritiska dialogen, men flexibilitet får inte bli norm för vår politik.
Slutligen, herr talman, vill jag ägna några ord åt Cornillet-betänkandet. Jag förespråkar som sagt en god efterlevnad av de mänskliga rättigheterna. Jag tror dock inte att Europeiska unionen har befogenheten att ägna sig åt efterlevnaden i medlemsstaterna på ett så detaljerat sätt. Jag saknar dessutom skillnaden mellan mänskliga rättigheter och politiska målsättningar hos statsmakter. Att alltför fanatiskt plädera för att statsmakterna skall agera i människorättsfrågor kan enkelt leda till en begränsning av de medborgerliga friheterna.
Jag vill gå in separat på punkterna 82-84 i Cornillet-betänkandet. Jag betraktar äktenskapet som en unik gåva från Herren. Att marginalisera det genom att introducera alternativa samlevnadsformer kommer att tillfoga samhället stor skada. Detta innebär att jag numera tillhör en minoritet även i mitt eget land. Ändå håller jag fast vid den goda bibliska inställning som betraktar äktenskapet som varaktig förbindelse mellan man och kvinna. Jag hoppas helhjärtat att den nederländska regeringen tar tillbaka de beslut den fattat. Jag uppmanar Europeiska unionens medlemsstater att inte hörsamma uppropet att följa i Nederländernas fotspår.
Försöket i ändringsförslag 24 att begära uppmärksamhet för patienter i livets slutskede är i sig självt vällovligt, men har fått fel innehåll. Därför har jag begärt en delad omröstning om detta ändringsförslag.

Pirker
Herr talman, herrar kommissionärer! Jag skulle till att börja med vilja gratulera Cornillet som föredragande, eftersom hans betänkande innebär ett framsteg, framsteg i fråga om strukturen, eftersom det ger oss möjligheten att varje år granska i vilken utsträckning vi faktiskt uppfyller kraven i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Men framstegen har som alla tidigare år bromsats genom diverse omröstningar där man gång på gång har försökt att få med politiska ideologier i betänkandet som egentligen inte har något där att göra, politiska ideologier som man kanske inte kan genomföra på hemmaplan och som bryter mot subsidiaritetsprincipen. De hör inte hemma här.
Jag är emot varje fall av diskriminering, och jag skulle vilja visa det med några exempel: Jag är emot varje form av diskriminering av homosexualitet, men jag är emot de försök av politisk natur som återigen görs i betänkandet att skildra det homosexuella partnerskapet som ett absolut normalt förhållande och kräva samma rättigheter som för normala äktenskap mellan partner av olika kön. Att äktenskap mellan personer av olika kön, vilket ju är kärnan i samhället, är normalfallet, det är gott och väl kära partikamrater, som man skulle säga i Berlin i dag.
Jag är också emot försöken att ge alla icke-unionsmedborgare samma rösträtt, aktiv eller passiv, som unionsmedborgarna. Det vore unikt i världen, och det vore också en diskriminering gentemot unionsmedborgarna. Jag är emot försöken att förvandla familjeföreningar till enda invandringsinstrument i och med att familjebegreppet utsträcks till en stor oöverskådlig grupp. Detta är oacceptabelt, eftersom det tar ifrån medlemsstaterna rätten att bestämma vilken och hur mycket arbetskraft den vill och kan ta in. Kärnfamilj ja, men hela släkten nej.
Dessa exempel som jag har anfört, och även andra politiska krav, kommer inte att få stöd från oss, men väl betänkandet från vår uppskattade föredragande Cornillet.

Swiebel
Herr talman! Som skuggföredragande för min grupp för Cornillets betänkande, som jag för övrigt vill framföra hjärtliga lyckönskningar till för resultatet av hans arbete, inriktar jag mig på frågan om respekt för de mänskliga rättigheterna i länderna inom Europeiska unionen själv.
När vi ser på de uppgifter som ligger på bordet, då är det två problemkomplex som framträder. För det första finns det även denna gång många rapporter om dåligt uppförande hos statstjänstemän, som polistjänstemän, fängelsepersonal, säkerhetstjänster och hos tjänstemän som har att göra med behandlingen av asylsökande.
För det andra finns det anmärkningsvärt många rapporter om orättvis behandling och diskriminering, framför allt av personer som tillhör så kallade "svaga" grupper i samhället. Rasistiskt våld mot utlänningar är det mest påtagliga uttrycket för denna företeelse, men det handlar lika väl om kvinnohandel, diskriminering på arbetsplatsen, för att inte bara tala om homosexuella, för det har jag hört nog om nu.
Tyvärr diskuterades denna innehållsmässiga sida av människorättsproblematiken i Europeiska unionen inte alls eller i mycket ringa utsträckning under förberedelsearbetet i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter. All uppmärksamhet gällde på vilket sätt betänkandena om mänskliga rättigheter i Europaparlamentet skall komma till stånd i framtiden.
Jag uppskattar verkligen föredragandens, Cornillets, ansträngning och uthållighetsförmåga, men jag anser ändå att medlet hotar att skjuta över målet. Diskussionen om uppläggningen och organiseringen av detta arbete i framtiden kostade mycket tid och energi och kom under för starkt tryck. Det föreföll nästan som om vi nått en kompromiss, men delar gick förlorade, och nu kan vi inte annat än hoppas att det kommer att gå bra med ändringsförslagen ändå. Vissa aspekter i diskussionen är ännu inte färdigdiskuterade, och jag skulle därför vilja ta upp några av dessa punkter.
För det första valet av stadgan om Europeiska unionens grundläggande rättigheter som utgångspunkt för betänkandet. Detta val, vilket i sig är självklart, får dock inte bli någon tvångströja. Diskussionen om räckvidden för de mänskliga rättigheterna och begreppet mänskliga rättigheter pågår fortfarande. Även mänskliga rättigheter är en fråga om levande rätt. Dessutom får vi inte glömma bort att även medlemsstaterna är bundna av Europarådets, Förenta nationernas och de specialiserade organens fördrag om mänskliga rättigheter. De iakttagelser som görs av de kontrollerande organen i fråga om dessa fördrag borde för övrigt spela en mycket större roll i parlamentets överläggningar.
För det andra frågan om vem som gör vad. Inom parlamentet ägnar sig två utskott åt detta ärende. Det framgår här också: utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik samt utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Det förekommer en hel del överlappning såväl i slutsatserna som i tematiken, överflödigt och dubbelt arbete utförs och det pågår en smaklös konkurrens om folk och medel. Det kräver ett ingripande av de behöriga organen i parlamentet för att få till stånd en bättre samordning på flera områden.
Min tredje fråga lyder: Var skall man omnämna de länder i Europeiska unionen där det finns bekymmer när det gäller efterlevnaden av de grundläggande rättigheterna? Med tanke på själva övervakningsmekanismens natur förefaller enligt min uppfattning det enda lämpliga svaret vara: i själva resolutionen och inte gömma undan dem i en motivering, vilket var föredragandens ursprungliga avsikt. Jag anser att det strider mot det faktum att vi varje månad slår tredjeländer på fingrarna i fråga om kränkningar av de mänskliga rättigheterna.

Haarder
Herr talman! Det var Malmström och jag som skrev betänkandena om mänskliga rättigheter förra året. Vi är glada över att riktlinjerna i dessa har förts vidare till de betänkanden vi behandlar i dag. Vi liberala stöder Cornillets önskemål om att den nya stadgan om mänskliga rättigheter skall utgöra en modell och ett relevant kriterium för detta parlaments arbete med mänskliga rättigheter. Vi kan som dess övervakare därmed utnyttja stadgan redan innan den får formell status och samtidigt få ett välbehövligt hjälpmedel för att bemöta den urvattning av människorättsbegreppet som hotar att göra det verkningslöst. Det har ju funnits en tendens inom parlamentet att förvandla alla möjliga ämnen i partiprogrammen till människorättsfrågor. Det sker i största välmening men skadar de mänskliga rättigheterna eftersom det får medborgare som råkar vara oeniga på en eller annan punkt att utbrista: "Om detta skall kallas mänskliga rättigheter så är vi emot dessa".
Hela Österrike-saken gjorde stor skada eftersom den handlade om åsikter och antaganden. Om den i stället hade handlat om konkreta brott mot stadgan om mänskliga rättigheter hade aktionen fått stora sympatier. Därför skall vi här i parlamentet sätta denna stadga i centrum, och vara dess övervakare. Vi skall använda den som skydd mot urvattningen från det godas välmenande apostlar. Därför röstar vi liberala emot nästan alla ändringsförslagen. Inte för att vi misstycker med syftena med dessa ändringsförslag, utan för att vi värdesätter de mänskliga rättigheterna för högt för att vilja bidra till att de skall användas som utsmyckning till alla möjliga synpunkter som inte uppfyller stadgans människorättskriterium. Men vi stöder som sagt varmt de två betänkandena i deras nuvarande form, bortsett från några enstaka punkter, och tackar för att vi härmed har fått till stånd en mer välorganiserad hantering av de mänskliga rättigheterna inför framtiden.

MacCormick
Vi har verkligen två omfattande och auktoritativa betänkanden framför oss, för vilka vi står i skuld till dess två författare. Wuori sade när han introducerade diskussionen att det här handlar om den grundläggande principen om respekt för den mänskliga naturen i alla dess former. Med stadgar och konventioner och rättigheter försöker man mängdbestämma och ge exakta termer för de otillåtna formerna av respektlöshet och sedan ta avstånd från dem överallt.
Den rörliga utvidgningssektorn i Wuoris betänkande påminner oss om att både en förutsättning för och en följd av en utvidgning av unionen skulle vara att utvidga erkännandet, genomförandet och upprätthållandet av mänskliga rättigheter över hela denna kontinent. Vilka följder kunde vara mer välkomna?
Cornillet föreslog att vi inte borde behandla de två betänkandena tillsammans. Jag tror att vi måste det. Vi måste, när vi uppmanar andra utanför unionen att möta de normer för respekten för personer som vi tycker är grundläggande, alltid påminna oss själva om att vi själva ständigt löper en risk att inte nå upp till dessa normer.
I går när Echelonutskottet antog sitt betänkande klargjorde det att användningen av system för slumpmässig avlyssning av meddelanden strider mot den grundläggande rättigheten till privatliv i personers egna personliga liv och förbindelser. Det måste upphöra. De som gör det i Förenade kungariket och annorstädes måste uppmanas att upphöra med det. Det finns andra områden, som till exempel rätten till en snabb rättegång, där andra stater inte når upp till normen. Vi måste trycka på så att rättigheter erkänns både på hemmaplan och utomlands.

Boudjenah
Den årliga översikten över situationen för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen och i världen är ett lovvärt och användbart arbete för att sammanfatta unionens politik på området, och naturligtvis nödvändigt med tanke på angreppen mot de mänskliga rättigheterna för miljoner män och kvinnor i alltför många av unionens regioner. Jag skall bara hålla mig till två precisa frågor i debatten.
Till att börja med tänker jag nu på den oroande försämringen av situationen i Tunisien. Under bara de kommande fem dagarna kommer minst tre politiska processer att fortsätta att förfölja de militanta demokraterna: det handlar bl. a. om journalisten Sihem Ben Sedrine som brutalt arresterades när han steg av ett flygplan, samt doktor Moncef Marzouki och Fathi Chamkhi, ordförande i Attac i Tunisien. Europaparlamentet har redan vid flera tillfällen uttalat sig tydligt och fördömt detta oacceptabla undertryckande. Det återstår emellertid att skaffa sig effektiva verktyg och en politisk vilja för att klausulerna i associeringsavtalen som gäller de mänskliga rättigheterna skall respekteras och utöva påtryckningar på andra sätt än genom ord.
Denna fråga är desto mer på dagordningen som man på nytt, i samband med kommissionär Pattens besök i Tunis, bekräftade "... Europas avsikt att agera i nära samarbete med Tunisien för att ge en ny impuls till partnerskapet"; ett verkligt partnerskap som gynnar folken på båda sidor om Medelhavet, förvisso, men som måste bygga på erkännandet av yttrandefriheten, rätten att röra sig fritt samt åsiktsfriheten. När får vi då ett särskilt associeringsråd med Tunisien om dessa aspekter?
Ja, situationen när det gäller de mänskliga rättigheterna har försämrats: arresteringar, våld och tortyr är ett gemensamt öde för de män och kvinnor som kämpar för de mänskliga rättigheterna, som helt enkelt försöker leva och få ett fritt samhälle att leva. Men denna försämring drabbar även samtliga rättigheter som gäller det dagliga livet för alla i själva Europeiska unionen: rätten till sysselsättning, en värdig lön, rätten till tak över huvudet är grundläggande för alla, såväl europeiska medborgare som utländska. Det gäller också de politiska rättigheterna, rätten att betraktas som en fullvärdig medborgare där man är bosatt, och inte som en andra klassens medborgare. Därför borde rösträtten för medborgare från tredje land som varit bosatta i unionen i minst fem år äntligen blir en fastställd regel, såsom Europarådet rekommenderat sedan 1992.
Detta krav, och jag skall sluta här, blir desto mer brådskande och nödvändigt för själva framtiden i en solidarisk union som framtidsutsikten för flera kandidatländer att delta i valen.....
(Talmannen avbröt talaren.)

Segni
Herr talman! Jag vill rikta kammarens och kommissionens uppmärksamhet på en fråga som behandlats briljant i betänkandet, som naturligtvis är mindre dramatisk än problemet med de fysiska kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, som vi tyvärr har framför oss, men som rör en känslig punkt, jag skulle vilja påstå en central punkt för det demokratiska livet i varje land och framför allt - det är jag övertygad om - för det framtida demokratiska livet i de europeiska och globala samhällena: jag tänker på informationsproblemet, en fråga som jag anser vara av central betydelse, dvs. informationens pluralism - jag upprepar det ordet, pluralism. I ett ögonblick när detta blir allt viktigare, i en historisk fas när framför allt televisionen blir ett massmedium av en kraft och betydelse som är fullständigt utan motstycke i mänsklighetens historia, innebär garantierna för informationens pluralism i Europa att man garanterar grunden för en demokratisk framtid. Att inte garantera detta skulle innebära att man utsätter våra länder och vårt område för farliga äventyr. Jag tror att problemet blir än viktigare just med tanke på utvidgningen, för nu kommer det in länder med nya erfarenheter, länder som mer än någonsin behöver konkreta regler.
Sådana konkreta regler finns det inte i Europa i dag. Kommissionen hade fram till 1990-talet tagit initiativ till och formulerat de första förslagen till direktiv, Europaparlamentet har flera gånger tagit upp dessa idéer, men det verkar som om allt har kört fast. Det verkar till och med som om det cirkulerar en idé som jag anser vara farlig: att den globala konkurrensen, framför allt den amerikanska, borde främja koncentration snarare än garantera pluralism. Om det är på det viset, så säger jag att detta är ett allvarligt misstag. Demokratin är den största tillgången, den maximala tillgången. Jag uppmanar detta parlament och kommissionen att snarast åter ta upp denna fråga och att se till att man snart kommer fram till ett direktiv i detta ämne.

Gollnisch
Herr talman! Jag hade förberett ett inlägg som jag föredrog att överge efter att ha lyssnat till Michel. Han är inte längre här, men jag är säker på att Neyts kommer att meddela honom. Det här var vad jag ville säga honom.
Är det inte lite pinsamt, herr Michel? Talar ni om mänskliga rättigheter i världen? Ni företräder en regering som nyss misslyckats rättsligt med att godtyckligt förbjuda en av de viktigaste politiska grupperingarna i ert land: det "flamländska blocket", vars ledare bara har ställt upp i valet på ett lagligt sätt.
I Belgien finansieras den påstådda antirasismen - som leds av en avhoppad dominikanermunk - direkt av premiärministerns kansli och ansträngningarna syftar endast till att försöka sätta munkavle på oppositionen. I Belgien, liksom annorstädes, blandar man bedrägligt ihop nationalkänsla med främlingsfientlighet och främlingsfientlighet med rasism. Man talar om förföljelse av vissa minoriteter men man låter vissa etniska, offentliga eller andra minoriteter förfölja majoriteten av befolkningen.
I Belgien lägger hemliga lobbyer - bl. a. frimurare och homosexuella - sedan länge beslag på den verkliga makten. Den politiska eller fackföreningsanslutna korporativismen har delat upp staten, finansen, medierna, universitetet och åklagar- och domarämbetet. Den ena parten har rätt till åklagare, den andra till domare. En ny politisk grupp kan bara ställa upp i valen om den erhåller namnteckningar och om den hotas av polisen.
Michel kommer till oss som Molières Tartuffe: rosa och fet, med frisk hy och klarröd mun. Han borde rodna av skam, eller skratta som det antika Roms orakel som inte längre vågade tro på sin egen religion...
(Talmannen avbröt talaren.)

Tannock
Herr talman! Förra månaden bevittnade vi den märkliga situationen att Bulgarien, som är ett före detta kommunistland, valde det parti som leds av landets förra kung, Simeon II, till att styra landet, efter att ha avlägsnat alla rättsliga hinder för hans tillträde, ironiskt nog som en förberedelse inför ett EU-medlemskap. Jag har alltid ansett att de stora fördelarna med EU:s utvidgning österut är att förankra dessa länder i ett klimat med fred, välstånd och en institutionell respekt för demokrati och grundläggande mänskliga rättigheter. Men tänk på Simeons stackars italienske kusin, prins Victor Emmanuel av Savojen och hans son Philibert, som inte bara är formellt utestängda från att kandidera till ett offentligt ämbete i sitt land, en av EU:s grundande medlemmar, till skillnad från Bulgarien, men som sedan barnsben har närt en dröm om att få beträda det lands territorium inom vilket de är medborgare både till födseln och till härkomsten.
Jag har tidigare talat med oro i denna kammare om stadgan för de grundläggande rättigheterna med hänsyn till försöket att göra dess nya kontroversiella, sociala och ekonomiska rättigheter bindande, till skillnad från de medborgerliga och politiska rättigheter som finns i den mycket respekterade europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna från 1950. Rätten till fri rörlighet och etableringsfrihet i EU-fördraget har också ett globalt stöd, och överträds ändå så tydligt genom Italiens trettonde så kallade konstitutionella övergångsartikel, enligt vilken huset Savojens manliga ättlingar för evigt landsförvisas från deras eget land.
Italien har inte beviljats något undantag för att diskriminera utifrån kön eller födsel när det gäller fri rörlighet för alla dess medborgare, andra utifrån hot mot den allmänna säkerheten eller hälsan. Det är uppriktigt sagt skrattretande om Republiken Italien känner sig hotat av en gammal man och hans son som vill återvända hem. Jag uppmanar därför återigen denna kammare att visa medkänsla och en allomfattande respekt för de mänskliga rättigheterna genom att ansluta er till mig och stödja mitt ändringsförslag 7 som uppmanar det italienska parlamentet att respektera den förra italienska regeringens åtagande att inom kort sätta stopp för denna grymma och abnorma situation, och anpassa dess författning efter rätten för alla EU:s medborgare att röra sig fritt inom unionen. I detta hänseende gratulerar jag Cornillet till hans betänkande om vad som är ett mycket komplicerat område.

Díez González
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera Wuori, och inte bara till hans betänkande och hans rekommendationer, utan även för att han påminner oss om alla de grymheter som fortsatt begås i världen. För att ge stöd till tredje land ställer vi som villkor att dessa länder respekterar de grundläggande rättigheterna och vi måste naturligtvis fortsätta att framhärda i detta och pressa dem tills de uppnår det, men om vi inte kräver detsamma av de stora länderna, har vi inte rätt att tycka att vi själva är ledande i världen på att värna om de mänskliga rättigheterna.
Gång på gång hotar vi Förenta staterna när de avrättar en person, när de mördar en människa med stöd av lagen. Men det stannar vid detta, vid ord som är mer eller mindre fördömande, men bara ord. De dömer minderåriga, förståndshandikappade, färgade och personer med spanskt ursprung till döden, kort sagt, de fattigaste.
I förklaringen från toppmötet i Göteborg begär vi än en gång att Förenta staterna skall införa ett moratorium för dödsstraff, vi beklagar återigen att dödsstraffet ingår i Förenta staternas federala lagstiftning och att medborgare avrättas i lagens namn i 38 av USA:s jurisdiktionsområden. Vi måste pressa på ännu mer. Fall som Joaquín José Martínez gör oss mer optimistiska när det gäller de europeiska institutionernas inflytande, närmare bestämt parlamentets inflytande. Vi måste fortsätta att kämpa för att värna om och sprida den europeiska civilisationens värderingar. Utan frihet och tolerans, utan respekt för de mänskliga rättigheterna finns det ingenting. Ett land kan vara en ekonomisk stormakt, det kan till och med vara avundat av många andra länder för sina missiler, sin styrka och sin vetorätt, men om de mänskliga rättigheterna inte respekteras och man inte ser till att de respekteras, är det ett samhälle utan värderingar, ett underutvecklat samhälle.
Ordförande Verhofstadt sade nu i förmiddag att när Europa talar med en röst lyssnar man på oss. Därför, ärade kolleger, måste vi fortsätta att utöva påtryckningar.
Även i går, inför utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik erinrade Perus president, Alejandro Toledo, om att demokratin inte har några gränser och de mänskliga rättigheterna inte har någon färg. Ärade kolleger, de bör inte heller ha något pris.

Dybkjær
Herr talman! Jag vill tacka de två föredragandena för två utmärkta betänkanden. Det stämmer som Swiebel, en av talarna, sade att de överlappar varandra, men det tycker jag egentligen inte gör så mycket. Jag tycker man kan säga att de kompletterar varandra, men framför allt bildar de ju ett fantastiskt bra underlag för en vidare diskussion ute i Europa. Michel var inne på att det finns ett stort avstånd mellan EU och medborgarna och lyfte fram det irländska exemplet. Jag kommer ju från Danmark och där kan man mycket väl förstå vad resultatet av folkomröstningen på Irland var ett uttryck för, men situationen är ju den samma i andra länder där det inte hållits några folkomröstningar. Jag tror inte att man överhuvudtaget hade kunnat genomföra t.ex. den europeiska monetära unionen om man hade hållit en folkomröstning i Tyskland, eftersom denna tydligt hade visat att tyskarna var emot.
Så i och för sig har vi alla samma problem, vilket naturligtvis förstärks av att vi här i denna församling liksom i alla andra ständigt påpekar att mycket måste ändras, att det inte är bra ställt med demokratin etc. Men vi skulle kunna utnyttja dessa två betänkanden till att konstatera att det finns någonting verkligt bra i Europa, att det finns någonting här som fungerar utomordentligt väl. Vi har lyckats med att formulera en del principer som hittills 15 länder har enats om - kanske 27 efter utvidgningen. På vilken annan plats i världen har man lyckats med denna prestation? Ingenstans. Jag tycker det är en fantastiskt bra idé att Cornillet har tagit denna stadga som utgångspunkt, eftersom det ger en utmärkt måttstock för hur det går med utvecklingen av våra rättigheter här i Europa. Jag anser att stadgan kan användas som indikator för utvecklingen och om vi sedan regelbundet går igenom stadgan en gång per år skulle vi verkligen kunna få en uppfattning om utvecklingsläget.

Schroedter
Herr talman! Våra kollega Matti Wuoris betänkande har visat att den politiska kampen mot censur genom våld måste bli en gemensam aktion inom europeisk utrikespolitik. Yttrandefrihet och oberoende journalistik är ju demokratins ryggrad. Därför är det viktigt att denna information erkänns som yttrandefrihet, som grundläggande förutsättning för enskilda rättigheter, för kollektiva och sociala grundläggande rättigheter. Vi kan bara genomföra detta om censur genom våld försvinner. Faktiskt riskerar många journalister livet och sin frihet för att möjliggöra befolkningens rätt till information.
Vad gör unionen? Den har fördjupade partnerskap med länder där censur i likhet med tidigare praktiseras, och det är mycket viktigt att i partnerskaps- och samarbetsavtalen och vid de toppmöten som äger rum i anslutning till dessa utnyttja dem för att i Ryssland, i Ukraina, i Armenien och Azerbajdzjdan göra detta till ett centralt tema i politiken och inte till en fotnot. Jag frågar rådet och kommissionen om de är beredda att göra frågan om presscensur mer centralt förankrad i europeisk politik, för att på så sätt ge grundläggande rättigheter, mänskliga rättigheter, sociala och kollektiva rättigheter en möjlighet att utvecklas.

Alavanos
Herr talman! Det var ett mycket bra anförande, ett mycket bra tal av den belgiska ministern och mycket bra tal av kommissionsledamöterna Patten och Vitorino. Det föreligger emellertid ett problem. När det gäller Europeiska unionens politik för de mänskliga rättigheterna finns en schizofreni: I betänkandena där idéer framförs, i föresatserna och förklaringarna får vi mycket väl godkänt men när det gäller tillämpningen får vi underkänt och vi visar till och med feghet. Stor feghet. Vi kan fördöma och ställa krav på Moldavien, Lettland, Litauen, vissa afrikanska stater och vissa före detta kolonier i Centralamerika, men när vi träffade Bush, vem sade något om dödsstraffet? Sade Schröder något? Blair? Chirac? Jospin? Ingen sade något! Detta behov av realism genomsyrar alla våra ställningstaganden, till och med detta betänkande. Och trots att Wuori har utarbetat ett utmärkt betänkande vill jag fråga honom: Wuori, varför finns ändringsförslag 10? Varför skulle vi ta bort från texten, angående Turkiet, att kurderna måste återvända eller att landet måste tillämpa Europadomstolens beslut när det gäller Cypern? Vad har förändrats?

Cappato
Herr talman! De italienska radikala på Bonino-listan stöder föredraganden Cornillets förslag att förstärka värdet, även det juridiska, av parlamentets betänkande om mänskliga rättigheter, bland annat därför att vi äntligen vill få ett säte där vi kan påtala, berätta om och dokumentera de otroliga saker som nästan ingen av er har en aning om.
Vi vill kunna berätta om folkomröstningar som i Italien olagligt har förvägrats, folkomröstningar som gällde grundläggande frågor för de italienska medborgarna; vi vill kunna berätta om folkomröstningar som genomförts och vunnits av tiotals miljoner väljare, som sedan förråtts någon månad senare av det italienska parlamentet; vi vill kunna berätta om vallistor som presenterats olagligt i samband med val i vårt land och som olagligen tillåtits; vi vill kunna berätta om en valkampanj som på ett olagligt sätt har uteslutit frågor, partier, rörelser och politiska förslag från möjligheten att väljas av de italienska väljarna; vi vill kunna berätta om allt detta.
Det finns inget riktigt säte för mänskliga rättigheter eller för de europeiska medborgarnas civila och politiska rättigheter. Vi tror att demokratin är i fara, inte bara utanför unionen, inte bara i Italien, utan i unionen som helhet; vi tror också att Europeiska unionen själv, genom sina institutionella mekanismer, på grund av den felaktiga uppdelningen av maktbefogenheter, är en institution som blir allt mer antidemokratisk, om inte odemokratisk.
Vi kräver ett forum där vi kan diskutera allt detta. Det finns en kommitté ...
(Talmannen avbröt talaren)

Hernández Mollar
Herr talman! Vi behandlar ett nytt betänkande av Cornillet som, vilket föredraganden själv tillstår, är begränsat och ofullständigt på grund av brist på medel, något han själv har försökt uppväga, och det skall han ha heder för.
Det är svårt att analysera vad som sker i varje medlemsstat, och framför allt att sätta sig in i de förhållanden och omständigheter som påverkar varje land i ljuset av vår nya stadga om de grundläggande rättigheterna och därför måste vi fortsätta att fördjupa oss i förfarandet.
Jag vill uttryckligen tacka honom för den förståelse han har visat inför den flagranta kränkningen av en av de mest grundläggande rättigheter som människan har, nämligen rätten till liv som, tillsammans med uttrycksfriheten och den fria rörligheten ständigt kränks av ETA i en del av det europeiska territoriet, Baskien, och i hela Spanien. Tyvärr har terrorismen gjort sig förtjänt av ett särskilt omnämnande i en ny punkt som handlar om rätten till liv och intensifiering av kampen mot terrorismen och om de rättsliga instrument för bekämpning av terrorism som avtalades vid toppmötet i Tammerfors, som till exempel den europeiska ordern om efterlysning och häktning som vi för närvarande utarbetar.
En annan aspekt som särskilt den socialistiska gruppen bör fundera över eftersom detta inte ens tillämpas i de medlemsstater där regeringarna har samma politiska färg som de har, är den som nämns i punkterna 119 och 120, som handlar om att utvidga rösträtten till tredjelandsmedborgare, inte bara i kommunala val, utan även i Europaval.
Ärade kolleger, vi kan inte börja bygga huset från taket. Eftersom vi fortfarande inte har lyckats lägga grunden till en verklig integrering som går genom utbildning, bostad, sjukvård och ömsesidig respekt av våra kulturer, finns det mycket kvar att göra inom området för invandring och asyl. Och falska demagogier försvårar endast lösningen på ett så allvarligt problem som detta.

Terrón i Cusí
Herr talman! Först och främst vill jag påtala att det förefaller mig vara dumt att hålla en gemensam debatt om situationen för de mänskliga rättigheterna i världen och i Europeiska unionen i denna kammare. Min grupp sade detta vid talmanskonferensen och fick endast stöd från GUE/NGL-gruppen.
Herr talman, jag vill även be er notera att jag anser att det är ofattbart att vi anordnar en debatt på det här viset, eftersom det verkar som att de mänskliga rättigheterna i världen är viktigare för oss än i Europeiska unionen. Jämförelserna är motbjudande och jag talar inte om dem som har fallit offer för bristen på mänskliga rättigheter, men vi borde bry oss mer om att genomföra sådant som uteslutande ligger i våra egna händer. Jag skulle vilja säga Cornillet att jag mycket uppriktigt tackar honom för hans ansträngningar och för hans arbete och jag ber honom att han överväger möjligheten att vi alla tillsammans under de kommande månaderna lugnt, med fattning och med hjälp av hans erfarenhet försöker hitta en metod som gör det möjligt för oss att arbeta i framtiden, med hänsyn till hans mycket värdefulla erfarenhet.
Hans erfarenhet har varit mycket värdefull eftersom detta är det första året som vi utarbetar detta betänkande efter proklameringen av stadgan om de grundläggande rättigheterna. Herr Cornillet, jag skulle vilja att ni tar detta under övervägande.
Jag kommer att använda mina sista sekunder för att tala om innehåll i stället för metoder. Pirker, Hernández Mollar; vi vill inte föra fram en gemensam invandringspolitik. Vi vill helt enkelt att det beaktas att det klart framgår av Cornillets betänkande att de som drabbas värst av kränkningar av de mänskliga rättigheterna är minoriteterna, särskilt de asylsökande och invandrarna. Om den försämrade situationen för de mänskliga rättigheterna går i den riktningen måste vi komma med lösningar och slutsatser som går i samma riktning. Detta är vad vi siktar på.

Van den Bos
Herr talman! Den som tror att apartheid är avskaffat har fel. Detta förekommer fortfarande, och då som kastsystem i Indien och grannländer. I den europeiska politiken beträffande mänskliga rättigheter har man hittills med orätt tigit om denna skriande orättvisa. I Indien har den systematiska diskrimineringen djupa historiska rötter och är fullständigt integrerad i det sociala systemet.
160 miljoner människor från de lägsta kasten sitter fjättrade i den kulturella och religiösa traditionens fängelsehålor. Det finns lagstiftning mot systemet, men i praktiken tar inte samhället till sig någonting av detta. En dalit eller "oberörbar" är chanslös från födseln och är dömd till livslång förnedring och en existens i samhällets utkant.
Dalits utnyttjas rutinmässigt av de högre kasten. Kvinnor våldtas, och ingen kan utkräva sin rätt. Det förekommer systematisk ojämlikhet i fråga om möjligheter. Någon social rörlighet, ett av kännetecknen för en verklig demokrati, förekommer över huvud taget inte. Indien är inte bara den största, utan också den mest odemokratiska demokratin i världen. Det finns inte något som helst socialt eller religiöst berättigande för den strukturella kränkningen av allmängiltiga mänskliga rättigheter. I själva Indien börjar man sakta men säkert bli medveten om samhällets inhumana karaktär, men det finns en stor ovilja hos människor som drar fördel av detta. Kastsystemet är en kulturell form av politisk och ekonomisk exploatering som sitter hårt fast. En massiv informationskampanj måste sättas i gång, och Europa måste ta med denna grova form av rasdiskriminering på den internationella dagordningen, till att börja med på den kommande världskonferensen mot rasism i Durban.
Det är ingen lätt uppgift, men vi måste vara modiga, sade Michel innan han försvann. Vi får inte agera som om hela kastsystemet självt är oberörbart. Det är bara om vi förlikar oss med det som apartheid är oföränderligt, och det får vi alltså inte göra.
Jag skulle gärna vilja höra en reaktion från kommissionen och rådet.

Boumediene-Thiery
Kära kolleger! Även om antagandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna förra året i Nice innebär ett framsteg för de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen, utgör den bara en miniminorm för skydd som alla medborgare har rätt till. Tyvärr är det fortfarande otillräckligt med tanke på tusentals människors misär, vare sig de är flyktingar, invandrare eller utan identitetshandlingar, men även kvinnor och barn. Inte vid något tillfälle har staterna, vare sig de är europeiska eller inte, tillrättavisat eller dömt någon för de brott som begåtts. Ett bevis på detta är de betänkanden som i dag överlämnats till oss: hur bra de än är, och vi kan tacka våra föredraganden, nöjer de sig med att räkna upp det stora antal fall där de grundläggande rättigheterna inger oro.
De mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna är universella och odelbara. De skall inte kännas vid någon gräns eller nationalitet eller art. Detta måste vi på nytt bekräfta med kraft och styrka. Rättigheterna blir bara verklighet om alla medborgare är medvetna om att de finns, men de måste också känna förtroende för att de verkligen skall tillämpas och respekteras. Det är därför nödvändigt att framhäva dem, men också att göra dem synliga och tillgängliga för alla. För att de skall bli konstruktiva är det nödvändigt att inrätta en dialog med alla aktörer som berörs av erkännande, främjande och försvar av de grundläggande rättigheterna, särskilt de som ligger närmast de minst gynnade medborgarna, som är offer för diskriminering.
En annan nyckelfaktor ligger i ratificeringen av internationella instrument och deras försvagning i det dagliga livet: rätten att röra sig fritt, att leva i en familj, att vara medborgare. Oavsett samhälle kan det bara utvecklas i fred och utan rättvisa finns ingen fred. Bortom de generösa talen till förmån för de mänskliga rättigheterna kommer inget att ske utan en politisk vilja till verkligt lika rättigheter för alla de män och kvinnor som bidrar till rikedomen och till byggandet av Europa och till det europeiska medborgarskapet.
Snarare än att breda ut sig om de strukturer som Europeiska unionen skulle kunna skaffa sig i framtiden måste vi skaffa oss medel för att säkerställa respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, däribland de sociala och politiska rättigheterna, utan vilka principerna om rättsstaten och demokratin inte längre skulle ha någon betydelse.

Manisco
Herr talman! Jag kan inte undvika att understryka de positiva aspekterna i betänkandena från Wuori och Cornillet om de mänskliga rättigheterna i världen, och detta av flera anledningar: för det första hänvisningen till klausulen om mänskliga rättigheter i samband med upprättandet av handelsavtal eller andra typer av avtal, och därefter kravet, som flera gånger framförts även tidigare, på en starkare kontroll av detta parlament vid den samordnade och sammanhängande kontrollen av gemenskapsingripandena i samband med kränkningar av rättigheter.
Man jag måste också understryka en stor vaghet och oklarhet, framför allt i Cornillets betänkande, när det gäller kränkningarna av rättigheter i olika länder, framför allt när frågan är kontroversiell och när den inte åtföljs av ett utpekande av de skyldiga regeringarna. Jag skulle inte vilja att man i denna kammare åter ställer den traumatiska frågan om det räcker att våra politiska grundvärderingar eller tillhörigheter aldrig prövas för att vi skall agera med moralisk styrka.

Coelho
Herr talman! Det är inte mer än rätt att börja med att tacka ledamot Thierry Cornillet för hans utmärkta betänkande. Jag har i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor fått uppleva vilket arbete och vilken möda föredraganden har lagt ner på detta betänkande, både till form och innehåll. Respekten för de mänskliga rättigheterna är ett krav från vår civilisation som vi måste sätta värde på och skänka kommande generationer, utan någon åtskillnad av ras, hudfärg, kön, språk, religion, uppfattning eller andra övertygelser, geografiskt eller socialt ursprung. Stadgan för de grundläggande rättigheterna som Europaparlamentet antog och dess proklamation i Nice hade en nyskapande karaktär och blev en referenstext för mänskliga rättigheter. Nu är det Europaparlamentet som tillsammans med nationella parlament måste se till att medlemsstaterna och EU:s institutioner respekterar de grundläggande rättigheterna.
Cornillet-betänkandet följer stadgans form och delar in de grundläggande rättigheterna i sex olika kapitel, vilket mycket riktigt redan har påpekats av kommissionär Vitorino. För det första, respekten för människans värdighet genom att understryka rätten till liv, särskilt genom att förstärka kampen mot terrorismen, förbjuda tortyr, omänsklig behandling, slaveri och tvångsarbete.
För det andra, friheterna, särskilt för att skydda privatlivet och personuppgifter - och jag hoppas att både gemenskapen och medlemsstaterna antar nödvändiga åtgärder för att skydda medborgarna från olaga intrång i system för avlyssning och lagring, som Echelonsystemet - respekten för tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet, respekten för frihet mellan medborgarna, solidaritet med människor som lever i fattigdom, förstärkningen av det europeiska medborgarskapet och rättvisan, som går via snabbare rättsliga förfaranden. Rättvisans långsamhet utgör i sig en orättvisa: om den inte löser de problem den ansvarar för i tid uppstår en allmän känsla av straffrihet. Mitt land, Portugal, är inget undantag. Det uppvisar oförlåtliga förseningar inom rättsväsendet. Vårt Europa måste vara ett ideal, en förebild på det området.

Roure
Europaparlamentet är en grundläggande aktör när det gäller utformning och konkretisering av unionens politik för mänskliga rättigheter. Dess inverkan på ändringen av fördragen i denna riktning är alltmer uppenbar. Vi bör därför ytterligare koncentrera oss på situationen för de mänskliga rättigheterna i medlemsstaterna, när bristerna i våra system kommer i dagen. I min stad Lyon ställs jag varje dag mycket konkret inför problemet med flyktingarnas lidande och människohandeln, bl. a. handeln med kvinnor. Vi bör därför harmonisera vår lagstiftning och anta ett instrument som är juridiskt tvingande för att garantera ett verkligt skydd för människohandelns offer. Vi borde utan problem kunna utlämna människohandlarna och konfiskera resultatet av deras brottsliga verksamhet, för att avsätta medel till en europeisk fond för att kompensera offren. Vi borde kunna bevilja humanitära uppehållstillstånd för offren för människohandeln och slaveriet i hemmen, och vi borde kunna garantera tillgång till rättsligt och medicinskt stöd redan från första timmen, och i förekommande fall en tolk för personer som arresteras och hålls kvar hos polisen. Vi borde snabbt kunna uppnå ett bättre skydd för ensamma minderåriga, bl. a. genom att snabbare ge dem stöd från en övervakare eller juridisk rådgivare.
Dessutom uppmanar jag till viss enhällighet i vårt parlament. Om gemenskapspolitiken när det gäller immigration, som är föremål för ett betänkande som för närvarande granskas i utskottet, enbart skulle bygga på våra egoistiska ekonomiska intressen i de europeiska länderna, skulle den inte i verkligheten garantera alla grundläggande rättigheter som vi i dag försvarar.

Buitenweg
Herr talman! Stadgan om Europeiska unionens grundläggande rättigheter har blivit viktigare genom föredragandens förslag om att pröva situationen för de grundläggande rättigheterna inom unionen mot den. Även om stadgan enbart skulle avse unionens agerande, alltså de europeiska institutionerna, prövas nu också medlemsstaterna mot den. Och det är en fördel. Men en kritisk prövning är mer än en önskelista. För att blottlägga kränkningar är det viktigt att berätta hela historien. Det anser vi vara effektivt när det handlar om situationen för de mänskliga rättigheterna i den övriga världen, men to name and shame våra egna medlemsstater kallar vi oönskad stigmatisering. Vi mäter med olika mått, och det måste det bli ändring på.
En grupp renommerade experter borde genomföra en undersökning av hur de grundläggande rättigheterna konkret efterlevs i medlemsstaterna, och parlamentet bör sedan dra de politiska slutsatserna. Så långt min administrativa önskelista.
Min grupp kommer att stödja Cornillets betänkande. Det står nämligen ett antal intresseväckande uttalanden i det. I punkt 58 hävdas till exempel att Aznarprotokollet, där den individuella rätten att ansöka om asyl begränsas, skall slopas. I punkt 109 krävs garanti för att var och en som befinner sig inom unionens territorium får tillgång till hälsovård, alltså oberoende av uppehållstillstånd. Detta gäller också för barns rätt till undervisning. Att motverka uppdelning förtjänar vårt stöd.

Cauquil
Herr talman! Författaren till Cornillets betänkande har räknat upp en rad områden där de mänskliga rättigheterna, till och med på Europeiska unionens territorium, fullständigt eller delvis kränks. Vi röstar för flera förslag som skulle kunna innebära framsteg. Men även då vill vi uttrycka förbehåll, då det handlar om rekommendationer som de berörda staterna eventuellt kommer att respektera. Lagstiftarna är mycket mer tvingande när det gäller handelsrätt.
I motiveringen hänvisas i betänkandet till stadgan om de grundläggande rättigheterna som proklamerades i Nice, genom att berömma en text som blandar ihop både civila och politiska rättigheter och ekonomiska och sociala rättigheter som något enhetligt. Men vad är proklamationer om arbetsrätt värda så länge företagsägarna förfogar över den kungliga rättigheten att anställa eller avskeda? Vad kan rätten till bostad innebära när enligt texten 11,8 procent av befolkningen i Europeiska unionen lever under gränser för fattigdom och därmed inte har möjlighet att skaffa sig en lämplig bostad?
Vi kommer att avstå från att rösta om hela betänkandet eftersom uttalandena om goda intentioner inte räcker för att inrätta en politik till förmån för de fattigaste och de mest förtryckta befolkningslagren.

Van Hecke
Herr talman! Jag skulle först vilja lyckönska kollega Wuori till hans betänkande, ett mycket uttömmande betänkande som går från vapenhandel, homosexualitet och minoritetsrättigheter till asyl, barnarbete och dödsstraffet. Det kanske rentav är för uttömmande. Kanske borde vi i framtiden göra fler prioriteringar och bättre samordna tidpunkten för ett sådant betänkande med det årliga sammanträdet för kommissionen för mänskliga rättigheter i Genève.
Det är i varje fall positivt att mycket uppmärksamhet ägnas åt pressen och yttrandefriheten. Journalister förföljs och mördas fortfarande överallt i världen, och den senaste tidens utveckling i Ryssland är i sammanhanget mycket oroväckande. Oberoende journalister blir anfallna, avskedade och till och med fysiskt eliminerade. Den oberoende TV-stationen NTV övertogs av det helstatliga företaget Gazprom som också tvingade en framstående dagstidning att stänga.
Jag välkomnar framför allt kollega Wuoris idé om att utse en särskild företrädare från parlamentet som skall följa upp de specifika kränkningar av de mänskliga rättigheterna som vi debatterar och röstar om här varje månad. För det är en sak att påpeka kränkningar, men att se till att det görs något åt dem, och framför allt att också uppmana rådet och kommissionen att sätta i gång med något, det är en annan sak.
Tillåt mig att säga att det svenska ordförandeskapet i någon mån gjorde oss besvikna i detta ärende. Den belgiska regeringens självsäkra agerande i Pinochet-frågan, men även i Centralafrika, väcker mycket höga förväntningar hos förespråkarna för en mer proaktiv politik beträffande mänskliga rättigheter från Europeiska unionens sida. I synnerhet nu när Förenta staterna har röstats bort från FN:s kommission för mänskliga rättigheter måste Europa gå i spetsen. Om rådet och kommissionen verkligen tar steg i riktning mot en mer konsekvent och en mer sammanhängande politik för mänskliga rättigheter, då kommer de helt klart att finna en övertygad bundsförvant i Europaparlamentet.

Carnero González
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera Wuori till detta fantastiska betänkande. Enligt min åsikt svarar hans betänkande mot utmaningen att bemöta den ekonomiska globaliseringen med ett förslag till globalisering av de oupplösligt sammanlänkade politiska och sociala rättigheterna och de demokratiska principerna.
Det viktigaste är att ta reda på om Europeiska unionen har de instrument som krävs för att sätta igång en globalisering av rättigheterna och framför allt, om unionen är beredd att använda dem. Där har vi till exempel Europeiska unionens roll inom ramen för Förenta nationerna och Genèvekommissionen, som ofta är svag och till och med motsägelsefull. Vi måste även se över vad som kan göras inom Världshandelsorganisationen som ju kommer att sammanträda i Qatar, ett land som är ledande inom mänskliga rättigheter som alla vet. Detta gäller även tillämpningen av den demokratiska klausulen med tredje land, i vilken Europaparlamentet bör ha en klar roll som regleras av fördraget och, naturligtvis, den bilaterala dialogen och tillämpningen av EU:s uppförandekod för vapenexportörer, en kod som fortfarande bara är ett enkelt förslag och som inte hindrar medlemsstaterna att fortsätta begå övergrepp genom att sälja vapen till länder som systematiskt kränker de mänskliga rättigheterna.
Folkens rättigheter är även de mänskliga rättigheter. Vi får inte heller glömma bort de kollektiva rättigheterna, och i det sammanhanget är rätten till självbestämmande viktig. Jag vädjar till Marockos regering att den fullständigt respekterar de västsaharier som är bosatta i territorier som ockuperas av Marocko.

Ferrer
Herr talman! Först och främst vill jag gratulera Wuori och Cornillet till deras betänkanden och tacka för det fantastiska arbete de har genomfört. Jag beklagar dock att Wuori i sitt betänkande inte nämner situationen för en av de mänskliga rättigheter som kränks allra mest, och som samtidigt är den mest bortglömda: rätten till utbildning, till att få den grundutbildning man behöver för att ta sig ur den underutveckling och fattigdom som så många barn och vuxna är dömda till att leva i, eftersom de inte garanteras utövandet av denna grundläggande rättighet.
Enligt uppgifter från Unicef har till exempel 130 miljoner barn aldrig gått i skolan och ytterligare 150 miljoner har påbörjat grundskolan, men de har slutat innan de har lärt sig läsa och skriva. I de afrikanska länderna söder om Sahara ökar dessutom siffrorna för barn som inte går i skolan i stället för att minska. Detta trots de mål som fastställdes vid Världskonferensen utbildning för alla i Jomtien år 1990 och i Världsforumet för utbildning som ägde rum i Dakar år 2000.
Vi kan inte fortsätta att vara likgiltiga inför denna verklighet, och vi får inte heller tysta ned det faktum att den politiska viljan i Europeiska unionen och i medlemsstaterna brister när man skall omsätta retoriken i de storslagna förklaringarna i budgetmedel. Om vi säger oss försvara de mänskliga rättigheterna måste vi även försvara rätten till utbildning i alla dess aspekter. Med samma iver som vi försvarar rätten till liv, avskaffandet av all slags diskriminering eller uttrycksfriheten.
Vi får nämligen inte glömma bort att de mänskliga rättigheterna är odelbara, oförytterliga och universella.

Khanbhai
Herr talman! Har en bonde som lider av aids rätt att få tillgång till läkemedel och behandling som han inte har råd med? Har ett barn som är fött i fattigdom rätt att erhålla grundläggande utbildning och lämpligt vaccin för att skydda det från dödliga sjukdomar? Har en jordbrukare som drabbats av naturkatastrofer som till exempel torka, skadedjur och jorderosion rätt till vårt stöd? Har miljoner människor som av politiska orsaker lever i misär i isolerade länder som Palestina och Irak några rättigheter? Vad menar vi när vi pratar om mänskliga rättigheter?
Jag uppmanar varje kollega som är engagerad i mänskliga rättigheter att göra ett oannonserat och informellt besök hos en bonde i något fattigt land och fråga honom om hans åsikter om mänskliga rättigheter, politisk frihet, religionsfrihet, fri tillgång till utbildning och hälsovård. Bonden kommer att titta häpet på dig och säga: "Allt jag behöver är tillgång till färskt vatten till mitt hus. Allt jag behöver är en energikälla, så att jag kan tända i mitt hus och laga mat".
Internationella konflikter och inbördeskrig som leder till kränkningar av de mänskliga rättigheterna kommer att fortsätta att utarma de fattiga tills vi hjälper dem att göra följande. Att för det första få en andel i deras landsbygdsekonomier. De måste äga sin egen mark, sitt hem och sin gård. Och för det andra, att med teknikens hjälp bryta cykeln med beroende av oss och ta tillfället i akt att bli självförsörjande och självständiga genom sin egen lokala företagsamhet. När de fattiga har ett ekonomiskt intresse, då kommer det civila samhället och demokratin att slå rot. Dessa människor kommer att se behovet av lag och ordning och politisk representation. Då kommer domstolarna att ersätta kulorna - och det är då vi kommer att få mänskliga rättigheter.
(Applåder)

Ceyhun
Herr talman! Jag var tyvärr inte i kammaren när det vad innehållet beträffar handlade om mänskliga rättigheter. Vi hade här utanför ett problem med en liten grupp som inte håller med om situationen i de turkiska fängelserna. Av denna anledning var jag inte i kammaren.
Jag skulle till att börja med vilja tacka föredraganden, herr Cornillet, för hans betänkande, eftersom han med detta betänkande erbjuder en god ansats. Jag är mycket förtjust i dess struktur. Det är helt rätt att stödja detta betänkande på stadgan om de grundläggande rättigheterna. Det här är i vilket fall som helst ett korrekt beslut och var säkert en väldig utmaning, och det måste göras ytterligare tillägg. Det är vi också eniga om.
I fråga om innehållet skulle jag dock vilja säga något när det gäller det som vi i dag har upplevt runt parlamentet. Cornillet har i sitt betänkande tagit upp frågan om situationen i fängelserna i Europeiska unionen. Jag skulle helt enkelt vilja påminna oss alla om att vi ofta är i utlandet och kritiserar kandidatländerna just när det handlar om fängelserna. Situationen i fängelserna i ansökarländerna är inte godtagbar för oss. Men när man läser Cornillets betänkande kan man konstatera att vi i våra länder har många problem med våra egna fängelser.
Av denna anledning borde det inte bara noteras av er, utan Europeiska unionens regeringar kommer att vara tvungna att rätta till en del saker. I vilket fall som helst borde man också tänka på detta!

Paasilinna
Herr talman! Jag tackar kollegan Wuori för ett utmärkt betänkande. Livegenskapen avskaffades redan på 1800-talet; nu räknar man med att människor säljs från sina hemländer i en takt om fyra miljoner människor per år och antalet växer hela tiden. De globala marknaderna är så fria att till och med en människokropp har ett marknadsvärde. Den brutala organhandeln koncentreras till fattiga människor. Vissa fattiga människor stiger formligen upp från de döda när deras organ implanteras i levande människor. Problemet är därför att kränkningen av de mänskliga rättigheterna har blivit allt lönsammare och skyddandet av mänskliga rättigheter å andra sidan kostar pengar i ett samhälle präglat av girighet. Vi står alltså inför de problem som girigheten ger upphov till.
Mest omfattande är avtrubbandet av de mänskliga rättigheterna till ett affärsområde. Den globala massunderhållningen på TV skapar en förljugen värld, en virtuell värld där all slags handel och undervärdering av demokrati blomstrar. Den internationella sexhandeln har fått ett förträffligt redskap i Internet, lagstiftningen släpar också efter för att många anser att Internets frihet inte får begränsas. Jag föreslår att vi grundar ett europeiskt organ som skapar regler för skydd av den personliga integriteten i informationssamhällets tidevarv. De mänskliga rättigheterna fungerar inte där de kränks såväl psykiskt som fysiskt.

Saïfi
Herr talman! Årsrapporten om de mänskliga rättigheterna i världen ringar på ett bra sätt in de nuvarande utmaningarna. Men Europeiska unionen bör tydligare bekräfta sina åtgärder på tre punkter.
Till att börja med erinrar historien om svårigheten att se till att mänskliga rättigheter respekteras i länder där ekonomisk utveckling inte förekommer eller är mycket svag. Denna självklarhet måste framhävas ytterligare. Det innebär att vi inrättar en metod för global utveckling som omfattar sammanlöpande kriterier kring något jag vill kalla "utvecklingsprincip".
Vidare pekar man i betänkandet på ett antal länder som inte respekterar de mänskliga rättigheterna. För att inte falla i fällan med två olika måttstockar och för att Europa skall vara trovärdigt i sitt agerande måste vi ytterligare betona de mänskliga rättigheternas odelbarhet innanför och utanför en stats gränser.
Vi måste avslutningsvis bli medvetna om det särskilda ansvaret hos de länder som uppnått en hög nivå av demokrati och utveckling och som i stället för att föregå med gott exempel fortsätter att kränka de mänskliga rättigheterna. De utvecklade länderna måste föregå med gott exempel för utvecklingsländerna, och inte tvärtom.
Våra åtgärder är varaktiga. Vi måste högt och tydligt bekräfta att de mänskliga rättigheterna är ett universellt värde och inte ett värde som beror på omständigheter. På denna grund måste Europa absolut fundera över att inrätta en ingenjörsvetenskap för de mänskliga rättigheterna där hänsyn tas till vår politiska vilja. Det är priset för Europas trovärdighet.

Cerdeira Morterero
Herr talman! Eftersom jag har så lite tid på mig kommer jag inte att slösa en enda sekund på retorik eller demagogi, och kommer i stället att koncentrera mig på frågor som, enligt min åsikt, är mer intressanta.
För det första vill jag säga att jag fullständigt håller med kommissionär Vitorino om att Europeiska unionen först och främst måste föregå med gott exempel innan vi talar om för andra hur de skall göra. Även jag vill gratulera Cornillet till hans utmärkta arbete trots bristen på medel. I sitt betänkande återspeglar han klart och tydligt att det fortfarande finns kollektiv och personer som diskrimineras inom Europeiska unionen, och att deras grundläggande rättigheter inte respekteras som sig bör. Följaktligen anser jag det vara nödvändigt att vi utvecklar artikel 6 i fördraget samt även artikel 13, efter Amsterdam, i större omfattning, eftersom de kollektiv som omnämns i artikel 13 fortfarande utsätts för diskriminering och bristande respekt för de grundläggande rättigheterna. Jag syftar på så beklagliga frågor som rasism, vilket fortfarande finns i medlemsstaterna; diskriminering på grund av sexuell läggning av vissa kollektiv, närmare bestämt de homosexuella, vilka fortfarande får utstå en diskriminerande lagstiftning i vissa medlemsstater, skyddet av funktionshindrade personer, kvinnorna, det stora kollektiv som diskrimineras, och invandrarna som enligt detta betänkande är de som diskrimineras mest.
Tvärtemot vad någon talare har sagt, vill jag öppet säga att jag å min sida är för att invandrarna skall få rösträtt, endast då respekteras deras rättigheter fullt ut.

Maij-Weggen
Herr talman! Först och främst vill jag tacka kollega Wuori för hans goda och kritiska betänkande. Gott och kritiskt eftersom han inte tvekar att sätta fingret på eventuella känsliga punkter i fråga om EU-politiken. En av dessa punkter är det faktum att det i vissa av unionens avtal fortfarande inte finns några klausuler för att skjuta upp ett avtal vid allvarlig kränkning av mänskliga rättigheter. Som exempel nämner jag Kina, kandidat till de olympiska spelen 2008. Kommissionär Lamy har varit mycket ivrig när det gäller att sluta ett avtal med Kina, framför allt inom ramen för WTO. Men kommande torsdag behandlas här ett förslag med brett stöd som ber olympiska kommittén att inte ge Kina de olympiska spelen 2008, just på grund av kränkningar av de mänskliga rättigheterna, bland annat i Tibet, och på grund av det tvivelaktiga sätt som landet hanterar flora och fauna på.
Jag är för övrigt också överens med kollega Wuori när han hävdar att parlamentet måste bli delaktigt vid uppskjutande av förbindelser med tredjeländer på grund av dåligt uppförande vad gäller mänskliga rättigheter. För övrigt har parlamentet ofta varit initiativtagare på detta område. Jag vill peka på Europeiska unionens tidigare åtgärder mot Nigeria och nu mot Sudan och Burma.
Jag vill dock ta tillfället i akt att även peka på en annan punkt som enligt min uppfattning inte ägnas tillräcklig uppmärksamhet i betänkandet, och det är religionsfriheten. Jag ger tre exempel. Ett exempel nära Europa, nämligen Turkiet, där syriska kristna fortfarande fängslas när de aktivt bekänner sin religion. I Nederländerna finns en gemenskap på 12 000 syriska kristna från Turkiet som under årens lopp har flytt till Västeuropa. Det är egentligen mycket oroväckande för ett land som egentligen vill bli medlem av Europeiska unionen.
Och sedan Vietnam, där buddistiska munkar de senaste månaderna allt oftare har arresterats på grund av sin religion. På torsdag kommer även en resolution om detta att behandlas. Och hur ligger det egentligen till med handelsavtalen med Vietnam?
Sedan de ständiga hoten mot kristna i Indonesien, framför allt på Moluckerna. Det är också ett problem som vi ofta har tagit upp. Men hur ligger det till med handelsavtalen, och hur ligger det exakt till med de mänskliga rättigheterna där i det landet?
Jag skulle önska att vi nästa gång kan ta upp den punkten separat, och det budskapet vill jag gärna förmedla.

Karamanou
Herr talman! Det är verkligen sorgligt att det i 2000-talets Europa förekommer så allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna som beskrivs i Cornillets utmärkta betänkande. En grundläggande förutsättning för respekt för de mänskliga rättigheterna i praktiken och inte bara i förklaringarna är ett kraftfullt försvar av dessa gentemot de reaktionära och dunkla krafter som avskyr och förhindrar dialog samt tanke- och samvetsfrihet. Unionen måste äntligen finna den politik och de medel som skall utplåna allt slags diskriminering grundad på kön, etnisk härkomst, hudfärg, religion eller sexuell läggning.
Det kan inte legaliseras att någon kulturell tradition ställer sig över de grundläggande mänskliga rättigheterna och jämställdheten mellan könen. Det brådskar att vi utplånar främlingsfientlighet, fundamentalism och rasistiskt våld samt att vi slår ner på företeelser som slaveri, människohandel och sexuell exploatering av kvinnor och barn, företeelser som är en skamfläck för vår kultur. Därtill måste vi skapa system för att stadgan om de mänskliga rättigheterna skall följas och tillämpas, samt moraliskt och ekonomiskt stärka de organisationer som kämpar för de mänskliga rättigheterna såsom FN:s flyktingkommissariat och Rådet för rehabilitering av tortyroffer.

Mann, Thomas
Herr talman! När Europas regerande är på statsbesök har de ett tungt politiskt bagage med sig. Det handlar om ekonomiska förbindelser, handelsavtal, finansiellt stöd. Mer sällan handlar det om ekologiska frågor och mest i marginalen om mänskliga rättigheter. Men mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen är grunden i vårt samhällsskick.
Mina erfarenheter av Asien, från Indien via Nepal till Korea, visar att vår insats för de mänskliga rättigheterna också innebär stora förhoppningar för medborgarna där, de socialt svaga, de marginaliserade, de förföljda, familjer och barn. De knyter förhoppningar till vårt engagemang på plats, till vår resolution, varvid vi måste ta med NHO, vår kompetenta dialogpartner i ett mycket tidigare skede.
Förhoppningar kommer också genom våra partnerskapsavtal med bestämmelser om mänskliga rättigheter. Avtal skjuts upp när de mänskliga rättigheterna kränks systematiskt och massivt. Så skapas ett produktivt tryck.
Ju mer beslutsamt vi tar itu med konkreta problem, desto tydligare blir det att människorättsfrågor inte är något västligt tänkande, utan ett universellt. Vårt agerande är ingen otillåten inblandning i inre angelägenheter, utan ett nödvändigt ingripande mot rasism, mot tortyr, mot utnyttjande, mot dödsstraffet.
Herr kommissionär, Europeiska unionen måste ta på sig en mycket mer aktiv och ledande roll på internationell nivå när det handlar om mänskliga rättigheter. Gjordes det tillräckligt vid det 57:e sammanträdet med kommissionen för mänskliga rättigheter i Genève? Europeiska unionens medlemsstater stöder visserligen enhälligt Förenta staternas initiativ om att sätta de ihållande kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Kina på dagordningen. Men vid slutomröstningen saknades rösterna från Afrika och Sydamerika. Där har vi mycket väl traditionella bundsförvanter. Innan viktiga beslut fattas behöver Europeiska unionen också en mycket bättre samordnad strategi, så att vår insats för de mänskliga rättigheterna blir mycket mer framgångsrik i framtiden.

Howitt
Jag välkomnar dagens diskussion och Europeiska kommissionens efterlängtade meddelande om mänskliga rättigheter. Jag välkomnar särskilt åtagandet att ge verklig innebörd till bestämmelserna om mänskliga rättigheter i våra handels- och partnerskapsavtal med tredje land - något som vi misslyckades rejält med när det gäller Mexiko. Jag välkomnar också ett antal av de specifika uttalandena om länder i förslaget till resolution, inklusive vår starka uppmaning om avveckling av de paramilitära grupperna i Colombia. Jag delar vårt starka uttalande om stöd och solidaritet för människorättsorganisationerna och de som försvarar de mänskliga rättigheterna, som riskerar sitt liv dagligen i konfliktsituationer över hela världen för att försvara principer som vi är mycket måna om. Jag har tre specifika punkter som jag vill ta upp när det gäller denna diskussion.
Samtidigt som jag välkomnar åtagandet i meddelandet att vädja till europeiska företag att göra mer för att respektera mänskliga rättigheter, vilket återspeglas i punkterna 55 och 92 i vår resolution, måste jag först och främst säga till kommissionen att jag är besviken på att generaldirektoratet för yttre förbindelser verkar ha dragit sig ur grönboken om företagens sociala och miljömässiga ansvar. Jag ber dem att ångra det innan det är för sent. Ord bör följas av handling.
För det andra välkomnar jag och uppmanar till en större uppmärksamhet när det gäller punkt 108, angående kränkningar av de mänskliga rättigheterna när det gäller handikappade personer. Organisationen Disability Awareness in Action (ung. Handikappmedvetenhet i aktion) har registrerat över 2 000 sådana övergrepp inom Europa, och de borde hanteras av organisationer som övervakar mänskliga rättigheter och av kommissionen.
Jag välkomnar slutligen punkt 16 i vilken det uppmanas till en översyn av det sätt på vilket vi hanterar frågor om mänskliga rättigheter i parlamentet.

Sacrédeus
Herr talman! Jag vill tacka de två föredragandena för ett fint och gediget arbete. Samtidigt vill jag instämma i ledamot Hanja Maij-Weggens synpunkt att religionsfriheten har behandlats på ett alldeles för begränsat sätt. Detta handlar om miljontals människors djupaste värden och hela deras plattform för livet.
I Egypten, ett grannland till Europeiska unionen, är det dödsstraff för konversion från islam till kristendomen. Kopterna känner sig som andra klassens medborgare. Den kristna minoriteten i Turkiet blir allt mindre. Varför flyttar allt fler människor av kristen bekännelse från detta land? Europaparlamentet har haft en betydelse i att den syrianske kristne prästen Yusuf Acbulut frikändes under påskveckan för anklagelserna i säkerhetsdomstolen i Diyarbakir. Det finns mycket att göra på detta område.
300 000 människor har flytt från Moluckerna ­ de flesta av kristen bekännelse. De är förföljda av muslimska Jihadkrigare. Tvångskonverteringar har ägt rum med över 1 000 personer som har tvingats till en annan tro och livssyn än den som är deras egen.
Jag vill också nämna att den franska religionsfrihetslagen har en hel del övrigt att önska. Det finns en betydande oro bland många protestantiska och evangeliska kristna runtom i Europa för vad den franska religionslagen innebär. Vilket dåligt jag säger medvetet dåligt exempel detta är för ett stort antal länder i östra och centrala Europa, bl.a. Tjeckien, när dessa länder nu är på väg att stifta nya lagar. Vi måste vara försiktiga så att vi inte skapar ett intolerant Europa där tron måste vara en enda.

Neyts-Uytebroeck
. (NL)Herr talman! Ärade kommissionär! Mina damer och herrar! Med tanke på att vi har gått över tiden skall jag hålla mig mycket kort, men låt mig ändå säga att detta egentligen är en väldigt viktig stund för mig. Som före detta ledamot av parlamentet, mellan åren 1994 och 1999, är det naturligtvis ett stort nöje för mig att, även om det är i denna nya halvcirkelformade sal, på nytt vara närvarande i denna institution som jag känner så väl och få tala till dess ledamöter.
På rådets vägnar skulle jag gärna först och främst vilja gratulera föredragandena till deras utmärkta betänkanden och därefter skulle jag gärna vilka tacka alla diskussionsdeltagare för deras bidrag till debatten.
Från och med nu skall jag begränsa mig till att besvara de mycket precist formulerade frågor som har ställts.
Till fru Frassoni, som inte längre är här men man kommer att meddela henne, skulle jag vilja säga att ordförandeskapet självfallet kommer att anstränga sig för att samla allt som krävs för att lämna in en resolution mot dödsstraffet till Förenta nationernas generalförsamling.
Till fru Boudjenah skull jag, när det gäller Tunisien, kort vilja säga att rådet anser att det verkligen är synd att ett land där de socioekonomiska framstegen är avsevärda inte får de anslag det förtjänar eftersom dess ledare uppenbarligen inte lyckas förstå att yttrandefrihet och pressfrihet är grundläggande beståndsdelar för oss och för befolkningen, och det är just denna situation som förhindrar Europeiska unionen att mer framhäva den tunisiska modellen, såsom man skulle förtjäna om situationen när det gäller mänskliga rättigheter och behandling av de mänskliga rättigheterna var bättre än vad den för närvarande är.
Till herr Schröder skulle jag vilja säga att detta ordförandeskap inte i något enda fall betraktar mänskliga rättigheter som "fotnoter".
En av de ärade ledamöterna har antytt att utrikesminister Michel skulle vara försvunnen. Jag kan lugna denna ledamot: Michel har inte försvunnit, Michel har gett sig av för att ta flyget till Madrid där han skall delta i mycket viktiga samtal med anknytning till ordförandeskapet.
För övrigt vill jag gärna försäkra parlamentet om att en av våra högst prioriterade frågor för de kommande sex månaderna är kampen mot människohandeln i allmänhet och kampen mot handeln med kvinnor och barn i synnerhet. Jag tackar Johan Van Hecke för de vänliga ord han riktade till vårt ordförandeskap, och jag hoppas att vi skall lyckas leva upp till hans förväntningar. Ni har visserligen lagt ribban mycket högt, men vi skall göra vårt bästa.
Till Maij-Weggen och Sacrédeus skulle jag vilja säga att vi naturligtvis betraktar religionsfrihet som en av de grundläggande mänskliga rättigheterna och friheterna.

Vitorino
. (EN) Vi håller på att få ont om tid, så på min kollega Chris Pattens vägnar, som var tvungen att ge sig iväg för att han samtidigt skall närvara vid ett annat parlamentssammanträde om Latinamerika, och på mina vägnar vill jag bara säga att jag vill tacka alla som tagit del i diskussionen. Kommissionen noterar alla synpunkter och ser fram emot de resolutioner som kommer att avsluta dessa diskussioner som riktlinjer för våra funderingar och vidare åtgärder.
Slutligen skulle jag vilja gratulera parlamentet till det breda samförstånd som har uttryckts om det nya tillvägagångssättet för betänkandet om grundläggande rättigheter inom Europeiska unionen, och uttrycka en önskan om att det tillvägagångssätt som lanserats av Cornillet kommer att återanvändas i framtiden.

Talmannen
Jag är mycket tacksam, herr kommissionär. Ni har nästan varit alltför kortfattad.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Konferens om klimatförändringar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om de muntliga frågorna B5-0327/2001 och B5-0328/2001 från Jackson för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor till rådet och kommissionen om rådets och kommissionens strategi inför Bonnkonferensen om klimatförändringar.

Jackson
Herr talman! Jag ber om ursäkt för att jag är sen. Mänskliga rättigheter verkar ha tagit en hel del tid i anspråk, och det med rätta.
Jag vill ge uttryck för parlamentets farhågor att Kyoto-protokollet kommer att vackla och misslyckas, och lämna världen utan något sammanhängande nätverk med åtaganden för att minska utsläppen av växthusgaser. Vi i Europaparlamentet ger kommissionen och ordförandeskapet vårt fulla stöd i deras strävan att se till att Kyoto-protokollet överlever och träder i kraft. Vi skulle vilja använda denna korta diskussion till att utforska vad Europa kan göra för att leda världen i frånvaron av ett amerikanskt ledarskap och på vilka sätt de ledamöter av Europaparlamentet som närvarar vid Bonnkonferensen kan tala för Europas folk och aktivt delta i överläggningarna.
Vi uppskattar verkligen den nederländske ministern Pronks arbete med att försöka finna en väg att lösa de olösta frågor som blivit över efter Haag, och skulle uppskatta om kommissionen ville ge oss sin åsikt om hur framgångsrik han har varit hittills och huruvida det arbete han nu utfört har underlättat på vägen framåt eller inte. Men den stora frågan för oss är om det kommer att vara möjligt att visa att Europeiska unionen, och de andra stora parterna i protokollet, är beredda att fatta beslut utan USA. Här är den nya japanska regeringens inställning avgörande. Utan Japans och Kanadas röster kommer protokollet inte att kunna träda i kraft. Vi förstår att tecknen inte är goda och att Japan troligen, och Kanada säkerligen, saknar den politiska viljan att gå vidare utan USA. Om Japan är redo att gå vidare, finns misstanken att japanerna kanske vill skriva om de avgörande förslagen inom protokollen, och kanske särskilt använda år 2000, snarare än år 1990 som utgångsår för beräkningen av minskningen av utsläpp av växthusgaser. En av mina kolleger, Moreira Da Silva, som kommer att leda parlamentets delegation i Bonn, vill ha ett muntligt ändringsförslag om denna punkt i den resolution som vi lagt fram, eftersom problemet med Japan egentligen inte kom fram förrän vi lade fram resolutionen.
I punkt 3 i vår resolution behandlas våra grundläggande förväntningar på den åtgärd som kommer att följa på ratificeringen av protokollet. Men som européer måste vi göra en sansad utvärdering av vad detta kommer att innebära för oss om det skulle inträffa och än mer om det skulle inträffa utan USA. Först och viktigast: pengar. I protokollets nuvarande utformning kommer ekonomiska bidrag från enskilda parter att baseras på varje parts andel av koldioxidutsläppen. Det är inte svårt att se att USA, med 39 procent av de totala utsläppen år 1990, skulle betala den största delen. Den fråga som jag ställer mig, som kanske borde ha ställts tidigare, är hur Clintonregeringen någonsin kunde tro att de kunde övertala kongressen att underteckna avtalet. Kanske en större ärlighet i början hade hjälpt till att ge en mer realistisk atmosfär. Utan USA kommer bördan att falla på Japan, Tyskland, Förenade kungariket, Frankrike, Kanada och Australien. Den tillgängliga ekonomin för åtgärder för att minska koldioxidutsläppen i fattigare länder kommer att minskas väsentligt utan USA:s deltagande. Påfrestningen kommer att bli större. Jag frågar mig om vi är redo för det?
För det andra, om vi ratificerar Kyoto-protokollet ensamma eller utan USA kommer det att innebära att vi måste vidta vissa åtgärder som kommer att vara smärtsamma. Vi parlamentsledamöter som följer dessa frågor inser det. Varje dag, varje månad, långt in på nätterna, handskas vi med direktiv som är avsedda att minska utsläpp, men vi vet också att vid de flesta tillfällen när vi träffar rådet eller deras företrädare är det mycket svårt att få medlemsstaterna att komma överens om dessa förslag i deras ursprungliga mycket krävande utformning. Vi står nu inför en situation där endast Förenade kungariket, Tyskland och Luxemburg enligt Europeiska miljöbyrån minskade sina utsläpp av växthusgaser mellan 1990 och 1998. Alla andra länder i Europa ökade dem.
Så hur kommer Danmark, Nederländerna, Belgien, Österrike, Finland, Italien och, i mindre utsträckning, Sverige och Frankrike, att uppfylla Kyoto-målen? Eller kommer vi, som USA misstänker, inte vara villiga att vidta de åtgärder som kommer att förverkliga våra ambitioner? Vi hoppas att Bonnkonferensen och det belgiska ordförandeskapet kommer att kunna få européerna att gå från ord till handlingar.
Slutligen några ord om EU-delegationens medverkan vid Bonnkonferensen. Vi är trötta på att vara en grekisk kör i denna tragedi. Vi är trötta på att komma in på scenen när huvudhandlingen redan har ägt rum för att beklaga eller hylla det som har hänt och ge filosofiska funderingar om mänsklighetens trista tillstånd - "Ïßìïé ç ôÜëáéíá" (ung. ";Ve den stackarn";) minsann! Detta är otillfredsställande eftersom vi själva borde erkännas som föregångare eftersom vi måste anta den lagstiftning som kommer att följa av Kyoto-protokollet och vi måste förklara den för Europas folk. Vi kanske inte själva vill vara de som förhandlar, men våra ambitioner är att spela en fullödig roll i mötena med Europeiska unionens delegation som beslutar hur Europa kommer att agera. Vi är nöjer oss inte med att förbli en kör.

Neyts-Uytebroeck
. Herr talman! Damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att tacka Jackson för frågan hon ställde och för hennes kommentarer beträffande detta verkligen mycket allvarliga problem som bekymrar oss alla.
På rådets vägnar kan jag endast upprepa att vår skyldighet enligt rådets slutsatser av den 8 mars och den 7 juni 2001 är en skyldighet att nå en uppgörelse under återupptagandet av den sjätte konferensen för parterna (COP-6) som snart skall äga rum i Bonn. Vi måste nå en överenskommelse som garanterar Kyoto-protokollets miljöintegritet, som leder till en verklig minskning av utsläppen av växthusgaser och som innebär att så många som möjligt av industriländerna deltar, så att villkoren för protokollets ratificering och ikraftträdande kan uppfyllas senast år 2002. Vi bekräftar sålunda på nytt vårt åtagande att försöka uppnå detta.
Samtliga av dessa målsättningar förblir oförändrade, och Europeiska unionen är beredd att i Bonn förhandla med alla parter på ett konstruktivt sätt beträffande de frågor som ännu är olösta. Trots att rådet erkänner att Europeiska unionen och Förenta staterna har olika åsikter om Kyoto-protokollet och om ratificeringen av detta är man från rådets sida inte desto mindre mycket nöjd med den utfästelse som president Bush nyligen gjorde under ett möte med Europeiska unionens stats- och regeringschefer om att Förenta staterna inte kommer att blockera Kyoto-processen utan på ett konstruktivt sätt kommer att delta under nästa möte med den sjätte konferensen för parterna i Bonn.
Under överläggningarna på hög nivå som hölls i Scheveningen den 27 och 28 juni i år lyckades Europeiska unionen etablera givande relationer när det gäller klimatförhandlingarna och det med åtskilliga partner. Europeiska unionen kunde också till sin glädje konstatera att det fortfarande finns ett starkt stöd inom världssamfundet för Kyoto-protokollet och för ett snabbt ikraftträdande av protokollet, trots Förenta staternas vägran att ratificera det. Det råder, vilket visade sig i Scheveningen, en stark medvetenhet om att denna fråga kräver en snabb behandling och att resultatet av tio års internationella förhandlingar absolut inte får sättas på spel.
Eftersom rådet anser att det utan tvekan är viktigt att ni är närvarande har rådet bjudit in åtta ledamöter från Europaparlamentet för att delta i konferensen i Bonn. De specifika villkor som gäller för detta deltagande, och som ni antagligen inte finner tillfredsställande, finns uppställda i ett brev från rådet till Europaparlamentet av den 18 november 1998. På grund av deltagarnas önskemål om närmare och regelbunden information, ett önskemål som med eftertryck har formulerats av Jackson, men som säkert motsvarar känslorna hos många av er, har ordförandeskapet föresatt sig att under konferensen med regelbundna mellanrum hålla informella informationsmöten med ledamöterna från Europaparlamentet för att möjliggöra åsiktsutbyte om utvecklingen och situationen.
Till Jackson vill jag säga att jag är medveten om att ni troligen inte är nöjd med detta, men å andra sidan betyder det ju ändå att ni kan åstadkomma mer än att stå vid sidolinjen eller i kulisserna och jubla eller klaga.

Vitorino
. (EN) Herr tjänstgörande ordförande, mina damer och herrar! På kommissionens vägnar skulle jag vilja tacka fru Jackson för att hon tog upp en så viktig punkt vid plenarsammanträdet. Som den tjänstgörande ordföranden redan har sagt, bekräftade stats- och regeringscheferna i Göteborg att Europeiska gemenskapen och medlemsstaterna är beslutna att uppfylla sina åtaganden enligt Kyoto-protokollet. Vid unionens toppmöte bekräftades Europeiska unionens mål att protokollet skall träda i kraft senast 2002 och kommissionen uppmanades att förbereda ett förslag till ratificering före slutet av 2001. Bushadministrationen fortsätter tyvärr att motsätta sig Kyoto-protokollet.
Vid toppmötet mellan Europeiska unionen och USA i Göteborg, erkände president Bush den vetenskap som ligger bakom klimatförändringarna, samt denna frågas globala vikt. USA har antytt att även om de kommer att delta aktivt i den återupptagna sjätte konferensen om klimatförändringar i Bonn, har deras grundläggande ståndpunkt som motståndare till protokollet inte förändrats. Utifrån denna antydning kommer vi att anta att USA inte har för avsikt att hindra Kyoto-processen. För att underlätta detta, har vi kommit överens om att ytterligare kontakter på hög nivå med USA kommer att äga rum i denna fråga.
Vid den återupptagna sjätte konferensen om klimatförändringar i juli kommer man att ta upp trådarna från Haagkonferensen och försöka föra förhandlingarna till en lyckad avslutning. För att uppnå detta kommer Europeiska unionen att inta en positiv inställning medan den samtidigt är realistisk när det gäller vad som kan uppnås. De nya konsoliderade texterna från ordföranden för konferensen om klimatförändringar, Pronk, är tydliga och koncisa och utgör en bra grund för förhandlingarna i Bonn. Texterna innehåller dock fortfarande ett antal viktiga punkter för Europeiska unionen där man kört fast, särskilt angående finansiering för utvecklingsländer, uppfyllande och komplementaritet. Dessa måste lösas.
I slutändan kommer vi att sträva efter ett allomfattande paket där kompromisser å ena sidan uppvägs av förtjänster å andra sidan. Vi måste också beakta den specifika betydelse som Japan och Ryssland har för protokollets ikraftträdande.
Kommissionen välkomnar Europaparlamentets stora intresse för det globala problemet med klimatförändringar och Europaparlamentsledamöternas delaktighet i gemenskapens delegation för den återupptagna sjätte konferensen om klimatförändringar. Liksom i Haag, har kommissionen och rådet, som den tjänstgörande ordföranden har förklarat, föreslagit att Europaparlamentet skall företrädas av åtta ledamöter. I enlighet med de institutionella reglerna för deras medverkan kan ledamöterna närvara vid parlamentssammanträden, och kommissionen kommer regelbundet att tillhandahålla information till alla Europaparlamentets ledamöter som närvarar vid sjätte konferensen om klimatförändringar om de förhandlingar som inte regelbundet är öppna för observatörer.

Moreira da Silva
Herr talman, herr kommissionär, fru minister, kära ledamöter! Mina första ord rör just den här frågan om Europaparlamentets delegations deltagande eller inte i Europeiska unionens samordningsmöten. Och jag vill säga att jag blev ganska missnöjd över det sätt på vilket ministern svarade på de legitima frågor som ledamoten Caroline Jackson ställde. Europaparlamentets delegation kräver inga förmåner, den kräver sin legitima rätt att få delta aktivt i Bonnkonferensen och inte bara vara där som utfyllnad, vilket vi fick under Haagkonferensen.
Herr talman, kära ledamöter! Klimatförändringarna är inte bara en dossier med miljöfrågor, de har verkligen blivit en symbolisk fråga på den internationella politiska dagordningen. Om Kyoto-protokollet misslyckas blir läsningen självklar: Staterna och politikerna har bråttom, särskilt då det handlar om att dra nytta av fördelarna med en globalisering, men de kan inte förstå varandra då det handlar om att minimera vår samhällsmodells nackdelar.
Situationen som den ser ut i dag kan inte vara sämre. Å ena sidan har det aldrig varit så bråttom att agera som nu: De prognoser som den mellanstatliga panelen nyss tillkännagivit om klimatförändringar ger inte utrymme för några tvivel. Å andra sidan har det aldrig varit så svårt att agera som nu: Förenta staternas beslut innebar ett kraftigt slag för det internationella arbete som redan pågått i tio år. Dessa faktorer, att det är bråttom, opinionens påtryckningar och Förenta staternas nonchalans, samverkar för en beslutsam Bonnkonferens. Det blir nog sanningens stund för Kyoto-protokollet. Vår inställning är mycket tydlig: Det är bråttom att begränsa klimatförändringarna, och Kyoto-protokollet - och inget annat - är det bästa politiska instrumentet för att uppfylla detta mål. Därför åker vi till Bonn med ambitionen att komma överens med de flesta länder om left overs från Kyoto så att protokollet kan ratificeras och förverkligas redan 2002. Det är uppenbart att om vi skall lyckas med förhandlingarna, särskilt med Japan och Ryssland, så måste vi vara ganska öppna, men med en öppenhet som respekterar protokollet i sin helhet och till sin andemening.
Några avslutande ord av ekonomisk art. Det är sant att ett förverkligande av protokollet på kort sikt kommer att medföra ekonomiska kostnader för företagen i Europa. Dock kommer dessa kostnader - som utskottets betänkande nu i veckan kunde styrka - att bli mycket lägre än man först antog. Jag är alltså övertygad om att Kyoto-protokollet kommer att göra den europeiska ekonomin mer konkurrenskraftig på lite längre sikt, eftersom vi kommer att införa tekniska förändringar tidigare än andra.

Linkohr
Herr talman! Applåderna för Jacksons tal som här kom från alla grupper visar att det i Europa finns ett samförstånd i klimatpolitiken. Det finns uppenbarligen också i USA ett visst samförstånd i den allmänna opinionen, men den allmänna opinionen i USA skiljer sig från Europas. Jag tror att vi därför inte bara måste tala med den ene eller den andre ledamoten eller regeringsföreträdaren, utan att européerna faktiskt måste tänka på hur de kan påverka den allmänna opinionen i USA - även i Japan lägger jag till, om det skulle visa sig att japanerna inte deltar.
Uppgiften att få bukt med klimatförändringarna är så gigantisk att det kommer att vara utomordentligt svårt med ett sololopp. Det är just den frågan som infinner sig. Är vi beredda att, även om de andra inte deltar, gå den väg som beslutades i Göteborg och som jag stöder? Det är lätt att säga det. Det är lätt att lova att ta på sig bördan och det kostar ingenting. Men därefter kommer genomförandet att bli hemskt svårt. Jag fruktar - och det säger jag väldigt ofta -, att européerna eller många européer gömmer sig bakom USA. I verkligheten är vi mycket långt ifrån att uppfylla Kyoto-protokollet. Det vet vi alla. Kommissionen föder oss ständigt med nya siffror. Det betyder att vi verkligen står inför en Herkulesuppgift - det vill jag här bara ha sagt.
Jag skulle trots dessa svårigheter vilja säga att därmed öppnar sig för första gången sedan andra världskriget en möjlighet för Europa till ett politiskt ledarskap i världen. Detta tillfälle skall vi ta i akt, samtidigt som vi mycket väl vet att det inte är enkelt. Det är för övrigt en ädel uppgift, ingen smutsig, det är en ädel uppgift som Europa skall ta på sig, och om de andra kommer först senare så får vi stå ut med det.
Min tredje anmärkning gäller bara texten. Jag kan inte hålla mig och jag vill inte undanhålla er att det vi kräver, nämligen att "stoppa" klimatförändringen, naturligtvis är rent nonsens. Jag vet inte hur det har kommit med. Klimatförändringar har alltid funnits, men den här gången har vi också del i den, och just om denna del handlar det.

Davies
Jag skulle vilja börja med att hylla kommissionär Wallström, som är miljökommissionär. Jag tror inte att någon parlamentariker hyser någon som helst tvekan angående hennes passionerade personliga engagemang för att se till att samtalen i Bonn får ett positivt resultat, och jag skulle också vilja säga tack till min liberala kollega, premiärminister Verhofstadt, för den betoning med vilken han i morse sade att problemet med klimatförändringar är det största enskilda hot som planeten står inför. En sak som hela denna fråga har fått till följd - om det behövdes - är en stor medvetenhet om att det är en mycket liten planet som vi lever på och att människosläktet, genom sina industriella metoder mycket väl har förmåga att förändra vår miljö. Till och med USA erkänner nu detta, även om de fortfarande måste lägga fram ett slags praktiskt alternativ till Kyoto-protokollet.
Det finns stora möjligheter med och fördelar i att ta sig an detta problem med hjälp av teknik som är under utveckling eller som har utvecklats för att ändra våra metoder och minska den globala uppvärmningen. Detta ger samhället stora fördelar, och ekonomiska möjligheter för dem av oss som tar täten, men varför kan vi inte följa upp detta mer effektivt? Ett problem är starka ägarintressen - och det klassiska exemplet är industrierna med fossila bränslen; ett annat är ett svagt politiskt ledarskap från oss alla - vi är alla ansvariga för detta. Vi backar när det gäller att fatta beslut som kommer att ogillas kortsiktigt inom våra väljarkårer. Jag vill se en harmoniserad miljöbeskattning på europeisk nivå, vars mål inte skall vara att samla in mer pengar, utan att förändra metoderna och prioriteringarna och se till att industrin samtidigt har möjlighet att konkurrera på lika villkor.
Vi har upplevt problemen - vi har upplevt problem med bränsleskatt i Storbritannien och på andra platser när politiker egentligen försöker införa skatter som har förtjänster för miljön på detta sätt. Det märkliga i Storbritanniens fall är förstås att en harmoniserad energibeskattning för bränsleskatter troligen också skulle sänka våra skatter.
Jag har just återvänt från ett besök på Cypern - ett av kandidatländerna - där jag fick reda på att det inte är nog med att det inte finns någon bränsleskatt för användningen av bensin, bensin är faktiskt subventionerat. Så min fråga till kommissionen är denna: när det gäller praktiska former, när det gäller att faktiskt hantera vad jag hoppas kommer att vara ett positivt resultat från Bonn, hur följer rådet upp den harmoniserade energibeskattningen samtidigt som det hanterar utvidgningen, vilket gör att möjligheten till enhällighet blir så mycket svårare att uppnå om vi faktiskt skulle ha en harmoniserad miljöbeskattning av ett slag som är värt att ha.

De Roo
Herr talman! Under de två senaste åren har det skapats mer kapacitet för vindenergi än för kärnenergi runt om i världen. Ändå försöker Bush och Blair att blåsa nytt liv i kärnkraften.
Min grupp och en tydlig majoritet i Europaparlamentet anser att kärnkraften inte får och inte kan ha någon roll i lösningen av klimatproblemet, inte heller som en del i "clean development"mekanismen. På alla andra punkter, jag upprepar, på alla andra punkter kan De Gröna acceptera en kompromiss under förhandlingarna i Bonn. En sådan kompromiss skall syfta till att hålla Japan kvar ombord. Man måste till och med överväga ett högre minskningsmål för Europa. Kommissionen har precis publicerat en studie som visar att även ett dubbelt så högt minskningsmål ekonomiskt sett inte är något problem för oss. Europa måste nu på allvar sätta igång arbetet med energibesparing och förnybar energi.
Det är absolut nödvändigt att vidareutveckla solenergin för att också kunna förse de sista två miljarderna människor på vår jord med elektricitet. Att förse två miljarder människor med elektricitet med hjälp av fossila bränslen skulle innebära en säker "klimatdöd" för oss allihop. En svag överenskommelse i Bonn är bättre än ett nytt misslyckande. Montrealprotokollet om ämnen som bryter ned ozonskiktet från 1997 var också en svag överenskommelse, men som under de senaste fjorton åren hela tiden har skärpts. Det kan även hända med Kyoto-protokollet.

Sjöstedt
Herr talman! Det finns ju en stor enighet här om vårt ställningstagande i klimatfrågorna, vilket jag tror är väldigt viktigt. Vi måste använda denna enighet för att sätta maximal press på de länder som nu avgör Kyoto-protokollets framtid. Vi riskerar i praktiken en sorts kollaps i klimatförhandlingarna, en kollaps som skulle riskera att föra oss flera år tillbaka i utvecklingen. Det värsta av allt är att de som orsakar kollapsen, framför allt USA, inte har något alternativ att erbjuda. Därför måste allt nu göras för att rädda det som räddas kan.
Även Europeiska unionen har ett trovärdighetsproblem. Precis som tidigare talare har sagt, klarar nämligen många av våra medlemsländer inte heller av att uppfylla kraven i Kyoto-protokollet. Vi vet att dessa krav i sig är otillräckliga för att möta problemen med klimatförändringar. Det vi ser i praktiken när vi möter ministerrådet, t.ex. i förlikningar om förbränningsanläggningar och nationella utsläppstak, är att man inte är beredd att ta de beslut som tas. När man skulle ta beslut i Göteborg om en strategi för hållbar utveckling hade flera av de viktigaste punkterna tagits bort. Självklart skulle också EU:s trovärdighet öka om vi visade att vi i handling är beredda att klara de krav vi själva vill möta. Det tror jag är viktigt inför de möten som vi nu kommer att ha med andra länder för att avgöra Kyoto-protokollets framtid.

Fitzsimons
Först och främst skulle jag vilja tacka Jackson för att hon tog upp denna muntliga fråga. Det har redan nämnts att konferensen om klimatförändringar kommer att äga rum i Bonn mellan 16-27 juli 2001. Vi vet att USA:s regering och Europeiska unionen inte kunde nå en överenskommelse i Nederländerna före jul när det gällde fastställandet av en tidsplan för minskningen av användningen av växthusgaser.
Det är också mycket tydligt att USA:s regering har fått kalla fötter när det gäller Kyoto-avtalet. Det är en stor besvikelse. Det finns tydliga och otvetydiga bevis som påvisar klimatförändringarnas inverkan. USA:s och Europeiska unionens regeringar kan säkerligen vara överens om en sak, och det är helt enkelt att användningen av växthusgaser förtunnar ozonlagret, vilket leder till högre havsnivåer och större kusterosion, vilket påverkar livsmiljöerna i ösamhällena. Jag uppmanar de europeiska regeringar som kommer att vara närvarande i Bonn att använda denna konferens som ett tillfälle att tala om för USA att detta inte är tillräckligt bra, och att de fulla bestämmelserna i Kyoto-avtalet måste genomföras: endast enligt avtalet skulle USA:s regering vara tvungen att minska utsläppen med ungefär en tredjedel senast 2012.

Blokland
Herr talman! Att i den amerikanska senaten rösta för Kyoto-protokollet skulle vara ett politiskt självmord. Det blev tydligt förra året under en videokonferens med några amerikanska senatorer. Sedan dess har den nya amerikanska presidenten Bush förkastat Kyoto-protokollet. Detta kan med rätta betecknas som en stor skam. Å andra sidan anger denna amerikanska president åtminstone tydligt hur Förenta staterna ställer sig till Kyoto-protokollet.
Tyvärr har detta fått som konsekvens att Japan frågar sig om man skall ratificera protokollet eller ej. Förra veckan sade den japanska premiärministern Junichiro Koizumi att han inte avser att gå vidare utan Förenta staternas medverkan. Vi måste dock också tänka på att länderna inom Europeiska unionen inte heller har ratificerat eller genomfört protokollet. Visserligen har koldioxidutsläppen i Luxemburg, Tyskland och Storbritannien minskat avsevärt, men i Spanien och Portugal samt på Irland har de ökat rejält. Enligt prognosen från Världsnaturfonden kommer koldioxidutsläppen inom Europeiska unionen att öka med totalt åtta procent, i stället för minska med åtta procent som Kyoto-protokollet föreskriver.
Dessutom är det ytterst inkonsekvent att från Europeiska unionens sida beskylla Förenta staterna för att inte vilja göra något för att bekämpa koldioxidutsläppen, om Europeiska unionen inte är beredd att gå vidare med minskningen av kväveoxidutsläppen. I Förenta staterna är normerna som gäller för utsläpp av kväveoxid under 2003 redan strängare än de önskemål som framförts av miljöministrarna inom ramen för direktivet om stora förbränningsanläggningar 2018.
En fara är att Kyoto-protokollets undergång kan komma att användas som en ursäkt för att inte agera. Hotet om en klimatförändring kommer att finnas kvar, liksom målsättningen att motverka detta, med eller utan Kyoto-protokollet.
EU får därför inte följa Förenta staternas eller Japans exempel, utan måste motverka klimatförändringen genom att satsa på energibesparing och energieffektivitet med hjälp av bland annat kombinerad el- och värmeproduktion eller genom att utveckla vind- och solenergin. På dessa punkter måste det också vara möjligt att sluta överenskommelser med Förenta staterna och Japan. Dessutom måste vi vara öppna för att utöka den del som kan förverkligas genom utsläppshandel. Om vi på detta sätt kan få med Förenta staterna i förhandlingarna igen så får vi absolut inte försumma att göra detta.
Slutligen får vi inte längre ignorera den andel som länderna i tredje världen står för med tanke på att även deras energianvändning kommer att öka avsevärt.

García-Orcoyen Tormo
Herr talman, ärade kolleger! I dessa tider av besvikelse och avståndstagande från Europeiska unionens sida inför den attityd Förenta staterna har intagit i fråga om uppfyllandet av åtagandena från Kyoto, är det viktigt att parlamentet bekräftar och förstärker sitt åtagande för att göra framsteg i minskningen av utsläppen av koldioxid genom att ratificera de åtgärder som föreslås i protokollet. Efter att år 1997 ha enats om en internationell strategi för att minska utsläpp av föroreningar, kan vi inte godta en sådan drastisk förändring i inställningen till klimatsituationen genom att godta argument som med vetenskapliga förevändningar är avsedda att fördröja konkreta åtgärder och ta udden av deras styrka och intensitet.
Dessutom anser jag att detta resolutionsförslag är en nödvändig gest från Europaparlamentets sida gentemot medlemsstaterna för att ge uttryck för en förnyad politisk vilja i var och en av dessa att kämpa mot klimatförändringarna och intensifiera de nödvändiga mekanismerna för att ratificera protokollet.
Vid det kommande klimatmötet i Bonn måste medlemsstaterna lösa de nyckelpunkter som man inte kunde lösa i Haag. Jag anser att det är absolut nödvändigt att åtminstone chefen eller "vicechefen" för parlamentets delegation finns med i Europeiska unionens förhandlingsledningsgrupp. Det är mycket viktigt att parlamentet står enat för att man skall kunna ta nästa steg och förhandla med andra länder om en snabb ratificering av protokollet, och som jag sade förut är det även viktigt att Europeiska unionen bekräftar sitt internationella ledarskap i miljöfrågorna och sänder en signal till medlemsstaterna för att de inte skall glömma bort eller försena vidtagandet av de nödvändiga åtgärderna för att ratificera protokollet på nationell nivå.

Van Brempt
Herr talman, ärade rådsordförande, ärade kommission, ärade kolleger! Det har redan sagts ett flertal gånger, och det är faktiskt inte utan betydelse. Här föreligger från vänster till höger en stor enhällighet i denna fråga, och den måste ni stödja under de kommande förhandlingarna i Bonn.
Och det finns mer att säga: I många europeiska frågor måste vi agera mot vår allmänna opinion, men i denna diskussion har vi stöd från en övervägande majoritet inom den allmänna opinionen som vill att regeringen arbetar vidare med Kyoto.
Det betyder att vi dagen före Bonn måste föreslå ett antal åtgärder, inte bara under själva konferensen, men även på gemenskapsnivå och på nationell nivå. Det har redan sagts flera gånger: Som Europa kan och måste vi i den här diskussionen ta på oss en internationell roll. Detta klär oss utan tvekan, och det skämmer naturligtvis till stor del ut vissa andra som till exempel Bush och hans medarbetare.
Vi måste också försöka att få över andra på vår sida. Det måste vi absolut göra, men inte genom att äventyra genomförandet av redan slutna överenskommelser. Om protokollet godkänns med en obegränsad handel i hetluften eller en obegränsad användning av kol så kommer effekten på klimatet att bli begränsad.
Jag vill tillägga en sak i diskussionen. Jag tror att vi inte får vara för självbelåtna. Vi har inte heller ratificerat ännu, och inte heller vi har några tydliga, konkreta handlingsplaner klara. Jag ber således eftertryckligen det belgiska ordförandeskapet att hugga tänderna i detta projekt. I vilken form skall vi handla med våra utsläpp? Kommer handeln endast att ske stater emellan eller också mellan företag? Och hur kommer handeln mellan olika sektorer att regleras? Och hur ligger det för övrigt till med de nationella handlingsplanerna? Vad skall vi göra åt dessa, och har förresten pengar redan reserverats för dessa planer? Jag ber sålunda det belgiska ordförandeskapet att under de kommande månaderna även arbeta konkret med dessa frågor.

Tannock
Även om vissa skeptiker fortfarande ifrågasätter fenomenet med global uppvärmning, kan ingen ifrågasätta de avsvalnade förbindelserna mellan EU och USA när det gäller USA:s vägran att rekommendera en ratificering av Kyoto-protokollet. Den mellanstatliga panelen om klimatförändringar ifrågasätter inte att den globala uppvärmningen äger rum och att det till stor del beror på växthusgaser, särskilt koldioxidutsläpp. Till och med USA:s National Academy of Sciences (ung. nationella vetenskapsakademin) som är rådgivare för president Bush instämmer till stor del i denna slutsats. EU har nu beslutat sig för att gå vidare på egen hand, men den största boven i dramat, USA, med 4 procent av världens befolkning och 25 procent av de globala utsläppen, vill fortfarande inte samarbeta.
Fram till nu har tyvärr endast Rumänien ratificerat protokollet. Japan och Kanada får nu kalla fötter utan USA:s medverkan. I mitt land, Förenade kungariket, med en konservativ regering, satsade vi på gas, eftersom naturgas alstrar mycket mindre koldioxid än vad kol gör. Vi fick snabbt se detta ändras av den nya Labourregeringen, som var ängslig att bevara jobben i gruvindustrin. Tack och lov är Förenade kungariket fortfarande inställt på att uppfylla dess åtaganden enligt Kyoto-protokollet.
I europeiska vintersemesterorter i bergskedjor bevittnar vi redan effekterna av den höjda snögränsen, men prognoserna på lång sikt är ännu mer skrämmande. Någon gång finns faran för en temperaturhöjning när polarisarna smälter, reflekterar mindre solljus och orsakar en snabbt ökande atmosfärisk uppvärmning. Detta hotar att orsaka översvämningar över hela jorden och andra klimatförändringar som orsakar ekonomisk förstörelse med enorma migrationspåtryckningar på folken, för att inte nämna potentiella krig om vattenförsörjning.
Vilken är lösningen? Jag anser att alla nationer måste underteckna en politik med hållbar ekonomisk utveckling och investera i förnybara energikällor. Detta innebär också att den kontroversiella kärnkraftsdebatten, som jag stöder, återigen måste tas upp. Vi måste också överväga att använda marknadsbaserade mekanismer, som till exempel handel med utsläppsrättigheter. Målet med en 5-procentig minskning i Kyoto-protokollet senast 2010 av nivåerna från 1990 kanske inte är tillräckligt. Vi kanske också måste överväga kolsänkor igen. Jag anser att USA måste överväga sin ståndpunkt och komma tillbaka till Bonn med några mycket bra förslag. Jag gratulerar min kollega Jackson till hennes fortsatta intresse för detta avgörande område för människosläktets framtid.

Corbey
Herr talman! Världen behöver en stark politisk signal. Kyoto får inte förbli ett tomt löfte. Nu krävs det politiskt ledarskap för att övertyga världen. Här måste vi visa oss flexibla.
För det första i förhållande till Förenta staterna och Japan. Vi måste göra oss av med vår fokusering på nationella insatser. Vi måste sträva mot en vetenskapligt grundad syn på problemet med sänkor.
För det andra i förhållande till utvecklingsländerna. Klimatförändringar har avsevärda konsekvenser för utvecklingsländerna. I Bangladesh, Indien, Indonesien och örikena är följderna kännbara. Det finns ett stort behov av en generös hållning visavi utvecklingsländerna och en fond för att möjliggöra anpassningar.
Vi måste räkna med att om Förenta staterna inte deltar så försvinner incitamentet för utvecklingsländerna att delta, för just Förenta staterna ville fullgöra en stor del av sina förpliktelser "utanför dörren".
Europeiska unionen måste nu överta den rollen och börja göra mer för utvecklingsländerna. Naturligtvis måste också utvecklingsländerna på lång sikt ingå i ett system för koldioxidminskning, men då skall det ske på grundval av likvärdiga utsläppsrätter.
För det tredje måste vi lova oss själva att vi ser till att arbeta med nationella insatser, och att vi inte främjar kärnenergi. Vi måste nu snabbt börja arbetet med ett trovärdigt och tillförlitligt system för handel med utsläppsrätter. Och vi måste inom Europa fastställa en forskningsagenda för att möjliggöra övergången till en koldioxidfattig ekonomi.
Herr talman! EU-delegationen visade sig inte från sin bästa sida i Haag. Obeslutsamhet och oenighet bidrog till misslyckandet i Haag. Parlamentsledamöter kan spela en roll om de tillåts att delta som observatörer under delegationssamtalen. I Haag jublade och klagade vi ordentligt i kulisserna, såsom rådets ordförande uttryckte det, men inget av detta hjälpte. Därför vill vi nu tillåtas att ingå i delegationen som observatörer, och vi tror att detta kan förstärka enigheten inom Europeiska unionen.

Korhola
Herr talman! I politiken är det en stor frestelse att se alla frågor som förhandlingsbara, vilka man kan avtala om människor emellan. För att vi skall komma ihåg vad vi har att göra med skall jag upprepa några fakta beträffande uppvärmningen av klimatet. Jag vill påpeka att det redan nu finns tillräckligt med vetenskapliga bevis i frågan, klimatuppvärmningen är kalla fakta. Vi har en part i förhandlingarna, naturen, som inte kompromissar, den bara är.
De senaste tidsserien av havsvattentemperaturen visar detsamma som man redan länge vetat om lufttemperaturen. Haven har blivit 0,6 grader varmare under de senaste hundra åren och tendensen tilltar. För en medeltemperatur är denna förändring mycket stor. Glaciärerna i bergskedjorna håller på att smälta, 85 procent av dem drar sig tillbaka i rask takt, i värsta fall flera tiotals meter årligen. Andernas platåglaciärer hotar att försvinna helt och hållet. Ishavets istäcke har krympt med 25 procent under de senaste tre åren. Permalfrosten på de nordliga inlandsområdena smälter kraftigt, särskilt i mellersta Sibirien och Alaska. Detta har även omfattande konsekvenser för utnyttjandet av naturresurserna i dessa områden.
Om vi låter uppvärmningen fortsätta kan det fruktade värsta scenariot för nordvästra Europa förverkligas: uppvärmningen kan vända de nordatlantiska havsströmmarna så att klimatet i norra Fennoskandien tvärtom blir iskallt som följd av uppvärmningen. I och med att glaciärerna smälter slutar den så kallade atlantiska pumpen att fungera och den varma Golfströmmen som kommer från tropikerna samt dess förlängning Nordatlantiska strömmen avstannar. Följden kan bli en avsvalning av hela nordvästra Europa, vilket enligt paleo-ocenografiska uppgifter kan gå katastrofalt snabbt.
Samma fakta möter man överallt. Nyligen bekräftade även Röda Korset det som även andra hjälporganisationer har sagt: erfarenheten av att naturkatastroferna har ökat påvisar att förändringen kan läggas på klimatuppvärmningens konto. Om vi inte agerar och påverkar andra att agera snabbt, kommer dessa nyheter att öka exponentiellt. I Bonn måste man lyckas.

Lund
Herr talman! Först ett tack till Jackson för initiativet till den diskussion vi håller här i dag. Jag tycker att klimatförändringarna är ett av de mest väldokumenterade miljöproblemen vi har och samtidigt det största hotet mot miljön och mot kommande generationer här på jorden. Den amerikanska regeringens avvisning av Kyoto-protokollet är därför naturligtvis fullständigt oansvarig. Jag tycker att vi får konstatera att Bush och hans regering har visat sig vara precis så primitiva och populistiska som man hade kunnat befara. Men det faktum att USA intar denna hållning bör naturligtvis bara stärka Europas ansvar för den globala miljöutvecklingen, vilket även Da Silva var inne på. Vi måste hålla fast vid Kyoto-protokollet vid Haag-konferensen. Vi måste se till att medlemsländerna och EU går i spetsen för ratifikationen av protokollet så att det om möjligt kan träda i kraft nästa år, och vi måste i samband med detta naturligtvis även försöka få Japan att hålla fast vid denna lösning.
Jag vill precis som Van Brempt varna för att ingå en alltför dålig förlikning, d.v.s. ett alldeles för dåligt avtal, med USA. Historien har gång på gång visat att även när USA har slutit ett ur vår synvinkel dåligt avtal så sviker de när det väl skall infrias. Vi i Europa skall däremot se till att genomföra vårt klimatförändringsprogram på ett effektivt sätt. Som flera har varit inne på har vi också problem här i Europa, bl.a. på transportområdet ser vi för närvarande en klart negativ utveckling. Vi skall arbeta för att USA i framtiden inte skall få någon konkurrensmässig fördel av att visa en sådan oansvarighet som vi hittills har sett. Jag hoppas att Bonnkonferensen trots allt skall bli ett avgörande steg mot en lösning av den enorma utmaning vi alla står inför.

Liese
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Bekämpandet av klimatkatastrofen är den viktigaste miljöpolitiska utmaningen i vår tid, och jag går så långt som till att säga att det kanske är det viktigaste kravet över huvud taget, även utanför miljöpolitiken. I Bonn står därför mycket på spel. Därför är det viktigt att Europeiska unionen uppträder på ett samlat sätt, och jag vädjar därför till rådet och kommissionen om att den tar med parlamentsdelegationen i sitt agerande och att åtminstone ledaren för vår delegation tas med i EU-samordningen, för vi skulle gärna vilja stödja rådet och kommissionens ståndpunkt. Detta går naturligtvis bara om vi också får verkligt detaljerad information.
Huvudproblemet är naturligtvis USA:s inställning. Detta har sagts flera gånger. Det räcker inte om vi är eniga om att USA:s inställning inte är godtagbar. Vi måste nu diskutera, efter att ord och vädjanden inte har tjänat mycket till, hur vi konkret skall kunna utöva ett ännu starkare tryck. Då borde Europeiska unionen göra klimatskyddet och Kyoto-avtalet till huvudsaklig prioritet i förbindelserna med USA. Vi har många olika ståndpunkter i förhållande till den amerikanska regeringen och kongressledamöterna, men detta är det största problemet och det borde också vara tydligt. Därför blev jag lite besviken när man efter toppmötet i Göteborg sade att vi har olika åsikter, och att det var det. EU måste här klargöra att i andra frågor kan vi ha olika åsikter och ändå lämna det därhän, men det här är en prioriterad fråga för EU. Vi borde kanske till och med göra eftergifter på andra områden för att verkligen genomdriva denna prioritet.
Om amerikanerna är beredda att ratificera Kyoto-protokollet och medverka konkret i Bonn, då bör vi också vara flexibla och exempelvis inte försvara EU:s renläriga dogm, utan också gå med på kompromisser. Förutsättningen är dock att amerikanerna över huvud taget lovar att ratificera Kyoto-protokollet och på ett positivt sätt delta i klimatskyddsprocessen.

Talmannen
Tack så mycket, herr Liese. Rådets tjänstgörande ordförande och kommissionen meddelar mig att de anser att de har fått tillräckliga upplysningar genom ledamöternas inlägg, och det tror jag stämmer.
Jag avslutar nu debatten genom att meddela att jag i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen har mottagit ett resolutionsförslag.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Frågestund (rådet)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0329/2001). Frågor till rådet.
Vi har endast 40 minuter till vårt förfogande. Vi måste tillsammans hjälpas åt för att denna frågestund skall fungera bra, om vi inte gör det blir situationen nämligen omöjlig. Om de som står först på listan med frågor talar länge, berövas resten sin rättighet att tala.
Vi har först tio frågor som kommer att besvaras tillsammans av rådets tjänstgörande ordförande. Om vi går in på följdfrågor, kommer vi inte ens att hinna använda turordningen.
Därför kommer jag att tillämpa artikel 19 i arbetsordningen, vilken ger ordföranden befogenhet att organisera debatten vid exceptionella situationer. Om ni behöver det, kan ni tala i en och en halv minut i stället för en minut; men be mig inte allihop om ordet tre gånger under följdfrågorna. Ni kan inte säga nej till detta, ärade kolleger. Det är en förnuftig lösning och det är absolut nödvändigt att vi gör på det här viset.

MacCormick
Jag hörde ert beslut, men i bilaga II i arbetsordningen står det att varje ledamot har rätt att till varje fråga ställa en följdfråga. Vi har varit sparsamma. Vi får ett svar, men vi borde alla få ställa en följdfråga.

Talmannen
Ja, jag håller med, men artikel 19 handlar om så exceptionella situationer som dagens situation. Det är därför nödvändigt att tillämpa arbetsordningen på ett förnuftigt sätt.
Om ni fortsätter att ställa ordningsfrågor kommer ni inte ens att få möjlighet att ställa följdfrågor eller få svar på de tio första frågorna.

Nogueira Román
Herr talman! Jag vill bara föreslå en rationell lösning på problemet. Vi har rätt att svara på den tjänstgörande rådsordförandens inlägg och därefter bör var och en av oss ha rätt till ett andra kort inlägg som skulle kompensera den följdfråga som vi har rätt till. Debatten kommer att bli kort, men vi behåller de rättigheter vi har i enlighet med arbetsordningen.

Talmannen
Jag kan vara flexibel till och med när det gäller artikel 19. Ni får därför möjlighet att ställa en fråga under en minut och sedan en följdfråga, och ni kommer endast att få ett tillfälle var; efter en halv minut stängs mikrofonen av.
Detta är min sista tolkning av artikel 19.

Talmannen

Eftersom de behandlar samma ämne, kommer frågorna nr 1-10 att besvaras tillsammans.

Nelly Maes
Fråga nr 1 från (H-0516/01):
Angående: Laekenförklaringen Europeiska rådet i Nice i december 2000 godkände en förklaring om unionens framtid. I förklaringen ingick ett önskemål om en bredare och djupare diskussion. I denna diskussion skall inte bara medlemsstaterna medverka utan också kandidatländerna, de nationella parlamenten, Europaparlamentet och den allmänna opinionen. Med orätt och fullständigt i strid mot subsidiaritetsprincipen förbigick Europeiska rådet det demokratiska mervärde som de konstitutionella regionerna kan tillföra.
Nyligen upprepade Belgiens utrikesminister Louis Michel sin avsikt att låta ledamöter av Europaparlamentet i framtiden också vara ledamöter av Belgiens parlament. Vi skulle gärna höra minister Michel tala om ökad medverkan från parlamentsledamöters sida, åtminstone om han bland dessa inbegrep också folkvalda från olika regionala och kommunala församlingar. Kommer rådet enligt subsidiaritetsprincipen att låta de konstitutionella regionerna medverka då Europas framtid skall skisseras upp?

Pere Esteve
Fråga nr 2 från (H-0518/01):
Angående: Laekenförklaringen Med hänsyn till att de lokala och regionala myndigheternas deltagande i de olika beslutsförfarandena i EU får allt större betydelse, bör det under den breda debatt om unionens framtid, som huvudsakligen förs inom ramen för toppmötet i Laeken, också ges ett institutionellt svar på huruvida konstitutionella regioner (enheter under statlig nivå med egna lagstiftningsbefogenheter som garanteras i den berörda statens författning) i lagstiftningsmässig och rättslig mening kan delta i utvecklingen, genomförandet, kontrollen och utvärderingen av EU:s politik.
Har rådet för avsikt att rekommendera att nödvändiga åtgärder vidtas för att ändra fördragen (femte delen, avdelning IV) i syfte att ge dessa regioner samma rätt som medlemsstaterna att direkt vända sig till domstolen när deras befogenheter åsidosätts?

Gorka Knörr Borrás
Fråga nr 3 från (H-0520/01):
Angående: Laekenförklaringen Under det belgiska ordförandeskapet förväntas Laekenförklaringen om EU:s framtid antas. Vissa medlemsstater som Tyskland, Österrike, Belgien och Förenade kungariket har infört mekanismer som ger deras regionala eller federala organ möjlighet att delta i rådet. Spaniens autonoma regioner, delstaterna i Tyskland och Österrike eller regionerna i Belgien har omfattande självständiga befogenheter och många av deras behörighetsområden berörs av gemenskapsbesluten. Anser rådet därför att regionerna bör kunna bli direkta representanter i rådet?

Bart Staes
Fråga nr 4 från (H-0522/01):
Angående: Laekenförklaringen Med Laekenförklaringen som avgavs lördagen den 15 december vill Belgiska federationen ge ett bidrag till debatten om Europeiska unionens framtid. I detta sammanhang är det framför allt skäl att välkomna den positiva attityd som premiärminister Guy Verhofstadt intog till den gemensamma politiska förklaringen från sju konstitutionella regioner. I slutet av maj har ministern nämligen tagit emot ministerpresidenterna från Katalonien, Salzburg, Skottland, Flandern och Vallonien samt Bayerns och Nordrhein-Westfalens ministrar för europeiska federala frågor och dessa ministrar yrkar på att de konstitutionellt erkända regionerna skall få en utökad roll inom Europeiska unionen.
Förespråkar rådet att de konstitutionella regionerna skall få en fördragsfäst rätt att i ökad utsträckning vara med och bygga upp Europa, med tanke på vilket demokratiskt mervärde Europeiska unionen tillför? Om inte: varför motsätter sig rådet att de konstitutionella regionerna skall få en fördragsfäst rätt att i ökad utsträckning vara med och bygga framtidens Europa?

Neil MacCormick
Fråga nr 5 från (H-0524/01):
Angående: Laekenförklaringen Bilaga IV i Nicefördraget innehåller en förklaring som uppmanar till en fördjupad och bred debatt om EU:s framtida utveckling. Regeringskonferensen erkände också behovet av att förbättra och övervaka den demokratiska legitimiteten och öppenheten beträffande unionen och EU:s institutioner. Denna formulering lämnar utrymme för att genomföra ett konvent med företrädare för de nationella parlamenten, Europaparlamentet och medlemsstaternas regeringar. I motsats till subsidiaritetsprincipens innebörd nämndes inte regioner med grundlagsfäst ställning.
Kommer rådet att, i enlighet med den demokratiska subsidiaritetsprincipen att även inbegripa parlamenten i regioner med grundlagsfäst ställning vid utformningen av ett sådant konvent?

Jillian Evans
Fråga nr 6 från (H-0525/01):
Angående: Laekenförklaringen Enligt förklaringen i bilaga IV till Nicefördraget skall bland annat följande fråga behandlas i debatten om EU:s framtida utveckling: Hur kan man upprätta och övervaka en exaktare gränsdragning mellan EU:s och medlemsstaternas behörighet som samtidigt återspeglar subsidiaritetsprincipen? Den nuvarande idén om subsidiaritet som inryms i EG-fördraget tolkas vanligen som en reglering av förhållandet mellan unionen och medlemsstaterna. Denna tolkning måste breddas i enlighet med vad som skisserats i Europaparlamentets resolution av den 26 oktober 2000 om bättre lagstiftning.
Kommer förklaringen i Laeken att förslå att fördragen ändras så att dessa särskilt innefattar ett erkännande och ett respekterande av de politiska och lagstiftande befogenheter som tillfaller politiska enheter inom medlemsstaterna vad gäller deras verkställande, lagstiftande och rättsliga förbindelser med EU-institutionerna?

Eurig Wyn
Fråga nr 7 från (H-0526/01):
Angående: Laekenförklaringen Bilaga IV i Nicefördraget innehåller en förklaring som uppmanar till en fördjupad och bred debatt om EU:s framtida utveckling. Där erkänns också behovet av att förbättra och övervaka den demokratiska legitimiteten och öppenheten beträffande unionen och EU:s institutioner. I december 2001 skall det belgiska ordförandeskapet avslutas med ett inlägg i denna debatt, nämligen med en förklaring i Laeken.
Kommer denna förklaring att erkänna att en ytterligare förbättring av EU:s beslutsprocesser kräver en mera radikal reform, där den lagstiftande makten delas mellan två kamrar, Europaparlamentet och ett reformerat råd som skulle inrymma en del aspekter hos den nuvarande Regionkommittén, och som skulle innebära att regioner med grundlagsfäst ställning skulle spela en betydligt viktigare roll?

Carlos Bautista Ojeda
Fråga nr 8 från (H-0560/01):
Angående: Laekenförklaringen Bilaga IV i Nicefördraget innehåller en förklaring som uppmanar till en fördjupad och bred debatt om EU:s framtida utveckling. Till följd av en rapport som läggs fram vid toppmötet i Göteborg i juni 2001 skall Europeiska rådet vid sitt sammanträde i Laeken i december 2001 komma överens om initiativ som är lämpliga för att föra denna process vidare. Enligt förklaringen skall bland annat följande fråga behandlas: Hur kan man upprätta och övervaka en exaktare gränsdragning mellan EU:s och medlemsstaternas behörighet som samtidigt återspeglar subsidiaritetsprincipen?
Kommer rådet att, i enlighet med subsidiaritetsprincipen, avstå ifrån att inskränka behörigheten för regioner med grundlagsfäst ställning? Hur kommer rådet att upprätta och kontrollera att de behörigheter som tillfaller regioner med grundlagsfäst ställning respekteras?

Josu Ortuondo Larrea
Fråga nr 9 från (H-0531/01):
Angående: Förklaring nr 54 till Amsterdamfördraget om subsidiaritet Till Amsterdamfördraget fogas förklaring nr 54 om subsidiaritet där följande uttrycks: "De tyska, österrikiska och belgiska regeringarna förutsätter att insatser som Europeiska gemenskapen gör i enlighet med subsidiaritetsprincipen inte bara gäller medlemsstaterna utan också enheter inom dessa i den utsträckning som dessa enheter enligt nationell konstitutionell rätt har befogenhet att själva stifta lagar." I förklaring nr 23 till Nicefördraget (om unionens framtid) förklaras dessutom följande i punkt 3: "I samarbete med kommissionen och med medverkan av Europaparlamentet kommer det svenska och det belgiska ordförandeskapet år 2001 att uppmuntra till omfattande diskussioner med alla berörda parter..." och i punkt 4: "kommer Europeiska rådet vid sitt möte i Laeken/Bryssel i december 2001 att anta en förklaring med lämpliga initiativ för den fortsatta processen".
På vilket sätt avser det belgiska ordförandeskapet att ta sig an förklaring nr 54 till Amsterdamfördraget om subsidiaritetsprincipen och enheter som har exklusiva befogenheter? Hur anser det belgiska ordförandeskapet att de konflikter skall lösas som härrör från beslut som Europeiska unionens institutioner fattar då dessa beslut inkräktar på dessa enheters exklusiva befogenheter? Borde det den rätta lösningen vara att EG-domstolen får befogenheter att uttala sig om de besvär som dessa konstitutionella enheter kan komma att framföra och att dessa enheter får en i fördragen fastställd rätt att försvara sina intressen inför EG-domstolen?

Camilo Nogueira Román
Fråga nr 10 från (H-0547/01):
Angående: Erkännande av författningsenliga regioners och nationaliteters politiska och lagstiftande befogenheter Vilka förslag avser rådet att lägga fram för att garantera att den reform av fördragen som planeras till 2004 inbegriper erkännande och stöd av de politiska och lagstiftande befogenheter som innehas av interna enheter i medlemsstaterna (nationaliteter, förbundsstater, autonoma regioner eller författningsenliga regioner) i deras kontakter i verkställande, lagstiftande och rättsliga frågor med Europeiska unionens institutioner?

Neyts-Uytebroeck
. (NL) Medlemsstaternas regeringskonferens har i en förklaring i anslutning till Nicefördraget uttryckt en önskan om att sätta igång en bred och samtidigt djupgående debatt om Europeiska unionens framtid, som en första fas i den förberedande process som skall leda fram till sammankallandet av regeringskonferensen 2004. Den gemensamma förklaringen från det svenska och det belgiska ordförandeskapet samt Europaparlamentets ordförande och kommissionens ordförande av den 7 mars i år, bekräftade denna målsättning samt uppmanade till en diskussion som i ännu högre grad än tidigare måste engagera samhällets samtliga aktörer.
Ordförandeskapets rapport som lades fram vid Europeiska rådet i Göteborg beskriver det breda utbudet av initiativ som redan inletts i medlemsstaterna, kandidatländerna och av unionens institutioner. Rapporten noterar ett stort antal initiativ i olika medlemsstater och omfattar de olika regionala enheterna. Man räknar också upp de evenemang som arrangerats inom ramen för denna debatt i Regionkommittén. De olika frågor som ställs - som egentligen alla gäller de regionala enheternas roll i processen med att förbereda regeringskonferensen 2004 - visar på två typer av problem: dels villkoren för den förberedande fasen som föregår den framtida regeringskonferensen, dels de regionala enheternas roll i byggandet av unionen.
När det gäller frågan om villkoren för den förberedande fasen är det alltför tidigt att uttala sig om innehållet i förklaringen från Laeken. De flesta av er tror jag hörde vår premiärminister, som redan lyft på ett litet hörn av slöjan. Det nät som för närvarande täcks av slöjan måste fortfarande dekoreras till största delen. Jag kan därför i detta fall bara säga att det är alltför tidigt. I vilket fall som helst är det självklart att den förberedande etappen skall inspireras av de olika bidrag som lämnas fram till Europeiska rådet i december, liksom de diskussioner och kontakter som det belgiska ordförandeskapet kommer att ha med samtliga berörda parter. Jag kan i det hänseendet försäkra er att ordförandeskapet har den bestämda avsikten att granska frågans alla aspekter, inbegripet dem som nämns av de ärade parlamentsledamöterna, för att villkoren som föregår regeringskonferensen 2004 på bästa sätt skall motsvara kraven på öppenhet som formulerades i uttalandet från Nice.
Som svar på de frågor som har att göra med vilken roll de regionala enheterna kommer att spela enligt unionens framtida uppbyggnad, kan jag endast påminna om den uppmärksamhet som föregående regeringskonferensen har ägnat denna fråga. Detta har framför allt resulterat i upprättandet av Regionskommittén som består av företrädare för regionala och lokala gemenskaper och som, som ni vet, har en rådgivande funktion.
Det är för tidigt att nu på rådets vägnar - för det är på rådets vägnar jag uttalar mig - ge ett detaljerat svar på denna fråga, men jag är säker på att saken kommer att behandlas vid rätt tidpunkt. Jag skall med intresse lyssna på era kompletterande frågor. Sedan finns det tid kvar, hoppas jag, för ett kompletterande svar.

Staes
Fru statssekreterare! Om jag får säga kära Annemie och jag leker med språket och säger "vi får inte kalla varandra för Liesbeth" så vill jag bara tala om för er att jag naturligtvis förstår att ni här uttalar er på rådets vägnar.
Men vi, de tio parlamentsledamöterna från Europeiska fria alliansen som är närvarande här, vill naturligtvis allihop driva på hela den regionala processen inom det europeiska bygget. Detta beror på att vi allihop är parlamentsledamöter från regioner som är pro-Europa. Och vad vi fruktar är att de konstitutionella regionerna inte får någon möjlighet att göra sig hörda inom den europeiska beslutsprocessen och att det successivt skall uppstå en motvilja mot Europa i dessa regioner på grund av att våra regioner inte kan göra sig hörda. Att de så att säga blir dränkta. Därför skulle jag vilja fråga er i er egenskap av belgisk ordförande och motor i en diskussion som nu sätts igång, hur ni, kommer att försöka att verkligen involvera dessa regioner i beslutsprocessen, och hur ni kommer att se till att rådet inom ett antal månader från och med nu verkligen uttalar sig om detta.

Neyts-Uytebroeck
. (NL) Jag ber om ursäkt, käre Bart, herr talman. Jag känner ännu inte till precis hur det brukar gå till. Jag trodde att jag skulle lyssna på alla de kompletterande frågorna och sedan ge ett enda kompletterande svar.
Men ni har inte hållit er plädering för de konstitutionella regionerna inför döva öron. Jag var för övrigt i ett inte alltför avlägset tidigare politiskt liv minister i styrelsen för en av dessa konstitutionella regioner, så jag sympatiserar sålunda i högsta grad med dessa regioner. Ni har otvivelaktigt lyssnat noga på vår premiärminister, så ni kan - och nu talar jag för mig själv och för Belgien - räkna med att vi kommer att göra vårt bästa för att ta upp detta. Men det finns också fjorton andra medlemsstater, och det kommer således att vara viktigt att de konstitutionella regionerna stämmer av sina fioler mot varandra ordentligt.

Nogueira Román
Herr talman, rådets ordförande, vi har lyssnat på den belgiske premiärministern tidigare i dag. Jag håller i huvudsak med det han sagt i sitt tydliga och intelligenta tal. Jag hoppas att hans handlande kan vara till hjälp vid Europeiska rådet i Laeken för att råda bot på Nicekonferensens oåterkalleliga misslyckande. Men jag måste säga att han i sitt tal, liksom i svaren, som jag tackar för, som vi nyss fått på våra frågor, märkte ett misstag vid en tydlig referens till ett politiskt erkännande av att den nationella och kulturella mångfalden, bortom staterna, är ett grundläggande drag i den europeiska karaktären. Inom denna mångfald har de nationer utan stat som vi företräder också historiska och språkliga rötter, samt demografiska och ekonomiska dimensioner som är jämförliga med medlemsstaternas. Vi vill att vår politiska, medborgerliga och demokratiska verklighet, och de verkställande, lagstiftande och dömande befogenheter som kännetecknar oss, skall erkännas vid deltagandet i Europeiska rådet, liksom vi också erkänner att förbundsstater, Länder, och självstyrande regioner bör delta som kanske har en annan karaktär men liknande befogenheter. Vi vill att denna verklighet tas med i deklarationen i Laeken. Vi vill att dessa verkligheter skall tas med i den kommande författningen. Vi vill att våra regeringar och parlament skall vara närvarande vid konventet som skall utarbeta förslag till Europeiska unionens författning.

Neyts-Uytebroeck
. (FR) Vår premiärminister och tjänstgörande ordförande för rådet kunde i sitt anförande inte ta upp alla aspekter på verkligheten i Europeiska unionen som ligger honom varmt om hjärtat, men jag kan säga till talaren att han har bevarande och utveckling, utveckling av den kulturella mångfalden - och även den språkliga mångfalden för övrigt - för ögonen, precis som jag, och jag tror även i förhållande till alla fullständigt grundläggande värderingar. Denna betydelse av bevarandet av den kulturella mångfalden kommer sannolikt att uttryckas i det första avsnittet i uttalandet från Laeken, där det blir fråga om de principer och värderingar som vi har gemensamt.
Jag kan alltså försäkra er att den kulturella mångfalden och strävan efter den definitivt kommer att tas upp som en av de grundläggande principerna i Europeiska unionen, en princip som vi fäster stor betydelse vid.

Mayol i Raynal
Herr talman, jag tackar er för att ni givit mig ordet. Det är första gången jag har tillfälle att uttala mig här, eftersom kammaren företog valprövningen beträffande mig i måndags. Jag erinrar om att jag efterträder basken Gorka Knörr som valdes in i det baskiska parlamentet den 13 maj och som blivit dess vice talman.
Fru minister! Jag är själv katalan, från Roussillon, dvs. fransk medborgare, och jag har ställt upp på en baskisk-katalansk koalitionslista i den spanska staten, och det är anledningen till att jag som katalan efterträder basken Gorka Knörr.
Som ni vet är Katalonien mer än en region, skulle jag vilja påstå. Det är en nation, en nation som alltid med mod försvarat friheten och som alltid oroat sig för de solidariska värderingarna. Katalonien är en mycket europavänlig nation som i dag har svårigheter att finna sin plats i denna institution. Den kan inte längre nöja sig med platsen på extrastolen som den beviljats i Regionkommittén, en kommitté som ju har mycket begränsad makt. Det är anledningen till att jag, med kännedom om er situation och er historia, hoppades och fortfarande hoppas att ert ordförandeskap kan föra frågan framåt, inte bara frågan om Katalonien utan även frågan om alla andra nationer utan stat.

Neyts-Uytebroeck
. (FR) Jag skulle till att börja med också jag vilja lyckönska Mayol till hans inträde här i kammaren. Jag talar av erfarenhet. Herr Mayol! Ni skall få se att det rör sig om ett fullständigt fantastiskt mandat som verkligen är värt besväret. Jag önskar er alltså framgångsrika, trevliga och intressanta år. Ni kommer säkert att få arbeta mycket, men något säger mig att det inte skrämmer er. Ännu en gång mina lyckönskningar alltså!
Katalonien känner jag ändå till lite grand. Jag talar inte katalanska men jag förstår det, det är alltid något. Det problem ni tar upp är självfallet mer komplext än problemet med konstitutionella regioner inom ett enda lands gränser. Ni talar om en nation som överlappar - om jag får uttrycka mig så klumpigt, det är det verkligen - två länder, som båda håller hårt på sin territoriella integritet. Jag ger er ansvaret för de framtidsutsikter ni inlett.
Jag är däremot fullständigt överens med er när ni betonar att katalanerna älskar sin nation, sitt språk och sin kultur, men är samtidigt mycket europeiska, mycket öppna mot världen utanför. Ni skall veta att vi på intet sätt bortser från att minister-presidenten i det spanska Katalonien var en av de första att inleda rörelsen med de konstitutionella regionerna. Om jag känner honom rätt - och jag känner honom väl - litar jag på honom: denna rörelse kommer säkerligen inte att stanna upp, och om den inte stannar upp kommer den att skötas med befogenhet, Pujol och de övriga ministerpresidenterna saknar inte det. Då tror jag att debatten kommer att gå framåt i rätt riktning under de kommande åren.

MacCormick
Rådets tjänstgörande ordförande är mycket mottaglig för de punkter som vi tar upp, men hennes kolleger i rådet har i allmänhet mycket litet att säga om subsidiaritet på ett sätt som behagar oss. Det är denna typ av sak som får en allt större del av Skottlands befolkning att erkänna att det är en mycket bättre idé att vara en medlemsstat än att vara en region med grundlagsfäst ställning.
Eftersom saker och ting är som de är skulle jag emellertid vilja fråga den tjänstgörande ordföranden om hon skulle vara redo att tillsammans med kollegerna diskutera Regionkommitténs märkliga struktur, som, i stället för att företräda regionerna utifrån något slags förhållande till deras storlek, företräder staterna i enlighet med den degressiva proportionaliteten. Danmark, som redan är en medlemsstat, har dubbelt så många ledamöter i Regionkommittén som Skottland har. Till och med Luxemburg har fler! Jag känner inte till skillnaden mellan Luxemburgs regioner i detalj, men jag vågar säga att de är mindre än skillnaderna mellan Skottlands regioner.

Neyts-Uytebroeck
. (EN) Diskussionen kompliceras allt mer för varje talare och ni måste förstå att jag rimligen inte kan gå in på den frågan. Jag vet dock att företrädarna för kommuner, städer, provinser och regioner med grundlagsfäst ställning inom Regionkommittén tycker att det är allt svårare att bygga en gemensam plattform att utveckla sina handlingar utifrån.
Den tjänstgörande ledaren för Scottish Assembly (den skotska församlingen) är en mycket kär och nära vän till mig, och jag känner därför till de problem som ni hänvisar till. Jag kan emellertid inte rimligen ge ett mer detaljerat svar på era mycket precisa frågor.

Evans, Jillian
Jag anser att frågan med subsidiaritet och dess innebörd i praktiken är centralt för hela diskussionen om Europas framtid - inte bara när det gäller nationers och regioners rättigheter inom medlemsstaterna, utan också när det gäller medborgarskap. Jag företräder Wales, som har en ny nationell församling som bara är två är gammal. Det är ett organ under utveckling som vill spela en fullödig roll i och ha starka förbindelser med Europeiska unionen och hjälpa till att bygga upp framtidens Europa.
Håller ministern med om att det är av avgörande vikt att göra denna typ av regional styrelsenivå delaktig när det gäller att utveckla medborgarskapet och föra Europa närmare folket - ett problem som vi alla känner till inom våra valkretsar. Om detta är något som måste göras på europeisk nivå för att föra Europa närmare folket, hur skall detta återspeglas i rådets arbete?

Neyts-Uytebroeck
. (EN) Som ni förstår är det här en verklig diskussion. I mitt första svar sade jag allt jag kunde säga som tjänstgörande ordförande. Resten är i stor utsträckning min egen personliga åsikt som ledamot av den belgiska regeringen. Jag hoppas att ni kommer att göra denna åtskillnad, särskilt som det nu rör sig om en mer spontan diskussion, vilket jag tycker mycket om.
Jag anser att subsidiaritet är ett mycket viktigt begrepp, men också ett mycket komplicerat sådant, eftersom det inte är särskilt precist. Det är mer precist definierat i protokollet till Amsterdamfördraget än förut och fullständigt användbart.
De lokala och mellanliggande nivåerna är mycket viktiga när det gäller att överbrygga mellanrummet mellan medborgarna och myndigheterna. Dessa nivåer och myndigheterna innehar en mycket viktig roll. Mot bakgrund av den senaste utvecklingen, som till exempel i Danmark och Irland, har denna medvetenhet ökat och kommer att tas hänsyn till i större utsträckning än vad som kanske gjorts tidigare.

Wyn
I bilaga IV i Nicefördraget finns en förklaring som uppmanar till en djupare och bredare diskussion om EU:s framtida utveckling. Där erkänns också behovet av att förbättra och övervaka unionens och dess institutioners demokratiska legitimitet.
Det belgiska ordförandeskapet kommer att avslutas i december 2001 genom ett bidrag till denna diskussion i Laekenförklaringen. Kommer det att erkännas i Laekenförklaringen att en vidare demokratisering av det europeiska beslutsförfarandet kräver en mer radikal reform med lagstiftningsmakt för två kammare: Europaparlamentet, och ett reformerat råd som skulle anta några aspekter av den nuvarande Regionkommittén och som starkt skulle öka de konstitutionella regionernas roll?

Neyts-Uytebroeck
. (EN) Jag kommer att begränsa mitt svar till att påminna er om att Laekenförklaringen mer kommer att handla om de rätta frågorna och antydningar om inriktningar, än om formuleringar och definitiva svar. Förhoppningsvis kommer det bara att utgöra början på mer formella förberedelser inför regeringskonferensen. Att ge ett svar på er fråga nu vore ganska förhastat. Allt jag kan säga er är att vi är mycket medvetna om alla dessa aspekter, och att vi inte är de enda som är medvetna om dem. Jag skulle bli mycket förvånad om frågan inte togs upp i form av en fråga. Men förvänta er inte några svar ännu, det är alldeles för tidigt.

Ortuondo Larrea
Herr talman, fru tjänstgörande rådsordförande! De belgiska, österrikiska och tyska regeringarna införlivade förklaring nr 54 i Amsterdamfördraget just med tanke på de följder som de europeiska frågorna får i de interna enheterna i medlemsstaterna, i synnerhet i de författningsenliga regionerna.
De europeiska institutionerna, framför allt rådet, fattar ständigt beslut som ibland inkräktar på de befogenheter som dessa författningsenliga regioner eller enheter som har exklusiva befogenheter har. Det uppstår då konflikter om dessa befogenheter och därför vill jag höra den belgiska regeringens åsikt om möjligheten att dessa regioner med exklusiva lagstiftande befogenheter kan få legitim rätt att anföra besvär inför Europeiska gemenskapernas domstol. Jag vill även veta den belgiska regeringens åsikt om vilka befogenheter Europeiska gemenskapernas domstol har för att döma i dessa konflikter om befogenheter mellan unionen och regioner med lagstiftande befogenheter.

Neyts-Uytebroeck
. (FR) Kära kollega! Det här är vad jag kan säga som svar när det gäller hur vi organiserar arbetet: ni är definitivt inte ovetande om att ett antal ministerråd, just enligt det protokoll som ni hänvisat till, kommer att ledas av ministrar från regionala regeringar eller regeringar från gemenskapen. Det var redan fallet med det informella rådet (turism) som ägde rum förra veckan i Brügge, och det blir även fallet bl. a. med rådet (utbildning) rådet (forskning) och ytterligare några andra.
På så sätt kan ni se hur vi löser detta slag av frågor.
När det gäller eventuellt tillträde till EG-domstolen vet jag att det rör sig om en begäran från regionerna med grundlagsfäst ställning. Jag frågar mig ibland irrelevant om de verkligen är medvetna om omfattningen av de möjliga konsekvenserna av ett positivt svar på deras frågor. Ni nämnde det själv, om regionerna hade direkt tillträde till EG-domstolen vid tvister rörande befogenheter, förefaller det mig i stort sett oundvikligt att domstolen en dag tvingas uttala sig om det inre konstitutionella systemet i medlemsstaterna. Jag ger er det som ett diskussionsämne. Att besvara er fråga är inte möjligt. Frågan är mycket känslig, mycket kontroversiell. Ett svar skulle vara fullständigt förhastat. Men jag ber er att, om ni tillåter, fundera över den diskussionspunkt jag just nämnt.

Ortuondo Larrea
Herr talman! Jag vill göra klart för den tjänstgörande rådsordföranden att regionerna med grundlagsfäst ställning inte tillåts delta i ministerrådets möten i alla medlemsstater, och det betyder att vi är försvarslösa, vilket är fallet med den självstyrande regionen Baskien. Enligt min åsikt är detta ett allvarligt problem för Europa, ett problem som vi måste ta itu med. Vi kan inte fatta beslut i de europeiska forumen om regioners befogenheter enligt lag när dessa regioner inte är närvarande för att försvara dem.

Neyts-Uytebroeck
. (FR) Som avslutande kommentar skulle jag bara vilja säga att det är en förordning vi tagit fram i Belgien mellan belgiska regeringar och regeringar i plural, varje gång med regeringar i plural. Tillåt mig att hänvisa till era regeringar; jag tror att det är där som denna fråga i första hand måste lösas.

Fatuzzo
Herr talman! Jag företräder ingen region. Som ni vet företräder jag pensionärerna i Italien och i Europa. Innan jag ställer min fråga skulle jag emellertid vilja uttrycka min beundran för rådets ordförande, för hans beredvillighet att så utförligt besvara alla de frågor vi har ställt. Jag har följt det svenska ordförandeskapet och jag har frysts till is av den svenska kylighet att nästan alltid svara: detta är inte min behörighet. Därför blev jag verkligen nöjd när jag lyssnade på det belgiska ordförandeskapet i morse, för dess öppenhet gentemot pensionärerna. Och jag är verkligen glad över att ha sett det belgiska ordförandeskapets konkreta engagemang när det gäller att försöka besvara alla frågor, även om de är särskilt svåra.
Därmed är min tid ute och jag kan därför inte lägga fram min följdfråga: det får bli en annan gång.

Nogueira Román
Herr talman! Ordföranden sade att han vi ville att vår nationella verklighet och våra författningsenliga befogenheter skulle bli erkända. Jag skulle vilja tala om för honom att den verkligheten är en del av den europeiska mångfalden, men det är inte bara ett värde som skall bevaras, utan också en stark politisk verklighet i mitt land, Galicien, som bör bli helt erkänt som de stater i Europeiska unionen utan gränser som vi alla är delaktiga i.

Talmannen


William Francis Newton Dunn
fråga nr 11 från (H-0545/01):
Angående: Allmänhetens tillgång till rådets dokument Nu när rådet har godkänt kommissionens förslag, när kommer allmänheten att få tillgång till rådets dokument och hur kommer detta att gå till?

Neyts-Uytebroeck
. (NL) På frågan från Newton Dunn kan jag ge följande svar. För det första: rådet är nöjt med de framsteg inom området för öppenhet och insyn som har gjorts sedan ikraftträdandet av Amsterdam-fördraget, och särskilt med antagandet av förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar. Rådet framhåller för den ärade parlamentsledamoten att Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar enligt artikel 19 inte kommer att äga tillämpning förrän från och med den 3 december 2001. Fram tills dess skall allmänhetens ansökningar om att få ta del av dokument från rådet liksom tidigare behandlas på grundval av rådets beslut nr 93/731/EG av den 20 december 1993 om allmänhetens tillgång till rådets handlingar. Var och en av de berörda institutionerna måste sålunda genomföra förberedelser för att garantera att den nya förordningen verkligen tillämpas från och med den 3 december 2001. Enligt artikel 15 måste de tillsammans upprätta en interinstitutionell kommitté som skall undersöka vilken som är den bästa metoden, behandla eventuella skillnader och diskutera framtidsutvecklingen vad beträffar allmänhetens tillgång till handlingar. Enligt vad rådet känner till undersöker de behöriga organen just nu vilka åtgärder som måste införas för att fullt ut förverkliga de rättigheter som medborgarna förfogar över enligt den nya förordningen. Jag kan tillägga, ärade kollega, att det är ordförandeskapets ambition att, om det bara går på något sätt, ha hunnit sluta alla överenskommelser innan förordningen träder i kraft, men det kan vi som sagt inte göra ensamma och jag hoppas att vi kommer att få det stöd som behövs.

Newton Dunn
Jag måste säga att jag tror att de flesta ledamöter kommer att tycka att en försening på sex månader är en enorm besvikelse, men det är skönt att få höra något positivt. Kan ni redogöra för vilka de möjliga hindren är? Har någon lagt in ett veto om datumet 3 december, eller kan ni ge oss en garanti för att det verkligen kommer att ske? Ni kommer inte att berätta det för oss i slutet av det belgiska ordförandeskapet: jag är hemskt ledsen att det inte blev av, det kom i vägen för någon! Kan ni garantera att det kommer att ske, eller har någon lagt in ett veto?

Neyts-Uytebroeck
. (EN) Jag är rädd att jag inte kan garantera det. Jag skulle ha övernaturliga krafter om jag kunde göra det. Jag kan bara säga att vi kommer att göra vårt bästa. Vi kommer att fortsätta arbetet där det avslutades för att se till att direktivet träder i kraft den fastställda dagen, 3 december 2001.

Talmannen


Lennart Sacrédeus
Fråga nr 12 från (H-0550/01):
Angående: Likabehandling avseende anslutningsstöd till Turkiet Vid Europeiska rådets möte i Helsingfors i december 1999 beslutades att Turkiet är ett kandidatland på samma villkor som de övriga tolv kandidatländerna. Därför lovades Turkiet att komma i åtnjutande av visst stöd under den ofta långa och besvärliga process som medlemskapsförhandlingarna innebär.
Bland de stödformer som är aktuella för samtliga kandidatländer återfinns bland annat fonder som ISPA och Sapard. Dessa har dock inte kommit Turkiet till del. Landet har nekats de stöd som utlovats i Helsingfors med motiveringen att EU saknat ekonomiska medel.
Är det inte dags att rådet garanterar att besluten vid toppmötet i Helsingfors, om likabehandling av Turkiet med övriga tolv kandidatländer, nu infrias och att därmed möjligheterna öppnas för landet att få de utlovade stöden, detta i ett läge då kommissionen nyligen beslutat betala tillbaka 11,6 miljarder euro till medlemsstaterna?

Neyts-Uytebroeck
. (FR) Europeiska rådet i Helsingfors beslöt att bevilja Turkiet kandidatstatus och bad kommissionen att lägga fram en gemensam ram för unionens ekonomiska stöd till detta land inför föranslutningen. Kommissionen lade fram sitt förslag för rådet den 27 april.
Detta förslag till gemensam ekonomisk ram har som huvudsaklig målsättning att garantera tilldelning av ekonomiskt stöd enligt de prioriteringar som fastställts i partnerskapet inför anslutningen och samla befintliga instrument i ett enda för att de skall bli optimalt effektiva.
Europeiska rådet i Göteborg som tydligt angivit att partnerskapet inför anslutningen är huvudpunkten i föranslutningsstrategin, uppmanade rådet att anta den gemensamma ekonomiska ramen före slutet av 2001. Rådet inledde samrådsförfarandet med Europaparlamentet och uppmanar detta att yttra sig så snart som möjligt.
Vad beträffar de fonder inom ramen för programmen Ispa och Sapard som den ärade parlamentsledamoten hänvisar till så handlar det om ett strukturellt stöd och ett stöd för jordbruksutveckling som uteslutande beviljas kandidatländer från Central- och Östeuropa för att tillmötesgå de speciella behov som de har i egenskap av övergångsekonomier. Detta betyder dock inte, ärade kolleger, att Turkiet har gått miste om det i Helsingfors utlovade stödet, tvärtom. Det ekonomiska föranslutningsstödet till Turkiet fördubblades år 2000 och år 2001 jämfört med de genomsnittliga belopp som årligen beviljades under åren 1996-1999. Med tanke på de normala budgetförfarandena borde ambitionen vara att fortsätta att ge detta stöd under den resterande delen av de nuvarande budgetplanerna. Ni vet att det betyder fram tills år 2006, vilket gäller för alla kandidatländer. Vidare skall påpekas att Europeiska unionens allmänna budget innehåller en ny del med titeln "Anslutningsstrategin för Turkiet" som innebär att medlen utökas. Denna budgetpost omfattar inom en enda ram diverse budgetåtaganden med hjälp av vilka de ekonomiska stödprogrammen för Turkiet kan avslutas på ett effektivare sätt. Som ni vet har Europaparlamentet godkänt detta tillvägagångssätt i sin rekommendation om ramförordningen om Turkiet.

Sacrédeus
Jag vill tacka det belgiska ordförandeskapet för svaret och samtidigt hälsa Belgien välkommet som ordförandeland för ministerrådet i Europeiska unionen efter det svenska ordförandeskapet. Många av oss, inklusive jag själv, får väl betrakta Belgien nästan som vårt andra land i och med att vi har boende i Bryssel under vardagarna men är hemma, i mitt fall i Sverige, under helgerna.
Jag vill komma in på frågan om Turkiet. Uppenbarligen är det så att man från turkisk sida inte har förstått skillnaden mellan de öst- och centraleuropeiska länder som kom i fråga för ISPA- och Sapard-fonderna och varför inte Turkiet gör det. Är regelverket inte tillräckligt tydligt gentemot Turkiet? Det finns en känsla också i Turkiet att man vill bli schyst och rättvist behandlad. Jag skulle vilja råda er att klargöra varför Turkiet inte kom i fråga för just dessa fonder.

Neyts-Uytebroeck
. (EN) Jag skulle vilja tacka den ärade ledamoten för hans vänliga ord och uttrycka min tacksamhet till det svenska ordförandeskapet som jag har delat ett enormt trevligt och givande partnerskap med under de senaste sex månaderna.

Talmannen


María Izquierdo Rojo
Fråga nr 13 från (H-0553/01):
Angående: Belgiens ordförandeskap och kvinnorna i Afghanistan Fler än 11 miljoner kvinnor lever under omänskliga förhållanden i Afghanistan. Är man från rådets sida redo att arbeta för inrättandet av en med FN samordnad internationell Afghanistankommitté?

Neyts-Uytebroeck
. (FR) Fru Izquierdo Rójo! Vi var kolleger i utskottet för konstitutionella frågor under den föregående mandatperioden. Det är därför ett stort nöje för mig att kunna besvara den fråga som ni så klokt ställt.
Såsom framgår av de tidigare svaren på frågor som gäller samma ärende instämmer rådet fullständigt i den oro som den ärade parlamentsledamoten framför, när det gäller den katastrofala situation som stora delar av den afghanska befolkningen befinner sig i, och särskilt den katastrofala situationen för kvinnor och barn.
Med tanke på svårigheterna på det humanitära och politiska planet, bl. a. på grund av talibanernas fortsatt negativa attityd, både gentemot FN och mot kvinnorna, är rådet inte fullständigt övertygat om att inrättandet av en internationell kommission om Afghanistan, i samordning med Förenta nationerna, verkligen skulle kunna förbättra kvinnornas situation på fältet.
Rådet kommer emellertid att uppmärksamt granska för- och nackdelar som skulle kunna uppstå på grund av inrättandet av en sådan kommission, så snart denna fråga tas upp inom ramen för FN, såvitt villkoren för ett sådant förslag granskats minutiöst. Under tiden kommer rådet att fortsätta de åtgärder det fastställt för att hjälpa de afghanska kvinnorna. I det hänseendet hänvisar rådet även den ärade parlamentsledamoten till svaren som redan lämnats på tidigare frågor i samma ärende. Det gäller närmare bestämt frågorna H-0032/01, H-0052/01, H-0170/01, H-0088/01 och nyligen frågan H-0481/01.

Izquierdo Rojo
Fru tjänstgörande rådsordförande! Jag tackar er för ert svar och skulle vilja ställa en följdfråga: ställer ni er positiv till att man utövar internationella påtryckningar såväl mot talibanregimen som mot de stater som stöder den, särskilt mot Saudiarabien, Pakistan och Förenade Arabemiratet?
Är ni beredd att under det belgiska ordförandeskapet arbeta för att det verkligen sker framsteg när det gäller denna katastrofala situation?

Neyts-Uytebroeck
. (FR) Mitt svar gäller naturligtvis er exakta fråga om en internationell kommission. När det gäller internationella påtryckningar, sanktioner och embargon mot Afghanistan, är det självklart att rådet anser att de bör upprätthållas och förstärkas så mycket som möjligt, eftersom det handlar om en fullständigt omänsklig regim.

Talmannen


Brian Crowley
Fråga nr 14 från (H-0555/01):
Angående: Behöriga myndigheters deltagande i diskussioner om reglering av sjukvården Rådgivande kommittén för läkarutbildning skall uppenbarligen avvecklas. Avser rådet med tanke på detta vidta brådskande åtgärder för att säkra att förestående eller pågående ändringar i regelverket för sjukvården i medlemsstaterna, inberäknat frågor som fri rörlighet för läkare samt läkarutbildning, underställs bidrag och kommentarer från behöriga myndigheter i medlemsstaterna, inklusive Irlands läkarråd?

Neyts-Uytebroeck
. (EN) Som ni antydde har diskussionen om vissa rådgivande kommittéers roll satts igång. Den 19 juli 1999 lade kommissionen fram ett förslag till beslut för rådet med syftet att avveckla rådets rådgivande kommitté för läkarutbildning, tillsammans med några andra rådgivande kommittéer som inrättats i samband med sektorsvisa direktiv för läkare, tandläkare, veterinärer, apotekare, allmänna sjukvårdsbiträden och barnmorskor. Kommissionens syfte var att förenkla kommittésystemet. Rådet har fört vissa diskussioner om detta förslag, men har inte dragit några slutsatser ännu. Utöver utvärderingen av detta förslag, planeras inga vidare åtgärder inom rådet av det slag som nämns i frågan.

Crowley
Jag skulle vilja tacka den tjänstgörande ordföranden för hennes villighet att dra över på tiden och ta emot extra frågor. Jag önskar henne lycka till under ordförandeskapet och hoppas att hennes relationer med ledamöterna kommer att vara lika öppna och rättframma som de har varit i eftermiddag.
Särskilt angående min följdfråga finns det en stor oro angående medlemsstaternas läkarråd och i synnerhet i mitt eget land, Irland, när det gäller att garantera minimistandarder för utbildning och behörighet för läkare och andra människor inom sjukvårdsyrket. När vi går mot en utvidgning av Europeiska unionen, med anslutningen av nya medlemsstater, och utvidgar möjligheterna med fri rörlighet till länder utanför kandidatländerna för att hantera bristen på sjukvårdspersonal inom Europeiska unionen, anser vi att experter inom området från de befintliga medlemsstaterna måste inkluderas i alla sådana samrådsförfaranden.

Neyts-Uytebroeck
. (EN) Jag har noterat era synpunkter. Jag är ledsen, men jag måste verkligen gå, för annars kommer jag att missa mitt plan, men jag kommer att framföra era synpunkter till den av mina kolleger som är ansvarig för denna fråga.

Talmannen
Eftersom tiden för frågor till rådet har tagit slut, kommer frågorna 15-26 att besvaras skriftligen.
Jag förklarar frågestunden med frågor till rådet avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.40 och återupptogs kl. 21.00)

Makroekonomiskt stöd till Jugoslavien
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0244/2001) av Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets beslut om makroekonomiskt stöd till Förbundsrepubliken Jugoslavien (KOM(2001) 277 - C5-0231/2001 - 2001/0112(CNS)).

Brok
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! För utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik skulle jag vilja rekommendera kammaren att rösta för förslaget till rådets beslut om Förbundsrepubliken Jugoslavien så som det planerades i kommissionens ursprungliga förslag.
Vi vet att det finns vissa diskussioner i rådet när det gäller budgetområden, som går ut på begränsningar, men vi anser att det vid den nuvarande politiska tidpunkten är rätt att bidragen beviljas så som det planerades i det ursprungliga förslaget.
Detta har en tydlig orsak: Jag tror att efter att vi en så lång tid har gjort det tydligt att hjälp från Europeiska unionen står till förfogande om befolkningen i Serbien och Montenegro gör sig av med diktaturen, då borde vi också stå vid vårt ord. Just efter de senaste dagarnas händelser, vilka ju har lett till att Milosevic utvisats och utlämnats till domstolen i Haag, verkar det vara viktigt att vi som Europaparlament och som europeisk union på grund av dessa interna orsaker gör det klart och tydligt att medel kommer att frigöras, så att det visar sig också för människorna i ett sådant land att det lönar sig att kämpa för demokrati och mänskliga rättigheter.
Därför borde, herr kommissionär, förutsättningar skapas så att detta sker så snabbt så möjligt, och jag vet att detta också är er avsikt.
Detta makroekonomiska stöd är inget stöd som är omedelbart kopplat till ett program, utan en första injektion som skall hjälpa till att få i gång saker och ting. Mot bakgrund av detta borde det också tydligt uttryckas att man inte får hänga upp detta stöd på för komplicerade saker. Vi föreslår ändringsförslag. Men, herr kommissionär, jag tror att dessa ändringsförslag, som går ut på kontroller, som uppmanar andra givare att delta, utan att vi betraktar detta som villkor, allt detta är ståndpunkter som i slutändan inte leder till förhinder och förseningar, utan bidrar till klargöranden som förstärker kontrollmöjligheterna och som samtidigt också tydliggör att vi vill ha ett snabbt stöd.
Ni vet att denna kammare inte ställde till med några problem när det handlade om att föreslå ett brådskande förfarande även för detta område, och att vi med andra delaktiga utskott, såsom budgetutskottet och utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, gav uttryck för beredskapen att så snabbt som möjligt komma fram till ändringar i enlighet med detta när det gäller förfarandet.
Låt mig också göra ytterligare en generell politisk anmärkning: Vi har de senaste åren om och om igen sett att vi har haft stora teoretiska diskussioner om utvecklingen i f.d. Jugoslavien, men att vi för det mesta kommit för sent med vår insats, vare sig det är på området förebyggande åtgärder och civil krishantering, eller med hot om och användning av militär styrka. Politiken var alltid "för lite, för sent". Detta har också fört oss till den situation som vi har i Makedonien i dag. Denna felaktiga utgångspunkt, som slutligen tvingar oss till ännu större offer och mer insatser eftersom man inte ingripit i tid, eftersom vi inte kunde förverkliga den egentliga tanken med förebyggande åtgärder, med civil krishantering, på grund av den totala splittring i fråga om ansvar som det internationella samfundet visat i denna regionen, har lett till ett stort politiskt misslyckande på stora områden.
Genom att tillhandahålla dessa medel skulle vi ännu en gång vilja tydliggöra att detta inte beror på oss, och att vi som Europaparlament är beredda att göra allt som är möjligt, så snabbt som möjligt, men att detta också är en vädjan till kommissionen och rådet om att fatta de nödvändiga politiska besluten på ett annat sätt i framtiden. Jag kommer ihåg hur jag för två månader klandrades när jag talade om möjligheten till ett krig i Makedonien, vilket kallades oansvarigt, eftersom man förnekar fakta så länge det bara går, eftersom man är för feg att tala om sanningen för de egna medborgarna hemmavid. Efteråt blir det kostsamt för alla, och det skördar återigen människoliv.
Av denna anledning skulle vi här ännu en gång vilja yrka på att snabbt ge hjälp, så att fred, demokrati och mänskliga rättigheter återigen råder i denna region.

Oostlander
Det är mycket riktigt ett extraordinärt steg som Serbiens regering har tagit genom att överlämna Milosevic till den internationella domstolen. Detta har också krävt mod. Redan vid ett tidigare försök att arrestera Milosevic, då han fortfarande bodde i sitt eget hus, visade det sig att militären och polisen stod mot varandra.
Jag anser sålunda att vi utan tvekan måste visa vår respekt för Djindjics agerande, även om opportunism möjligen kan ha varit en bidragande orsak.
Jag är också glad över att vi tillsammans har kunnat säga att den ekonomiska hjälpen är villkorad och sker i takt med landets utveckling i riktning mot en rättsstat, vilket inkluderar samarbete med domstolen.
Här tror jag att parlamentet har varit klarsyntare än rådet som inte ville villkora stödet. Vad detta beträffar har vi intagit samma ståndpunkt som Förenta staterna, och jag tror att det i sig har varit en mycket bra inställning.
Nu har Milosevic utlämnats av Serbien och Jugoslavien. Jag skulle vilja påstå att vad vi nu väntar på är att världssamfundet självt skall samarbeta med den internationella domstolen.
Nu återstår det för SFOR att lämna sitt bidrag, för SFOR:s medverkan och de politiska krafter som står bakom SFOR har hittills varit frånvarande. Detta är när allt kommer omkring utomordentligt pinsamt och skamligt. Man har egentligen inget stöd för att framföra ytterligare klagomål om SFOR inte heller gör vad som måste göras inom det egna området, det som behärskas av SFOR, nämligen arresterar Karadzic och Mladic.
Jag skulle vad detta beträffar också önska att Europaparlamentets röst kunde höras av rådet och av alla de som inom ramen för Förenta nationerna delar ansvaret för SFOR:s uppträdande som vi med rätta ännu måste vänta oss mycket av.
Tack vare Korakas tjänster har vi nyligen fått veta att vi i Europa inte är eniga inom det här området. Det visar sig att en övervägande majoritet av det grekiska parlamentet har skrivit under en förklaring där det står att man djupt beklagar att Milosevic har överlämnats till den så kallade domstolen.
Herr talman! Vi har mycket kvar att göra för att se till att vi och det grekiska parlamentet åter igen delar samma värderingar.

Talmannen
Detta bekräftar att det ryms stora skillnader inom ramen för vår union.

Swoboda
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag stöder gärna kollega Broks yrkande om bifall för makroekonomiskt stöd till Jugoslavien. Och jag anser också att det med tanke på landets höga skuldsättning är absolut nödvändigt att det tilldelas mer än genomsnittet av det direkta bidraget, över genomsnittet jämfört med praxis. Jag stöder här kommissionen fullständigt.
Ett villkor för samarbetet, det nämndes, är samarbetet med Haag. Detta har alltid varit en ståndpunkt som denna kammare och även vår grupp har haft. Säkerligen uppnådde man genom Milosevics utlämning mycket som var viktigt, och där finns det ingenting att peka på. Det är en positiv utveckling. Även en positiv utveckling kan ibland ha en fadd bismak. För det första: Det var alltför tydligt att Milosevic utväxlades mot pengar från givarkonferensen, inte så gärna mot omedelbart stöd från Europeiska unionen. Det var ingen vacker syn, två sidor är ansvariga för att ha krävt det, men även regeringen i Belgrad, som först var alldeles för tveksam.
Intressant är för det andra att den särskilda påtryckningen kom från amerikanerna, amerikanerna som fortfarande förvägrar internationella domstolar behörighet för sina egna medborgare. Det är intressant, och Europeiska unionen borde ligga på amerikanerna så att de äntligen erkänner internationella domstolar och deras behörighet för amerikanska medborgare.
För det tredje, uppgörelsen med den egna historien är därmed inte avklarad. Det finns många, exempelvis de som är ansvariga för Vukovars förstörelse, som fortfarande är på fri fot. Denna uppgörelse måste fortsättas i Jugoslavien.
För det fjärde skulle det kunna bli så att den mödosamt funna jämvikten i Jugoslavien utsätts för en hård prövning eller till och med förstörs. Jag skulle vilja göra en anmärkning om framtiden för detta land. Vi har alla under de gångna månaderna och åren ofta sett att det funnits en opinion mot Jugoslavien som sådant, men Jugoslavien har en viktig roll att spela vid återuppbyggnaden av regionen, och tack och lov finns det återigen ansvariga och förnuftiga ledare i detta land, som också kan få landet på rätt väg.
Men då måste man med tålamod hjälpa Jugoslavien att uppfylla sina uppgifter. Det handlar om att koppla samman tre punkter som jag och min grupp anser vara viktiga.
För det första, den fortsatta interna uppgörelsen om det som har skett de senaste årtiondena i Jugoslavien. För det andra, försoningen med grannarna. Just här skulle också vissa utlämnanden av krigsförbrytare hjälpa. För det tredje, det är min sista punkt, den ekonomiska uppbyggnad som vi måste stödja. Om vi kopplar samman dessa tre element på ett framgångsrikt sätt, kommer vi att om fem till tio år kunna se tillbaka på en framgångsrik historia för EU-politiken i Jugoslavien.

Lagendijk
Herr talman! Ärade kommissionär! Den ekonomiska förbindelserna mellan EU och Jugoslavien är av en speciell karaktär. Under en lång tid fanns det ingen sådan förbindelse. Efter oktober 2000 ställde EU snabbt 200 miljoner till Jugoslaviens förfogande för hjälpinsatser. Det är ett exempel som visar att även EU kan arbeta snabbt och effektivt.
Förra veckan visade sig EU från sin bästa sida under konferensen med finansiärerna. Nu talar vi här i parlamentet om makroekonomisk hjälp till ett värde av 300 miljoner för att täcka budgetunderskott, inklusive en ansenlig gåva om 120 miljoner. Jag betraktar den hjälp som vi diskuterar i kväll som avslutandet av en viss period, avslutandet av övergången från envälde till demokrati.
Det är rätt och riktigt att ge denna hjälp nu, men enligt min uppfattning visar detta också att denna hjälp i denna form är av engångskaraktär. Det är också bra att ange att speciella villkor gäller. Jag skall nämna två.
Vid godkännandet och användningen av dessa medel tillämpas inte några särskilt speciella villkor, såsom Brok redan har sagt, men det krävs ett gott samarbete med Kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik eftersom hjälpen från EU till Jugoslavien måste lämnas på ett politiskt konsekvent sätt. Det gäller också utvärderingen av detta bistånd. Efter denna makroekonomiska hjälp måste man noga undersöka, särskilt från politisk synpunkt, om denna form av bistånd kommer att behövas även i framtiden.
Min grupps slutsats är att det är viktigt att EU är snabbt och effektivt och frikostigt då detta är politiskt meningsfullt och nödvändigt. Det är viktigt att snabbt och effektivt kunna överföra pengar, att inte vara rädd för att gå i täten och att inte vara rädd för att vara beroende av andra finansiärer. EU måste vara i stånd att kunna agera snabbt och effektivt oberoende av andra donatorer. Men vi måste även vara i stånd att snabbt och effektivt byta strategi. Därför ställer jag mig bakom denna biståndsform med inställningen att det antagligen är sista gången som hjälp i denna form kommer att ges till Jugoslavien.

Brie
Herr talman! Jag kan i denna fråga bara tala för en majoritet av min grupp. Vi röstar för kommissionsförslaget och betänkandet. Jag tror att några kritiska anmärkningar från kollega Swoboda inte behöver upprepas. Även dem skulle jag gärna vilja dela. Det som kollega Brok sade om nödvändigheten av en förebyggande fredspolitik och en civil krishantering föranleder mig att lägga mitt manus åt sidan. Naturligtvis stämmer det att man måste agera snabbare och mer koncentrerat. Men jag tror också att det finns helt andra sidor av en sådan politik som är bristfälliga. Ni säger i ert ändringsförslag, herr föredragande, fullständigt med rätta som jag ser det, att stödet till Jugoslavien skall kopplas till en utveckling av rättsstatsprincipen och till samarbetet med krigsförbrytartribunalen i Haag. Men om samtidigt ett brott mot rättsstatsprinciperna tvingas fram, framför allt av USA, men uppenbarligen också av den tyske förbundskanslern, då är det en politik som skadar en långsiktig och hållbar rättsstatlig och demokratisk utveckling.
Sådana motsägelser ser jag också på andra områden. Makedonien har nämnts. De senaste månaderna har vi upplevt ett fjäskande för och en icke-avväpning av UCK. KFOR är därför medskyldigt till utvecklingen i Makedonien och till nya konflikter. Vi hade en politik i Kosovo som skulle förhindra etniska rensningar, och vi har i dag andra, fullständigt oacceptabla etniska rensningar i kölvattnet av Natokriget. Jag tror att en förebyggande och hållbar säkerhetspolitik inte är förenlig med detta.
Enligt min åsikt är det dags att komma bort från en politik som dämmer upp konflikter och lindrar skador som den själv har bidragit till. Det är hög tid att förvänta sig och kräva demokrati och rättsstatsprinciper, skydd för minoriteter och mänskliga rättigheter inte bara från politiska motståndare, utan även att tillämpa dem där de egna maktintressena står i vägen. Jag tror att den glädjande utvecklingen i Jugoslavien verkligen har lett långt, men förändringarna av Natos och EU:s politik i detta avseende kvarstår fortfarande.

Korakas
Herr talman! Det talas om hjälp till ett land som för två år sedan drabbades av en fruktansvärd förstörelse genom Natos brottsliga bombningar med Europeiska unionens samtycke. Vid vårt besök nyligen i Jugoslavien informerades vi av företrädare för det serbiska parlamentet om att bara de materiella skadorna överstiger 100 miljarder dollar, utan beaktande av liv som har gått förlorade och den totala förstörelse som naturen drabbades av, inte bara i Jugoslavien utan på hela Balkan med de tiotusentals bomber med utarmat uran som fälldes där.
Rådet föreslår i dag att makroekonomiskt stöd skall ges till Jugoslavien till det löjliga beloppet av några hundra miljoner, pengar som förvisso utgör förräderiets trettio silverpenningar för Belgrads vasaller vilka på ett skamligt sätt trots motsatt beslut av två parlamentsförsamlingar i landet och av den högsta författningsdomstolen utlämnade Jugoslaviens före detta president, demokratiskt vald vid fyra valtillfällen, till en domstol som upprättats på order av USA och Nato för att döma dem som gör motstånd mot den nya världsordningen.
Milosevics brott är i själva verket att han inte böjde sig för Nato. Andra, som böjde sig, exempelvis Tudjman och Izetbegovic vilka är verkliga brottslingar, betraktas som oskyldiga. Historien, herr talman, kommer att ge svar. Och jag är säker på att dagens beslut kommer att anses vara ett av Europaparlamentets värsta ögonblick.

Coûteaux
Herr talman, mina damer och herrar! Den alltmer instabila situationen som det som återstår av den jugoslaviska republiken befinner sig i, liksom, det måste man säga, hela Balkan, tvingar oss att i år, och sannolikt ännu längre, förlänga vårt stöd till länderna i området. Den tvingar oss även, den borde framför allt tvinga oss, att se verkligheten med vårt misslyckande i ögonen, på nära håll, och ställa oss frågan om orsaken.
Orsaken är enkel. Europeiska unionen har endast låtsats följa en fredslogik. I verkligheten har den bara genom ett humanitärt tal täckt en verklig krigslogik, ett krig som var av intresse för flera makter och som syftade till att förstöra Jugoslavien, vilket för övrigt skedde på några år. Men endast ett geopolitiskt resonemang skulle göra det möjligt att förstå detta. Även om det är det enda sättet att förstå verkligheten i kraftförhållandena mellan nationerna, dvs. själva det diplomatiska livet, envisas vi med att vägra att genomföra någon geopolitisk analys. Den skulle emellertid visa på en uppenbar verklighet, med tre makter som har sammanfallande intressen på Balkan.
Tyskland till att börja med, som aldrig undgått att det, efter såväl första som andra världskriget, var delvis emot dess intressen, åtminstone mot dess europeiska expansionism, som den jugoslaviska enheten inrättades; ett Tyskland som så snart dess återförening genomförts 1990 till stor del bidragit till att spränga det jugoslaviska låset i luften, dess gamla fiende, för att återfinna sina gamla slovenska och kroatiska allierade, två värdefulla gränsstater utmed Medelhavet, så där i förbigående. På samma sätt fann Turkiet enkelt det albanska samförståndet och dess väpnade arm, som är UCK.
Turkiet tvingades på sätt och vis av hela den muslimska världen att återerövra mycket gamla positioner i det europeiska Balkan, och man gjorde det, självfallet i strid med Europas intressen, men i Förenta staternas intresse som, liksom varje herravälde, mycket väl vet att man måste söndra för att härska och som var, som är, tillfreds i dag genom att underblåsa mycket gamla konflikter, genom att återuppväcka gamla tvister i det som måste kallas ett stort Turkiet som är på väg att slå sig ned på Balkan, till skada för Grekland, det kan man förstå.
Europa har kort sagt motarbetat sig själv och det är ytterligare ett tecken på dess oförmåga, i mina ögon, att bedriva en rationell diplomati.

Solbes
. (ES) Tack så mycket! Jag har förståelse för att Balkan, och i synnerhet det före detta Jugoslavien, väcker stort intresse. Emellertid är mitt mål här i dag något mer blygsamt.
Vi måste reagera som en europeisk gemenskap inför de händelser som har inträffat under de senaste veckorna, ge tydliga signaler om att vårt stöd till de jugoslaviska myndigheterna och stödja de ansträngningar som har inletts för stabilisering och ekonomiska reformer i landet. Jag uppskattar kammarens, och i synnerhet Broks ansträngningar. Processen har accelererat under de senaste veckorna och situationen är komplicerad, vilket gör det svårt för de olika utskotten att uttrycka sina åsikter om det förslag som vi lägger fram i dag.
Som jag sade tidigare är vårt mål begränsat. Det är ett viktigt mål, men det är begränsat på grund av den svåra ekonomiska situationen i Jugoslavien. På grund av detta är det nödvändigt att det internationella samfundet ger ett avsevärt finansiellt stöd. De jugoslaviska myndigheterna har satt igång omfattande planer för ekonomisk reform, vilka har blivit väl mottagna och har godtagits av det internationella samfundet.
Ni har tagit upp den mycket viktiga frågan om givarkonferensen. Det är sant att man vid denna konferens har stött det övergångsprogram för ekonomisk återhämtning som har utarbetats i samarbete med Världsbanken och även med Europeiska kommissionen. Den goda nyheten har varit - och Lange har nämnt detta - att det finns tillräckliga medel för att finansiera allt man avsåg. Det rör sig till och med om ett högre belopp än de 1 250 miljoner dollar som hade beräknats för stöd till Jugoslavien.
Vad bidrar Europeiska gemenskapen med för närvarande? Vi är i färd med att genomföra vårt samarbete i två etapper. Ett första delmål är programmet för gemenskapens stöd till återuppbyggnad, utveckling och stabilisering i området, som benämns "Cards-programmet" på 230 miljoner euro för år 2001. Men utöver detta har vi kommit med ett förslag om 300 miljoner till makrofinansiellt stöd med ett mycket konkret mål, nämligen att minska underskottet i betalningsbalansen. Vårt mål med detta är naturligtvis att utöka det mandat som gör det möjligt för Jugoslavien att låna från Europeiska investeringsbanken (EIB).
Detta var syftet med kommissionens förslag av den 23 maj, vilket Brok har tagit upp, det vill säga att reagera snabbt, som han uttryckte det, och uppnå Ministerrådets godkännande. Förslaget har dock, som Brok har påpekat, genomgått vissa förändringar i behandlingen i Ministerrådet, större tonvikt har lagts vid lånedelen och mindre vid bidragsdelen. Kommissionen håller inte med om denna förändring och jag vill uttryckligen tacka Brok för hans stöd till kommissionens ståndpunkt.
Vi talar dock om ett förslag om makrofinansiellt stöd och vi ställer alltid vissa villkor inom ramen för Europeiska unionen när vi beviljar denna typ av bistånd. Jag anser inte att det finns några argument för att ändra den modellen. Vi talar om kompletterande stöd i samarbete med andra internationella institutioner och bilaterala givare med syftet att lätta landets externa finansieringsrestriktioner. Detta innebär att vi samarbetar med Internationella valutafonden och Världsbanken. Stödet avser år 2001, även om en eventuell förlängning kan diskuteras, men för närvarande talar vi om finansieringsrestriktionerna för år 2001 och nästföljande år. Detta slags stöd är som, som ni vet, förknippat med vissa krav på ekonomisk politik och de föreslås inom ett stand by -avtal på ett år som Internationella valutafonden har godkänt.
Som jag sade tidigare består vårt förslag av en bidragsdel på 120 miljoner och en lånedel på 180 miljoner, och lånet skall betalas tillbaka på 15 år med liknande villkor som för de övriga länderna. I rådets grundavtal har bidragsdelen sänkts till 75 miljoner, och resten är lån. Med tanke på att Jugoslavien har stora skulder och svårigheter och i samklang med andra liknande uppdateringar som vi har gjort förut, anser vi att kommissionens förslag överensstämmer med vår praxis. Följaktligen kommer vi att fortsätta att insistera på att de villkor som vi har lagt fram godkänns av rådet.
I Broks betänkande läggs en rad ändringsförslag fram och jag kommer senare att lämna er ett skriftligt meddelande för att ni snabbt skall få exakt information om vår ståndpunkt. Vårt omdöme om ändringsförslagen är, mycket kort uttryckt, följande: För det första är det inte nödvändigt att ta med hänvisningar till "Cards" i det här konkreta fallet, eftersom vi talar om ett annat slags stöd och inte om Cards-stödet, som har en annan beskaffenhet. Av den anledningen anser vi oss inte kunna godta några av ändringsförslagen, som 1, 11, 15 och 19.
För det andra, det politiska kravet. Det makrofinansiella stödet är inte det korrekta instrumentet för att ställa politiska krav. När det gäller ändringsförslag 2, kan vi således godta det om formuleringen ändras.
Vi har inga problem med hänvisningar till det stöd som unionen redan ger, det avtal som Internationella valutafonden har godkänt, det externa stödet, marginalerna i garantifonden eller det fleråriga finansieringsbeloppet för Jugoslavien; och därför kan vi godta ändringsförslagen 3, 4, 8, 9 och 10.
Vi har något större invändningar mot hänvisningarna till ansvaret för betalningsskyldigheter. Vi har inga invändningar mot ändringsförslag 5, men att utbetalningarna skall bestämmas av vad andra givare gör är inte ett krav som normalt sett ingår i de makrofinansiella stöden. Därför är ändringsförslag 13 inte godtagbart i sin nuvarande utformning.
En punkt som ni har lagt fram är hänvisningarna till benämningen exceptionellt stöd. Naturligtvis är det ett exceptionellt stöd. Naturligtvis är det tillfälligt. Detta återspeglas redan i texten. Följaktligen anser vi att vissa av hänvisningarna inte är nödvändiga, om stödet inte ges längre än till år 2003. Det kanske blir nödvändigt att åter ta upp frågan år 2003, men att säga nu att vi inte under några omständigheter kommer att göra något år 2003 förefaller oss vara en felaktig ståndpunkt. Vi anser inte heller att det är nödvändigt med en dubbel hänvisning till att stödet beviljas tillfälligt i ändringsförslag 7.
När det gäller de obligatoriska samråden med så att säga politiskt orienterade organ, anser vi att den politiska debatten redan förs nu och den kommer att föras i rådet. Men när villkoren väl har definierats måste det först och främst vara Ekonomiska och finansiella kommittén som är det organ som skall genomföra kontrollen av vad vi egentligen talar om, nämligen den praktiska tillämpningen av förslagen. Därför anser vi inte att de andra villkor som ställs i ändringsförslagen 12 och 14 och i första delen av nummer 16 är berättigade.
Ni begär kompletterande rapporter till parlamentet. Vi hänvisar till de rapporter som ändringsförslagen 16, 18 och 19 handlar om. Den rapport som tas upp i ändringsförslag 19 kan vi godta, om det är föregående års upplysningar som avses. Det är mycket svårt att lämna information för samma år om det inte rör sig om upplysningar som är mycket försenade, men att utarbeta allmänna kompletterande rapporter, förutom den rapport om makrofinansiellt stöd som vi lägger fram varje år, anser vi vara en onödig byråkratisk börda. Emellertid har vi förståelse för att parlamentet vill utöva sin kontroll och veta hur stödprogrammen genomförs, och var gång parlamentet begär det, står vi till ert förfogande för att tillhandahålla information om igångsättandet av detta stöd. Men vi anser att det är mycket bättre att reagera på konkreta förslag än att fastställa detta slags formella skyldigheter, som inte alltid fyller sitt syfte.
Slutligen en kommentar om vissa exakta datum som fastställs när det gäller begränsningarna för den första och andra utbetalningen. Ni säger att den första utbetalningen bör ske före den 31 december och den andra före den 30 juni. Det finns två problem. Ett byråkratiskt och administrativt problem: räcker det till den 31 december? Detta är dock inte den verkliga svårigheten. Den verkliga svårigheten är nämligen att systemet för makrofinansiellt stöd är förknippat med villkor för ekonomisk politik och att dessa utbetalningar endast kan ske i det fall dessa skyldigheter uppfylls. Vårt mål är naturligtvis detsamma som ert: att genomföra stödet så snart som möjligt, att betala ut det så snabbt som möjligt och vi kommer att fortsätta på den linjen i nära samarbete med parlamentet.
Avslutningsvis, tackar jag parlamentet för ert stöd till kommissionens förslag om beviljande av makrofinansiellt stöd till Förbundsrepubliken Jugoslavien. Jag hoppas att vi under nästa råd kommer att kunna komma fram till ett svar som gör det möjligt för oss att snabbt anta, som Brok sade, denna viktiga utmaning och handla i enlighet med de ståndpunkter vi tidigare har gett uttryck för.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Förslag till Europeiska unionens tilläggs- och ändringsbudget nr 3 och nr 4/2001 för budgetåret 2001 / Unionens egna medel / Medlingsförfarandet (budget 2002)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden från budgetutskottet:
betänkande (A5-0239/2001) av Haug, Ferber om förslaget till Europeiska unionens tilläggs- och ändringsbudget nr 3/2000 för budgetåret 2001(9802/2001 - C5-0271/2001 - 2001/2049(BUD)) och
om förslaget till Europeiska unionens tilläggs- och ändringsbudget nr 4/2000 för budgetåret 2001 (9803/2001 - C5-0272/2001 - 2001/2049(BUD));
betänkande (A5-0238/2001) av Haug om situationen för unionens egna medel för 2001 (2001/2019(INI));
betänkande (A5-0241/2001) Costa Neves om budgeten för 2002 inför medlingsförfarandet före rådets första behandling (2001/2063(BUD)).

Haug
Herr talman, kära fru kommissionär, kära kolleger! I kväll kommer vi alltså att ha den gemensamma debatten om de tre utarbetade betänkandena, och när jag tittar mig omkring här så vet vi faktiskt alla vad vi kommer att säga, alltså inga nyheter. Även kommissionären har lyssnat på oss mer än en gång, men låt oss säga det ännu en gång för protokollet: Tilläggs- och ändringsbudgeten är absolut oomstridd. De viktigaste punkterna är: För det första pengar för 27 nya tjänster på forskningsområdet, för det andra OLAF:s tjänsteförteckning och de nödvändiga medlen i budgetmålen för rekrytering av ny personal, och för det tredje mer pengar än vad kommissionen har avsatt för stödet till Balkan. Alltså, vi vill har mer än 100 miljoner ytterligare.
Detta har beslutats i samförstånd i budgetutskottet med hjälp av alla kolleger. För lösningen när det gäller OLAF skall här ännu en gång kollega Herbert Bösch ha hjärtligt tack. Han har arbetat hårt så att vi nu kunde nå denna kompromiss. Att saldot från budgeten år 2000 resulterar i ett överskott på 11,6 miljarder euro är en anledning för parlamentet att ännu en gång peka på att man är mycket sparsam med budgeten, och för rådet är det en anledning att jubla. Varför handlar det i betänkandet om egna medel, och varför finns de över huvud taget?
Vi, parlamentet, har tagit initiativet och uppmanat rådet att inför varje budgetförfarande, inför kommissionens budgetförslag, tala med oss om läget när det gäller unionens egna medel, märk väl tala och inte medbesluta. Vi trodde att det skulle vara ett ganska rimligt krav, men långt ifrån, rådet vägrar, och det gör det i kväll med. Det lyssnar nämligen inte! Det vägrar också att tala med oss om Europeiska unionens intäkter. Vi har alltså tittat på de egna medlen, utan att ha talat med rådet. Det vi har fastställt för budgetåret 2001 skiljer sig inte från de tendenser som har visat sig föregående år.
De traditionella egna medlen och egna medel från mervärdesskatt avtar återigen i betydelse. Medlemsstaternas överföringar enligt deras andel av bruttonationalinkomsten tilltar återigen. Totalt täcks 98,3 procent av budgeten 2001 av de egna medlen. Detta utgör 1,06 procent av bruttonationalinkomsten, alltså mycket mindre än den övre gränsen i budgetplanen på 1,27 procent.
Utvecklingen till en dominans av egna medel från bruttonationalinkomsten kan emellertid betraktas med blandade känslor. Utvecklingen skulle kunna bidra till en mer rättvis ansvarsfördelning mellan medlemsstaterna, eftersom bruttonationalinkomsten sannolikt är den bästa indikatorn för att mäta nationalekonomins relativa välbefinnande. Tittar man noggrant är det nu så att några medlemsstater finansierar 22, 29 eller till och med 33 procent av sina betalningar till den europeiska budgeten av de traditionella egna medlen, alltså av de pengar som i vilket fall som helst redan tillhör Europeiska unionen.
Utvecklingen förändrar karaktären på EU:s egna medel, vilka förvandlas från äkta egna medel till en slags bidrag från medlemsstaterna. För det tredje, de bygger inte upp någon verkligt synlig koppling mellan unionen och medborgarna. I morse, när den belgiske rådsordföranden, Guy Verhofstadt, talade, då öppnade sig mitt hjärta och jag slöt honom glatt till det, för även han ifrågasätter den indirekta finansieringen av Europeiska unionen. Även han kräver mer öppenhet. Även han vill att medborgarna skall få mer förtroende för Europeiska unionen, och till det hör en genomblickbar finansiering.
Vi vill ha finansautonomi på europeisk nivå, och vi vill arbeta för det nu. Vi vill ha denna finansautonomi gemensamt och på jämställd fot med rådet, och vi vill vara med och medbesluta om den. Vi vill i vilket fall som helst ha likaberättigande och vara en av budgetmyndighetens två grenar, vid alla utgifter och vid alla intäkter. Vi vill ha fullständig budgetautonomi. En europeisk skatt är kanske framtidsmusik i det här skedet, men det belgiska ordförandeskapet, den belgiske rådsordföranden, har krävt det. Den belgiske finansministern stöder detta krav och till och med den tyske finansministern förkastar det inte rakt av längre. Det betyder att en europeisk skatt kanske fortfarande är framtidsmusik, men om vi inte börjar spela den nu, då kommer vi inte längre att kunna dansa till den.
(Applåder)

Ferber
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Som medföredragande med kollega Jutta Haug blev det lite enklare för mig med tilläggs- och ändringsbudgeten. Därför skulle jag här uttryckligen vilja tacka föredraganden för hennes framstående arbete när det gäller tilläggs- och ändringsbudgeten.
När det gäller mitt betänkande som jag här har äran att presentera, handlar om att förlänga en A7- och en B5-tjänst och skapa ytterligare en A5- och A7-tjänst för Ekonomiska och sociala kommittén och för Regionkommittén. Detta otroligt orimliga krav går jag naturligtvis med på, det är en mycket seriös fråga eftersom det här handlar om ombyggnaden...

... av Belliardbyggnaden. Det ligger ju också i Europaparlamentets intresse att denna byggnad i Bryssel får en vettig långsiktig användning. Det faktum att båda kommittéerna ställer nödvändiga medel till förfogande genom inbesparingar på personalområdet, skulle jag vilja betona som särskilt positivt. Det visar att här har den besparingsvilja som vi krävt av alla institutioner genomförts av båda kommittéerna på ett fantastiskt sätt. Därför yrkar jag för att ni röstar ja till de enskilda avsnitten VI och VII i tilläggs- och ändringsbudgeten nummer 3.
Jag skulle emellertid vilja komma med ytterligare ett par allmänna kommentarer eftersom jag tack och lov också har fått några minuter från min grupp, och därmed avslutar jag min del som föredragande.
Till att börja med anser jag att det är bra att vi som parlament överlägger om två tilläggs- och ändringsbudgetar samtidigt. Härmed åstadkommer vi ett bidrag till att vi sparar skattepengar och för saker och ting framåt i administrativt hänseende. Även det anser jag vara värt att nämnas.
Jag skulle vilja konstatera att överskottet på intäktssidan av budgeten för 2000 på 11,5 miljarder euro - fru Haug nämnde det - visar att det finns ett visst spelrum. Jag minns ritualen - och i juli kommer vi att få äran att fortsätta med denna ritual, - hur vi kämpar om varje euro, hur rådet går på knäna och beskyller oss för att ösa ur ett ymnighetshorn. I slutändan skapas dock, genom en seriös budgetpolitik från kommissionens sida, men även genom parlamentets ständiga försorg och med hjälp och stöd från detsamma, vilket ser till att man handskas med budgetmedel på ett varsamt sätt, vid det här laget överskott som kanske kunde göra vissa ritualer överflödiga i framtiden. Att medlemsstaternas finansministrar gläder sig åt att här få en frikostig rabatt för den löpande budgeten noteras bara i kanten. Det kommer säkert att förfölja oss i evig tid i form av medlemsstaternas tacksamhet.
Jag skulle också vilja komma med några anmärkningar om frågan om egna medel. Kära kollega Haug, enligt den information jag har fått debatterades en egen EU-skatt redan före min tid, nämligen i april 1994. Man skrev alltså redan då musik som ännu ingen dansar till. Jag vet inte heller om det är vettigt att vi på europeisk nivå nu inleder en diskussion om att finansiera oss genom skatter. Jag skulle ännu en gång tydligt vilja säga att vi till att börja med har andra uppgifter att fylla. Uppgiften nummer 1 som Europa måste ta till sig är frågan om en befogenhetsavgränsning. Medborgarna skulle naturligtvis också vilja veta vad det här Europa har befogenheter att göra och varför det har ett finansieringsbehov. Vi måste sedan i ett andra steg naturligtvis prata om hur stabila institutioner i detta Europa ser ut, för att kunna utföra de uppgifter som överlåtits på Europa på ett demokratiskt och öppet sätt. I slutet av denna process måste det beslutas hur de nödvändiga medlen skall ställas till förfogande för att man skall kunna utföra dessa uppgifter. Jag tror att om vi börjar på det sättet, då är vi på rätt väg.
Den som i dag uttalar sig för en Europaskatt, den ser snarare till att människor avskräcks från det som äger rum här. Det bidrar inte till att vi får en varaktig acceptans från medborgarna i Europeiska unionen.
Avslutningsvis skulle jag, eftersom han står på tur att få ordet, vilja tacka kollega Costa Neves så hjärtligt. Han hade den svåra uppgiften att sätta upp riktlinjerna inför den medling som inom kort äger rum med rådet. Vi har återigen en del problem inför nästa år. Budgetutskottet kommer alltså inte att få det långtråkigt. Men jag anser att kollega Costa Neves har gjort detta med nödvändig försiktighet och med nödvändig visdom, för att lägga fram ett seriöst förslag för skattebetalaren, som vi ju här företräder som en gren av budgetmyndigheten. Jag gläder mig även åt att den tyska socialdemokratin står enad inför de nya förslagen från Bayern. Det ger helt nya perspektiv också för kommande år.
(Applåder)

Costa Neves
. (PT) Herr talman, fru kommissionär, kollegor! Nu har ytterligare en etapp nått sitt slut vilken eventuellt skall godkännas i december, hoppas vi, budgeten för 2002, ett långt och komplext förfarande, som utgår från förslag från Europeiska kommissionen och söker uppnå ett samförstånd mellan rådet och Europaparlamentet, de två grenarna av budgetmyndigheten. Ett sådant samförstånd förutsätter en respekt för förordningar och bestämmelser, för befintliga överenskommelser mellan berörda institutioner, med hänsyn till vars och ens representativa del och de prioriterade frågor som de rättmätigt har definierat. Därför är det viktigt att ta hänsyn till kärnan i vars och ens inlägg annars kanske inte någon överenskommelse kan bli möjlig. Jag understryker att det betänkande som debatteras är underlaget för förhandlingen med de andra institutionerna som definierats utifrån de riktlinjer som vi godkände i april. Det är inte Europaparlamentets slutgiltiga ställningstagande när det gäller budgeten för 2002. Som underlag för förhandling bör den inte beröra områden där parlamentet har sista ordet. Den bör förekomma diskussionen av aspekter där man förutsätter ställningstaganden som ligger långt ifrån de frågor där det är rådet som har sista ordet. Vilket är jordbruksanslagen, säkerhetspolitiken, de internationella fiskeavtalen. Det är det mest grundläggande sunda förnuftet att också behandla några andra nyckelfrågor, vilket är fallet när det gäller utbetalningar för nästa år eller innehållet och takten hos reformen av kommissionen. Vi befinner oss alltså i en förhandlingsfas.
Jag vill framhålla vad som varit det väsentliga i Europaparlamentets ställningstaganden, och som ju är välbekant för alla. I december 2000 bestämdes tillsammans med rådet att en rapport skulle läggas fram av kommissionen, före 30 juni innevarande år, om hur det har gått med de frågor som syftar till att höja nivån och kvaliteten på budgeten, förbättra kontakten mellan lagstiftande förfaranden och budgetförfaranden och garantera en lyckad reform av kommissionen. Detta innebär att parlamentet måste prioritera budgetens kvalitativa aspekter, ta hänsyn till dess betydelse, förstå och sköta budgeten. Kommissionen har redan lämnat in sin rapport om dessa framsteg, vilket var mycket roligt, och vi är övertygade om att den kommer att behandlas som ett väsentligt instrument vilket är det vi nu har börja att analysera.
I april i år godkände Europaparlamentet för övrigt riktlinjerna som anger att de frågor som behandlas i framstegsrapporten jag nyss nämnde är av politisk prioritet, samt livsmedelsäkerhet och konsumentförtroende, tillsammans med ett ordentligt jordbruk, en prioriteringsordning och en förbättring av anslagen till utrikespolitiken, och i allmänhet ett bättre efterlevande av budgeten, mycket konkreta aspekter som e-learning, en väsentlig prioritetsfråga som alltid förknippats med frågor som rör sysselsättning och social utveckling, utveckling av den politik som rör asyl och immigration. I det sammanhanget är det logiskt med ansträngningen att snabbt försöka leva upp till förbindelserna genom att göra utbetalningarna snabbt, samtidigt som försenade utbetalningar och återstående belopp att betala ut reduceras effektivt. Med andra ord måste vi utnyttja möjligheterna till utbetalningar som budgetplanen anger till det yttersta, och det vi vill är att respektera budgetplanen för 2002 som handlar om ett belopp av 1,14 % av medlemsstaternas sammanslagna BNI.
Jag vill också framhålla följande: Det är nödvändigt med en exakt, noggrann och aktuell utvärdering av hur reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken genomförts, med särskild hänsyn till följderna av krisen med BSE och mul- och klövsjuka samt ett planerat framtidsperspektiv; respekten för de förbindelser Europeiska unionen ingått vid olika europeiska råd, där jag framhåller den i Lissabon som rör sysselsättning och konkurrenskraft, den i Tammerfors som rör asyl och immigration och den i Nice som rör följderna av att inte följa överenskommelsen med Marocko när det gäller fisket; utredning av kostnaderna för utrikespolitiken och gemenskapens säkerhet, särskilt när det gäller fördelningen av ansvaret mellan rådet och kommissionen; den faktiska respekten för budgetplanernas tak, även i utgiftsområde 4, där hänsyn tas till Europaparlamentets välkända klassiska prioriterade frågor; ett exakt fastställande av utgifterna för utvidgningsprocessen med särskild hänsyn till de administrativa kostnaderna i utgiftsområde 5; och slutligen, ett effektivt övervägande av de förslag som parlamentet lagt fram tidigare, särskilt de som rör förberedelseåtgärder och pilotprojekt. Jag tänker stanna här, med hopp om att den positiva och konstruktiva andan som fyller oss skall räcka till alla närvarande den 20 juli - ett framflyttat datum för medlingssammanträdet.

Maat
Herr talman! Jag vill i alla fall berömma min kollega Costa Neves för den strategi som han på parlamentets vägnar har utstakat. Det ger en stark signal om vad parlamentet vill och inte vill. Som företrädare för fiskeriutskottet kan jag även konstatera att Europeiska kommissionen , vad gäller jordbruket, åtminstone har förstått att parlamentet vill avsätta en ansenlig del av budgeten för livsmedelssäkerhet och bekämpning av djursjukdomar, men när det gäller riktlinjerna för fisket tvingas jag konstatera att det verkar som om kommissionen ännu lever på en annan planet.
Man säger ingenting om problemet med att mindre pengar kommer att användas för fiskeavtal efter det att fiskeavtalet med Marocko strandat. Man säger ingenting om de problem detta har lett till i känsliga kustområden i Spanien och Portugal. Man säger ingenting om problemen i de nordliga regionerna som har följt av det tillfälliga fiskeförbudet på grund av oron för torskbeståndet.
Också rådet har än så länge nöjt sig med orden i Nice, och vägrar att omsätta ord i handling. Det är naturligtvis uppenbarligen så att det inte bara är att överföra pengar från den ena rubriken till den andra, från rubrik 4 (utrikespolitik) till rubrik 2 (strukturpolitik). Detta beror bland annat på att taket för Berlin är fastställt per rubrik. Men ekonomisk krishantering såsom bekämpningen av BSE-krisen och hjälpen till Balkan har visat att handlingskraftiga politiker inte blir förlamade av strama budgetregler.
Europaparlamentets fiskeriutskott stöder föredragande Costa Neves när han säger att både kommissionen och rådet kanske egentligen är lite för slappa på dessa punkter. Samtidigt ger utskottet honom ammunition för att kunna stärka kommissionens och rådets kreativitet och handlingskraft. Våra förslag är de följande: oanvända pengar för fiskeavtal som faller under utrikespolitik, rubrik 4, skall reserveras för konsekvenserna i Sydosteuropas kustområden, strukturpengar skall användas för att ta itu med krisen inom fiskenäringen som uppstod till följd av misslyckandet med fiskeavtalet med Marocko och de åtgärder som tagits för att skydda torsk- och kummelbeståndet, tills vidare skall eventuella kontoöverskott under 2001 reserveras för omstrukturering av fiskeriet och om möjligt skall mekanismen för flexibilitet användas för krishanteringen inom fiskerinäringen.
Slutligen vill vi också sätta igång en utredning om användningen av tekniker för genetisk modifiering inom fiskodling. Europa ligger långt efter Förenta nationerna och Kanada, och det är endast en grundlig utredning som kan skapa en grundval för att inte tillåta denna teknik inom den europeiska fiskodlingen.

Salafranca Sánchez-Neyra
föredragande av yttrande från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. (ES) Herr talman! De nedskärningar som har gjorts i budgetrubrik 4, externa förbindelser, i det preliminära budgetförslaget och i rådets första behandling förefaller vara kraftiga. Som bekant kommer det inte vara möjligt att tillämpa flexibilitetsinstrumentet för detta kapitel. Vi har just lyssnat till vad föredraganden av yttrandet från fiskeriutskottet sade.
Utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik betonar att ökningen av unionens aktiviteter på det här området, särskilt inom GUSP, måste stödjas med tillräckliga ekonomiska medel. Osäkerheten i fråga om budgetanslagen sätter trovärdigheten och prestigen i unionens utrikespolitik på spel, en utrikespolitik som måste vara i nivå med unionens åtaganden och ambitioner. Vi i utskottet för utrikesfrågor begär därför att tillräckliga budgetmedel anslås för att finansiera de nya prioriteringarna i den anda som föredraganden Costa Neves lade fram denna etapp av genomförandet av budgeten, såväl i detta medlingsförfarande som i enlighet med det yttrande som utskottet för utrikesfrågor avgav den 20 mars i år, vilket antogs enhälligt. Detta skall naturligtvis, herr talman, ske med hänsyn till en sund och effektiv förvaltning av budgetmedlen.
Kommissionen har anslagit cirka 120 miljoner till fiskeavtalet med Marocko. Som huvudföredragande för budgeten begär vi att de åtaganden som avtalades vid toppmötet i Nice uppfylls. Därför, herr talman, ärade kolleger, anser vi i utskottet för utrikesfrågor att om vi vill att Europeiska unionen skall ha internationellt inflytande på de ekonomiska, handelsmässiga, finansiella och industriella områdena, måste vi agera därefter och avsätta tillräckliga budgetmedel för detta.

Pronk
. (NL) Herr talman! Detta är alltid ett lite märkligt tillfälle i förfarandet. Å ena sidan förbereder vi oss för de första samtalen med rådet. Vi vet att dessa samtal aldrig helt kommer att lösa alla problem. Det framgår också av rådsföreträdarnas frånvaro på andra sidan bordet. De blir inte riktigt nyfikna förrän det riktiga förfarandet lider mot sitt slut. Därför kan vi ändå inte göra något annat än att komma med några allmänna kommentarer.
Som företrädare för utskottet för vill jag säga att vi allmänt sett ställer oss bakom en fortsättning av förra årets politik, även om vi visserligen bekymrar oss för vissa specifika problem. Det främsta problemet ligger egentligen i förslagen från Europeiska kommissionen själv. Jag har redan tidigare framhållit detta problem: det är framför allt den enorma minskning som kommissionen föreslår för avdelningen om sysselsättningen som bekymrar oss. Om man lägger ihop detta med det som händer i fonderna för till exempel demonstrationsprojekten så blir situationen ännu mer oroande. Situationen blir ännu mer oroande om man tittar på andra projekt som vi upprättade inom ramen för förra årets budget och som bara inte genomförs. Det visar sig att dessa har kört fast någonstans i kommissionens maskineri, men det skall jag inte gå närmare in på nu. Jag anser att detta är oroande eftersom vi här sluter ett avtal om budgeten och avtalet säger att om kommissionen går med på det så ansvarar kommissionen därefter också för genomförandet och får inte försöka att undvika genomförandet genom att tillgripa allehanda juridiska och icke-juridiska metoder. Jag tror att detta kan bli ett synnerligen svårt problem under detta förfarande.
Detta är egentligen vårt främsta bekymmer just nu. Det handlar inte om mer pengar, det handlar helt enkelt om att de pengar som nu finns och som ingår i den förra budgeten används på ett lämpligt sätt. Vi vet att det finns tillräckligt med projekt, men man inför hela tiden strängare normer. I vissa fall höjs antalet länder enormt. Först får man lämna in ett projekt med tre länder, men sedan måste det plötsligt vara sju länder. Då frågar vi oss om det nu är på det här sättet som de två institutionerna skall arbeta med varandra? Detta skulle jag nu vilja ta upp här. Resten återkommer vi till.

Garriga Polledo
Herr talman, ärade kolleger! Vi hoppas att ordförandeskapet för rådet kan tillbringa mer tid med oss, åtminstone när vi har extra sammanträdesperioder i Bryssel. Hur som helst, i denna gemensamma debatt om förslaget till tilläggs- och ändringsbudget nr 3 och nr 4, om budgeten för 2002 inför medlingsförfarandet och om betänkandet om situationen för Europeiska unionens egna medel 2001, är hela PPE-DE-gruppen för de två första betänkandena och en majoritet av gruppen är för det betänkande som behandlar de egna medlen.
Den mest kontroversiella frågan i Haugs betänkande är otvivelaktigt det faktum att parlamentet stöder möjligheten att inleda en debatt om inrättandet av en EU-skatt som en direkt inkomst som skulle vara självfinansierande inom gemenskapsbudgeten.
Herr talman, alla grupper har frågor som de tycker är känsliga när det gäller byggandet av Europa, och detta framgår ännu tydligare i de finansiella frågorna. Därför kan vissa nationella delegationer se Haugs närmande till denna möjliga EU-skatt som orimlig. Emellertid är jag ganska säker på att majoriteten av min grupp delar Haugs uppfattning.
Förhandlingsmandatet i Costa Neves betänkande är av mer omedelbar vikt, och vi vill offentligt tacka honom för hans vilja att föra en dialog och för att han har ansträngt sig för att nå enighet. Vi är övertygade om att hans agerande kommer att bidra till att vi uppnår goda resultat. Vi lägger nu fram några klart utformade förslag till medlingen den 20 juli, och rådet bör inte förkasta dessa eftersom majoriteten av kammaren står bakom dem, och kammaren består av ledamöter som har valts av de europeiska medborgarna. Bland de faktorer som oroar oss vill jag särskilt understryka de tvivel vi hyser om reserven för jordbruket, den låga genomförandegraden av slutsatserna från Nice och framtiden för landsbygdens utveckling. Jag vill även betona vår önskan att rådet uppfyller åtagandena från Nice när det gäller att övervinna de problem som uppkommer till följd av att det inte blev något fiskeavtal med Marocko och behovet av att skydda parlamentets externa prioriteringar som alltid drabbas av nedskärningar i rådets första behandling, och något ännu viktigare, nämligen samrådsförfarandet som rådet skall genomföra med parlamentet när åtaganden avseende utrikespolitik skall antas. Slutligen vill jag nämna behovet av att ta itu med de problem som redan har nämnts i utgiftsområde 5, i synnerhet uppdelningen av administrativa utgifter och identifiering av rådets utgifter i nämnda utgiftsområde.
Detta, ärade kolleger, är själva kärnpunkten i parlamentets förhandlingsposition inför medlingen den 20 juli, och vi hoppas att det belgiska ordförandeskapet kommer att välja en öppen inställning med dialog, som gör det möjligt att ta itu med den sista delen av budgetförfarandet på ett sätt som gagnar alla parter.

Walter
Herr talman, fru kommissionär, ärade damer och herrar, kära kolleger! Jag beklagar att jag till att börja med måste säga till min kollega Markus Feber från Bayern att han inte direkt kommer att kunna hitta några likheter där han hoppas hitta sådana, och jag talar snart också om varför. Han sade att vi först måste få en annan institutionell utveckling av Europeiska unionen, innan vi pratar om finanserna i Europeiska unionen. Jag anser att det är felaktigt. Man ser det särskilt på de frågor som vi i dag har på bordet.
Om en medborgare i dag tillfrågas om vad Europeiska unionen använder sina pengar till, då säger 30 procent att det är för att täcka administrativa kostnader, ytterligare 30 procent. Det är 60 procent som över huvud taget inte vet hur vi här handskas med de summor som skattebetalarna ställer till förfogande för oss. Skattebetalaren vet emellertid att det handlar om svindlande summor med hans mått mätt. Det är oerhörda summor som spenderas, och jag tror att just i dag skulle medborgaren i sin tur bli mycket överraskad över det han erbjuds på europeisk nivå.
Å ena sidan har vi en tilläggs- och ändringsbudget. I en av dessa visar Europeiska unionen, visar kommissionen, att den enbart delvis tänker följa parlamentets vilja, åtminstone när det gäller de delar som handlar om UCLAF respektive den nya institutionen OLAF. Vi har gjort ett mycket otvetydigt uttalande under det år som gått.
Vi ville att personalen och organisationen av personalen skulle utformas så att här en ny institution skapas som uppfyller moderna krav. Vi har egentligen bara vår kollega Herbert Bösch, som satt fingret på den ömma punkten, att tacka för att man inte har försökt att flytta om personal och överföra samma institution, som ju diskuterades och uppmärksammades ganska mycket förra gången, till en annan, som sedan med samma personer inte kan få helt nya strukturer. Detta måste också kritiseras här.
Den andra punkten är att vi kommer återföra 11 miljarder euro till medlemsstaterna. 11 miljarder euro innebär att vi har ett underutnyttjande av budgeten på cirka 10 procent. Vi har ett underutnyttjande på området konsumentpolitik. Där användes nämligen bara 74,7 procent av medlen. Konsumentpolitik, det måste man försöka smälta. Det är det som vi har diskuterat så intensivt som ingenting annat de senaste månaderna, ja åren, och just där används bara 75 procent av medlen.
När det gäller ett större problem i Europeiska unionen, arbetslösheten, har vi ställt pengar till förfogande. Jag nämner utgiftskvoten på området sysselsättningspolitik: 39,6 procent. Vi har flera miljoner arbetslösa, medel ställs till förfogande, och bara knappt 40 procent av dessa medel kan ges ut. Detta kan ni knappast kunna förklara för en europeisk medborgare.
Vi ger alltså miljardbelopp tillbaka! Man kan även gå in på budgetrubrik IV, på det utrikespolitiska området, på området europeiskt initiativ för demokrati och skydd av de mänskliga rättigheterna - en fråga som vi om och om igen röstar igenom med pukor och trumpeter vid varje resolution, vid de brådskande frågorna - ges knappt 60 procent av medlen ut. Resten förfaller och går tillbaka till medlemsstaterna.
Jag säger klart och tydligt till er: De europeiska medborgarna måste få veta vart pengarna går. De måste emellertid också veta var de kommer ifrån. Även det diskuteras specifikt här i dag, för på debatten låter det alltid som om medlemsstaterna ställer dessa pengar till förfogande och det är fallet även i dag. Vi måste se till att medborgarna förstår det. Vi måste göra både intäktssidan och utgiftssidan mer öppna. Vi kan inte längre förklara för någon varför vi i budgetdiskussionerna först kämpar till oss 11 miljarder mer i kampen med rådet, för att i tilläggs- och ändringsbudgeten i början av nästa år skicka dem tillbaka, eftersom de inte används. Då går pengarna till respektive nationella budget. Vi måste alltså komma bort från det. Det måste finnas en inkomstkälla som är möjlig att beräkna och som är synlig för medborgarna, hur den nu än kommer att utformas, och där får man inte hymla, där ger jag Markus Ferber rätt. Man får inte raskt klara av något i ett snabbförfarande, för en icke-samordnad, ostrukturerad diskussion leder bara till förvirring. Det måste vi ordna. När vi har det på intäktssidan, när det är kopplat till medborgarna, och då även utgiftssidan kontrolleras av medborgarna - de kommer nämligen att se vad vi gör med pengarna -, då kommer det inte att bli någon återöverföring till medlemsstaterna, utan då kommer de att fråga oss hur vi har handskats med dem. Där sammanför man de båda frågor som vi diskuterar i dag, nämligen tilläggs- och ändringsbudgeten med massiva penningöverföringar å ena sidan, alltså frågan: Vad betalar medborgaren för detta Europa?
Jag tror att vi inte får vara rädda för att tala med medborgarna om vad vi gör. Vi har mycket goda argument, vi har mycket bra politikområden och politiker, och de kan vi visa upp. Vi borde inte vara rädda för medborgarna, utan på ett mycket öppet och genomblickbart sätt närma oss dem och bjuda in dem för att bygga upp Europa här med oss.

Virrankoski
Herr talman! Det paket som nu behandlas berör EU:s bokslut från förra året, egna medel samt nästa års budget. Jag vill framföra ett stort tack till föredragandena Haug, Ferber och Costa Neves. Förra årets bokslut var förvånande, över elva miljarder euro i överskott. Detta beror på att inkomsterna har varit 3,3 miljarder euro mer än beräknat och utgifterna 8,5 miljarder euro mindre än beräknat. Ökningen av inkomsterna är bra. Å andra sidan är utgiftsbesparingarna skenbara, eftersom de främst baserar sig på att de strukturella fonderna använts i bedrövligt ringa grad. Hela 20 procent av betalningarna, det vill säga 6,5 miljarder euro blir outnyttjade. Dessa betalningar förs över till följande år vilket betyder att någon egentlig inbesparing inte har uppstått.
Den största orsaken till att medlen inte använts till fullo var att godkännandet av de nya målprogrammen tog lång tid. Endast hälften av mål 1-programmen godkändes under år 2000, nästan två år efter Agenda 2000-lösningen i Berlin. Av mål 2-programmen godkändes endast 8 procent. Redan för andra året i rad användes inga medel alls för de nya gemenskapsinitiativen. Administrationen har fungerat uselt. Kommissionen måste avsevärt förbättra sin prestationsförmåga. Den måste bära sitt ansvar för att saker och ting sköts effektivt och i tid. De försummelser som nu gjorts kommer till uttryck som stockningar i följande års budgeter.
En annan märklighet i bokslutet är uträkningen av gottgörelsen i Förenade kungarikets medlemsavgift. Det är konstigt att det i denna ändrings- och tilläggsbudget görs korrigeringar som sträcker sig fyra och två år tillbaka i tiden. Varför har dessa korrigeringar inte gjorts i tid?
Med tanke på nästa år utgör betänkandet av Costa Neves en god grund för förhandlingarna. Enligt preliminära uppskattningar överstiger de administrativa kostnaderna för utgiftsområde 5 budgetplanen, vilket framför allt beror på att rådets utgifter stigit med över nio procent. Detta beror på att kostnaderna för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken har stigit. Parlamentet måste hålla hårt fast vid sina krav, att man måste lägga fram ett separat schema över ämbetsstrukturen i denna politiks administrativa struktur. Dessa utgifter ingår inte i gentlemannaavtalet mellan parlamentet och rådet, enligt vilket organen inte blandar sig i varandras budgetar.

Seppänen
Herr talman! Jag talar om egna medel. Tabellerna som visar de egna medlen, vilka bifogats Haugs betänkande, ger inte rätt bild av de olika medlemsstaternas betalningsandelar. Man måste kunna säga det högt att Förenade kungariket hör till en av EU:s ekonomiska fripassagerare. De har fått rabatt på medlemsavgifterna. I betänkandets slutsatser borde stå att Förenade kungariket måste betala medlemsavgiften på samma grunder som de övriga. Dessutom förskönas statistiken i betänkandet av de tullavgifter, vilka Förenade kungariket driver in för EU:s del. Ännu mer förskönar tullarna Nederländernas och Belgiens betalningsandelar, eftersom de även driver in tullavgifter på varor som kommer till andra länder. Nederländerna och Belgien är inte så stora nettobetalare som statistiken visar.
I slutsatserna till betänkandet kräver man ibruktagande av en särskild europeisk skatt. Det är ingen tillfällighet. Även ordförandelandet Belgien har meddelat att man driver frågan. I vår grupp finns två olika åsikter om saken. Skatten stöds av dem som styr den europeiska federalismens anda, medan å andra sidan de som vill bevara den nationella suveräniteten är emot att ge EU beskattningsrätt. Federalism innebär att Europeiska unionen görs till en federal stat. Om man ger EU beskattningsrätt går man i den riktning som federalisterna visar. Som företrädare för skattebetalarna i ett litet nettobetalarland kan jag inte stödja europeisk beskattning för federala ändamål. Slutsatserna i Haugs betänkande är för radikala.

Dover
Herr talman! Jag vill också tala om Haugs betänkande om unionens egna medel. Hennes råd att vi borde sikta in oss på en europeisk skatt är förhastat och onödigt. Hon säger att det belgiska ordförandeskapet förväntas föra detta vidare, eller inleda en diskussion. Jag har läst kommentarerna till det belgiska ordförandeskapets arbetsprogram, och det hänvisas till det i liten utsträckning eller inte alls. Det finns endast en hänvisning till skatten på spekulativa kapitalrörelser - den så kallade Tobinskatten. Den röstades ned av parlamentet för bara några månader sedan. I slutet av dokumentet hänvisas det också till direkt eller indirekt finansiering av Europeiska unionen, så att vi än en gång kan använda Europeiska unionens egna medel.
Jag vill säga till henne att Belgiens premiärminister bara de senaste dagarna sade att han inte vill fullfölja denna väg mot en skatt inom Europeiska unionen, eftersom "det är känsligt". Det är i hög grad en känslig fråga och helt i onödan.
Haug nämner att den summa pengar som kommer in från de nationella staterna genom bruttonationalprodukten kommer att öka. Jag godtar det. Jag satt i underhuset i Förenade kungariket i 18 år innan jag kom till denna kammare. Jag har alltid ansett att det var fantastiskt att det procentantal av bruttonationalprodukten som kom in i de europeiska utgifterna minskade. Den nedåtgående vägen har fortsatt under de senaste två åren. Jag tycker att det är bra. Det visar på en bra och effektiv kontroll av utgifterna och på att de nationella staterna inte har något emot att skicka dessa pengar vidare till Europeiska unionen. Jag ser ingen som helst anledning till varför Europeiska unionen skall höja dess egen direkta beskattning. Därför har jag lagt fram fyra ändringsförslag för omröstning i morgon. Två av dem kommer att vara en omröstning med namnupprop. Ni kan i kväll se att olika länder motsätter sig det. Jag hoppas att man kommer att rösta för mina ändringsförslag och sätta sig emot en europeisk beskattning.

Färm
Herr talman, ledamöter! Låt mig först tacka föredraganden, Costa Neves, för hans förslag och för ett gott samarbete. Vi har i budgetutskottet nått eniga ståndpunkter på de allra flesta områden.
Om jag får gissa tror jag att det i år blir principfrågor som dominerar budgetdebatten mer än enskilda budgetposter, frågor som än mer kommer att prägla debatten kommande år. Jag tänker främst på utvidgningen och utvecklingen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och dess budgeteffekter. Jag tänker på omvandlingen av jordbruks- och fiskeripolitiken. Jag tänker dessutom på den inre reformen, inte minst kommissionens förmåga att faktiskt genomföra budgetmyndighetens beslut.
Grundförutsättningen är ganska bekymmersam. Folkets förtroende för EU sviktar i många medlemsländer. Samtidigt står vi inför den kanske viktigaste förändringen någonsin östutvidgningen. Inför denna utmaning måste EU:s förmåga att genomföra sina prioriteringar skärpas avsevärt. Det är därför oroande, även om en och annan nationell budgetminister applåderar, att genomförandegraden av budgeten är så låg att vi nu måste betala tillbaka 11 miljarder euro till medlemsstaterna. Problemet med löften om stöd och insatser som försenas eller inte genomförs är en black om foten för hela unionen. Det är därför bra att kommissionen nu vill öka betalningarna och reformera arbetet i riktning mot ett mer modernt, effektivt och öppet management. Det får rådet inte ändra på.
Vad gäller sakfrågorna vill jag först ta upp jordbrukspolitiken. Även om detta är en stor och komplicerad fråga, måste vi nu få ett högre tempo i förändringen. Innan vi antar budget 2002, framför allt innan vi fullt ut slutför förhandlingarna med de blivande medlemsstaterna, måste vi bli tydligare om den framtida jordbrukspolitiken. I detta sammanhang vill jag peka på jordbruksutskottets syn. Detta utskott vill i sina ändringsförslag bekräfta att jordbruksutgifterna skall hållas inom ramarna för budgetplanen, men de vill också, även om det finns tekniska svårigheter, inte minst i ljuset av utvidgningen, omfördela stöd till förmån för en allsidig utveckling av landsbygden, kategori 1B. Det är bra, och jag anser att vi bör fortsätta på den vägen. Just nu frågar vi oss annars mest varför kommissionen vill ha så stor reserv för BSE och mul- och klövsjukan när man fortfarande själv har möjlighet att justera själva budgetförslaget. I fråga om detta vill vi avvakta med vidare ställningstagande tills vi har fått fler svar på våra frågor.
Låt mig också helt kort kommentera det spruckna fiskeriavtalet med Marocko. När nu detta inte kan genomföras, får det ju följder för fiskeflottorna i flera länder. Jag tillhör dem som ser med viss skepsis på EU:s stora subventioner inom jordbruks- och fiskeripolitiken, men ändå måste vi förstås beakta problemen för de fiskare som har räknat med nya möjligheter för sitt uppehälle. Vi måste stödja en offensiv omstrukturering och pröva möjligheten att skapa medel för detta under andra budgetrubriker än kategori 4. Det behövs dessutom utvecklade förslag från kommissionen.
Även om den förlikning som vi nu går in i framför allt gäller rubrikerna 1, 2 och 5, vill vi ändå ta tillfället i akt att göra några andra påpekanden. I fjol drev parlamentet fram en extra satsning på sysselsättning och småföretag. Efter Stockholmstoppmötets vidareutveckling av Lissabonprocessen finns det alla skäl att hålla fast vid denna prioritering. Då måste vi också undanröja en del av de problem som t.ex. Bartho Pronk talade om tidigare. Utöver det pekar vi nu särskilt på området för e-Learning som vi menar måste få resurser för att det skall kunna utvecklas till det nyckelområde detta måste bli om vi dels skall kunna öka tillväxten, dels se till att den blir jämnare fördelad över Europa.
Slutligen: Vi är också oroliga för de externa åtgärderna. De har varit den största svårigheten 2000 och 2001. Dessa problem har ju inte försvunnit. Vi har gjort väldiga utfästelser till Kosovo och Jugoslavien, samtidigt som vi har stora och eftersatta behov i andra ännu fattigare delar av världen. Detta är en av våra absolut mest viktiga uppgifter, men vi har stora problem som vi måste kunna lösa för att genomföra allt vi har lovat. Även om det är stora utmaningar inför framtiden, tror jag ändå att vi med god vilja skall kunna lösa dem tillsammans.

Mulder
Herr talman! Jordbruksbudgeten kännetecknas troligen av glada nyheter och också av mycket allvarliga bakslag. Bakslagen består i utbrotten av djursjukdomar. Hur stora dessa bakslag är vet vi troligen precis i slutet av oktober för nästa år.
En sak är säker, och det är att de glada överraskningarna inte kommer att vara för evigt. Bakslag i form av djursjukdomar kan vi vänta oss varje år. Att säga det jag nu skall säga är som att spela upp en grammofonskiva från förra året och från året dessförinnan och jag vet inte från hur lång tid tillbaka.
Jag anser att det är oansvarigt att i budgeten skriva in ett belopp om 41 miljoner euro för de smittsamma djursjukdomarna. Om vi tittar på vad utbrotten av BSE och svinpest har kostat och vad nu utbrotten av mul- och klövsjukan kostar så är dessa 41 miljoner bara en struntsumma.
Jag tror därför att kommissionen måste arbeta med situationen på ett strukturellt sätt för att kunna förbättra den. Är det möjligt att införa försäkringssystem? Är det möjligt att ha en speciell boskapsfond, och utgör det inte en störning av konkurrensen när den nationella delen i det ena landet måste betalas av bönderna och i övriga länder helt betalas av regeringen?
Detta är de frågor som kommissionen på kort sikt måste behandla tillsammans med medlemsstaterna och föredraganden, för vi kan vänta oss att drabbas av denna typ av bakslag ännu oftare i framtiden.

Stenmarck
Herr talman! Denna debatt om EU:s egna medel och om EU-skatt känner vi ju igen. Den återkommer årligen. Positionerna är väl kända, och på något sätt förefaller det ganska onödigt att upprepa debatt och beslut år efter år.
Bortsett från den rent principiella frågeställningen kan man undra om det verkligen är just högre och nya skatter som EU:s medlemsländer och EU:s medborgare behöver allra bäst. Vi är alla högt beskattade. Vissa av medlemsländerna tillhör de högst beskattade i hela världen jag kommer själv från ett av dem. Om man ser till dessa länder, är det knappast de som haft den högsta ekonomiska tillväxten under det senaste decenniet. Visserligen talas det i betänkandet om att skatten totalt inte skall öka. Det är emellertid ett teoretiskt resonemang som har väldigt litet med praktisk verklighet att göra. Jag tror också att man kan säga att om man inför en skatt, särskilt som i detta fall en helt ny skattenivå, kommer med säkerhet också skatten att öka. Det blir i det närmaste oundvikligt.
Jag lägger också märke till att föredraganden vill "förstärka banden mellan unionen och dess medborgare". Det är ju synnerligen behjärtansvärt och angeläget, men det bör som jag ser det ske på ett helt annat sätt. Jag är mycket tveksam till om medborgarna skulle uppleva att banden till EU stärks genom att de får högre skatter än vad de redan har.

Naranjo Escobar
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Att ha en gemensam debatt om systemet för egna medel och om budgeten för 2002 inför medlingsförfarandet förstärker tanken att inkomster och utgifter är två sidor av samma mynt. Man har begärt självständig skattepolitik och medbeslutanderätt när det gäller inkomster och utgifter, men innan vi kommer dithän måste vi uppnå en lämplig och rättvis finansiering av gemenskapens politikområden och vi vet redan att vi har skilda åsikter om vilket system som är det mest effektiva för att uppnå detta.
Förr eller senare måste vi nå ett varaktigt avtal, men innan dess måste vi diskutera och reda ut de frågor som särskilt betonades vid Europeiska rådet i Nice. Det förefaller mig lönlöst att tala om en ny filosofi för de egna medlen utan att innan ha rett ut vissa grundläggande frågetecken. Det är inte särskilt klokt att börja bygga huset från taket. Hur som helst, att använda nettosaldon som argument - vilket har gjorts - är inte ett förslag i rätt riktning, det bidrar snarare - av många skäl - till att undergräva unionens principer.
Vad vi försöker ta reda på i dag är om det nya beslutet om de egna medlen är en effektiv väg mot större rättvisa och öppenhet och om medlemsstaternas kapacitet att bidra beaktas i högre grad. Nåväl, det står klart att den progressiva minskningen av den maximala mervärdeskattesatsen bidrar till att korrigera de regressiva aspekterna av det system som är i kraft. Medlemsstaternas bidrag via den fjärde resursen och momsmedlen bör stå i proportion till deras andel av gemenskapens BNI, eftersom detta är en grundläggande faktor för att systemet skall vara rättvist. Det är därför viktigt att vi inte ger vika och att vi fortsätter på den vägen.
Förslaget innehåller även negativa aspekter som är riktigt allvarliga. Att upprätthålla den så kallade korrigeringen av obalanserna i budgeten till fördel för Förenade kungariket är, även om man ändrar beräkningssystemet, ett förfarande som frontalkrockar med den eftersträvade öppenheten och enkelheten.
Inför budgeten för år 2002 vill jag påpeka att Costa Neves betänkande - och jag gratulerar föredraganden till hans arbete - har de egenskaper som är nödvändiga för en god förhandling. Enligt min åsikt finns det goda marginaler för att komma till ett slutligt avtal med rådet. Jag uppmanar kommissionen att uppfylla sitt löfte att föreslå nödvändiga instrument och lämplig finansiering för att ta itu med konsekvenserna av misslyckandet med fiskeavtalet med Marocko, vilket även innebär att stöden skall kunna användas i alternativa projekt för ekonomisk verksamhet i de drabbade områdena.

Wynn
Jag känner att jag måste ge er litet information mot bakgrund av Dovers anförande. Tidigare kallade ni Heaton-Harris för att tala för budgetkontrollutskottet och han var inte här, och han är fortfarande inte här. Jag tror jag vet varför - för att han är helt slut eller skall jag säga "fysiskt utmattad" efter en fotbollsmatch i eftermiddag mellan de brittiska Labourledamöterna och de brittiska konservativa ledamöterna, som Labourledamöterna vann med 7 mål mot 1.
Dover med flera var dock också delaktiga. Man förväntar sig att Labourledamöter skall hålla tempot! Eftersom han är här tycker jag att Dover bör gratuleras, inte för vad han sade, utan för att han är här i kväll när Heaton-Harris inte är det, och han är mycket yngre.
(Blandade reaktioner)

Schreyer
Jag vet inte riktigt vem jag personligen kan gratulera till segern i fotbollsmatchen! Herr talman, ärade fru föredragande, ärade herrar föredragande, ärade ledamöter! Budgetar medför ju alltid en massa saker att göra och tala om och besluta, och i dag har vi fyra viktiga punkter: De båda tilläggsbudgetarna för det löpande budgetåret, resolutionen om budgetfinansieringen och förberedelserna inför den första behandlingen av budgeten 2002 i rådet.
Ändringsbudgeten nummer 3/2001 handlar uteslutande om personalfrågor, dels på forskningsområdet, dels hos OLAF. Ändringsbudgeten nr 4/2001 handlar om användningen av budgetunderskottet från förra året. Haug och Ferbers betänkande handlar om båda dessa budgetar. I detta föreslår de för det första en annan tjänstestruktur när det gäller personalfrågor på forskningsområdet för kommissionen. Detta kan kommissionen godta. När det gäller ändringen i OLAF:s tjänsteförteckning beror denna bara på en kompromiss som hittades under långa förhandlingar. Om denna skulle jag dock här vilja komma med ytterligare några anmärkningar. Å ena sidan kommentaren om att det i budgetkontrollutskottets yttrande som finns här, fortfarande är tal om att det finns svåra oegentligheter, nämligen att det finns fler A-tjänstemän än tjänster.
Jag måste när det handlar om begreppet oegentligheter faktiskt ännu en gång peka på att budgetmyndigheten hade beviljat ett visst antal A-tjänster för tjänsteförteckningen 2000. Dessa har inte ens tillsats helt av kommissionen respektive OLAF, men för budgeten 2001 har budgetmyndigheten beslutat att minska antalet A-tjänster, och det för färre tjänster än det fanns tjänstemän. Detta är en engångsföreteelse och skapar naturligtvis svårigheter, men att tala om att det skulle vara en oegentlighet, som om kommissionen hade tillsatt tjänster den inte har rätt till, det stämmer helt enkelt inte, och jag måste avvisa uttrycket oegentligheter i det här sammanhanget.
Jag vill vidare peka på att kommissionen har skickat förslaget till tjänsteförteckning från OLAF:s direktörer vidare till budgetmyndigheten i oförändrat skick, för att just betona OLAF:s oberoende. Däremot tillämpas genom en del beslut från Europaparlamentets sida en mycket detaljerad mikrostyrning, vilket naturligtvis reser åtminstone några frågor ur aspekten oberoende.
Sammantaget skapar det faktum att tjänster spärras och att tyvärr inte alla tjänster frigörs inte direkt några enkla arbetsvillkor för OLAF, och framför allt ett stort spektrum av olika uppgifter att klara av. Jag kan bara ännu en gång här bedyra att från kommissionens sida görs allt för att skapa goda arbetsvillkor för OLAF.
Så till den andra ändrings- och tilläggsbudgeten. Bokslutet för budgeten 2000 var ett överskott på 11,6 miljarder euro - det har nämnts flera gånger här. Detta beror delvis på ökade intäkter, vilka exempelvis beror på en bättre utveckling av bruttonationalinkomsten än vad man tidigare antog, till största delen beror det dock på att medel på utgiftssidan inte har använts. Jag måste när det gäller området strukturpolitik, och det är ju den största delen - därifrån kommer 6 miljarder att dessa 11 miljarder - komma med en anmärkning, nämligen att man redan vid upprättandet och undertecknandet av det interinstitutionella avtalet beaktade att det förmodligen skulle bli svårt att genomföra alla medel det första året. Det här togs ju faktiskt med, och i enlighet med detta beslutades att man sedan återigen kan sätta in commitments för senare år, och detta skedde också, så att det just säkerställdes att inga medel skulle gå förlorade på området strukturfonder, på grund av det hade funnits svårigheter med att genomföra besluten det första året.
Den slutsats man kan dra är enligt min åsikt att man för en framtida stödperiod måste börja mycket tidigare med förberedelserna och med beslutsfattandet. Jag vill peka på att parlamentets ståndpunkt röstades igenom i april 2000. Här ser man att hela processen börjat för sent. Med andra ord: För nästa stödperiod måste man helt enkelt fastställa en tidigare tidsplan. Det gäller alla, det gäller kommissionen, det gäller parlamentet, och det gäller naturligtvis också rådet.
För övrigt ges ju inte hela summan på 11,6 miljarder euro tillbaka. 1,6 miljarder sattes in redan i budgetplanen 2001, bland annat för att finansiera BSE-åtgärderna, vilka beslutades i ändringsbudgeten nr 1. 2,075 miljarder används för att finansiera budgetkorrigeringar för Förenade kungariket, och till skillnad från föregående talare tittar jag här inte på Wynn.
Dessutom har vi föreslagit att man skall använda 350 miljoner euro för att öka medlen för återuppbyggnaden på Balkan, och ge den andra delen, nämligen 7,5 miljarder euro, tillbaka till medlemsstaterna, alltså i relation till deras bidrag till budgeten 2001. Föredraganden föreslår nu att vi inte bara skall använda 350 miljoner för att öka medlen till Balkan, utan 450 miljoner euro. Kommissionen skulle egentligen vilja använda detta differensbelopp genom vidare överföringar från andra områden, men vi går med på ert förslag, i synnerhet med tidsaspekten, som är mycket viktig. Vi vill nämligen verkligen inte riskera att få ett betalningsstopp för åtgärderna för Kosovo eller Serbien. Alla vet hur känsligt detta område är, och jag hoppas verkligen att parlamentets förslag om detta får rådets godkännande och att hela förslaget således kan godkännas före sommarledigheten.
Nu över till det aktuella resolutionsförslaget om de egna medlen. Ämnet blir ju ännu mer aktuellt genom frågan: Hur finansieras den europeiska budgeten på ett optimalt sätt? Vi har naturligtvis å ena sidan följande situation: Det fattades ett nytt beslut om egna medel med en ny struktur, och detta beslut gäller naturligtvis så länge inte någon annat beslutas, med alla tillhörande komponenter, även med den brittiska rabatten. Det är gällande rätt.
När det gäller finansieringens struktur står följande i fördraget: Den offentliga budgeten finansieras genom egna medel. Så står det i fördraget. Det betonades exempelvis även 1975 i avtalet med parlamentet att det verkligen skall vara egna medel. I sinom tid har utvecklingen emellertid gått i en helt annorlunda riktning, och i ert betänkande, fru Haug, har ni också i detalj skildrat att den har tagit en annan riktning.
Om den finansiering som vi nu har måste man helt enkelt konstatera att den inte är genomblickbar för medborgarna. Det tillhör de mest tungt vägande punkterna att knappt en enda medborgare vet hur finansieringen går till och det man inte vet blir ännu mer ogenomblickbart och lämnar utrymme för spekulationer av alla de slag. Jag kan från min sida bara ännu en gång säga att jag verkligen välkomnar att det belgiska ordförandeskapet kommer att ta upp frågan om finansieringen av EU-budgeten och, herr Ferber, jag anser att det är en fråga som faller inom hela komplexet befogenhetsavgränsning mellan medlemsstaterna och den europeiska nivån. Det hör ursprungligen dit.
Jag anser att det naturligtvis också är mycket viktigt att alla de som välkomnar en omstrukturering på intäktssidan nu så snabbt som möjligt hittar ett gemensamt ordval. När man talar om införandet av en EU-skatt låter det som om någon ny skatt skall införas där uppbördsrätten ligger hos Europeiska unionen. Det är inte det som det handlar om. Det handlar om att namnge en skatt som helt eller delvis strömmar in i den europeiska budgeten, där rätten till avkastningen ligger på europeisk nivå, och det handlar naturligtvis om Europaparlamentets budgeträttigheter. Jag kan från vår sida vara betona det som Haug sade, det handlar verkligen om det: Blir det med denna minskade budgeträtt för Europaparlamentet på intäktssidan som på utgiftssidan?
Jag anser att tillfället är här nu, och vi borde enligt min mening ta tillfället i akt genom att ett rådsordförandeskap själv tar upp det som ett ämne, och om det nu inte tas upp som ett ämne i Laeken, då befarar jag att frågan kommer att begravas för lång tid framöver och inte kan diskuteras.
Nu över till Costa Neves betänkande. Här handlar det om samordningen inför rådets första behandling den 20 juli, vilken kommer att förberedas i trepartssamtalet den 9 juli. Jag skulle ännu en gång vilja betona att naturligtvis är även den 9 juli ett viktigt datum med trepartssamtalet, en viktig punkt i hela budgetförfarandet. Tillåt mig en kort anmärkning eftersom Theato är här: Fru Theato, ni har skickat ett något skarpt brev till mig om att jag skulle vara så snäll och, i stället för att gå på trepartssamtalet, komma till budgetkontrollutskottet för att avge en återkommande rapport. Jag måste ännu en gång vilja peka på att jag naturligtvis inte kan dela mig, och det hör naturligtvis till budgetkommissionärens plikter att delta i trepartssamtalet för att förbereda medlingsförfarandet inför budgeten 2002.
Nu till de punkter som kommer att stå i centrum vid medlingen. Costa Neves har behandlat dessa på ett utförligt sätt. Låt mig säga följande om detta. För det första anser jag att kommissionens förslag om att planera en reserv i jordbruksbudgeten på 1 miljard euro är det förslag som är mest lämpligt för den osäkerhet som vi har för utgiftsutvecklingen på jordbruksområdet nästa år. Nu ligger de första räkningarna för mul- och klövsjukan på bordet, och det kommer att komma fler räkningar på detta område, och de bekräftar att en stor reserv verkligen är nödvändig. Vi skall hålla oss på den säkra sidan, och naturligtvis kommer vi att kunna säga något mer noggrant efter ändringsskrivelsen i höst, även om frågan: Hur mycket måste vi betala från budgeten för mul- och klövsjukan? Men just nu är reservförslaget det mest lämpliga, och jag ber er verkligen att Europaparlamentet stöder detta vid medlingen med rådet.
Den andra punkten handlar om det misslyckade fiskeriavtalet med Marocko som flera talare har nämnt här. Det är en viktig punkt. Därför vill jag kort gå in på det. Kommissionen planerar att i juli föreslå ett program för medfinansiering, för att främja omstruktureringen av de berörda spanska och portugisiska flottorna. Det skall vara ett program som finansieras inom ramen för budgetrubriken strukturfonder. Nu kommer att ni att säga att budgetrubriken strukturfond är tom eller uttömd. Av denna anledning kommer kommissionen att lägga fram ett förslag om att använda flexibilitetsreserven eller en del av flexibilitetsreserven för att finansiera detta omstruktureringsprogram. Det skulle bli ett program för ett år, vars utförande kan sträcka sig över flera år.
Hur man skall handskas med medlen som frigörs i budgetrubrik IV genom det misslyckade fiskeriavtalet, det måste granskas ur alla aspekter, och jag säger uttryckligen att till detta hör aspekten budgetdisciplin.
På området gemensam utrikes- och säkerhetspolitik anser parlamentet att medlen kan minskas även i år. Faktiskt motsvarar det preliminära budgetförslaget budgeten för 2001, men kommissionen kommer naturligtvis att som önskat stödja föredraganden för att förbättra budgetkommentarerna som önskat.
Ytterligare ett ord om de administrativa uppgifterna. Jag delar Europaparlamentets oro när det gäller den framtida utvecklingen av budgetrubrik V, och jag stöder därför fullständigt strävan efter mer öppenhet och möjlighet att planera eventuella nya verksamhetsområden, exempelvis på området rättsliga och inrikes frågor. Jag vill emellertid också tydligt säga att det inte är en uppgift för reformen av kommissionen som här sätter press på finansieringsramen. Vi måste fundera över alla reformer som är nödvändiga, och jag anser att det är absolut nödvändigt att alla institutioner försöker att lägga fram en planering på medellång sikt, så att vi kan se på vilket område förändringar är nödvändiga, för att gå i land med budgetrubrik V. Man måste verkligen fundera på i vilken utsträckning en high level group eller en liknande grupp skulle kunna tillsättas för att ägna sig åt denna fråga.
Ni har, herr Costa Neves, hänvisat till den rapport som Europaparlamentet har krävt och som bland annat gäller frågorna om genomförandet av budgeten. Jag tackar för att ni på ett positivt sätt nämnde att det förelåg i god tid och utgör ett bra arbetsinstrument för diskussionen av de frågor som togs upp i parlamentets uttalande.
Det kommer också att bli ett nära samarbete på området eventuella åtgärder som Europaparlamentet vill sätta in i budgeten. Som man också kommit överens om kommer kommissionen i god tid att inbegripas i diskussionen i de olika utskotten, för att säkerställa genomförandet av åtgärder och pilotprojekt. Även det är en viktig fråga för oss, och i synnerhet skulle jag vilja betona områdena asyl- och invandringspolitik.
Ytterligare några ord om prioriteringarna på området E-learning och sysselsättningspolitik för små och medelstora företag. Det är områden där det finns stora summor till förfogande, inte bara i budgetposterna i rubrik 3, utan även i strukturfonden, och kommissionen anser att de nya instrument som infördes i den senaste budgeten, först måste visa vad de klarar av, innan de förstärks kraftigt eller utvidgas.
Allt detta, och därmed avslutar jag, visar hur mycket diskussioner som fortfarande ligger framför oss. Budgeten 2000 måste utarbetas gemensamt de kommande månaderna, och jag önskar att vi kunde använda de kommande veckorna och de kommande mötena väl för att utarbeta gemensamma bedömningar, så att vi får en bra start på budgetförhandlingarna.
(Applåder)

Theato
Herr talman! Jag skulle vilja vända mig till kommissionär Schreyer. Jag är lite förvånad över att hon anser att jag har skrivit ett skarpt brev till henne. Hon citerar att jag skulle ha skrivit att hon skulle vara så snäll och komma till budgetkontrollutskottet. Det kan över huvud taget inte vara möjligt! Jag har skrivit ett sakligt brev i vilket jag bad henne att hon i enlighet med det avtal som vi har mellan kommissionen och parlamentet skulle komma till budgetkontrollutskottet. Har fru Schreyer andra åtaganden utgår jag från att hon har möjlighet att ge en hög tjänsteman i uppdrag att inför utskottet ge samma upplysningar. Något annat betyder brevet inte! Fru Schreyer, jag är lite förvånad över att ni har uppfattat brevet på det viset. Det var fullkomligt sakligt. Det skulle jag bara vilja säga som en upplysning. Tack så mycket!

Talmannen
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Förvaltningsuppgifter inom gemenskapsprogrammen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0216/2001) av Bourlanges för budgetkontrollutskottet om förslaget till rådets förordning om instruktion för genomförandekontor med vissa förvaltningsuppgifter inom gemenskapsprogrammen
(KOM(2000) 788 - C5-0036/2001 - 2000/0337(CNS)).

Bourlanges
. (FR) Herr talman! Det handlar faktiskt, under en någorlunda teknisk titel, nämligen inrättandet av genomförandekontor med vissa förvaltningsuppdrag inom gemenskapsprogrammen, om en relativt viktig reform och en beståndsdel som inte ligger utanför den administrativa reform som pågår inom kommissionen.
Jag skall genast säga att budgetkontrollutskottet och detta parlament endast med mycket sympati och ett positivt förstahandsantagande kan tänka sig principen med kontoret som föreslagits oss, eftersom kommissionen genom att inrätta detta kontor uppfyller ett grundläggande önskemål från parlamentet såsom det uttrycktes inom ramen för budgetförfarandet 2000. Detta önskemål bestod i att avskaffa kontoren för tekniskt stöd, som var dåligt kontrollerade och undgick kommissionens överhet, och ersätta dem med anläggningar som skulle stå för både den säkerhet som hör till institutionernas offentliga karaktär och flexibiliteten i förvaltningen och den nödvändiga funktionen för att uppfylla ett antal uppgifter, bl.a. verkställandet av vissa program. Sammanfattningsvis sade vi: låt oss avskaffa kontoren för teknisk kontroll, men låt oss inte ersätta dem med kommissionens centrala enheter, låt oss i stället uppfinna något nytt. Dessa kontor är just något nytt.
Kommissionens förslag ingår i en större enhet, en utlokaliseringspolitik som består av tre delar: privatisering av vissa punktvisa och exakta uppgifter, en privatisering som vi önskar under förutsättning att de privatpersoner som får dessa uppgifter i uppdrag inte också anförtros inbyggda administrativa uppgifter; de verkställande kontoren helt enkelt och, slutligen en tredje del som vi är mer tveksamma till, men som man inte tagit upp med oss här i kväll, nämligen inrättandet av nationella kontor som skulle anförtros förvaltning av ett antal program på medlemsstaternas territorium.
Förslaget till förordning som överlämnats till er gäller endast stadgan för kontoren. Därför har ni, fru kommissionär, i princip föredragandens och budgetkontrollutskottets stöd. Det betyder inte, det gissar ni väl eftersom ni känner mig, att vi är överens om allt. Vi har ett antal punkter där vi instämmer och ett antal där vi inte gör det. När det gäller de första, det har jag sagt, är vi överens om principen med kontoret. Vi är också överens om villkoren för hur denna organisation skall förvaltas, genom att delvis knyta till sig personal från kommissionen, eftersom vi vill att detta kontor skall vara tydligt politiskt och administrativt underordnat kommissionen och, delvis mer flexibel personal som anställs med tillfälliga kontrakt som anpassas till den flexibla förvaltningen av de tidsbegränsade programmen.
Vi anser för övrigt - och jag tror att vi är överens på den punkten - att dessa nya organisationer skall underställas samma kontroller och skyldigheter till information, utfrågning och behörighet från OLAF som kommissionens centrala enheter. På denna punkt tror jag att vi har samma syn på saken. Ett antal punkter där vi fortfarande hyser tvivel återstår emellertid att klargöra.
Den första av dem är definitionen av de uppgifter som kan utlokaliseras och anförtros verkställande kontor. Låt oss säga att när det gäller denna redan gamla fråga - budgetutskottet och budgetkontrollutskottet är i fas när det gäller denna punkt även om vissa bland oss inte har exakt samma uppfattning - vill vi att dessa decentraliserade uppgifter verkligen blir det, eftersom de är tillfälliga och eftersom de kräver utnyttjande av tillfällig eller specialiserad personal, men att de inte systematiskt decentraliseras bara för att det skulle kosta mindre, eftersom man använder sig av lägre betald personal som har sämre kvalifikationer. Det är inte vår målsättning.
För det andra anser vi att kommissionens juridiska ansvar skall vara helt och direkt. Där finns en rättslig punkt som kan skilja oss åt, men jag tror inte att vi, när det gäller sakfrågan, verkligen står emot varandra. Dessutom - det handlar om en icke försumbar teknisk punkt som Theato, ordförande i budgetkontrollutskottet, fäster särskilt stor betydelse vid - vill vi att dessa organisationer skall beviljas ansvarsfrihet samtidigt som kommissionen. Vi vill inte dela på dem; vi vill inte bli tvungna att lära oss ett oändligt antal olika ansvarsfriheter; vi vill kunna uttala oss om ansvarsfriheten med en enda röst, både för de operativa anslagen och för driftsanslagen.
Jag närmar mig nu slutsatsen: två punkter återstår, som fortfarande skiljer oss åt och som ställer till problem inom utskottet.
För det första hade föredraganden önskat - utan att budgetkontrollutskottet hittills instämt - att 25 procent av personalen vid kontoret verkligen skulle komma från kommissionens enheter. Budgetkontrollutskottet uppfyllde inte det önskemålet. Vi lämnade i min grupps namn ett ändringsförslag som syftar till att återupprätta denna begäran, men med en förändring, och efter förhandlingar med kommissionens enheter, genom att precisera att dessa 25 procent borde uppnås först efter en tid, i detta fall en tidsfrist på arton månader som skulle göra det möjligt för kontoret att uppnå marschfart. Jag skulle vilja övertyga mina kolleger i den socialistiska gruppen om att stödja detta förslag. Jag förtvivlar inte när det gäller att lyckas med det, men jag är ännu inte helt övertygad.
Avslutningsvis - det är den sista frågan och den är viktig - gäller det arten av stadga och särskilda kontrakt för personalen. Vi har olika åsikter på den punkten, och det oroar mig för jag har efter omröstningen i budgetkontrollutskottet sett förslag till förordningar som oroat mig. Det bekymrar oss att se att personal omfattas av en stadga som inte kan förlängas. Om det är fallet, kommer vi att få personal med lägre kvalitet, sämre lojalitet och som inte kommer att kunna garantera kontinuiteten inom enheten vid varje tillfälle, utan orsaka avbrott som kan vara till skada för intressena hos dem som åtnjuter tjänsterna, liksom för mottagarna av programmen.
På den punkten, fru kommissionär, ber jag er om ett bestämt åtagande. Vi vill ha kontinuitet och vi vill att kontrakten för kontorens personal skall kunna förlängas beroende på behov och inte drabbas av en blind och automatisk giljotin under programmets gång. Det är, fru kommissionär, uppfattningen i vårt utskott.
Jag slutar här. Jag kommer nu till min slutsats som är att vi stöder principen i ert förslag och samtidigt förväntar oss preciseringar från er på de punkter jag har tagit upp. Jag tackar er, herr talman, för ert tålamod, och jag tackar mina kolleger för deras varma stöd.

Theato
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Kommissionen säger att den ständigt växande mängden av gemenskapsprogram och deras genomförande inte kan klaras av med ordinarie personal. Det stämmer nog. För kommissionen innebär det att den måste delegera och decentralisera. Olika tidigare modeller visar sig vara olämpliga eller misslyckanden. De var ogenomblickbara i budgetavseende, som minibudgetarna, eller till och med känsliga för bedrägerier, som kontoren för tekniskt stöd, varför parlamentet krävde deras avskaffande.
Nu lägger kommissionen fram ett förslag till förordning om instruktion för genomförandekontor, vilket föredraganden, Bourlanges, förklarade alldeles nyss. Jag skulle vilja gratulera honom till hans detaljerade arbete med detta förslag.
Jag skulle vilja understryka några viktiga punkter från hans betänkande. Kommissionen måste lägga fram en tydlig precisering av vilka uppgifter som skall överlåtas, vare sig de är av offentlig eller icke-offentlig natur, och på vilken slags genomförandekontor de skall överlåtas. Tyvärr förfogar vi ännu inte över den annonserade handboken för detta. Det måste dock stå klart att såväl ansvaret för det vederbörliga och ekonomiska genomförandet som det överförda arbetet ligger hos kommissionen, som är ansvarig inför parlamentet för detta. Detta innebär att det inte kan finnas någon egen ansvarsfrihet för kontoren. Därför måste parlamentet utan dröjsmål få all den information och alla de dokument som det kräver.
På samma sätt är kontoren föremål för granskning av revisionsrätten och, där det har meddelats, även av OLAF. Kommissionen är också rättsligt ansvarig för genomförandekontoren, eftersom de inte är förankrade i fördraget som egna organ. En utvärdering av kontoren när det gäller deras fackmässiga funktion måste följa inom senast tre år. Slutligen skall bara tidsbegränsade kontrakt tilldelas externt. Bourlanges har just nämnt det. En möjlig förlängning av tidsfristen planeras inte i ramförordningen. Jag anser dock att denna fråga måste regleras.
Viktigt är i vilket fall som helst att en minsta andel på 25 procent av genomförandekontorens personal är kommissionsanställda, så att den interna kontrollen över de administrativa uppgifterna och därmed över kommissionens ansvar garanteras.

Van Hulten
Tillåt mig först att använda en liten del av min dyrbara talartid till att gratulera er till era utmärkta insatser i förlikningskommittén för direktivet om övertagandebud. Jag har gått emot gruppdisciplinen i min delegation för att kunna ge er mitt stöd, men det hjälpte inte.
Jag vill också gratulera föredraganden till det betänkande som vi har framför oss i dag. Han har förhållit sig mycket konstruktiv i budgetkontrollutskottet, och jag vill också berömma honom för hans enastående sätt att samarbeta med föredraganden från budgetutskottet. Det var ett utmärkt samarbete som förtjänar att upprepas.
Vår grupp stöder eftertryckligen förslaget från Europeiska kommissionen. Vi stöder också betänkandet från Bourlanges. Vi är av den uppfattningen att kommissionens förslag utgör en viktig del av det reformprogram som sattes igång efter 1999.
Förslaget syftar till att skapa en tydligt definierad ram för att lägga ut vissa uppgifter på entreprenad och att få ett slut på det administrativa kaoset med de kontoren för tekniskt stöd.
Budgetkontrollutskottet har dock skärpt Europeiska kommissionens förslag på ett antal punkter. Theato har redan refererat till detta.
För det första gäller det frågan var kontoren skall ha sina säten. I texten talas det nu om att öppna filialer för kontoren. Enligt vårt ändringsförslag skall denna hänvisning strykas. Det kan bara bli tydligare. Mulder har lämnat in ett bra ändringsförslag, och jag vill be er, herr Bourlanges, att fundera över om ni kan anta Mulders ändringsförslag som komplement till ert ändringsförslag så att man inte behöver välja ett av de två förslagen.
För det andra har bestämmelserna om ekonomisk revision och kontroll skärpts. Man har infört en skyldighet att avlägga en rapport varje år. Jag tror att det är en viktig förbättring.
För det tredje förordar vi att ha en och samma ekonomiska stadga för alla kontor och inte en ekonomisk stadga per kontor. Annars är vi rädda att vi inte längre kommer att kunna se skogen för alla träd.
Och slutligen anser vi att OLAF måste ha samma befogenheter i förhållande till kontoren som i förhållande till Europeiska kommissionen.
På några punkter delar vi inte föredragandens åsikt. För det första anser vi att hans definition av utläggning lite väl snäv. Han vill begränsa detta koncept till tillfälliga uppgifter och uppgifter av teknisk natur. I praktiken kommer det mycket riktigt ofta att handla om just detta, men vi anser att det är en för begränsad definition. En slagfärdig kommission behöver flexibilitet. Frågan är: Vad är mest effektivt, och vad är mest kostnadssparande? Denna fråga måste stå i centrum, och vi får nu inte som europeiskt parlament formulera frågan på ett sådant sätt att det inte finns något utrymme för förändring. Och för det andra, vilket redan har berörts, föreslår Bourlanges att fastställa en procentsats för minimiantalet kommissionstjänstemän som måste finnas vid ett sådant kontor.
Naturligtvis kommer ett visst antal procent kommissionstjänstemän att arbeta vid ett sådant kontor, men vi tycker inte att det verkar förståndigt att fastställa en viss procentsats för detta. Detta kommer att variera mellan kontoren beroende på typen av kontor och kontorets verksamhet.
Bourlanges uttryckte sig så här i utskottet: socialister är väl ändå för arbetstagarnas rättigheter? Jag skulle vilja säga så här: PPE-gruppen är väl ändå förespråkare av avskaffandet av överflödiga små regler och för frihet?
Och slutligen skulle jag vilja fråga kommissionen om kommissionens åsikt om Ellis ändringsförslag till detta betänkande.

Mulder
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera Bourlanges.
Det förslag som vi nu diskuterar har naturligtvis blivit oundvikligt efter de händelser som inträffade för ett antal år sedan. Vi måste göra genomförandekontorens uppdrag till föremål för en närmare reglering för att kunna förhindra uppkomsten av sådana missförhållanden som rådde under dessa år.
Vad dessa kontor precis måste göra? Vi är fullständigt ense med Bourlanges om att detta återstår att bestämma. En sak är säker; de skall utföra en bestämd administrativ uppgift under en viss begränsad tid.
Vilka är huvudpunkterna för den liberala gruppen?
För det första: Kommissionen har alltid kvar ansvaret för vad som sker. Man kan inte på ett godtyckligt sätt lämna över vissa uppgifter till ett annat verkställande organ.
För det andra: Andelen tjänstemän som arbetar vid ett kontor måste fastställas från fall till fall. Vi är emot att ange en viss procentsats. Det är för tidigt för att kunna göra det. Det kommer att bero på kontorets uppgifter.
Så har vi frågan om ansvarsfrihet för kontoren. Förslaget om att parlamentet skulle behandla ansvarsfriheten för varje kontor individuellt förefaller inte rimligt. Om kommissionen bär ansvaret och om kommissionen beviljas ansvarsfrihet av parlamentet, så innebär detta naturligtvis också att vi indirekt beviljar kontoren ansvarsfrihet. Detta är vår principiella ståndpunkt. Vad gäller de övriga förslagen kan vi i stora drag ansluta oss till de ändringsförslag som föredraganden har presenterat.

Schreyer
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Vid hela debatten om kommissionens administrativa reformer spelade Europaparlamentet en viktig roll. Även vid frågan om utläggning medverkade budgetutskottet och budgetkontrollutskottet på ett centralt sätt. I synnerhet föredraganden, Bourlanges, har gett den tändande gnistan till det aktuella förslaget till förordning.
Jag vill tacka för det kontinuerliga samarbetet vid utarbetandet av förslaget och även betänkandet. Herr Bourlanges, det måste jag säga, imponerade redan på mig när han lade fram sitt opus magnum om utläggning i november år 1999. Det är ju på det hela taget mycket svårt att producera god litteratur. Vissa människor skulle säga att man aldrig kommer att lyckas avfatta ett litterärt verk om utläggning. Men ni har verkligen lyckats att med detta första betänkande lägga fram ett litterärt verk av hög kvalitet. Mina gratulationer!
Det är nu ett erkänt faktum att kommissionen som helhet måste koncentrera sig mer på sina grundläggande uppgifter. Detta är ju den totala ramen, orsaken till att utläggning diskuteras, och det under frågan "Vilka uppgifter kan lösas i annan form än nu inom kommissionens administrativa strukturer?"
I konceptet för utläggning förutses tre metoder och förfaranden, nämligen för det första utläggning i form av överförande av uppgifter till genomförandekontor, sedan i form av överföring av uppgifter till nationella organ, alltså decentralisering, och i form av tilldelning av uppdrag genom kontrakt som tredje.
Med ramförordningen för genomförandekontor definieras nu en form av gemenskapsinstitution som kommer att vara verksam i kommissionens tjänst och som har till uppgift att på uppdrag av kommissionen självständigt ha hand om och genomföra gemenskapsprogram, inklusive genomförandet av budgetmedel som är kopplat till detta. Förordningen tillhandahåller således ramen för att skapa genomförandekontor, som kommissionen kommer att inrätta enligt de krav som finns.
Jag skulle i detta sammanhang ännu en gång vilja betona de viktigaste punkterna: Ett genomförandekontor är ett instrument i kommissionens händer och kontroll. Detta tydliggör ännu en gång att det är fel att jämställa utläggning med privatisering, vilket ofta sägs i diskussion, ofta också just med tjänstemän. Herr Bourlanges, ni har gjort det mycket klart att så inte är fallet. Det innebär att kommissionens ansvar för genomförandet av budgetplanen enligt artikel 274 i EG-fördraget kvarstår i oinskränkt skick. Det är ju en punkt som redan har framhävts av budgetkontrollutskottet och även nyss av er, fru Theato.
Ett genomförandekontor inrättas av kommissionen. De ledande instanserna för kontoret utnämns av kommissionen. Kommissionen utövar en kontroll över sina enheter. De driftsanslag som kontoret administrerar kvarstår inom Europeiska unionens totala budgetplan och administreras av kontoret i dess egenskap som av kommissionen bemyndigad utanordnare.
Budgetmyndighetens intressen tillvaratas. Budgetmyndigheten godkänner tillskottet till kontorets administrativa anslag. Tjänstestrukturen för kontoret läggs fram av budgetmyndigheten inom ramen för budgetförfarandet.
Förslaget om att en fast procentandel av kontoret skall bestå av tjänstemän från kommissionen kan vi inte gå med på. Men när det gäller kontraktens löptid vill jag peka på att det inte bara är vettigt att inrätta genomförandekontor för ettåriga uppgifter, utan även för något mer långsiktiga uppgifter. Detta innebär alltså att kontrakten för kontraktsanställd personal löper längre i motsvarande grad. Jag skulle dessutom vilja anföra att Europaparlamentet ger ansvarsfrihet för genomförandekontorets administrativa anslag och driftsanslag.
För att sammanfatta: Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 1, 2, 4, 6, 8, 9, 12 delvis, ändringsförslag 16, varav avsnitt 1 och 2 delvis, och 17 och 21 delvis.
Jag skulle vilja tacka budgetutskottet och budgetkontrollutskottet för den kritiska granskningen av vårt förslag. Ert bidrag kommer att utforma vårt förslag på ett mer balanserat sätt och föra oss ett steg närmare den ökade effektivitet av administrationen som eftersträvas.

Bourlanges
Herr talman, bara några ord. Jag skulle vilja ha en mycket tydlig precisering från kommissionären om den tredje delen av ändringsförslag 25, dvs. punkten om kontrakt som kan förlängas.
Jag har diskuterat med era enheter och jag förväntade mig ett precist åtagande från er sida. Det fick jag inte. Det är en grundläggande punkt för oss. Om vi inte till i morgon har ett tydligt åtagande på denna punkt kommer jag att vidta åtgärder och jag kommer att uppmana kammaren att bordlägga omröstningen. Det har jag för övrigt mycket tydligt sagt till era enheter. Vi ville att personalen som arbetar inom detta kontor skulle omfattas av kontrakt som kan förlängas. Naturligtvis skall förlängningen inte vara obligatorisk, men det är något som jag verkligen insisterat på efter att ha fått kännedom om förslaget till förordning som lämnats till utskottet för rättsliga frågor. Det hade för övrigt, så att säga i förbigående, inte anmälts till budgetkontrollutskottet eller budgetutskottet, av anledningar som jag inte känner till.
Jag sade alltså mycket tydligt till de ansvariga att jag förväntade mig ett åtagande av kommissionen här i kväll. Det har jag inte fått. Jag vill gärna tro att det beror på överföringsproblem. Ni kan fundera till i morgon, men jag förväntar mig ett åtagande från er före omröstningen.

Schreyer
När det gäller ändringsförslag 25, herr ledamot, så godtas den första delen av kommissionen, den andra delen inte. När det gäller den tredje delen antar jag ert erbjudande om att färdigställa det till i morgon.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Säker gruvdrift
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande Sjöstedt (A5-0214/2001) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om kommissionens meddelande om säker gruvdrift: en uppföljning av den senaste tidens gruvolyckor
(KOM(2000) 664 - C5-0013/2001 - 2001/2005(COS)).

Sjöstedt
. Herr talman! Bakgrunden till detta betänkande och till det meddelande från kommissionen som det behandlar är ett flertal mycket allvarliga olyckor som inträffat inom gruvnäringen de senaste åren. År 1998 skedde en kollaps av en gruvdamm i Spanien med mycket allvarliga ekologiska följder. En annan likartad olycka skedde i Rumänien år 2000. Båda dessa olyckor hade internationella miljökonsekvenser. Vi har under de senaste åren även sett likartade men mindre omfattande olyckor med gruvdammar som kollapsar, bl.a. i norra Sverige och i Wales.
Detta har lett till att EU ser över sin lagstiftning vad gäller denna typ av gruvdrift. Samtidigt har vi mycket stora mängder gammalt gruvavfall som ligger lagrat på olika ställen, och som släpper ut tungmetaller och andra gifter i naturen. Det är delvis okänt vad detta avfall innehåller och hur stort problemet är. Gruvavfall är således ett av våra stora miljöproblem. Säkerheten vid gruvdrift är också ett stort miljöproblem.
I sitt förslag redogör kommissionen för sina tankar om hur man tänker förbättra EU:s lagstiftning på området. I huvudsak har vi i betänkandet kommit fram till att inriktningen är bra. Vi har dock en rad synpunkter på vad vi tycker att detta skall innehålla mer konkret och vad vi vill att kommissionen skall föreslå. Vi understryker att ansvaret vid olyckor uteslutande skall ligga på företaget även för miljökonsekvenserna, och att man skall inbegripa gruvindustrin i det väntade ansvarsdirektivet, liability-direktivet. Vi vill ha mer forskning på området. I dag finns det stora brister i forskningen vad gäller omhändertagande av gruvavfall. Vi vill därför att man utvecklar de tekniker som finns i olika länder i dag. Vi vill också att EU ser över sin egen finansiering till olika projekt på området.
När det sen gäller de huvudsakliga förslagen föreslår vi i mitt betänkande att den inventering som nu sker också skall inbegripa kandidatländerna. Inventeringen innebär att man skall gå igenom gammalt gruvavfall och se var det orsakar allvarliga miljöproblem. Vi vet att situationen kanske är allvarligare i många kandidatländer än vad den är i de nuvarande medlemsländerna.
Vi understryker också att vi vill ha en gemensam metod så att det går att jämföra resultaten på olika håll. Vi menar att man i de fall då man kommer fram till att det finns stora problem även måste följa upp dessa med reella åtgärdsplaner.
Det viktigaste i kommissionens förslag är förslaget om ett nytt ramdirektiv för hantering av gruvavfall. Jag som föredragande, och även miljöutskottet, menar att det är ett riktigt angreppssätt. Det behövs ett särskilt direktiv, eftersom vare sig avfallsdirektivet eller landfill-direktivet är speciellt lämpliga för att hantera gruvavfall. Vi understryker också att detta direktiv måste hantera både gammalt gruvavfall och den befintliga pågående produktionen.
Detta direktiv bör också innehålla en regel som förpliktar medlemsländerna att ha lagstiftning om återställande av de anläggningar som har använts för gruvdrift. Sådan lagstiftning finns i dag i ett flertal medlemsländer men inte i alla, framför allt inte om man ser på kandidatländerna. Vi vill ha speciella regler om dammsäkerhet som direkt berör dessa olyckstillbud. Vi vill dessutom ha ett direkt förbud mot den metod som användes i Rumänien, i Baia Mare, där man använde cyanid i öppna dammar i metallutvinningen. Det är en extremt farlig metod som riskerar att på ett allvarligt sätt förstöra den omkringliggande miljön om dammen brister, vilket ju var fallet i Rumänien.
En tredje del av förslagen är att man skall se över det som kallas Seveso II-direktivet. Det handlar om att utöka det direktivets räckvidd till att också omfatta krav på beredskapsplaner och information för gruvdrift. På detta område finns det enda ändringsförslaget till betänkandet, vilket kommer från den konservativa gruppen PPE-DE. I ändringsförslaget föreslås att den plikt som avses i Seveso II-direktivet skall avgränsas och endast omfatta gruvdrift som har med malmbearbetning att göra, dvs. metallutvinning. Jag menar att det är tidigt att göra en sådan avgränsning innan kommissionens förslag ens har lagts fram. Det skulle vara oklokt att göra det vid detta tillfälle. I stället borde det hållas öppet för alla typer av gruvdrift att täckas av detta direktiv.
När vi behandlade detta ärende i utskottet rådde det stor enighet. Jag tackar kollegerna för synpunkter och för det stöd som jag har fått. Vi har också haft ett mycket gott samarbete med kommissionen och ser nu fram mot att ganska snart få de första förslag som utlovats, inte minst denna revidering av Seveso II-direktivet. Vi hoppas att kommissionen kommer att lyssna på oss vad gäller inriktningen också vid kommande förslag. Tack för ett gott samarbete.

Flemming
Herr talman, fru kommissionär! Jag skulle till att börja med vilja tacka föredraganden så hjärtligt för hans betänkande och gratulera honom till det. Han hade ju nu sannerligen en mycket svår fråga att behandla. Min grupp kommer i alla fall mycket gärna att rösta för detta betänkande.
Tillåt mig dock, ärade herr Sjöstedt, att just eftersom vi naturligtvis kommer att rösta för ert betänkande, uttrycka en viss olust, som berörda har framfört till mig. De berörda anser att det här görs en mängd uttalanden som inte är sakligt korrekta. På grund av de båda kända gruvkatastroferna har nämligen hela gruvindustrin och de befintliga regleringarna hamnat i en dager som inte motsvarar verkligheten.
För mig har skäl A nämnts, att gruvolyckorna har visat att de nu gällande föreskrifterna för och kraven på övervakning av gruvindustrin i gemenskapens nuvarande och blivande medlemsstater inte är tillräckliga. Allmänt formulerat stämmer det inte. Det stämmer att det finns olika stränga villkor inom EU och naturligtvis även i kandidatländerna. Problemet handlar emellertid inte om lagarna, utan om genomförandet av dessa lagar i vissa stater, exempelvis Rumänien.
När det gäller skäl D: Det är ett problem att gruvdriften är illa skött och att deponeringen av avfallet inte heller sköts ordentligt. Även denna utsaga - det anser de berörda, som här känner sig kränkta -, stämmer inte, för de flesta är små och medelstora företag som ju inte är globalt verksamma. Många stora globalt verksamma företag är tvärtom banbrytande när det gäller stränga säkerhets- och miljöstandarder. Globalt sett finns det emellertid på gruvdriftsområdet snarare problem med de små, ekonomiskt svaga områdena, som inte riktigt kan bevaka miljöintressena.
Men det finns också sådant som uttryckligen är att välkomna, exempelvis punkt 8, sista meningen: "Parlamentet anser ytterligare att direktivet om avfallsdeponering inte utgör en lämplig ram för reglering av frågan om gruvavfall och uppmanar därför med kraft kommissionen att lägga fram ett förslag till ett särskilt direktiv om gruvavfall." Detta kan man bara helt och fullt välkomna och understryka. Den europeiska gruvdriftsnäringen är, tror jag, mycket väl medveten om sitt ansvar och kräver därför ett eget direktiv för gruvavfall. Det måste sedan finnas lämpliga avfallsregler, och miljöstandarder och tekniska standarder måste planeras. Att direktivet om avfallsdeponering inte är användbart på grund av de speciella problem gruvdriften har och inte skulle leda till någon förbättring av gruvdriftsnäringens ekologiska och ekonomiska situation tror jag är bekant för oss alla.
Jag har tagit mig friheten, ärade herr föredragande, att lämna in ett ändringsförslag till punkt 9. Det handlar om att utvidga Seveso II-direktivet så att det också omfattar de faror som uppstår vid lagrings- och förädlingsverksamheten i samband med metallutvinningen. Jag hoppas att ni kan gå med på detta ändringsförslag och gratulerar er ännu en gång till ert betänkande!
(Applåder)

Bowe
På min grupps vägnar välkomnar jag kommissionens rapport och föredragandens betänkande. De händelser i Spanien och Ungern som föregick analysen och det efterföljande betänkandet har gjort oss medvetna om de problem som orsakas av gruvor och gruvarbete, både gamla och nya.
De potentiella problemen - särskilt problemen med vattenförorening - är gränsöverskridande problem och förtjänar därför lagstiftning som omfattar hela Europa. Efter övervägande av den befintliga lagstiftningen, om det så är IPPC-, deponerings- eller Sevesodirektiven - och i samtliga fall har jag varit föredragande vid de olika utvecklingsskedena för denna lagstiftning, är det tydligt att inga av dem kan ge en tillfredsställande lösning av den rad problem som gruvdriften uppvisar. Så jag instämmer med föredraganden om att en ny lagstiftning - något slags initiativ - krävs för att reglera i synnerhet gruvindustrin.
Jag vill ta upp två punkter med föredraganden. För det första behöver gamla platser inte nödvändigtvis städas upp. Många gamla platser är bokstavligen århundraden gamla och har utvecklats på ett sådant sätt att de nu utgör platser av vetenskapligt intresse och har en särskild flora och fauna. Jag vill uppmana till att vi borde överväga att bevara dessa platser och använda platser på ett sådant sätt, snarare än att utplåna dem från jordens yta till höga kostnader.
För det andra skulle jag vilja säga att definitionen av gruvavfall som avfall är mycket komplicerad när man överväger att stora delar av det enbart är krossad sten och relativt likt produkter som man skulle få från vilket stenbrott som helst inom unionen. Därför vill jag säga att vi måste titta närmare på bearbetat avfall från gruvor som ofta innehåller höga nivåer av giftiga kemikalier. För detta krävs regler.
Jag skulle vilja säga att ändringsförslaget från PPE-gruppen inte är till särskilt stor hjälp, eftersom man där försöker att inskränka detta direktivs räckvidd till gruvutvinning av metallmalmer. Vad gäller min egen erfarenhet var de första avfallsdammar som jag någonsin såg i Derbyshire i norra England, och de var resultatet av utvinning av flusspat, som inte är en metall, vilket vilken kemilärare som helst skulle kunna tala om. Men de orsakar samma problem som avfallsdammar som uppstått genom gruvdrift.
Jag skulle vilja rekommendera en positiv röst i morgon, och jag hoppas att kommissionen omgående skall handla för att genomföra rekommendationerna.

McKenna
Jag skulle vilja säga att vår grupp verkligen stöder detta betänkande. Vi tycker att det är utmärkt. Gruvsektorns meriter lämnar en hel del övrigt att önska - inte bara i Europa, utan i Östeuropa och över hela världen. En av de mycket viktiga sakerna i detta betänkande är behovet av ett framtida direktiv om gruvavfall. Det bör omfatta både gruvor i drift och nedlagda gruvor samt avfallsdeponier och föreskriva handlingsprogram för gruvavfall och innefatta bestämmelser som underlättar utvinning på ett ekologiskt mera hållbart sätt samt om hur platserna för gruvdrift skall kunna städas upp och avfallsmängderna minskas, och där skall också ingå föreskrifter för deponering av torrt avfall i samband med metallutvinning.
Gruvbolagen måste upprätta avvecklingsplaner för nya och befintliga gruvor och avfallsdammar. Jag behöver bara titta på det i mitt eget land där gruvbolag har kommit in och mer eller mindre tagit vad de vill ha. Sedan lämnar de oredan efter sig, som behöver städas upp. Som Bowe sade finns det kanske "historiska" gruvplatser som är intressanta, men vi talar egentligen om avfallsdammar som innehåller många farliga ämnen. De lokala samhällena måste leva med det, och i vissa områden har till och med jordbruket påverkats eftersom gruvbolagen lämnar sin oreda efter sig, vilket inte bara påverkar vattenförsörjningen, utan också marken i allmänhet.
Vi måste verkligen ta hänsyn till alla sektorer i samhället. Gruvindustrin har kommit undan med det alltför länge. Vi behöver verkligen en oerhört mycket strängare kontroll av hur gruvindustrierna utför sin verksamhet, och ett framtida direktiv om gruvavfall är oerhört viktigt.
Jag skulle vilja avsluta med att säga att betänkandet i sig är utmärkt och jag hoppas att det får fullt stöd. Jag skulle också vilja bekräfta att vår grupp inte gärna stöder det ändringsförslag som lagts fram av PPE-gruppen av de anledningar som andra talare just nämnt.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! Jag företräder i kväll Margot Wallström i denna fråga, eftersom hon redan i dag måste resa till de internationella klimatförhandlingarna i Japan och Australien. Jag tror att utskottet har förståelse för att Wallström deltar för den europeiska sidan i denna High Level Group, eftersom klimatskyddspolitiken är en av våra mest angelägna prioriteringar. Jag skulle å kommissionens vägnar vilja tacka föredraganden och i synnerhet er, herr föredragande, men även de deltagande utskotten för det konstruktiva samarbetet och det utmärkta betänkandet.
Kommissionens meddelande tillkom ju mot bakgrund av de svåra miljöskador som inträffade på grund av cyanidutsläpp efter det att dammar brustit 1998 i Spanien och i januari 2000 i Baia Mare i Rumänien. I meddelandet nämns de tre nyckelåtgärder som kommissionen planerat efter de senaste gruvolyckorna: för det första ändringen av Seveso II-direktivet, sedan framläggandet av förslaget till ett nytt direktiv om behandlingen av gruvolyckor och för det tredje framställandet av ett referensdokument för best available technologies efter det i IPPC-direktivet fastställda förfarandet, med en beskrivning av bästa tillgängliga teknik för att minska den dagliga föroreningen och för att förebygga eller begränsa olyckorna i gruvdriften.
I slutrapporten från arbetsgruppen för Baia Mare bekräftades nödvändigheten av dessa åtgärder. Denna arbetsgrupp hade ju Wallström tillsatt för att få fram mer information om olyckan och ur detta utveckla åtgärder för att i framtiden minska sådana risker eller undvika dem. Ni välkomnar detta meddelande i ert betänkande och stöder kommissionens allmänna ansats att genom motsvarande ändring av miljörätten och instrumenten skapa en mer öppen och sammanhållen ram för mer säkerhet i gruvdriften. Detta tillämpas inte bara på de tre nyss nämnda nyckelåtgärderna, utan även på rättsliga föreskrifter som inte gäller specifikt för gruvdriften, exempelvis det planerade direktivet om miljöansvar.
Låt mig här understryka att de tre nämnda nyckelåtgärderna har olika tidsramar. Förslaget till direktiv för att ändra Seveso II-direktivet har redan varit föremål för ett offentligt samråd och torde enligt kommissionens arbetsprogram för 2001 godkännas under året.
Direktivet kommer inte att enbart täcka gruvdriften, utan efter den tragiska olyckan i nederländska Enschede i maj i fjol även säker lagring av fyrverkeripjäser. Jag vill med tanke på det aktuella ändringsförslaget och Flemmings redogörelse tillfoga att det är talande att de båda gruvolyckorna inträffat vid verksamhet i samband med metall utvinning. Därför har kommissionen förståelse för era funderingar om att inskränka direktivets användningsområde till detta område.
Dock ber jag er att tänka på att en stegvis utvidgning av direktivets användningsområde - och först då när olyckor har inträffat -, inte är i enlighet med försiktighetsprincipen. Redan Aristoteles sade att det är sannolikt att något osannolikt kommer att hända. Redan i morgon kan det inträffa en olycka i någon industrianläggning som inte faller inom Seveso II-direktivets användningsområde, och då rättar vi till det i efterhand och väntar så att säga på nästa område. Jag skulle därför välkomna om parlamentet kunde stödja kommissionen i dess strävan att i lagstiftningsförslag snarare vara proaktiv än reaktiv.
En anmärkning om tidsramen för den andra nyckelåtgärden. Arbetet med förslaget till ett nytt direktiv om hantering av avfall från utvinningsindustrin gör goda framsteg. Studien om mining hot spots kommer snart att vara avslutad, och samrådet med de berörda intressegrupperna har nyss inletts. Detta förslag torde antas av kommissionen år 2002.
Arbetet med dokumentet om bästa tillgängliga teknik började med ett inledande sammanträde vid europeiska IPPC-kontoret i slutet av juni. Enligt tidigare erfarenheter dröjer det dock i genomsnitt två år att utarbeta ett så detaljerat dokument för att beskriva bästa tillgängliga teknik. I betänkandet uppmanas slutligen kommissionen att intensifiera dialogen med den europeiska gruvdriftsnäringen. Denna dialog äger redan rum. Den kommer att spela en central roll vid genomförandet av gemenskapsstrategin för säkerhet inom gruvdriften.
Ert stöd visar kommissionen att vi är på rätt väg. Betänkande motiverar oss att fortsätta att arbeta hårt för att snabbt genomföra vår strategi för att förhindra gruvolyckor i Europeiska unionen och även i kandidatländerna.

Talmannen
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Integrerad förvaltning av kustområden i Europa
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande McKenna (A5-0219/2001) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets rekommendation om genomförandet av en integrerad förvaltning av kustområden i Europa (KOM(2000) 545 - C5-0474/2000 - 2000/0227(COD)).

McKenna
. (EN) Herr talman! Principerna för en integrerad förvaltning av kustområden accepteras världen över som en mekanism för att tillåta en hållbar förvaltning av kustområden. Europa ligger för närvarande långt efter andra industriländer när det gäller att genomföra dessa principer. USA, Kanada, Australien och Nya Zeeland har till exempel alla infört omfattande lagstiftning för att gå framåt med integrerad förvaltning av kust- och havsområden. I kapitel 17 i Agenda 21 åtar sig signatärkuststaterna att bedriva en integrerad förvaltning och hållbar utveckling av kustområden. EU:s demonstrationsprogram för integrerad förvaltning av kustområden, som finansieras av Life, har visat att genomförandet av integrerad förvaltning av kustområden leder till både ekonomiska och miljömässiga fördelar. EU bör ta tillvara på dessa fördelar.
Kustområdena kräver särskild förvaltning. Det finns ett brådskande behov av att integrera planering och förvaltning och främja samarbete för havs- och markstöd på lokal, regional och nationell nivå. Genom god praxis för förvaltning av kustområden bör vi arbeta mot en hållbar förvaltning av kustområden. Europa bör tillhandahålla specifikt ledarskap för att garantera en god förvaltning av kusten. Detta kommer endast att vara möjligt om processen med integrerad förvaltning av kustområden stöttas av en lämplig lagstiftning. EU måste inrätta en rättslig ram för att möjliggöra åtgärder på andra nivåer. Denna rekommendation bör ses som ett första skede i utvecklingen av denna ram.
Jag är förbluffad över en del av motståndet mot idén med bindande lagstiftning eftersom detta är grundläggande för att säkra en lämplig finansiering av initiativ för integrerad förvaltning av kustområden över hela Europa. Initiativ för integrerad förvaltning av kustområden är vanligtvis inriktade på en central samordningsmekanism som kräver förhållandevis låga nivåer av grundfinansiering. Ändå gör de redan befintliga initiativen med integrerade kustområden inte framsteg, huvudsakligen på grund av avsaknaden av ekonomiskt stöd. De EU-finansierade projekten med integrerad förvaltning av kustområden som till exempel Atlantic Living Coastline i Förenade kungariket och andra har exempelvis upphört sedan dess. Förenade kungarikets initiativ och strategin för floden Severns mynning, där 12 lokala myndigheter deltar, har bara tryggat finansiering för de kommande sex månaderna.
Medlemsstaterna bör anta bindande åtgärder för att trygga en god förvaltning av kustområden. Detta bör inte ske senare än tre år efter antagandet av den aktuella rekommendationen om integrerad förvaltning av kustområden. Detta skulle föregås av en nationell inventering för att bedöma vilka aktörer, lagar och institutioner som påverkar planeringen och förvaltningen av kustområdena för att garantera ett sammanfallande av de offentliga organen och lokala initiativ, som skall slutföras senast i december 2002.
I mitt eget land är kustområdesstadgan Bantry Bay den enda planen för integrerad förvaltning av kustområden som överenskommits i hela landet för närvarande. Till och med i länder som Förenade kungariket, där EU-program har finansierat några av de viktigaste förvaltnings- och förnyelseprojekten för kustområden, är de lokala myndigheterna oförmögna att prioritera finansiering av åtgärder för integrerad förvaltning av kustområden på grund av frånvaron av nationella politiska ramar, lagstadgade förpliktelser, ansvarsområden eller lämplig finansiering. Av den anledningen stöder de lokala myndigheterna starkt ett EU-ledarskap för att garantera de nationella regeringarnas åtagande över hela Europa att ge finansierings- och lagstiftningsstöd inom detta område. Somliga har kritiserat mig för att jag säger att jag vill ge EU mer makt inom detta område. Min kollega Davies - som inte är här i kväll - har kritiserat mig i utskottet. Jag började undra om det var jag eller han som var Europaskeptiker?
När det gäller miljöskydd är det oerhört viktigt att EU ges något slags kontroll. I mitt eget land har regeringen underlåtit att ta rekommendationer och till och med direktiv på allvar och genomföra dem på ett sätt som gör att de faktiskt uppnår sitt ursprungliga syfte. En rekommendation är i grunden inte bindande. Så det kommer att uppstå en situation där medlemsstater inte tar kustförvaltningen på allvar. Vi kan inte säga att det räcker med att vi förvaltar våra egna kuster. Det har en dominoeffekt inom andra områden, särskilt där det finns gemensamma kuster. Det är helt oacceptabelt att vissa medlemsstater har en mycket god strategi och goda planer för integrerad förvaltning av kustområden, samtidigt som andra länder inte har det. Det är fullständigt orättvist. När det gäller miljöfrågor behöver vi ett internationellt synsätt. Det är ingen idé att försöka gripa sig an det enbart på nationell nivå. Som alla vet korsar miljöfrågor alla gränser. Det finns inga nationella gränser.
Inom detta område säger vi inte att vi vill lägga över den totala kontrollen på Europa, utan att vi behöver bindande lagstiftning. Annars ignorerar regeringarna den bara. Rekommendationer är bara något som de anpassar sig efter om det passar dem, men inte om det inte passar dem. När det gäller kustområden är detta mycket viktigt. Europa har upplevt ett ökat tryck på kustresurserna. Från 1960 till 1990 har det uppskattats att en kilometer med oförstörd kust har exploaterats dagligen och att 30 hektar med livsmiljöer bestående av sanddyner har försvunnit varje dag. Kustbefolkningen har också ökat ytterligare och för närvarande bor ungefär 50 procent av EU:s befolkning inom 50 kilometer från kusten. Så det finns verkligen ett brådskande behov av att gripa sig an förvaltningen av kustområden.
I förslaget till rekommendation utelämnas en mycket viktig fråga på så sätt att man underlåter att identifiera den hotade biologiska mångfalden inom våra kustområden. Kustområdet är ett av de mest dynamiska områdena på jordens yta med ett överflöd av unik flora och fauna som måste skyddas. Denna fråga måste behandlas.
En annan fråga är klimatförändringar. Vi kan inte längre ignorera de hot som klimatförändringar utgör för kusterosionen. Detta måste beaktas. Alla måste i detta skede inse att klimatförändringar har en stor påverkan på våra kustområden.
Vi måste vidta åtgärder i alla industriers intresse som är beroende av kusten, och vi måste göra det nu. Vi kan se den snabba förstöringen av våra kuster. Detta inbegriper förstöringen av industrier som är beroende av våra kuster, som till exempel turismen, fiskeindustrin och andra.
Det är viktigt att något händer till följd av denna rekommendation, att något slags rättslig ram införs. Medlemsstaterna är motvilliga att göra detta, de vill inte inse det faktum att våra kuster måste skyddas. De vill "smita undan" från sitt ansvar. Det bör inte tillåtas.

Langenhagen
Herr talman! Det måste finnas en integrerad förvaltning av kustområden i Europa, men tyvärr finns det fortfarande många som inte vet vad det egentligen är. Vare sig det är vid irländska Cliffs of Moher, vid Algarve i Portugal eller i Watt vid den tyska kusten: Kusterna i Europa har en enorm ekonomisk, social och kulturell betydelse.
Kusterna är inga industriregioner, men trots det bor cirka en tredjedel av EU:s befolkning i kustregioner. För ett så bräckligt ekosystem innebär detta faror. Men även de socioekonomiska problemen har vuxit, eftersom kustregionerna ligger långt från industriregionernas pulserande liv och försummas av politiken. Jag påminner bara om den bristfälliga infrastrukturen i kustregionerna. Vi måste alltså göra något för kusterna i Europa.
Inför de tilltagande problemen måste man akut hitta en planering och skötsel som inbegriper alla som är knutna till kusterna. Vi måste skapa en integrerad skötsel som sörjer för en hållbar utveckling och som bevarar kusterna som livsrum. I Tyskland finns det vackra talesättet: Ju fler kockar desto sämre soppa. Jag hör kritikernas röster, kritiker som varnande lyfter sitt finger och citerar talesättet. Men jag säger till er att talesättet kanske stämmer om soppa, men inte på våra kuster. Problemområdena skiljer sig mycket åt från varandra, de berörda sektorerna är många, men likheterna är uppenbara. Turisterna kommer till min kust för att exempelvis fiska krabbor. Genom flodernas konstgjorda fördjupning eller genom utsläppen av farliga ämnen äventyras krabbeståndet. Inga krabbor, inga turister, inga pengar! Och i vilket fall som helst inga alternativa arbetsplatser, inte heller inom fiskesektorn.
Vi står inför övergripande problem som inte kan lösas enbart av medlemsstaterna eller bara i otillräcklig grad av dem. Det vi behöver är ett samspel mellan krafterna vid kusten och att det inte går utan slitningar är klart. Men detta samspel mellan dessa krafter tjänar vår livsmiljö i det långa loppet. Om alla bara ser till sitt kommer vi inte långt i Europa, och inte längre.

Grossetête
Herr talman, fru kommissionär! Jag har nästan lust att säga att kvaliteten på våra kustområden i Europa är en del av vårt arv. Även om det är sent att i kväll tala om integrerad förvaltning av kustområdena i Europa, tror jag ändå att det är ett mycket viktigt ämne som faktiskt kräver en rättslig ram.
Varför en rättslig ram? Helt enkelt för att utvecklingen av våra kustområden ibland har ägt rum på sådant sätt att dessa områden försämrats, även om, vilket en av mina kolleger påpekat, bebyggelsen i kustområdena ibland ligger långtifrån stora centrum. Det gäller inte alla länder. Jag kommer från ett land där det finns stora tätorter utmed kusterna och dessa stora tätorter har till slut förstört kvaliteten på dessa kustområden och människans agerande har medfört ett stort antal försämringar. Dessa försämringar får mycket allvarliga konsekvenser för den biologiska mångfalden, för arternas bevarande, vare sig det handlar om växter eller djur, som är allvarliga för landskapets kvalitet och mycket allvarliga för vattenkvaliteten. När det gäller detta har vi ramdirektivet om vatten, det om badvatten, och vi vet, särskilt så här års när turisterna börjar invadera våra kuster, hur viktig badvattnets kvalitet är. Allt detta är av avsevärd betydelse, även för fiskeresursernas kvalitet.
Vi är medvetna om att det är nödvändigt att ha en verklig politisk vilja i Europeiska unionens samtliga länder, liksom i länderna som omfattas av utvidgningen, för bland dessa länder som snart kommer att vara med oss i Europeiska unionen finns kustländer och öar som drabbas av samma problem: den ekonomiska utvecklingen gentemot skyddet av våra kustområden. Det finns för övrigt ingen motsättning mellan ekonomisk utveckling och skydd: det krävs en verklig vilja till mjuk utveckling, samtidigt som man absolut respekterar behovet av att skydda landskapen, den biologiska mångfalden, etc.
Det är uppenbart att det krävs en rättslig ram för detta. Jag instämmer på denna punkt med mina kolleger. Men det krävs en rättslig ram som respekterar skillnaden mellan våra länder, eftersom kusterna i de skandinaviska länderna inte har samma problem som kusterna i länderna i södra Europa, vare sig det gäller Frankrike, Spanien, Italien eller Grekland. Vi måste faktiskt ge lite större ansvar till de lokalt ansvariga och kräva av varje stat att man inrättar en rättslig ram i överensstämmelse med den regionala och lokala nivån. I Frankrike inrättades Conservatoire Littoral för 25 år sedan. Den har medel för att förvärva kustområden som bör bevaras och vidare för att se till att de rättsliga reglerna följs inom generalplanerna.
Det är vad vi bör göra. Jag anser att våra kustområden utgör en rikedom, såväl miljömässigt som ekonomiskt, som vi alla absolut måste skydda genom en politik för hållbar utveckling.

Stihler
Frågan med integrerad förvaltning av kustområden har avgörande vikt för mina väljare i Skottland. Liksom kommissionen betonar i sitt förslag, är detta inte enbart ett lokalt problem, utan det är av avgörande betydelse för alla européer. Som Langenhagen sade, bor en tredjedel av EU-medborgarna nära eller inom dessa områden. Forskning har visat på en oroande försämring av de miljömässiga, socioekonomiska och kulturella resurserna inom våra kustområden. Vi ser en aggressiv konkurrens mellan användarna av dessa resurser. Miljöproblemen inkluderar en förstörelse av livsmiljöer, vattenföroreningar, kusterosion och uttömmande av resurser och allt detta är mycket allvarligt. Miljöproblemen har en dominoeffekt bortom kustområdena till inlandsregionerna. Roten till problemen inkluderar en brist på kunskap, ett underlåtande att göra intressenter delaktiga och därför en brist på samarbete mellan de berörda administrativa organen.
Vid en videokonferens i Scotland House nyligen, som är den skotska regeringens säte i Bryssel, var det intressant att se hur de olika lokala myndigheterna i de Skotska högländerna och öarna redan arbetade inom lokala partnerskap med intressenter för att skydda kustområdet. Det uppmuntrade mig verkligen att åtgärder hade vidtagits och att kustområdet fick den betydelse som den med rätta förtjänar. Det är när allt kommer omkring på lokal nivå som man verkligen kommer att kunna uträtta något.
Sammanfattningsvis måste vi uppmuntra till stränga åtgärder på lokal nivå som vi redan ser i Skottland, och vi måste utbyta bästa praxis inom EU så att denna generation och nästa kan njuta lika mycket av våra kustområden.

Thors
Herr talman! I min kultur representerar fiskarkvinnorna det starkaste och tappraste som finns. Jag tror också att kvällens debatt, återigen med nästan bara kvinnor, visar att vi som deltar i denna diskussion kanske härstammar från dessa tappra och starka kvinnor vid kusterna.
Bästa vänner! Politiska rörelser som länge har talat för just de principer som finns i dokumentet har hånats i många sammanhang. Den rörelse som jag representerar nationellt har länge stått för de principer som vi nu talar om, men vi har fått utstå mycket hån. Det är viktigt att vi går in för de bindande rekommendationer som man vill utfärda för medlemsstater, så att vi kan komma ifrån en situation som innebär att den ena handen inte vet vad den andra gör och att fiskarna kanske är ännu mer utrotningshotade än vad många naturarter är. Vi har en ojämn situation med ojämnt skydd av det som finns vid kustområdena. Vi har också en situation som innebär att vi vill ha mer sjötrafik samtidigt som vi inte vill skydda.
Föredraganden frågade varför vår grupp motsätter sig en bindande rättslig ram, men de förklaringar hon har gett har inte övertygat oss. Vi behöver en rättslig grund för verksamheten, men inte ett bindande regelverk. Vi måste lita på lokal aktivitet och en lokal samplanering.

Cauquil
Herr talman! En lokaliseringspolitik som inte bara är införlivad utan även planlagd för kustområdena, såväl i Europa som på alla kontinenter, är ett av de viktigaste villkoren för mänsklighetens framtid. Det är omöjligt att bemöta den inom den snäva ramen för de befintliga nationella staterna. På detta område skulle beslut på en kontinents nivå, eller för hela jorden, kunna bli nödvändiga och berättigade.
Men det är också på detta område som de europeiska institutionerna är som mest kraftlösa, medan de är svaga för pedantiska förordningar inom så många andra, där centralisering inte är nödvändig. De visar därmed att de inte utgör en auktoritet som krävs för de nationella staterna, deras egenheter och deras egoism, utan att de bara är slutresultatet av det. De europeiska institutionerna tjänar, liksom de nationella staterna, de privata intressena i de stora industri- och finanskoncernerna. De kan inte påtvinga dem riktlinjer som bäst behövs i samhället, med risk för att framtida generationer dör. Att bemöta de stora ekologiska problemen är fullständigt oförenligt med det privata ägandet av de stora produktionsmedlen och deras användning i det enda syftet att skapa vinst. Erika- och Ievoli Sun- affärerna visade i vilken grad de privata intressena strider emot det kollektiva intresset.
Under sådana förhållanden är det rent hyckleri att rösta för en strategi för integrerad lokaliseringspolitik för kustområdena. Vi kommer att avstå från att rösta.

Bernié
Herr talman! Alla är överens om att skydda naturområdena i allmänhet, och kusten i synnerhet, särskilt som kusterna försämras på grund av det demografiska och ekonomiska uppsvinget. Det återstår att fastställa hur detta nödvändiga skydd skall kunna inrättas. Kommer det att respektera lokalbefolkningen och deras verksamhet eller kommer man att placera naturen under skydd, såsom föreslås i nätverket Natura 2000? Vi måste självfallet inrätta skyddsräcken för att kontrollera situationen, och även undvika en anarkistisk utveckling. Vi har gjort det i Frankrike med kustlagen, vilket har gett goda resultat, även om vår gröna miljöminister Voynet just släppt igenom ett undantag i och med lagen om Korsika.
Men dessa nödvändiga åtgärder när det gäller lokaliseringspolitik måste diskuteras med de folkvalda och de berörda medborgarna, eftersom de lever på kusten dagligen, och vi måste absolut ta med dem i detta skydd om vi vill att det skall tillåtas och respekteras. Vi får inte glömma att det är de som vid Erikas förlisning organiserade och deltog i saneringen av stränderna och kusterna. Det är enligt min uppfattning bättre att övertyga än att tvinga. Man vinner i anslutning på det, och därmed i effektivitet och närdemokrati. Tvången från Bryssel är alltid suspekta och ofta inte anpassade, eftersom de utarbetats långtifrån fältet och den lokala mentaliteten. Denna närhet är fortfarande nödvändig för att förhandla och tillåta sunda åtgärder.
Vi måste även respektera lokala traditionella vanor, eftersom de uttrycker en ekonomisk, social och kulturell verklighet som är en fullständig del av kusten, och ofta är den bästa garantin för att våra naturområden skall respekteras. Konkret är det lämpligt att tillämpa subsidiaritets- och decentraliseringsreglerna, även om det krävs enhetlighet. Denna behörighet när det gäller regionalpolitiken skall förbli nationell och samla en bred lokal konsensus. Det är anledningen till att vi kommer att rösta emot betänkandet som vi anser är alltför tvingande.

Attwooll
Herr talman! Som Stihler redan har sagt är detta förslag av största vikt för Skottland. Ett av våra lokala myndighetsområden har till exempel 26 bebodda öar och en kustlinje som är lika lång som Frankrikes. I hela Skottland har 462 olika kustplaner införts, och nästan tre fjärdedelar av dem är lokala.
Medan förvaltningen av kustområden huvudsakligen måste förbli lokal, är nationella strategier för att stödja och samordna åtgärder avgörande. Vi har tur som har ett skotskt kustforum som kan utföra detta. Men ett sådant bra arbete kan undergrävas.
Som det nyligen förklarades vid Firth of Clyde-forumet saknar vi säkerhetsåtgärder - politiska eller ekonomiska - som skulle ge oss ett starkt fotfäste för att fullfölja förvaltning på längre sikt. Det är därför som kommissionens förslag är så välkommet. Jag gratulerar McKenna till att hennes betänkande har förstärkt och klargjort texten i en sådan utsträckning.

Schreyer
. (EN) Herr talman, ärade ledamöter av Europaparlamentet! Eftersom jag har tagit över anförandet från min kollega Wallström kommer jag att tala på engelska.
Kustområdet är mycket viktigt för Europa, som andra talare har sagt. Dess resurser ger oss mat, energi och hem och skapar möjligheter. Men enligt Europeiska miljöbyråns rapporter, fortsätter förhållandena i kustområdena och dess resurser att försämras. Förhållandena i kustområdena kan endast förbättras genom en koncentrerad ansträngning som berör alla nivåer av de berörda regeringssektorerna utifrån principerna om integrerad förvaltning av kustområden.
Jag skulle vilja betona att denna integrerade förvaltning av kustområden inte är ett förfarande för planering av markanvändning i sig. Det är mer en metod för att införa en konsekvent strategi för förvaltningen och användningen av kustresurserna med en upplyst delaktighet av alla intressenterna.
För att uppmuntra medlemsstaterna att ta sitt fulla ansvar när det gäller främjandet av integrerad förvaltning av kustområden, har kommissionen infört den föreslagna rekommendationen. I denna uppmanas medlemsstaterna att utveckla nationella strategier för kustområdesförvaltning utifrån en inventarieförteckning av de aktörer, lagar och institutioner som är delaktiga i förvaltningen och planeringen av kustområdena. Syftet med denna strategi är att införa en konsekvent strategi för kustområden över hela Europa, men i rekommendationen lämnas också valet av utformningen av de nationella strategierna medvetet till medlemsstaterna för att se till att varje nationell strategi är skräddarsydd för de institutionella, fysiska och sociala förhållandena inom varje medlemsstat.
I rekommendationen finns samtidigt en förteckning över ämnen som medlemsstaterna uppmuntras att ta itu med genom sina nationella strategier, som till exempel behovet av sammanhållning mellan de många planerna, politikområdena och programmen för kustförvaltningen och behovet av samordning mellan de aktörer som använder och förvaltar kusten, särskilt de med ansvar för det hav och land som utgör en del av kustområdet.
Låt mig gå över till de huvudfrågor som tas upp i de ändringsförslag som lagts fram. Jag skulle vilja börja med att notera att kommissionen kan godta många av de ändringsförslag som lagts fram. Många av de ändringsförslag som lagts fram stärker faktiskt texten genom att begrepp klargörs och genom att ytterligare information införs. Vi tackar parlamentet för att det lagt fram dessa ändringsförslag. Det finns dock vissa ändringsförslag som kommissionen inte kan godta.
I flera av de ändringsförslag som lagts fram, nämligen ändringsförslag 11, 12, 16, 18, 29, 32, 43 och 49, införs hänvisningar till framtida rättsliga gemenskapsramar. Dessa ändringsförslag är oacceptabla för kommissionen av de uppenbara anledningarna att de på förhand avgör frågan om huruvida ett tillvägagångssätt med lagstiftning krävs. Dessutom vore det inte lämpligt med en hänvisning till en rättslig gemenskapsram med tanke på den stora mångfalden med förhållanden i medlemsstaternas och kommissionens filosofi för kustområdesförvaltningen.
Kommissionens befintliga beslut att lägga fram en rekommendation baserades på en utförlig utvärdering av behoven av åtgärder på europeisk nivå genom demonstrationsprogrammet om integrerad förvaltning för kustområden och på ett brett offentligt samråd. I samma anda kan kommissionen inte godta de ändringsförslag i vilka ett tvingande språk införs. "Skall" är inte det rätta ordet i ett icke-bindande instrument, som en rekommendation, och därför kan användningen av detta ord i ändringsförslag 29, 32, 34 inte godtas av kommissionen.
På samma sätt bortser man i hänvisningarna i ändringsförslag 17, 20, 33 och 45, som visar på behovet av bindande instrument inom medlemsstaterna, från det faktum att integrerad förvaltning av kustområden bäst kan genomföras genom frivilliga åtgärder i vissa medlemsstater. Dessa delar i ändringsförslagen är därför inte heller godtagbara. I övrigt är de sex ändringsförslagen i princip eller delvis godtagbara.
Kommissionen är rädd att ändringsförslag 16 och 42 kan ge en inkorrekt och snäv bild av bredden i tillvägagångssättet med integrerad förvaltning av kustområden. I synnerhet angående ändringsförslag 25 och 47, och samtidigt som kommissionen godtar behovet av att göra alla berörda parter delaktiga, bör denna text inte begränsas till den särskilda planeringsprocessen, utan bör i större grad hänvisa till alla de aktörer som är inblandade i planeringen och förvaltningen av kustområdena och deras resurser. Kommissionen skulle också vilja notera att den inte kan godta två ändringsförslag som gör olämpliga hänvisningar till andra politikområden inom gemenskapen som det vore bättre att diskutera i ett annat sammanhang. Hänvisningen till Interreg-programmet i ändringsförslag 16 är olämplig eftersom riktlinjerna för Interreg har fastställts någon annanstans.
På samma sätt är hänvisningen i ändringsförslag 35 till den gemensamma fiskeripolitiken och till fiskegränsen på 12 sjömil inte godtagbar, eftersom den på förhand avgör diskussionen om översynen av denna politik. Dessutom är ändringsförslag 47 och 48 inte godtagbara, åtminstone delvis, eftersom de skulle kunna leda till att ohållbara traditionella metoder inklusive sådana som berör jakt och fiske bekräftas.
Angående de resterande ändringsförslagen - och denna lista är längre än den över de icke-godtagbara ändringsförslagen - kan kommissionen godta ändringsförslag 1, 3 till 10, 13, 15, 19, 21, 22, 23, 26, 27, 28, 30, 31, 37, 38, 39, 40, 41 och 46; och kommissionen kan dessutom i princip godta ändringsförslag 2, 14, 24, 36, och 44. Två tredjedelar av ändringsförslagen kan följaktligen godtas av kommissionen.
Parlamentet har sammanfattningsvis i avsevärd utsträckning bidragit till att förbättra detta förslag. Jag skulle därför vilja tacka föredraganden McKenna, och föredragandena av yttrandena från de andra utskotten för deras ansträngningar. Jag är säker på att den slutliga texten kommer att utgöra ett viktigt steg för att uppmuntra till tillämpningen av integrerad förvaltning av kustområden i Europa.

Talmannen
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.10)

