Beslut om brådskande förfarande
Talmannen. -
Jag ger genast ordet till Roure, så att hon kan delge oss yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, samt rättsliga och inrikes frågor.
Roure (PSE), föredragande. (FR) Fru talman! De 14 november lade jag för utskottets för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor räkning fram ett betänkande om ett franskt initiativ för att anta en konvention om förbättrad ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, ett betänkande som kammaren godkände.
I dag vänder sig rådet till oss på nytt, den här gången med en ny text med förslag till protokoll. Efter det extraordinära Europeiska rådet den 21 september, som ägnades åt kampen mot terrorismen, måste vi fatta beslut snabbt. Jag förstår självfallet att omständigheterna gör att Europeiska unionen så snabbt som möjligt förstärker samarbetet i kampen mot terrorismen.
Jag vill ändå lämna några kommentarer. Jag vill börja med att beklaga att rådet inte instämde i det ändringsförslag som vi lade fram, och som innebar att rätten att hävda sekretess inte skall gälla kommersiell verksamhet och finansiell rådgivning från advokater och andra juridiska rådgivare vars verksamhet är reglerad. Jag tror fortfarande att denna bestämmelse är grundläggande för ett effektivt rättsligt samarbete när det gäller att bekämpa penningtvätt. Jag beklagar också att rådet inte lyckats uppnå en överenskommelse när det gäller dubbel anklagelse.
Efter dessa förbehåll noterar jag att protokolltexten innehåller betydligt mer precisa bestämmelser om uppföljning av banktransaktioner. Jag noterar också med intresse att Eurojust i framtiden kommer att spela en stor roll för att den ömsesidiga rättsliga hjälpen skall fungera.
Efter dessa kommentarer accepterar jag naturligtvis, tillsammans med kommissionen, att Europaparlamentet i dag undantagsvis, utan betänkande och enligt det brådskande förfarandet, godkänner den text som lagts fram.
(Parlamentet biföll begäran om brådskande förfarande)
Punkten kommer att skrivas in vid torsdagens omröstning.

Vitbok om styrelseformerna i EU
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalande av kommissionen om vitboken om styrelseformerna i EU.
Jag ger genast ordet till Prodi, kommissionens ordförande.

Prodi
. (IT) Fru talman, ärade ledamöter! Den 4 september redogjorde jag för vitboken om styrelseformerna i EU i denna kammare. Redan vid det tillfället beskrev ett antal ledamöter sina reaktioner. Utskottet för konstitutionella frågor och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har dessutom börjat analysera våra förslag. Dagens diskussion äger följaktligen rum mot bakgrund av en bred debatt som redan har inletts. Låt mig därför göra ett par inledande påpekanden för att klara ut ett par missförstånd som har framkommit i diskussionen, samtidigt som jag naturligtvis är beredd att besvara alla eventuella frågor som kan dyka upp under diskussionens gång i dag.
Som bekant är det grundläggande syftet med vitboken om styrelseformerna i EU att förnya och vitalisera den institutionella triangel som för närvarande fungerar enligt gemenskapsmetoden inom ramen för det fördrag som för närvarande gäller. Vitboken integrerar och förstärker den långsiktiga politik som bedrivs av kommissionen och dess ordförandeskap till fromma för institutionella reformer som syftar till att befästa Europaparlamentets roll. Kommissionen har faktiskt alltid hävdat nödvändigheten av att det organ som är ett uttryck för folkviljan får spela en central roll inom den institutionella triangeln i balans med det organ som företräder medlemsstaterna, dvs. rådet, och med det organ som företräder europeiska offentliga intressen, dvs. kommissionen.
Kommissionen agerar dessutom till stöd för domstolen, för en europeisk union som baseras på lagen och på de mänskliga rättigheterna. Det handlar om ett konsekvent och långsiktigt engagemang från vår sida. Vårt mål är faktiskt fortfarande att befästa denna församlings legitimitet och därmed också den representativa demokratin.
Vitboken har inspirerats av detta val att förstärka den representativa demokratin och att garantera dess korrekta och effektiva funktion.
De kritiska röster som höjdes under förra veckan mot den del av förslaget som syftade till att klarlägga skillnaden mellan den lagstiftande och den exekutiva makten bygger, enligt min bedömning, på ett missförstånd. Jag hörde till exempel ledamöter som hävdade att kommissionen ville ha en in blankofullmakt vad gäller den verkställande funktionen, utanför parlamentets legitima kontroll. Det är inte sant och om man läser vitboken framgår detta klart. Kommissionen föreslår i själva verket att parlamentet, rådet och kommissionen samtliga skall ta ett steg tillbaka och återgå till att koncentrera sig på sina konstitutionella åligganden.
Kommissionen bör därför lägga fram färre och bättre riktade förslag och koncentrera sig på den verkställande funktionen. Rådet bör spela sin lagstiftande roll och inte förvandla sig till verkställande organ. Parlamentet slutligen har i första hand en kontrollfunktion när det gäller att verkställa de olika politiska programmen och när det gäller budgetpolitiken. Detta sträcker sig betydligt längre än dess roll som blott och bart medlagstiftare.
Förslagen i vitboken är med andra ord ambitiösa: de syftar till att vi äntligen skall nå fram till att de befintliga reglerna tillämpas fullt ut och dessutom att parlamentet jämställs med rådet och får en roll som sträcker sig långt utöver det återkallande av verkställande beslut, den call-back, som vissa ledamöter i denna församling ägnade särskilt intresse.
Alternativet call-back - har i själva verket det felet att det inskränker sig till att bara delvis modifiera det system som för närvarande gäller, som vi all vet har allvarliga brister, utan att råda bot på de grundläggande problemen.
Som vitboken visar krävs det i stället en strukturell förändring som klargör vem som är ansvarig för att politiken genomförs. Detta är av avgörande betydelse om man skall veta vem som skall ställas till svars i enlighet med principen om ansvarighet, vilket är en grundläggande del av de demokratiska institutionernas funktion.
Enligt vitboken tilldelar kommissionen rollen som politikens exekutör och ifrågasätter behovet av det nuvarande systemet med reglerings- och förvaltningskommittéer. Den nära förestående utvidgningen gör dessutom en granskning av kommittésystemet absolut nödvändig.
I vitboken sägs emellertid också klart ifrån att den nya lagstiftningen, som ni kommer att diskutera på grundval av kommissionens slutliga förslag, borde beskriva villkoren och begränsningarna när det gäller denna verkställande roll. I vitboken läggs dessutom till att det behövs ett rättsligt organ som tillåter rådet och parlamentet - som jämställda parter - att övervaka och kontrollera den verkställande grenens handlingar. Vi håller redan på att granska diverse olika hypoteser när det gäller hur denna mekanism kan fungera, men i denna fas verkar det lämpligare att låta det förslaget föregås av en fas av lyssnande.
Vi väntar oss med andra ord viktiga bidrag från medlemsstaternas olika rådgivande kommittéer, liksom från det arbete som bedrivs i denna församling.
I vitboken har kommissionen också försökt förbättra sin metod för rådfrågning i samband med att den utarbetar sina politiska förslag. Från vissa håll har hypotesen framförts att dessa förslag skulle äventyra parlamentets roll. Jag tycker uppriktigt sagt inte att detta överensstämmer med verkligheten och under alla omständigheter stämmer det inte överens med våra avsikter.
Det står klart att vi aldrig har föreslagit och aldrig kommer att föreslå att man skulle ersätta parlamentets eller andra demokratiskt valda institutioners roll med olika former av spontana grupperingar i det civila samhället, de organisationer som vi kallar "icke-statliga organisationer".
Dessa organisationer spelar en viktig roll som opinionsbildare och sammanhållande faktor i vårt samhälle och vi vill därför ha goda relationer med dem. Den relationen - jag upprepar - har inte något gemensamt med den roll som de demokratiskt valda institutionerna spelat, och den är för tillfället dunkel och förvirrad.
Vi måste därför bringa ordning i de nuvarande rutinerna. Det krävs framför allt riktlinjer som gör dessa rutiner möjliga att kontrollera och mer strukturerade än vad de är för närvarande. Och det krävs riktlinjer när det gäller hur vi utnyttjar experter för att utforma vår politik. Alla dessa inslag förbättrar det sätt på vilket kommissionen utövar sin initiativrätt.
Det faktum att vi förfogar över ett färdigutvecklat och begripligt system för att samverka såväl med de strukturer som är demokratiskt valda som, även om det sker på ett helt annat sätt, med det civila samhället, kommer att garantera en bättre öppenhet och en bättre effektivitet när det gäller de rådfrågningsförfaranden som för närvarande gäller.
Men under alla omständigheter kommer fördraget inte att förändras, och alla beslut kommer att tas av rätt institutioner i enlighet med de demokratiska regler som gäller. Vitboken öppnar med andra ord vägen för en interinstitutionell debatt om hur vi kan förbättra rådfrågningen för samtliga institutioner. Vi anser emellertid inte att dessa förslag är slutgiltiga och vi är med andra ord öppna för alternativa förslag och idéer, under förutsättning att de syftar till att uppnå samma resultat.
Jag har också insett att det finns en viss oro över de nya styrelseformer som föreslås i vitboken. En del är oroliga för att de skulle kunna försvaga parlamentets roll. Men en noggrannare analys av vitbokens innehåll borde kunna övertyga er om att kommissionen, precis som ni, strävar efter att förstärka parlamentets roll, och inte att försvaga den. Det är just av den anledningen som man i vitboken föreslår att vi skall inrätta nya regelsystem, till exempel olika former av självreglering, inom ramen för principer och praxis som garanterar den demokratiska kontrollen.
När det gäller att skapa reglerande organ - som enbart skulle kunna fatta tekniska beslut fall till fall - så kommer ett sådant beslut uppenbarligen att kräva lagstiftning. Parlamentet kommer med andra ord att engageras fullt ut i utarbetandet av de regler och nödvändiga garantier som krävs när vi har antagit ett sådant dokument.
Vi måste med andra ord hitta rätt balans mellan å ena sidan behovet av att bestämma våra mål och grunden för den europeiska lagstiftningen och, å den andra, att bevara vår flexibilitet och förmågan att reagera på snabba sociala och ekonomiska förändringar.
Det är i den andan som vitboken därför för första gången innehåller förslag om att knyta parlamentet till den komplexa process som det innebär att genomföra en öppen samordning. Dessa former av mellanstatligt samarbete när det gäller frågor som ligger längst fram i gemenskapens rättssystem måste med nödvändighet vila på resonemang som stämmer överens med den institutionella triangelns funktion.
Fru talman, ärade parlamentsledamöter! Den största utmaning som Europa står inför i dag är en politisk utmaning.
Det återstår inte mycket tid före toppmötet i Laeken, det toppmöte som borde kunna lägga fast kursen mot nästa regeringskonferens. Styrelseformerna är redan en del av den diskussionen. Att ändra institutionernas sätt att arbeta - vilket är syftet med vitboken - och att reformera institutionerna själva - syftet med de framtida ändringsförslagen till fördragen - är naturligtvis två olika frågor, men med nära anknytning till varandra.
Det är av den anledningen jag säger att diskussionen om de alternativ som redovisas i vitboken om styrelseformerna utgör en första fas i diskussionen om unionens framtid.
Denna fas, även om den utspelas inom ramen för det gällande rättssystemet - och därmed med de begränsningar som detta medför - får inte reduceras till en rent akademisk debatt utan den måste leda fram till konkreta och precisa operativa förslag. På så vis kommer de europeiska medborgarna att få större förtroende för unionens sätt att arbeta. Detta är av avgörande betydelse. Vi måste omedelbart återvinna våra medborgares förtroende genom att korrekt och effektiv utnyttja de befintliga reglerna. När det är gjort kommer vi med större rätt att kunna kräva de ändringar av fördragen som krävs.
Men att agera snabbt får inte betyda att vi handlar utan att ge tid för alternativ och synpunkter att mogna, framför allt de förslag som läggs fram i denna församling. Det betyder med andra ord att jag inte har för avsikt att lägga fram några förslag innan ni har utarbetat era yttranden i de olika frågor det gäller.
Kommissionen är väl medveten om att den öppna förnyelseprocess som föreslås i vitboken endast kan föras till ett lyckligt slut om Europaparlamentet och rådet har den politiska vilja som krävs för att göra en gemensam ansträngning och att därvid börja med att ändra vårt sätt att arbeta inom ramen för det gällande fördraget.
Jag är med andra ord positiv till sådana former för dialog mellan unionens olika institutioner - vid behov också i en för kommissionen, parlamentet och rådet gemensam arbetsgrupp - som syftar till att grundligt analysera våra förslag vad gäller styrelseformerna.
Tills vidare tackar jag uppriktigt för ert engagemang och för ert stöd.
(Applåder)

Schwaiger
Fru talman, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Europeiska unionen har under de 51 år den existerat, alltsedan början av den europeiska enandeprocessen, alltsedan Robert Schumans förklaring, en lång framgångsrik historia bakom sig. Via den gemensamma marknaden, den gemensamma valutan och ansatserna i den europeiska utrikes- och säkerhetspolitiken har vi blivit ett område av fred, rättvisa och säkerhet, och vi är här en förebild för många regioner i världen. Men varför blir de olika institutionernas agerande i Europeiska unionen inte så väl mottaget hos våra medborgare som man egentligen kunde förvänta sig? Varför saknas det så ofta en positiv resonans? Frågan inställer sig naturligtvis genast: Vad är det för fel på Europeiska unionens image utåt, och vad är det för fel med sättet som vi sammanställer och genomför vår politik på?
Denna frågeställning är naturligtvis grundvalen för kommissionens dokument, för kommissionens vitbok av den 25 juli i år, och vi är mycket glada över att kommissionens ordförande Prodi i dag för andra gången diskuterar denna fråga med oss och - som nyss har skett - även erbjuder samarbete i en gemensam arbetsgrupp. Jag anser att det är ett utmärkt förslag, som vi egentligen bör ta fasta på snabbt och konstruktivt.
Frågan är alltså: Varför är denna image bland allmänheten i Europeiska unionen - jag vill inte säga så dyster, men så full av fläckar, trots att vi inte kan säga att Europeiska unionen går från misslyckande till misslyckande? Jag tror att det är avgörande, det som kommissionen säger i början av vitboken, nämligen att man åter måste koncentrera sig på sin kärnverksamhet. Kommissionen får inte trassla in sig i en mängd enskilda förslag och beslut, där man i praktiken inte alltid exakt kan urskilja den röda tråden i strategin för de gemensamma politikområdena.
Här inställer sig ännu några frågor för min del, som vi först måste fördjupa oss i, innan vi kan finna de erforderliga svaren på dem. Vi noterar gärna att kommissionen har underkastat sina hittillsvarande åtgärder - jag tror att det är nödvändigt för alla institutioner - en kritisk inventering och sedan, efter diskussion med oss, även kommer att acceptera de nödvändiga förändringarna.
Vi stöder också kommissionens avsikt att koncentrera sig på vissa områden, varvid vi dock måste säga att kommissionen då även måste åstadkomma ett motsvarande pressarbete. Man måste entydigt och klart förklara för medborgarna vilken den europeiska lagstiftningen är och hur den skall genomföras.
En annan viktig punkt spelar här en roll. Det är ingen mening med att kommissionen - och jag tror att man nu också redan i stor utsträckning har frångått detta - bildar egna understrukturer i områdena. Man bör vid genomförandet av gemenskapens lagstiftning stödja sig på de befintliga statliga organen på det nationella, regionala och lokala området. Det bör inte vara så att kommissionen organiserar även det direkta samarbetet ända ned till det minsta förvaltningsområdet och till den sista medelstora staden; detta samarbete är viktigt för informationen till medborgarna, men det bör också finnas en motsvarande interaktion. Kommissionens ramlagstiftning bör motsvara möjligheten till genomförande på den regionala och nationella nivån, och här tycks det mig som om kommissionens första förslag av den 25 juli alltför mycket suddar ut de olika nivåerna. Därför: Samreglering? Öppen samordning? I vilken utsträckning skall man ha europeiska byråer, eller skall man inte ha det? Alla dessa frågor borde vi också diskutera i vår gemensamma arbetsgrupp.

Swoboda
Fru talman, herr kommissionsordförande, herr ordförande! Hjärtligt tack för er rapport i dag! För varje gång närmar vi oss varandra och ståndpunkterna blir mer gemensamma. Men ännu har vi inte kommit så långt; det finns en springande punkt där vi enligt min åsikt skiljer oss åt.
Ni har i dag klart bekänt er till den parlamentariska demokratin i en form, som naturligtvis har betydande konsekvenser för hela arbetet, i synnerhet också för den roll som det s.k. civila samhället spelar. Det är ju ett annat något dimmigt begrepp, liksom för övrigt också governance, men governance använder man där det inte finns parlamentariska demokratier eller knappast kan finnas några, till exempel just i samband med the global governance. Det civila samhället, även det har ni klargjort, tror jag - där måste vi insistera på att det har en rådgivande funktion, en stödjande funktion, en hjälpande funktion, men i centrum av demokratin, så som vi förstår den, står just Europaparlamentet och naturligtvis de nationella parlamenten. De är, som ni också har sagt, ett uttryck för folkviljan, det vill vi vidhålla.
Den springande punkten, där det också fortfarande finns skillnader, är frågan om de alternativa formerna för regleringen. Vi är inte så förmätna att vi tror att bara parlamentet kan reglera, att bara parlamentet kan ta fram passande bestämmelser, även detaljbestämmelser. Men frågan om vilken ramen är, vilka detaljerna är, vilket det politiska syftet är, vilket det tekniska genomförandet är - det är en mycket känslig fråga! Därför måste jag insistera på att vi som parlament i varje fall alltid rådfrågas i denna fråga och att det inte är kommissionen som beslutar om det, utan att det måste vara ett gemensamt beslut, ett slags internationell överenskommelse mellan rådet, parlamentet och kommissionen. Det gäller i synnerhet den call back-ståndpunkt som vi också behandlat i dag.
För att säga det helt klart och tydligt, behöver vi båda delarna: Vi behöver en call back-ståndpunkt från parlamentet i samband med alternativa former för regleringen, och vi behöver en reform av kommittésystemet. Vi kan acceptera det som angetts i vitboken, nämligen en reform av kommittésystemet, men det räcker inte. Det är en nödvändig, men inte någon tillräcklig förutsättning för att beslutsprocessen på parlamentarisk nivå skall bli mer demokratisk. Därför hoppas jag att jag också har förstått er rätt, nämligen att ni, herr ordförande, i Laeken inte kommer att lägga fram något utan att innan dess ha diskuterat det med parlamentet och inhämtat parlamentets åsikt. Ni sade det rent allmänt, det är bra; men jag ser av er nick att ni också menar det, och redan det är ett stort framsteg gentemot förra gången. Därför vill jag också tacka er så hjärtligt.
Avslutningsvis, för att klargöra ytterligare en sak: Det handlar inte om att vi som parlament vill blanda oss i kommissionens ansvar för genomförandet eller verkställandet. Men det som vi absolut verkligen avvisar är kommissionens försök - det finns sådana - att blanda sig i ansvaret för lagstiftningen, att tillägna sig en del av ansvaret för lagstiftningen. Det framgår av flera bestämningar och fraser i vitboken, och då måste vi säga "nej". Den verkställande makten ankommer kommissionen, men den lagstiftande ankommer parlamentet och rådet, och det insisterar vi på!

Malmström
Fru talman! Stödet för Europeiska unionen minskar i snart sagt varje medlemsland. I kandidatländerna sjunker entusiasmen inför utvidgningen. Tilltron till de europeiska institutionerna är låg, och avståndet mellan "dom i Bryssel" och "oss här hemma" kan kännas väldigt stort för den enskilde medborgaren. Vi är alla plågsamt medvetna om detta, och det glädjer mig att i kommissionens vitbok finna ett så stort mått av självkritik.
Den liberala gruppen välkomnar vitboken om styrelseformerna i EU. Dessa förändringar är en viktig del i det stora reformarbete vi står inför de närmaste åren för att göra EU mer lättillgängligt, effektivt och demokratiskt. Vi är mycket positiva till ansatsen i vitboken. Den pekar ut problemen och visar på var förändringarna behövs.
Några av de övergripande förslagen ligger helt i linje med vad liberalerna har drivit i flera år. Öppenheten och insynen måste öka. De nya regler som tidigare i år antogs enligt artikel 255 är ett första steg på vägen. Beslutsprocesserna måste förenklas och göras tydligare. Regionerna, också den lokala nivån, måste involveras i ett tidigare skede av besluten, och vi måste finna mekanismer för att regelbundet konsultera dem. Det är trots allt i regioner och kommuner som majoriteten av EU:s beslut skall implementeras. Det är också mycket positivt att kommissionen vill arbeta mer med ramlagstiftning och stärka subsidiaritet och proportionalitetsprincipen.
Konkretiseringsnivån i vitboken är dock låg. Hur exakt skall detta åstadkommas? Hur skall den enskilde medborgaren känna sig mer delaktig i besluten? Och hur, inte minst, skall kommissionen gå till väga för att hantera det attitydskifte, den kulturrevolution, som måste till i kommissionen för att alla reformer skall kunna bli verklighet? Vi vet att många av Kinnocks utmärkta reformförslag stött på ett närmast formidabelt motstånd. Byråkratier - kommissionen är en stor byråkrati - förändras långsamt. Många är otåliga att se resultat. Vi har inte råd att misslyckas.
Vitboken ligger nu ute på remiss. Jag hoppas att många kommer att känna sig manade att svara och komma med synpunkter inför del två. Parlamentet kommer att ta fram ett betänkande. Det var dessutom väldigt positivt att höra att Prodi föreslog en gemensam arbetsgrupp mellan institutionerna för att följa upp detta. Jag hoppas att kommissionen, tillsammans med parlamentet, också vill arbeta aktivt för att sprida kunskap om vitboken och inte förväntar sig att medborgarna bara av en slump skall finna den på hemsidan.
Tack för denna första del. Vi ser fram emot del två.

Voggenhuber
Fru talman! Ordförande Prodi! Nästan alla talare har här ställt frågan - och det har ni själv också gjort - varför EU:s image inte är sådan som man förväntar sig, och varför människorna har allt mindre förtroende för EU. Jag är egentligen förvånad över att det då alltid låter som om man känner sig kränkt och missförstådd, som om det vore orättvist, och även svaren på detta fenomen har en mycket faderlig ton. Det sägs handla om att förklara lite bättre för människorna, det sägs handla om att bättre klargöra vår politik för människorna. Till skillnad från kollegan Swoboda tror jag inte att vi verkligen har kommit längre i denna sak.
Det är ett mycket vagt begrepp, dessa goda styrelseformer, och det ni lovar är inte helt tydligt för människorna. Ni utlovar öppenhet och insyn och samråd, men, herr kommissionsordförande, det är inte det som det handlar om. Det stora missförståndet - jag skulle nästan vilja kalla det ett historiskt missförstånd - består i att denna kommission inte har något begrepp eller något koncept för en europeisk demokrati. Den har inte något koncept eller något begrepp för en demokrati i överstatlig betydelse.
Alla dessa beskyddande idéer, som ni här utvecklar, går vid sidan av det faktum att ni inte har mod - inte haft det under flera år - att peka på de demokratiska bristerna i Europeiska unionen med den klarhet och skärpa som krävs, så att ni också inser att kommissionen måste avstå från viss makt, om vi skall få någon europeisk demokrati, och att ni också tillsammans med detta parlament i betydligt mer väsentliga frågor måste gå upp på barrikaderna, exempelvis när det gäller att förbereda ett författningsförfarande och dess väsentliga innehåll.
Nej, en verklig uppgörelse med missnöjet skulle ägnas åt krisen med legitimationen. Vi styr fortfarande människorna med förordningar, eftersom vi inte har modet att säga att vi under lång tid har stiftat lagar. Vi kallar dem förordningar, eftersom den demokratiska legitimiteten för dessa lagar är mycket skör, eftersom någon maktfördelning inte förverkligats, eftersom inte något offentliggörande av lagstiftningen har förverkligats, eftersom bindandet av förvaltningen till lagarna inte förverkligats och det i stället uppstått ofantliga tolkningsspelrum som inte kan förenas med demokratiska principer och eftersom vi till många delar - exempelvis i fråga om kommittéförfarandet - har en irreguljär förvaltning och inte någon reguljär, utan tjänsteföreskrifter, utan klara lojaliteter, med mycket oklart manipulerbart tillsättande av tjänstemännen på dessa områden.
Herr ordförande! Ni kan inte ta upp frågan om den goda teknokratin i diskussionen om demokratin. På samma sätt som det inte finns någon god diktatur, så finns det inte heller någon god teknokrati. Ni måste ställa frågan om en europeisk demokrati, enligt kommissionens ståndpunkt i denna process.

Kaufmann
Fru talman, herr kommissionsordförande! Det gläder mig mycket att vi i dag har tillfälle att på nytt gemensamt diskutera vitboken, ty europeiska styrelseformer - även kallade governance - är i själva verket en central fråga, och enligt min synpunkt - det vill jag också säga mycket tydligt - beror i hög grad också Europeiska unionens framtidsmöjligheter av denna problematik. Jag kan här bara ge min kollega Voggenhuber rätt: För mig är det centrala med hela debatten om governance frågan om demokrati, stärkandet av demokratin och framför allt också stärkandet av medborgarnas rättigheter, i synnerhet i den anda som finns i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Ty en sak är klar: Den bästa politiken duger ingenting till, om den inte når medborgarna eller om vi har ett tillstånd som det vi nu har, där man säger att det som de gör där i Bryssel ligger långt ifrån mig och de dagliga bekymmer som jag har!
Jag tror, herr kommissionsordförande, att medborgarna med all rätt förväntar sig två saker: för det första en öppenhet i fråga om besluten och för det andra också klarhet när det gäller det politiska ansvaret för besluten. Jag tror att detta måste vara den centrala utgångspunkten för gemensamma överläggningar, både för kommissionen och naturligtvis för de andra institutionerna. Låt mig ta upp exemplet med öppenhet. I vitboken talas det om ett tungrott system med nästan 700 rådgivande kommittéer, som kommissionen stöder sig på. Om jag minns rätt, tog ni själv redan i vitboken om reformen av kommissionen upp just denna punkt och tillkännagav också där redan i juni i år att ni skulle offentliggöra dessa rådgivande kommittéer. I den nuvarande vitboken ställer ni i utsikt att dessa kommittéer skall offentliggöras i slutet av året. Jag är för detta - ja, obetingat! Det är en fråga om öppenhet, det kan kanske också hjälpa till att minska fördomarna gentemot det arbete som kommissionen eller de andra institutionerna utför. Men att offentliggöra rådgivande kommittéer är en sak, att ta över det politiska ansvaret för beslut är, enligt min åsikt, en annan sak.
En andra punkt i vitboken, som jag vill ta upp, är stickordet samråds- och dialogkultur. Ja, jag anser att det är ett mycket bra förslag. Jag tror att både kommissionen, rådet och parlamentet skulle göra rätt i att gemensamt tänka över hur man kunde åstadkomma en ny samråds- och dialogkultur och därvid i högre utsträckning inbegripa det civila samhället. Jag anser att det är bättre om kommissionen inte föreslår en uppförandekod för sig själv med miniminormer för samråd, utan om vi gemensamt kunde tänka över om det inte inom ramen för ett interinstitutionellt avtal funnes möjligheter för alla tre institutionerna att gemensamt åta sig det. Ni talade tidigare om en sådan dialog, om att man eventuellt kunde utnyttja en arbetsgrupp, och jag skulle gärna vilja ta fasta på denna impuls.

Dell'Alba
Fru talman, ordförande Prodi! Jag gör mitt inlägg som företrädare för de radikala parlamentsledamöterna.
Fru talman, vilket intryck tror ni det gjorde på unionens medborgare när de efter attentaten i New York och Washington fick se Chirac, Blair och Fischer rada upp sig i Washington, samtliga de europeiska ledarna, och på sista plats, eller nästan - och det var verkligen inte deras eget fel - det nuvarande ordförandeskapet samt ordförande Prodi? Och det verkar som om till och med Berlusconi kommer att resa dit på måndag, vilket inte vill säga lite.
Detta beskriver redan i sig ett grundläggande problem som kommer att bestå till dess vi skapar den bild av unionen - och antingen skapar vi den eller så skapar vi den inte - som kommissionen enligt min mening borde sträva efter att skapa - och här håller jag med Voggenhuber - i stället för att komma med en massa fraser som riskerar att bli svåra att tolka. Detta gäller framför allt konventet som vi hoppas skall bli något positivt och ett faktum som leder till att denna union förstärks. Kommissionen bör med andra ord koncentrera sig på de avgörande problemen, som hur unionen skall företrädas externt, dess roll, hur den skall återta sin roll som motor i det europeiska integrationsarbetet, något som är på väg att gå förlorat och som vi riskerar att förlora än mer, och våga lägga fram ambitiösa förslag, till exempel genom att ställa frågan: vilket är unionens ansikte utåt? Framför allt med tanke på att vi inte kan ha tio olika ansikten i ärenden som är av så internationell natur.
Detta är det budskap jag vill rikta till er, herr ordförande: fler konkreta förslag, starkare förslag, även när det gäller fasen efter Laeken.

Farage
Fru talman! Är inte den verkligen anledningen till denna eleganta broschyr och denna debatt i dag, det faktum att Nicefördraget är dött? Det såg det irländska folket till, och ni vet att om ni skulle fråga dem igen så skulle de förkasta det en andra gång. Det är intressant att notera att de var det enda folk som fick frågan om huruvida de ville ha fördraget eller inte.
Det är därför vi har vitboken om styrelseformer i EU och därför som ni vill genomföra de institutionella förändringarna, med hjälp av en annan metod. Det enda sätt på vilket ni kommer att uppnå det deltagande i detta europeiska projekt som ni vill ha är genom samtycke. Med det menar jag inte kammarens samtycke, utan de vanliga röstarnas samtycke i Europa. Låt oss ha fler folkomröstningar i alla medlemsstater. Det är det enda sättet att uppnå demokratisk legitimitet. Sättet att bekämpa det demokratiska underskottet på är att ge människor en chans att uttrycka sin åsikt.

Cederschiöld
Fru talman! Det finns all anledning att utveckla tankarna kring hur Europa skall gå vidare, men man måste också veta vad man skall utveckla. Det skall inte omfatta allt, utan bara det som inte kan skötas bättre på nationell, lokal eller individuell nivå, såsom inre marknad, gemensam valuta, yttre och inre säkerhet, gränser, tullar och vissa miljöfrågor.
Än så länge är demokratiförslagen inte tillräckligt konkreta. Vi behöver därför institutionsövergripande samarbete för att gå vidare. Vi måste basera oss på en tydlig maktdelning, där politiskt ansvar kan utkrävas. Målen behöver förtydligas och initiativen anpassas därefter. Möjlighet att utkräva ansvar är nödvändigt i ett rättsstatligt, demokratiskt system, och det förutsätter en gemensam värdegrund med tydliga riktlinjer.
En effektiv europeisk demokrati kräver diskussioner över språk- och nationsgränser och därtill anpassad skola och anpassade medier. Den föreslagna flernivådemokratin kan bidra till legitimitet och bättre förtroende, men den får inte urarta i förhandlingsdemokrati eller korporativism som så ofta får inslag av korruption. Samarbetet med det civila samhället kan göra politiska åtgärder mer ändamålsenliga, men politikerrollen måste tydligt skiljas från det civila samhället.
Vi hoppas nu att kommissionen i fortsättningen skall följa värderingarna i förslaget och inför varje initiativ ställa fyra frågor. Är åtgärden proportionerlig, dvs. lagom i förhållande till de problem som skall lösas? Speglar lösningen den europeiska demokratin? Är förslaget i linje med EU:s vision och grundprinciper? Kan ansvar utkrävas?
Ju mer medborgarna inbegrips i det europeiska samarbetet desto bättre. Tro dock inte att legitimitet i sig skapar demokrati, utan det är demokrati som skapar legitimitet.

Van den Berg
Fru talman! Swoboda har tydligt formulerat PSE-gruppens hållning och lagt fram ett tydligt förslag till kommissionen. Som skuggföredragande för PSE-gruppen för vitboken om reformeringen av styrelseformerna i EU i utskottet för konstitutionella frågor skulle jag nu gärna vilja förklara vår ståndpunkt utifrån mitt perspektiv.
Vi säger ja till ert förslag om ett effektivare styrelseskick genom att inrätta autonoma kontor, förslagen om att möjliggöra samreglering och självreglering, viljan att rådfråga företrädare från vissa sektorer och förslaget i fråga om rätten till information, deltagande, rådfrågning av och genom medborgare och det civila samhället.
Men vi säger nej till en uppgörelse mellan intressegrupperna och Europeiska kommissionen utan parlamentarisk kontroll. Det är inte vår föreställning om demokrati. Vi vill i förväg tillsammans med kommissionen och rådet besluta när det är nödvändigt med detaljerad lagstiftning, när det räcker med ramlagstiftning, och när vi kan tillåta en form av samreglering eller självreglering.
Naturligtvis kommer det i många fall att vara bra att delegera tekniska detaljer till kommittéförfarandet. Men då måste det verkligen handla om tekniska detaljer, och det får inte längre finnas någon politisk komponent kvar. Dessutom måste "callback-mekanismen" vara fastställd i förväg, som Europaparlamentet kan falla tillbaka på om så behövs.
Att koppla in de samhälleliga aktörerna i samband med själv- och samreglering kan vara ett mycket effektivare sätt att arbeta. Det är inte enbart i fråga om beslutsprocessen som vi skall rådgöra med sektorerna. I vissa fall kan till och med icke-kommersiella samhällsorganisationer också spela en roll vid genomförandet. Men om sektorerna får sig vissa uppgifter tilldelade måste kontrollen från Europaparlamentets sida alltid vara tydlig, och Europeiska kommissionen måste bära ansvaret. Tydlighet kommer alltid att förbli villkor nummer ett.
Dialogen med de samhälleliga aktörerna måste vara konkret och ge resultat. Den får inte bli någon "pratcirkus" som hela tiden återupprepar sig. För medborgaren och för PSE-gruppen är det resultatet som räknas: en demokratisk kontroll och en identifierbar politisk prioritering som genomsyrar det europeiska styret. För närvarande är beslutsprocessen i EU för diffus och för långsam, vilket skapar alienation. PSE-gruppen föreslår, även i utskottet för konstitutionella frågor, att ni nu får ett genombrott till stånd. Detta är möjligt, och det måste ske redan före toppmötet i Laeken. Kommissionen måste då sluta ett avtal med Europaparlamentet som kan genomföras mot slutet av det spanska ordförandeskapet. Nu är det återigen kommissionens tur att göra ett drag. Vi räknar med er, herr Prodi.

Procacci
Fru talman, herr kommissionsordförande! Vid ett första påseende kan det verka som om vitboken är förankrad i ett i huvudsak tekniskt innehåll. Men om vi i stället ser till orsakerna till att vitboken har utarbetats, anledningar som borde ha fått större utrymme i själva texten, så inser vi att vitboken har en politisk själ av stor tyngd och brännande aktualitet. Redan i debatten om G8 i denna kammare kunde vi konstatera att globaliseringen, som på alla andra områden framskrider i snabb takt, har svårt att också omfatta politiken, som därför förblir inadekvat och utvecklas långsamt jämfört med vad som sker inom andra sektorer. Detta är utan tvekan en av grundorsakerna till den omfattande bristen på förtroende från medborgarnas sida när det gäller institutioner på alla nivåer, från de lokala till de europeiska och de globala. Och för övrigt, vad är det folket i Seattle, Göteborg och Genua kräver, bortsett från de mest extrema ståndpunkterna, vad är det de kräver av politiken, om inte att den skall styra globaliseringen? Och vilket svar kan vi ge i dag, om inte vår egen otillräcklighet?
Projektet Europeiska unionen är utan tvekan för närvarande det enda konkreta exempel som skulle kunna motsvara dessa krav, men ännu i dag har den inte fullt ut utvecklat sina demokratiska möjligheter. I det avseendet utgör vitboken ett viktigt instrument under förutsättning att den kan finna sin motsvarighet i en beredvillighet från parlamentets sida när det gäller att peka ut de reformer vad gäller innehåll och organisation som gör att unionen kan rekonstruera och vitalisera det demokratiska europeiska medborgarskapet.

MacCormick
Fru talman! Jag skulle vilja föra debatten vidare till ett område som inte har diskuterats särskilt mycket, och till de kommentarer som Prodi gjorde i sitt inledningsanförande om de regionala faktorerna. Jag skulle särskilt vilja göra det utifrån min egen valkrets Skottlands ståndpunkt, men inte enbart från den ståndpunkten.
När man tänker på Skottland är det intressant att notera att omkring 80 procent av de befogenheter som det skotska parlamentet utövar berör områden inom vilka Europeiska unionen har delad befogenhet. När vi stiftar lagar här är det skotska parlamentet och den skotska regeringen bundna av dessa, och måste införa dem; det är helt riktigt, och detsamma gäller för andra liknande regioner. Men det kan ibland få löjliga följder, till exempel när miljölagar är för detaljerade för att tillåta ett förnuftigt lokalt omdöme när det gäller att anpassa allmänna principer till lokala förhållanden. Vattenproblemen på ön Islay eller Strathspeys dalgång går knappast att jämföra med problemen i Rhenbäckenet. En inställning med "en-storlek-passar-alla" till vattenlagstiftning kan få absurda följder, till exempel när det gäller den skotska maltwhiskyindustrin, trots att den varit påvisat miljövänlig i över 200 år.
I vitboken anges det, liksom kommissionär Prodi angav i morse, att kommissionen kommer att höra regionala och lokala regeringar tidigt i processen med utformningen av politiken, och försöka lagstifta så att den lokala kunskapen effektivt används i genomförandeprocessen. Detta är mycket riktigt och mycket välkommet, även om det var synd att han bara ägnade denna fråga en mening i sitt inledningsanförande. Många av oss hade hoppats att vitboken skulle innehålla ett mycket starkare uttalande, särskilt när det gäller de så kallade partnerregionerna, som utövar sina egna konstitutionella lagstiftningsbefogenheter.
Europa kommer att misslyckas med att återvinna eller behålla unionsmedborgarnas tillgivenhet - och det inkluderar den skotska befolkningen och våra motsvarigheter i många liknande länder, som till exempel Katalonien, Flandern, Wales, Galicien, Baskien - såvida inte de regionala och lokala regeringarna, med vilka människorna i dessa områden slutligen identifierar sig, är fullt respekterade partners inom Europas styre. Vårt land och vår befolkning är lika stora som många av de befintliga medlemsstaterna, lika stora som många av de anslutande staterna, och större än en hel del av dem.
Det sägs ofta att stora, viktiga regioner i stora länder lyckas bättre i unionen än små medlemsstater. Det tvekar jag på, och inget i vitboken har ännu övertygat mig om att detta stämmer.

Beazley
Herr Prodi! Er vitbok om styrelseformerna i EU är en viktig milstolpe, men min kollega Dell'Alba påpekade för er i en tidigare diskussion angående en teknisk fråga att, även om ordet "governance" (styrelse) kanske är mycket vanligt i det engelska och franska språket, är det rätt så oklart inom den italienska politiska kulturen. Om så är fallet, kanske vi måste få igenom budskapet på vart och ett av EU-språken. Vi kanske borde uppmärksamma de språk i vilka ordet "gouvernance", som först användes av Sir John Fortescue i England på fjortonhundratalet, när den politiska klassen i England talade franska, förstås mindre tydligt än på engelska och franska. Vi borde titta på den punkten.
När jag läste er vitbok slog det mig att syftet med det första skedet av återhämtningen i uppbyggnaden av Europa på ett sätt är att kommissionen själv skall återvinna sitt självförtroende och sin värdighet. Jag vill berömma er herr Prodi, och era kolleger Patten och Barnier med flera, för att ni har lyckats återupprätta denna värdighet efter era föregångares avgång. Som ni vet - och ni uppmärksammade detta i ert anförande - finns det emellertid betänkligheter i parlamentet när det gäller att respektera den institutionella triangeln.
Det finns farhågor om er användning av det civila samhället, vilket vi alla vet egentligen innebär att lobbygrupper rådfrågas. De mest effektiva lobbygrupperna gör sitt jobb, vilket inte är att företräda samhället i stort - det är en uppgift för detta valda parlament - utan att företräda sina egna kapitalintressen. Så jag är rädd att det faktum att ni uppmärksammade denna oro inte har mildrat våra farhågor, och att vi kommer att fortsätta att insistera på att det är vi, de valda ledamöterna i denna kammare, som företräder intressena för samhället i stort, och ni borde inte inrätta grupper som möter kommissionen direkt, som utvecklar politiska linjer, och som sedan skickar dessa vidare till oss för att vi skall godkänna dem.
Det är inte så vi uppfattar den parlamentariska demokratin. Det är synd att Farage har gått. Han tror uppenbarligen inte på den parlamentariska demokratin. Han vill ha en folkomröstning var femte minut. Det är absurt att så snart premiärministern i mitt eget land, Tony Blair, repar mod att konfrontera finansministern, Brown, kommer vi i en folkomröstning att tillfrågas om huruvida vi vill gå med i den gemensamma valutan eller inte. Kan ni föreställa er att vår finansiella och ekonomiska framtid skall diskuteras på pubar över hela landet? Detta är en uppgift som borde utföras av valda politiker.
Vad gäller er vitbok, borde Europaparlamentet och kommissionen vara partners när det gäller uppbyggnaden av Europa, och inte rivaler. Om vi drar oss till minnes er företrädare Jacques Delors dagar, hade han ett tydligt program, en vision: 1992 års inre marknad. Han ställde upp en tidsram och omvandlade denna vision till verklighet. Vi måste göra detsamma med utvidgningen och med den konstitutionella reformen och utvidgningen, och det konstitutionella fördjupandet.
Till sist herr Prodi, kommer ni att inrätta en allmän plattform för ledarna för de kandidatländer som kommer att ansluta sig till EU? Jag vet att ni redan har träffat den nye polske ledaren, men allmänheten i stort måste se i praktiken att vi har en vision av ett helt fullständigt, förenat Europa och att ni, parlamentet och rådet arbetar tillsammans för att uppnå detta.
(Applåder)

Roth-Behrendt
Fru talman! Jag måste först applådera Beazley för hans utmärkta tal. Herr Prodi, jag tackar er för att ni här i dag klargjort att ni inte kommer att lägga fram några förslag om att ändra den institutionella situationen utan en klar avstämning om detta med Europaparlamentet som direktvalt organ, och utan dess godkännande. Det är mer än vi hittills har fått höra, och det gläder jag mig åt.
Samtidigt tackar jag er för att ni försökt att undanröja missförstånd. Men några återstår fortfarande för mig. Jag hoppas att ni i ert svar också kan undanröja dem. Ni sade att det skulle komma färre förslag från kommissionen. Det finns ingenting att säga om detta, bara ni förklarar för oss hur det nya vakuumet skall fyllas. Ty ni vet och jag vet och mina kolleger vet: I fördragen från Maastricht, Amsterdam och Nice har det klart fastslagits hur Europaparlamentets roll på det lagstiftande området ser ut, och vilken roll som kommissionen och rådet spelar.
Om ni nu säger att det kommer att bli färre förslag från kommissionens sida, betyder detta att ni exempelvis vill lägga fram ramförslag? Herr Prodi, om ni vill göra det måste ni se till att det finns en återkallningsmekanism, en call back-mekanism och en reform av kommittésystemet. Detta är inte, som ni sagt, någon nackdel med det nuvarande systemet, utan det är en absolut nödvändighet för de idéer eller förslag som ni har för framtiden. Ingen i parlamentet skulle vilja ha ramförslag, men om ni vill ha dem, måste ni låta dem åtföljas av anständiga demokratiska åtgärder, som inte kränker parlamentets rättigheter.
Ni säger att ni vill ha fler moderna åtgärder, exempelvis frivilliga egna åtaganden; det vill ingen här i parlamentet ha. Men, om ni ändå vill ha det, måste ni skydda och säkerställa de demokratiska rättigheterna inom Europeiska unionen, så att det finns ett interinstitutionellt avtal där det ses till att ingenting inkräktar på parlamentets, rådets och kommissionens rättigheter.
Ni sade att vitboken öppnar vägen för en interinstitutionell debatt. Ja, det gör den. Men jag ber er, herr Prodi, att här klart säga att ni inte vill gå tillbaka bortom fördragen från Maastricht, Nice och Amsterdam och att ni betraktar det jag här har berört på samma sätt som majoriteten av kollegerna. Inte någon lagstiftningsdel får ske utan att Europaparlamentet är delaktigt. Det får inte finnas några frivilliga egna överenskommelser och det får inte finnas något ramavtal, utan att demokratin är skyddad.
(Applåder)

Clegg
Herr talman! Jag har tre punkter. För det första är denna vitbok en aning mer anspråkslös än dess titel gör gällande. När ni först lockade oss med föresatsen att lägga fram denna vitbok för över ett år sedan, blev vi alla mycket entusiastiska över tanken med att få något slags storartad konstitutionell blåkopia. Faktum är att ni mycket klokt har utarbetat en vitbok om god förvaltningssed, snarare än en blåkopia om styrelse eller konstitutionell styrelse som helhet, och denna pragmatiska och fokuserade inställning kan lovordas på många sätt.
För det andra välkomnar jag i hög grad ert uttalande i dag om att ni vill inrätta en interinstitutionell arbetsgrupp. Jag har alltid ansett att det var ett misstag att försöka behandla styrelse som om det vore en lagstiftning som först lades fram av kommissionen och som institutionerna sedan stred om sinsemellan. Detta är inte någon vanlig lagstiftning, utan en intensiv politisk debatt som kräver ett intensivt politiskt och samarbetsvilligt tillvägagångssätt mellan institutionerna.
Min slutliga punkt är en punkt som ni berör med en viss artighet i vitboken. Jag kommer att vara mindre artig: vi kan göra så mycket vi vill på europeisk nivå - i Strasbourg och i Bryssel - för att förbättra förvaltningen och styrelsen, och för att göra våra beslut mer begripliga, legitima och förståeliga. Men så länge som de nationella politiska institutionerna och de nationella politiska kulturerna fortfarande stöps i 1800-talsformen, och dessa antingen låtsas att EU inte existerar eller är något avlägset rymdskepp, kommer vi aldrig att göra stora framsteg i detta hedervärda företag med att förbättra styrelsen. Styrelse kan endast byggas upp sten för sten från grunden, från den lägsta nivån, från våra nationer och regioner. Det är där vi borde börja.

Medina Ortega
Herr talman! Jag anser att Roth-Behrendt har uttryckt den centrala punkten i parlamentets oro.
Parlamentet motsätter sig inte att kommissionen inrättar så många rådfrågande organismer som den har lust med, att den sammanträder med alla icke-statliga organisationer som den vill, att den rådfrågar alla möjliga människor via Internet och att den talar personligen med alla medborgare. Vi tycker att det är bra och vi borde antagligen göra detsamma.
Det som oroar oss är den andra delen av vitboken, närmare bestämt förslagen till förbättringar av gemenskapens regelverk. Europeiska unionens fördrag - vilket Roth-Behrendt påtalade - grundas på ansvarsfördelning. Artikel 6 i fördraget handlar om de nationella konstitutionella principerna. Alla de nationella lagstiftningarna grundas på principen om ansvarsfördelning, enligt vilken den lagstiftande makten ligger hos de folkvalda organen.
När det gäller de europeiska institutionerna finns det två folkvalda organ: parlamentet, till vilket det sker direktval, och rådet, som utgörs av ministrar som är ansvariga inför de nationella parlamenten. Kommissionens roll i Europeiska gemenskaperna är att vara det verkställande organet - och parlamentet stöder och vill förstärka kommissionens avsikt att verkligen vara ett sådant.
Men om kommissionen går in på lagstiftningsområdet och siktar in sig på att överta behörigheter eller befogenheter som enligt fördraget tilldelas eller bör tilldelas Europaparlamentet på det här området, så måste kommissionen - som Swoboda och Roth-Behrendt sade - stå i mycket nära kontakt med parlamentet. Jag avser närmare bestämt Prodis förslag om att kommissionen skulle lägga fram förslag om en förbättring av gemenskapens regelverk inför Europeiska rådet i Laeken, utan att innan vänta på ett uttalande från parlamentet, vilket förefaller mig vara farligt.
Jag hoppas att kommissionen har en nära kontakt med parlamentet innan den lägger fram något förslag om en förbättring av gemenskapens regelverk inför Europeiska rådet i Laeken, och att den lyssnar till vår åsikt och på så vis vidarebefordrar budskapet om vilka frågor parlamentet finner oroande och vilka intressen det har till Europeiska rådet i Laeken.

Stenzel
Herr talman, herr kommissionsordförande, ärade kolleger! Debatten om kommissionens "Vitbok om styrelseformerna i EU" kommer å ena sidan vid en ogynnsam tidpunkt, å andra sidan vid en gynnsam. Ogynnsam därför att varje debatt om den inre utformningen av Europeiska unionen och dess funktion, liksom om Europeiska unionens legitimitet, för närvarande överskuggas av behovet att skydda de europeiska medborgarna mot internationell terror och internationellt våld, så att relevanta frågor hamnar i bakgrunden.
Men gynnsam är den av samma anledning, nämligen att Europeiska unionen just nu har möjlighet att efterkomma människornas grundläggande behov av säkerhet inom EU, av legitimitet och samtidigt av handlingsförmåga utanför EU. Ett beslutsfattande som är öppet och kan granskas kan därför bidra till de europeiska medborgarnas medvetenhet och till att de förstår det europeiska mervärdet. Er vitbok, ordförande Prodi, gynnar detta mervärde.
Därför kan framför allt förslagen i kommissionens vitbok välkomnas, där man strävar efter en systematisk dialog på regional och lokal nivå, där man främjar en mer aktiv roll för Regionkommittén, samt föreslår att från och med 2002 skall en årsrapport om tillämpningen av Amsterdamprotokollet beträffande subsidiariteten och proportionaliteten läggas fram. Subsidiaritet och gemenskapsmetod utesluter ju inte varandra. Avgränsningen av uppgifterna mellan kommissionen, rådet och Europaparlamentet måste vara klar, och man måste finna en balans mellan stater, regioner och EU med hänsyn till deras institutionella triangel.
Tanken att Europaparlamentet och de nationella parlamenten skall spela en central roll i den offentliga debatten om Europas framtid, är uppenbar. Därför anser jag att det är förvånansvärt att kommissionen i sin vitbok inte går in på det krav på ett konvent som ställs i Jo Leinens och Méndez de Vigos betänkande. Ett öppet konvent, som utarbetar beslutsgrundvalen för rådet, där kommissionen deltar tillsammans med nationella och europeiska parlamentsledamöter, och där medlemsstater och kandidatländer, Regionkommittén, utskottet för ekonomi och valutafrågor och utskottet för sysselsättning och socialfrågor är representerade som observatörer, är ett lämpligt och nödvändigt forum för öppenhet och närhet till medborgarna, och det måste komplettera och stödja de inre reformerna.

O'Toole
Herr talman! Det är verkligen synd att Farage inte längre är här. Han har uppenbarligen inte lärt sig något om offentlig politik om han tror att vi kan styra hela Europa med en rad folkomröstningar. Denna diskussion är troligen en av de viktigaste vi kommer att ha före utvidgningen. Den är varken lika helig eller lika sexig som en regeringskonferens, men innan vi lyckas med de faktiska genomförandemetoderna för demokrati och offentlig politik, de tråkiga, omständliga administrativa detaljerna, gör vi demokratin orätt.
Vi måste reformera våra styrelseförfaranden. Det finns många förslag i vitboken som inte orsakar någon några problem, men frågor som samreglering och genomförandet av offentlig politik med hjälp av externa kontor orsakar faktiskt problem. Vi har inte råd att inte ta itu med dessa frågor. Vår institutionella överbelastning är som vi alla vet ganska dramatisk inom unionen, och med utvidgningen kommer den att förvärras. Vi måste emellertid se till att vi, när vi reformerar dessa förfaranden - oavsett om det är frågor som rör samreglering eller externa kontor - ser demokratisk kontroll som en huvudfaktor, demokratisk kontroll inom demokratiska ramar. Denna uppgift kommer inte att kunna genomföras utan resurser. Det kommer också att krävas betydande personresurser för att genomföra den, åtminstone under de tidiga skedena. Kommissionen måste inse detta. Det kommer inte på något sätt att vara en kostnadsminskande uppgift.
Om någon kritik slutligen skall riktas mot kommissionen, och jag är glad att kommissionen har insett vikten av denna kritik, är det att parlamentets roll inte tas upp i vitboken. Nu förstår jag att kommissionen kanske tycker att det är känsligt att göra det, om det skulle få kammarens vrede att riktas mot kommissionen. Detta utgjorde ett grundläggande misslyckande i de tidiga diskussionerna mellan kommissionen och parlamentet. Så jag är mycket glad att detta nu har rättats till, och att vi kan gå vidare med att utarbeta det slags styrelsestruktur som vi behöver.

Karas
Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! I anslutning till det som Stenzel sade anser jag att vi aldrig för sent och heller aldrig för tidigt kan föra en sådan debatt. Just i denna stund anser jag att händelserna under förra veckan har fört in mer allvar i politiken, och att mer krav på politiken ställs från medborgarnas sida. Det innebär en chans att bidra till en renässans för politiken, men också till en seriös renässans för samarbetet mellan de styrande, de ansvariga och medborgarnas företrädare, nämligen parlamenten.
Vi bör också betrakta denna debatt på så sätt. Men när ni redan i inledningen i ert dokument skriver att medborgarna upplever mer misstroende, mer ointresse, mer vanmakt, så ger jag er rätt, men ni skriver i det andra stycket att detta känner man mycket väl till i de nationella parlamenten och regeringarna, men särskilt akut är det för Europeiska unionen. Här ser jag ett problem, just i denna formulering. Parlamentet och kommissionen uppför sig som om det å ena sidan funnes de nationella regeringarna och de nationella parlamenten, och å andra sidan Europeiska unionen. Just denna motsägelse - här medlemsstater, där europeiska institutioner - är det som medborgarna upplever. Vi måste ju äntligen klargöra detta: Europeiska unionen är vi alla! Det finns ju nästan inget europeiskt beslut utan att de nationella regeringarna är med, men det finns många europeiska beslut utan att Europaparlamentet är med och beslutar. Frågan om medbeslutandebefogenhet skapar öppenhet, offentlighet och dialogförmåga och är därför utgångspunkten för en klar makt- och uppgiftsfördelning.
Ni skriver om styrelseformerna. Jag kräver mer initiativ från kommissionens sida, som inte inriktar sig på en minimikonsensus gentemot rådet, utan på de europeiska nödvändigheterna. Ni skriver om samarbetet med regionerna, men i det belgiska ordförandeskapets förslag för konventet är Regionkommittén inte alls fullständig medlem av konventet. Det behöver vi dock. Vi talar om mer information, men vårt agerande inskränker sig till att ge medlemsstaterna pengar för sitt informationsarbete, och medlemsstaterna återigen informerar inte sina parlament i någon tillräcklig utsträckning om sina beslut i rådet, och utesluter därför medborgarna från de europeiska besluten.
Till slut begär jag också förslag till sanktioner vid ekonomiskt missbruk av EU-medel, eftersom detta leder till misstroende från medborgarnas sida gentemot institutionerna. Det som Europa gett sig in i, måste Europa också praktisera - från de europeiska institutionerna och ända ned till den minsta kommunen.
(Applåder)

Randzio-Plath
Herr talman, herr kommissionsordförande! I vitboken uppmanas parlamentet att i högre utsträckning få med sina väljare i den politiska debatten. Herr kommissionsordförande, det betyder ändå att jag insisterar på att demokratin på 2000-talet även i fortsättningen skall vara förknippat med ordet "parlamentarisk" och inte med ordet "rådgivande".
(Applåder)
Vi vill inte falla tillbaka i någon förparlamentarisk demokratihistoria, och det bör inte förenas med denna vitbok. Ramlagstiftningen och detta att man tar andra regleringsmekanismer till hjälp kan bara vara bra om det finns garantier förknippade med det. Dessa garantier måste i ramlagstiftningen vara sådana att definitionsrätten inte överlåts på några byråer, vilka de än är, utan förbehålls parlamentet. Det är inte bara ett parlamentets privilegium att insistera på detta, utan parlamentet är förpliktat att insistera på det.
Ni vill ha mer öppenhet och delaktighet genom samråd, men vilka utesluter ni, och vilka tar ni med? De förbund och icke-statliga organisationer, som kan betala sakkunskap med pengar, kommer att ha fler chanser än de som inte kan det. Blir det inte också så att någras ståndpunkter kommer att kunna göras mer tydliga än andras? Ökar vi därmed inte ojämlikheten mellan olika delar av det civila samhället i Europeiska unionen? Jag är för att man jämställer aktörerna och även institutionerna.
Jag menar att vitboken här inte skapar tillräcklig klarhet. Jag uppmanar er att skapa klarhet om detta, ty jag måste konstatera att kommissionen inom ramen för lagstiftningen om finansmarknaden och genomförandet av den ekonomiska åtgärdsplanen gärna är beredd att ge den ena medlagstiftaren bättre positioner än den andra medlagstiftaren, nämligen Europaparlamentet. Jag anser inte att det är någon lovande väg. Denna snedvridning måste övervinnas. Vid nästa regeringskonferens måste naturligtvis också artikel 202 ändras genom att man skapar en rätt till återkallande.
Men också nu kunde kommissionen visa sin goda vilja och klargöra att man inte vill förändra balansen mellan institutionerna bakvägen. Som parlament är vi skyldiga samhället detta, ty parlamentarisk verksamhet innebär inte bara kontroll, utan också utformning. Jag vill inte överlåta det åt några som helst kommittéer, vars styrelser inte på något vis är demokratiskt legitimerade, och där inte parlamentet varit med och valt ut dem, som exempelvis i Förenta staterna.
(Applåder)

Perry
Herr talman! Det gläder mig mycket att ni är så tolerant med tiden denna morgon. Det är ett välkänt talesätt att "om man inte vet vart man är på väg, kommer man aldrig att nå fram". Först och främst måste vi i Europa vara mycket klara på vad det är vi gör; vårt syfte är inte att skapa en enda europeisk stat, utan att ha en union med suveräna stater som samarbetar när och där det behövs. Till skillnad från Farage, anser jag att det finns många tillfällen när det är viktigt att vi samarbetar i Europa.
Vi känner också alla till att ingen av institutionerna värderas högt. Det är inte för att de är dåliga. Det är för att de är komplexa, avlägsna och för att människor inte förstår dem. Uppriktigt sagt kommer vi att fortsätta att möta samma problem, vilka särskilda reformer vi än kommer med, om de förblir svårfattliga, komplexa och oförklarade. Jag säger till mina kolleger i denna kammare att en sak som Europas medborgare inte förstår är varför vi flackar mellan Bryssel och Strasbourg. Det åligger oss att lyssna på några av de problem som människor uttrycker för oss.
Jag blev besviken på ordförande Prodis vitbok. Han formligen ignorerade ombudsmannens roll. Ombudsmannen står trots allt i främsta ledet när det gäller att ta itu med medborgarnas klagomål och oro. Jag blev också besviken förra månaden på svaret från kommissionär de Palacio, som jag vanligtvis respekterar, som var ganska avvisande när det gällde koden för god förvaltningssed. Vi måste se till att vi har en god förvaltning. Det innebär att vi måste ha en genomförbar och gemensam kod för alla institutionerna.
Utskottet för framställningar har bett ombudsmannen att rapportera till oss om de problem som medborgarna lägger fram för honom. Vi vill lyssna på medborgarna. Jag ger ordförande Prodi en inbjudan om att avsätta en eftermiddag och komma till utskottet för framställningar för att lyssna på vad medborgarna säger, om han verkligen vill förstå vad Europas medborgare tycker är svårt med de europeiska institutionerna, de europeiska reglerna och föreskrifterna. Det vore verkligen en eftermiddags nöje för honom att få höra vad människor verkligen tycker.
Vad jag säger är kort sagt detta: lyssna på människor, lyssna på de som vet vad de talar om, var tydlig när det gäller era målsättningar, och förklara er sedan på ett tydligt och enkelt språk.
(Applåder)

Ghilardotti
Herr talman! Jag vill tacka ordförande Prodi för att han i sitt inlägg klargjorde vissa punkter som vid en genomläsning av vitboken hade kunnat skapa missförstånd.
Den diskussion om styrelseformerna som vi genomför i dag är viktig, eftersom den syftar till att få igång en mer omfattande debatt om det europeiska integrationsarbetets mål och mening. Det är en diskussion som kompletterar den om unionens framtid, och den borde därför koncentrera sig på kopplingen mellan allmänna mål och det som medborgarna ser som konkreta åtgärder. Utan tvekan utgör konstaterandet att trovärdigheten för det europeiska integrationsarbetet på lång sikt hotas av bristande ömsesidiga respekt mellan de offentliga strukturerna och det civila samhället grunden för denna diskussion - detta är vi alla medvetna om. Att i så stor utsträckning som möjligt engagera många sektorer inom och uttryck för det civila samhället, för det är även därigenom som medborgarna bättre deltar i processen att utforma politik och beslut, är en viktig uppgift som samtliga unionens institutioner borde försöka uppnå genom en seriös gemensam ansträngning.
I det sammanhanget vill jag påminna om att just Europaparlamentet, och framför allt utskottet för sysselsättning och socialfrågor, redan under förra valperioden pekade på nödvändigheten av att inleda och formalisera en civil dialog. För att kunna göra detta är det nödvändigt att hitta de mest representativa aktörerna och undvika ett överflöd av rådfrågningar och dubbelarbete. Vi begär därför i detta sammanhang ett interinstitutionellt avtal som leder till en arbetsdelning och en samsyn mellan kommission, parlament och råd.
En andra viktig punkt som redan har nämnts är nödvändigheten av att förenkla gemenskapens lagstiftningsrutiner: med andra ord distinktionen mellan beslut av politiskt vägledande art och lagstiftning, som inte får förlora sig i detaljerade tekniska föreskrifter, dvs. distinktionen mellan parlamentets behörighet och de uppgifter som tillkommer verkställande makten.
Det som ni förklarade, herr ordförande, verkar med andra ord viktigt: behovet att definiera en mekanism för call-back för sekundärrätten, som skyddar och förstärker Europaparlamentets roll.
(Applåder)

Corbett
Herr talman! Som den siste talaren i min grupp och som gruppens samordnare, åligger det mig att försöka sammanfatta de ståndpunkter som har uttryckts. När jag lyssnar på debatten känner jag att vår grupps åsikter till stor del utgör tyngdpunkten i parlamentet som helhet i denna fråga. Om jag kunde få försöka sammanfatta detta med två meningar, skulle det vara att säga "ja" till bättre information, samråd och mer systematisk rådfrågning av aktörer utanför regeringarna och så vidare, men "nej" till att delegera beslut till ett slags mysig överenskommelse mellan kommissionen och industrin.
Vi skulle säga "ja" till att delegera teknisk lagstiftning och genomförandelagstiftning, men enbart om det finns ett lämpligt förfarande för att göra om något, om det misslyckas. Med andra ord finns det ett avsevärt gehör i parlamentet för mycket av det som kommissionen avser att uppnå med sin vitbok, men allvarliga farhågor om vilka de verkliga följderna av några av förslagen i vitboken skulle bli.
Låt mig ta upp det exempel som har framkommit på den senaste tiden med självregleringen av säkerheten för fotgängare, där kommissionen har gjort en överenskommelse med fordonsindustrin. Detta är en mycket bra överenskommelse på många sätt, och mycket av det som man kommit överens om utgör ett stort steg framåt för fotgängarnas säkerhet. Men tänk om överenskommelsen inte vore så bra?
Tänk om den innehöll några upprörande punkter som inte vore godtagbara för detta parlament som företrädare för medborgarna? Vi företräder alla Europas medborgare, och inte bara de som är organiserade inom icke-statliga organisationer. Tänk om fordonsindustrin följaktligen inte tillämpar överenskommelsen, eftersom den inte omfattas av lagstiftningen? Vad kan vi göra för att rätta till situationen om den ena eller den andra tillverkaren inte respekterar överenskommelsen? Det är detta slags farhågor som uttrycks i parlamentet.
Jag välkomnar kommissionens engagemang för att inte föra detta vidare förrän parlamentet har yttrat sig, och att vidare utforska dessa frågor inom en interinstitutionell arbetsgrupp. Det är en mycket välkommen utveckling. Jag är mycket glad att ni gjorde detta åtagande i dag och jag ser fram emot att föra denna fråga framåt.
(Applåder)

Prodi
. (IT) Herr talman, ärade ledamöter! Jag är mycket nöjd med dagens debatt, en debatt som har uppvisat en tillnärmning av ståndpunkterna, en majoritet av gemensamma synpunkter och, framför allt, en gemensam arbetsmetod. Jag vill påstå att vi har lagt grunden för att gemensamt kunna avsluta den fas av reformarbetet som vi kan genomföra med ett oförändrat regelverk.
Det har också framkommit en gemensam oro som, även om den inte är en del av dagens debatt, är nära knuten till den: en gemensam oro för ett Europa som måste tala med gemensam röst och som måste kunna tolka det växande missnöjet med institutionerna, ett missnöje som inte bara gäller våra medlemsstater utan också kandidatländerna, där problemet med misstron mot de europeiska institutionerna blir allt tydligare.
I det sammanhanget vill jag säga att mycken kritik har riktats mot den pluralism i de europeiska rösterna som Europa skulle ha uppvisat i Washington efter tragedin. Låt oss inte blanda ihop den kritiken med det faktum att det var många som deltog. Innehållet var gemensamt: i Washington talade vi med en enda röst och efter debatten kunde vi förmedla den europeiska ståndpunkten till president Bush, en ståndpunkt som var starkt operativ med förslag om ett specifikt samarbete vad gällde rättsskipning och inre angelägenheter samt vad gällde det finansiella problemet med penningtvätt, områden där vi har föreslagit handlingslinjer som Europa bör enas om.
När det gäller medborgarnas tveksamhet, så tror jag att den till viss del beror på att våra arbetsrutiner är så komplicerade och svårbegripliga. Och det är problem som vitboken försöker - även om det bara sker i begränsad omfattning - ta tag i genom att fördjupa det demokratiska systemet och öppenheten och öka effektiviteten och snabbheten när det gäller besluten, i absolut respekt för, och faktiskt med en utökning av, parlamentets befogenheter.
Jag vill därför efter denna korta debatt understryka att vi har för avsikt att nå fram till ett klarläggande av våra respektive funktioner, varigenom emellertid ingen ifrågasätter Europaparlamentets och rådets roll som politiska kontrollorgan när det gäller kommissionens verkställande funktion. Vi inte bara erkänner denna kontroll, utan det är en kontroll - och jag vill peka på det som Corbett sade i sitt senaste inlägg - som vi har ett absolut behov av.
Jag vill också understryka - och här måste jag erkänna att missförståndet berodde på en brist hos kommissionen, en olycklig formulering från kommissionens sida - att kommissionen inte har för avsikt att fatta några beslut före Laeken eller vid något annat tillfälle utan att först höra parlamentet. Vi har understrukit behovet av att fatta snabba beslut men i samtliga fall måste vi först grundligt diskutera med parlamentet.
Men i dag har vi också gjort vissa framsteg. Kauffmann och andra har lagt fram förslag som är mycket konstruktiva. Idén att organisera en gemensam arbetsgrupp för parlamentet, rådet och kommissionen för att utarbeta en uppförandekod för institutionerna inom ramen för de befintliga reglerna är en lösning som vi, enligt min mening, måste undersöka. Vi måste vara tydliga när det gäller målet att definiera rutiner som underlättar beslutsprocessen, för - jag upprepar - den är långsam och otydlig; en rutin som gör det systematiska utnyttjandet av kommittéväsendet överflödigt utan att för den skuld ta bort något från parlamentets eller rådets befogenheter, utan tvärt om för att förstärka deras politiska ansvar. Kommissionen är beredd att undersöka denna väg. Jag frågar mig uppriktigt, utan några baktankar, om rådet är berett till detta: vi är i alla fall beredda. För att detta skall ske ber jag parlamentet att visa stor politisk beslutsamhet när det gäller att driva denna linje. Diskussionen förbereder å andra sidan debatten om Europas framtid, som bör organiseras genom konventet. Om vi börjar nu i den riktning som vi här har angett så kommer det enligt min mening att bli till hjälp när det gäller att i framtiden hitta de institutionella lösningar som är de lämpligaste.
Det har i dag förekommit en formell punkt där vi har haft skilda uppfattningar och som vi måste diskutera inom den ram som vi har angett, och det gäller det som brukar kallas call-back. Jag anser att det nuvarande kommittésystemet är en förvanskning av demokratin, och det är därför vi har kritiserat det. Systemet blandar lagstiftande och verkställande funktioner, men utan att det finns någon verklig politisk kontroll. Förslaget om återkallande, dvs. call-back, verkar råda bot på problemet, men i själva verket gör det att systemet blir än mer förvirrat, för det gör skillnaderna mellan våra olika funktioner ännu svårare att urskilja. Jag tror att det är hit vi måste koncentrera våra ansträngningar i framtiden, till de organ vi har föreslagit, så att vi kan klarlägga denna punkt: vi måste arbeta tillsammans för ett system där kommissionen genomför och Europaparlamentet och rådet utför den politiska kontrollen innan åtgärderna genomförs. Om det hela tiden finns en möjlighet att ta ett steg tillbaka, så slutar det med att parlamentet får en rent verkställande funktion. Jag upprepar: låt oss arbeta vidare med detta, för jag är inte bara fylld av tillförsikt, utan helt på det klara med det faktum att detta är en punkt som är extremt känslig när det gäller den demokratiska kontrollen.
Samma metod bör vi tillämpa när det gäller problemet med byråerna. Kommissionen anser att de är nödvändiga i vissa fall, men vi får inte mångfaldiga dem i det oändliga, utan bara utnyttja dem när det gäller mycket komplexa tekniska frågor där de har kompetens. Men vi håller med er om att det behövs en demokratisk kontroll av dessa byråer, en kontroll som utövas på tre olika sätt: när byrån tillsätts, och det är Europaparlamentet som tillsammans med rådet spelar en avgörande roll för ett sådant beslut; när deras budget kontrolleras, och det gör Europaparlamentet; när kommissionens arbete kontrolleras, eftersom kommissionen är det organ som har ansvaret för dessa byråer. Detta är kommissionens inriktning.
Två punkter till har kommit fram här, punkter som ingår i vitboken eller som är knutna till den även om de inte ingår i den: det civila samhällets deltagande och problemet med regionernas deltagande och den lokala självbestämmanderätten. Jag anser att det är absolut nödvändigt, även i den framtida konventionen, att regionerna och den lokala administrationen tillåts spela en aktiv roll. Om vi verkligen beskriver Europa som subsidiaritetens Europa, så måste vi vara något så när konsekventa, och i det här fallet har jag överhuvudtaget inga invändningar
När det gäller rådfrågning av det civila samhället så förekommer det ingen expropriering av de parlamentariska organen, av de organ som är demokratiskt valda, om vi läser vitboken noggrant. Problemet är ett annat: där det civila samhället i dag rådfrågas på ett dolt och indirekt vis, så vill vi föreslå att denna rådfrågning blir öppen och dras fram i dagsljuset, så att man vet var vissa idéer och vissa åsikter föds, varifrån vissa förslag kommer. Och detta är enligt min mening ett framsteg. Jag förstår att jag kan ha skapat en viss osäkerhet för när man ställs inför en så tydligt beskriven process så kan parlamentet också säga: "Men detta kommer att ersätta den roll vi skall spela!" Jag kan garantera er att detta är gjort i det motsatta syftet: vi måste med andra ord rådfråga det civila samhället för det är bra för er och det är bra för oss, men att rådfråga betyder just att rådfråga. Vi kan absolut inte tillåta att detta skulle kunna få betydelse för beslutsfattandet inom ramen för en behörighet som skulle kunna blandas ihop med eller jämföras med Europaparlamentets. Jag säger detta klart och tydligt för ni har aldrig hört ett förslag från kommissionen om att det civila samhället skulle få en roll som kan uppfattas som beslutande i konventet. Jag tror emellertid att rådfrågningen, med öppenhet och klarhet, utgör ett framsteg som vi absolut inte kan undvara.
Jag upprepar: det har aldrig varit vår avsikt att ge rådfrågningen av det civila samhället en institutionell eller konstitutionell roll, även om vi är intresserade av att försöka förstå vad som händer i detta samhälle, och att därför hålla ögon och öron öppna och vara uppmärksamma på vad som sker. Detta är också i viss utsträckning det förslag som framfördes av Perry om att delta i utskottet för framställningar, för att bland annat hålla ögonen öppna.
Kom med andra ord ihåg att vi har två mål med kommissionens förslag: för det första en mer parlamentarisk demokrati; för det andra en effektivare demokrati. I diskussionen om relationerna med parlamentet skall med andra ord diskussionen om call-back sättas in i det sammanhanget. Vi vill ha en mer parlamentarisk demokrati, där parlamentets roll är klar och tydlig, men även en effektivare demokrati, där den verkställande rollen inte hela tiden ifrågasätts genom olika förfaranden. Detta tror jag vi kan lösa genom förslaget att under de kommande månaderna arbeta gemensamt med dessa frågor och därigenom skapa en fördel, en framtida utveckling av vårt sätt att arbeta, för tillfället utan att ändra regelsystemet, med andra ord i avvaktan på den stora institutionella reformprocess som borde inledas i och med toppmötet i Laeken.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, ordförande Prodi!
Jag tillåter mig att tillfoga ett påpekande: I fråga om konventet för de grundläggande rättigheterna hade vi goda erfarenheter av att man lyssnade på det civila samhället, men vi hade inte några ledamöter med i konventet.

Prodi
. (IT) Herr talman! Det föreligger förmodligen ett översättningsproblem. Jag upprepar den mening som är själva nyckeln till sista delen av mitt inlägg: vi har aldrig sagt - och det understryker vi i dag - att det civila samhället skulle kunna spela en roll i beslutsfattandet. Denna roll är förbehållen parlamentet, rådet, samtliga våra institutioner. Vi vill bara att rådfrågningen skall ske på ett öppnare, klarare och begripligare vis.

Talmannen
Tack så mycket, ordförande Prodi!
Jag tror att det nu faktiskt har blivit klarare. I själva verket var några kolleger lite överraskade, men jag tror att vi nu alla vet hur det var menat.
Herr minister, nu får ni ordet. Ni vet ju, att om kommissionens ordförande vill säga något mer, så beviljar vi det naturligtvis alltid gärna.

Asyl och immigration
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om asyl- och invandringspolitiken.

Duquesne
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Det är för mig ett mycket stort nöje och en mycket stor ära att som ordförande i rådet (rättsliga och inrikes frågor) redogöra för läget i arbetet på området asyl och invandring, men även att berätta om ordförandeskapets initiativ för de kommande veckorna. Det finns desto större anledning för mig att yttra mig i dag som ert parlament skall uttala sig om två stora betänkanden av mycket hög kvalitet, vilka är särskilt viktiga för det fortsatta arbetet inom rådet (rättsliga och inrikes frågor), nämligen Pirkers betänkande om kommissionens meddelande om en invandringspolitik för gemenskapen och Evans betänkande om kommissionens meddelande om ett gemensamt asylförfarande och en enhetlig ställning i hela unionen för dem som beviljas asyl.
Vid presentationen av ordförandeskapets program inför utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor påpekade jag hur viktiga dessa två frågor är för vårt ordförandeskap, asylen å ena sidan, invandringen å den andra, och det finns flera anledningar till detta.
Till att börja med konstaterar jag i likhet med mina europeiska kolleger att medborgarna verkligen är förväntansfulla, och denna berättigade förväntan är det naturligtvis vår skyldighet att som politiskt ansvariga snarast bemöta, men vi måste också lugna dem. Det innebär en kontrollerad hantering av migrationsströmmarna och förutsätter också att missbruket av asylförfarandet bekämpas. Vi måste erkänna att det är mycket oroande när man ser utvecklingen av siffrorna snart sagt överallt i Europa. Utvärderingen från Tammerfors, som vi kommer att genomföra under vårt ordförandeskap, måste också göra det möjligt att konstatera de olika framsteg som gjorts på området rättsliga och inrikes frågor, men även att föreslå åtgärder i syfte att så snabbt som möjligt åtgärda eventuella förseningar, och vi erkänner att sådana finns. För att undvika beklagansvärda effekter av dessa förseningar tror vi att en nysatsning på den politiska dynamiken behövs, i samband med toppmötet i Laeken. Vi måste därför lösa ett antal frågor som, med tekniska svårigheter som täckmantel, i verkligheten är föremål för tvister av politisk karaktär. Jag vill också tacka kommissionär Vitorino som alltid lämnar mycket intelligenta förslag, men som också vittnar om ett mycket öppet sinne i strävan efter att få processen att gå framåt och som accepterar ifrågasättande för att det främjar idéernas framsteg på europeisk nivå.
Av dessa två anledningar har det belgiska ordförandeskapet redan nu velat ge den politisk impuls som krävs för att inleda en innehållsrik debatt inom områdena gemensam och rättvis invandringspolitik och ett europeiskt asylsystem. Med andra ord verkar vi tillsammans med våra kolleger, inom detta ordförandeskap, för att ministerrådet på nytt skall kunna spela rollen som arkitekt för den europeiska konstruktionen och på så sätt fokusera på ett antal politiska frågor. Lagstiftningsåtgärderna måste ta sig uttryck i en synlig operativ verksamhet och ett praktiskt samarbete mellan enheterna som ansvarar för tillämpning av lagen och invandringsenheterna. Jag är för min del övertygad om att ett gemensamt och solidariskt europeiskt synsätt i dessa frågor är det enda relevanta. Vi måste erkänna att många medlemsstater under lång tid trott att de ensamma kunde gripa sig an denna problematik, och vi måste också erkänna att resultaten inte motsvarat förväntningarna.
Asylfrågan till att börja med. Asylrätten är självfallet en prioritet för alla våra länder. Det handlar om Europas värdighet, tror jag. Genèvekonventionen måste tillämpas fullt ut och respekten för den på nytt bekräftas. Och i det hänseendet tror jag inte att våra länder behöver skämmas. Våra ansträngningar för att respektera våra internationella antaganden behöver inte ifrågasättas eller omprövas. Men vi konstaterar också att ett stort antal personer utnyttjar detta förfarande som förevändning för att ta sig in på våra staters territorium av andra skäl än de som anges i Genèvekonventionen. Jag tror därför att vi måste ha detta i åtanke när vi planerar det fortsatta arbetet.
Kommissionens enheter har på några månader utfört ett avsevärt arbete genom de förslag till direktiv vi nu skall granska: harmonisering av villkoren för att ta emot asylsökande, harmonisering av förfarandena för att bevilja och dra in flyktingstatus, översyn av Dublinkonventionen, harmonisering av flyktingstatus och, avslutningsvis, extra former av skydd.
Även om alla dessa texter bör betraktas som en odelbar helhet krävs det disciplin när det gäller i vilken ordning de skall granskas. Ordförandeskapet har, med respekt för den tidsplan som fastställts i kommissionens scoreboard och kommissionens meddelande om asyl, vilken innebär ett synsätt i två steg, valt att i första hand inrikta arbetet på följande tre direktiv: harmonisering av de gemensamma minimivillkoren för mottagning av asylsökande, överföring av Dublinkonventionen till gemenskapsnivå och harmonisering av förfarandena för beviljande och indragning av flyktingstatus.
De två första texterna har behandlats en första gång och jag tror att det får betecknas som uppmuntrande och att det leder till att medlemsstaterna strävar efter att gå framåt så snabbt som möjligt på detta område. När det gäller harmonisering av förfaranden arrangerade jag under rådet (rättsliga och inrikes frågor) den 27 september en politisk debatt med utgångspunkt från exakta frågor som krävde exakta svar. Det gällde bl. a. för medlemsstaterna att uttala sig om vilken struktur direktivet skulle ha, bl. a. kriterierna för att urskilja förfarandena för tillåtlighet och uppenbar avsaknad av grund, antalet instanser som är inblandade i bedömningen av dessa kriterier, deras art och effekten av överklaganden som gör det möjligt att behandla dem, graden av precision när det gäller kvalitetsnormer för beslut och för myndigheterna som lämnar dessa beslut. En liknande arbetsmetod har föreslagits ministrarna när det gäller granskningen av direktivet om familjeåterförening. Även om det är svårt, har vissa framsteg noterats, bl. a. när det gäller definition av begreppet kärnfamilj.
Mångfalden i de nationella systemen i våra medlemsstater innebär att varje tillnärmning på detta område oavvisligt kommer att kräva stora ansträngningar på alla håll. Ingen av medlemsstaterna kan hoppas på att i det enhetliga förslaget hitta det som han känner igen hemifrån.
Men bortom de nationella skillnaderna har jag med tillfredsställelse kunnat konstatera att vi har en gemensam målsättning: att inrätta snabba, effektiva - det är mycket viktigt -, förfaranden, som samtidigt självfallet respekterar flyktingkandidaternas rättigheter. För att uppnå denna målsättning så snabbt som möjligt kommer ordförandeskapet att, i samarbete med kommissionen, fortsätta att arbeta.
Jag gläds också åt rekommendationerna i betänkandet från Evans, som går i riktning mot denna konkretisering av bestämmelserna i Amsterdamfördraget och slutsatserna från Tammerfors, för att genomföra detta gemensamma europeiska asylsystem. Vi måste få en gemensam och solidarisk lösning på problemet. Europa måste följa samma riktlinje när det gäller att ta emot flyktingar på sitt territorium och måste agera enhetligt mot de underjordiska företeelser det medför. Om vi konstaterar att förfarandet missbrukas måste vi självfallet hitta lösningar på situationer som innebär mänsklig misär. Europa måste agera i den riktningen för att förbättra konfliktförebyggandet och samtidigt, genom samarbete, se till att skapa villkor för ett bättre liv i världen. Genom informationskampanjer i ursprungsländerna måste det bli möjligt att bekämpa den illegala invandringen, men även att omintetgöra de kriminella organisationernas planer, som ligger till grund för denna moderna form av slaveri och som inte tvekar att använda alla medel, bl. a. våld och terror, för att nå sina mål. Utnyttjandet av dessa strömmar av flyktingkandidater är för hela Europeiska unionen ytterligare ett orosmoment, som snarast måste bemötas med avvärjande åtgärder.
I det sammanhanget tog vi, vid den debatt som inleddes med kandidatländerna under rådet den 28 september, upp problematiken med människohandeln och beslutade, utifrån operativa slutsatser, om vilka åtgärder som skulle vidtas på området. Dessa åtgärder bör och skall gälla skydd av offren, polisiära åtgärder, såsom utökade kontroller vid Europas yttre, nuvarande och kommande gränser, och samtidigt skall vi behålla möjligheten för dem som flyr från förföljelser att få asyl i våra länder. Jag instämmer slutligen i idén att vi, via de åtgärder som skall inrättas, måste göra en tydlig distinktion mellan dem som söker asyl på jakt efter internationellt skydd och dem som styrs av andra motiv, som för övrigt kan vara berättigade, för att komma in i Europeiska unionen.
I en tid av öppenhet och rörlighet handlar det inte om att göra Europa till ett "fort", utan snarare att finna en möjlighet att på ett öppet, realistiskt och rättvist sätt organisera denna invandring. Jag har inga färdiga svar på dessa frågor och vi har föredragit att tillsammans med Europaparlamentet och kommissionen arrangera en europeisk konferens om migration, som skall äga rum den 16 och 17 oktober i Bryssel, och jag tar tillfället i akt, herr talman, eftersom arrangemanget är så nära förestående, för att tacka er för det viktiga stöd som parlamentet lämnat för att genomföra detta möte, som jag tror är det första i sitt slag, med särskilda vittnen till dessa företeelser, som verkligen är ett samhällsproblem. Europaparlamentets kammare i Bryssel är maktens högborg och en symbol för ett framgångsrikt samarbete mellan de europeiska institutionerna som, när det gäller en sådan fråga som invandringen, självklart krävdes.
Till detta hoppas jag ett stort antal ledamöter från denna kammare kommer för att bidra till en rik och fruktbar debatt. Detta evenemang, dit vi har äran att välkomna ministrar, höga tjänstemän från internationella institutioner och politiskt ansvariga, ger tillfälle till en fördjupad politisk debatt om migrationen och dess utmaningar och effekter. Den kommer att göra det möjligt att urskilja allmänna riktlinjer för hur frågan om migrationen skall angripas, inom ramen för en gemensam europeisk politik.
Konferensen arrangeras enligt metoden med öppna bidrag, som skall hjälpa oss, och det är vårt politiska mål att göra de viktiga valen vid toppmötet i Laeken. Det är fråga om att skapa ny dynamik inom ramen för ett globalt synsätt på migrationsfrågan.
Alla är för övrigt medvetna om att bakom principfrågorna döljer sig visst ekonomiskt utnyttjande eller till och med politiskt utnyttjande av företeelsen, som man inte kan bortse från. Europa är föremål för stora migrationsströmmar, där man missbrukar förfaranden som har helt andra syften, eller som äger rum fullständigt illegalt, vilket självfallet är lika förkastligt. Inom en stor del av detta flöde utnyttjas också medbrottslingar, såväl utomlands som i våra egna stater. Det ger självfallet näring åt dem som försöker utnyttja migrationen för ekonomiska eller politiska syften, och vi kan inte bortse från det.
Jag kunde med tillfredsställelse konstatera att de frågor som skall diskuteras under konferensen är desamma som tagits upp i Pirkers betänkande om invandringen. Hur skall man kunna kontrollera migrationsströmmarna? Hur påverkar uppmjukade villkor för invandrarnas tillträde den illegala invandringen? Är den nya ekonomiska migrationen en nödvändighet för våra medlemsstater? Uppfattas detta behov på samma sätt inom unionen? Vilka konsekvenser får kampen mot svartarbete för den illegala invandringen? Vilka blir de avvikande effekterna av den kvalificerade arbetskraftens migration och hur kan man bekämpa den? På vilka områden kan man samarbeta med ursprungsländerna? Vilka instrument måste inrättas för en verklig integrationspolitik?
Ordförandeskapet anser att det inte bara handlar om att lösa tekniska frågor: alla vet att dessa frågor är laddade, såväl ekonomiskt som politiskt, men även på det mänskliga planet. Vi måste ta hänsyn till en rad företeelser, inbegripet underjordiska, som gör inrättandet av en gemensam invandringspolitik, bl. a. på det ekonomiska området, särskilt komplext.
Herr talman, mina damer och herrar! Innan jag avslutar presentationen vill jag erinra om vår strävan efter ett fullständigt institutionellt samarbete med er i parlamentet, inom ramen för de regler som fastställs i fördragen, och med förhoppningen att vi tillsammans kan ta nya steg på vägen mot att bygga upp ett område för frihet, säkerhet och rättvisa som kan komma Europa och dess medborgare till del. Det är redan tredje gången som jag har nöjet att infinna mig hos er. Det är ingen belastning, det är en ära, och jag gläds åt detta samarbete.
(Applåder)

Vitorino
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter, herr minister! Dagens debatt äger rum vid ett avgörande tillfälle. Det är två veckor kvar till den europeiska konferensen om migration, som arrangeras av det belgiska ordförandeskapet, och det är två månader kvar till Europeiska rådet i Laeken, då det är meningen att översynen efter halva tiden av dagordningen från Tammerfors skall äga rum.
Båda händelserna borde vara avgörande steg på vägen mot att fastställa en gemensam politik för invandring och asyl. Genom att anta de två resolutioner som i dag granskas, och vars kvalitet och balans måste betonas - jag tar tillfället i akt att gratulera föredragandena Pirker och Evans - kommer Europaparlamentet att i tid göra tydliga och starka prioriteringar, det är jag övertygad om.
Sedan tragedin den 11 september har Europeiska unionen ställts inför en ny politisk dagordning när det gäller rättsliga och inrikes frågor. Tack vare bl. a. det belgiska ordförandeskapets beslutsamhet har unionen hittills bemött detta på ett utomordentligt sätt.
Europeiska rådet den 21 september gav oss ett mycket tydligt budskap. Vi måste omedelbart satsa på åtgärder som krävs för att öka den inhemska säkerheten i våra medlemsstater och för våra medborgare, parallellt med att vi prioriterar kampen mot terrorismen. Samtidigt betonade Europeiska rådet den 21 september att genomförandet av övriga beståndsdelar i målsättningen med att bibehålla och utveckla ett område för frihet, säkerhet och rättvisa, såsom de fastställts i Amsterdamfördraget, också skulle fortsättas utan försening. Jag gläds åt det faktum att Europeiska rådet betonat behovet av att uppnå en politisk balans mellan å ena sidan att förstärka åtgärderna för polisiärt och rättsligt samarbete, med tanke på kampen mot brottslighet och terrorism, och å andra sidan inrätta ett område för frihet, säkerhet och rättvisa, dvs. att skydda medborgarnas grundläggande rättigheter.
Jag har alltid här i debatterna i Europaparlamentet, men även i rådet, betonat att vi mer än någonsin behöver en gemensam invandrings- och asylpolitik. Att bestämmelserna i såväl Amsterdamfördraget som slutsatserna från Tammerfors är relevanta bekräftas hela tiden på nytt. Jag är övertygad om att medborgarna verkligen är förväntansfulla, att de kanske till och med kräver att vi tillför den nationella politiken ett europeiskt värde, eftersom dess begränsningar hela tiden förefaller tydligare, vare sig det gäller säkerhetspolitik, eller politiken för att skydda friheterna. För att uppnå en sådan målsättning och fastställa vilket europeiskt mervärde som kan tillföras den nationella politiken, tror jag att vi måste beakta såväl säkerhetskraven som respekten för gemensamma identitetsvärderingar i vår europeiska union, inbegripet den fria rörligheten såsom den garanteras i Schengenavtalen.
Rådet har bett kommissionen att göra en bedömning av sina förslag när det gäller asyl och invandring, med tanke på terroristattackerna mot Förenta staterna. Vi har redan tagit itu med den uppgiften. Den politiska vilja som på nytt bekräftades av såväl Europeiska rådet som rådet (rättsliga och inrikes frågor) inom detta område måste ge oss nytt hopp. Såsom ministern nyss sade skulle den långsamma behandling och de svårigheter man stött på när det gäller vissa ärenden allvarligt kunna få en att tvivla på vår förmåga att fatta väsentliga beslut inom de mycket exakta tidsfristerna i kommissionens tidsplan. Denna nya dynamik bör komma alla områden inom rättsliga och inrikes frågor till del, under förutsättning att medlemsstaterna erkänner att det är omöjligt att ha en europeisk lagstiftning som är en trogen kopia av femton nationella lagstiftningar, och att alla måste ta ett steg i riktning mot en gemensam lösning som alla har nytta av.
Mot bakgrund av dagens debatt konstaterar jag stora likheter mellan kommissionens och parlamentets synsätt, vilka framgår av de två utmärkta betänkandena från Pirker och Evans. Vare sig det handlar om principer som skall ligga till grund för ett gemensamt europeiskt asylsystem eller beståndsdelar i ett enhetligt synsätt på invandringen, kan vi utan svårighet instämma i det viktigaste i era rekommendationer. I vissa fall har vi till och med föregripit dem och olika krav har redan uppfyllts i våra förslag om den rättsliga statusen för personer som är bosatta i ett land under lång tid och om tillstånd att komma in i landet för anställning, eller i vårt meddelande från juli, som var en förlängning av det från november 2000, och genom att konkretisera vissa riktlinjer.
I andra fall förbereder vi oss för en uppföljning, exempelvis i meddelanden som jag avser att föreslå kommissionen att anta under de kommande månaderna, där det ena gäller kampen mot illegal invandring och det andra politiken för återsändning till hemlandet och kontrollen av de yttre gränserna. Jag instämmer också i er oro när det gäller behovet av att utarbeta konkreta förslag till ett verkligt partnerskap mellan unionen och ursprungs- och transitländerna. Detta arbete har inletts genom att en högnivågrupp inrättats, vars verksamhet kommer att förlängas genom att ett nytt budgetinstrument införs, som har starkt stöd i Europaparlamentet.
Faktum kvarstår att man kan ha en känsla av att detta arbete och genomförandet av handlingsplanerna som antogs av rådet inte bär frukt i tillräcklig utsträckning. Jag håller därför med om att vi, när vi utformar Europeiska unionens utrikespolitik, rent allmänt bättre borde beakta betydelsen av denna migration. I viss mån måste man erkänna att vi lite grann är gisslan för delningen mellan den andra och tredje pelaren, vilket det inte finns någon motivering till, eftersom en fördjupad diskussion betonar de mycket nära förbindelserna mellan Europeiska unionens utvecklingspolitik och migrationspolitik.
Jag borde också betona det faktum att en verklig europeisk invandrings- och asylpolitik inte kommer att finnas om den nationella politiken i praktiken arbetar mot gemensamma mål, bortom en lagstiftningsram.
Det är alltså detta mål som kommissionen avser att uppnå, genom att inrätta en samordningspolitik som är öppen för bilden av den metod som redan använts, för övrigt framgångsrikt, när det exempelvis gäller sysselsättning. En sådan metod för öppen samordning förefaller ha fördelen att den är flexibel och öppen, respekterar subsidiariteten och samtidigt utgör ett kraftfullt incitament för en tillnärmning, som jag till och med skulle kalla spontan, av nationell lagstiftning och praxis, liksom en bra indikation på inom vilka områden gemenskapen verkligen behöver ingripa.
Detta förutsätter att medlemsstaterna inom rådet kommer överens om gemensamma riktlinjer, som kommissionen föreslår dem efter ett omfattande samråd. Det blir sedan deras uppgift att omsätta dem nationellt, och då utnyttja nationella lagliga och administrativa medel som de förfogar över. Medlemsstaterna kommer att uppmanas att förbereda nationella rapporter där de varje år skall göra en sammanfattning över framstegen med att genomföra dessa gemensamma riktlinjer. Kommissionens sammanfattning av dessa rapporter borde göra det möjligt att från fall till fall identifiera svaga punkter i denna nödvändiga konvergens, liksom i förekommande fall att förfina och komplettera de gemensamma riktlinjerna.
Vi föreslog i juli en första serie av riktlinjer för hantering av migrationsströmmarna, tillåtelse att flytta av ekonomiska skäl, partnerskap med tredje land och införlivande av medborgare från tredje land i våra samhällen. Detta synsätt kommer att kompletteras på asylområdet, i samband med den första rapporten om uppföljningen av vårt meddelande från november 2000, en rapport som kommer att överlämnas till er under de kommande månaderna. Kommissionen hoppas att dessa nya riktlinjer kommer att bekräftas av rådet och Europeiska rådet, så att de snarast kan börja tillämpas, och att ett första fullständigt verksamhetsår kan genomföras under loppet av nästa år.
Jag skulle avslutningsvis vilja återkomma till några grundläggande frågor som mer än någonsin behöver tas upp i detta sammanhang.
Till att börja med är asyl en garanterad rättighet som regleras i internationella instrument, och bekräftas i den europeiska stadgan om de grundläggande rättigheterna. Alla vet att den kan missbrukas. Och det är vår uppgift som politiskt ansvariga att finna en lösning, inte genom att göra personer som verkligen behöver internationellt stöd ännu mer sårbara, utan snarare genom att se till att de förfaranden och kriterier som tillämpas på nationell nivå förs närmare varandra och blir mer effektiva. Införandet på medellång sikt av systemet med ett samordnat förfarande, som ni stöder i er resolution, skulle enligt min uppfattning definitivt innebära ett framsteg. Under tiden förefaller en ansträngning nödvändig för att förbättra kvaliteten i besluten i den första instansen, såsom förespråkas i vårt förslag om asylförfaranden.
Vidare är invandringen en företeelse som inte kan förnekas. Det skulle vara utomordentligt beklagligt om vissa utnyttjar den nuvarande starka sinnesrörelsen för att påstå sig återknyta bekantskapen med en sloganpolitik. Man kan inte lösa problemet med invandringen med slogans. Man måste framför allt undvika missbrukande identifiering som blir de rasistiska och människofientliga känslornas jakthund. Vad vi har är en verklig politik för att hantera migrationsströmmarna såväl på nationell som europeisk nivå. Och referensvillkoren förefaller mig uppenbara. Kanalerna för den legala invandringen måste tydligt stakas ut och möjligheterna bedömas, bortom olyckor och konjunkturmässig osäkerhet, utifrån en realistisk bedömning av våra samhällens strukturella behov och möjlighet till mottagande. Vi måste föra en dialog med ursprungsländerna och det är viktigt att ta hänsyn till de olika typer av invandring vi ställs inför. Vi har dels invandrare som har för avsikt att stanna för alltid i mottagarlandet, medan andra, och de blir bara fler och fler, ingår i återkommande invandringsflöden som förutsätter att starkare förbindelser med ursprungsregionen bibehålls - något som måste uppmuntras -. Trovärdigheten för en aktiv invandringspolitik måste slutligen förstärkas genom en effektiv kamp mot illegal invandring och den människohandel som förekommer i anslutning till den. Ett komplement till de stora gemenskapsinstrument som kan tillämpas när det gäller kampen mot utslagning, exempelvis det specifika problemet med integration av invandrare, bör ses över på djupet.
Den kulturella mångfalden är i dag ett kännetecken för våra samhällen, särskilt i stadsområdena, vilket innebär mycket stora utmaningar. Den kan resultera i en äkta dynamik om den bygger på en verklig ömsesidig tolerans. Men den kan också leda till konfrontationer och social uppdelning. Denna ömsesidiga tolerans och respekt blir en av nycklarna till social balans och till kulturella framsteg för våra europeiska samhällen.
Jag vill därför tacka Europaparlamentet för att ha bidragit till att berika denna debatt och jag hoppas verkligen att den skall sluta positivt. Under inverkan av det belgiska ordförandeskapet, och med minister Antoine Duquesnes personliga engagemang, som jag vill tacka honom för, har jag noterat hans ansträngningar när det gäller att uppnå kompromisslösningar i en verklig europeisk anda, och jag hoppas att Laeken blir en stor framgång när det gäller att inrätta ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. Det är ingen dröm, det är en verklighet som våra medborgare för varje gång kräver allt mer.
(Applåder)

Evans, Robert
. (EN) Herr talman! Som vi alla vet har de senaste veckorna varit mycket svåra, och vi kommer att fortsätta att leva i utmanande tider under många månader och år framöver. Därför är detta en mycket viktig debatt, och det gläder mig mycket att inte bara kommissionären, utan också tjänstgörande ordförande, Duquesne, är här personligen, och erkänner denna frågas betydelse.
Som Duquesne angav i sitt bidrag, är det så att om de aktuella händelserna har visat oss någonting, så är det att vi inte kan blunda för händelser runt om i världen och hoppas att de skall försvinna. Problemen för de människor som söker asyl, situationen och den svåra belägenheten för människorna i fattiga och problemtyngda länder över hela världen angår oss, och de kommer att visa sig på vår tröskel, på våra stränder och i våra parlament om vi inte tar itu med dem.
På en nivå visar sig dessa problem som debatter i denna och i andra parlamentariska församlingar. På den värsta nivån finner vi kroppar i lastbilar i Dover, på stränderna i Spanien och i andra länder. Detta är den svåra belägenheten för desperata människor som söker desperata vägar att påbörja ett nytt liv. Men dessa människor tar inte till dessa slags åtgärder i första taget; de flyr från terror, krig, tortyr, våldtäkt, usla regimer som utger sig för att vara regeringar och förstås, i vissa fall, fattigdom. Så det finns inte något lämpligare tillfälle för länder att samarbeta för att bemöta dessa humanitära utmaningar.
Jag gratulerar EU:s regeringschefer till att de har infört asylfrågor inom gemenskapens befogenhetsområde, och till att de fastställde ett progressivt program i Tammerfors. Jag gratulerar kommissionen till dessa förslag, som har startat en debatt om hur en gemensam asylpolitik skall utformas.
I det betänkande som jag lägger fram i parlamentet i dag, efterlyser jag en gemensam och bredare tolkning av Genèvekonventionen från 1951, en tydligare definition av vem som skall erkännas som flykting, och en definition som är konsekvent inom alla 15 länder. Låt oss också harmonisera behandlingen av asylsökande; låt oss inrätta gemensamma normer för hela Europa och sedan se till att vi inför dessa.
Om vi antar detta betänkande kan vi börja inrätta grundläggande minimirättigheter, som ministern och kommissionären sade, för flyktingar, för tillgång till välfärd, bostäder, utbildning, sjukvård - saker som vi i den privilegierade världen tar för givet.
Under senare år har det ibland verkat som om EU-länderna har tävlat för att bli det minst attraktiva landet för möjliga asylsökande. Gemensamma normer för hela Europa kommer oundvikligen att skapa en mer väl avvägd fördelning av asylansökningarna inom EU. Det måste vara till hjälp för min stad, London, och alla stora städer i Europa. Det måste också hindra länder från att kunna sänka sina normer, vilket vore bra för de asylsökande, som skulle kunna sätta större tillit till en rättvis rättegång. Det är något som vi bör vara stolta över, och inte något som vi skall skämmas över.
Dessutom, och det är av avgörande vikt, måste Europa gemensamt göra mycket mer för att ta itu med de grundläggande orsaker som gör att människor söker asyl och blir flyktingar. Regeringarna måste göra gemensamma ansträngningar för att bidra till att skapa fred på oroliga platser i världen, hur svårt det än må vara, och för att öka biståndet till utvecklingsländerna - starka åtgärder som tids nog kommer att leda till ett motverkande av de krafter som tvingar folk att fly.
Det är av samma skäl som vi måste driva utvidgningen av Europeiska unionen framåt. Som kommissionär Verheugen nyligen sade, kan vi inte ställa oss själva frågan: har vi råd med en utvidgning av Europeiska unionen? I stället bör vi ställa frågan: har vi råd att inte utvidga Europeiska unionen?
I utskottet röstade många ledamöter från mitthögern och högern mot mitt betänkande i sin helhet eller delvis. Jag utmanar de ledamöter som sitter på andra sidan i dag, att inte bara ge oss ett förberett tal eller ignorera vad jag nu säger, utan att tala om för oss varför de motsätter sig vissa delar av betänkandet, och varför de vill minska rätten till en rättvis besvärsrätt, vilket behandlas i ändringsförslagen 6 och 8 från Schmitt. På vilket sätt kommer detta att förbättra systemet? Till dem - kanske de brittiska konservativa - som kommer att rösta mot betänkandet i sin helhet, om de var här skulle jag be dem att förklara för parlamentet hur vi kan bemöta den nuvarande asylsituationen i Europa utan politiska linjer som omfattar hela Europa. De måste inse att detta är en global fråga och en fråga som inte kan behandlas enskilt i varje land.
Jag är positivt inställd till ändringsförslag 11 och 12 från Gruppen De Gröna, men jag kan inte ge dem mitt stöd. Vi skulle kunna ge dem vårt stöd i ett annat betänkande om människor som flyr från hunger- eller miljökatastrofer. Detta är emellertid ett betänkande med medlidande, som vi kan vara nöjda, men inte självbelåtna med.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja tacka mina kolleger från min egen grupp och andra grupper för deras hjälp och stöd för detta betänkande och för deras samarbete. Jag tackar personalen inom min egen grupp för deras hårda arbete och hyllar de icke-statliga organisationer som har bidragit med värdefulla idéer. Jag rekommenderar betänkandet till parlamentet.
(Applåder)

Pirker
Herr talman, herr kommissionär, värderade herr rådsordförande! Låt mig till att börja med framhålla som mycket positivt att ni som inrikesminister deltar i denna debatt och att inte en Europaminister företräder er. Man har märkt att ni förstår innehållet och är intresserad av att här också faktiskt driva fram något. Om det sker gemensamt med kommissionen och parlamentet, då kan vi förvänta oss faktiska framsteg.
Europeiska unionen gör nu uppenbarligen för första gången på allvar ett verkligt försök att systematisera migrationspolitiken, genom att vi klart har bestämt oss för att konstatera att vi har tre grupper migranter, för vilka vi behöver olika åtgärder och rättsliga bestämmelser, och att det finns ett tvärsnitt av dem.
För det första de tre grupperna. Vi har de som invandrar av ekonomiska skäl, och mitt betänkande ägnas åt detta, dvs. ekonomiska migranter, som kommer till de enskilda medlemsstaterna i enlighet med medlemsstaternas möjligheter och behov. Vi har de asylsökande, som erkänns som flyktingar i enlighet med Genèvekonventionen. Jag är absolut för att man inte i något fall mjukar upp Genèvekonventionen eller avviker från den, vare sig genom att tänja på eller mjuka upp skälen för erkännande. Det vi behöver är snabba och säkra beslut för flyktingar och europeiska miniminormer i förfarandena.
Den tredje gruppen omfattar krigsflyktingarna, det är alltså flyktingar som temporärt kommer till oss och återigen behöver annan hjälp. När det gäller tvärsnittet måste vi befatta oss med exempelvis familjeåterförening eller med bekämpning av människosmuggling och illegala förfaranden. Det betyder att vi står inför ett komplext system. Mitt betänkande ägnas uteslutande åt den invandring som har ekonomiska skäl och antogs med sex röster emot, dvs. det fanns en bred konsensus. Jag vill tacka så hjärtligt för det uttalat konstruktiva och positiva samarbetet med de olika politiska grupperingarna i kammaren, vilket gjorde det möjligt att skapa denna breda basis för en ny formulering av invandringen till Europeiska unionen av ekonomiska skäl.
Målet är att kunna genomföra invandringen av arbetskraft på ett styrt och kontrollerat sätt, och upprätthålla stabiliteten i Europeiska unionen på det sociala, ekonomiska och politiska området. Men det handlar också, med tanke på den 11 september, om att vi behöver en ökad vaksamhet i unionen när det gäller gästfrihet, hjälp och friheter, så att enskilda element inte missbrukar detta gentemot de europeiska medborgarnas eller hela världens säkerhet.
Vi måste också vara på det klara med, och det tog jag upp i början av mitt betänkande, att vi inte kan jämna ut de demografiska bristerna enbart med hjälp av invandringen, utan att det enda bra och meningsfulla försöket till en lösning naturligtvis blir en stärkt utbildningspolitik och en förbättrad familjepolitik. Det måste också stå klart att vi måste prioritera integrationen av de medborgare från tredje land som befinner sig här legalt, framför en ny invandring.
Vilka är nu kärnpunkterna i mitt betänkande? Det står klart att Europeiska unionen i samband med invandringen bara kan bevaka vissa uppgifter och att en stor del måste förbli i medlemsstaternas händer. Det måste också fortfarande överlåtas på medlemsstaterna att i enlighet med vad som behövs och vad som är möjligt fastslå vilken och hur stor arbetskraft som skall få etablerings- och arbetstillstånd i medlemsstaten. Det står också klart att man måste ta hänsyn till förutsättningarna för detta, exempelvis vilket arbete och vilken lämplig bostad som finns, så att det kan ske en integration.
Det är också viktigt för oss i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor att vi har förväntningar på invandrarna, nämligen att de är beredda att låta sig integreras och erkänna värdegemenskapen. Men omvänt måste det också vara medlemsstaternas plikt att i lämplig utsträckning erbjuda hjälp till integration. På unionsnivå handlar det om att vi fastslår villkoren för inresa och uppehåll för dessa migranter och ställer upp ett sammanhållet system för utfärdande av viseringar, så att vi reglerar rörligheten mellan medlemsstaterna för medborgare från tredje land och inför såväl åtgärder mot människosmuggling och illegalt förfarande som samarbete och informationskampanjer i och tillsammans med ursprungsländerna.
Utskottet välkomnar i princip alla kommissionens förslag om invandring av arbetskraft. Jag hoppas att vi får samma breda basis som i utskottet även vid omröstningen här i kammaren.
(Applåder)

Maij-Weggen
Herr talman! När betänkandet av kollega Evans skrevs visste vi ännu ingenting om de dramatiska händelserna den 11 september. I yttrandet från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik finns det emellertid ett par rekommendationer som är mycket relevanta just mot bakgrund av den 11 september.
Här i parlamentet har det ofta rests krav på en gemensam och entydig politik i fråga om bedömningen av huruvida länder är säkra eller inte. Det får inte vara så att vissa medlemsstater förklarar länder säkra, alltså att de inte vill ta emot flyktingar och asylsökande, medan andra länder däremot gör detta.
Våra medlemsstaters säkerhetstjänster och ambassader bör samarbeta på detta område. Sedan 1992 finns det i unionen en struktur som består av Cirea och högnivågruppen, men de samarbetar inte bra. Och de samarbetar verkligen inte bra med medlemsstaterna. Vi kräver därför en bättre och entydig struktur på detta område.
Vidare är det ohållbart med skillnader i fråga om tillträdespolitiken i en union med öppna gränser, och det är också alldeles galet med en gemensam utrikespolitik om man kommer med motstridiga budskap. I den bemärkelsen riktar jag en angelägen uppmaning till kommissionen om att få till stånd en ändring här. Afghanistan är för övrigt ett gott exempel på hur det kan se ut.
En andra kommentar gäller hjälpen till de länder som tar emot stora flyktinggrupper. Vi borde hjälpa dessa länder mycket bättre och framför allt också UNHCR. I princip är det bättre om människor som flyr kan stanna kvar i närheten av sitt eget land, för då kan de också återvända snabbt. Men då måste de få hjälp. Men UNHCR-medlen har skurits ned rejält av Europeiska kommissionen, och vi anser att det snabbt krävs en förbättring här. För övrigt anser vi att människor också måste få mer undervisning i lägren, så att de inte genomgår radikalisering och kriminalisering.
Och slutligen, herr talman, vill utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik peka på nödvändigheten av att satsa mycket mer på konfliktförebyggande åtgärder. Om vi kan sluta leden bättre i Europeiska unionen på det området skulle det vara en stor fördel. På det sättet kan vi förebygga konflikter. De rekommendationer som utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har framfört har antagits enhälligt i utskottet. Jag skulle egentligen tycka att det vore synd om Evans betänkande skulle leda till olika uppfattningar här. Jag skulle vilja uppmana honom att samarbeta väl med de andra grupperna för att också nå enhällighet. Då kan vi åtminstone stödja hans betänkande.

Marset Campos
. (ES) Herr talman! Utskottet för utrikesfrågor anser att kommissionens meddelande om en invandringspolitik för gemenskapen är positivt och ansåg enhälligt att det är lämpligt att rekommendera att en samling aspekter, vilka grundas på fem premisser, innefattas:
För det första, att Europa axlar det historiska ansvar för detta problem som vi alla delar.
För det andra, att man ser på invandringen som ett positivt fenomen som är här för att stanna.
För det tredje, att man betänker den symmetri som måste finnas mellan fri rörlighet för kapital och varor och fri rörlighet för personer.
För det fjärde, att alla mänskliga rättigheter tillämpas i dess politiska, sociala, ekonomiska och kulturella aspekter för alla personer, däribland naturligtvis invandrarna.
För det femte, att man tar tillfället i akt för att Europeiska unionen skall kunna spela en positiv roll i avskaffandet av de internationella orättvisorna och att de ekonomiska banden med ursprungsländerna därmed förstärks.
På grundval av dessa premisser har utskottet formulerat fem huvudsakliga slutsatser, vilka jag här anger i korthet:
Den första slutsatsen: att unionen förfogar över en gemensam europeisk invandringspolitik som grundas på de mänskliga rättigheterna och på ett ömsesidigt utbyte med ursprungsländerna.
Den andra: att främja en mångkulturell atmosfär, respekt och en positiv syn på invandrarnas bidrag till vårt samhälle och vår ekonomiska utveckling.
Den tredje: att påskynda att alla invandrare får status som legala invandrare och på så vis kämpa mot den maffia som sysslar med illegal invandring och människosmuggling.
Den fjärde: att förfoga över en gemensam och samordnad europeisk utrikespolitik som tjänar som hävstång för att undanröja fattigdomen i ursprungsländerna.
Som konsekvens av detta, den femte slutsatsen: att öka budgeteringen för posten B7-667 och även öka dess effektivitet med mål att begränsa den illegala invandringen och förstärka demokratin och rättsstaten, såväl som att lansera integrerade program för utvecklingsstöd.

Medina Ortega
. (ES) Herr talman! Jag anser att vi har lyssnat till två bra uttalanden från rådets tjänstgörande ordförande och från kommissionens ordförande.
Rådets tjänstgörande ordförande sade oss helt ärligt att rådet för närvarande är en aning villrådigt när det gäller asyl- och invandringspolitiken. Kommissionär Vitorino, som har genomfört ett fantastiskt arbete på sitt område, sade oss att när det gäller invandrings- och asylfrågorna sitter gemenskapens institutioner för tillfället mellan två stolar: mellan den första och den tredje pelaren. Det vill säga, för närvarande finns invandrings- och asylpolitiken å ena sidan med i Fördraget om Europeiska gemenskapen, men där anges emellertid inte klart vilka gemenskapens befogenheter är i asyl- och invandringsfrågor. Dessutom finns det något som är mycket konstigt, nämligen att stats- och regeringscheferna kom med storstilade uttalanden om en europeisk invandringspolitik i Tammerfors, men vi vet inte om dessa pampiga uttalanden kommer att resultera i en positiv gemenskapslagstiftning.
Ur utskottets för rättsliga frågor och den inre marknaden synpunkt har vi understrukit de luckor som finns mellan statschefernas förklaringar i Tammerfors och de åtaganden som verkligen har genomförts på området för gemenskapsfördragen. Enligt min åsikt är den konferens om invandring som rådets tjänstgörande ordförande informerade oss om, vilken kommer att äga rum om två veckor och där Europaparlamentet kommer att vara lämpligt företrädd, det rätta tillfället för de tre gemenskapsinstitutionerna - parlamentet, rådet och kommissionen - att arbeta med, eller börja att arbeta med behovet av att ge invandringsproblemet en rättslig grund inom gemenskapen, eftersom vi i annat fall kommer att få ett allvarligt problem på halsen.
Man kan inte tala om subsidiaritet i samband med invandringsfrågor. Invandringsproblemet är för närvarande ett gemensamt problem för alla de europeiska länderna, och i sitt arbete med kommissionens meddelande om invandring stakar kommissionär Vitorini ut rätt riktning.
Enligt min åsikt är kommissionens strategi den rätta, men det är nödvändigt att förstärka den ur konstitutionell synvinkel med tillämpliga ändringar enligt gemenskapsfördragen.

Lambert
Herr talman! Som det europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet i Wien visade förra året, finns det ett behov av en progressiv politik och ett progressivt ledarskap inom bägge de områden som vi diskuterar i dag. Jag välkomnar erkännandet att en restriktiv inställning till invandring inte har fungerat och motverkar sitt eget syfte. Det räcker att vi tittar på den ökade människohandeln och svårigheten med att rekrytera kunniga yrkesmän för att visa det.
Det är uppenbart att det finns arbetstillfällen inom Europeiska unionen för människor från tredje land. I många av våra länder är dessa människor av avgörande vikt för jordbruksproduktionen, och många storföretag anställer människor från tredjeländer för högre chefsposter. Ändå finns fortfarande inställningen att vi gör sådana människor en tjänst när vi låter dem komma in i EU för att stötta vår ekonomi och vårt sociala trygghetssystem. Låt oss vara ärliga: vi vill att de skall hjälpa oss att upprätthålla vår levnadsstandard. Om vi lyckas med det, vore det en ömsesidig vinst. Som en del av detta, måste vi garantera lika behandling för människor från tredjeländer, inte minst på arbetsplatserna. Genomförandet av föreskrifterna i artikel 13 om anti-diskriminering är också av avgörande vikt. Varför arbeta här, om det innebär att man då möter rasism och främlingsfientlighet?
Företagen säger till oss att rekryteringen måste förenklas och göras mer flexibel på alla kunskapsnivåer. Detta leder till ett ifrågasättande av arbetstillstånd som hör samman med en särskild tjänst och ett särskilt företag. Tyvärr införlivade inte det ansvariga utskottet detta. Rekryteringen hindras också av restriktioner för familjeåterförening, säger företagen. Min politiska grupp har lagt fram ändringsförslag om denna mänskliga faktor. Arbetsrättigheterna för partners måste också förbättras. Vi måste också inse det faktum att vissa flyktingar kommer att vilja stanna och slå sig till ned i landet. Detta är viktigt när det gäller kontinuitet och stabilitet för individer, samhället och företagen. En ständig omsättning är problematiskt på många nivåer, och vi måste komma ihåg att vi är människor, och inte kuggar i ett ekonomiskt hjul.

Keßler
Herr talman! Invandringen av miljontals personer under det gångna decenniet försiggick huvudsakligen mot staternas önskan att utforma den. Den nationella utlänningspolitiken präglas i de flesta fall av brist på framsynthet och förmåga till utformning och av rädsla för att andelen utlänningar blir för hög. Men det är nu obestridligt att det har skett en avsevärd invandring och att det i framtiden kommer att ske och också måste ske en invandring. Orsakerna till detta kan studeras i detalj på 28 sidor av kommissionens meddelande.
Kommissionens ändring av politiken till en aktivt utformad invandringspolitik kan i hög grad välkomnas. Kommissionen erkänner att migrationstrycket kommer att fortsätta och att en reglerad invandring kan föra med sig fördelar för Europa, för migranterna själva, men också för deras ursprungsländer. Denna ändring av politiken betyder emellertid också att man faktiskt måste skapa bestämmelser och att det inte räcker att uteslutande förvalta invandringen under täckmanteln av att fastslå allmänna politiska rekommendationer, eller, med föredragandens ord, med hörnpelare. Ty då skulle vi aldrig komma fram till en migrationspolitik i gemenskapen i enlighet med slutsatserna från Tammerfors, utan det skulle med några få gemenskapsgrundregler stanna vid medlemsstaternas nationella ansvar och brister.
En långsiktigt utformad invandringspolitik kan totalt sett minska det tryck som bidrar till illegala inresor, människohandel, illegala arbetsformer och ekonomisk utsugning av människor. Medborgare i tredjeland måste garanteras samma rättigheter som EU:s medborgare - det utgår även kommissionen från i sitt meddelande - och de skall med sitt arbete bidra till utvecklingen av den lokala ekonomin; bara på så sätt kommer den planerade integrationen att äga rum.
(Applåder)

von Boetticher
Herr talman, ärade kolleger! Kommissionens meddelande om ett gemensamt asylförfarande, en enhetlig norm och en enhetlig status för erkända asylsökande har stimulerat till en nödvändig debatt, och den har ju till att börja med utformats medvetet öppet av er, kommissionär Vitorino. Möjliga scenarier skildras och möjligheter granskas till ett gemensamt förfarande och enhetliga principer.
Jag beklagar verkligen att - i motsats till vad som är fallet beträffande Pirkers betänkande - man i utskottet inte kunde komma fram till någon bred kompromiss. I Evans betänkande var det tyvärr ideologin som hävdade sig, och inte förnuftet med en konsensus. Både de orsaker som ligger till grund för beviljande av asyl och själva förfarandet skall nu utvidgas över hela Europa, och det - herr rådsordförande, ni berörde det - trots att nu cirka 90 procent av asylsökandena söker asyl enbart av ekonomiska skäl och därför avvisas, och trots att nuvarande prövningsförfaranden tar upp till åtta år. En sådan utvidgning kan man väl bara besluta om såvida man verkligen helt och hållet har tappat kontakten med hemmaförhållandena.
Vad kan vi då emotse, om dessa bestämmelser, som Evans i dag föreslår oss, blir verklighet, och om i framtiden även icke-statlig förföljelse och förföljelse på grund av kön erkänns som skäl för asyl? Detta innebär i praktiken att man utställer ett obegränsat uppehållstillstånd i EU för de flesta familjer i den islamiska världen. Varför? Jag skall förklara det. Ingen kan bestrida att det i varje islamitiskt land finns fundamentalistiska grupper, som utnyttjar islam för att diskriminera kvinnors rättigheter, så som vi ser dem utifrån våra värderingar. På så vis kan också var och en av dessa kvinnor i en muslimsk stat göra gällande att hon förföljs av icke-statliga grupperingar. Om detta erkändes i EU, kunde hon sedan också hämta hit sin familj.
Frågan som alltså uppstår är följande: Vill och kan vi i Europa lösa problemen i den muslimska världen, vill och kan vi lösa problemet med den islamiska kvinnobilden? Mitt klara svar är: Nej! Det blir desto tydligare som vi alla känner till problemen och riskerna under de senaste veckorna. Samtidigt vill Evans - mot sitt ursprungliga tillkännagivande - avskaffa statusen med säkra tredjeland och därmed belasta det redan alltför långa förfarandet med ytterligare granskningar. Mitt facit är därför: Evans betänkande i sin nuvarande form är oansvarigt. Det skapar tillräckliga argument för att medlemsstaterna inte heller vid ytterligare reformer av EU skall ge oss någon medbeslutanderätt i denna fråga.
Uppenbarligen är en majoritet i kammaren ännu inte tillräckligt mogen för ett så stort ansvar. Och, herr Evans, när ni här kämpar för en utvidgning av asylrätten frågar jag mig ändå: Vad har ert eget parti, Labourpartiet i Storbritannien, gjort i den riktningen under de senaste åren? Jag säger er att det inte har beslutat om dessa saker på detta sätt och vis. Det beror på att de inte har någon majoritet i befolkningen för detta, och att Labour annars hade måst räkna med att inte bli omvalt.
Herr rådsordförande! Jag vill helt uttryckligen säga, och det är ändå helt uppenbart: Om vi här i framtiden vill reglera varje detalj i asylrätten på ett enhetligt sätt i hela Europa, då kommer vi inte att uppnå något enande i ministerrådet. Därför är min uttryckliga vädjan och mitt råd till er: Begränsa er till att harmonisera de nödvändiga miniminormerna!
(Applåder)

Terrón i Cusí
Herr talman! Europa tampas å ena sidan med spänningen mellan en låg demografi och en reell efterfrågan på arbetskraft från arbetsmarknaderna, och å andra sidan med en befolkning som är på sin vakt mot invandringsfenomenet.
De ansvariga politikerna kan reagera på två olika sätt inför denna situation: genom att använda medborgarnas rädsla för egen vinning, åtminstone på kort sikt, eller genom att försöka hantera invandringens olika aspekter på bästa sätt, och modigt förklara de svåraste sidorna av invandringen och den politik som måste föras på detta område.
Vi har sett några exempel på det första alternativet här på förmiddagen. Kommissionen har lyckligtvis tydligt markerat att den valt den andra vägen i och med sina meddelanden och vi kan inte göra annat än att gratulera kommissionären och oss själva till detta. Kommissionären har dessutom gjort detta - och jag vill betona detta - i enlighet med slutsatserna och mandaten från Europeiska rådet i Tammerfors.
Eftersom jag håller med om vad min vän och kollega Evans sade om asylfrågan till hundra procent, kommer jag i stället ägna de få minuter jag har till mitt förfogande att tala om kommissionens meddelande om en invandringspolitik för gemenskapen och om betänkandet.
I båda handlingarna definieras en klar riktlinje. I meddelandet, och detta tas även upp i betänkandet, talas det om de interna och externa orsakerna till invandringen, om behovet av en politik för gemensam utveckling och ett nytt partnerskap med ursprungsländerna inom en gemensam europeisk lagstiftningsram för att - på ett rättvist, genomblickbart och tydligt sätt - organisera inresa, vistelse och integrering - vilket för mig innebär rättigheter. När dessa regler väl har fastställts är det dags att ta itu med den illegala invandringen, eftersom vi behöver lagliga kanaler för att göra detta.
Det talas även om att fastställa nya former av invandringspolitik för det tjugoförsta århundradet, för ett nytt samhälle och en ny ekonomi, och att denna inte får vara en omskrivning av sextiotalets politik för gästarbetare till industriföretagen. Dessa frågor kommer vi att diskutera mer i detalj när vi ser lagstiftningsinitiativen.
Jag hoppas att även rådet placerar sig bland de politiker som vill ta itu med den här frågan på ett klart och modigt sätt. Jag hoppas verkligen det och jag säger detta avsiktligt; när det gäller invandring talar vi nämligen såväl med förnuftet som med hjärtat - och jag är medveten om att både ursprungliga och invandrade medborgare, som är närvarande i dag på inbjudan från min kollega Pedro Aparicio, hör detta och att de hyser förhoppningar om denna debatt.
Parlamentet kommer att försöka att vara situationen vuxen, och trots att man ibland gör det svårt för oss, kommer vi att försöka att ge ett starkt stöd till kommissionens meddelande, vilket man inte kan säga att PPE-DE-gruppen har gjort när det gäller asylfrågan, och i utbyte hoppas vi, herr talman, att Europeiska rådet i Laeken kommer att vara förmöget att på nytt inleda en dynamisk och kraftfull politik som gör det möjligt för oss att ta itu med denna nödvändiga invandringspolitik.

Ludford
Herr talman! Min grupp stöder starkt Evans betänkande och välkomnar dess uppmaning till en gemensam och högkvalitativ asylpolitik. Det är ett märkligt kännetecken för Europas konstruktion att handeln och brottslingar har utnyttjat fler möjligheter till gränsöverskridande samarbete än statstjänstemännen har gjort, och det är på tiden att våra nationella offentliga förvaltningar gör en verklig ansträngning att ta sig ur sina bunkrar.
Situationen i Sangatte, nära Calais, har ofta visats på TV-rutorna i mitt hemland under de senaste månaderna. Förenade kungariket kan fundera över varför så många människor vill komma till vårt land och särskilt till min stad, London. Jag vill gärna tro, åtminstone delvis, att detta är en komplimang till vårt fria och mångfaldiga samhälle, men vi kan inte bara lämna dörren öppen, och de franska myndigheterna kanske måste fundera över huruvida deras system kan förbättras. Det måste finnas en likvärdig grad av ansträngningar och ett delat ansvar för att förhindra både att asylsökande väljer mellan de mest gynnsamma länderna att ansöka om asyl i, och att medlemsstaterna skickar flyktingarna vidare till ett annat land.
Vi behöver också konsekvens. Det är ologiskt att avfärda människor som flyr från Irak eller Afghanistan, och antyda att de är ovärdiga snyltare, när alla är överens om att regimerna i dessa länder är brutala och nedslående, och till och med förtjänar militära angrepp. Även om inte alla från sådana länder kan betraktas som flyktingar enligt Genèvekonventionens stränga kriterier, utan enbart som människor som flyr från ren misär, finns det ingen anledning att svartmåla dem. Vi måste också vara konsekventa när det gäller vår inställning till kvinnor. Om vi tror, vilket vi gör, att kvinnors mänskliga rättigheter i Afghanistan starkt förnekas, måste vi ta hänsyn till det när vi avgör asylansökningar.
Vi får slutligen inte försvaga eller sänka normerna i våra asylsystem, med förespeglingen att vi bekämpar terrorismen, som det brittiska inrikesdepartementet hotar att göra. Det finns lämpliga befogenheter för att hålla kvar och deportera personer om säkerheten hotas. Snabba beslut är de beslut som grundas på högkvalitativa förfaranden och effektivitet, som till exempel den som erbjuds genom fungerande datorer inom invandringsenheten, något som saknas i Förenade kungariket - inte på ett avskaffande av besvärsrätten för alla ansökare.

Boumediene-Thiery
Herr talman! Att gemenskapsbehörigheten när det gäller invandring och asyl bekräftades i Amsterdamfördraget ledde till stora förhoppningar, däribland förhoppningen om en invandrings- och asylpolitik som styrs av värderingar som är knutna till de demokratiska friheterna, respekten för de mänskliga rättigheterna, bl. a. de grundläggande rättigheterna. Vi välkomnar därför de två meddelandena från kommissionen, som tar upp dessa frågor i hela deras komplexitet. I stället för en politik med nollinvandring, som är dåligt anpassad och leder till illegal invandring som är inbyggd i systemet, föreslås ett flexibelt synsätt, en hantering av flödet och integration av medborgare från tredjeland.
Det är beklagligt att vår föredragande i invandringsfrågan koncentrerat sig på utnyttjandet av hanteringen av migrationsströmmarna i syfte att tillfredsställa de ekonomiska och demografiska intressena i unionens stater, utan att bry sig om den mänskliga faktorn. Att föra in dessa förslag i ett mellanstatligt sammanhang, såsom Pirker önskar, är inte bara ett steg bakåt i förhållande till Amsterdamfördraget, det innebär också ett förakt för den nödvändiga överföringen till gemenskapsnivå av invandrings- och asylpolitiken, och det är framför allt en vägran att acceptera en daglig verklighet, som man varje dag kan se i Sangatte eller på andra platser.
Kopplingen "invandring är lika med arbetstagare" måste också snarast upphöra. Begreppet "arbetskraftsinvandring" tar inte hänsyn till invandringens verklighet, som består av familjemedlemmar, studenter eller pensionärer. Rätten att leva i en familj är en grundläggande rättighet som staterna inte får frångå. Det finns därför anledning att tala om "bosatta" och, varför inte, "medborgare i Europa", vilket förutsätter att de är fullständigt delaktiga. Det är staternas uppgift att vidta nödvändiga åtgärder för att alla som är bosatta i Europa integreras fullständigt, vilket sker genom att alla rättigheter, inbegripet de politiska, anpassas. När det gäller illegala invandrare är den enda lösning vi känner till att staterna tar ansvar för att deras situation legaliseras så att all slags brottslighet, däribland människosmuggling och skrupelfria arbetsgivare, kan bekämpas.

Di Lello Finuoli
Herr talman! Samtidigt som jag bekräftar att vår grupp helt och fullt instämmer i Evans betänkande, vill jag trots allt understryka två aspekter: för det första behovet av en snabb behandling av flyktingärenden. Nationalstaterna borde vara medvetna om att många av deras problem, men framför allt många av flyktingarnas problem, skulle vara lösta om dessa ansökningar kunde behandlas snabbt. Väldigt många flyktingar - massor av personer som alla har rätt att erkännas som sådana - väntar i månader och år utan att få understöd, utan arbete, gradvis på glid ner i brottslighet, organiserad eller ej. Det är därför nödvändigt att förkorta dessa mycket långa väntetider.
För det andra måste vi förstå och slå fast att begreppet "säkert land" är ett begrepp som kan ersättas med en kontroll av den behandling som en viss individ får i sitt hemland. Det jag vill säga är att begreppet "säkert land" borde vara något relativt, med tanke på att många flyktingar flyr från ett säkert land, eftersom de förföljs personligen. Det är därför nödvändigt att detta begrepp inte är ett absolut begrepp, utan att behandlingen av de enskilda flyktingarna - dvs. de förhållanden som tvingar dem att fly till ett annat land - skall undersökas från fall till fall, och att detta kan utmynna i att tidigare utnyttjade föreställningar om "säkert tredjeland" överges.

Angelilli
Herr talman! Jag vill framför allt tacka Pirker för det utförda arbetet.
Det är nu, vilket också understryks av föredraganden, mer än någonsin tidigare av avgörande betydelse att gemenskapens invandringspolitik ges en ny utformning: inte bara stelbenta regler för tillträde eller förbud, utan en vidare och mer ansvarig strategi som framför allt baseras på ekonomiska och demografiska bedömningar och som syftar till social och kulturell integration.
Vi måste med andra ord utarbeta en strategi för en hållbar invandringspolitik, där det kan förekomma ett maximalt deltagande från nationella och lokala institutioner när det gäller att utifrån objektiva kriterier bestämma behoven inom sysselsättning, tillgången på arbetsplatser, men även bostäder, sociala tjänster och utbildning för alla dem som ber att få komma och leva och arbeta i våra medlemsstater. Att bestämma gränser, fasta regler, innebär att garantera de bästa villkoren för mottagande och en fullständig integrering, med ömsesidig respekt och fördelar för såväl de europeiska medborgarna som invandrarna; det betyder även att man undviker smärtsamma sociala konflikter; det betyder även hårda tag mot den illegala invandringen, som alltför ofta är synonym med brottslighet och utnyttjande.
Men Europa kan framför allt inte begränsa sig till att spela en passiv roll, till att inta en passiv attityd mot flödet av invandrare, som om man vore en trafikpolis. Europa bör delta med större politisk medvetenhet, också för att fullt ut kunna tolka de djupliggande motiven bakom dessa fenomen.
Ofta, eller nästan alltid, kommer personer från tredjeland till Europa drivna av desperation, av fattigdom, av hunger, av utstötthet. Desperationen är sådan att det finns mammor som lämnar sina egna barn och kommer till våra länder för att tjäna något för dem.
På grund av detta, men också på grund av sin geografiska placering, kan Europa inte enbart spela en byråkratisk roll när det gäller att uppmuntra eller begränsa flödet av invandrare. Europa måste välja att spela en stark och ansvarig politisk roll, i medvetandet om att bakom de politiska val man gör när det gäller invandringen så finns det en möjlighet att även spela en roll i den allvarliga internationella kris som vi för närvarande upplever.
Vi måste vara klart medvetna om att det är enbart genom att engagera oss än mer i programmen för utvecklingsstöd till tredje världen, och bland annat undvika den så kallade hjärnflykten, som vi kan genomföra den bästa fredspolitiken, vilket är den som innebär kamp mot fattigdom och orättvisor.
Avslutningsvis, herr talman, måste vi vara medvetna om att en väl reglerad invandring medför stora fördelar för Europeiska unionen, liksom för invandrarna och deras ursprungsländer. Men vi måste ta avstånd från demagogiska uttalanden från de personer som förespråkar alltför liberala flöden av invandrare, en politik som vill uppmuntra Europa till att öppna sina gränser utan begränsningar, till att minska kontrollerna och utvidga asylrätten in absurdum, för att sedan kanske egoistiskt sluta ögonen - vilket vi för övrigt har gjort i flera år - inför det som sker i Mellanöstern och på södra halvklotet, som om det inte angick oss.
Den 11 september visade att det som händer i de delarna av världen verkligen angår oss, och därför måste vi verkligen vara övertygade och en aning konsekventa...
(Talmannen avbröt talaren)

Speroni
Herr talman! Inga regler garanterar den som bor i ett visst land rätten att komma in i ett annat, om detta andra land inte vill ta emot vederbörande. När det gäller invandringen får jag vissa associationer och jag känner en djup oro som kommer av att ha sett invandrargrupper eller individer som tillhör invandrargrupper jubla efter de tragiska attentaten i Förenta staterna, och av att veta att terroristceller har funnit skydd och stöd inom vissa etniska eller religiösa grupperingar.
Därför tycker jag det skulle vara lämpligt, i den största respekt för majoriteten av laglydiga och ärliga invandrare, att inför framtiden införa mer selektiva kriterier när det gäller invandring, kriterier som baseras på försiktighetsprincipen, för att undvika de potentiella risker som vissa invandrare skulle kunna införa i vårt Europa.
När det gäller Europa håller vi i Italien på att utarbeta en invandringslag som är rättvisare, strängare och mer verklighetsanpassad. Vi måste undvika att de europeiska reglerna kommer i konflikt med våra nationella regler, för vi vill inte att den släpphänthet från vänsterpolitiker som jagats på flykt av de italienska väljarna kommer tillbaka via Bryssel i vår lagstiftning.

Krarup
I Danmark har det helt nyligen kommit till allmänhetens kännedom att danska myndigheter har gett uppehållstillstånd till regelrätta krigsförbrytare. I synnerhet den av Saddam Husseins generaler som stod för massakrerna riktade mot kurderna 1988. Det är faktiskt en skandal och det tycker även den danska högerflygeln. Men förmodligen slår man sig till ro med att den danska Natoregeringen fått militära och politiska fördelar genom att ge krigsförbrytaren en fristad. Omkostnaderna har förmodligen för länge sedan tjänats in av Saddams general. Naturligtvis har han blivit utfrågad av CIA. Det är uppenbart. Under största diskretion naturligtvis, på samma sätt som fler och fler avgörande moment inom det politiska livet sker i alltmer tillslutna rum.
Den befängda situationen avspeglar en av dubbeltydigheterna i Evans betänkande, som faktiskt rymmer flera sympatiska inslag. Betänkandet ger uttryck för stöd och vidareutveckling av alla våra fina rättsprinciper. Till skillnad från Pirkers betänkande, som ger uttryck för en ohöljd arbetskraftsimperialism, sätter Evans betänkande den förföljda människan i centrum. Det är sympatiskt och nödvändigt. Problemet är att dessa goda principer ingår i politiska och rättsliga sammanhang som i praktiken innebär att de förvandlas till ideologiskt nonsens. Den gemensamma asyl- och invandrarpolitiken används först och främst som motor för homogeniseringen av ländernas helt olika rättstraditioner, d.v.s. skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, vilket utgör ett avgörande led i den europeiska superstaten. Förloraren i detta ohyggliga spel är demokratin, och vinsten för flyktingarna är tveksam, såvida man inte är general i Saddam Husseins armé.

Berthu
Herr talman! Kommissionens meddelande om gemenskapens invandringspolitik är en mycket stor besvikelse. Jag talar om det skriftliga meddelandet eftersom det muntliga meddelandet som kommissionär Vitorino just lämnat, liksom det från rådet för övrigt, var mycket intressanta, mycket mer balanserade än vad man vanligtvis får höra här i kammaren, och de ger oss hopp om en förändring i politiken efter attentaten den 11 september.
Det skriftliga meddelandet kännetecknas i vilket fall som helst av en viss brist på känsla för verkligheten på fältet, en brist som gör att förslagen om familjeåterförening i dag står och stampar inför rådet och att det kanske blir samma sak i morgon med förslagen om asyl som jag kritiserat, bl. a. vid vårt senaste sammanträde. Det skriftliga meddelandet koncentreras på den lagliga invandringen, men den förringar eller glömmer, bortsett från några antydningar, den illegala invandringen, det grundläggande faktum att hälften av dem som emigrerar till den industrialiserade världen i dag gör det illegalt.
Jag vet självfallet att texter om den illegala invandringen redan lagts fram, bl. a. om människohandeln eller transportörernas ansvar, men det är punktvisa texter som för övrigt till största delen lagts fram av medlemsstaterna i enlighet med initiativrätten, som de fortfarande innehar provisoriskt. Dessa texter vittnar på intet sätt om ett globalt synsätt på problemet, de är inte i nivå med utmaningen. Kommissionen har just aviserat att den skulle lägga fram andra efter attentaten den 11 september. Det är ju bra. Men om man under tiden vill läsa ett bra dokument, som på ett bra sätt presenterar de verkliga problemen med invandringen och möjliga lösningar, bör man inte titta på kommissionens meddelande, som vi granskat i dag, utan på strategidokumentet om invandring och asyl som lades fram av det österrikiska ordförandeskapet i en ändrad version den 19 november 1998 (jag sade mycket riktigt 1998). Jag uppmanar ärliga lyssnare att jämföra de två texterna, de kommer att bli förvånade över skillnaderna i synsätt. I det österrikiska dokumentet läser jag exempelvis att det rent allmänt inte längre bara är frågorna om asyl och problemet med tillfälligt skydd utan även, och framför allt, de allmänna migrationsfrågorna, problemen som uppstår genom kampen mot den illegala invandringen och frågorna om avvisning som står i centrum av debatten.
Herr talman, kära kolleger! Jag skulle behöva citera allt, det har jag inte tid till, men denna enda mening visar vilka de verkliga prioriteringarna är.
(Applåder från höger.)

Nassauer
Herr talman, mina damer och herrar! Med utgångspunkt från de sympatiska kollegerna Evans och Pirkers betänkanden vill jag ta upp det meddelande som ligger till grund för detta från kommissionär Vitorino, den kollega, som vi uppskattar i mycket hög grad från vårt gemensamma arbete i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och vars åsikter jag i så liten utsträckning delar.
Vi har en principdebatt om asyl och invandring i Europa. Det är det som det handlar om, riktlinjerna för asyl och invandring i Europa. Vi måste bli på det klara med två saker: för det första de kvoter som skall tillämpas och för det andra innehållet. Vad metodiken beträffar kan europeiska direktiv om asyl och invandring bara utgöra miniminormer. Man kan bara obligatoriskt förplikta hela Europeiska unionen till miniminormer. Ingenting som går utöver detta kommer att accepteras.
Ett exempel: Det som kommissionär Vitorino föreslår när det gäller att familjemedlemmar skall få följa efter må uppskattas av en eller annan, men det kan inte fastslås obligatoriskt som lösning för hela unionen. Här måste det göras ändringar.
Beträffande innehållet: Vi behöver ha en begränsning och styrning av invandringen. Herr rådsordförande, ni har nämnt begreppet "Fästning Europa". Just därför att vi inte vill inrätta en europeisk fästning, och alls inte heller kan inrätta något sådant, måste vi styra invandringen och begränsa den. Kommissionär Vitorinos kurs motsvarar inte i tillräcklig utsträckning dessa krav.
Några exempel: Med hjälp av begreppet säkra tredjeland har vi i Tyskland kunnat sänka antalet asylsökande från cirka 450 000 till tydligt under 100 000. Vitorino avstår praktiskt taget från detta begrepp, genom att binda sin tillämpning till villkor, som gör att det praktiskt taget inte blir användbart.
En andra punkt: De materiella skälen till asyl är obligatoriskt fastslagna i Genèvekonventionen om flyktingars rättsliga ställning. Det kommer att bli en sporre för de asylsökande om vi går utöver den obligatoriska ramen i flyktingkonventionen, exempelvis genom den icke-statliga förföljelsen. I detalj finns det hedervärda argument för detta, men vi kan inte möjliggöra ännu mer asyl än som för närvarande är fallet. Problemet med asyl ligger ju i förfarandet. Fortfarande är 90 procent av alla asylsökande hos oss inte politiskt förföljda. Därför måste vi få kontroll över förfarandet. Om vi lyckas att snabbt avsluta förfarandet, kan vi vara mer generösa när det gäller asylskälen. Men detta motsägs till exempel av ett asylförfarande på tre nivåer, som kommissionär Vitorino föreslår.
Kommissionär Vitorino, om Schily, den tyske inrikesministern, vilken som bekant inte tillhör mitt parti, handlar på samma sätt i rådet som han talar i Tyskland, då har ni inga chanser med era förslag!
(Applåder)

Marinho
Herr talman! Trots händelserna den 11 september är, enligt min mening, inte kommissionens rapport om asyl bara relevant utan också mer nödvändig än någonsin. Och Evans betänkande har inte heller förlorat sin aktualitet eller grund. Jag tror inte att vi kan gå bakåt och det är därför bråttom att välja en för alla medlemsstater gemensam lösning när det gäller kriterierna för bedömningen av kraven, liksom för samarbetet när det gäller de nationella förvaltningssystemen. Jag inser att vi har vissa utmaningar att ta itu med för att få fram användbara bestämmelser. Detta arbete bör inte bara ske på europeisk nivå, utan även genom samarbete med tredjeland, främst med de asylsökandes ursprungsländer.
För att undvika de Kafkaliknande situationer som ofta beskrivs i europeisk press är det viktigt att anta minimiregler, vilket inte är mycket begärt, med snabbare och enklare asylförfaranden för att motverka trögheten och den osäkerhet de asylsökande tvingas utstå. Skapandet av ett europeiskt område med frihet, säkerhet och rättvisa måste innehålla ett ömsesidigt erkännande av domar i straffrätten. Men för att komma till detta steg måste vi först harmonisera klagomålsförfarandena när det gäller asylärenden.
Herr talman! Detta meddelande under kommissionär António Vitorinos ansvar har kommit vid en lämplig tidpunkt. Med den ram som definierades i Tammerfors som grund deltar vi i skapandet av en gemensam asylpolitik, vilken säkerligen kan räkna med rådets och parlamentets engagemang. Jag tror att vi med en gemensam ansträngning mellan gemenskapens institutioner och det civila samhället kommer att kunna nå en gemensam syn, så att vi den 1 maj 2004 har uppnått den målsättning som Europeiska rådet har dragit upp.
Herr talman! Historien kräver ett beslut av oss. Vi har ingen tid att stå och tveka. Lycka till, kommissionär António Vitorino.

Wiebenga
Herr talman! Jag vill ge kommissionär Vitorino en komplimang för den invandringspolitik som Europeiska kommissionen har lagt fram för parlamentet.
Förslaget om att få gemensamma tillträdesvillkor till stånd för invandrare och att i sammanhanget och vid sidan av detta utarbeta ett politiskt instrument som innebär att medlemsstaterna utarbetar mål för arbetsmigration stöds av ELDR-gruppen. Min grupp, herr talman, har ett par kommentarer till det föreslagna systemet.
För det första, vi förkastar "nollinvandringspolitiken", men vi förkastar också de fullständigt öppna gränsernas politik. Man måste hitta en ansvarsfull jämvikt.
För det andra, invandringssystemet måste vara flexibelt. Medlemsstaterna får inte åläggas några tvingande kvoter ovanifrån.
För det tredje, vi måste ta hänsyn till subsidiaritetsprincipen, det vill säga till regionala och nationella skillnader i fråga om arbetsmarknaden.
För det fjärde, en gemensam invandringspolitik måste också åtföljas av en gemensam kamp mot den illegala invandringen.
För det femte, vi måste finna en god balans mellan näringslivets behov av arbetskraft å ena sidan och de arbetslösa inom Europeiska unionen å den andra.
Kort sagt, herr talman, ELDR-gruppen förespråkar en balanserad europeisk invandringspolitik. Pirker-betänkandet går på den linjen, och jag vill gratulera föredraganden till detta. Herr talman! Detta kommer att vara mina sista ord i denna kammare nu när jag blivit utnämnd till ledamot av statsrådet i Nederländerna. Jag vill tacka kollegerna för det angenäma samarbetet, och jag önskar alla allt gott. Europaparlamentet, herr talman, är en mycket viktig institution, och jag kommer alltid att stödja denna institution.

Talmannen
Kollega Wiebenga, även vi önskar er allt gott, och jag är övertygad om att staten är i goda händer, när ni är med i detta lagråd!
Kolleger! Jag måste ber att strikt hålla er till talartiden. Vi har nämligen ohjälpligt halkat ur tidtabellen!

Sylla
Herr talman! Jag vill först av allt hylla kommissionär Vitorino, eftersom jag tror att hans utdragna arbete gjort det möjligt att i dag göra en tydlig distinktion mellan asylsökande och immigration, och det är bra. Jag tackar även det belgiska ordförandeskapets företrädare, som nyss definitivt brutit med en Fästning Europa som vare sig är genomförbart eller önskvärt. Jag tackar slutligen vår kollega Evans för hans seriösa arbete. Jag tror att det är genom att tillämpa tydliga, rättvisa och exakta normer som vi kan inte bara garantera skydd för flyktingarna, utan även bekämpa de brottsliga organisationernas dominans över flyktingströmmarna. Jag tycker att Evans seriösa inställning står i radikal kontrast till Pirkers sekteristiska syn.
Pirker tar upp komplexa frågor, men svaren är inte adekvata, utan till och med farliga. Detta betänkande från Pirker med funderingar, analys och förslag är ett av de svagaste vi någonsin behandlat här i parlamentet. Till att börja med innehåller det en rad banala påståenden. När invandrarna väl etablerat sig, säger han, har de en tendens att anta mottagarlandets uppträdande när det gäller fruktsamhet. Detta utgör enligt min uppfattning ett kännetecken på integration och motsvarar en utveckling av mentaliteten. Men i stället för att glädjas åt detta oroar sig Pirker för det faktum att uppgiften för kvinnorna från tredjeland, invandrarkvinnor från södern, inte begränsas till att föda barn. Han förespråkar också en politik för att rekrytera en bestämd mängd arbetskraft, säger han, som medlemsstaterna önskar för att minska bristen på arbetskraft bl. a. inom vissa sektorer. För honom är invandrarna som pappersnäsdukar - man använder dem och när man inte längre behöver dem kastar man bort dem.
Det är en syn på människan, särskilt den svarta och afrikanska, eller mörkhyade, människan från södern, som jag inte delar. I betänkandet från Pirker beklagar han sig över familjeåterföreningen. Betänkandet från Pirker tror jag, i många hänseenden, i dag står i fullständig motsättning till stadgan om de grundläggande rättigheterna, och Amsterdam- och Nicefördraget. Inför en så komplex fråga skulle vi ha föredragit att han, i stället för att säga att katastrofen i Dover illustrerar vilka konsekvenser invandringen kan få, funderade över att bekämpa de transportörer som verkligen är moderna slavdrivare och att han bekämpade hotellägare som utnyttjar sina gäster...
(Talmannen avbröt talaren.)

Gollnisch
Herr talman, kära kolleger! De dramatiska händelserna i New York verkar ha befriat diskussionerna kring vissa frågor och till och med upphävt tabun. Den som påstod sig avvisa varje form av värdering när det gäller civilisationen startar plötsligt krig mot islam. En annan som avvisade all kritik mot invandringen ser plötsligt en mäktig terrorist i varje utlänning. Jag vill på en gång säga att det inte är uppfattningen hos den europeiska högerns grupp.
Invandringen är en företeelse av en sådan omfattning att den inte kan reduceras till terroristhandlingar, som invandrarna för övrigt inte har monopol på. Det är inte invandrarna som är skyldiga, utan de som tar hit dem av ekonomiska skäl, och det kanske kommer att förvåna er att jag på den punkten instämmer i det som vår kollega Sylla just sagt. Det är också de som hänger sig åt politiken med fullbordat faktum, där skälen från Pirker - jag tänker på skälen M och N - tyvärr är ett exempel vid sidan av positiva beståndsdelar. Jag noterar särskilt att man exempelvis i punkt 13 i betänkandet "anser att de olikartade historiska, ekonomiska och sociala förhållandena i de enskilda medlemsstaterna gör att det inte går att fastställa behovet av arbetskraft från tredje land på ett för hela unionen enhetligt sätt, och att unionen inte heller har någon rättslig befogenhet att göra detta".
Herr talman, kära kolleger! Varför har man då inte tagit konsekvenserna av denna punkt 13? Och varför inte återupprätta medlemsstaternas suveränitet på detta område, och även ett berättigat skydd av våra gränser, när nu de dramatiska händelser vi just upplevt uppenbart visat att det ingår i säkerheten, eftersom det var vad Förenta staternas regering omedelbart gjorde när den hamnade i en dramatisk situation.
Jag skall avsluta med att säga att det inte är genom invandringen som det demografiska underskottet i Europa skall lösas. Om de europeiska folken överlåter skyldigheten att ge liv på andra, överlåter de också sin rätt att leva som fria folk på sina förfäders mark. Det accepterar vi inte.
(Applåder från höger.)

Blokland
Herr talman! Denna tid kräver en europeisk asylpolitik. Men är det också så att denna tid kräver att invandringsstoppet upphävs och att det inte längre skall föras någon europeisk invandringspolitik, vilket kommissionen och en majoritet i parlamentet anser?
Jag ställer mig tveksam till det. I Europa har vi fortfarande flera miljoner arbetslösa.
Vore det inte bättre att först ta reda på hur man kan hjälpa dessa människor att få arbete, eventuellt via omskolning?
Utöver detta undrar jag vilken rättslig grund som gäller för eventuella förslag från kommissionen. Jag ansluter mig till yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
En sista känslig punkt som jag vill sätta fingret på är att inom Europeiska unionen förebygga migrationsströmmar som utgörs av medborgare från tredjeländer. Om en europeisk invandringspolitik kommer till stånd, då måste arbetstillståndet för dessa människor, självfallet i första hand, vara knutet till att man befinner sig i ett visst land. Annars har vi skapat en lösning som framkallar många nya problem.

Hager
Herr talman! Jag vill, vilket jag av tidsskäl sällan gör, gratulera Pirker till hans balanserade betänkande, även om han för ögonblicket, tror jag, inte befinner sig här i salen. Samhällets integration av ekonomiska migranter i medlemsstaterna är, som han framhäver, en absolut nödvändighet för att undvika sociala spänningar. En mer intensiv kontakt mellan migranter och infödda kan kanske också hjälpa till att avslöja s.k. "sömngångare" som sådana, och skulle därmed kunna bidra till bekämpningen av terrorism.
Jag anser också att det i samband med alla erbjudna åtgärder är viktigt att överlåta möjligheten åt medlemsstaterna att i detalj avstämma inresa och uppehåll för medborgare från tredjeland med behoven på deras egna arbetsmarknader och den demografiska utvecklingen, eftersom framför allt dessa frågor uteslutande kan besvaras lokalt.
Det måste i framtiden också vara av vikt att den utvidgning som vi har framför oss inbegrips när man planerar invandringspolitiken. Allt detta har föredraganden tagit hänsyn till. Jag önskar hans betänkande stor framgång - vi stöder det i varje fall.

Hernández Mollar
Herr talman! För första gången talar vi om den ekonomiska invandringen och asyl som två skilda begrepp här i parlamentet, vilket kan anses vara en fullträff av kommissionen i dess båda meddelanden, eftersom detta kommer att hjälpa oss att organisera och klargöra debatten. Detta var ett krav från parlamentets sida och det har kommissionen infriat.
Jag kommer i korthet att ta upp två kommentarer om de frågor som denna debatt rör: för det första är det så att de migrationsströmmar som rör sig mot Europa motsvaras av en massflykt av människor som inte ens har en minimal chans att överleva i sina länder och som på ett tragiskt sätt utnyttjas av de organiserade maffior som sysslar med människosmuggling. Detta har redan sagts. Händelserna vid Dover och vid våra andalusiska kuster är tydliga exempel på detta.
En illegal invandring av den här omfattningen leder oundvikligen till att invandrarna stöts bort och att de utnyttjas som billig arbetskraft, förutom de utbrott av främlingsfientlighet som inträffar i vissa delar av Europa. Detta problem måste lösas genom ett nära samarbete med ursprungsländerna, annars kommer varje försök att föra en politik på det här området att vara dömt att misslyckas.
Gemenskapsprogram som till exempel Phare, Tacis och Meda, eller handlingsplanerna för invandring och asyl är absolut nödvändiga. Men samtidigt, och detta vill jag särskilt betona, måste man även politiskt sett kräva att ursprungsländerna utnyttjar sina naturresurser och humana resurser, och i synnerhet att de garanterar en politisk och social stabilitet, så att medborgarna får förtroende för sina styrande. Det handlar nämligen om ett delat ansvar, som inte enbart omfattar medlemsstaterna eller Europeiska unionen. Länder som Marocko, Algeriet och Tunisien är exempel på vad jag just har sagt.
Vad gäller meddelandet om ett gemensamt asylförfarande och en enhetlig status giltig i hela unionen för dem som beviljas asyl, är det största problemet som medlemsstaterna ställs inför de ogrundade asylansökningarna, och kommissionen och parlamentet måste anstränga sig för att undanröja de faktorer som förhindrar medlemsstaterna att lösa detta problem på ett enhetligt sätt.
Därför anser jag det vara lämpligt att tala om ett gemensamt förfarande som skiljer sig ifrån det mandat som Amsterdamfördraget innehåller, vilket handlar om ett gemensamt asylförfarande. Det är inte samma sak. Dessutom har koncept som till exempel "förföljelse från andra aktörer än staten", "förföljelse i händelse av konflikt" eller "förföljelse på grund av kön" fortfarande inte klargjorts, varken i meddelandet eller i Evans-betänkandet, eftersom svårigheten ibland snarare ligger i att definiera konceptet flykting än i förfarandet för att identifiera en person som flykting.
Sammanfattningsvis är vi på rätt väg: samarbete, solidaritet, rättslig klarhet och realism inför fenomenet invandring och asyl, vilket många av oss finner oroande. Dessa är de nödvändiga förutsättningarna för att ta itu med en av Europeiska unionens stora utmaningar under det nya seklet.
(Applåder)

Hazan
Herr talman! När vi nu alla chockats av Berlusconis uttalanden, det hoppas jag eftersom de vittnar om förakt och hat mot utlänningar, tror jag att det mer än någonsin är dags att bekämpa rasismen och dess falskaste former.
Det är just denna möjlighet vi får genom meddelandet från kommissionen om den gemensamma politiken beträffande invandringen och genom omröstningen om Pirkers betänkande. Jag vill i det hänseendet hylla uttalandena från kommissionär Vitorino.
Låt oss erinra om den betydelsefulla händelse för européerna som toppmötet i Tammerfors i oktober 1999 innebar, där man önskade en rättvis behandling av medborgare från tredjeland i förhållande till medborgare från unionen. Vi måste utgå från ett viktigt faktum som det erinrades om nyss: myten om nollinvandring kan inte längre vara ett realistiskt begrepp och de demografiska problemen och bristen på arbetskraft måste få oss att ändra vår uppfattning om invandringen. Därför måste vi i dag med kraft stödja meddelandet från kommissionen, eftersom denna framtida gemenskapspolitik när det gäller invandringen har många fördelar, bl. a. att bekämpa alla former av brottslighet.
Föredragande Pirker antog, det måste sägas här, en relativt kritisk ståndpunkt mot kommissionens meddelande. I motsats till Pirker är vi socialister övertygade om att vårt synsätt i denna fråga måste vara mänskligt innan det blir ekonomiskt, eftersom det är människors framtid vi talar om här och inte simpla handelsvaror.
Låt oss också erinra om, vi upprepar det aldrig tillräckligt, att om människor emigrerar och smärtsamt lämnar sitt land och sina närmaste, är det för att de är tvungna, det är inte av rent nöje. Kommissionens ståndpunkt är grundläggande eftersom enligt den föreslås en ram.
Jag skall avsluta med att säga att i en europeisk union med konstant integration, och som berikats med en stadga om de grundläggande rättigheterna, kan ingen medlem längre säga att dess mottagningspolitik inte rör någon annan. Jag upprepar därför mitt hela och fulla stöd till kommissionens förslag och betraktar i stället innehållet i betänkandet från Pirker med ett kritiskt öga. Jag reserverar, för min del, den franska socialistiska delegationens röst, när det gäller detta betänkande.

Schmidt, Olle
Herr talman! Jag vill ta upp punkt 15 i Pirker-betänkandet. Däri sägs bland annat att invandrarna skall respektera den värdegemenskap som fastställs i EU:s stadga för de grundläggande rättigheterna och visa en beredskap till integration. Hur skall detta tolkas?
Över Europa går i dag en våg av anti-islamism. I flera EU-länder har muslimer trakasserats. Den hätskaste debatten som jag har kunnat följa pågår just nu i Danmark. Flera politiker har gjort häpnadsväckande uttalanden. Mogens Camre, ledamot i denna församling, har sagt att alla västvärldens länder infiltreras av muslimer, att en del av dem talar vänligt till oss medan de blir tillräckligt många för att få bort oss - på danska få os fjernet - dvs. utradera oss. Detta är ett fördomsfullt och ansvarslöst uttalande. Min oro, herr talman, inför denna kammare är: Riskerar inte formuleringen i punkt 15 att ge ytterligare utrymme för denna typ av hetsande uttalande? Riskeras inte Europas mångfald att gå förlorad? Riskerar vi inte att tumma på religionsfriheten och yttrandefriheten? Skulle inte punkt 15 kunna förstås: "Anpassa dig, punkt slut, ta annars ditt pick och pack och gå!" Camre kanske har möjlighet att svara på detta?

Frahm
Herr talman! Jag börjar med att helt och hållet instämma i Olle Schmids beskrivning av den politiska situationen i Danmark och dessutom ansluta mig till den uppmaning han kom med till sist. För övrigt vill jag säga att jag tycker att kommissionens utspel inom det här området uppvisar otroligt många bra aspekter. Det vore ju bra om vårt samarbete användes till att styrka de principer vi talar så mycket om: demokrati och mänskliga rättigheter - jag skulle här även kunna tillägga humanism - i stället för att vi skall rikta in oss på varandras minsta gemensamma nämnare. Jag tycker att Evans betänkande uppvisar ganska många bra aspekter och har för avsikt att stödja det, samtidigt som jag även vill uppmana andra att rösta för det. Men jag anser fortfarande att det finns många problem med Pirkers betänkande. Det blev betydligt bättre genom utskottsberedningen och man kan naturligtvis hoppas på att det skall komma att bli bättre under dagens lopp, när vi röstar om det. Men det skall betydligt mer till för att jag skall stödja betänkandet, som först och främst bygger på EU:s solidaritet gentemot sig självt.

Gorostiaga Atxalandabaso
Herr talman! Evans har lagt ned en hel del tankearbete på sitt betänkande. Han tar med rätta upp frågan om begreppet säkert land för frågor om de mänskliga rättigheterna, och inte för diplomatiska förbindelser. Han betonar bristen på likadana principer medlemsstaterna emellan när det gäller begreppet säkert land. Detta är inte längre godtagbart.
Evans drar slutsatsen att begreppet säkert land måste definieras på ett entydigt sätt. Även om jag håller med om hans motivering, måste vi inse att hans synsätt inte är ett säkert sådant.
Jag minns att vår kollega Pasqua, i egenskap av fransk inrikesminister, en gång sade att "Demokratin upphör där statsskälen börjar". Herr Evans: så länge som det finns statsskäl, finns det inga säkra länder.

Duquesne
. (FR) Herr talman! Jag beklagar det verkligen eftersom det är en intressant debatt som jag tror visar hur komplext problemet är, men också att det har en politisk dimension. Det skulle vara orimligt att tro att det här bara handlar om att lösa tekniska problem, inom ramen för en allmän konsensus. Och jag tror att dessa svårigheter också visar på det oavvisliga behovet av att på europeisk nivå snabbt uppnå konsensus när det gäller ett antal grundläggande åtgärder.
Jag tror till att börja med att det skulle vara orimligt och oseriöst att förneka den illegala invandringen och att den förvärrats. Jag tror att det skulle vara både orimligt och politiskt klumpigt. Det är alltså mycket viktigt att, vid sidan av reglerande åtgärder, utveckla en aktiv politik för att bekämpa människohandeln, eftersom det framför allt handlar om att starka organisationer utnyttjar stor misär, fattigdom och rädsla, och för dem är människohandeln bara en verksamhet bland andra brottsliga verksamheter. Därför är polisåtgärder, bl. a. ökade gränskontroller, nödvändiga genom att de tar initiativet och säkerställer kontroller vid våra yttre framtida gränser. Jag erinrar om att man för närvarande genomför den största polisoperationen någonsin i Europa, vid våra yttre gränser. Trettio länder är delaktiga i denna operation som äger rum från Finland till Medelhavet.
Asyl, jag behöver inte lära Europaparlamentet att det hos oss är ett heligt begrepp, att det är Europas värdighet, och att det är anledningen till att Europa fortfarande är en ledstjärna och ett exempel i världen. Man kan inte förespråka demokrati och frihet om man inte föregår med gott exempel hemma. Men samtidigt kan man inte blunda för att denna så viktiga värdering missbrukas av ett betydande antal personer, som sannolikt har berättigade anledningar på det mänskliga planet att göra det, men som gör det på bekostnad av dem som flyr från verklig förföljelse.
Vi måste därför snarast till att börja med komma överens om villkoren för att ta emot flyktingar på vårt territorium och inte ytterligare öka den dragningskraft som våra blomstrande och lyckliga länder - vi har en tendens att glömma det - utövar på dem som bara känner till fattigdom och misär. Vi måste alltså mycket snabbt komma överens om dessa regler för mottagande, om vi vill undvika fenomenet med "asylum shopping".
Asyl är naturligtvis en rättighet, men måste saker och ting vara komplicerade för att få juridiska garantier? Måste de möjliggöra förhalningsförfaranden? Att de åstadkommer att man i vissa länder efter fyra, fem eller sex år inte kunnat fatta ett beslut och att man därför måste vidta legaliseringsåtgärder. Respekten för juridiken är inte oförenlig med snabba och effektiva förfaranden. Dessa frågor ställde vi vid det senaste rådet, och jag var glad att kunna konstatera att från de femton medlemsländernas sida fanns en mycket stor konsensus om behovet av att uppnå konsensus i frågan.
Avslutningsvis, måste vi självfallet på europeisk nivå lyckas fastställa ett antal regler, jag skulle nästan vilja säga minimiregler, men jag skall inte göra det eftersom det för vissa skulle innebära "inget mervärde". Med det menar jag grundläggande regler, som inte nödvändigtvis går in på detaljer, men som återger den grundläggande politiska konsensus som måste finnas i frågan, annars kommer vi inte att lyckas kontrollera detta problem. Vi måste därför snabbt nå framsteg. Det var därför jag sade att vi vid toppmötet i Laeken måste försöka att på nytt lansera den europeiska dynamiken, annars kommer vårt konstaterande att bli negativt och våra opinioner kommer att bli besvikna. Vi måste också fastställa vilken solidaritetsåtgärd som måste tillåtas på europeisk nivå, eftersom det enkla faktum att man befinner sig vid en yttre gräns inte får innebära att man nödvändigtvis måste dra hela lasset när det gäller den ansträngning som måste göras.
Invandringen är ett annat problem, det stämmer, men det stämmer också att man inte kan påstå att om vi hade ett fullständigt fritt invandringssystem skulle alla problem vara lösta, det finns inte ett exempel i världen på att en sådan politik genomförts, och till och med på de platser där systemet är mer liberalt lyckas man inte lösa alla problem, bl. a. de med den illegala invandringen.
Vi måste därför ställa en rad relevanta frågor, och vi skall göra det i samband med konferensen som skall äga rum om några dagar i Bryssel: hur blir den demografiska utvecklingen i Europa? Har vi fortfarande ekonomiska behov? Av vilket slag? Är det samma typ av problem överallt? Skall vi ställa upp villkor för en eventuell invandring? Skall tidslängden vara begränsad eller obegränsad? Skall vi kräva ett antal kvalifikationer, med den avvikande effekten som det leder till i ursprungslandet, som mycket ofta behöver dessa kvalifikationer? Riskerar det inte att leda till att antalet inaktiva ökar, på sikt åtminstone, vilket bara skulle förvärra situationen på budgetnivå? Om man vill finna goda lösningar på alla dessa frågor måste man våga ställa dem tydligt och ge seriösa svar, och jag hoppas att det är vad som kommer att ske vid vår konferens.
Jag vill avslutningsvis säga att det belgiska ordförandeskapet - vi är ett litet land men jag tror att vi kännetecknas av realism - vill lämna förslag som präglas av realism, eftersom vi anser att denna realism är det enda som kan möjliggöra nödvändiga framsteg. Om vi förlorar oss i beaktanden av ideologisk eller teknisk art kommer vi om femton år att fortfarande överlägga i frågan, och vi kommer inte att ha upplevt några betydande framsteg.
Men då finns det en enorm risk, eftersom den europeiska befolkningen förväntar sig svar, den har förtroende för Europa. Den anser att det handlar om effekten av en nyttig dimension, som till och med är nödvändig för att lösa dessa problem. Om vi inte ger dessa svar till våra befolkningar fruktar jag att det finns en farlig risk för reträtt och jag fruktar också att Europa inte kan förbli - jag hoppas att det är en känsla som vi här i parlamentet delar, om inte alla så i vilket fall som helst den stora majoriteten - ett Europa av rättigheter och frihet, ett välkomnande Europa, ett öppet Europa och också, eftersom det är vad som oroar våra landsmän, ett försiktigt Europa, ett Europa som vidtar försiktighetsåtgärder, ett Europa som förutsätter att alla som befinner sig på dess territorium respekterar rättsstaten.
(Applåder)

Fiori
Herr talman! Jag förstår att den fråga som vi diskuterar är extremt känslig, framför allt i ett historiskt skede som det nuvarande. Vi har under de två år som gått - jag avser naturligtvis den mandatperiod som jag tillhör - arbetat på att skapa positiva relationer mellan medborgare och invandrare, för att skapa lika möjligheter och för att konstruera ett slags social sammanhållning. Nu är vi alla medvetna om behovet av att revidera vissa punkter på den dagordning vi har arbetat efter och framför allt att försöka förstå hur revideringen av dessa punkter skall kunna översättas till en positiv gemenskapsrätt som tillåter oss att växa i det Europa som vi alla är engagerade i.
Låt mig göra tre påpekanden. För det första: vi måste anstränga oss hårdare för att utarbeta ramregler som, hela tiden i samarbete med medlemsstaterna, kan främja insatser på regional och lokal nivå i ett ögonblick där det förmodligen är enklare men säkerligen nödvändigare att vidta en åtgärd för att skapa balans mellan de tre faktorer som alltid har legat till grund för vår analys av frågan om invandring och asyl; den första är frågan om de kontinuerliga flöden som vi hela tiden måste hålla under uppsikt; den andra är frågan om integration och frågan om att bekämpa den olagliga invandringen, en fråga som ofta och dessvärre är knuten till de större problemen med brottslighet och utnyttjande av människor.
För det andra: vi måste på europeisk nivå och på allvar ta upp de frågor som vi anser ofrånkomliga för vår politik, till exempel frågan om samarbetet mellan polisens olika grenar, det rättsliga samarbetet, kontrollformerna, gemensamma informationssystem. När det gäller dessa olika frågor måste klarhet skapas liksom om de finansiella resurserna, som vi skall betrakta som lämpliga och möjliga att beräkna.
För det tredje: kanske har vi glömt bort en faktor, kanske har vi undervärderat den. Vi måste satsa mer på de stora utbildningsprogram som ligger till grund för vår kultur, och framför allt till grund för mångkulturalismen: skolan, utbildningen, framför allt med utgångspunkt från de utländska minderåriga, oberoende av deras rättsliga ställning. Det handlar om grundläggande aspekter för integrationspolitiken och för att bygga de samhällen som vi vill bygga upp. Vi måste enligt min mening starta ett stort utbildnings- och kulturprogram, ett program som lämnar stort utrymme åt interkulturell kommunikation, för detta är början på en väg som säkerligen kommer att leda oss till den form av integration som vi önskar.

Ceyhun
Herr talman! Först vill jag uttala mitt tack till kommissionär Vitorino. Herr kommissionär, ni har tagit många migrationsexperter och icke-statliga organisationer på allvar och med två meddelanden klargjort hur man i politiken bör hantera flyktingar och klassiska migranter. Med ert meddelande om ett gemensamt asylförfarande och en över hela unionen gällande enhetlig status har ni lyckats lägga fram bra förslag för en harmonisering av asylpolitiken.
Nu kan vi med ledning av era förslag finna konkreta lösningar. Det har också föredraganden Evans gjort på ett utmärkt sätt. Hans kompletteringar betraktar jag som ett bra berikande av dagens debatt om konkreta direktiv. På samma sätt har ni lyckats, herr kommissionär, att med ert meddelande om en migrationspolitik för gemenskapen klargöra hur viktigt det är att man gemensamt i hela unionen styr och reglerar den framtida migrationen till Europeiska unionen.
Trots detta: Vi kommer förmodligen att få fortsätta att tvista om nationalstaternas önskemål, som jag tar på stort allvar. Dessa vill själva utforma detaljregleringen av migrationen, trots att deras strategier på nationell nivå har misslyckats i årtionden. Jag utgår från att vi snart kommer att övertyga våra kolleger på nationell nivå om att det inte finns något alternativ till en unionsövergripande styrning av migrationen.

Beysen
Herr talman, herr kommissionär! Det råder inget tvivel om att asylpolitiken och invandringspolitiken kommer att undergå drastiska ändringar efter de dramatiska händelserna den 11 september. Mot bakgrund av detta vore det kanske mer opportunt att skjuta upp behandlingen av dessa betänkanden eftersom den senaste tidens utveckling på internationell nivå inte har beaktats i dem.
Formuleringen av punkt 15 i Pirker-betänkandet bör ägnas särskild uppmärksamhet. I den föreliggande texten betonas att medlemsstaterna är förpliktigade att respektera de rättigheter och skyldigheter som gäller för medborgare i tredjeland. Det är enligt min uppfattning en bridge too far. Integrering kan inte vara någon trafik i båda riktningarna så länge det inte är tal om ömsesidighet och ömsesidigt erkännande. Med andra ord, det är enbart om ömsesidighet och ömsesidigt erkännande går att framtvinga i tredjeländer som det är möjligt med integrering i båda riktningar.

Krivine
Fördelen med Pirkers betänkande är att det är uppriktigt: invandringen läggs nämligen fram som ett enkelt handelsproblem knutet till behoven i det kapitalistiska systemet. I betänkandet betraktas det som positivt att invandringen ses ur ett ekonomiskt perspektiv, beroende på behoven och möjligheterna i medlemsstaterna. Artikel 23 är mycket tydlig. Varje medlemsstat har friheten att fastställa kvalifikationsprofilen liksom det antal arbetstagare som krävs, på grundval av behov som uppstår på arbetsmarknaden. Med andra ord föreslår man som gemenskapspolitik på invandringsområdet en politik med kvoter. I och med dessa ståndpunkter är Europa långtifrån att erkänna rätten till invandring.
Det handlar om uppehållstillstånd som begränsas utifrån arbetsgivarnas krav och demografernas fantasi. Till och med familjeåterförening kan bli föremål för distinkta regler för varje invandrargrupp, vilket står i diametral motsats till rätten till fri rörlighet och bosättning, liksom rätten att leva i en familj.
Invandrarna överexploateras massivt och är offer för en liberal avreglering. Jag vill sammanfattningsvis säga att endast en allmän legalisering av dem som saknar id-handlingar skulle, tillsammans med medborgerliga rättigheter, göra det möjligt att effektivt bekämpa det moderna slaveri som man uppmanar oss att stödja.

Coelho
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Vi är klara över att denna debatt handlar om en av de viktigaste och hetaste frågorna på europeisk nivå: den europeiska politiken för asyl och immigration.
Detta beror på två olika saker: för det första därför att Amsterdamfördraget gav gemenskapen nya befogenheter, vilka öppnade nya handlingsmöjligheter på europeisk nivå, för det andra därför att migrationstrycket från tredjeland har ökat påtagligt och förvärrats av några dramatiska händelser på senare tid, som masstillströmning av flyktingar på grund av Kosovokrisen eller Dovertragedin.
Det är därför nödvändigt av humanitära och ekonomiska skäl att fastställa en övergripande politik för att effektivt kunna hantera de migrationsrörelser som Europeiska unionen måste möta, en politik som just nu saknas. Det är viktigt att ta hänsyn till att det här finns tre olika kategorier människor: asylsökande, tillfälligt fördrivna och ekonomiska flyktingar. Även om resultatet blir liknande är det viktigt att skilja på de olika skälen och finna olika lösningar. Genom att blanda ihop olika status löser vi inte problemen, snarare blir de värre. Vi vet också att det förutom detta yttre tryck finns ett inre tryck i länderna som beror på att befolkningen minskar, dels på grund av en avtagande befolkningstillväxt, dels på en minskad andel i arbetsför ålder, då andelen människor över 65 år ökar, och detta ökar oron för ett hållbart socialförsäkringssystem. Svaret kan inte bestå av fåfänga försök att förebygga och stoppa invandringen vid de europeiska gränserna, tvärtom består de av att styra och reglera den. Därför behöver vi en gemensam, ordnad, tydlig och konsekvent europeisk politik när det gäller hanteringen av migrationsströmmarna. För att undvika nödsituationer med nya problem bör vi vara medvetna om det verkliga sysselsättningsbehovet i varje medlemsstat och de medel som finns för mottagning och integrering av invandrarna. Vi står alltså närmare Pirkers syn på saken.
Jag vill ta tillfället i akt att gratulera kommissionär António Vitorino för att han i dag meddelat oss att han inom en månad kommer att lägga fram två initiativ om kampen mot illegal invandring och om återflyttning. Slutligen skulle jag vilja betona att vi måste ha en försiktig hållning i detta känsliga problem som kräver intelligenta svar. Det är exempelvis viktigare att vi prioriterar en legalisering av de invandrare som kan integreras på arbetsmarknaden, och som redan befinner sig i gemenskapen, än att främja en ny invandringsvåg.

Cerdeira Morterero
Herr talman! Vid det här laget är de europeiska institutionerna i allmänhet och parlamentet i synnerhet väl medvetna om att vi i dag behandlar en komplex och mycket viktig fråga, och att det därför är nödvändigt att skapa en lagstiftning som enbart kommer att tillämpas inom ramen för en gemensam och samordnad europeisk inställning. Kommissionens meddelande och de betänkanden som vi debatterar i dag sammanfaller i mångt och mycket.
Vi måste utveckla en aktivare och modernare politik, där vi erkänner att invandringstrycket kommer att bestå och att invandring under ordnade former kan bidra positivt till Europas utveckling och vara positiv för invandrarna själva och för ursprungsländerna. Vårt mål är att förbättra hanteringen av migrationsströmmarna inom ramen för ett nära samarbete med ursprungs- och transitländerna och förstärka bekämpningen av den illegala invandringen och de kriminella sektorer som är inblandade i denna och samtidigt säkerställa offrens rättigheter.
Vi måste föra en öppnare och mer flexibel politik som tillsammans med en ökad samordning mellan politiken för att minska invandringstrycket och förstärkning av gränskontrollerna, skulle kunna bidra positivt till en minskning av den illegala invandringen, vilket skulle gynna de personer som verkligen är i behov av det skydd som flyktingstatus och asyl utgör. Vi måste därför upprätthålla dessa skyddsnivåer till varje pris i enlighet med vad som föreskrivs i Genèvekonventionen, eftersom detta dessutom är ett kännetecken för den europeiska identiteten, som vi alla är stolta över.
Jag uppmuntrar kommissionär Vitorino att fortsätta i sina ansträngningar och enligt den tidsplan som förutses och jag uppmuntrar även rådet att vara situationen vuxen i Laeken, och att uppfylla de åtaganden som ingicks i Tammerfors. Det är nu hög tid för att fatta konkreta beslut och inte för svävande och välbalanserade förklaringar. De europeiska medborgarna förväntar sig och behöver detta.

Santini
Herr talman! Jag tror inte man kan diskutera invandrare och invandring utan att skilja på de olika typer av invandrare som finns, och det är minst tre: de politiskt förföljda, krigsflyktingarna och de ekonomiska invandrarna.
När denna distinktion har gjorts verkar det omedelbart stå klart att man inte kan skapa en identiskt likadan asyllagstiftning för alla dessa tre kategorier, vilket Evans föreslår. Inte bara hamnar detta dokument utanför verkligheten, utan det lyckas till och med demonisera medlemsstater som hävdar sin rätt att avgöra från fall till fall om man skall godkänna rätten att få asyl eller inte enligt de speciella och konkreta förhållanden som är knutna till den sociala organisationen, för att på så vis kunna garantera ett adekvat mottagande utan att detta skall leda till negativa återverkningar för någon.
Rent instinktivt är vi alla solidariska mot dem som befinner sig i nödsituationen att de måste lämna sitt eget land och begära asyl i ett annat, men nivån på den risk som föreligger är inte alltid godtagbar, en risk som föredraganden vill utsträcka till alla asylsökande och ålägga regeringar och medlemsstater - jag säger det med enkla ord - att inte bråka för mycket, att öppna dörrarna utan dröjsmål, och att åberopa Genèvekonventionen som en nyckel, ett Sesam öppna dig, i stället för det som den är i verkligheten, dvs. en serie garantier som jämställer den som begär asyl och den som beviljar asyl.
Evans förslag att komma fram till en gemensam miniminorm - så definieras det - plattar till denna princip på en oacceptabel nivå av överdriven släpphänthet. Samma sak gäller för förslaget att införa ett enda förfarande - det kallas så - vilket i själva verket skulle beröva värdlandet alla möjligheter att kontrollera den asylsökandes lämplighet, en sökande som inte förnekas några rättigheter, observera detta, men som enbart åläggs att själv presentera sina kreditiv, som man gör med hederliga människor.
Problemet är att det bland flyktingar och utstötta dessvärre ofta är lätt för gäster att dölja sig, gäster som absolut inte är önskvärda, som narkotikalangare och personer som bedriver handel med människor samt terrorister som låtsas att de är flyktingar och som sedan går i pilotskolor och jämnar skyskrapor med marken med alla de personer som finns i dem.
Den försiktighet och de kontroller som föredraganden förnekar är grunden för ett elementärt, legitimt försvar för staterna och för deras medborgare. Mycket seriösare och möjligare att instämma i är Pirker-betänkandets uppläggning som utgår från en gemensam invandringspolitik, för det är också mer balanserat, utan eftergifter åt billig demagogi och med respekt för säkerhetsgarantierna.
Slutligen, skulle jag vilja upplysa de kolleger från vänstern som även i dag har försökt inflika sin vanliga polemik mot Berlusconi om att de kommer minst en dag för sent. De borde läsa Arc-en-ciel! Även om de kommer för sent till debatten, så är de ändå alltid punktliga när det gäller att hoppa på tåget av meningslös demagogi och meningslös politisk spekulation.

Zrihen
Herr talman! Jag tackar er för att ni ger mig ordet efter hela denna debatt, som var mycket värdefull. Jag tror absolut att vi med dessa två betänkanden i dag har bevis för att vi behöver en gemensam migrations- och asylpolitik. Jag skulle i förbigående vilja hylla uttalandet från kommissionären, liksom parlamentets hela arbete, som verkligen visar på det konkreta intresse vi har för dessa frågor, särskilt under nuvarande omständigheter. Jag tror att vi här i dag har lyckats urskilja oss från varandra och kanske också skilja mellan asyl och ekonomisk migration. Jag är inte säker på att alla sammanblandningar har kunnat undvikas.
När det gäller migrationsströmmarna och asylrätten måste vi för alla bekräfta att rättigheter och skyldigheter gäller alla, både invandrarna och den mottagande medlemsstaten. Det handlar absolut inte om att vissa utnyttjar brister i vår harmonisering för att skapa en underkategori av européer genom att inrätta andra klassens arbetstagare eller sådana som väntar på att bli medborgare. Jag tror det är viktigt att arbetstagarnas rättigheter, oavsett varifrån de kommer, bekräftas och konkretiseras för att man skall kämpa mot människohandeln och vissas utnyttjande av fattigdom och misär.
Asylpolitiken kommer att vinna i kvalitet och rättvisa, om vi är överens om att erkänna att den måste kompletteras av annan obligatorisk samarbetspolitik, som gör det möjligt för alla att leva i värdighet och respekt i sitt eget land. I samtliga fall måste asylpolitiken avvisa de godtyckliga kriterierna i anslutning till det som händer just nu. Jag skulle bara vilja be om att man dessutom beviljar politiska rättigheter också till dem som vi välkomnar för att de skall arbeta hos oss.

Hannan
Herr talman! Jag skulle vilja be ledamöterna att fundera över en fråga: är det praktiskt i dagens värld att alla frågor om asylpolitik avgörs inom Genèvekonventionens parametrar? Genèvekonventionen, som utarbetades 1951, utformades som en tillfällig åtgärd. Den förhandlades fram i en mycket annorlunda värld - en värld som fortfarande förföljdes av västländernas skamliga misslyckande med att erbjuda offren för den europeiska fascismen en fristad. Den utformades först och främst för att se till att flyktingar från kommunismens tyranni skulle ha tillgång till fristäder.
Men världen har utvecklats. Det utbredda resandet med flyg har underlättat för oöverträffade migrationsflöden. Den stora majoriteten av de som söker bättre liv i nya länder drivs på av förståeliga - ja faktiskt lovvärda - ekonomiska motiv. Men villkoren i konventionen från 1951, och särskilt kravet på att alla ansökningar skall bedömas enskilt, även om ansökaren uppenbarligen kommer från ett säkert land, uppmuntrar ekonomiska flyktingar att ansöka om inträde som flyktingar. Detta blockerar systemet och missgynnar de som verkligen flyr från orättvisor och missförhållanden.
Jag stöder, liksom Pirkers betänkande, en viss kontrollerad huvudsaklig invandring. Alla länder kan dra nytta av den energi och den företagsamhet som finns hos människor som är beredda att korsa hela kontinenter i sökandet efter en bättre framtid.
För att en sådan politik skall vinna allmänhetens samtycke måste den vara rättvis och ha insyn, och vara öppen för redovisning. Det kan inte vara rätt att domstolarna i våra medlemsstater, genom att tillämpa en märklig tolkning av konventionen från 1951, för en invandringspolitik som ligger bortom de valda politikernas kontroll.
Om vi vill föra en hållbar politik med laglig invandring, och samtidigt skydda rättigheterna för de som är i störst behov av en fristad, måste vi återta kontrollen över våra asyllagar från domarna. Långt ifrån att utvidga Genèvekonventionens räckvidd, som Evans föreslår, borde vi skrota detta föråldrade avtal och ersätta det med någonting som är bättre anpassat till den moderna världen.

Karamanou
Herr talman! Dagens debatt om asyl och immigration är särskilt aktuell, eftersom otryggheten och fruktan för militära insatser i Mellersta Östern har lett till massflykt av förtvivlade människor. Flyktingvågorna har redan nått Europeiska unionen, och första anhalten är Grekland, som har Europeiska unionens närmaste gräns mot Mellersta Östern.
Kära kolleger, de grekiska öarna är i dag utsatta för ett oerhört tryck från en mängd flyktingar och asylsökande, framför allt från Afghanistan. Det är uppenbart att Grekland i dag får bära en börda, som inte står i proportion till landets resurser. Därför är det nödvändigt att Europeiska unionen omedelbart tar sitt ansvar för att lämna bistånd till Grekland och utarbeta en heltäckande och gemensam plan för skyddandet av asylrätten, men också för att fullt ut tillämpa Genèvekonventionen.
Det är självklart att den heliga asylrätten inte under några omständigheter får urholkas av de åtgärder som krävs för att bekämpa den internationella brottsligheten och terrorismen. För att lösa problemen med de mycket omfattande förflyttningarna av stora befolkningsgrupper är det nödvändigt med en mera rättvis global politik för att minska klyftorna och för att lösa konflikterna med fredliga medel.

Roure
Herr talman! Det ökande antalet asylsökande under de senaste åren innebär stora problem för medlemsstaterna, som har betydande svårigheter att möta situationen. I min egenskap av biträdande borgmästare i Lyon ser jag det här problemet dagligen. I min stad har antalet konventionella asylsökande fördubblats på lite mindre än ett år.
I och med de två meddelanden från kommissionen som vi diskuterar i dag har säkerligen ett viktigt steg tagits. Vi måste emellertid gå ännu längre och få stopp på den nuvarande situationen, där vissa medlemsstater tillåter flyktingar från vissa länder medan andra inte gör det.
Vi måste se till att de länder som tar emot flyktingarna verkligen har möjlighet att göra det. Dessa möjligheter har emellertid minskat nyligen. Vi kan inte längre ta emot flyktingarna på ett värdigt sätt. I våra städer har vi familjer som bor under presenningar. Det är fullständigt oacceptabelt eftersom vintern är på väg och vi går mot en katastrof. Men för att gå längre uppmanar jag framför allt regeringarna i medlemsstaterna och rådet att fatta de modiga beslut som krävs. Att bibehålla alltför nationella ståndpunkter blir slutligen oanständigt och oansvarigt, när livet för tusentals flyktingar står på spel och när ghetton hotar att breda ut sig i vissa kvarter i våra stora europeiska städer.

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter! Jag skall vara mycket snabb, för jag vet att vi närmar oss omröstningarna. Först vill jag tacka alla som talat i denna debatt, framför allt de som har kommit med kritik, och jag skulle vilja klargöra det som tas upp i två kritiska inlägg som jag anser vara viktiga. För det första: som svar på Nassauers inlägg, vill jag säga att kommissionen inte har övergett principen om säkert tredjeland. Vi har inte övergett den och vi arbetar i rådet för att fastställa kriterierna för säkert tredjeland och jag är säker på, som ledamoten sade, att minister Schilly blir en hård förhandlare i denna fråga liksom han alltid är. Beträffande den andra aspekten skulle jag vilja påminna om att kommissionen har åtagit sig att omvärdera sina förslag i ljuset av den internationella situation som har uppstått genom terroristdåden i USA: Detta arbete pågår. Vi kommer att göra detta rigoröst och resultatet av omvärderingen kommer att läggas fram här i parlamentet, men kommissionen tycker inte att den överdrivna kopplingen mellan terrorism och invandring är positiv.
(Applåder) Kommissionen har lagt fram förslag som respekterar rättigheterna, och som syftar till att kunna hantera migrationsströmmarna samt förslag om att bekämpa den illegala invandringen. Det är orättvist att försöka få det att framstå som om kommissionen inte hade några initiativ i frågan om illegal invandring. Förslaget till rambeslut mot människohandel som rådet godkände förra veckan är ett förslag från kommissionen, meddelandet om illegal invandring, meddelandet om återflyttningspolitik och meddelandet om gemensam gränspolitik är planerade i scoreboard (resultattavlan) sedan maj 2000 och innehåller kommissionens arbetsprogram, som har debatterats i parlamentet i år: dessa kommer inte som några nödåtgärder efter terroristattackerna, utan av kommissionens konsekventa och beständiga invandrarpolitik.
Slutligen skulle jag vilja tacka för parlamentets stöd. Jag hoppas att det skall bli möjligt att med hjälp av de tydliga idéer som kommit upp i denna debatt ta ett steg framåt under Europeiska rådet i Laeken. Det finns ett mervärde på europeisk nivå. Jag tackar för Europaparlamentets bidrag.
(Applåder)

Terrón i Cusí
Herr talman! Jag anser mig vara tvungen att be om ordet eftersom jag finner detta oacceptabelt och jag vill protestera mot de många inlägg från inflytelserika grupper här i kammaren som denna morgon har ägnat sig åt att sätta terrorismen i samband med invandringen, de asylsökande och mer än en gång, direkt med invandrare av islamiskt ursprung.
Enligt min åsikt är detta en oansvarig attityd, en tidsinställd bomb som hotar samlevnaden och jag vill erinra om att Europa har bidragit med vissa terrorister som har vit hud till denna värld.

Talmannen
Fru kollega, det handlade tyvärr inte om arbetsordningen. Jag tillåter nu inte heller någon fortsatt debatt.
Nu kommer vi fram till omröstningen.

OMRÖSTNING
Förslag från budgetkontrollutskottet till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 723/97 om genomförande av medlemsstaternas åtgärdsprogram på området för kontroll av utgifterna för EUGFJ:s garantisektion (KOM(2001) 308 - 2001/0130(CNS))

(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
   Förslag från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 3072/95 om den gemensamma organisationen av marknaden för ris (KOM(2001) 169 - C5-0207/2001 - 2001/0085(CNS))
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
  Rekommendation utan debatt (A5-0289/2001) från Harbour för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets beslut om Europeiska gemenskapens inställning till utkastet till föreskrift från Förenta nationernas ekonomiska kommission för Europa om godkännande av en krockkuddeenhet som utbytessystem för krockkuddar, en utbytesratt utrustad med en krockkudde av godkänd typ och en utbyteskrockkudde som inte är monterad i ratten (10148/2000 - KOM(2000) 25 - C5-0670/2000 - 2000/0029(AVC))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
  Betänkande utan debatt (A5-0294/2001) av Hulthén för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till rådets beslut om ingående av den fjärde ändringen av Montrealprotokollet om ämnen som bryter ned ozonskiktet (KOM(2001) 249 - C5-0251/2001 - 2001/0101(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
  Betänkande (A5-0287/2001) av Lange för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 97/68/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om åtgärder mot utsläpp av gas- och partikelformiga föroreningar från förbränningsmotorer som skall monteras i mobila maskiner som inte är avsedda att användas för transporter på väg (KOM(2000) 840 - C5-0742/2000 - 2000/0336(COD))
Före den slutliga omröstningen:
Martínez Martínez (PSE). (ES) Herr talman! Man har sagt mig att man kommer att skicka hit en tekniker. Men teknikern måste komma ända från Bryssel, eftersom han inte har kommit för att lösa problemet och varken kortet eller apparaten fungerar när jag röstar, och så har det varit ända från början.

Talmannen
Herr kollega, då föreslår jag er att ni undantagsvis sätter er på en annan plats, kanske fungerar utrustningen där. Jag ber enheterna än en gång att skicka en tekniker till er.
(Parlamentet antog förslaget till en lagstiftningsresolution.)   
Betänkande (A5-0303/2001) av Turchi för budgetutskottet om de ekonomiska följderna av att EKSG-avtalet upphör att gälla:
1. om det ändrade förslaget till rådets beslut om fastställande av nödvändiga bestämmelser för genomförandet av protokollet till Nicefördraget om de ekonomiska följderna av att EKSG-fördraget upphör att gälla och om Kol- och stålforskningsfonden (KOM(2001) 121 - C5-0165/2001 - 2001/0061(CNS)
2. om det ändrade förslaget till rådets beslut om fastställande av fleråriga ekonomiska riktlinjer för förvaltningen av tillgångarna i "EKSG under avveckling" och, efter slutförd avveckling, av "Kol- och stålforskningsfondens tillgångar" (KOM(2001) 121 - C5-0166/2001 - 2000/0363(CNS))
3. om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, EKSG:s rådgivande kommitté, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén - EKSG-fördragets utgång: Finansiell verksamhet efter 2002 (KOM(2000) 518 - C5-0204/2001 - 2001/2095/COS))
Före den slutliga omröstningen om det första förslaget:

Turchi
. (IT) Herr talman, ärade kolleger! Av de skäl som jag angav i går och med beaktande av det godkännande ni gav mina ändringsförslag, så ber jag er skjuta upp omröstningen om lagstiftningsresolutionen i avvaktan på en kontroll av möjligheterna till en överenskommelse med kommissionen och rådet för att förstärka parlamentets roll, så som anges i artikel 69.2 i arbetsordningen. Jag ber er också att godkänna den andra resolutionen som inte är en lagstiftningsresolution, för att kammarens politiska ståndpunkter skall bli helt klara när det gäller denna punkt.

Talmannen
Därmed har vi enligt artikel 69.2 i arbetsordningen ett förslag på att omröstningen skall ajourneras, vilket jag nu låter er rösta om.
(Parlamentet godkände förslaget.) Talmannen. Frågan kommer därmed att återförvisas till det ansvariga utskottet för förnyad granskning.
Före den slutliga omröstningen om det andra förslaget:

Turchi
. (IT) Herr talman! Jag upprepar det jag sade tidigare, dvs. att inte rösta för lagstiftningsresolutionen, utan att i stället rösta för nästa resolution som inte är lagstiftande.

Talmannen
Därmed har vi enligt artikel 69.2 i arbetsordningen ett förslag på att omröstningen skall ajourneras, vilket jag nu låter er rösta om.
(Parlamentet godkände förslaget.) Talmannen. Frågan kommer därmed att återförvisas till det ansvariga utskottet för granskning.
(Parlamentet antog resolutionsförslaget.)  
Betänkande (A5-0297/2001) av Linkohr för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om det ändrade förslaget till rådets beslut om fastställande av de fleråriga tekniska riktlinjerna för forskningsprogrammet inom Kol- och stålforskningsfonden (KOM(2001) 121 - C5-0167/2001 - 2000/0364(CNS)
Före omröstningen:

Ahern
Herr talman! Med tanke på kommissionens svar på debatten i går kväll, och särskilt på min kollega Mombaurs fråga om Kol- och stålfördragets utlöpande, det protokoll som bifogats Nicefördraget och den rättsosäkerhet som nu omger detta, skulle jag vilja be föredraganden att kommentera denna punkt. Skulle han stödja att man hänsköt detta till våra egna rättstjänster, vilket kommissionen tydligen är på väg att göra?

Talmannen
Kollega Linkohr som föredragande har ordet.

Linkohr
Herr talman! Som föredragande kan jag bara hålla med om det. Just därför att jag själv inte heller är någon jurist, skulle det intressera mig att höra hur kommissionen förhåller sig för den händelse Nicefördraget inte ratificeras fram till dess fördraget upphör att gälla, ty då uppstår det enligt mitt sunda människoförstånd ett rättsligt vakuum, och det bör man låta granska. Därför vill jag stödja det som Ahern har krävt.
Men eftersom jag redan nu har ordet, vill jag också påpeka att ändringsförslag 1-5 beror på ett missförstånd. Dem har vi inte alls röstat om i utskottet. De finns väl innehållsmässigt med i Turchis betänkande - såtillvida behöver ingen oroa sig - men jag rekommenderar att vi i dag inte röstar om detta, och i den mån jag har rätt att kräva det, så kräver jag det.

Talmannen
Det skall jag gärna lägga fram för kammaren att besluta om. Jag företar en omröstning om kollegan Linkohrs förslag att inte rösta om ändringsförslag 1-5.
(Parlamentet antog förslaget.) Före den slutliga omröstningen:

Linkohr
I så fall ber jag att man röstar om lagstiftningsresolutionen, i synnerhet på grund av punkterna 8 och 9, som vi just har röstat om. Enligt min åsikt räcker det om vi granskar Turchis betänkande, men på grund av punkterna 8 och 9 fäster jag stor vikt vid att vi nu faktiskt röstar om resolutionen. Jag ber er rösta för.
(Parlamentet antog förslaget till en lagstiftningsresolution.)
Röstförklaring - Betänkanden (A5-0303/2001) av Turchi och (A5-0297/2001) av Linkohr:

Bordes, Cauquil och Laguiller
- (FR) I de två betänkandena om avvecklingen av EKSG-fördraget konstaterar och beklagar man att rådet ber parlamentet att "bevilja ansvarsfrihet för en verksamhet som det inte på något sätt kan kontrollera". Parlamentet kan rösta som det vill, det är ändå rådet som beslutar. Det är säkert ett sätt att erkänna att parlamentet bara används för att ge en demokratisk garanti åt beslut som inte är demokratiska.
Dessa två betänkanden visar för övrigt att man överger det så kallade sociala avsnittet inom EKSG, just när man planerar för att ansluta länder där Europeiska unionen avser att kräva omstruktureringar av kol- och stålsektorn, för att göra den "lönsam", dvs. mindre fördelaktig för eventuella investerare i väst.
Trots detta sociala avsnitt i EKSG-fördraget har omstruktureringen av kol- och stålbranschen i Västeuropa inneburit att hundratusentals arbetstagare avskedats, vilket inneburit en katastrof för många. För vissa regioner, som Lorraine, har det tagit år att hämta sig från företagsnedläggelser och indragna arbetstillfällen. Man kan ju tänka sig hur det blir för arbetstagarna i Polen, Tjeckien eller Ungern, som inte ens kommer att få några erbjudanden om ersättning eller förtida pension.
Snarare än att omvandla resultatet av avvecklingen av EKSG till forskningsfonder, som på ett eller annat sätt kommer att komma arbetsgivarna till del, borde alla de belopp som på detta sätt lösgörs användas till att fortsätta att betala de arbetstagare som man gör sig beredd att slänga ut på gatan, i samband med framtida omstruktureringar.
Vi har därför röstat emot dessa två betänkanden.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.24 och återupptogs kl. 15.00.)

Vapenexport
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0309/2001) av Titley för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om rådets andra årliga rapport enligt tillämpningsbestämmelse 8 i Europeiska unionens uppförandekod för vapenexport (13177/1/2000 - C5-0111/2001 - 2001/2050(COS)).

Titley
. (EN) Herr talman! Den 11 september fick vi se att den värld vi lever i är mycket osäker. Vi upptäckte att världens säkerhet, stabilitet och ekonomi är mycket bräckligare än vad vi förut trodde. Åt vilket håll vi än tittar - oavsett om det är mot kampen mot terrorism, fasorna i Balkan, mardrömmen i en liten stad i Schweiz, eller den verkliga anarkin i delar av Afrika - framträder överallt ett gemensamt problem: det stora antal vapen till vilka tillgången är fri. Det är en av huvudorsakerna till instabiliteten i världen, och vi måste agera innan en flodvåg med vapen sköljer över oss alla.
Uppförandekoden för vapenexport utgjorde en avsevärd utveckling när det gäller kontrollen av denna handel. Det framgår klart i den andra årliga rapporten att samarbetet mellan medlemsstaterna ökar snabbt, både när det gäller genomförandet av uppförandekoden, och att uppnå en större ömsesidig förståelse av hur koden skall tolkas. Det är också tydligt att vapenexportpolitiken blir närmare anpassad i förhållande till säkerheten.
Det finns en mycket större insyn i vapenkontrollpolitiken. Merparten av EU-staterna, med undantag för Österrike, Grekland och Luxemburg, utarbetar nu sina egna årliga rapporter, om än med stora skillnader i kvaliteten hos den information som tillhandahålls. Det är värt att notera att de icke-statliga organisationernas "Safer World" framhåller Förenade kungarikets årliga rapport, som först infördes av den dåvarande utrikesministern Robin Cook, som ett exempel för de andra länderna.
Uppförandekodens påverkan sträcker sig bortom EU: alla anslutningsländer, EES, EFTA-länderna, Kanada och Turkiet ansluter sig nu till uppförandekodens principer. Medlemsstaterna försöker också tillämpa dessa principer inom större internationella fora.
Det vore ett misstag att underskatta vikten av det som har uppnåtts, eller den betydande förändring i inställning som äger rum bland medlemsstaterna inom detta område. Det finns icke desto mindre områden där koden måste stärkas. Kodens principer kommer ständigt att undergrävas, om åtgärder inte vidtas för att kontrollera och införa tillstånd för vapenhandlare. Det är svårt att tro att man i många länder behöver en licens för att äga ett skjutvapen, men inte för att bedriva handel med vapen av alla möjliga slag. Vissa vapenhandlare bedriver legitima affärsrörelser, men många är mer eller mindre dödens försäljare. Handling inom detta område måste vara en absolut prioritet. På samma sätt kommer kontroller av de europeiska vapenföretagens verksamhet oundvikligen att äventyras av de okontrollerade tillstånden för vapentillverkning utanför EU. Vidare behöver vi ett mer harmoniserat system för uppgifter om slutanvändning, utfärdande och tillämpning.
Kontroll av den officiella exporten är viktig, men den olagliga vapenhandeln är vårt största problem. Jag välkomnar medlemsstaternas arbete för en FN-konferens om olaglig handel med handeldvapen och lätta vapen, och påminner parlamentet om att denna definition innefattar saker som bärbara luftvärnsmissiler.
Jag beklagar verkligen USA:s inställning till denna konferens och påverkan från dess vapenlobbyister. Vi kan bara hoppas att de aktuella händelserna kommer att få USA att reflektera över behovet av globala partnerskap för att avskaffa orsakerna till osäkerheten. Vi måste slå ner globalt på denna olagliga handel.
Större öppenhet är väktaren av vår säkerhet inom detta område. Trots de snabba framsteg som har gjorts, skulle jag vilja att alla länder lägger fram årliga allmänt tillgängliga exportrapporter i ett gemensamt överenskommet format. Rådets årliga rapport borde vara mer utförlig, vilket jag har angivit i mitt betänkande. Vi skulle naturligtvis vilja uppmuntra medlemsstaternas parlament att utföra en mer omfattande granskning av vapenpolitiken.
Det gladde mig att medlemsstaterna förra året enades om en gemensam förteckning över militär utrustning som koden gäller för. Nu behöver vi en gemensam förteckning över icke-militär säkerhetsutrustning och polisutrustning, och det gläder mig att kunna godkänna ändringsförslagen i denna fråga. Förteckningen måste emellertid vara meningsfull och tillhandahålla grunder för effektiva åtgärder inom detta område, och inte vara ett uttalande om en allmän avsikt.
Vi kommer inte att vinna kriget mot terrorismen - som vi alla talar om för närvarande - om vi inte kontrollerar de vapen som är denna dödliga handels verktyg. Det är den utmaning som vi nu står inför, och detta är ännu viktigare i dag än det var vid denna tid förra året, när vi diskuterade den första årliga rapporten.

Van Hecke, Johan
Herr talman! Först och främst vill jag gratulera kollega Titley till hans ändå mycket gedigna och konstruktiva betänkande. Hans ansträngningar liksom de konstruktiva bidragen från andra kolleger har sörjt för att vi nästan har uppnått samförstånd i parlamentet i fråga om ett ämne som ändå är mycket känsligt: kontrollen av vapenhandeln.
Mot bakgrund av attentaten i Amerika växer insikten om att den enorma spridningen av vapen i världen leder till instabila länder som utgör grogrunden för terrorism. I Titley-betänkandet påpekas med rätta att EU-koden från 1998 är ett viktigt steg framåt mot en mer sammanhängande och tydlig europeisk politik i fråga om vapenexport.
Men samtidigt påpekas några brister och luckor, och jag skulle vilja ta upp fem av dessa.
För det första är medlemsstaternas årsrapporter inte harmoniserade. Vissa länder, som Storbritannien och Irland, ger en utförlig beskrivning av de tillstånd som beviljats och av mängden och värdet i fråga om de exporterade vapnen. Andra länder, som Österrike och Grekland, ger över huvud taget ingen information om de tillstånd som utfärdats. På det sättet är det naturligtvis svårt att genomföra en rationell, effektiv utvärdering. Årsrapporten borde därför uppfylla vissa normer. För varje tillstånd som utfärdas bör en detaljerad beskrivning av materielen, adressaten och slutanvändaren ges. För tillstånd som inte beviljas bör motiveringen till detta anges utförligare.
För det andra, jag tror också att det bör finnas en bättre kontroll av slutanvändaren av de exporterade vapnen. I Afrika är Togo och Burkina Faso officiellt slutanvändarna av vapen från Bulgarien, medan dessa i verkligheten slussas vidare till Liberia och rebellerna i Sierra Leone. EU-medlemsstaternas ambassader på platsen skulle kunna spela en starkare kontrollerande roll. Det borde också införas straffåtgärder mot transitländer som bryter mot vapenembargon.
För det tredje måste det enligt min uppfattning finnas en bättre kontroll av EU-företag som tillverkar militär utrustning på licens i utlandet och av tillverkning som sker inom ramen för industriella samarbetsavtal. Det får inte vara så att ett land inte beviljas tillstånd för vapen och att vapentillverkarna kringgår detta förbud genom att leverera delar till vapen som sedan monteras på plats.
En fjärde brist är att det över huvud taget inte finns någon kontroll av privata vapenhandlare, vilka det finns allt fler av sedan det kalla kriget tog slut. Av de 500 miljoner lätta vapen som är i omlopp i världen är enligt FN mellan 40 och 60 procent illegala.
En sista allvarlig brist hos EU:s uppförandekod är att den inte är bindande i lag. För närvarande är den en "gentlemen's agreement" som inte medför några förpliktelser. Det går inte att införa några sanktioner mot den som bryter mot koden.
Slutligen, herr talman, skulle jag vilja uttala en förhoppning om att EU:s uppförandekod skall utgöra grunden till en världsomfattande kod för export av vapen. Det är helt meningslöst att Europa engagerar sig för en kontroll av vapenhandeln medan Kina och Ryssland fortsätter att exportera obegränsade mängder vapen till krisområden. FN-konferensen i juli var ett misslyckande på det området, och jag tror att detta ämne även i fortsättningen måste vara en permanent del av den transatlantiska dialogen.

Wiersma
Herr talman! Kollega Titley har som förväntades av honom åstadkommit ett utmärkt betänkande om uppförandekoden för vapenexport, vilket vi vill gratulera honom till. Betänkandet har naturligtvis fullt stöd från de europeiska socialdemokraternas grupp. Jag vill därför begränsa mig, inte så mycket till förfaringssätten i betänkandet, utan till några allmänna kommentarer.
Under omröstningen i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik den 11 september kom de första rapporterna om de avskyvärda attentaten i Förenta staterna. Europeiska unionen har reagerat adekvat och sammanhängande på detta. Alla tillgängliga medel har satts in tvärs över pelarna.
Man skulle önska sig en likadan handlingskraft även på andra områden. EU kan om man bara vill. När det handlar om vapenexport måste vi klara oss med en uppförandekod som avsevärt begränsas av artikel 296 i EG-fördraget som skyddar de nationella säkerhetsintressena. Det är ett så vagt begrepp att medlemsstaterna, när de så vill, mer eller mindre kan gå sina egna vägar. På vilket sätt dessa nationella säkerhetsintressen kan skilja sig från Europeiska unionens intressen har för övrigt aldrig stått helt klart för mig.
Vapenexportavtalen kännetecknas för övrigt i stor utsträckning av frivillighet, men även av till exempel bristfälliga avtal om slutanvändningen av exporterade vapen. Därigenom saknas ett EU-övergripande och effektivt tillvägagångssätt. Det är inte all relevant information som ställs till förfogande, vilket hindrar insynen i politiken. Årsrapporter är förträffliga, men gemensamma åtgärder är naturligtvis bättre.
I Titleys betänkande nämns ett antal områden som bör uppmärksammas, som den destabiliserande spridningen av handeldvapen. Därigenom förorsakas ett stort kaos i delar av världen. Handeln med dessa vapen bidrar till att upprätthålla ett sådant fenomen som barnsoldater.
Min grupp vill att detta blir ett prioriterat område, även i samarbete med kandidatländerna, länderna som ingår i stabilitetspakten och länder som Ukraina och Ryssland. För vi vet att många av de handvapen som är i omlopp i världen härstammar från dessa länder.
EU måste sätta in alla medel för att tillsammans med dessa länder ta itu med vapenhandeln, vilken ofta är kriminell. Även här finns behov av en ny internationell koalition. Mot bakgrund av den 11 september är det viktigt att även skärpa avtalen om exporten av varor med dubbla användningsområden (dual use).
Jag är nyfiken på de diskussioner om detta som otvivelaktigt redan äger rum bakom kulisserna. Medborgarna vill veta på vilket sätt exportpolitiken sätts in för att förebygga att fel kunskap hamnar i fel händer. Se rapporterna om terrorism och användningen av massförstörelsevapen. Även på den punkten är det nödvändigt med ett bättre samarbete med Östeuropa och Oberoende staters samvälde.
Vad kommer att hända på ett sådant område som export av krypteringsprogramvara? Kommer det nya avtal om detta? Det minsta man kan begära av rådet och kommissionen är en indikation om den roll som en bättre organiserad vapenexportpolitik kan spela i kampen mot terrorismen.
Enligt min uppfattning kan debatten om artikel 296 gärna återupptas. Vapenexport måste bli en integrerad del i EU:s nya säkerhetspolitik. Det är bara då som den kommer att fungera verkligt effektivt.

Marset Campos
Herr talman! Vår grupp instämmer i princip med Titleys betänkande. Han har utfört ett utmärkt arbete i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
Det finns dock vissa aspekter som vi inte håller med om, som till exempel den om försvarsindustrin. I stort sett anser vi dock att denna ansträngning för att uppnå öppenhet och för att Europeiska unionen skall spela en avgörande roll, jag skulle säga en huvudroll, i nedrustningen i världen och även i att uppnå fred, är positiv och vi anser följaktligen att det är ett bra betänkande.
Emellertid finns det aspekter som skulle kunna förbättras, framför allt med tanke på de tragiska händelserna den 11 september, eftersom Nordamerika sedan dess utan åtskillnad främjar vapenhandel till alla dem som de anser är möjliga vänner till dem i kampen mot terrorismen.
Vi anser att det nu är tid att anta en tydlig och öppen uppförandekod och därmed undvika denna dubbelmoral, och av den anledningen har vi, genom vår ledamot Brie, lagt fram en rad ändringsförslag med avsikten att försöka undvika dessa defekter - som till exempel att vapen säljs genom tredje land till länder som handlar emot Europeiska unionens överenskommelser, till exempel Turkiet, eller Israel, vilka bombarderar eller attackerar palestinierna, eller Pakistan - och därför är det lämpligt att öka kontrollen över sådan vapenförsäljning.
Vi anser det även vara viktigt - som Titley sade i sitt inlägg - att innefatta terrorismen som ett mål.
För att kunna förbättra öppenheten anser vi slutligen även att det är absolut nödvändigt att kommissionen utarbetar en rapport där den klargör alla dessa aspekter i syfte att stort öka Europeiska unionens roll och göra den mer utslagsgivande med målet att uppnå en avrustad värld i fred.

Paisley
Herr talman! De som förklarar att de är fast beslutna att bekämpa terrorismen måste frigöra sig själva från allt hyckleri, och fördöma de som utför de värsta handlingarna av blodsutgjutelse förklädda till frihetskämpar.
I Dublin skröt Gerry Adams förra helgen över att IRA:s kampanj med illdåd var handlingar som utfördes av frihetskämpar och inte terroristhandlingar. Inte undra på att Wall Street Journal häromdagen innehöll en artikel där Adams och bin Ladin sammankopplades. Handlingar, och inte enbart ord, kan rentvå de nationer i Europa som både har beväpnat och gynnat terroristernas syften, och som sedan har vägrat att utlämna dessa brottslingar för riktiga rättegångar.

Carrilho
Herr talman! Fram till för några veckor sedan var skillnaden mellan å ena sidan konventionella vapen, både lätta och tunga vapen och å andra sidan massförstörelsevapen, det vill säga kärnvapen samt kemiska och biologiska vapen ganska tydlig. Nu är själva vapenbegreppet förändrat, när ett civilt flygplan kan bli en missil att användas för helt destruktiva mål. Vi kan frestas att inta en på samma gång relativistisk syn när det gäller medlen, och en ultrasäker syn när det gäller metoderna.
Jag anser tvärtom att vi mer än någonsin måste undvika politiskt ogrundade avvikelser. I denna tid tycker jag att det är uppenbart att vi måste skynda på skapandet av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, med egna medel och med stöd av en effektiv gemensam vilja. Denna politik måste grundas på sammanhållning, vilket också innebär förtroende mellan medlemsstaterna, och på enhetlighet mellan de uppställda syftena och det konkreta agerandet.
Vi behandlar i dag vapenexporten, en fråga som är lämpligare än någonsin att tillämpa dessa principer på. Det vore naturligtvis bättre att inte behöva tala om vapen, men tyvärr är det inte en sådan värld vi lever i. Europeiska unionens uppförandekod för vapenexport som antogs 1999 utgör ett grundinstrument för en rationell syn och kontroll i denna fråga. När det gäller rådets andra årsrapport är, anser föredraganden angående syftet med denna uppförandekod att det är positivt med en bättre öppenhet och större överensstämmelse i vapenexportpolitiken i medlemsstaterna, liksom med antagandet av gemensamma principer i tredjeland, men han framhäver också behovet att gå längre, och motverka den illegala handeln, och utöva en bättre kontroll över vapenförmedling och vart vapnen tar vägen. Jag vill alltså stödja betänkandets text och än en gång understryka vikten av sammanhållning och enhetlighet i denna fråga.

Maes
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Det är naturligtvis bra att det finns ett sådant betänkande om vapenhandeln. Det är också bra att det finns en europeisk uppförandekod. Men jag hoppas att de dramatiska omständigheter som vi nu upplever också kommer att ge oss tillfälle att gå ett steg längre, till exempel genom att göra denna uppförandekod bindande, vilket Titley med rätta framhåller i sitt betänkande. Och för att äntligen göra framsteg även i fråga om kontrollen av vapenhandeln. För vi säger, kontroll av vapenhandeln, men om man inte har någon kontroll av slutanvändarcertifikatet, då kan man inte heller kontrollera om denna vapenhandel är legal eller inte.
Även EU-länders licenstillverkning i tredjeländer är en sådan fråga. Till sist måste vi komma dithän att vi har negativa listor som innebär att vi inte i något fall levererar vapen, att detta kontrolleras och att det också sanktioneras.

Morgantini
Herr talman! Jag uppskattar verkligen Titleys engagemang och jag vill tacka honom för de ansträngningar han gjort för att bana väg för det civila samhällets synpunkter när det gäller frågan om vapenexport.
Men låt mig ändå understryka ett par begränsningar: för det första, handeldvapnen. FN:s konferens i juli misslyckades. Jag tycker att EU kraftfullt borde återuppta arbetet på att försöka nå fram till begränsningar. När det gäller öppenheten så tycker jag att den fortfarande verkar ofullständig och att det borde krävas en obligatorisk parlamentarisk granskning av all vapenexport.
Det görs heller ingen hänvisning till OCCAT, som i själva verket är en täckmantel för industriellt samarbete, bakom vilken lagstiftare som de italienska kan dölja sig, och som ger en möjlighet att exportera vapen med respekt för mänskliga rättigheter. Det finns dessutom en kontrollpolitik när det gäller vapenexport som borde stämma överens med den gemensamma europeiska utrikespolitiken.
Så även om jag anser att Titleys betänkande är viktigt, så tycker jag - detta är min personliga åsikt och inte Titley-betänkandets uppgift - att Europeiska unionen i dessa tragiska tider borde ställa upp målet att nedrusta och inte att upprusta.

Fava
Herr kommissionär, jag ber om ursäkt att jag enbart riktar mig till er, men rådets bänkar är tomma.
Jag måste erkänna att jag tycker att rådets meddelande är mycket intressant och att även denna uppförandekod är viktig, liksom jag finner att den diskussion som förs är mycket hedervärd, även om vi också måste ställa oss frågan hur effektivt allt detta är. Vi måste våga fördjupa diskussionen kring vissa nyckelproblem som fortfarande inte har blivit lösta.
Det första av dessa, vilket redan understrukits av några av mina kolleger, är nödvändigheten av att denna uppförandekod stöps om till lag, dvs. blir ett juridiskt bindande dokument, eftersom allt i dag är avhängigt av medlemsstaternas goda vilja, till och med huruvida man skall lägga fram en årsrapport eller inte, något som inte alla medlemsstater har ansett nödvändigt.
En annan olöst fråga är den om gemenskapens system för kontroll av slutanvändare för de exporterade vapnen och den förmedling som på vapenmarknaden, i samband med vapentrafiken - trafik är kanske ett lämpligare, mer användbart ord - är den verkliga affären. Det är allvarligt att allt detta inte sker. Det är allvarligt att denna kontrollkapacitet inte finns, om man till exempel tänker på att i Afghanistan slåss förmodligen Talibanerna med vapen som de fått av Väst och vissa länder i Europeiska unionen.
En sista punkt: kandidatländerna. Vilka garantier finns det för att kandidatländerna verkligen till punkt och pricka kan följa denna uppförandekod?
Herr talman, ärade kolleger, herr kommissionär! När det gäller dessa frågor finns det bara en enda risk, en risk som uppkommer ur vårt hyckleri när det gäller att glömma - vilket en kollega påminde oss om - hur långt det är mellan ett gentlemen's agreement och en lag.
Jag vill därför avsluta med att understryka att om denna kod inte blir till lag så är det vårt fel, och de sedvanliga hänvisningarna i detta meddelande till värden som demokrati och skyddet av mänskliga rättigheter riskerar att bara bli meningslösa fraser.

Schroedter
Herr talman! Betänkandet är mer kritiskt till vapenexport än något tidigare betänkande av Titley. Trots detta måste vi konstatera att varken när det gäller parlamentarisk kontroll eller öppenhet så leder kraven verkligen till målet. När det gäller parlamentarisk kontroll finns det ju inget krav på en formell bestämmelse om ett yttrande från Europaparlamentet, och det är ett minimum för att ge oss en viss möjlighet till inflytande.
När det gäller öppenhet är jag ännu mer kritisk. Här talar Titley om öppenhet i form av ett ramavtal. Men vi vet att ramavtalet mellan sex EU-stater för att främja försvarsindustrin och en global försvarsmarknad är just det minst öppna förfarande som någonsin funnits, att det cementerar det som funnits tidigare, nämligen brist på parlamentarisk kontroll och debatt, även i fråga om slutförandet och ratificeringen av detta avtal. Det måste ändras.
(Applåder)

Korakas
Herr talman! Det är sant att tillverkningen av och handeln med vapen i ännu högre grad än handeln med narkotika och olja leder till enorma övervinster för det multinationella, i synnerhet amerikanska, kapitalet. Produktionen och konsumtionen av alla slags vapen och krigsmateriel uppmuntras, genom att man provocerar fram och underblåser konflikter, krig och blodiga sammanstötningar mellan olika folk, allt för att öka omsättningen och övervinsterna. De styrande ger sitt samtycke och bidrar kraftigt till denna utveckling, för som bekant är vapenleveranserna förknippade med enorma mutor som betalas ut av vapen- och krigsmaterielföretagen.
I dagens situation, med allmän militarisering och krigshets, med Natos nya struktur, med militariseringen av Europeiska unionen, i synnerhet med det skamliga utnyttjandet av terrorattacken mot USA, så är detta slags uppförandekoder, oavsett föredraganden Titleys avsikter, bara ett sätt att vilseleda världsopinionen, det är bara fromma förhoppningar och hyckleri. Enligt min mening är det nödvändigt med sträng kontroll, begränsning eller t.o.m. förbud inte bara av export, som det sägs i betänkandet, utan också av tillverkning av allt slags krigsmateriel.
När allt kommer omkring, är emellertid detta en uppgift för den folkliga rörelsen, fredsrörelsen på global och nationell nivå, och vi ser hur den har utvecklats under den senaste tiden. Lyckligtvis!

Patten
. (EN) Herr talman! Jag vill tacka Titley för ytterligare ett utmärkt och karaktäristiskt intelligent betänkande, som vi har läst med mycket stort intresse. Liksom detta betänkande och hans anförande har klargjort, är frågan om vapenexport oerhört komplex, och det krävs att alla bedriver ett nära samarbete för att ta itu med dess många aspekter.
Det fanns ett antal bra tal i debatten, av vilka några hänvisade till betydelsen av de förfärliga händelserna den 11 september och deras konsekvenser.
Jag skulle vilja svara på vad Paisley sade. Eftersom han inte är närvarande kanske mina synpunkter kommer att bäras till honom på änglavingar. Jag håller med om den punkt om definitioner som han lade fram. Det är en enormt viktig punkt som vi måste betona. Några av oss från Spanien eller Förenade kungariket har personliga erfarenheter av detta; några av oss har vänner som har mördats av terrorister. Det finns inga goda terrorister. Det finns ingen distinktion mellan god och dålig terrorism. Vad är en terrorist? En terrorist är en man eller kvinna, eller tyvärr, ett vilselett barn som i gryningen ger sig ut för att mörda oskyldiga män, kvinnor och barn för att göra en politisk poäng - handlingens propaganda. Det är inte berättigat. Det är aldrig berättigat. Det finns aldrig förmildrande omständigheter, precis som det inte heller finns några förmildrande omständigheter för utomrättsliga mord som utförs av en stat. Så jag hoppas att vi, när vi börjar tala om definitioner, kommer ihåg vad terrorism verkligen är. Vi kommer att ha åsikter om terrorismens politiska rötter. Vi kommer att ha starka åsikter om vikten av att försöka finna politiska lösningar på vissa problem. Jag hoppas emellertid att vi inte kommer att bli moraliskt förvirrade över vad som utgör ett terroristdåd.
Vid debatten om förra årets rapport, konstaterade jag att det slutliga ansvaret för vapenexport ligger hos de nationella regeringarna. Det är dock också tydligt att vissa aspekter av vapenhandeln ligger inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens ansvarsområde, med vilket kommissionen är till fullo förenad. Kommissionen gör alla tänkbara ansträngningar för att gå vidare med genomförandet av de rekommendationer som ligger inom gemenskapens behörighet, och vi är redo att samarbeta med medlemsstaterna i de fall där gemensamma ansvarsområden berörs, till exempel när man talar om dubbla användningsområden.
Som parlamentet redan känner till, har de associerade länderna i Central- och Östeuropa, Cypern, Turkiet, Malta, och våra EES/EFTA-partner utfärdat förklaringar där de ansluter sig till de kriterier och de principer som finns i Europeiska unionens uppförandekod för vapenexport. Unionen har fortsatt att bistå kandidaterna i deras ansträngningar att fullständigt anpassa sin lagstiftning och förvaltning till bestämmelserna i koden. Dessutom fortsätter Europeiska unionen att uppmana världens största vapenexportörer att ansluta sig till de principer och kriterier som det redogörs för i vår kod. Vi skulle reagera mycket positivt på idén med att utarbeta en internationell uppförandekod för vapenhandel, under förutsättning att den baseras på samma principer som Europeiska unionens kod.
Kommissionen stöder starkt den ärade ledamotens uppmaning till ett etablerande av gemensamma regler för en EU-kontroll av den lagliga handeln med handeldvapen och lätta vapen, såväl som effektiva EU-kontroller för att stävja och utrota handeln med dessa vapen. I detta hänseende välkomnar vi den överenskommelse som uppnåddes vid FN:s konferens om olaglig handel med handeldvapen och lätta vapen i juli 2001. Även om den slutliga texten ligger långt ifrån unionens ursprungliga förväntningar, utgör den ett viktigt steg framåt. Den utgör en ömtålig och hårdnackad kompromiss, som inte hade varit möjlig att uppnå för bara ett par år sedan. Om alla de delaktiga parterna skulle inta en mer positiv attityd, skulle överenskommelsen bli ett mer effektivt instrument för hanteringen av alla parternas bekymmer i framtiden.
För första gången har världssamfundet fastställt vissa principer för nationella och internationella åtgärder som skulle kunna hindra den olagliga handeln med lätta vapen. Dessa principer har till syfte att inrätta pålitliga kontroller av tillverkningen, exporten och handeln med vapen; att införa pålitlig märkning av vapnen i syfte att spåra deras ursprung med större framgång; att kriminalisera den tillverkning och handel som sker utan tillstånd; att reglera mäklarnas verksamhet; och att förstöra överskottsvapenlager och alla konfiskerade vapen.
En ny konferens kommer att äga rum senast 2006 - jag misstänker att de aktuella händelserna kanske kommer att skjuta fram detta datum - och under den mellanliggande perioden, kommer de framsteg som gjorts genom att man omvandlat syftena i slutsatserna till konkret verklighet, att beaktas vid möten vartannat år. Vi kommer att arbeta hårt tillsammans med medlemsstaterna för att garantera en aktiv och omfattande uppföljning.
Europeiska unionens åtagande med konkreta åtgärder inom området för lätta vapen åskådliggörs av ett antal projekt som för närvarande pågår eller som övervägs i olika delar av världen. I Kambodja ger Europeiska unionen tekniskt, administrativt och finansiellt stöd till regeringen och till utvalda icke-statliga organisationer för åtgärder som riktas mot främjandet av insamling, kontroll och förstörande av vapen. Vi stöder också Operation Rachel, ett gemensamt projekt mellan Sydafrika och Moçambique för att samla in och förstöra vapen som blivit kvar sedan inbördeskriget. Vi tillhandahåller utrustning för poliskårerna i Georgien och Ossetien som en del av ett program som går ut på det frivilliga överlämnandet och det därpå följande förstörandet av lätta vapen i området. Vi stöder också FN:s regionala center för fred, nedrustning och utveckling i Lima, vilket arbetar för att främja kontrollen av lätta vapen i Latinamerika och Västindien. Vi överväger också ytterligare projekt i Balkan, Afrika och Södra Stilla havet.
Under de senaste månaderna har kommissionens tjänsteenheter påbörjat utarbetandet av EG-lagstiftning om ett antal icke-militära frågor, som till exempel tortyrinstrument, för vilka bestämmelserna i koden, enligt vår åsikt, borde gälla. Arbetet är nu nära att slutföras, och kommissionen avser att snart inge ett förslag till rådet. Detta utgör ett första steg i hanteringen av denna fråga.
En sammanställning av en mer omfattande förteckning, som skulle kunna innefatta punkter som också har civila användningsområden - instrument för interna tvångsåtgärder, som till exempel utrustning för att kontrollera upplopp - skulle kräva att avsevärda ytterligare resurser tilldelades. Om vi skall åta oss en sådan uppgift - vilket innefattar ett fastslående av den möjliga slutanvändningen av föremålen, och kanske av slutanvändarens identitet - då kommer vi att behöva ytterligare resurser. Men vi kommer naturligtvis att noggrant uppmärksamma vad parlamentet har att säga i denna fråga. Framstegen inom detta område är beroende av medlemsstaternas och parlamentets vilja att tillgängliggöra ytterligare resurser för dessa ändamål.
Så jag upprepar vår tacksamhet till den ärade ledamoten Titley, för ett viktigt betänkande. Jag hoppas att vi år för år kan fortsätta att konstruktivt bemöta vad han har att säga.
Var och en som betraktar våldet runt om i världen, det våld som ofta är förenat med splittringen av stater, från Somalia till Sudan, till Sierra Leone och till Afghanistan; var och en som betraktar den situation som skapats av splittringen av stater, vet i vilken utsträckning vapenhandel och lätta vapen är ansvariga för att våldet fortsätter och för att våldet görs ännu mer dödligt. Så detta betänkande är viktigt, och jag hoppas att vi, under de kommande månaderna och åren, kan bemöta det med ett lämpligt konstruktivt arbetssätt.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Christopher Patten.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Den politiska och humanitära situationen i Afghanistan
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om den politiska och humanitära situationen i Afghanistan.
Jag ger genast ordet till kommissionär Patten.

Patten
. (EN) Jag skulle själv vilja inleda kommissionens bidrag, och sedan i slutet av diskussionen be kommissionär Nielson att säga något om den humanitära situationen, som han har varit aktivt delaktig i, i och med sitt ansvar för ECHO. Om jag måste gå före slutet av debatten beror det inte på att jag inte inser vikten av det vi diskuterar - jag tror att denna fråga kommer att dominera den internationella agendan under de kommande månaderna - utan för att jag måste delta vid ett viktigt möte inför toppmötet mellan EU och Ryssland med den ryska federationens vice president, för att diskutera villkoren för att inleda diskussioner om ett gemensamt europeiskt ekonomiskt område. Vi skall försöka enas om de givna ramarna för vårt arbete i kväll före vårt toppmöte med president Putin i morgon.
Det kommer att läggas fram fler rapporter om det trojkabesök som jag deltog vid förra veckan tillsammans med Belgiens utrikesminister, det land som innehar ordförandeskapet, och tillsammans med Spaniens utrikesminister - det land som kommer att inneha ordförandeskapet efter Belgien - vilket visade på vårt engagemang i de frågor som vi diskuterade. Tillsammans med min vän och kollega Solana, besökte vi Pakistan, Iran, Saudiarabien, Egypten och Syrien, allt inom loppet av fyra och en halv aktivitetsfyllda, sömnfria dagar och nätter.
Jag skulle bara vilja säga två eller tre ord om detta besök och lägga fram två eller tre punkter om den politiska situationen i Afghanistan, och lämna de humanitära frågorna, som är av sådan oerhört stor vikt, till kommissionär Nielson. Sedan skulle jag vilja säga något om ett förslag till förordning som kommissionen i dag har antagit.
Trojkabesöket hade tre huvudsyften. För det första ville vi tydligt betona inför de islamiska länder som vi besökte, att kampanjen mot terrorismen inte är västvärldens kampanj mot islam. Det är inte en kampanj med Europa och Nordamerika mot de fattigare länderna i världen. Det är en kampanj med ärbara regeringar överallt mot dem som skulle vilja försöka få fram politiska budskap genom mord och förödelse. Det är enligt min åsikt en kamp mellan de som ställer sig bakom civilisationen, från ett antal olika religiösa bakgrunder, och de som företräder de krafter som alltid har motsatt sig civiliserade värderingar. Vi betonade detta starkt i varje land som vi besökte.
För mig är det mycket viktigt att inse att om vi skall betona världen över att mänskliga rättigheter är universellt giltiga, inklusive rättigheten att inte mördas av terrorister - om vi skall betona detta med framgång över världen - är det mycket viktigt att vi inte ger intrycket av att vi har monopol på dygder, att vi i Europa är perfekta när det gäller att diskutera dessa frågor. Det är också utomordentligt viktigt för oss att medge att mänskliga rättigheter har olika stor vikt beroende på vilken kontinent man befinner sig på. Det känns exakt likadant att bli torterad, oavsett vilken typ av land man befinner sig i. Det är exakt samma sak att vara inlåst som journalist eller redaktör för att man inte håller med regeringen, oavsett vilket land man befinner sig i. Dessa typer av rättigheter är universellt giltiga. Jag tycker att det verkar som om vi späder ut integriteten i vårt argument om vi ger intrycket av att olika civilisationer på något sätt har grundläggande olika inställningar till mänskliga rättigheter.
Den andra punkt som vi ville betona är att vi måste hoppas att det är möjligt att något gott kan komma av de förfärliga händelser, av de illdåd som ägde rum den 11 september. Motgångar ger ibland ett tillfälle att vara konstruktiv, positiv och att bygga något bättre inför framtiden. En sak som vi sade i Pakistan, Iran och på andra platser, är att vi nu har en chans - med tanke på de förfärliga händelser som har ägt rum - att öppna dörrar och fönster som har varit stängda alltför länge.
För det tredje säger vi att det är en kliché, en truism, när människor talar om den 11 september att säga - ungefär som med Berlinmurens fall - att ingenting någonsin kommer att bli sig likt. Men det är faktiskt sant. Ingenting kommer någonsin att bli sig riktigt likt igen. Ett sätt på vilket vi måste se till att inget någonsin blir sig likt igen är att denna gång försäkra oss om att multilateralismen, att det internationella samarbetet, fungerar mycket mer effektivt i dessa förfärliga händelsers spår, än vad de kanske har gjort sedan 1940-talet. Detta är vår utmaning: att när vi diskuterar konventioner mot terrorism i FN, se till att alla undertecknar dem och att alla genomför dem. Detta är den typ av praktiska utmaningar som vi kommer att ställas inför under de kommande veckorna, månaderna och åren framöver, när dessa händelser inte längre figurerar på tidningarnas framsidor.
Detta var de tre punkter som vi - den enda trojkan bestående av fyra personer i branschen - enträget betonade på alla platser som vi besökte.
Angående den politiska situationen i Afghanistan, som vi hade möjlighet att diskutera både i Pakistan och i Iran, fanns det förstås olika synpunkter på situationen. I Iran finns det till exempel starka åsikter om talibanerna. Det är inte överraskande, med tanke på det antal iranska diplomater som dödades för ungefär tre år sedan av talibanerna i Afghanistan. Det finns en allmän enighet om att den politiska situationen i Afghanistan fortfarande är extremt instabil. Det finns rapporter från grannländer om att talibanerna befinner sig i ett slutligt förfall. Det finns också rapporter som talar om vissa militära framgångar för talibanerna och en tillbakagång till vad som ter sig som ett slags dyster normalitet i Kabul.
Talibanerna fortsätter att inte visa något verkligt tecken på att vara redo att lämna ut Usama bin Ladin eller att med tvång uppmuntra honom att frivilligt lämna landet. Oppositionen norra alliansen har förklarat att den är redo och villig att hjälpa USA och den internationella koalitionen i deras ansträngningar.
Till följd av general Masoods död den 8 september - och jag vet att han gjorde ett mycket viktigt besök i parlamentet för inte länge sedan - finns det en större ovisshet när det gäller denna allians sammanhållning. Vad som är säkert är att ingen utpräglat militär lösning är möjlig i Afghanistan. I både Pakistan och Iran, där det, som jag sade, finns mycket skilda åsikter om situationen i Afghanistan, fanns det en enighet om att endast en regering på bred basis som utgörs av företrädare för alla fraktioner och etniska grupper i landet, och som tar hänsyn till grannländernas oro angående säkerheten, kan påbörja processen med att återföra Afghanistan till ett normalt tillstånd och bana väg för en återuppbyggnad. Verktygen för att göra detta kan vara genom Loya Jirga eller systemet med rådsmöten. Det skulle vara upp till det afghanska folket att bestämma vilken typ av Loya Jirga-process de vill ha, och vilken roll olika politiska personer skulle kunna spela i en sådan utveckling.
Jag upprepar att det finns en delad uppfattning om vilket resultatet borde vara: en regering på bred basis. Hur man når fram till denna regering på bred basis är utomordentligt mycket svårare att lösa, men det finns också en delad uppfattning om att världen utanför - till och med i form av FN - inte kan införa en politisk lösning för Afghanistan. Vi kan och vi borde ha som mål att underlätta för en politisk lösning, och när vi sedan har underlättat för den, inte dra oss ur. Vi måste se till att en bättre regering, som kommer att träda fram ur detta dystra och förbittrade land, kan räkna med världssamfundets långsiktiga stöd för att bygga upp landet från ruinen av den medeltida grymhet som har släppts fri i Afghanistan under de senaste åren.
Jag skulle vilja betona ytterligare en punkt. Vi har i kommissionen i dag antagit ett förslag till förordning om särskilda åtgärder som avser vissa personer eller organ i syfte att bekämpa den internationella terrorismen. Utkastet till förslag innefattar alla de individer och organisationer som möjligtvis är sammankopplade med attentatet den 11 september, vilket täcks av den amerikanska presidentorder som president Bush utfärdade förra veckan. Men förordningen utformas som en ramförordning som skulle kunna tjäna som ett medel för mer omfattande kampanjer mot terroristfinansiering. Denna förordning är mycket viktig, och läggs fram på grundval av artikel 308, av skäl som jag är säker på att jag inte behöver redogöra för i parlamentet.
Under dessa omständigheter vore vi oerhört tacksamma om parlamentet kunde överväga ett brådskande förfarande, och om möjligt avsluta samrådsförfarandet under sammanträdesperioden denna vecka. Vi skulle då kunna lägga fram förslaget till förordning vid rådets möte (allmänna frågor) nästa måndag.
Jag vet att kommissionens ordförande kommer att skriva till er angående dessa punkter, fru talman. Vi förstår svårigheterna. Vi vill inte på något sätt inskränka bedömningen av denna viktiga åtgärd; men om det kunde göras mycket omgående skulle det sända rätt signaler. Det vore ett tillfälle att under exceptionella omständigheter visa att gemenskapens institutioner kan agera med verklig skyndsamhet. Inte bara skulle vi därigenom signalera styrkan hos vår beslutsamhet att ta itu med de utmaningar som attentatet den 11 september innebär, utan vi skulle också visa att EU:s institutioner kan bemöta krissituationer.
Med denna punkt avslutar jag mina kommentarer. Än så länge har vi, i de förslag som lades fram av min vän och kollega Vitorino för ett par veckor sedan, visat att vi kan handla mycket snabbt och omfattande när det verkligen gäller, och att vi kan visa i praktiken vad multilateralism borde innebära, även om vi ibland utgör föremål för människors skämt om oss när det gäller bristen på snabbhet i våra reaktioner. Om det finns någon institution i världen, om det finns någon grupp av länder i världen, som kan visa på fördelarna av multilateralism, av att diskutera fiskekvoter och budgetar, snarare än att mörda varandra, då är det Europeiska unionen. Detta ger oss, enligt min åsikt, ett särskilt ansvar att visa ledarskap under de kommande veckorna och månaderna, och jag hoppas att vi kommer att kunna göra det med denna förordning denna vecka.
(Applåder)

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru talman! Precis som Patten uttryckte det är det minsta man kan säga om situationen i Afghanistan att den är osäker, nu när fyra grupper marinflyg beger sig mot Omanviken och persiska golfen.
Till och med Pakistans president - i landet har mycket omfattande demonstrationer till stöd för talibanregimen ägt rum de senaste dagarna - har mycket klart uttalat att talibanregimens dagar är räknade.
Erbjudandet att öppna regeringarna i tre provinser i Afghanistan och det faktum att människor flyr hals över huvud från landet för att inte mobiliseras mot ett möjligt ingripande från den internationella alliansen, visar klart och tydligt på detta.
Om vi dessutom lägger till de beslut som fattades i Rom i går om att inrätta ett överordnat råd för nationell enighet som är tänkt för att inrätta en provisorisk regering och utnämna en statschef, är det verkligen tydligt att saker och ting utvecklas för varje dag i landet.
Fru talman, vilken attityd bör Europeiska unionen inta inför denna situation? Min åsikt är att Europeiska unionen skall tillföra stabilitet och måttfullhet inför den kris som har uppstått i regionen. Europeiska unionen måste bidra till att upprätta demokrati i Afghanistan. Europeiska unionen måste främja att de grundläggande mänskliga fri- och rättigheterna fullständigt respekteras i landet, vilka talibanregimen inte vill kännas vid, precis som det föreslogs vid det uppdrag som kommissionär Patten genomförde tillsammans med trojkan.
Samtidigt bör Europeiska unionen ansluta sig till den internationella allians som generalsekreteraren för Förenta nationerna hänvisade till när Generalförsamlingen invigdes i går.
Slutligen, fru talman, måste Europeiska unionen medverka i en ofantlig humanitär uppgift. Vi får inte glömma bort att 25 procent av de 22 miljoner afghanerna enbart kommer att överleva tack vare den internationella hjälpen. Men det är viktigt, fru talman, att Europeiska unionen undgår att göra en rad misstag.
För det första är det viktigt att man inte ger hjälp åt ledare som inte har tillräckligt stöd från folket, vilket skedde under den första krisen i Afghanistan för ett decennium sedan.
För det andra är det viktigt att Europeiska unionen inte begår misstaget att genomföra urskillningslösa aktioner och att de mål som eftersträvas inte är tillräckligt konkreta. Vi får nämligen inte glömma, fru talman, att målet inte får vara att ta kontroll över ett territorium som visserligen är strategiskt viktigt, utan att undvika att främja aktioner som utförs av extremistiska krafter, vilka kan störta regimer som de i Saudiarabien, Pakistan eller Egypten och förvandla bin Ladin till en martyr eller en politisk militärledare, eller vad som skulle vara ännu värre, till en religiös eller andlig ledare.
Avslutningsvis, fru talman, anser jag att vi måste ge vårt fullständiga stöd till Pattens förslag och hantera denna fråga ytterst försiktigt och effektivt till stöd för de förslag som kommissionen har antagit i dag.

Van den Berg
Fru talman! Afghanistan är ett land med en genomsnittlig inkomst per invånare på 800 dollar. Därmed är det landet det fattigaste i Asien och så när som på fem det fattigaste landet i världen. Det finns ungefär fem miljoner människor som är beroende av livsmedelsprogram. Miljontals lever på den iranska sidan. Miljontals lever på den pakistanska sidan. Gränserna är nu stängda, men det förväntas att ytterligare en miljon kommer på drift.
WFP och UNHCR sitter i kläm, för de kan inte arbeta i landet. Det finns ytterligare ett antal internationella icke-statliga organisationer som har goda strukturer och som fortfarande kan erbjuda hjälp. Kommissionen har under de gångna åren gett mycket hjälp via ECHO-programmet. Jag skulle gärna vilja höra kommissionär Nielson säga något utförligt om detta nu alldeles strax. Vi vet att vi egentligen sitter ordentligt i kläm. Vi måste göra mer från Europas sida. Vi kommer inte över de gränserna. Vi kan till en del använda strukturen inom landet. Även UNHCR och WFP sitter i kläm.
Jag skulle egentligen vilja stödja de ord som yttrades av Lubbers, flyktingkommissarien: "Egentligen behöver vi också en ny koalition som verkligen tar itu med den stora humanitära tragedi som utspelas där." Jag har medvetet valt att inte anknyta till morgondagens debatt om säkerhetsfrågorna som är mycket bredare.
Men nu konkret i detta område. Vi borde operera i Iran. Vi borde operera i Pakistan tillsammans med UNHCR. Vi borde göra det som Europa. Våra medlemsstater har för närvarande i tur och ordning hittills gett för lite pengar. De tvekar. De avvaktar. Europeiska kommissionen har tagit bra initiativ i sammanhanget. Jag vill hylla kommissionär Nielson och kommissionen för detta, men det är nödvändigt att bygga den koalitionen nu. För om vi inte är i stånd att tillsammans ta itu med den humanitära frågan, då kommer det ögonblick då den politiska räkningen överlämnas till oss. Ni splittrar världen. Man håller sig på sin egen sida, men inte på vår sida. Det är inte "de" och "de", utan det är vårt gemensamma ansvar att agera där. För den socialistiska gruppens räkning får jag hoppas att kommissionen, i nära samspel med alla berörda, de internationella icke-statliga organisationerna, UNHCR, WFP lyckas att genom de politiska initiativ som kommissionär Patten tillkännagav nyss ge den signalen i tid i Iran, i Pakistan: en ny koalition för humanitärt stöd i regionen.

Nicholson of Winterbourne
Fru talman! Kommissionär Patten sade helt riktigt att vi inte har något otalt med islam. Jag anser att vi har något otalt med dem som missbrukar islam och som omvandlar islams principer till vapen mot oskyldiga människor. På samma sätt har vi inget otalt med det afghanska folket. Vår strid är med bin Ladin, som har en fristad i Afghanistan, och med talibanerna, de tycks nästan vara en och densamma, och vi känner medlidande för det afghanska folkets situation. De är redan en av världens fattigaste nationer. Två miljoner afghanska flyktingar söker en fristad i den islamiska republiken Iran och det har de gjort i några år nu. Det är beklämmande att se hur litet internationell hjälp som har getts till dessa flyktingar eller deras värdar, den iranska regeringen.
Dessa flyktingar flydde akut hungersnöd och total brutalitet i Afghanistan för att finna en fristad i Iran, och nu är ett enormt antal nya flyktingar på väg. Den psykologiska terror som vår nya allians korrekt har orsakat mot terrorismen i regionen, gör att så många miljoner nya flyktingar på nytt flyr. Vi måste fråga oss själva hur vi kan rädda liv?
Vi har alltid stöttat icke-statliga organisationer. Vi har kanske gett mindre interinstitutionellt stöd. Jag ber här kommissionen att titta noga på hur vi på bästa sätt kan införliva vårt arbete med FN:s arbete, särskilt UNHCR och Världshälsoorganisationen, för enbart FN kan uppbringa stöd i den omfattning som behövs i en sådan situation, när det gäller mat, kläder, logi och försörjningen av grundläggande behov.
Jag ber kommissionen att bistå de flyktingar som redan har flytt och som befinner sig på plats någon annanstans. Kan jag också få inkludera de 3,5 miljonerna irakiska flyktingar i regionen. Vi måste göra allt vi kan för att hjälpa till.

Lagendijk
Fru talman! När det gäller de civila aspekterna av denna katastrof kan jag helt ansluta mig till Van den Bergs ord. Jag vill dock lägga till ytterligare en aspekt. Det är samtidigt en fråga, en fråga till rådet egentligen, men det är inte närvarande. Jag skulle således vilja ställa en fråga till kommissionären. En särskild punkt i fråga om biståndet är skyddet av biståndsarbetarna. Det är ytterst farligt att ge den hjälp som behövs. Känner kommissionen till om europeiska länder är beredda att ge dessa biståndsarbetare militärt stöd?
Sedan punkten om den politiska förbindelsen mellan EU och Afghanistan. Vad går den förbindelsen inte ut på? Låt oss vara tydliga på den punkten. Den går inte ut på att beväpna nordalliansen. Den går inte heller ut på att störta talibanerna militärt, och den går inte ens ut på att enbart spela rollen av sjuksköterska för sårade och fördrivna personer efter det att vår amerikanske storebror har slagit till mot dem. Vilken är Europeiska unionens roll, eller vad borde den vara? Låt mig nämna tre exempel.
Ett, jag tror att det skulle vara bra om Europeiska unionen, precis som under de gångna två, tre veckorna, utövade sitt dämpande inflytande på Förenta staterna för att det inte skall krävas några onödiga civila offer vid störtandet av talibanerna. Det är ett ytterst viktigt villkor för vilken bred koalition som helst i framtiden.
Två, låt oss för allt i världen, och det gäller för Förenta staterna och det gäller för Europa, inte göra samma fel som för femton år sedan när vi stödde mujahidin i kampen mot den ryska närvaron i Afghanistan genom att proppa landet fullt med vapen och sedan ge sig iväg. Så kan vi inte göra. Jag tycker att Joschka Fischer, Tysklands utrikesminister, har formulerat det bra: vi kan inte längre tillåta oss några svarta hål på världskartan.
Sedan min viktigaste punkt. Jag anser att vid varje biståndsinsats, militär, finansiell, politisk, ekonomisk, nu och i framtiden till den afghanska oppositionen, om den nu är kunglig eller inte, måste en punkt stå i förgrunden, nämligen att detta bistånd är bundet bistånd. Det får inte vara så att det inom kort kommer en regim som återigen nonchalerar demokratin och de mänskliga rättigheterna. Läxan från det kalla kriget är enligt min uppfattning, eller borde vara, att inte varje fiende till vår fiende är vår vän. Det är just för vänner som vi på ett öppet och kritiskt sätt bör påpeka respekten för demokrati och mänskliga rättigheter. Och det borde gälla för varje stöd till vilken afghansk opposition det än handlar om.
Slutligen, om kampen mot talibanerna eller om störtandet av talibanerna även sker i namnet av att bekämpa en säregen regim som nu i fem år har förtryckt de mänskliga rättigheterna, till exempel när det handlar om kvinnans rättigheter, då anser jag det vara en berättigad motivering till denna kamp, men då måste vi också vara konsekventa, och då måste det också få konsekvenser för andra länder i regionen. Det får inte vara så att ett land som till exempel Saudiarabien undgår vår uppmärksamhet eftersom det nu utgör en del av vår koalition, för även där kränks de mänskliga rättigheterna, även där finns en antidemokratisk regim. Jag tror att de verkliga konsekvenserna av den 11 september har dragits först när vi i rättvisans namn tar itu med det landet också, med det området, och att vi då också har ett riktigt försvarsargument mot de invändningar som nu hörs i regionen om att våra bekymmer med Afghanistan skulle bero på selektiv indignation.

Frahm
Fru talman! Jag kan egentligen ta upp tråden där min gode kollega Lagendijk slutade. Vem är det vi samarbetar med när vi vill stärka demokratin och bekämpa totalitära regimer och vad är det vi samarbetar om? Vi kommer säkert inom de närmaste dagarna att få bättre klarhet i vad som är möjligt. Vi vet ju fortfarande inte hur USA kommer att reagera. Vi vet fortfarande inte om USA kommer att välja att använda sig av revolvermetoder, alltså först och främst sträva efter hämnd, eller om vi faktiskt får möjlighet till en djupgående bekämpning av terrorismen som en uppföljning till det förfärliga som hände den 11 september. Men med tanke på vem vi skall samarbeta med så vill jag poängtera vikten av att vi fokuserar på den särskilda omständigheten att det här är fråga om en befolkning som är utsatt för ett våldsamt förtryck, och att vi är uppmärksamma på att hälften av denna befolkning är utsatt för ett dubbelt förtryck. Jag talar då om den kvinnliga delen av befolkningen.
Jag vill gärna framhäva att det faktiskt även i Afghanistan fortfarande finns kvinnoorganisationer som kämpar för kvinnors rättigheter. En av dessa organisationer, RAWA, försöker skapa möjlighet till skolgång för både pojkar och flickor. Vi vet ju att analfabetismen i Afghanistan är mycket hög, 96 procent för kvinnor och 72 procent för män, vilket gör detta till en behjärtansvärd sak att kämpa för. De försöker också ta fram dokumentation och samla in fakta i Afghanistan så att vi utanför landets gränser verkligen skall få en chans att få veta vad som händer. När vi tar emot denna information är det upp till oss själva att använda den, och jag vill poängtera vikten av att vi verkligen gör det. Att vi använder kunskapen, att det finns demokratiska och modiga kvinnor, och att vi samarbetar med dem i våra försök att avlägsna grogrunden för terrorverksamheten i bl.a. Afghanistan.

Bonino
Fru talman, ärade kolleger! Det råder ingen tvekan om att svaret på det som har skett måste bestå av flera olika element, och jag tänker inte uppehålla mig vid de svar som gäller den interna säkerheten eller militära insatser, eftersom jag naturligtvis inte har den information som krävs och inte heller vid de humanitära insatserna, för jag är övertygad om att hela den internationella humanitära gemenskapen skall reagera generöst, effektivt och kompetent, som den alltid har gjort.
Problemet handlar inte om de humanitära insatsernas effektivitet eller mening, som ju har bevisats sedan flera år, utan snarare om vad som blir det politiska svaret på det problem vi står inför. Det gläder mig att kunna säga detta just här i denna kammare, för detta parlament, tillsammans med Europeiska kommissionen, har varit det enda, sällsynta institutionella undantag som under dessa år konsekvent har riktat uppmärksamheten på problemet Afghanistan, som under dessa år har riktat en serie förslag, även på det politiska planet, till huvudstäderna och till ministerrådet. Vi kan bara beklaga att man aldrig har lyssnat på oss, aldrig har följt våra förslag eller ens tagit upp dem till behandling.
Under flera år har vi upprepat att problemet naturligtvis är den dramatiska kränkningen av de mänskliga rättigheterna, men sedan 1997 har kommissionen och Europaparlamentet hävdat att det finns ett problem med terrorister och narkotika i Afghanistan, dvs. ett geopolitiskt problem av stor betydelse. Vi kan bara beklaga likgiltigheten från de stora internationella institutionernas sida.
Men i den punkt där vi befinner oss just nu tror jag emellertid att det är nödvändigt att välja. Det finns historiska ögonblick när man måste ta ställning utan "om" och "men". Och om man skall välja sida, så skall det inte vara den sida som präglas av religiös fanatism, diktatur eller nationalism, utan vi måste ställa upp på de liberala demokratiernas sida, med alla deras fel och brister - men även med all deras kraft och deras förmåga att skapa system som är bättre lämpade att försvara de mänskliga rättigheterna i världen.
Det som oroar mig är det politiska svaret. Jag tror att vi är på väg att begå ett misstag om vi tror att vår motståndare är bara terrorismen, och framför allt Usama bin Ladin. Jag tror att problemet är betydligt mer komplicerat. Jag tror att vår motståndare utgörs av en explosiv blandning av religiös fanatism som bas för auktoritära och diktatoriska regimer. Vi måste anstränga oss och försöka nå djupare, och inte tro att vi bara genom att fånga in Usama bin Ladin - vilket är vår plikt, så legitimt, så nödvändigt - skulle ha löst problemet.
Man håller på att förbereda en "helig allians" mot terrorn med en serie osannolika, för att inte säga tveksamma, allierade: en serie regimer som riskerar att ingå i denna allians, var och en med sitt eget mål, var och en med sin egen lista över terrorister, verkliga eller påstådda, för att bättre kunna förtrycka sina dissidenter, kanske sekulariserade och demokratiska. Vi måsta vara försiktiga så att vi inte buntar ihop alla utan åtskillnad!
Jag undrar om det inte skulle vara klokare och mer användbart att fundera på en global demokratirörelse, en rörelse som består av de liberala demokratier som vi känner till - jag upprepar - med alla deras defekter. Men jag hävdar att detta är den institution som vi borde överväga på medellång sikt.
När vi i dag talar om kvinnorna, vare sig det gäller våldtäkter eller könsstympningar, så finns det ingen organisation att vända sig till. Men det är detta som är den stora utmaning som vi står inför: att skapa, exportera, övertyga om demokrati och frihet.

Belder
Fru talman! Befolkningen i Afghanistan och även hela den civiliserade världen har nytta av att talibanregimen får ett drastiskt slut. Inom landet utövar talibanerna andlig terror och ger högre prioritet åt att låta inbördeskriget fortsätta än att lindra akut hungersnöd. Utifrån sett är det verkligen att rekommendera att de snabbt försvinner från den politiska scenen eftersom talibanerna exporterar terrorism. Tänk på det hantverk som utförs av deras gäst Usama bin Ladin, och tänk också på det faktum att de exporterar narkotika i stor skala.
Den afghanska historien och dagens politiska verklighet lär dock att talibanerna endast kan fördrivas av interna oppositionskrafter. Därför anser vi att den amerikanska regeringens nuvarande Afghanistan-strategi, att ge ekonomiskt och materiellt stöd till en bred koalition mot talibanerna kring den landsflyktige kungen Zahir Shah, är den mest sannolika utländska insatsen i samband med detta politiska och militära kraftprov. Av den anledningen förespråkar jag oreserverat europeiskt stöd till denna strategi.
Det gläder oss särskilt att president Bush har reserverat 100 miljoner dollar som skall avhjälpa den oerhörda skada som afghanska flyktingar lider. Förhoppningsvis kan denna gest av barmhärtighet med det lidande afghanska folket bli ansatsen till en Marshallplan för detta land som på grund av oavbrutna väpnade strider står på ruinens brant. På detta sätt gottgör världssamfundet sin skuld till det nuvarande tillståndet i Afghanistan och hejdar strömmen av muslimsk terrorism och narkotika.

Morillon
Fru talman, herr kommissionär! När det nu är min tur att ta till orda i debatten måste jag i min tur, och efter er fru talman, hylla minnet av befälhavare Massoud. Ett stort antal av våra kolleger hade tillfälle att träffa honom här för ett halvår sedan, på er inbjudan, och upptäckte att han inte bara var en krigsman som var känd för sin taktikkänsla och sin exceptionella utstrålning, utan att han också kunde vara en statsman, en man som stod för den fred och återförening man väntat på i hans land i över trettio år.
Jag hoppas i dag att denne man, min vän, som sade att han var beredd att offra livet för det afghanska folkets väl, inte har dött förgäves. Jag beklagar naturligtvis att man inte lyssnade till honom tidigare, när han krävde internationellt stöd för att undanröja talibanernas övertag och kritiserade utvecklingen av denna totalitära rörelse inom den islamiska fundamentalismen, vars avsikt är att styra hela världen.
Det som kommissionär Patten just sagt till oss om den politiska situationen i Afghanistan bekräftar min analys att Massouds projekt för att ta fram en lösning på katastrofen i Afghanistan skulle kunna vara på rätt väg. Så snart Pakistan tvingas upphöra med sitt politiska och militära stöd till talibanregimen, borde den rasa samman av sig själv under trycket av hela det afghanska folket, såsom befälhavare Massoud hade förutspått. Ett bevis på detta är avtalet som just slutits i Rom mellan oppositionskrafterna och den tidigare kungen, Mohammed Zaher Shah, vars prestige fortfarande är lika stor i hans land. Ett bevis på detta är också uttalandena från mulla Omar själv, där han i går aviserade att det var möjligt att han skulle störtas, och slutligen nyheten som vi nyss fått om att den talibanske ledaren för Djavandistriktet, på gränsen till Turkmenistan, hoppat av tillsammans med sjuhundra av medlemmarna i folkmilisen, vilket gör att Badgisprovinsen hamnar under oppositionens kontroll. Det internationella samfundet och, tyvärr måste jag säga, Europeiska unionen kämpar hängivet för realpolitik och intog en minst sagt försonlig attityd mot talibanregimen, vilken utgick från principen att de utövade den verkliga makten och inte kunde göra det utan det afghanska folkets fulla stöd. Jag jämförde då denna attityd med den som de västerländska ledarna trodde sig vara tvungna att anta gentemot de röda khmerernas Kambodja, innan deras avskyvärda barbari uppenbarades. Tack vare denna blinda tolerans har vi på det afghanska territoriet låtit detta bålgetingbo av islamisk terrorism utvecklas, vars ondsinthet kritiserades av Massoud och som vi nu måste förstöra, något jag hoppas kommer att ske under de närmaste dagarna. Men om man vill förstöra ett bålgetingbo handlar det inte om att bränna hela huset, man måste tvärtom skona det afghanska folket och ge det all slags hjälp för att återupprätta en stabil regim som bygger på nationell försoning.
Jag har känslan av - och kommissionär Patten har just stöttat den - att det är i den riktningen som unionens ansträngningar skall gå och det gläds jag åt, men jag bortser inte från den dramatiska humanitära situation som råder i hela regionen. Jag tänker på de hundratusentals flyktingar som är instängda vid den pakistanska gränsen, men också på dem som sedan månader är fullständigt maktlösa i nordregionen. Jag har fått veta att ryssarna inrättat en luftbro för humanitärt katastrofstöd på Dusanbes flygplats i Tadzjikistan. Jag skulle inte vilja att Europeiska unionen lyser med sin frånvaro i detta företag där vårt stöd också är önskvärt. Vad befolkningen väntar på är självfallet livsmedel, och även läkemedel, filtar och skydd, men framför allt ett bevis på vår solidaritet. När krisen i Bosnien var som värst kunde Europa genom Atlantalliansen tillhandahålla förnödenheter genom luftlandsättning med fallskärm, till de mest isolerade och mest hotade enklaverna. Det är vad befolkningen i Panjshir väntar på i dag. Har vi, och har ni, kommissionär Nielson, viljan och medlen för detta?

Sauquillo Pérez del Arco
Fru talman! Jag instämmer till fullo i mycket av det som har sagts, och därför kommer jag inte att upprepa dessa saker. Men jag anser att de måste beaktas, eftersom alla uppmärksamt följer vad Europeiska unionen tänker göra.
Jag anser att vi, i och med den kritik som parlamentet redan förut riktade mot situationen i Afghanistan och inför faran att de civila rättigheterna avskaffas, måste hålla ihop, som kommissionär Patten sade, och sluta oss samman mot terrorismen.
Jag finner dock en annan punkt oroande, som även den redan har nämnts: den dramatiska situation som har uppstått efter dessa attentat. Å ena sidan har vi den afghanska befolkningen som står inför en allvarlig kris. FAO-kommissionen och Förenta nationernas livsmedelsprogram (WFP), vilka nyligen besökte Afghanistan, har sagt att landet för närvarande lider av hungersnöd, vilket beror på en allvarlig kris i jordbruksproduktionen, och detta kan leda till att många människor dör. Dessutom tillkommer den ständiga fara som de utspridda antipersonella minorna medför för lantbrukarbefolkningen i landet och situationen för de tusentals flyktingar som befinner sig i de angränsande länderna - och jag vill påpeka att det inte endast är de flyktingar som befinner sig i Pakistan och Iran som måsta tas om hand, utan även de i Uzbekistan och Tadzjikistan.
Dessutom finner jag även situationen för befolkningarna i de övriga utvecklingsländerna oroande - och det var den här frågan jag ville koncentrera mig på, fru talman - särskilt i de afrikanska länderna, som kommer att drabbas ännu hårdare av de ekonomiska konsekvenserna av denna kris.
Enligt uppgifter från Världsbanken kommer ytterligare tio miljoner personer att dömas till fattigdom till följd av attentaten, den ekonomiska nedgången och i synnerhet på grund av förlorade inkomster på grund av minskad export, minskad turism, prisfall, och så vidare.
Fru talman, jag anser att Europeiska unionen och parlamentet nu måste delta i en stor sammanslutning mot terrorismen. Men vi måste även fundera på - vilket skulle vara en signal till hela världen - en internationell sammanslutning mot den fattigdom, den misär och den hopplöshet som miljoner människor utstår i världen, och som de fanatiker som organiserar terroristhandlingar ofta utnyttjar.
Därför vill jag mana till att vi samtidigt med denna sammanslutning mot terrorismen även sänder ett budskap, huvudsakligen till de afrikanska och asiatiska folken, om en sammanslutning mot misär, fattigdom och hopplöshet.

Staes
Fru talman, herr kommissionär, kolleger! Som ordförande för Europaparlamentets delegation för förbindelserna med Centralasien vill jag i denna debatt uttryckligen be om uppmärksamhet för det som sker i länder som Turkmenistan, Uzbekistan, Tadzjikistan, Kazakstan och Kirgizistan. Dessa länder är och kommer att vara de som först drabbas av flyktingproblemet till följd av det som nu sker i Afghanistan och den delen av världen. Det finns således ett ofrånkomligt behov av europeiska överläggningar om att ställa nödhjälp till förfogande. Kollega Morillon har helt korrekt påpekat detta. Kolleger! Centralasien är en bräcklig region. Det är en mycket känslig region. Det är en bräcklig region i ekonomiskt avseende. Det är en bräcklig region när det gäller respekt för de mänskliga rättigheterna. Det är en bräcklig region när det gäller uppbyggnad av det civila samhället och de demokratiska institutionerna. Det är en region som i åratal bett om vår hjälp i kampen mot fundamentalismen och mot narkotikahandeln. Därför, kolleger, måste vi se till att vi erbjuder tillräcklig hjälp till denna region. Och vad gör vi? I budgeten 2002 minskar vi budgetåtagandena för denna region. Jag uppmanar därför kollegerna i budgetutskottet och hela plenum att korrigera denna budget och att ge Centralasien det som regionen har rätt till.
Jag vill uttryckligen be er om detta.

Deva
Fru talman! Vi står inför ett krig mot terrorismen som alla frihetsälskande folk måste ställa sig bakom. Som ni vet föddes jag i ett land där man förstår terrorism, med 65 000 döda - var snälla och kom ihåg att LTT-självmordsbombarna i Sri Lanka inte är muslimer - men världen har hittills blundat för tjugotre års terrorism.
Tragedin den 11 september har slutligen riktat uppmärksamheten hos de som älskar demokrati och frihet på den cancer som är dold på insidan. Cancerterrorism. En cancer som livnär sig inte på religion, utan på girighet, hat, avund och okunskap.
I Afghanistan är konstitutionen från 1963, som utfärdades av kung Zahir Shah, ett exemplariskt dokument. Jag hyllar min kollega Edward McMillan-Scott för att han tagit initiativ till att leda en delegation till Rom för att inleda en koalition mellan kungen och den norra alliansen, som jag med glädje kan tala om nu har undertecknats, vilket general Morillon just nämnde. Jag vill gratulera general Morillon till att ha bjudit hit Shah Masood, så att vi i april fick tillfälle att träffa honom.
I konstitutionen från 1963 anges att frihet är en naturlig rättighet för varje människa. Denna rättighet har inga gränser - förutom andra människors frihet - utan åsiktsfrihet och yttrandefrihet är ovärderliga, och varje afghan har rätt att trycka och publicera idéer. Utbildning är en rättighet för varje afghan och skall tillhandahållas gratis av staten, och även arbete är en rättighet för varje afghan som har möjlighet att utföra ett arbete.
Detta är långt från den tragedi som utspelas i Afghanistan i dag, där kvinnor misshandlas, nekas utbildning, hålls i hemmen som slavar och där ett av åtta barn dör i barnsäng. Det är en stat som styrs av okunskap, och religionen, som de vet litet om, används som maktmedel för att kuva och terrorisera dess eget folk. Kriget mot terrorism är ett krig för att befria Afghanistans folk från tjugoåtta års slaveri.
Jag hyllar president Bush och den brittiske premiärministern för deras beslutsamhet - sida vid sida med ett demokratiskt parti och Ian Duncan Smith, ledaren för det konservativa partiet som var här i parlamentet i dag - för att segra över och utrota den internationella terrorismen. Men detta får inte bli en enbart anglosaxisk angelägenhet. Om EU och denna kammare skall ha någon som helst betydelse, måste de vara delaktiga i att garantera denna mest grundläggande av mänskliga aktiviteter, rätten att leva utan att terroriseras, friheten att leva utan det dagliga och plötsliga hotet om död. Vi bör inte tro att vi i Europa inte utgör något mål. Vi känner redan till attentatsplaner för Genua, Paris och andra platser. När kommer vi att lära oss att det också är vårt krig?

Fernández Martín
Fru talman, herrar kommissionärer Patten och Nielson! Mina första ord riktar jag till minne av de tusentals oskyldiga offren i New York, Washington och Pennsylvania, offer för den attack som har förövats mot våra principer, vår demokrati, vår ekonomi, en attack som helt enkelt riktades mot toleransen människor emellan och rättigheten till fria åsikter.
Europa har den här gången svarat snabbt, i parlamentets fall kom svaret omedelbart. Lika snabbt var kommissionens och rådets svar, som kommissionär Patten just erinrade oss om apropå trojkans besök. Vårt svar måste vara kraftfullt, energiskt, proportionerligt, selektivt och det måste samordnas med Förenta nationerna. Detta svar kräver politiska, militära och polisiära åtgärder från underrättelsetjänsterna, diplomatkåren och de rättsliga och ekonomiska sektorerna, som på ett eller annat sätt har antagits eller är i färd att antas. Vi måste även kräva att dessa åtgärder verkligen antas och att de bibehålls med tanke på kort, medellång och lång sikt.
Jag måste erinra om att dessa händelser är så omfattande och allvarliga att de redan har överträffat de beslut som fattades här för bara några dagar sedan och som fortfarande inte har trätt i kraft. Jag erinrar även om de åsikter som uttrycktes här av vissa talare om Watsons betänkande om europeiskt mandat för efterspaning och gripande för knappt tre veckor sedan. Masud, som nyligen besökte oss, har mördats och nu kommer de mål han talade med oss om här inte att uppfyllas.
Som ledamot av utskottet för utveckling och samarbete begär jag att en omfattande aktion för humanitär hjälp inleds omedelbart för att undsätta miljoner fördrivna och flyktingar i Afghanistan, Pakistan och andra länder i området. Den humanitära katastrof som är i annalkande kan överträffa alla föregående katastrofer som det mänskliga barbariet hittills har orsakat.
Jag avslutar, fru talman, genom att hävda att kampen mot fattigdom i världen, som vi har betonat så många gånger, nu är särskilt relevant och att vi bör placera den överst bland våra prioriteringar om vi vill råda bot på problemet på kort, medellång och lång sikt.

Knolle
Fru talman! Vi glömmer inte de förskräckliga bilderna från New York i dag för exakt tre veckor sedan. De snabba solidaritetsbevisen från Europa respektive Natopartnerna har inte glömts. Nu, då USA har bevisat att de inte bedriver någon cowboypolitik, utan noga avväger varje steg i kampen mot terroristerna, senast nu måste vi skicka vårt tack och erkännande över Atlanten. Men vad är det i stället som sker?
Exempelvis hos oss i Tyskland: Vi gnäller på USA och dristar oss också att ställa upp förhållningsregler. Man distanserar sig redan till USA, och i flera fall uppstår rent av en motbjudande antiamerikanism. Som tysk europé skäms jag över detta, även med tanke på att omkring 100 tyskar mördades i New York den 11 september. Jag har förståelse för att USA i den militära motaktionen mot terroristerna och deras medbrottslingar inte vill involvera sina 19 Natopartner, möjligen med undantag av Storbritannien, trots det alliansförhållande man i dag deklarerat.
Tillsammans med sådana som har betänkligheter kan man, och det säger jag också som fallskärmsjägarofficer i reserven, inte föra någon kamp och vinna den. Det är ett fattigdomsbevis för Europa, särskilt som de förstörda tvillingtornen i New York har sina symboliska motsvarigheter överallt i EU! Ett eventuellt mål för USA:s motattack torde vara Afghanistan. Invånarna i detta land, som skändats i årtionden, lämnar i stora skaror sin hembygd. De vegeterar i flyktingläger i Pakistan. Dessa människor har förtjänat EU:s och vårt parlaments fulla solidaritet.
EU:s hjälp bör vara snabb och obyråkratisk. Härvid bör man ta hänsyn till att vintern där är mycket sträng. Om vi inte lämnar hjälp nu, då kan man befara att de många unga flyktingarna kommer att attraheras av vilka fundamentalistiska råttfångare som helst. Europaparlamentet bör överväga om det inte vore tillrådligt att så snart som möjligt skicka en parlamentarisk delegation till Pakistan med ledamöter från parlamentets kommitté för utvecklingsbistånd. Direkta intryck är alltid bättre än tjocka pappersrapporter!

Tannock
Fru talman! Afghanistan måste vara det ultimata exemplet på en tragisk och misslyckad stat, och ändå, trots detta, finns viljan för landet att förbli en enhetlig stat över de etniska klyftorna. Landet har nu genomlidit 28 år av kommunistisk diktatur, åtföljda av fanatisk islamistisk teokrati, som omvandlat landet till en utstött stat, medan talibanerna skyddar terrorister och avrättar tusentals människor. Det finns över 2 miljoner flyktingar utanför landet och ungefär 5 miljoner människor som förflyttats inom landet, av vilka många kanske kommer att fly om stridigheter utbryter mellan USA och dess allierade och Afghanistan självt. Världslivsmedelsprogrammet hindras av oländig terräng, förstörd infrastruktur och talibanska politiska regler som hindrar kvinnligt deltagande, vilket har lett till godtyckligt häktande av biståndsarbetare som anklagas för religiös omvändning, och ett förbud mot kommunikation med omvärlden, vilket är så avgörande för ett internationellt biståndsprogram. Trots detta kom ungefär 218 ton mat fram till Kabul förra veckan för att avstyra en kris. Det är tydligt att västvärlden nu måste fundera över vad som kan göras efter det talibanska styret för att ge landet en permanent stabilitet.
Förra veckan hade jag, tillsammans med två av mina kolleger i parlamentet, privilegiet att i Rom få träffa Afghanistans förre kung, som har levt i Europeiska unionen under en stor del av sitt liv. Vi var de första valda politikerna från väst som besökte det kungliga hushållet sedan krisen. Han uppvisade en mycket stor känsla av patriotism och plikt för sitt avlägsna land, och gick så långt som att säga att han skulle tjäna Afghanistan på alla sätt som hans folk valde genom deras rådsmöte, eller Loya Jirga, som han har arbetat med under de senaste två åren. Han bekräftade att han nu har erhållit grundläggande stöd från oppositionen enade fronten/norra alliansens styrkor och att han kommer att främja en intern lösning som är lämplig för hans land. Han är den enda acceptabla personen i Afghanistan som kan ena alla de krigförande grupperna och uppvisade den förmågan, när han styrde sitt land mellan 1933 och 1973, att styra författningsenligt med tolerans och måttfullhet, och till och med med hjälp av den engelska modellen med sport som ett sätt att ena skilda etniska grupper.
Det var uppenbart för mig att Zahir Shah, trots sin höga ålder, var både övertygande och i form nog att göra jobbet, efter att ha genomfört en utdragen intervju på en och en halv timme med mig själv och mina kolleger. Han har också klokt nog avlägsnat sig från återuppbyggnaden av monarkin som fråga, och låter sitt folk avgöra detta. Jag uppmanar denna kammare att stödja kungens avsikter inom detta besvärliga område.

Khanbhai
Fru talman! Jag fördömer utan förbehåll terrorism och mord. Jag håller med mina kolleger om att det inte finns några skäl till det, och att ingen har rätt att utföra sådana dåd. Terrorister väljer våld före valurnan, och vållar död och smärta för oskyldiga medborgare, och berättigar sina handlingar genom att hissa religionens, rasfrågornas eller den politiska suveränitetens banér.
Islam, liksom andra stora världsreligioner, som till exempel judendomen och kristendomen, är ett sätt att leva för över en miljard människor i världen. Denna miljard muslimer, från Indonesien till Nigeria, från Centralasien till Kaliforniens grönskande förorter, visste ingenting om Usama bin Ladin före den 11 september. När det gäller denna miljard människor och islam finns det ingen plats för terrorister som han eller andra, vilka de än är och var de än kommer ifrån.
Dessa terrorister har ingen befogenhet att agera på något folks, ras eller religions vägnar. Därför måste vi bekämpa terrorismen och vidta åtgärder mot terrorister, och inte mot oskyldiga medborgare som lever sitt liv i fred och som borde ha friheten att tro på en valfri religion. Det mänskliga livet är värdefullt och att oskyldiga medborgare dör är helt enkelt oacceptabelt, var det än inträffar. Förnuft utan passion är sterilt, men passion utan förnuft leder till vrede. Låt oss vara orubbliga och beslutsamma. Låt oss rikta in oss på terrorismen: låt oss avlägsna de orsaker som föder, när och upprätthåller terrorismen.

Nielson
. (EN) Fru talman! Situationen var redan dålig och nu har den förvärrats. Jag håller fullständigt med det som har sagts här i eftermiddag om situationen för folket i Afghanistan.
Vi satte upp Afghanistan på förteckningen över så kallade bortglömda kriser när vi fastställde 2001 års program och prioriteringar för ECHO. Vi hade en utgiftsnivå på ungefär 23 miljoner euro, vilket skulle ha täckt fortskridandet fram till nyår av den allra sista verksamheten som vi finansierade där. Vi hade faktiskt 29 europeiska icke-statliga organisationer som utförde humanitärt bistånd inom Afghanistan. De var alla där den 11 september. Den 11 september var jag på väg till ett uppdrag i Afghanistan och Pakistan. Jag skulle ha mött doktor Masood, det talibanska ledarskapet och ha rest runt hela landet och sett det arbete som de icke-statliga organisationer som vi finansierar utfört. Jag blev tvungen att ställa in resan. Morgonen därpå tog vi tåget tillbaka till Bryssel från London, men vårt bagage fanns redan på planet till Islamabad.
Nu har situationen, som jag sade, förvärrats. Vintern närmar sig. Vintern är en så dominerande del av verkligheten där att de militära striderna till och med under normala år mer eller mindre upphör, enbart för att det är så svårt att ta sig fram. Så det humanitära biståndet står nu inför en verkligt otäck utmaning.
Den internationella personalen vid alla de olika biståndskontoren och de icke-statliga organisationerna har alla dragits tillbaka från landet. Det är dock mycket uppmuntrande att se att den lokala personalen fortsätter att dela ut livsmedel - om livsmedlen inte har tagits över av talibanerna - och fortfarande driver hälsoinrättningar och tillhandahåller utbildning där det är möjligt. Att uppnå korrekt och sann information är oerhört svårt, men vi kan se att de försöker att hålla dessa verksamheter igång till och med i denna situation.
Hotet med en attack utifrån har förstås lett till stora befolkningsförflyttningar. Detta får också till följd att vi inte kan lita på att människor får tillgång till de olika livsmedelslagren som de brukade, eftersom de har flytt ut på landsbygden i miljontals och förlorat tillgången till de livsmedel som de hade tillgång till i städerna. Så den interna situationen är oerhört dålig och de människor som lyckas ta sig till gränsen ser ännu svagare ut än de gjorde förut. Ungefär sex miljoner afghaner beräknas vara helt beroende av livsmedelsförsörjning utifrån.
Om det inte går att lämna förnödenheter där innan vintern kommer - och det är mest troligt - kommer vi att stå inför ett mycket allvarligt hot inom mindre än ett halvår, även om saker och ting utvecklas väl när det gäller stabilitet. Själva logistiken med vad som kommer att behövas längre fram, till och med baserat på vad som i bästa fall kan hända, utgör en oerhörd utmaning.
Vi har gett vårt mycket aktiva stöd till de olika FN-organisationerna, och deltog vid den afghanska stödgruppens möte i Berlin den 27 september. FN har lanserat en FN-givaruppmaning till stöd för nödbistånd. I uppmaningen efterlyser man ungefär 580 miljoner amerikanska dollar från i dag och fram till mars nästa år för att garantera att detta humanitära bistånd kommer att förverkligas, och för att skydda vad som beräknas till ungefär 7,5 miljoner afghaner. 120 miljoner amerikanska dollar krävs omedelbart. Finansiering för denna vädjan verkar faktiskt vara mindre av ett problem än den allmänna frågan om åtkomsten till internt förflyttade människor och flyktingar.
Det finns motsatta åsikter i diskussionen när det gäller huruvida betoningen skall placeras på att hålla de ytterligare migrationsflödena inom Afghanistan eller på att uppmuntra Pakistan och Iran att öppna sina gränser, vilket UNHCR har för avsikt att göra. Min personliga analys av detta är att vi endast i mycket liten utsträckning kan påverka dessa människors val. Saker kan ske och vi måste vara mycket anpassningsbara för att kunna göra vad vi behöver göra beroende av hur saker och ting utvecklas.
Vi har aldrig varit tvungna att utarbeta en beredskapsplan med så få givna faktorer och så många okända faktorer. Behovet av att hålla livsmedelsbiståndet igång var centralt i diskussionen vid afghangruppens möte. Alla var eniga om det överhängande behovet, men instämde i att utsikterna för att faktiskt genomföra sådant bistånd var ganska dåliga. De flesta mötesdeltagare hävdade att distribution av livsmedelsbistånd utan närvaron av utländska personer som är stationerade i landet kunde utsätta de afghanska parterna för onödiga risker. Min tidigare hänvisning till afghansk lokal personal som fortsätter med det de gjorde innan dessa utländska personer var tvungna att lämna landet hänger samman med leveranserna av befintliga livsmedel och andra lager.
Det är en mycket svårare och mer krävande uppgift att hantera sändningarna med nya förnödenheter som kommer in, med tanke på den interna situation som råder i dag.
Läget är annorlunda i den nordöstra delen, som kontrolleras av norra alliansen, och i resten av landet. Men ur humanitär synvinkel är det ganska uppenbart att vår verksamhet måste inriktas på hela landet. Det är så det måste gå till.
Vi använder tre finansiella verktyg för att finansiera biståndet till den afghanska befolkningen. Först och främst - och detta är för att få klarhet i det hela - har vi under de tio senaste åren försett internt förflyttade personer i Afghanistan och flyktingar i grannländer med humanitärt bistånd på mer än 400 miljoner euro: ECHO-fonder, lindring när det gäller torka och svarsverksamhet som livsmedelsbistånd, återuppbyggnad av jordbruket, återuppbyggnad av vatten- och sanitära anläggningar, stöd för internt förflyttade personer och flyktingar i Pakistan, såväl som förhindrande av förflyttningar och stöd för återvändande personer. Så detta är mer än bara livsmedelsbistånd. ECHO och de organisationer som arbetar med våra pengar har lyckats bygga upp en portfölj med meningsfull verksamhet som de har kunnat fortsätta med.
Jag vill lägga till att ett olyckligt internationellt fall inte är representativt för situationen med de 29 organisationer som kommissionen finansierar. Det är en svår situation, men det är viktigt att notera att de organisationer som vi finansierar inte kan anklagas för samma typ av verksamhet. De kunde arbeta med utländska personer som var stationerade i landet fram till den 11 september och bygga upp en verksamhetsportfölj, som jag verkligen såg fram emot att få komma och se. Jag hyllar också min föregångare på denna tjänst för att han sått fröna till denna typ av goda samarbete med de humanitära icke-statliga organisationerna i Europa.
Vi har i år avsatt 23 miljoner euro för ECHO, som slussats genom icke-statliga organisationer och olika FN-organ. Som jag sade skulle detta ha täckt fortskridandet av denna verksamhetsnivå till slutet av året. Sedan inträffade detta förfärliga terroristdåd. Vi reagerade omedelbart med ytterligare 4 miljoner euro. Detta belopp har avsatts för verksamhet genom Världslivsmedelsprogrammet, UNHCR, och Internationella röda korset.
Nu måste vårt svar sträcka sig bortom detta. Vi kommer att kontakta budgetmyndigheten för att få grönt ljus för tillträde till och användning av medel från nödbudgetreserven, liksom under tidigare år när ECHO:s normala budget inte täckte de behov som uppstod på grund av förförliga händelser. Vi annonserade 25 miljoner euro för en vecka sedan i kommissionen. Detta belopp kommer att utgöra en del av detta ingrepp och inriktas på flyktingarnas överhängande situation. Vi kommer att begära mer pengar. Men detta omfattas av det normala förfarandet för tillgång till ytterligare pengar.
Den andra stödposten är EG-bistånd för människor som gjorts rotlösa. Här finansierar vi verksamhet som skapar miljöer som bidrar till en hållbar omlokalisering av återvändande människor, och verksamhet som är inriktad på att övertyga människor om att stanna kvar i sina byar. Ur denna budgetpost kommer medel att avsättas från och med oktober för en budget på 19 miljoner euro i Afghanistan, 3 miljoner euro i Pakistan och 2 miljoner euro i Iran. Medel slussas genom afghanska icke-statliga organisationer och FN-organ.
Den tredje posten är gemenskapens livsmedelsbistånd och livsmedelssäkerhet. Sedan början av detta år har det inom denna post avsatts 30 000 ton livsmedelsbistånd till Världslivsmedelsprogrammet och 7 000 ton till icke-statliga organisationer. Kommissionen begär nu ytterligare 7 miljoner euro för Världslivsmedelsprogrammets afghanska program.
Låt mig ta upp några av de frågor som har ställts. Nicholson nämnde att vi borde göra mer med hjälp av UNHCR och WHO för att utvidga den breda basen och förbättra organisationen av detta bistånd. Också i förhållande till Van den Bergs kommentarer, med utgångspunkt från en affärsmässig förvaltning, om ni så vill, är verksamheten i Afghanistan ett gott exempel på samarbete mellan FN-organisationerna och de mycket professionella och relativt stora och specialiserade icke-statliga organisationer som nu i några år har utgjort en del av verksamheten. Vad vi nu behöver är operativa planer för konkreta åtgärder. Vi hör nu i media talas om en sändning som tagit sig igenom Khyberpasset och som är på väg norrut. Detta är ett "pilotprojekt", så att säga, som också kan fortsätta mot Kabul och så vidare, för att försöka se vad som är möjligt. Men ingen allmän plan har införts; detta var ett gensvar på UNHCR:s förslag i diskussionen med givare för bättre planering, så att man skall veta vad man skall göra och för att vi inte skall bli nedtyngda av byråkrati, som Knolle kallade det. Det är inte det som är problemet. Jag skulle sträcka mig så långt som att säga att det i allmänhet inte är detta som är problemet med vårt arbete inom området för humanitärt bistånd. Var snälla och kom ihåg att hela ECHO:s budget används varje år, och i år kommer vi till er för att be om mer på grund av denna situation. Byråkratin här är minimal.
Skydd nämndes. Här befinner vi oss i ett förfärligt dilemma. Vi kan inte tvinga de frivilligorganisationer som arbetar med våra pengar att göra något som sträcker sig bortom vad de vill göra. Å andra sidan har vi ett problem som finansiär, till exempel om de vill göra något mycket vågat som kan göra att de hamnar i svårigheter, och vi bara gör vad vi kan när det gäller säkerhet, utan att ställa några frågor. Tjetjenien är ett typexempel; ryssarna nekar fortfarande våra icke-statliga organisationer tillträde till radioapparater, och detta är ett verkligt problem för människornas säkerhet där. Detta är en balansgång och det ansvar som vi har som finansiär av verksamheten sträcker sig långt i frågan om säkerhet. Återigen är vårt arbete tillsammans med FN delvis ett svar på detta, men att arbeta med att genomföra humanitärt bistånd nu till den talibankontrollerade delen av Afghanistan med något slags beväpnat skydd är inte ett alternativ.
Det måste finnas ett mycket öppet humanitärt förfaringssätt där misstänksamhet när det gäller hur man tar sig omkring i landet inte är en faktor. Men detta är mycket svårt. Jag håller med om vad Frahm och Bonino sade om kvinnors situation. Detta är den mest extrema version av förnekande och kränkning av mänskliga rättigheter som vi ser. Det är en del av den konflikt som de befinner sig i mitt i, och man skulle vilja hoppas att sunt förnuft framträder efter vad vi nu kommer att gå igenom.
Belder nämnde export av droger. Det borde i all objektivitet noteras att talibanerna har gjort en otrolig ansträngning för att minska tillverkningen av opium, och detta kan vara ett av de bästa exempel i världen som vi har sett, där de har gjort vad världssamfundet vill skall göras. Det återspeglar en helt annorlunda agenda, men det har faktiskt skett, så jag tyckte att jag borde nämna det.
Vad gäller Morillons hänvisning till norra alliansens avlidne ledare, Ahmed Shah Masood, har vi inget bättre svar än det som mycket väl lades fram av kommissionär Patten, som vår syn på behovet av ett omfattande slags grund för utformningen av framtiden i Afghanistan. Detta är den linje vi borde inta. Morillon frågade mig också om jag hade beslutsamheten och verktygen att göra vad som måste göras. Vi förlitar oss på de internationella biståndsorganisationerna för att de skall göra vad som behöver göras på plats. Vi har inte tvekat att frigöra medel och deltar aktivt i regionen med de personer som företräder ECHO som är permanent stationerade där. Vi deltar i diskussionen om hur man skall organisera saker och ting, och om hur man kan förstå situationen så bra som möjligt.
Som svar till Staes, kommer länderna i den Centralasiatiska regionen som gränsar till norra Afghanistan att beaktas som en del av det paket som jag nämnde, och vi diskuterar resurser utöver de 25 miljoner euro som vi offentligt har nämnt. Med hänsyn till dialogen med budgetmyndigheten ger vi inte ut andra siffror än dessa 25 miljoner euro, men detta kommer att ingå i det paket som vi ganska snart kommer att återkomma till.
Tack för ert tålamod. Detta är en extremt krävande situation. Jag ser detta som något som visar oss att vi, när vi tittar tillbaka på historien med vårt eget experiment i Europa, organiserade oss för att göra vad som behövde göras i Europa efter andra världskriget, och det gjorde vi. Det problem som vi diskuterar här i dag och de utmaningar som det innebär, säger oss att Europa nu måste organisera sig och finna ett sätt att uppnå det som världen måste uppnå.

Talmannen
Tack.
Jag förklarar debatten avslutad.

Riktlinjer för det transeuropeiska transportnätet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om riktlinjer för det transeuropeiska transportnätet.
Fru Loyola de Palacio har ordet å kommissionens vägnar.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! Kommissionärskollegiet har vid sitt sammanträde i dag antagit ett förslag om översyn av de transeuropeiska transportnäten samt en översyn av budgeten, som gör det möjligt att fördubbla gemenskapens finansiering till dessa projekt med upp till 20 procent.
Det transeuropeiska transportnätet betraktas enligt Maastrichtfördraget som vår inre marknads ryggrad och tack vare de riktlinjer vi tillsammans antog 1996 förfogar Europeiska unionen över ett strukturerat nät av europeiskt intresse som länkar samman alla våra regioner och som underlättar rörligheten för personer och varor.
Dessa transeuropeiska nät är det första försöket sedan romartiden där Europa verkligen beaktar sina infrastrukturer på ett övergripande och integrerat sätt.
Avsikten med den översyn vi föreslår i dag är att modernisera utvecklingen av detta system och lägga till nya prioriterade projekt, med vilka vi bemöter problemen i de utmaningar som har väckts inom vår gemensamma transportpolitik under de senaste åren.
Avregleringen av transportsystemen och det ökade behovet av rörlighet har orsakat en obalans mellan de olika transportsätten och har bidragit till att flaskhalsar har skapats i vissa delar av våra infrastrukturer. Dessa problem identifierades såväl vid toppmötet i Göteborg som i vitboken om transportpolitik som antogs den 12 september, och man krävde att kommissionen skall vidta brådskande åtgärder för att mildra dem.
I dagens förslag rekommenderar kommissionen att åtta nya transportnät inkluderas, förutom de så kallade Essenprojekten: järnvägstransportnät, kombinerade transporter, sjötransport på inre vattenvägar och intelligenta transportsystem, närmare bestämt Galileoprojektet, bland de prioriterade projekten, och vi rekommenderar även att tre av de ursprungliga projekten, som nu är avslutade, tas bort.
Det första projektet är en järnvägsgenomfart i Pyrenéerna som skulle göra det möjligt att övervinna den naturliga barriär som skiljer Iberiska halvön från övriga Europa.
Det andra projektet utgörs av höghastighetståg, kombinerade transporter öst-väst från Paris till Wien, vilket längre fram bör förlängas till Budapest och som kommer att komplettera vårt nät samt öppna dörren för utvidgningen.
Det tredje: att göra Donau farbar mellan Straubing och Vilshofen, vilket kommer att förbinda Nordsjön med Svarta havet och på så vis förbättra sammanlänkningen mellan Donau och Rhen.
Det fjärde projektet utgörs av Galileosystemet för satellitbaserad positionsbestämning, vilket flera efter varandra följande Europeiska råd och denna kammare har erkänt som en prioriterad fråga.
Det femte projektet berör en fast förbindelse mellan Tyskland och Danmark genom Fehmarn enligt Öresundmodellen, vilket kommer att förbättra de nordiska ländernas förbindelser med övriga Europa.
Det sjätte projektet utgörs av höghastighetståg för interoperabilitet i det iberiska järnvägsnätet genom en anpassning av rälsbredden till övriga Europa, vilket skulle göra att luft- och landtransporterna flyter bättre.
Det sjunde projektet handlar om att utöka Brennerprojektet, från München till Napoli, och lägga till sträckan Bologna-Milano.
Det åttonde projektet utgörs av en utökning av höghastighetståg söderut till Nîmes, vilket skulle möjliggöra en förbindelse mellan Syd- och Nordeuropa.
Herr talman, ärade ledamöter, de nödvändiga övergripande investeringarna för dessa projekt uppgår till över 66 000 miljoner euro, vilka naturligtvis framför allt bör finansieras genom nationella, regionala, privata, offentliga och kanske även gemenskapsmedel. Den geografiska projiceringen täcker hela vårt territorium och kommer att ha en utslagsgivande effekt på konkurrenskraften i vår ekonomi.
Vi utnyttjar även denna översyn för att inbegripa vissa tekniska anpassningar i de transeuropeiska näten som hör till de frågor som inte löstes efter förlikningsförfarandet om 1996 års paket med riktlinjer.
I och med denna vitbok om transportpolitik förbinder vi oss att genomföra denna mest brådskande och prioriterade översyn, och den kommer att följas av en andra översyn år 2004, vilken kommer att innehålla mer detaljerade projekt för unionens nya medlemsländer. Det skulle vara förhastat, ärade ledamöter, att göra detta nu, eftersom det fortfarande saknas viktig information som vi endast kan få under utvidgningens andra fas, trots att de förberedande arbetena har avancerat relativt mycket.
Följaktligen är det parlamentet som kommer att granska nästa översyn, och det handlar om ett politiskt åtagande som jag från min sida på nytt bekräftar inför kammaren.
Herr talman, att i och med detta arbete uppfylla mandaten från rådet och de nya kraven i vår gemensamma transportpolitik är för mig en källa till stor tillfredsställelse. Men när vitboken och översynen av de transeuropeiska näten väl har lagts fram, litar jag på och hoppas att parlamentet inom ramen för medbeslutandeförfarande kommer med bidrag, vilka naturligtvis har ett stort mervärde.
Ärade ledamöter, dessa projekt är vad kommissionen har antagit i dag, men det finns andra dagsaktuella händelser som tids nog kommer att kräva er uppmärksamhet. Jag talar närmare bestämt om de konsekvenser som händelserna den 11 september kommer att få för flygtransportsektorn. Naturligtvis svarar jag på alla era frågor på det här området.

Jarzembowski
Herr talman! Ärade fru vice ordförande, tack så mycket för att ni nu lämnar oss denna delrapport. Vi är missnöjda med medlemsstaterna, ty de har praktiskt taget lämnat er i sticket under de senaste ett och ett halvt åren. Delrapporten om de transeuropeiska näten skulle ha varit klar 1999. Vi tackar er för att ni nu har lagt fram den.
Vår första fråga är: Ni har ju i er rapport redogjort för att ni önskar kompletteringar, men att ni också insisterar på att hittillsvarande projekt, som fortfarande inte förverkligats av medlemsstaterna - exempelvis Brennertunneln - nu äntligen förverkligas. Min fråga till er lyder alltså: Hur skall vi gemensamt se till, också kanske genom att ändra finansieringen, att så viktiga projekt som Brennertunneln bland de gamla projekten, men också nya projekt som exempelvis förbindelsen mellan Frankrike och Spanien genom Pyrenéerna eller den fasta förbindelsen över Fehmarns bält mellan Danmark och Tyskland också verkligen byggs?
Min andra fråga - fru vice ordförande, ni antydde detta -: När kommer ni att hos oss i utskottet eller i kammaren redogöra för er politik för att bekämpa en ny konkurrens när det gäller subventioner till förmån för flygtrafiken? Å andra sidan uppstår frågan hur man kan hjälpa flygbolagen efter de tragiska händelserna den 11 september.

Piecyk
Herr talman! Jag tror att vi helt och hållet kan hålla med om kommissionärens principiella redogörelser. Jag kan ansluta mig till det som kollegan Jarzembowski sade. Men jag vill fråga kommissionären om hon kan vara ense med oss om att vi kan dra lärdom av de erfarenheter som vi hittills haft av de transeuropeiska näten.
En erfarenhet är till exempel att när stats- och regeringschefer beslutar om en lista, så måste denna inte automatiskt vara kvalitativt bättre än det som parlamentet har beslutat och prioriterat. Kan vi till exempel dra nytta av denna erfarenhet? Den ansats som kommissionären har lagt fram i vitboken, nämligen en hög koncentration på järn- och vattenvägar, finner jag i varje fall vara synnerligen värd att stödja. Frågan är om vi inte i det sammanhanget bör granska alla finansieringsinstrument, inte bara de pengar som vi hade för de transeuropeiska näten. Ty om prioriteringarna ligger på järn- och vattenvägar bara i fråga om de transeuropeiska näten, då måste man också titta på de andra fonderna, exempelvis Sammanhållningsfonden och andra, och granska om man inte även i fråga om dem konsekvent bör ta hänsyn till dessa nya prioriteringar. Detta är de båda frågorna.

Bouwman
Fru kommissionär! Nu har just nämnt ett antal projekt som kommer att få en fortsättning, till exempel höghastighetslinjen Paris-Wien-Budapest i östlig riktning och Donau som skall göras segelbar. Jag undrar om projektet att göra Donau segelbar egentligen faller under någonting sådant som att upprätta transeuropeiska nät. Det skulle då vara reparationerna av floden, så att säga, för det finns för närvarande redan en förbindelse. Det är alltså fråga ett.
För det andra står det alltmer klart för mig att i fråga om förbindelserna inom kandidatländerna krävs framför allt förbindelser nord-syd och inte enbart förbindelser från Europa i riktning öst-väst och vidare. Min fråga är därför om det för närvarande finns planer på att upprätta fler nord-syd-förbindelser i de nuvarande kandidatländerna?

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! Tack för era frågor. Jag kommer att börja med att svara Jarzembowski.
Jag anser det vara mycket brådskande att lägga fram ett nytt avgiftssystem för infrastrukturerna inför parlamentet och rådet, och detta gäller särskilt en ändring av det nuvarande direktivet "Eurovinjett" om finansiering av väginfrastrukturer.
Vad vi bland annat föreslår i detta förslag om ny finansiering av infrastrukturer är naturligtvis att kostnaderna för dessa inte enbart skall omfatta underhållskostnader eller byggkostnader, utan även de så kallade externa kostnaderna i enlighet med Costas betänkande, vilket parlamentet har antagit. Vi talar om kostnader för trafikstockningar, olyckor och även om vissa miljökostnader som är klart definierbara och går att kvantifiera.
Dessutom inför vi i detta förslag möjligheten att i vissa fall - inte vanligtvis och jag betonar detta, men däremot i vissa exceptionella fall, som till exempel Brennertunneln och vissa stora projekt som medför mycket kostsamma arbeten och som dessutom har en stark miljöpåverkan, vilken måste minskas maximalt - tillämpa den så kallade schweiziska modellen i Europeiska unionen, det vill säga att man använder sig av ett eller en del av ett avgiftssystem för en befintlig infrastruktur för att skapa en fond som gör det möjligt att finansiera byggande av en alternativ järnvägsinfrastruktur. Detta är en central fråga. Med hjälp av dessa åtgärder hoppas vi kunna genomföra mycket viktiga projekt för att strukturera hela det europeiska territoriet.
Den andra frågan: de projekt som finns med här kommer att analyseras av er, ärade ledamöter, under medbeslutandeförfarandet. Jag påpekar att det faktum att ett projekt finns med bland projekten för det transeuropeiska nätet gör det möjligt för Europeiska unionen att driva på medlemsstaterna eller regionerna - som till syvende och sist är de som måste göra de stora investeringarna - så att även de planerar sina omfattande byggen med tanke på de transeuropeiska förbindelserna med en gränsöverskridande vision, och inte i nationellt intresse. Det är därför jag sade att denna ansträngning för att skapa transeuropeiska nät faktiskt är det första rationella förslaget av det här slaget sedan romartiden.
Detta kommer att bli möjligt genom samfinansiering, vars maximala övre gräns nu ligger på 10 procent. Gränsen skulle kunna höjas till 20 procent om förslagen om vissa särskilt viktiga och kostsamma projekt antas, och om ett projekt finns med i det transeuropeiska nätet blir det dessutom enklare att få finansiering från Europeiska investeringsbanken.
Slutligen, som svar på Bouwmans fråga, vill jag säga honom att vi förutom knutpunkterna nord-syd, vilka är de som huvudsakligen har tagits med i de andra transeuropeiska näten, eftersom de var de som behövdes mest, även har med knutpunkterna öst-väst i detta förslag, framför allt den centrala knutpunkten Paris-Stuttgart-Wien, som framöver måste få en förbindelse med Budapest. Vi lägger även till Donau, och Donaus huvudförbindelse med Rhen, vilket kommer det göra möjligt att skapa en knutpunkt för sydöst-nordväst som korsar hela unionen.
Det råder dock inte tvivel om att komponenten öst-väst ytterligare kommer att framhävas vid 2004 års översyn när även unionens nya medlemsländer är integrerade, dock utan att förlora nord-syd, vilken måste upprätthållas under alla förhållanden.

Talmannen
Mycket riktigt, fru vice ordförande, vi får varken förlora nord eller syd. Ibland sägs det att vi inte får förlora nord, men vi får inte heller förlora syd.
För allas bästa kommer jag att läsa upp talarlistan. Den första gruppen på tre talare består av Ripoll, Izquierdo och Langenhagen, den andra av Varela, Savary och Rübig. Efter att fru vice ordföranden har besvarat frågorna kommer vi att gå vidare till nästa punkt på föredragningslistan.
Nu har alltså Ripoll ordet.

Ripoll y Martínez de Bedoya
Fru vice ordförande! Jag tackar er för att ni är här. Jag skulle vilja ställa två korta och konkreta frågor till er.
För det första, kan ni bekräfta att hela det spanska höghastighetsnätet finns med i de transeuropeiska näten? För det andra, om svaret är ja, vilken räckvidd och vilka konsekvenser får detta för den europeiska struktureringen och ur spansk synvinkel?

Izquierdo Collado
Herr talman, fru kommissionär! Fördelen med att informera snabbt är att de goda nyheterna kommer som en överraskning. Jag måste gratulera er till den nyhet ni har kommit med i dag, den har direkt samband med min första fråga som handlar om budgetområdet, vilken jag måste formulera om nu.
Jag vill emellertid understryka att jag finner det ytterst viktigt att man går från 10 till 20 procent i projekten.
Min fråga är: hur har ni gjort detta? Denna åtgärd intresserar oss nämligen med tanke på framtida åtgärder och begäran från parlamentet. Jag undrar därför varifrån ni har fått dessa 10 procent? Kan man förvänta sig något liknande för de andra transportsätten?
För det andra, miljöeffekterna. När ni talade här år 1999, vid er utfrågning som kandidat för att bli kommissionär, sade ni att ni skulle ägna särskild uppmärksamhet åt miljöeffekterna. Avser ni att behålla den nivån konkret när det gäller dessa projekt och inte automatiskt underkasta er medlemsstaternas vilja, eftersom medlemsstaternas projekt ofta innehåller aspekter som är skadliga ur miljösynpunkt?
För det tredje har vi fortfarande inte lyckats smälta de projekt som ni just berättade för oss om, men jag vill ställa en fråga till er, utan någon särskild avsikt, helt enkelt för att få ta del av er första åsikt: anser ni att unionens randområden utgör en motsättning till förslaget och att det därför har en sammanhållande karaktär?

Langenhagen
Herr talman! De fruktansvärda erfarenheterna i Amerika gör att vi enligt min åsikt får en ny syn på Galileo, det europeiska satellitnavigationssystemet, politiskt och ekonomiskt. Medlemsstaterna har tidigare ofta bara motvilligt stött detta goda initiativ. Tror ni att man bland medlemsstaterna nu är mer beredd att snabbt genomföra Galileo?

De Palacio
. (ES) Herr talman! Hela höghastighetsnätet med europeisk rälsbredd på Iberiska halvön är mycket riktigt med i nätet. Detta kommer att få mycket stora effekter för Iberiska halvön, eftersom det nätet kommer att införlivas i det europeiska järnvägsnätet, vilket kommer att göra det möjligt att genomföra denna interoperation, och följaktligen göra järnvägstransporterna - i dess två former: personer och varor - till ett verkligt alternativ till andra transportsätt.
Konsekvens nummer två: precis som jag just sade, ärade ledamot, är det uppenbart att detta även ytterligare kommer att integrera Iberiska halvön med resten av Europeiska unionen, precis som projekten Rhen-Ródano eller järnvägsprojektet Paris-Stuttgart-Linz-Wien och längre fram även Budapest bidrar till att ytterligare integrera öst med resten av Europeiska unionen i dess nuvarande skepnad.
Detsamma kan sägas om förbindelsen mellan Skandinaviska halvön och den europeiska kontinenten genom den nya sammanlänkningen med Öresundsbron, som även den är antagen i de nya planerna.
Följaktligen, Izquierdo Collado, är det riktigt att detta förslag kommer att integrera randområdena med de centrala delarna, och i den bemärkelsen har det en sammanhållande karaktär.
När det gäller siffrorna 10 och 20 procent, är det siffror som handlar om finansieringsmöjligheter. Det betyder inte att varken 10 eller 20 procent beviljas. Ibland beviljas 5 procent, det är den maximala gränsen.
Andra frågan. Vi får se om rådet och parlamentet stöder dem.
Tredje frågan. Den fungerar för alla transportsätten, eftersom de transeuropeiska näten innehåller fler komponenter än dem som jag tog upp. Nätet utgörs allmänt sett av hamnförbindelser med angränsande landområden, det vill säga järnvägsförbindelser, landförbindelser, de intermodala förbindelserna, och inte enbart havshamnar, utan även hamnar i de inre vattnen, de modala förbindelserna mellan järnvägar och flygplatser, för sammanlänkning med flygsektorn, och sammanlänkning av järnvägar och vägar, huvudsakligen i godssektorn. Vad jag vill säga är att det finns en annan rad allmänna komponenter som är inkluderade i näten, och dem har jag inte tagit upp här.
Framför allt måste problemen med flaskhalsar lösas. Flaskhalsarnas effekter mångdubblas nämligen ofta, och har mycket mindre budgetstöd. 10 procent av vägnätet påverkas regelbundet av flaskhalsar och 20 procent av järnvägsnätet. Detta betyder inte att 20 procent av det europeiska järnvägsnätet är en flaskhals. Men det finns knutar, vissa delar av järnvägsnätet som gör att 20 procent av det europeiska järnvägsnätet till slut påverkas. Naturligtvis kommer vi att försöka se till att finansieringen höjs maximalt i de här fallen.
När det gäller miljöeffekter vidhåller jag det jag sagt tidigare. Vi har förberett allt detta i gemensamt samförstånd med Wallströms kabinett och med kommissionens generaldirektorat för miljö och vi har kommit överens om att vi kommer att fortsätta att arbeta tillsammans för att utveckla och driva på den här frågan.
Fru Langenhagen, när det gäller Galileo, kommer vi ha en debatt om detta. Ni känner till det personliga intresse jag har för detta projekt, vilket förefaller mig vara av central betydelse för Europeiska unionen ur strategisk synpunkt.
Enligt min åsikt, men det är min personliga mening - även om kommissionen och dess tjänster som helhet delar den - ger händelserna den 11 september oss ännu större anledning till att fortsätta framåt med projektet. Det är uppenbart att vi inte kan stödja alla tillämpningar, som blir allt mer beroende av det nordamerikanska Global Positioning System, på ett enda system. Det behövs ett andra system som kompletterar och förstärker det befintliga amerikanska systemet. Det handlar inte om att konkurrera med nordamerikanerna, det handlar om att arbeta tillsammans med dem för att göra hela systemet säkrare.
Hur som helst, är ni medveten om att det är rådet som slutligen måste uttala sig om dessa frågor vid sitt sista sammanträde i december? Jag hoppas att vi den dagen en gång för alla lämnar oklarheter och tvivel bakom oss och att vi fortsätter framåt med ett projekt som är av grundläggande vikt för Europeiska unionens framtid.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr talman! Jag vill tacka fru kommissionären och säga att jag uppskattar att hon omedelbart framträder inför kammaren för att ge oss de viktiga upplysningar hon har gett oss i dag.
Även om ni förut gav ett generellt svar när det gäller Spanien, skulle jag vilja, om ni tillåter mig, närmare precisera en aspekt som har mycket med unionens randområden att göra - med det galiciska Finisterre. Jag vill fråga er om den självstyrande regionen Galicien innefattas de nya riktlinjer som kommissionen har antagit, och, om svaret är ja, om ni kan förklara oss på vilket sätt.

Savary
Tack, fru kommissionär, för denna färska information om de transeuropeiska näten. Jag skulle vilja ta upp ett ärende, och också ta tillfället i akt att glädjas åt att det på nytt tas upp, nämligen överfarten över Pyrenéerna. Det är en fråga som är betydligt mindre känd i media än Alperna, men sannolikt mycket mer kritisk. Redan i dag är det fler tunga lastbilar som varje dag kör över Pyrenéerna mellan iberiska halvön och Frankrike än som kör över Alperna. Vi kommer därför att få uppleva en mycket kritisk situation när det gäller infrastrukturen vid Atlanten som släpar efter.
När det gäller frågan om överfart eller en central järnvägstunnel tycker jag att det är mycket bra, men vi får inte glömma att denna tunnel säkerligen inte kommer att byggas genast, eftersom Lyon-Turino och Brenner skall byggas först. Jag förespråkar personligen - och jag skulle vilja ha er åsikt i frågan - att infrastrukturen snarast byggs ut i Pyrenéernas båda ändar, särskilt mellan Baskien och Atlantkusten. Jag tror att det är där som iberiska halvöns isolering först kommer att brytas med hjälp av järnväg och väg, eftersom befolkningen och verksamheten redan arbetar för det.

Rübig
Herr talman! Fru vice ordförande! Tack för ert initiativ. Medborgarna vill ha synliga broar i samband med utvidgningen. Den slovakiska regeringen önskar sig en bro, nämligen genom att man förenar de båda flygplatserna Wien och Bratislava till en storflygplats, som med hjälp av en snabb genomgående förbindelse skall bli bättre integrerad. Detta skulle nog kunna utgöra första delen av den sträcka ni berörde från Paris och med Wien som slutpunkt. Jag tror att det vore ett mycket viktigt initiativ, att här kunna resa utan byte ända till Budapest.
Men vi har också knutpunkten med sjöfarten på Donau, och när allt kommer omkring vore det här en system med tre knutpunkter. Tror ni att det också vore möjligt att finansiera sådana knutpunkter med hjälp av detta program?

De Palacio
. (ES) Tack så mycket, herr Varela. Om ni syftar på galiciska sträckorna av höghastighetsnätet, så är de mycket riktigt inkluderade, liksom förbindelserna med Portugal, men jag betonar att detta innebär att dessa delar av nätet måste anpassas till europeisk rälsbredd, såväl nykonstruktioner som återanpassningar av de befintliga linjerna, jag vill att detta framgår tydligt. Dessutom finns det andra projekt som påverkar denna del av Europa, som till exempel hamnfrågor och även andra frågor som jag inte kommer att ta upp nu.
Herr Savary, jag håller fullständigt med er i er oro för Pyrenéerna. När man är ansvarig för transporter inom Europeiska unionen och man tar fram en karta ser man vad det är för fel, att det finns en barriär där, en vägg, med en passage till höger på kartan, det vill säga precis i öst, och en annan passage i väst, och mellan dessa finns det ingenting. Det finns inga järnvägar. Nu ser det ut som passagen Canfranc kommer att öppnas, men för närvarande finns det ingenting mer än dessa två passager. Kommissionen beräknar att vi från och med nu till år 2010 måste underlätta passage av ytterligare 100 miljoner tonnage mellan Iberiska halvön och övriga Europa.
Det är nödvändigt att vi börjar tala om detta redan nu, att vi förbereder och arbetar på ett järnvägsprojekt som kommer att innebära en central passage genom Pyrenéerna, inte i dess yttersta östra och västra delar, utan i den mest centrala delen, vilket är något mycket större än en eventuell igångsättning av Canfrancpasset och som verkligen möjliggör en stor genomfartstrafik av varor per järnväg.
Vi talar om stora siffror. Som ni säger måste såväl den franska som den spanska regeringen redan nu börja överväga olika alternativ, vi talar om år 2015-2020, det vill säga ett perspektiv på 15-20 år, eftersom det är nödvändigt att planera, behandla och inleda detta slags projekt med sådana tidsmarginaler.
Förutom detta är fortfarande ett av Essenprojekten igång, i vilket det baskiska "Y-et" fanns med, vilket även innebär förbindelser med europeisk rälsbredd genom den infartsvägen till Iberiska halvön.
När det gäller Rübigs fråga, vill jag säga honom att (jag har inte tagit upp detta eftersom det är en fråga av mindre betydelse) motorvägen Wien-Bratislava, vilken inkluderar den österrikiska sträckan av motorvägen Wien-Bratislava, finns med bland projekten. Det planeras ingen järnvägsförbindelse för närvarande, men jag vill säga er att man uppenbarligen måste se över dessa frågor mycket mer ingående inför översynen år 2004 när utvidgningen har genomförts, åtminstone den första etappen, om det är så att det blir fler etapper.

Talmannen
Tack så mycket, fru vice ordförande.
Jag förklarar denna punkt av föredragningslistan avslutad.

Frågestund (kommissionen)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestund (B5-0333/2001). Vi skall behandla frågor till kommissionen.
Vi kommer inte att ha en och en halv timme till vårt förfogande, utan maximalt en timme och en kvart. Därför ber jag er, kära kolleger, om ert allra största samarbete för att vi skall kunna hinna med största möjliga antal frågor. Herr Vitorino företräder kommissionen.
Första delen

Talmannen


Manuel Medina Ortega
Fråga nr 27 från (H-0700/01):
Angående: Illegal invandring till EU via Marocko Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta för att reglera den illegala invandringen via Marocko så att man undviker en upprepning av de dramatiska händelser som inträffat på gemenskapsvatten under den gångna sommaren?

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter, herr Medina Ortega! Samarbetet med Marocko i invandringsfrågor ingår i rådets handlingsplan från slutet av 1999. Vi är de första att betona att detta samarbete skall grundas på en bred och omfattande vision som inte bara består av frågor om rättsliga och inrikes frågor, utan även utrikes förbindelser, utvecklingspolitik och ekonomisk biståndspolitik.
Inom ramen för förbindelserna EU-Marocko urskiljer vi tre huvudsakliga områden i debatten: det ekonomisk-sociala samarbetsområdet, hantering av migrationsströmmar samt förebyggande och kamp mot illegal invandring, inklusive transitinvandring från länderna söder om Sahara. Avtalet om dessa tre prioriteringar kommer nu att utvecklas på sammanträdet den 9 oktober med rådet för associeringsavtalet mellan EU och Marocko. Vi har för genomförandet av konkreta åtgärder en ny budgetpost skapad 2001, budgetpost B-7-6-67, som har ett anslag om tio miljoner euro för 2001 och som till stor del faktiskt var avsett till konkreta samarbetsåtgärder med Marocko.
Frågan om förbindelserna med Marocko bör ingå i en bredare ram där Barcelonaprocessen ingår. Vi erkänner att de framsteg som har uppnåtts i denna process är tämligen begränsade. Vi är helt medvetna om att den internationella situationen och våra specifika förbindelser med Marocko kräver att Barcelonaprocessen återigen tas upp. Detta är också en av de frågor det framtida spanska ordförandeskapet kommer att ta upp.
Det är kommissionens övertygelse att för att ta upp Barcelonaprocessen är det nödvändigt att anta ett regionalt program för rättsliga och inrikes frågor som innehåller invandringsfrågorna, men som också omfattar andra frågor, exempelvis en förstärkt rättsstat, en god förvaltning och rättsligt samarbete.

Medina Ortega
Jag tackar er för era förklaringar, men jag vill understryka att frågan är brådskande. Nu i sommar har trettio-fyrtio personer, som vi vet om, drunknat som konsekvens av dessa nätverk för illegal invandring.
Det beräknas att 4000-5000 personer drunknade förra året i sina försök att korsa det sund som skiljer det marockanska territoriet från Spanien.
Därför, herr kommissionär, måste jag framhärda i min fråga om det finns någon möjlighet till att man kan komma fram till en mycket praktisk överenskommelse när det gäller polisiära frågor och kontroll, utan att vänta på resultatet från Barcelonaprocessen och bredare omförhandlingar om associeringen, så att de marockanska myndigheterna skall kunna förhindra att denna slakt fortsätter, som nu antar farliga former.

Vitorino
. (ES) Herr talman! Jag delar fullständigt Medinas åsikt om att vi står inför ett mänskligt drama. Vi kan dock inte förvänta oss att det får en idealisk lösning och man måste lösa problemen under arbetets gång.
Om vi skall komma någon vart är det dock nödvändigt att de två parterna är överens om vilka mekanismer som skall tillämpas. Detta är något som fortfarande inte har kommit till en punkt som jag anser vara godtagbar. Vi hyser dock stort hopp om att man kan komma vidare i identifieringen av konkreta samarbetsmekanismer, inklusive polisiärt samarbete och gränskontroll under associeringsrådets sammanträde nästa vecka.
Hur som helst vill jag understryka att en avsevärd del av den budgetpost för år 2001 som ni talade om har använts för samarbetsåtgärder med Marocko, genom att öka landets administrativa kapacitet för hantering av den illegala invandringen, som inte bara är ett humanitärt problem: det är ett politiskt problem, framför allt för Spanien. Men det är även ett problem för Marocko, eftersom Marocko i dag är ett transitland, i vilket ett stort antal illegala flyktingar från Västsahara stannar kvar, vilket får mycket skadliga sociala konsekvenser för det marockanska samhället.
Från och med nästa vecka tror jag att vi kommer att få bättre samarbetsperspektiv, vilket jag hoppas blir resultatet av associeringsrådets sammanträde.

Talmannen


Olivier Dupuis
Fråga nr 28 från (H-0730/01):
Angående: Frigivning av Albin Kurti och de övriga kosovoalbaner som myndigheterna i Belgrad fortfarande håller som gisslan Av de ca 2 000 kosovoalbaner som kidnappades och togs som gisslan av den dåvarande Belgrad-regimens militära och paramilitära styrkor under dagarna före det internationella polisingripandet i Kosovo för mer än 28 månader sedan, sitter 229 fortfarande fängslade i serbiska fängelser. Bland dessa har ett hundratal fängslats för brott enligt allmän straffrätt, medan 129 andra, däribland studentledaren Arbin Kurti, fängslats för åsiktsbrott eller "politiska" brott. I februari 2001 antog det serbiska och det jugoslaviska parlamentet en lag om amnesti som gjorde att 30 000 serber och ca 400 kosovoalbaner kunde friges. I slutet av april 2001 frigavs 143 fångar från Gjakova-fängelset. När det gäller de övriga kosovoalbanska fångarna hade det serbiska rättsväsendet meddelat att deras sak skyndsamt skulle omprövas och att de därefter skulle friges. Trots dessa uttryckliga åtaganden från myndigheterna i Belgrad, och trots löftena från rådet och kommissionen att ingripa med kraft för att få ett slut på denna oacceptabla situation, har frågan ännu inte lösts.
Har kommissionen beslutat att inte längre prioritera att man når en lösning på frågan? Om så inte är fallet, vad tänker kommissionen göra för att Arbin Kurti och resten av de 129 kosovoalbaner i gisslan skall friges omedelbart och för att de ca 100 som häktats på andra grunder än politiska och som fortfarande sitter fängslade i Serbien skall överlämnas till UNMIK, som är den enda instans som är behörig i ärendet?

Vitorino
. (EN) Europeiska kommissionen är fortfarande oroad över denna fråga, och jag kan försäkra den ärade ledamoten om att vi tar tillvara på varje tillgängligt tillfälle att utöva lämpliga påtryckningar på de som är i ställning att kunna fatta beslut i denna fråga.
Som den ärade ledamoten medger har avsevärda framsteg redan gjorts och vi välkomnar detta. De kvarvarande fångarnas fall omprövas och i de fall där domar inte kan stödjas av bevis friges fångarna. I de fall där det finns grunder för en fällande dom, inleds nu överklaganden. Internationella Röda Kors-kommittén övervakar tillståndet för enskilda fångar och upprätthåller kontakten med deras familjer.
Vad gäller överförandet av fångar från kvarhållande i Serbien till FN-styrkornas inrättningar i Kosovo, diskuteras denna fråga nu av de lämpliga myndigheterna. En samtidig reform av domstolarna pågår med hjälp och råd från internationella organisationer, som till exempel Europarådet och OSSE, som nu båda finns i Belgrad.
Rättssäkerheten och respekten för minoritetsrättigheter är grundläggande villkor som gäller för förbindelserna med och stödet till f.d. jugoslaviska republiken och dess grannländer.

Dupuis
Herr talman, herr kommissionär! Jag tackar er. Man måste ändå erinra om några saker. Era kolleger i kommissionen har vid flera tillfällen talat om prioritering när det gäller att föra över den kosovanska gisslan från Serbien till Kosovo. De gjorde det trots att brottslingen Milosevic fortfarande var vid makten. Sedan nära ett år har vi nu i Belgrad en regimförändring, och det är därför ännu mer obegripligt att dessa problem fortfarande är olösta.
Ni talar om åtalspunkt och förfarande för överklagande, men det har även här fastställts och bekräftats att myndigheterna i Belgrad inte var behöriga, att det endast var UNMIK som var behörig att behandla dessa ärenden och att överföringen därför ur juridisk synvinkel uppnåtts, att det därför bara återstod att genomföra den, och detta sedan två år, herr kommissionär. Det är långt för oss, men jag tror att det är en extremt lång tid för alla dem som fortfarande i dag befinner sig i Belgrads fängelser. Särskilt när det gäller fallet med Arbin Kurti, som var studentledare, förstår jag verkligen inte vilka klagomål och beståndsdelar som fortfarande kan förhindra att han överförs.

Vitorino
. (FR) I konkreta fall skulle jag vilja säga att det är ICRC som har det direkta ansvaret för att följa processen. Kommissionen ställer frågan ur en allmänpolitisk synvinkel, och jag kan försäkra parlamentsledamoten att vi alltid, tillsammans med myndigheterna i f.d. jugoslaviska republiken, betonat att besluten måste fattas så snabbt som möjligt. Jag vill betona att det finns fall där brott begåtts. I dessa fall är det inom rättssystemet som man skall besluta vad som skall hända med de anklagade, och sedan åtala och överklaga så att rättvisan tillämpas fullt ut.
När det gäller de politiska förhållandena kan jag garantera parlamentsledamoten att vi hela tiden insisterat på att alla ärenden som är under bedömning snabbt skall lösas, och jag vill betona att det sker framsteg, men att det fortfarande självfallet tar för lång tid när man är åtalad, framför allt utan grund, men kommissionen fortsätter å sin sida att insistera på ett så snabbt beslut som möjligt i de situationer som fortfarande är under bedömning.

Talmannen


Lennart Sacrédeus
Fråga nr 29 från (H-0737/01):
Angående: Rättegångar i Kabul I början av september inleddes rättegången vid en islamisk domstol i Kabul i Afghanistan mot fyra medborgare från en medlemsstat i EU, Tyskland, tillsammans med två medborgare från USA och två från Australien, samtliga medarbetare vid biståndsorganisationen Shelter Now International. Åklagaren kräver i enlighet med landets islamiska lagstiftning dödsstraff för att ha bedrivit kristen missionsverksamhet. Samtidigt åtalades 16 afghanska medborgare för att ha konverterat från islam till den kristna tron. Även i detta fall kräver åklagaren, i enlighet med Afghanistans islamiska lagstiftning, dödsstraff.
På vilket sätt har Europeiska unionen agerat gentemot talibanregimen i Afghanistan för samtliga åtalades rättssäkerhet och beskydd utifrån Europeiska unionens universella arbete för religionsfrihet som en omistlig del av de mänskliga rättigheterna som de finns fastlagda i FN-stadgan, Europarådets konvention samt EU-stadgan om de grundläggande rättigheterna?

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter! Den tyska regeringen har särskilt begärt att Europeiska unionen inte skulle inta någon ståndpunkt eller vidta några åtgärder i frågan om de åtta anställda i humanitära hjälporganisationer, framför allt den icke-statliga organisationen "Schelter Now International", vilka just nu befinner sig i en rättsprocess i Kabul, i Afghanistan, anklagade för att ha försökt omvända afghanska muslimer till kristendomen.
Regeringarna i de tre länderna vars medborgare befinner sig i denna situation, Tyskland, Australien och USA, har beslutat agera tillsammans i denna fas och uttrycka sin vilja att finna strikt bilaterala lösningar på problemet. Ledamoten känner till att rättegången mot de åtta personerna pågår. I den nuvarande besvärliga situationen anser kommissionen att det inte vore lämpligt, eller att det ens skulle hjälpa, att komma med några kommentarer i denna situation, eftersom det är de berördas regeringar som väljer, men vi vet givetvis att både kommissionen och alla medlemsstater fortsätter att noggrant och uppmärksamt följa situationens utveckling.

Sacrédeus
Jag vill tacka för svaret. I svaret från Vitorino nämndes ingenting om de sexton afghaner som har ställts inför rätta åtalade för att ha bytt religion från islam till kristendomen. Dessa människor hotas av dödsstraff enligt islamisk lag.
Min fråga till Vitorino är: I vår kamp mot dödsstraffet, i vår kamp för religionsfriheten, har Europeiska unionen på något sätt agerat för dessa människor, som faktiskt hotas av dödsstraff? På vilket sätt agerar Europeiska unionen gentemot alla de arabiska och muslimska länder - det rör sig om nästan samtliga - där det faktiskt är belagt med dödsstraff att byta religion från islam till kristendomen?
Oavsett vad som hände i Förenta staterna den 11 september får vi inte förtröttas i vårt arbete mot dödsstraffet. Min fråga är: Vad har skett med dessa sexton utsatta afghaner?

Vitorino
Herr talman! Jag tror inte att ledamoten hyser några som helst tvivel om min eller kommissionens inställning om dödsstraffet eller religionsfriheten. Om ni hade möjlighet att höra det jag sade under exempelvis debatten om Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna så finns svaret där, inte bara genom retorik utan med otvetydiga och klara rättsliga bestämmelser. Jag medger att vi inte har någon specifik information om situationen för de 16 afghaner ni nämner, uppenbarligen kommer dessa 16 afghaner att ställas inför rätta vid ett senare tillfälle, inte samtidigt som de åtta tyska, amerikanska och australiska medborgarna skall behandlas. Vi stöder givetvis den ståndpunkt trojkan i den så kallade Afghan Support Group har intagit, en gemensam grupp som för närvarande företräds av Tyskland och som har gjort ett otvetydigt stöduttalande för de anställda i de icke-statliga organisationerna, såväl för de från de nämnda länderna som för de afghaner som befinner sig i denna situation.

Talmannen
Tack så mycket, herr Vitorino, för att ni kom hit och för ert agerande under denna frågestund.
Vi går nu vidare till den andra delen. Vi har tjugo minuter per kommissionär, inte en enda minut till. Jag hälsar er varmt välkommen, herr Bolkestein.
Andra delen
Frågor till kommissionär Bolkestein

Luis Berenguer Fuster
Fråga nr 30 från (H-0707/01):
Angående: Domstolar för gemenskapsvarumärken När skall åtgärder vidtas mot de medlemsstater som inte har inrättat domstolar för gemenskapsvarumärken?

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Sedan den ärade ledamoten Berenguer Fuster tog upp en liknande fråga i december förra året, har kommissionen sänt en formell underrättelse till Spanien, Frankrike, Luxemburg, Italien och Grekland i vilken kommissionen påminner om behovet av att uppfylla åtagandena gällande inrättandet av domstolar för gemenskapsvarumärken.
De grekiska myndigheterna har informerat kommissionen om att den berörda förordningen, i vilken domstolarna utses för gemenskapsvarumärken, antogs i september. Frankrike har uppgett att ett dekret i denna fråga kommer att antas före den 31 oktober 2001. Kommissionens tjänsteenheter kontrollerar just nu denna information.
Vad gäller de tre resterande medlemsstaterna, Spanien, Luxemburg och Italien, har kommissionen ännu inte någon information som bevisar att dessa medlemsstater har antagit de nödvändiga bestämmelserna. Kommissionen överväger därför att inleda överträdelseförfaranden för underlåtenhet att följa gemenskapsrätten i enlighet med artikel 226 i EG-fördraget.

Berenguer Fuster
Tack, herr kommissionär, för de upplysningar ni har lämnat. Jag avser naturligtvis ärendet Spanien, eftersom jag uppenbarligen inte är tillräckligt insatt i de ärenden som berör Italien och Luxembourg.
Kommissionären svarade mig den 13 december år 2000 att i det fall man inte svarade på ett tillfredsställande sätt, skulle kommissionen inleda ett överträdelseförfarande i enlighet med artikel 226 i fördraget. I dag talade han om för oss att kommissionen inte har fått någon information från dessa tre länder, bland dessa Spanien, där kontoret för harmonisering av den inre marknaden är beläget, vilket gör saken ännu allvarligare, och att Spanien alltså inte har vidtagit några åtgärder för att inrätta ett sådant kontor, vilket landet förband sig att göra och som det alltså har underlåtit att göra från november år 1996.
Om det är så, och om detta inträffade för ett år sedan, och om det inte har inkommit något tillfredsställande svar på nästan ett år, vad väntar kommissionen då på för att inleda ett överträdelseförfarande?

Bolkestein
. (EN) Jag kan väl föreställa mig Berenguer Fusters otålighet, eller skall jag säga irritation, över det faktum att hans lands regering ännu inte har vidtagit de önskade åtgärderna för att inrätta denna domstol. Det är förvisso sant att detta är en överträdelse. Kan jag få påpeka att kommissionen inte tvekar att inleda överträdelseförfaranden, men endast, som det latinska uttrycket säger, som ett ultimum remedium; med andra ord vidtar kommissionen endast denna åtgärd när alla vägar och möjligheter att lösa saken på ett vänskapligt sätt har uttömts.
Jag förstår Berenguer Fusters anmärkning om att hans eget tålamod, liksom kommissionens, håller på att tömmas ut. Vi skall faktiskt göra vad han föreslår, och vad kommissionen också har för avsikt att göra. Låt oss göra en sista ansträngning för att övertyga den spanska regeringen - särskilt med tanke på dess kommande ordförandeskap, då det inte vore lämpligt att kommissionen inledde sådana förfaranden - att göra det nu innan kommissionen vidtar denna slutliga åtgärd.

Talmannen
Eftersom frågorna 31 och 32 behandlar liknande frågor, kommer de att besvaras tillsammans.

Alexandros Alavanos
Fråga nr 31 från (H-0728/01):
Angående: Formell underrättelse om genomförandet av direktiv 89/48/EEG i Grekland I kommissionens svar på min fråga E-1336/01, om erkännande av examensbevis på grundval av direktiv 89/48/EEG i Grekland, understryker den ansvarige ledamoten av kommissionen Bolkestein bland annat att kommissionens beslut i ärendet är att vänta under de närmaste månaderna, i vilket fall som helst under höstens lopp, efter att de grekiska myndigheterna inkommit med kompletterande verifikationer. Och enligt uppgifter i pressen sände kommissionen verkligen en formell underrättelse till Grekland den 9 augusti 2001 i vilken man fäster uppmärksamhet vid problem i samband med presidentdekretet om Greklands genomförande av direktiv 89/48/EEG.
Vilka rättsliga argument finner kommissionen för att det faktum att man inte godkänner examensbevis utfärdade av utbildningsinstanser i en annan medlemsstat som verkar under franchiseavtal i Grekland strider mot gemenskapsdirektivet, och på vilka punkter anser kommissionen att presidentdekretet om införlivandet av direktiv 89/48/EEG till grekisk lagstiftning inte är förenligt med direktivet i fråga? Har den grekiska regeringen svarat kommissionen eller på något sätt angett vilka rättsliga argument som ligger bakom de punkter i presidentdekretet som anförts?

Konstantinos Hatzidakis
Fråga nr 32 från (H-0750/01):
Angående: Tillämpningen av direktiv 89/48/EEG i Grekland EG-domstolen har utdömt en fällande dom mot Grekland på grund av att landet brustit i tillämpningen av rådets direktiv 89/48/EEG om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier. Kan kommissionen ange om Grekland rättar sig efter EG-domstolens dom? Vad tänker kommissionen göra om så inte är fallet för att den grekiska lagstiftningen skall anpassas till gemenskapslagstiftningen?

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Som svar på Alavanos muntliga fråga, rör den formella underrättelse som sändes till Grekland, och som den ärade ledamoten hänvisar till, ett nyligen inlett överträdelseförfarande om bristen på överensstämmelse hos presidentdekret nr 165 av den 23 juni 2000 med direktiv 89/48 inom vissa områden. Å andra sidan berör det förfarande som det tidigare hänvisades till i fråga E-1336/01 mer specifikt problem kring den felaktiga tillämpningen av direktiv 89/48 när det gäller psykologyrket. Kommissionen anser att ett examensbevis som utfärdats i Grekland av en annan medlemsstat och genom franchiseavtalen inte berör utbildning som tillhandahållits i eller av Grekland, utan utbildning som tillhandahållits i eller av den andra medlemsstaten, eftersom den grekiska utbildningsinstans vid vilken utbildningen i fråga har tillhandahållits endast är en icke-självständig förmedlingsinstans.
Det är med andra ord inte den grekiska utbildningsinstansen som utfärdar examensbevis, utan snarare universitetet i den andra medlemsstaten, och följaktligen omfattas dessa examensbevis av direktiv 89/48, om de rör yrkesmässig utbildning enligt innebörden i detta direktiv. Avsikten med den formella underrättelsen är att erhålla medlemsstatens iakttagelser i särskilda frågor. Grekland har ännu inte svarat på denna formella underrättelse, och därför har inga fasta grunder för överträdelseförfaranden ännu fastställts. Kommissionen kan följaktligen inte svara på den delen av den ärade ledamotens fråga.
Med tanke på likheten mellan ämnena skall jag nu fortsätta med att svara på Hatzidakis fråga, om jag får. I den dom som den ärade ledamoten hänvisar till, fördömde EG-domstolen Grekland för dess underlåtenhet att meddela vilka åtgärder som vidtagits för att införa direktiv 89/48 - det direktiv som jag nämnde i mitt svar på föregående fråga. Kommissionen inledde alltså ett nytt överträdelseförfarande mot Grekland med en begäran om att bötesbetalningarna skulle fastställas. Detta andra förfarande avslutades när Grekland fogade sig.
Grekland rättade sig efter domstolens dom genom att vidarebefordra presidentdekret nr 165 av den 23 juni 2000 till kommissionen. Som jag påpekade i mitt svar till den föregående muntliga frågan från Alavanos, anser kommissionen att vissa bestämmelser i direktiv 89/48 inte har genomförts korrekt. Kommissionen har också tagit emot klagomål från enskilda individer vars rättigheter, till och med efter att direktivet genomförts, inte har respekterats. Kommissionen har därför inlett ett nytt överträdelseförfarande, denna gång för inkorrekt genomförande och tillämpning av direktivet, och denna formella underrättelse som jag precis nämnde har sänts till Grekland. Vi förväntar oss att erhålla de grekiska myndigheternas synpunkter mycket snart. Ett särskilt förfarande för erkännande av psykologyrket införs för närvarande, och detta yrke, tillsammans med ett antal andra, har varit föremål för särskild genomförandelagstiftning om problem som rör tillämpningen av direktiv 89/48, som kommissionen också har uppmärksammats på i detta sammanhang. Det är mitt svar på Hatzidakis fråga.

Bolkestein
. (EN) Jag kan försäkra Alavanos om att kommissionen har tittat på hela denna fråga i största möjliga utsträckning och att den inte inskränker sig till frågan om psykologer.
Den grundläggande frågan är huruvida ett examensbevis som utfärdats av en annan medlemsstat, till följd av en studiekurs som fysiskt äger rum i Grekland, likställs eller inte med ett liknande examensbevis som utfärdats i Grekland självt, till följd av studier vid ett grekiskt universitet. Så det gäller överensstämmelsen mellan ett rent grekiskt examensbevis och ett examensbevis som utfärdats av ett universitet i en annan medlemsstat, men där studierna har ägt rum vid en grekisk utbildningsinstans. Denna likhet, denna likställighet är syftet med direktiv 89/48, som jag har hänvisat till vid flera tillfällen i eftermiddag. Kommissionen beaktar detta och har bett Grekland att förklara varför detta direktiv inte har genomförts och tillämpas på ett följdriktigt sätt. Direktivet inskränker sig inte till psykologer, och i denna utsträckning kan jag försäkra Alavanos om att det inte finns någon fog för hans farhågor.

Hatzidakis
Herr kommissionär! Ni måste veta att den fråga vi diskuterar är en fråga som angår inte bara vissa av Greklands medborgare, utan den berör tusentals personer med examen från europeiska universitet, som den grekiska staten, på grund av vårt enligt min uppfattning vansinniga utbildningssystem, skickar utomlands för att studera och sedan inte erkänner deras examina. De som berörs är faktiskt tusentals unga människor, som fråntas möjligheten till yrkeskarriär på grund av denna mentalitet hos den grekiska staten. Vidare vill jag säga att jag är glad över ert konstaterande att domstolens beslut inte har tillämpats fullt ut, och eftersom de grekiska medborgarna lyssnar på oss, vill jag fråga er: Om den grekiska regeringen står fast vid denna inställning, vilka blir då följderna i rättsligt avseende? Vilka ytterligare åtgärder kommer kommissionen att vidta? Jag vill att det skall stå klart för medborgarna.

Bolkestein
. (EN) Jag är mycket medveten om det faktum att det antal unga människor som berörs är stort. Jag måste erkänna att jag inte har räknat dem, men om Hatzidakis säger att det berör tusentals unga människor, då är jag säker på att han har rätt. Detta betonar frågans betydelse. Huruvida utbildningssystemet är absurt är en kvalifikation som jag måste lämna till Hatzidakis. Jag är säker på att han har politiska vänner i sitt land som kan ta upp denna fråga i Greklands nationella parlament. Men vi befinner oss i Europaparlamentet. Det är med rätta som Hatzidakis fäster vår uppmärksamhet på dessa olyckliga förhållanden och jag tackar honom för hans bidrag till vår debatt.
Vad beträffar de rättsliga instrumenten, som jag sade tidigare i mitt svar till Alavanos, kommer kommissionen att använda alla de rättsliga instrument som står till dess förfogande. Kommissionen har ingen särskild önskan att föra medlemsstater inför domstol, men om europeisk lagstiftning inte respekteras har kommissionen inget alternativ.
Därför säger jag till både Hatzidakis och Alavanos att om den grekiska regeringen inte tillämpar reglerna korrekt, vilket borde vara fallet, kommer kommissionen, på ett väl övervägt och mycket beslutsamt sätt, att tillämpa de instrument den har och inleda rättsliga förfaranden.

Talmannen


Ari Vatanen
Fråga nr 33 från (H-0738/01):
Angående: Illegal bilbeskattning i Finland År 1998 uppmanade kommissionen Finland att ändra sin beskattning av bilar och motorcyklar. Tjänstemän vid kommissionen medgav att Finland inte lyckats minska diskrimineringen i någon större utsträckning. Senast i september 2001 fick parlamentets utskott för framställningar motta en framställning som 17 000 finländare och jag själv undertecknat där vi begärde att Finland skulle se över det illegala skattesystemet.
När tänker kommissionen vidta åtgärder för att tvinga Finland att följa reglerna efter att ha varit medlem av EU sedan 1995 och börja tillämpa bestämmelserna på den inre marknaden såsom EG:s domstol tolkar dem?
Kommer kommissionen att vidta oberoende rättsliga åtgärder, eftersom väntan på nya domstolsbeslut knappast kommer att ge någon ytterligare klarhet, framför allt inte efter beslutet om Portugal (C-393/98)?
Skatten på flyttbilar är också ett hinder för människors frihet att flytta inom gemenskapen. Tänker kommissionen se till att den olaglighet åtgärdas inom den närmsta framtiden?

Frågor till kommissionär Verheugen
Bolkestein
. (FR) Herr talman! Jag har följande svar. Kommissionen är i färd med att granska ett förfarande som inletts mot Finland på grundval av artikel 226 i fördraget, vilket är en utvidgning av det förfarande som inleddes 1998. Ärendet kommer att behandlas vid ett möte i kommissionen inom en snar framtid. Det nya förfarandet kan också innefatta problemen med tillämpning av direktiv 83/183 som reglerar skattebefrielse som beviljas i samband med byte av bostadsort. Samtidigt har kommissionen tillskrivit samtliga medlemsstater för att fästa deras uppmärksamhet på domen från EG-domstolen som nämns i Vatanens fråga, nämligen dom Gomez-Valente av den 22 februari 2001, och kommissionen instämmer i den ärade parlamentsledamotens åsikt att det handlar om en dom som har konsekvenser bortom själva tvisten, och som öppnar vägen mot en behandling av begagnade fordon som bättre överensstämmer med kraven på den europeiska inre marknaden. Kommissionen noterar emellertid att förfarandet för att ovannämnda dom skall respekteras även fortsättningsvis måste vara oberoende av övriga förfaranden som kommissionen inlett eller överväger att inleda.

Vatanen
Herr talman, herr kommissionär! Tack för era ansträngningar. Jag känner mig lugnad av att höra ert svar och jag skulle också vilja ta detta tillfälle i akt att tacka kommissionens tjänstemän för deras arbete.
Kommissionens tjänstemän har erkänt att Finland uppenbart överträder gemenskapens och den inre marknadens regler. Finländarna väntar desperat på de EU-rättigheter som de har rätt till och som de utlovades. Herr kommissionär, jag hoppas att ni inte tycker att detta känns för tungt, men deras hopp vilar på era axlar. Vi vet att vi kan lita på er.

Bolkestein
. (EN) Först av allt skulle jag vilja tacka Vatanen för hans mycket vänliga ord. Jag känner vikten av alla dessa trafikanter i Finland på mina axlar - det är verkligen en mycket tung börda.
En komplicerande faktor är att detta är ett område som ännu inte har harmoniserats inom Europeiska unionen. Kommissionens rättsliga grund för dess åtgärder är artikel 90 i EG-fördraget å ena sidan, i vilken skattediskriminering förbjuds, och å andra sidan två direktiv som antogs 1983. I artikel 90 ges EG-domstolen möjligheten till omfattande jurisprudens. Eftersom tolkningar av domstolens domar inte alltid är enhälliga, är det dags att skapa en sammanfattning av alla de olika tolkningarna för att tydligt fastställa våra framtida åtgärder.
Detta behov av en sammanfattning är en av de bidragande anledningarna till att jag i kommissionens arbetsprogram för detta år innefattade ett meddelande om beskattning för motorfordon. Det är min avsikt att detta meddelande, som jag hoppas kommer att läggas fram i slutet av året eller i början av nästa år, kommer att omfatta alla problem som hänger samman med fordonsbeskattning och prissättning av fordon, så att vi kan få en bredare inställning till dem och lösa det problem i Finland som Vatanen hänvisade till. Jag hoppas att han blir nöjd med detta.

Talmannen
Tack så mycket, herr Bolkestein, för ert utmärkta samarbete med parlamentet.
Fråga nr 34 från Anne E.M. Van Lancker (H-0765/01) kommer inte att besvaras, eftersom den finns med i föredragningslistan för den nuvarande sammanträdesperioden.

Talmannen


Nelly Maes
Fråga nr 35 från (H-0695/01):
Angående: Lagen om användning av minoritetsspråk i Slovakien I ett officiellt meddelande från det slovakiska utrikesministeriet, som vi fått från den slovakiska ambassadören i Bryssel, läser vi att lagen från 1999 om användning av minoritetsspråk i Slovakien ger särskilda rättigheter till minoriteter. Om mer än 20 procent av invånarna i en by talar ett annat språk kan den officiella kommunikationen ske på deras eget språk. Vi har personligen kunnat se hur denna lag fungerar i praktiken. I byar där det bor mer än 20 procent slovaker kan invånarna använda slovakiska i alla officiella handlingar. Det verkar således som lagen fungerar. Om vi däremot berättar att det exempelvis i samma by bor 75 procent ungrare och att dessa vid födslar, bröllop, och begravningar bara kan få handlingar på slovakiska (eftersom borgmästaren i denna by inte få tala ungerska vid offentliga och officiella tilldragelser) ställer vi oss frågande inför den praktiska tillämpningen av den på papperet goda språklagen.
Undersöker kommissionen inom ramen för Slovakiens anslutning till EU om lagen genomförs, hur detta sker och hur detta arbete fortskrider?

Verheugen
Herr talman! Kommissionen iakttar mycket uppmärksamt situationen när det gäller användningen av minoritetsspråk i Slovakien. Kommissionen anser att Slovakien har gjort avsevärda framsteg i fråga om att utveckla en positiv minoritetspolitik och att utarbeta erforderliga bestämmelser vid inrättande och underhåll av ifrågavarande institutioner.
Utfärdandet av lagen om minoritetsspråk i officiella sammanhang var där ett viktigt steg. Därmed harmoniserades den nationella rätten enligt gällande internationella standarder, och enligt de specifika rekommendationerna från Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa, Europarådet och kommissionen.
Ett annat viktigt framsteg var ratificeringen av den europeiska stadgan om regionala och mindre utbredda språk. Det kan särskilt framhävas att Slovakien i överensstämmelse med den flexibilitet som möjliggjorts genom stadgan vill inrymma största möjliga frihet för den ungerska minoriteten.
Ändå krävs det, enligt vad kommissionen iakttagit, fortfarande avsevärda ansträngningar för att se till att gällande bestämmelser i full utsträckning följs även i praktiken. På några områden tycks minoriteterna, framför allt på grund av okunskap, inte göra bruk av de rättigheter som garanteras dem genom lagen om minoritetsspråk. Detta tycks framför allt vara fallet i kommuner med en hög andel romer bland befolkningen.
Kommissionen kommer även i framtiden att insistera på att Slovakien fortsätter sina ansträngningar med att genomföra lagbestämmelserna, förbättrar politiken på detta område och ställer erforderliga budgetmedel till förfogande. De iakttagelser som ni, fru ledamot, personligen har gjort, överraskar mig inte. Det är bara ett bevis för att man har de svårigheter med genomförandet, som jag beskrivit. Vi kommer i nästa framstegsrapport för Slovakien, som skall komma i november, att fortsätta att gå in på denna fråga.

Maes
Jag tror att ni har rätt; vissa delar av befolkningen kommer inte att vara fullt medvetna om förekomsten av de nya lagliga möjligheterna. Men vi måste också ställa oss frågan om den goda vilja som krävs alltid finns för att låta medborgarna i praktiken använda de möjligheter som lagen erbjuder. I det avseendet skulle det förmodligen vara bra om vi påtalar för de slovakiska myndigheterna, inte bara i utvärderingen utan även i kontakterna med dem, att detta hör till en mycket känslig fråga. För oss kan en bedömning av minoritetspolitiken inte vara någon bedömning av saker på papper. Det måste också handla om rättigheter och sakförhållanden.

Verheugen
Fru ledamot! Jag kan bara hålla med om det som ni nyss har sagt! Jag kan bekräfta att vi i alla våra kontakter med den slovakiska regeringen tar upp denna fråga; jag har själv gjort det i samtalen med den slovakiska regeringschefen, det slovakiska parlamentet och för övrigt också vid offentliga framträdanden i Slovakien och gentemot den slovakiska pressen. Det budskap som vi förmedlar i Slovakien är att vi anser att hur Slovakiens majoritet behandlar dess minoriteter är kännetecknande för i hur hög utsträckning demokratin och rättsprinciperna förverkligas i detta land.

Talmannen


Gary Titley
Fråga nr 36 från som ersätts av Miller (H-0714/01):
Angående: Det litauiska kärnkraftverket Ignalina Hur förhåller sig kommissionen till stängningen av reaktor två i det litauiska kärnkraftverket Ignalina?

Verheugen
Herr talman! Herr ledamot, kommissionens uppfattning i denna fråga överensstämmer fullständigt med rådets uppfattning och - såvitt jag kan bedöma - även med Europaparlamentets. Det litauiska parlamentet antog 1999 en nationell energistrategi. I det sammanhanget beslutade man att reaktor 1 i kärnkraftverket Ignalina skall stängas före 2005, och att det slutgiltiga beslutet om tidpunkten för stängningen av reaktor 2 kommer att fattas inom ramen för omarbetandet av den nationella energistrategin år 2004.
Kommissionen sade på sin tid att så som man uppfattade saken måste stängningen av reaktor 2 ske fram till 2009. Det framgår av ärendets logik: Om 2005 är det senaste stängningsdatumet för reaktor 1, då framgår det av den planerade livslängden för de båda reaktorerna att år 2009 bör vara det senaste datumet för stängningen av reaktor 2.
I fråga om reaktor 1 har kommissionen noterat att Litauen inlett omfattande förberedelser för stängning och nedläggning. Jag utgår från att stängningen faktiskt sker före 2005.
I fråga om reaktor 2 har kommissionen förklarat - som jag redan sagt - att stängningen bör ske senast 2009. Dessutom bör enligt kommissionens och medlemsstaternas uppfattning tidsplanen för beslutet om när stängningen skall ske vara förenlig med tidsplanen för Litauens anslutning till Europeiska unionen. Detta talade jag för bara några dagar sedan utförligt om med den nya litauiska regeringen i Vilnius - det var faktiskt huvudfrågan för samtalen i Vilnius - och jag fick det intrycket att den litauiska regeringen och det litauiska parlamentet mycket väl har förstått budskapet, nämligen att de nu måste överväga hur tidsplanen för besluten om reaktor 2 i Ignalina skall omarbetas, med tanke på deras egen tidsplan för anslutningen till Europeiska unionen.
Jag vill utnyttja tillfället att påpeka att just när det gäller Ignalina så är enligt kommissionens synpunkt inga kompromisser möjliga. Ignalina är ett kärnkraftverk av samma typ som Tjernobyl, vilket enligt experternas allmänna övertygelse inte kan rustas upp, och inte kan fås att överensstämma med hyfsade säkerhetsnormer. Det är vår fasta övertygelse att detta kärnkraftverk av typ Tjernobyl medför verkliga risker för människorna, och vi kommer därför inte att kunna avvika från detta krav.

Miller
Jag tackar kommissionären för hans svar. Jag tyckte särskilt om det han sade om att det inte fanns utrymme för kompromisser. Är EU:s ståndpunkt helt fastställd, utan att någon trolig förändring kommer att ske inom den närmaste framtiden?
Jag skulle också vilja ta upp frågan med internationell finansiering av avveckling. Kommer denna finansiering från kommissionens egen budget? Vad händer om det inte finns tillräckligt med pengar för denna avveckling?

Verheugen
Herr ledamot, er första fråga kan jag i enlighet med er önskan besvara med ett klart nej. Unionens hållning i denna fråga kommer inte att ändras.
Vad beträffar den andra frågan, ser läget ut så här: En internationell fond skapades för nedläggningen av reaktor I, vilken förvaltas av Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling, och där man hittills ställt 220 miljoner euro till förfogande. Jag inkallade förra året en internationell givarkonferens i Vilnius tillsammans med den litauiske ministerpresidenten. Resultatet blev, som sagt, dessa 220 miljoner. Jag måste dock tillägga - och det grumlar bilden en aning - att av dessa 220 miljoner euro kommer 165 miljoner ur vår egen budget, så att det belopp som den internationella gemenskapen ytterligare var beredd att skaffa fram ter sig relativt blygsamt. Icke desto mindre räcker de pengar som står till förfogande för att börja med nedläggningen enligt planen och att finansiera alla uppgifter som är knutna till detta.
Jag måste påpeka att nedläggningen av ett sådant kärnkraftverk är ett projekt som tar flera årtionden och att de finansiella åtaganden, som vi också kommer att ha, kommer att sträcka sig över årtionden.
När det gäller reaktor II är situationen något mer komplicerad, eftersom det litauiska parlamentet ju hittills ännu inte fastslagit något datum för nedläggningen. Men jag informerade den litauiska regeringen, vid de samtal jag nämnde, om att kommissionen naturligtvis även i detta fall är beredd att lämna nödvändig hjälp, och återigen är beredd att organisera internationell hjälp. Det är helt klart att ett land som Litauen inte av egen förmåga kan klara denna väldiga uppgift att lägga ned ett sådant kärnkraftverk. Det vore för övrigt också mycket orättvist att kräva det av Litauen, ty det var inte Litauen som ville ha detta kraftverk. Tvärtom, litauerna värjde sig rent av mot det när det hände. Det var f.d. Sovjetunionen som byggde detta kraftverk där det nu står, och otvivelaktigt inte för att förse Litauen med elenergi, utan till väsentlig del - det är vår bedömning - för militära ändamål. Det är alltså en del av ett arv från f.d. Sovjetunionen, som belastar ett fattigt land som Litauen. Det ligger i vårt intresse att man blir av med detta arv.

Korhola
Herr talman! Har kommissionen för avsikt att utfärda en för EU:s medlemsstater och ansökarländer bindande säkerhetsstandard eller alternativt börja göra upp listor på kraftverk i området enligt name and shame-principen?

Verheugen
Fru ledamot! Ni vet att kommissionen inte har någon befogenhet när det gäller frågor om nukleär säkerhet. Europeiska unionen har inga normer för frågor som rör reaktorsäkerhet, det beklagar jag utomordentligt, men hittills har det inte varit möjligt att ändra detta sakernas tillstånd. Rådet har självt intensivt ägnat sig åt frågan, eftersom ju kommissionen inte är ansvarig för frågor om reaktorsäkerhet. Rådets arbetsgrupp för nukleära frågor har arbetat med situationen för säkerheten i östeuropeiska kärnkraftverk och lade kort före sommaruppehållet fram en rapport om det, som säkerligen också står till parlamentets förfogande.
Jag rekommenderar er att studera denna rapport. Den innebär naturligtvis inte heller att vi har skapat europeiska normer, men det framgår av denna rapport att Europeiska unionen i fråga om säkerheten i östeuropeiska kärnkraftverk ställer krav som man anser är berättigade. Som ett resultat av undersökningar som gjordes mycket tidigare, nämligen i början av 1990-talet, har en lista över kärnkraftverk gjorts upp, så som ni har föreslagit: Dessa kärnkraftverk, som enligt Europeiska unionens uppfattning inte kan rustas upp, som alltså inte kan göras säkra, dessa kärnkraftverk ligger i Litauen, Slovakien och Bulgarien. Som ni vet, har vi ställt upp som villkor för att anslutningsförhandlingar skall tas upp att frågan om nedläggning av dessa kärnkraftverk regleras.

Talmannen


Brian Crowley
Fråga nr 37 från (H-0743/01):
Angående: Påstått uttalande Enligt rapporter i medierna i juni och juli 2001 lär EU:s kommissionsledamot Günter Verheugen i förtroende ha sagt att Tjeckiens möjligheter att bli medlem i EU skulle försämras om Václav Klaus, f.d. tjeckisk premiärminister och nuvarande talman i den tjeckiska folkförsamlingen, blev premiärminister igen.
Ställer sig kommissionen bakom detta påstådda uttalande eller tillbakavisar den det? Anser kommissionen inte att sådana uttalanden är olämpliga och inte bidrar till att stärka förtroendet mellan EU och kandidatländerna vid en tidpunkt då förståelse och stöd är nödvändigt för integrationsprocessen?

Frågor till kommissionär De Palacio
Verheugen
Herr ledamot, det skeende, som ni refererar till, är ett rent inrikespolitiskt skeende i Tjeckien, det är ett uttryck för den inrikespolitiska tvisten mellan regeringen och oppositionen. Kommissionen kan i sådana fall inte göra annat än att avstå från att uttala sig, eftersom den strikt avvisar varje indragning i inrikespolitiska tvister, vare sig det gäller medlemsländer eller kandidatländer.

Crowley
Herr talman! Först av allt är kommissionären mycket skämtsam i sina svar. Citatet kommer direkt från honom. Det är inte en intern fråga, utan det är något som han blev delaktig i när han i enrum medgav att om Vaclav Klaus blev premiärminister igen, skulle Tjeckiska republikens chanser till ett EU-inträde skadas. Den tjeckiske premiärministern sade i en radiointervju kort därpå, och jag citerar direkt från vad han sade, "Jag upprepar återigen att dessa ord inte yttrades offentligt, men det betyder inte att de har hindrats."
Herr kommissionär, förnekar ni att ni gjorde ett sådant uttalande? Dessutom, i frågor som uteslutande rör det tjeckiska folket - att välja sin ledare, vilken inställning de borde ta med hänsyn till förhandlingarna om deras anslutning till Europeiska unionen, och särskilt vid en tidpunkt då ett uppbyggande av förtroendet krävs både inom EU och inom kandidatländerna - anser ni att det är rätt att ni som tjänsteman och ledamot av kommissionärskollegiet bör blanda er i det tjeckiska folkets demokratiska önskan, eller för den delen önskan hos folket i något land?
Vi skulle alla vilja se vissa valresultat till följd av våra egna politiska åsikter, men vissa av oss måste nyansera vårt språk och våra tankar på grund av den ställning vi innehar. Därför skulle jag återigen vilja be er att särskilt antingen förneka eller erkänna att ni gjorde detta uttalande, och också förklara varför ni blandade er i på ett sådant sätt?

Verheugen
Herr ledamot! Jag har hittills alltid ansett att en gentleman inte vill veta vad två gentlemän har diskuterat privat. Om ni vill ändra på det, så är det er sak. Jag bekräftar ingenting i denna sak, och jag dementerar inte heller någonting. Den enda möjlighet kommissionen har att förhindra att dras in i en inrikespolitisk dispyt, är en orubblig tystnad.
Men jag vill gärna säga något om det egentliga innehållet i er fråga. Jag har sedan många år fört tillitsfulla och förtroliga samtal med den tjeckiske parlamentsordföranden. Vårt senaste utförliga samtal, som för övrigt skedde mellan fyra ögon, ägde rum bara för några dagar sedan. Den tjeckiske parlamentsordföranden nämnde vid detta samtal inte det skeende som ligger till grund för er fråga. Men jag fäster vikt vid konstaterandet att ordförande Klaus i de många, många samtal som jag haft med honom alltid tydligt har sagt att han själv och hans politiska vänner vill ha och stöder en anslutning av Tjeckien till Europeiska unionen. Att ordförande Klaus någon enstaka gång yttrar andra uppfattningar än vad som delas av majoriteten i Europa, är bekant, men det har han helt bestämt rätt till, och det måste vi som demokrater acceptera.
En sista punkt: Naturligtvis har Europeiska unionen rätt att säga till kandidatländer vad man accepterar och vad man inte accepterar, att göra dem uppmärksamma på att det är föreskrivet att vissa kriterier skall uppfyllas för att anslutningsförhandlingar skall tas upp och för att de skall slutföras, och det viktigaste av dessa kriterier är det politiska kriteriet. Där sägs att ett land måste garantera att det är en demokrati, att det har rättsprinciper, att det respekterar de mänskliga rättigheterna, skyddar minoriteterna och delar Europeiska unionens värderingar och syften.
På grundval av denna bedömning har det förekommit att man sagt till ett land, som ansökt om medlemskap: "Vi kan inte ta upp anslutningsförhandlingar med er, eftersom ni inte uppfyller dessa politiska villkor." Alltså måste den fråga som ni har ställt, huruvida det finns detta slags inblandning, besvaras med ett helt klart "ja". Det är faktiskt vad som krävs enligt Köpenhamnskriterierna.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Herr Crowley har ordet för att ställa en kort ordningsfråga.

Crowley
Herr talman! Jag har en ordningsfråga. Kommissionären svarade inte på min fråga, eftersom han sade att han inte ville avslöja vad som ägt rum mellan två gentlemän. Sedan fortsatte han med att avslöja vad som ägt rum mellan två gentlemän - honom själv och Klaus. Han har därför misslyckats med att hedra och respektera denna kammare genom att ge ett direkt svar på en direkt fråga. Det är skamligt.

Talmannen
Vi har lyssnat till ordningsfrågan, eller rättare sagt Crowleys uttalande.
Eftersom tiden för frågor till kommissionär Verheugen har tagit slut, kommer frågorna 38, 39 och 40 att besvaras skriftligen.
Talmannen. Eftersom frågeställarna inte är närvarande bortfaller frågorna 41 och 42.

Reinhold Messner
Fråga nr 43 från (H-0710/01):
Angående: Alpkonventionen - den ekologiskt känsliga Alpregionen I Alpkonventionen anges i kapitlet om miljö och trafik att hela Alpregionen är ett ekologiskt känsligt område.
Anser kommissionens ledamot att denna definition och de trafikpolitiska mål som eftersträvas i konventionen också är en del av EU:s transportpolitik för denna känsliga region?

De Palacio
. (ES) Herr talman! Kommissionen är medveten om vikten av en adekvat definition för konceptet ekologiskt känsligt område, framför allt när det handlar om att integrera miljöeffekterna av transportflödena i Alpregionen.
Det finns för närvarande en rad utarbetade definitioner för vad ett ekologiskt känsligt område är, särskilt i Förenta nationernas Alpkonvention och i gemenskapslagstiftningen om miljöskydd.
Kommissionen anser att de ekologiskt känsliga bergsområdena, särskilt i Alpregionen, som denna region brukar benämnas, är områden som helt klart är prioriterade för att tillämpa gemenskapsåtgärder för att minska de negativa återverkningar som transporten får på miljön och att leda bort transportflödena, vilka har ökat i takt med den ekonomiska tillväxten.
I vitboken om den europeiska transportpolitiken inför år 2010 som antogs den 12 september, ägnas särskild uppmärksamhet åt bergsregionerna inom ramen för avgiftspolitik och finansiering av infrastrukturerna och politiken för det transeuropeiska transportnätet.
Denna riktlinje anpassas i hög grad till de riktlinjer som anges i Alpkonventionen och i dess protokoll om transporter.

Messner
Fru kommissionär! Jag vill ställa ännu en kort följdfråga. Svaret var inte helt tillfredsställande för mig. För mig handlar det framför allt om våra nuvarande åtgärder. Bör vi vänta tills ny teknik, exempelvis bränsleceller, löser åtminstone delar av de stora problem, som vi har med transittrafiken i Alperna, eller bör vi nu inte med hjälp av att använda oss av de faktiska kostnaderna delvis tvinga in den tunga trafiken på järnvägarna, åtminstone i Alperna?

De Palacio
. (ES) Herr talman! I enlighet med vad som framförs i vitboken om transportpolitik för de kommande åren hoppas kommissionen att inom ett år, och jag skulle till och med säga innan nästa sommar, kunna lägga fram förslag om ett nytt avgiftssystem, närmare bestämt en ändring av direktivet "Eurovinjett", inför kammaren och ministerrådet där just detta slags frågor kommer att tas upp i enlighet med Costa-betänkandet som antogs av kammaren för några månader sedan. Där kan även koncept som externa kostnader, bland andra, och vissa miljökostnader som är fullständigt kvantifierbara tas med.
Från och med detta kommer även de korsade subventionerna, det vill säga att en del av den avgift som tillämpas i befintliga infrastrukturer används för att inrätta en fond för finansiering av alternativa infrastrukturer, särskilt i Alpområdet, i projekt som Brennertunneln eller förbindelsen Lyon-Torino.

Talmannen
Eftersom frågeställarna inte är närvarande, bortfaller 44, 45 och 46.

Talmannen


Giuseppe Di Lello Finuoli
Fråga nr 47 från (H-0746/01):
Angående: Mont Blanc-tunneln och driftgarantier Inom de närmaste månaderna kommer Mont Blanc-tunneln enligt uppgift att öppnas igen. I ljuset av den katastrof som ledde till att tunneln stängdes undrar jag vilka tekniska garantier kommissionen har fått när det gäller efterlevnaden av gemenskapens bestämmelser om miljön och en hållbar transport i den "nya" tunneln.
Hur bedömer kommissionen Italiens och Frankrikes möjligheter att hantera trafiken i den nya tunneln?

De Palacio
. (ES) Herr talman! Kommissionen har inte befogenhet för att ge grönt ljus till återöppnandet av Mont Blanc-tunneln, det är inte vårt ansvar.
Det är operatörerna och de som har befogenhet på nationellt franskt område som har uppgiften att utvärdera om säkerhetsnivån är tillräcklig för att öppna tunneln igen. Utifrån denna utvärdering måste de sedan kontrollera att alla säkerhetsvillkor är uppfyllda.
Enligt den information som kommissionen har, har inte alla kontroller av att säkerhetsanordningarna fungerar tillfredsställande genomförts än, det återstår kontroller av till exempel ventilationssystemet och den elektroniska administrationscentralen, och man måste även kontrollera att den personal som är ansvarig för driften och nödhjälpsanordningarna har tillräcklig utbildning för detta. En av de mest prioriterade åtgärderna som kommer att inledas på det här området avser kontroller av avståndet mellan de fordon som färdas genom tunneln. Denna åtgärd kommer dessutom att bidra till att minska lastbilstrafiken på denna kommunikationsled.
När det gäller de organisatoriska aspekterna vill jag betona att de två ursprungliga företagen, det franska ATMB och det italienska SITMB, kommer att bilda ett aktiebolag tillsammans, vilket kommer att ha ansvar för förvaltningen av tunneln.
Vad angår hållbar rörlighet och det stora antal operatörer som otåligt väntar på att Mont Blanc-tunneln skall öppnas igen på grund av de allvarliga störningar som stängandet av tunneln gav upphov till och att de kommunikationsvägar som man har varit tvungen att dirigera om trafiken till har mättats, är det ändå viktigt att komma ihåg att återöppnandet av tunneln kommer att vara en mycket positiv faktor på kort sikt, såväl när det gäller hållbar rörlighet och miljöhänsyn som ur säkerhetssynpunkt. Men jag betonar att säkerhetsvillkoren måste uppfyllas innan tunneln kan öppnas igen.
På längre sikt kommer den främsta prioriteringen att vara att upprätthålla kontrollen över transportflödena till land i Alpregionen. Dessa åtgärder kommer att grundas på de faktorer jag nyss nämnde, det vill säga att underlätta genomfarten genom Alperna genom viktiga järnvägsknutpunkter, vilket gör det möjligt att förflytta en stor del av godstrafiken till järnvägstransporten, utan att hindra rörelsefriheten och den ekonomiska utvecklingen.

Di Lello Finuoli
Fru kommissionär! Jag insisterar på att det finns en europeisk lagstiftning som skall respekteras, att den nya tunnelns tekniska egenskaper nästan är desamma som de tidigares, att 97 procent av befolkningen i Chamonix har uttalat sig mot ett öppnande - vilket med nödvändighet kommer att skada och fortsätta skada de privata företagen på grund av de föroreningar som drabbar alla de ekonomiska verksamheter som är typiska för eller normala för dessa befolkningar - och att den italienska regeringen tillåter att avgiften sänks under natten, vilket bidrar till att öka graden av förorening. Vilka garantier erbjuder den europeiska lagstiftningen när det gäller att skydda miljön för dessa befolkningar?

De Palacio
. (ES) Herr talman! När det gäller säkerhetsnormerna hänvisar jag till det jag just sade. Enligt den information jag har tillgång till, har förhållandena för att genomföra kontroller av säkerheten i tunneln förbättrats, och man är i färd med att genomföra kontroller, och när alla krav är uppfyllda och man har kontrollerat att instrumenten och systemen är tillförlitliga, kommer tunneln att öppnas. Detta är vad jag kan säga er om säkerhetsnormerna.
Men jag understryker att Italien och Frankrike är de behöriga förvaltningarna. I Italien och Frankrike finns det säkert även andra regionala eller lokala förvaltningar som har en roll att spela enligt ländernas interna institutionella fördelning.
När detta är sagt, ärade ledamot, vill jag säga er att en av gemenskapens grundläggande friheter är rörelsefrihet för varor och personer. Det är viktigt att vi säkerställer Italiens förbindelser med övriga Europa, och detta måste naturligtvis ske genom en bättre fördelning av trafiken mellan de olika genomfartslederna i Alperna och av de olika transportsätten.
Tack vare avtalet med Schweiz finns det för närvarande andra möjliga infarter för trafiken nord-syd och för Italiens trafikförbindelser med övriga Europa.
Mont Blanc-tunneln är en av pusselbitarna, men det är inte den enda, och den trafik som har förflyttats från Mont Blanc-tunneln innebär utan tvivel att andra områden överbelastas - och jag kan räkna upp andra tunnlar som ni är mer bekanta med än jag är. Vad det hela handlar om är hur som helst att genomföra arbetet Lyon-Torino och Brennertunneln, vilka är nyckelfaktorer, men som kommer att ta en viss tid att slutföra.

Isler Béguin
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag har hört ert försvarstal till förmån för en övergång i Alperna. Jag skulle ändå vilja säga att för närvarande, och det vet ni säkert, är den offentliga debatten om öppnandet av Mont Blanc-tunneln i full gång och att de europeiska medborgarna, fransmän och italienare, vänder sig till oss just för att försvara en annan fråga, dvs. den om en verklig hållbar transport, som inte består av vägtransport.
Anser ni verkligen, eftersom ni lagt fram vägtransporten som en hållbar transport, att öppnandet av Mont Blanc-tunneln, på grundval av de studier som genomförts, är helt i linje med kraven, till att börja med, men även våra åtaganden enligt bl. a. Kyotoavtalet?

De Palacio
. (ES) Jag kommer att fatta mig mycket kort, ärade ledamöter. Jag förstår att människor från de samhällen som drabbas mer direkt kontaktar er, men jag kan berätta om andra samhällen och andra personer som begär det motsatta, att Mont Blanc-tunneln öppnas så snart som möjligt. Vad jag vill säga är att det naturligtvis finns motsatta intressen i den här frågan, som vid så många andra tillfällen.
När det gäller säkerhetsfrågan betonar jag ännu en gång vad jag redan har sagt. Det är inte vi som skall genomföra utvärderingen. Vi har varken befogenhet eller kapacitet för att genomföra detta slags uppgifter.
Den tredje frågan: hållbar rörlighet är målet för den vitbok som jag har lagt fram och som antogs av kommissionen den 12 september. Men detta mål kan självklart inte uppnås enbart för att vi vill det eller genom att kommissionen antar det, utan det måste godkännas av kammaren och av ministerrådet, och först därefter kan det förverkligas. Det kommer att krävas ansträngningar av alla de slag under en rad år för att vi skall kunna komma någonvart. Men vi måste tänka på att transporten ibland löser problem som uppstår till följd av andra slags beslut. Beslut som har med stadsplaneringspolitik, utvecklingspolitik, produktionsformer, och med politik för territoriell jämvikt att göra, där det enda som transporten gör är att erbjuda lättnader vid ett bestämt tillfälle, att lösa problem och komma med bidrag. Men jag betonar att kärnpunkten i problemen ofta ligger i andra problem än transportpolitiken.

Talmannen


Luisa Morgantini
Fråga nr 48 från (H-0747/01):
Angående: Mont Blanc-tunneln och kombinerad tåg- och vägtransport Inom de närmaste månaderna kommer Mont Blanc-tunneln enligt uppgift att öppnas igen. I mellantiden medför vägtransporten mycket höga kostnader för samhället med tanke på hälsa, ekonomi och miljö. Detta är framför allt fallet i bergsområdena, där föroreningarna är tre till sex gånger mer omfattande än i andra områden. Vilka konkreta åtgärder vidtas för att fastställa vad vägtransporten verkligen kostar ur socio-ekonomisk och ekologisk synvinkel? Vilka åtgärder har vidtagits i syfte att införa en särskild avgift (som i Schweiz och Österrike) för att förebygga och åtgärda de sociala och ekologiska skadorna och göra järnvägstransporten, som fortfarande erbjuder många möjligheter, ekonomiskt konkurrenskraftig?

De Palacio
. (ES) Herr talman! Vid kommissionens debatter om Alpregionen understryks alltid de höga miljökostnader som vägtransporten orsakar i dessa områden.
Det har arbetats mycket med denna fråga och en rad undersökningar har genomförts av kommissionen och genom de fjärde och femte ramprogrammen för forskning, där man har undersökt transportkostnaderna för Alpregionen och andra regioner, inklusive projekt för informationssystem om alpin transport och den europeiska strategiska modelleringen och projektet Alp-net som för närvarande är igång. Även högnivågruppen tar upp dessa frågor, vilket parlamentet godkände genom sin resolution i Costas betänkande om avgiftsbeläggning av transportinfrastruktur, som jag nämnde tidigare.
Förutom aktuella beräkningar om kostnaderna för vägtransporten, innehåller även kommissionens nya vitbok om en gemensam transportpolitik prioriteringar för att lösa transportproblemen i Alpregionen genom en lång rad åtgärder, vilka jag nämnde tidigare. I detta sammanhang undersöker vi även möjligheten att inrätta ett system som gör det möjligt att så snart som möjligt prova avgiftsbeläggning i känsliga bergsområden som Alperna.
Dessa initiativ kommer inte bara att påverka den nuvarande trafikvolymen, utan de bör framför allt bidra till att främja användning av mindre förorenande fordon, vilket i sin tur bidrar till att minska de negativa effekterna av trafiken, såväl för människornas hälsa som för floran och faunan i dessa regioner, och dessutom möjliggöra en korsad finansiering, vilket jag också tog upp nyss.
Herr talman, som jag har betonat upprepade gånger anser vi att den modala återbalanseringen för transporten i Europa är en nyckelfaktor, inte bara för våra medborgares livskvalitet och ur miljöskyddssynpunkt, utan även för den ekonomiska utvecklingen, eftersom våra vägnät och transportknutpunkter kommer att kollapsa om vi inte genomför denna.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär. Jag antar att ledamoten anser att hon fått sin fråga besvarad.
Eftersom tiden för frågor till kommissionen har tagit slut, kommer frågorna 49-82 att besvaras skriftligen.
Jag förklarar frågestunden avslutad.
Staes har ordet för en ordningsfråga.

Staes
Herr talman! Jag har här framför mig en tidskrift eller åtminstone en tidningsartikel, och där står följande ord: "Jag är inte överens med antislaverikonferensen i Durban. Den främjar känslan av att vara offer hos människor som redan hyser föreställningen om att de drar det kortaste strået. Jag är inte tillfreds med hela denna Durbankonferens, bortsett från det sätt som Mellanöstern togs upp på. Att någon som Castro bejublades där visar att vi har att göra med ett antiväst-möte". Herr talman! Det är inte mina ord, utan orden har yttrats av en ledamot av Europeiska kommissionen. Vi kommer här inom kort att lyssna till en förklaring av Europeiska kommissionen och rådet om Durban. Jag skulle gärna vilja att kommissionen berättar för oss om den står bakom Bolkesteins uttalande till tidningen Volkskrant i Nederländerna eller inte.

Talmannen
Vi uppskattar er fantasi för att få med era ärenden i debatten, men vi måste faktiskt hålla oss till föredragningslistan.

Slutsatser från FN:s konferens om rasism
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden från rådet och kommissionen om slutsatserna från Förenta nationernas konferens om rasism.
Michel, ordförande för rådet, har ordet.

Michel
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag är glad att i dag få tillfälle att lämna en första sammanfattning av resultatet från den tredje världskonferensen mot rasism, rasdiskriminering, främlingshat och den intolerans som hör dit, en konferens som ägde rum i Durban den 31 augusti till den 8 september i år.
Konferensen i Durban kan betraktas som en framgång på flera sätt, trots den svåra politiska situation våra förhandlingar ägde rum i, och trots det faktum att denna konferens redan i förväg betraktades som ett misslyckande.
Låt oss börja med de konkreta resultaten: detta var den första FN-konferensen som ägnas åt kampen mot rasismen, och som ledde till att en politisk förklaring och ett handlingsprogram kunde antas enhälligt. Konferensen i Durban var framför allt ett tillfälle att förstärka denna grundläggande kamp mot rasistiska avarter, tendenser till diskriminering och intolerans, som dagligen är verklighet för miljoner människor, som alltför ofta är tysta offer när deras värdighet angrips.
Även om inga större framsteg har gjorts i de antagna texterna vad frågans kärnpunkt beträffar, så kommer en stark politisk vilja till att utrota rasismen till tydligt uttryck i det teoretiska övervägandet om bekämpning av rasism. Samtidigt uppmanar man till att genomföra ett imponerande antal konkreta åtgärder som syftar till en världsomfattande kamp mot detta gissel. Majoriteten av de 220 artiklarna i åtgärdsprogrammet består således av förebyggande åtgärder, utbildnings- och skyddsåtgärder som syftar till att utrota rasismen på alla nivåer, liksom av strategier som innebär en strävan efter fullständig och total jämlikhet för alla människor i världen.
Som exempel skall jag nämna ett par åtgärder som skall förstärka de nationella och regionala institutionerna för bekämpning av rasism och som skall uppmuntra dem att intensifiera sitt inbördes samarbete. Andra åtgärder skall främja uppfostran till respekt för de mänskliga rättigheterna, mentalitetsförändringar och icke-diskriminerande tillgång till undervisning. Ytterligare andra åtgärder ställer de politiska partiernas roll i förgrunden för att de skall utveckla interna uppförandekoder som förbjuder deras medlemmar att framföra offentliga förklaringar som hetsar till rasism.
Dessutom finns det också åtgärder som skall främja kampen mot rasism på arbetsplatserna. Åtgärdsprogrammet omfattar samtidigt ett antal lagstadgade, rättsliga, lagstiftningsmässiga och administrativa åtgärder som skall förebygga rasism och erbjuda skydd mot denna farsot. Tiden var för kort för att föra alla förhandlingar i hamn. Det gick således inte att avsluta diskussionerna om vissa viktiga punkter, som kastsystemet eller rasdiskriminering vid tillämpning av dödsstraffet.
Europeiska unionen lyckades dock att få med sådana viktiga ämnen som "the gender issue", ett bättre skydd för barn och kampen mot människohandeln, framför allt med kvinnor och barn, i alla definitiva texter. Jag skulle här också vilja betona de svårigheter som bottnar i användningen av begreppet "ras". I dag står det fast att varje teori som håller fast vid existensen av olika mänskliga raser är vetenskapligt felaktig. Europeiska unionen önskar att man inom språkbruket följer denna utveckling.
Unionen anser att användandet av begrepp som innesluter existensen av olika raser skall förebyggas. Vi vill här inte förneka den mänskliga rasens mångfald, utan betona dess enhetlighet och på så sätt bekämpa de nuvarande formerna av rasism som regelbundet stöder sig på påståenden av den typen. Men på grund av det starka motståndet från vissa stater kunde vi inte göra några påtagliga framsteg på det området. Europeiska unionen redogjorde för sin principiella ståndpunkt i det ämnet i ett sista uttalande, och det kommer också att tas med i rapporten från konferensen.
Vad strategierna beträffar kommer staterna att uppmanas att utarbeta en politik och en handlingsplan för att bekämpa rasismen och att genomföra åtgärdsprogrammet från Durban. De uppmanas också att fortsätta att samarbeta inom rättsliga internationella sammanhang, framför allt med kommittén om avskaffande av alla former av rasdiskriminering och FN:s kommissariat för mänskliga rättigheter som ansvarar för att följa upp genomförandet av de texter som antogs i Durban.
Den politiska omfattningen av kompromissen om orsakerna och ursprunget till rasismen är, det tror jag att jag kan påstå, en annan grundläggande framgång från konferensen i Durban.
Jag har precis som ni läst vissa uttalanden. Jag vill inte inleda någon polemik i frågan, men jag skulle ändå vilja säga följande när det gäller förlåt och ursäkter, som man förefaller förebrå dem som förhandlade i Durban - jag hörde till dem och jag erkänner att jag fick kämpa hårt för att få igenom denna text - jag skulle vilja säga att självfallet var inte vi i vår generation eller ens den föregående generationen aktörer vare sig i den alltför ofta urspårade koloniseringen, eller i slavväsendet, men till dem säger jag ändå detta: hur kan man nöja sig med att notera fakta, så banala som dessa, och vägra att i deras frånvaro ge rättvisa åt dem som fortfarande i dag bär på dåligt läkta ärr? Jag skulle vilja bemöta det som stått i pressen, för det handlar inte här om att inställsamt och naivt odla en känsla av orättvisa, nej det handlar om att i våra fäders namn erkänna att det onda som skedde var moraliskt diskutabelt, eller till och med klandervärt. Det handlar också om att säga till tidigare eller nuvarande offer att vi vet att vår historia inte alltid varit strålande och att vi med detta erkännande, i andras ställe självfallet, avser att erkänna att det fanns förmildrande omständigheter och att det därmed handlar om att föreslå ett verkligt partnerskap som bygger på ömsesidig respekt, långt ifrån förödmjukande förmyndarmentalitet och eländiga gester från en tillräcklig och övermätt beskyddarinna.
Jag ville därför återkomma en liten stund till detta resultat. Jag tror att resultatet från Durban innebär positiva framtidsutsikter för den fortsatta dialogen mellan nord och syd. Europeiska unionen har erkänt och fördömt det enorma lidande som orsakats av tidigare och nuvarande former av slaveri och människohandel, överallt där det har ägt rum, liksom kolonialismens mest förkastliga aspekter. Unionen har erkänt att slaveri och människohandel är ett brott mot mänskligheten och att de alltid borde ha varit det. Durban var därför ett tillfälle att möta vårt gemensamma förflutna: vissa såg det som en handling av beklagande, andra som en handling av ånger, och andra slutligen som en handling av ursäkt. Det som framför allt är viktigt, tror jag, är viljan att avsluta de mörkaste kapitlen i vår gemensamma historia för att kunna bygga en ny relation grundad på ömsesidig respekt, solidaritet och partnerskap. En uppmaning har lämnats att mer medel skall beviljas utvecklingsländernas initiativ, bl. a. det nya afrikanska initiativet.
Det finns en annan punkt som jag inte vill förbigå i tysthet. Durban var avslutningsvis en framgång i och med att medlemsstaterna i Europeiska unionen under hela förhandlingsprocessen förblev enade. En intensiv samordning genomfördes med stöd från rådets sekretariat, och de associerade länderna hölls hela tiden informerade. Det är detta nära samarbete som gjort det möjligt för ordförandeskapet att, med behörigt mandat från sina europeiska samarbetspartner, förhandla om känsliga kompromisser med företrädare för berörda geografiska grupper, liksom med ordföranden och generalsekreteraren för konferensen, fru Zouma respektive fru Robinson.
En regelbunden samordning med gruppen från väst gav också resultat. Europeiska unionen och dess gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik har gått stärkt ur Durbankonferensen. Durban bevisade att Europeiska unionen kan tala med en röst om den svåra men grundläggande frågan för mänsklighetens framtid: kampen mot rasismen och kampen för att den mänskliga värdigheten skall respekteras. Europeiska unionen har gjort sig gällande som en ofrånkomlig samtalspart och medlare. Unionen har lagt fram en bild av enhet och enhetlighet, förenat öppning med beslutsamhet, utifrån förhållandena. Det har stärkt dess trovärdighet, liksom dess ställning på det internationella planet. Den mycket stora flexibilitet och det öppna sinne som Europeiska unionen visade prov på i diskussionerna om Mellanöstern är ett bevis för detta. Förhandlingens tyngd vilade verkligen på Europeiska unionen huvudsakligen, efter att Förenta staterna och Israel gav sig av.
Fredsprocessens nystart i regionen är en av Europeiska unionens prioriteringar. Unionen ansåg emellertid att konferensen i Durban, som gällde kampen mot rasismen, inte var rätt forum för att behandla denna fråga. Eftersom de arabiska och islamiska länderna verkligen insisterade på att denna fråga skulle behandlas i Durban accepterade Europeiska unionen att aktivt delta i utarbetandet av en konsensustext, som lades fram av det sydafrikanska ordförandeskapet. Europeiska unionen kunde i denna text bibehålla de principer den anser som grundläggande, nämligen en balanserad text med en stark uppmaning till att återuppta förhandlingarna och upphöra med våldet, och uttryckte samtidigt sin oro inför den ökande antisemitismen och islamfobin i världen. Ett omnämnande av förintelsen behölls medan ekvationen "sionism är lika med rasism" försvann, vilket var ett villkor och en förutsättning.
Detta var vad vi uppnådde i Durban. Det handlar nu om att se framåt och genomföra de åtaganden vi universellt undertecknade i Sydafrika. Jag vill betona att alla måste få kännedom om den positiva omfattningen av denna konferens. Var och en av oss, särskilt staterna, måste nu ta itu med att lyfta fram den exemplariska framgången som Durbankonferensen innebar för Europeiska unionen. Jag tror därför att vi kan vara relativt nöjda.
Jag skulle bara vilja säga att man ännu bättre kan bedöma framgången med denna konferens om man för ett ögonblick tänker sig vad det skulle ha inneburit som budskap eller som negativt tecken om Durban inte lyckats. Jag tror att det i dagens situation säkerligen inte hade hjälpt. Jag tror därför att vi gjort vad vi skulle, vi gjorde exakt det som vi skulle, förefaller det mig, under extremt svåra förhållanden. Jag är mycket glad över att vi lyckades, för Europeiska unionens räkning och med kommissionens stöd, med stöd från rådet och med stöd från de femton medlemsstaterna, men också, och det är mycket viktigt, med stöd från de tretton kandidatländerna, att vi alltså lyckades rädda denna konferens. Om vi inte hade lyckats rädda konferensen tror jag att det skulle ha fått relativt negativa konsekvenser under lång tid.

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman, herr minister, mina damer och herrar! Konferensen i Durban innebar ett stort steg framåt i strävandena att skapa global enighet, global politisk samstämmighet i frågor som rör rasdiskriminering, rasism, främlingsfientlighet och intolerans. Jag vill till att börja med gratulera det belgiska ordförandeskapet men, eftersom det hela tiden är fråga om människor, i synnerhet biträdande premiärminister Michel, som spelade den ledande rollen vid denna konferens, där han lyckades bevara den inre sammanhållningen mellan medlemsstaterna, samtidigt som han tagit på sig den främsta bördan för att genomföra förhandlingarna på global nivå.
Jag skulle vilja tacka Europaparlamentet och dess delegation för deras mycket viktiga medverkan vid konferensen och för den viktiga roll de spelade under alla överläggningarna. Jag vill säga att kommissionen är nöjd med delegationens insatser och dess stöd till ordförandeskapet.
Jag skulle också vilja förklara för parlamentet och be om ursäkt för att jag inte personligen kunde närvara vid konferensen. Ett hälsoproblem i min familj bara tre dagar före konferensen gjorde det omöjligt för mig att resa dit.
Konferensen var synnerligen känsloladdad, tung och svår. När Förenta staterna lämnade konferensen i förtid, fick Europeiska unionen rollen som huvudtalare och kom i själva verket att bära den främsta bördan vid förhandlingarna. Jag anser att Europeiska unionen genom sin medverkan vid konferensen förbättrat sitt internationella anseende, eftersom man i en utomordentligt fientlig omgivning lyckades slutföra viktiga förhandlingar, samtidigt som man behöll sammanhållningen mellan medlemsstaterna men även lyckades bevara ett gott förhållande till och samarbete med kandidatländerna. Denna konferens kan förvisso anses som en framgång, i synnerhet om man jämför den med de tidigare försök som gjordes 1978 och 1983. Man framförde ett globalt budskap och framlade konkreta förslag i globalt samförstånd.
Vad man skulle kunna anmärka på är att man under den åtta dagar långa konferensen ständigt hade fel dagordning. Konferensens huvudsyfte var att komma fram till en modern definition av rasismen och åtgärder för att bekämpa den på global nivå. Och detta skulle ha varit den stora framgången för att ta itu med dagens problem. Dessa båda frågor hade ingen framskjuten plats på dagordningen.
De frågor som kom att dominera var i stället Mellanöstern och oförrätter i det förgångna. Man kan naturligtvis inte glömma det förgångna. Det är nödvändigt med ingående kunskaper om det förgångna, så att vi kan lära av tidigare misstag och undvika en upprepning av dem. Men när det förgångna fungerar som ett gift i relationerna, i samarbetet, i försöken att komma överens, i framtidsarbetet, då är det verkligen ett stort hinder. Under konferensen rådde det en fientlig atmosfär, såväl på regeringsnivå som i fråga om de icke-statliga organisationerna. Och jag måste tillstå att jag har sett texter med ett hatpräglat språk, som ingalunda kan bidra till försoning, till byggandet av en bro mellan staterna, en bro mellan framtiden och det förgångna. Ett sådant språk måste under alla omständigheter undvikas, i synnerhet vid internationella konferenser, där alla världens stater deltar.
Jag skulle i korthet vilja beröra frågan om de icke-statliga organisationerna. Europeiska kommissionen har konsekvent uttalat sig för de icke-statliga organisationernas deltagande i konferensen. Vi sätter särskilt stort värde på deras medverkan vid utformningen men också genomförandet av de politiska åtgärderna. Kommissionen har avsatt den betydande summan 3,7 miljoner euro för att stödja Förenta nationerna, närmare bestämt kommittén för mänskliga rättigheter, för att underlätta de icke-statliga organisationernas medverkan, i synnerhet organisationer från de länder som inte kunnat täcka deras kostnader. Jag måste säga att det råder tveksamhet om resultatet av deras medverkan, och jag tycker att man blev besviken över slutkommunikén, slutförklaringen från de icke-statliga organisationernas forum, vilken Mary Robinson vägrade att presentera, därför att den innehöll uttryck, som väcker gammalt agg till liv.
Det är naturligtvis viktigt att vi inte drar alla över en kam. Jag måste säga att de stora och viktiga icke-statliga organisationerna mot rasism, såsom Amnesty International och Human Watch, men också andra icke-statliga organisationer, uttryckte en avvikande mening och tog offentligt avstånd från de aggressiva och problematiska formuleringarna. Forumet kom nämligen tyvärr att domineras av mycket konkreta och speciella frågor. Jag har redan fått veta att vissa medlemsstater nu omprövar formerna för finansiering, och kommissionen avser naturligtvis att företa en liknande omprövning.
Herr talman, mina damer och herrar! Trots att många länder, av inrikespolitiska skäl, inte klarat av en mera omfattande medverkan vid Durbankonferensen, måste jag säga att man ändå lyckats åstadkomma en överenskommelse, som utgör grunden för vidare samarbete på global nivå. Det finns ett tydligt budskap, vilket också framhölls av ministern, om bekämpning av rasismen på global nivå, och naturligtvis har alla länder en skyldighet att anta nationella handlingsplaner, handlingsplaner som gäller lagstiftningen, villkoren för de politiska partierna, utbildningen, sysselsättningen, det sociala och kulturella livet.
Vi får emellertid inte slå oss till ro. Den senaste tidens händelser efter den 11 september har visat hur lätt och många gånger urskillningslöst rasismen och främlingsfientligheten kan blossa upp igen. Om vi har lärt oss någonting i Durban, så är det att vi måste undvika att stigmatisera kollektiv, etniska grupper, religiösa minoriteter. Vi kan inte lägga en kollektiv skuld på kollektiv av människor, utan vi bör i stället fördöma konkreta politiska åtgärder eller andra politiska ledningar, som bär ansvaret för politiska misstag.
Kommissionen kommer även i fortsättningen att satsa sina krafter på att bekämpa rasismen i samarbete med medlemsstaterna, och den kommer att följa en mycket ambitiös dagordning, som går ut på att genomföra, att införliva det paket med lagstiftning mot diskriminering som beslutades i fjol senast år 2003 i alla medlemsstaterna, att genomföra det speciella program mot diskriminering som redan satts igång. Kommissionen kommer även att stödja Europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet, med säte i Wien, så att det kan göra en aktiv och effektiv insats.

Cornillet
Herr talman, fru kommissionär, herr minister! Det är många som verkligen ifrågasatt nyttan av att kalla till Durbankonferensen. Det internationella samfundet måste ju existera och samlas för att diskutera, även om motsatta intressen ibland uppstår, och jag anser att det inte nödvändigtvis är en lösning att resa. Konferensen i Durban hade åtminstone förtjänsten att samla det internationella samfundet kring en fråga som onekligen oroar en mängd länder, eftersom denna farsot finns i hela världen, och inget land slipper undan en eller annan form av rasism eller diskriminering. Det var därför ett tillfälle att sammanfatta och ställa diagnos, och vad skulle diagnosen tjäna till om det inte fanns något botemedel?
Vad kunde vi förvänta oss av Durbankonferensen? Herr Michel! Jag vet ännu inte om den kommer att innebära en framgång på lång sikt. Vad vi vet är på vilket sätt den misslyckades, nämligen att det inte blev någon slutförklaring, någon bekräftelse på en världsomspännande strävan att bekämpa rasismen och finna lämpliga instrument för att göra det. Målsättningen i Durban var att upprätta en förteckning över en hel rad världsomspännande instrument, upprätta ett åtföljande dokument, utarbeta nya strategier för att bekämpa rasismen liksom handlingsprogram - som ni räknade upp, herr minister -, som staterna kan använda för att, beroende på subsidiariteten som är nyckeln i frågan, kunna kämpa mot rasismen och diskrimineringen.
Vilka lärdomar kan vi dra av detta? Det förefaller som om vi lyckats undvika tre blindskär.
Det första, som ni redan tagit upp, är självfallet Mellanösternfrågan. Varje förståndig människa vet mycket väl att det inte var i Durban som Mellanösternproblemet skulle ha lösts. Det förekom visserligen försök att göra detta till huvudfrågan. Jag tror att detta blindskär lyckligtvis kunde undvikas.
Det andra blindskäret gällde kompensationen. Det förelåg en verklig illvilja, för att inte säga fördärv, eftersom det fanns risk för att utvecklingsstödet skulle reduceras till en form av kompensation. Såsom Michel på ett så utmärkt sätt betonade är vi alla medvetna om vissas historiska betydelse på området. Vi måste verka för solidaritet mellan människor och inte en evig skuld som, i ekonomiska termer, till slut skulle upphöra, eftersom all beräknad kompensation självfallet till slut måste betalas förr eller senare.
Det tredje blindskäret gäller förteckningen över offer. Vissa hade velat upprätta en lista. Det gäller för oss, för romer och sinti, det gäller även för dalit. Risken med att upprätta en förteckning är att man självfallet sedan upprättar en hierarki mellan offren, och vissa kan då betraktas som mer offer än andra, vilket förefaller mig fullständigt improduktivt när det gäller rasism och diskriminering.
Förklaringen är egentligen godtagbar och jag skulle här helt officiellt vilja tacka Michel för den avgörande roll han spelat i sin egenskap av medlare, talesman, förklarare - om jag törs använda denna nybildning -, och ni betonade det lyckligtvis, Europa - och jag tror inte att det enbart har med Förenta staternas avresa att göra - kunde använda hela sin tyngd eftersom ni personligen engagerat er så mycket och Europa, det var inte bara femton länder, utan dessutom ytterligare tretton länder. Det var faktiskt en stor del av mänskligheten som funderade över denna fråga.
Såsom kommissionären nämnde gjorde de icke-statliga organisationerna delvis bort sig. Det innebär faktiskt att man måste ifrågasätta deras representativitet. Som väl var deltog inte grundläggande partner - som Amnesty International och Human Rights Watch - i den slutliga förklaringen, men vi måste kanske se över stödet som vi kan ge till de icke-statliga organisationerna eftersom de i stor utsträckning minst sagt avsade sig ansvaret därborta.
Vi är mycket uppmärksamma på den konkreta karaktären, herr minister. Europeiska unionen är kanske inte den som ligger mest efter när det gäller kampen mot rasism och diskriminering, men vi behöver fortfarande anstränga oss. Låt oss därför utnyttja de åtgärder vi kan genomföra bland de 225 artiklarna.
Avslutningsvis - och jag skall sluta med den punkten - vill jag bara betona hur olämplig representativiteten är i vårt parlament. Denna punkt kommer att återfinnas i den gemensamma resolutionen. Europeiska unionen företräds kort sagt av den tjänstgörande ordföranden, Europeiska gemenskapen företräds som observatör både av kommissionen och parlamentet. Här finns definitivt anledning till diskussion, för att Europaparlamentet skall kunna få en bättre ställning vid internationella konferenser, en annan plats än som observatör tillsammans med kommissionen. Denna punkt tar emellertid upp problemet med omförhandling av det institutionella avtalet av den 5 juli 2000. Förslaget återfinns i den gemensamma resolutionen som strax kommer att gå till omröstning här i parlamentet.

Moraes
Herr talman! Kärnpunkten i min politiska grupps inställning till Durbankonferensen är en förnyad beslutsamhet att bekämpa rasism och att upptäcka det som var positivt med denna konferens. Jag säger förnyad, för rasismen har i sina många former visat sig igen, med de tragiska händelserna i New York och Washington. Vi står nu inför faran att en förnyad våg av anti-islamism och antisemitism kommer att framträda om vi inte bekämpar rasismen och dess grundläggande orsaker.
Detta återspeglade denna konferens tragedi, eftersom jag kände det som om jag deltog vid två konferenser. En av dem var en historisk konferens där delegationer, som vår egen delegation från Europeiska unionen, var fast beslutna att påpeka att rasism är en mycket viktig människorättsfråga. Vi var fast beslutna att för första gången definiera rasism i dess många internationella former, oavsett om det är kastväsen, ett samtida slaveri, eller diskriminering av minoriteter inom vår egen europeiska union, eller för den delen kandidatländerna. Vi var fast beslutna att säga något om rasism, att visa att vi i Europeiska unionen med artikel 13 hade något att säga till resten av världen om hur vi såg på våra egna problem.
Ändå fanns det en andra konferens som jag deltog i, som var full av förvirring, av individuella nationella dagordningar, en beslutsamhet att inte definiera rasism i olika länder på grund av en förvirring om vad rasism var i dessa länder. Förvirringen uppstod kring den mycket missförstådda frågan om ersättning, och särskilt den mycket destruktiva frågan om sionism och problemen i Mellanöstern, överskuggade vår konferens.
Vi måste besluta oss för att den första konferensen, med de ideal som vi som delegation definierade för den, förnyas i kammaren i dag. Det kräver en enad front. Det kräver att vi inte bara säger att Durban var kaotiskt, och att vi därför kommer att lämna det så för evigt. I stället måste vi som en enad europeisk union, kommissionen, det belgiska ordförandeskapet - som gjorde ett utmärkt arbete - de som deltog vid konferensen och alla vi i kammaren som vill bekämpa rasism, ena oss för att gå tillbaka till den ursprungliga dagordningen. Denna ursprungliga dagordning är en dagordning som kanske förvirrar vissa enskilda länder, men åtgärdsprogrammet finns nu där. Det finns där för oss att utnyttja, och det finns där för att vi skall kunna göra något åt det. Frågan är inte om detta är ett misslyckande eller inte, det är om vi kan göra det till en framgång genom förnyad beslutsamhet inom denna kammare, för att återgå till åtgärdsprogrammet och göra framsteg.

Ludford
Jag håller med den tjänstgörande ordföranden och kommissionen om att konferensen kan beskrivas som en blandad framgång. Den fick dålig kritik i media - i vissa hänseenden med fog - men de som säger att det inte var värt att hålla en internationell konferens om rasism har fel. För första gången under 25 års försök, fastställdes internationella normer för mänskliga rättigheter för de som är utsatta för rasdiskriminering. Det är något att fira. Vi har en grund att bygga på för att bekämpa ett av de stora hoten mot frihet, säkerhet och rättvisa i världen, och i Europa.
Men det är sant att konferensen fick en dålig start. För det första med forumet för icke-statliga organisationer. Även om många av forumets sammanträden var mycket givande och verkligen inspirerande, togs de icke-statliga organisationernas röst över av de som förespråkade ersättning för slaveri och de som förde linjen att sionism är rasism. Dessa frågor dominerade också eller försökte att ta över regeringskonferensen. Det fanns många antisemitiska skymfer, med till exempel seriebilder som cirkulerade som kunde ha funnits med i Julius Streichers publikationer från 1930-talet. Det dokument som utarbetades vid forumet för icke-statliga organisationer var så dåligt att generalsekreteraren, Mary Robinson, inte kunde rekommendera det till regeringarna. Vissa icke-statliga organisationer, däribland Amnesty International, var tvungna att ta avstånd från det. Detta var en stor skam, eftersom så många människor hade rest till Durban med den seriösa avsikten att tala till världen om verkligt dagligt lidande. Jag minns särskilt en kvinna som talade om problemen med interna flyktingar i Kina. Det fanns också individer från många grupper som lider av enskild förföljelse, som romer och daliter, som ibland kallas kastlösa.
Det fanns onekligen en grad av cyniskt hyckleri som uppvisades av vissa stater som gömde sig bakom svartmålningen av Israel och Amerika, däribland vissa afrikanska länder med ett förfärligt förflutet med etnisk diskriminering eller överträdelser av de mänskliga rättigheterna, och arabländer som inte ville tala öppet om sin egen roll i slavhandeln. Denna brist på ärlighet förringade konferensen.
Åsikterna kan skilja sig åt om huruvida USA och Israel gjorde det rätta genom att inte närvara. Man kan säga att åtminstone Israels ståndpunkt var omöjlig. Men visst drev USA:s frånvaro fram Europeiska unionen i frontlinjen. Man kan fråga sig om EU var fullt förberedd för det. Men Europeiska unionen, som på ett beundransvärt sätt leddes av Michel, vilket har sagts, mötte denna utmaning. Jag måste särskilt hylla Michel, även om han är min liberala politiska kollega. Han kom dit för att stanna i två dagar och stannade i en vecka. Han uppvisade ett stort personligt engagemang för att se till att Europeiska unionen talade med en röst och en beslutsamhet - även om det ibland var med en dyster beslutsamhet - för att uppnå överenskommelser. Denna framgång blev en verklighet.
När det gällde Mellanöstern var det språk som man enades om, på det stora hela, väl avvägt. Jag anser också personligen att man hittade rätt läge i språket om slaveri när man nu talade om det som utgörande ett brott mot mänskligheten.
Det var tydligt att ersättning inte var den rätta vägen till gottgörelse att tala om. Det ironiska i situationen var att afroamerikaner skulle ansöka om ersättning, och inte afrikaner, vilka inte utsattes för slavhandel.
En av mina besvikelser i Durban var slutligen att med betoningen på internationell diplomati, snarare än på inhemska förhållanden i det förflutna, kämpade Europeiska unionen för att finna ett utrymme för att betona sina egna växande och allt starkare förtjänster när det gäller att bekämpa rasism. Det är synd att EU som sådant inte är representerat i FN-systemet, så att kommissionen och parlamentet endast är observatörer, även om den tjänstgörande ordföranden gjorde ett mycket bra jobb. Det var förstås synd att kommissionären var förhindrad att delta av familjeskäl. Vi måste finna ett sätt att stärka alla de europeiska institutionernas förmåga att fortsätta att inneha en ledande roll när det gäller internationella mänskliga rättigheter och arbete mot diskriminering.

Boumediene-Thiery
Herr talman, kära kolleger! Att delta i världskonferensen i Durban var viktigt för att högtidligt proklamera en förnyad allians mot diskrimineringen och för respekten för de mänskliga rättigheternas värdighet, men framför allt för att inleda en försoning, som är den enda vägen för att återskapa framtiden och freden. Denna konferens var, såsom ministern sade, uppenbar i sin målsättning, komplex i sin omfattning och nödvändig för att bygga framtiden. Parallellt hölls de icke-statliga organisationernas forum. Även om slutförklaringen kan förefalla överdriven är den bara ett tecken på, inte ett brytning, utan en stor mångfald bland de icke-statliga organisationerna. Man kan notera avsaknaden av de världsomfattande icke-statliga organisationerna, att icke-statliga organisationer när det gäller immigration i Europa i stort sett saknades. Endast antirasistiska och solidaritetskämpande icke-statliga organisationer var närvarande. Däremot kan man notera dynamiken i de internationella icke-statliga organisationerna i tvisten om makt, kravet på principer eller förstärkningen av en makt på plats, vilket ibland leder till lobbyarbete och till att de kallas frivilligt statliga organisationer. Men i denna mångfald finns ändå en viss logik, de mäktigas logik: å ena sidan från de rika utvecklade länderna, de forna kolonisatörerna, och å andra sidan från de fattiga länderna, de som tidigare styrdes, där makten fortfarande i dag inte är särskilt demokratisk, men alltför ofta välsignas av oss i norr.
Orden har en innebörd. Man måste kunna uttala orden för att finna en lösning. Den grundläggande frågan handlar om att definiera termer: slavväsende, kolonialism, rasism, folkmord, apartheid eller militärockupation. Alla dessa ord vittnar om dagliga katastrofer, som för övrigt är konsekvensen av diskrimineringar.
Man kan konstatera att den slutliga texten talar om ånger och beklagande, men man avstår från att be om ursäkt, och ännu mindre planera för gottgörelse, på nytt bekräfta folkens rätt att leva i fred och rättvisa, utan att hänvisa till internationell rätt. Man kan slutligen beklaga den minimalistiska slutförklaringen som syftar till att göra alla nöjda och samtidigt upprätthålla en viss balans. I förklaringen ifrågasätts inte bara dessa stora internationella mötens trovärdighet och effektivitet, man ställer också frågan om direkt demokrati, eftersom man faktiskt tar upp problemet med representativitet och gränserna för den delaktiga demokratin.
Ett sista klargörande när det gäller det som kallats konferensens gisslandrama. Vem tar vem som gisslan? Varför? I vilket intresse? Låt oss komma ihåg att Förenta staterna inte ville delta i detta möte, att de ofta hotat med att dra sig ur. De icke-statliga organisationernas förklaring, hur hård den än är, var en bra förevändning för att undvika frågor som rör stora intressen som man inte vill ta upp, såsom gottgörelsen. Flera stater, även europeiska, var i hemlighet lättade över att konferensen fokuserade på frågan om Mellanöstern, vilket gjorde att de smidigt kunde undvika frågan om ursäkter och skjuta upp frågan om behandling av kolonialskulden. Låt oss inte glömma att rika länder i norr har byggt sin framgång på slavhantering och erövring av kolonier, och att de inte alla är beredda att fullt ut erkänna eller gottgöra brott som begåtts i det förflutna.
Dessa frågor om diskriminering av kvinnor, barn, homosexuella, invandrare samt upprätthållandet av det moderna slaveriet berör för övrigt fortfarande ett stort antal länder, som fortsätter att bedriva en repressionspolitik och vägrar att sätta sig på de anklagades bänk. Denna makt upprätthålls fortfarande alltför ofta och man föredrar också att fokusera på en fråga, såsom den om Mellanöstern, där man kan hålla god min snarare än att redogöra för situationen för de mänskliga rättigheterna i sitt land.
Det viktigaste med denna konferens uppnåddes emellertid, nu återstår att önska sig en verklig uppföljning som gör det möjligt att inrätta och konkretisera projekt, riktlinjer och handlingsprogram som syftar till att förebygga och utrota diskriminerande situationer och se till att våra vackra tal äntligen blir verklighet.

Sylla
Fru kommissionär, herr talman! Slutförklaringen och åtgärdsprogrammet som antogs i Durban var bara möjligt tack vare Europeiska unionens konstruktiva och grundläggande roll och den diplomatiska talangen, tillsammans med förmågan till syntes, för att inte tala om en naturlig gåva hos den belgiske ministern Louis Michel, när det gäller dialektiken. Jag tror att Europeiska unionen verkligen spelat en viktig roll, och man kan bara glädjas åt det arbete som utförts. Men jag beklagar att ingen kommissionär var närvarande, trots ursäkterna från kommissionären, som jag godtar. Jag tycker att en kommissionär skulle ha kunnat företräda er där. Jag beklagar också att så få företrädare för de industrialiserade länderna var närvarande, och jag tror att det av ett stort antal länder tolkades som bristande intresse för konferensen. Kanske hade deras närvaro gjort att den amerikanska och israeliska delegationen inte gett sig av. Det är desto mer beklagligt som det rasistiska våldet och anslutningen till en populistisk och människofientlig röst ökat i Europa de senaste åren, för att inte tala om FPÖ och Haider i Österrike. I och med att detta tomrum fanns kunde andra politiska krafter, förklädda till icke-statliga organisationer, ta sig in. Även om den stora majoriteten icke-statliga organisationer spelade en avgörande roll när det gällde att förbereda konferensen, de var en förslagsmakt som ställde krav, är jag inte överens med Boumediene-Thiery när hon förringar det som skett. För ett litet antal icke-statliga organisationer roade sig med att blanda ihop sionism och rasism och, ännu värre, lät texter och skrifter cirkulera, och jag hade tillfälle att visa dem för Michel, där de mycket tydligt berömde förtjänsterna med Shoah. Och det kan man här i kammaren inte förringa. Dessa icke-statliga organisationer eller så kallade icke-statliga organisationer, pseudo-icke-statliga organisationer, var inte där för att försvara palestinierna, eller för att försvara antirasisterna, de var inte ens där för freden mellan israeler och palestinier. Jag tycker det är bra att man i slutförklaringen erkänner palestiniernas rätt att förfoga över mark och att man samtidigt förnekar all sammanblandning mellan sionister och rasister, såsom skedde i Durban.
Fru talman! Det leder mig faktiskt till att, precis som ni, kräva att vi inför en kommande konferens vet exakt vilka dessa icke-statliga organisationer är, vilken målsättning de har och hur de finansieras. Det alltför stora antalet deltagare i vissa delegationer gör att jag undrar över deras finansiering. Men konferensen har framför allt gjort det möjligt att bedöma betydelsen av vissa krav. Och här har jag invändningar mot uttalandena från mina kolleger Cornillet och Ludford. Jag anser att erkännandet av slaveriet och slavhandeln som brott mot mänskligheten stod i centrum för konferensen, vilket var så mycket bättre, och det är bara rättvist att erkänna att 350 år av total fattigdom, razzior, deportationer och förödmjukelser erkänns som ett brott mot mänskligheten. Det är det minsta man kunde ha gjort vid denna konferens. Och i likhet med Frankrike skulle jag önska att samtliga länder och forna kolonialmakter erkänner, eller låter sina nationella parlament erkänna, slaveri och slavhandel som ett brott mot mänskligheten. För egen del är jag fortsatt tveksam. Såsom Michel också sade, tror jag, när det gäller den ekonomiska gottgörelsen, framför allt när man vet att det bakom dessa berättigade krav från afroamerikanerna döljer sig mäktiga lobbyer av amerikanska advokater. Följaktligen föreligger det faktiskt konsensus om att den kontinent som lidit värst av slaveriet och kolonisationen kan hjälpas genom att skulden avskrivs, genom en voluntaristisk och brådskande politik för att bekämpa aids och analfabetism. Vi är åtminstone skyldiga den afrikanska kontinenten detta. Det finns dessutom - och det sade Michel också - värdiga motparter, som förbinder sig att genom det nya afrikanska initiativet styra på ett bra sätt. Det är därför dags att passa på tillfället med detta krav, ge dem ett konkret svar och sätta sig ned kring bordet.
Jag beklagar slutligen att man inte nämnt dödsstraffet i Förenta staterna, och Förenta staterna gav sig av delvis just för att de inte ville att man skulle tala om rasism i deras i eget land. Jag beklagar att man inte talat om diskriminering på grund av sexuell läggning. Jag beklagar att man inte talat om begreppet kaster, och jag beklagar att förklaringen inte är tvingande.
Europeiska unionens uppgift är nu att vara uppmärksam, för det första på användningen av ny teknik, som Internet, som driver fram anstiftan till rashat, att påskynda införandet av artikel 13, att i våra handböcker och historieböcker lära ut vad utrotningen av Amerikas indianer var, vad slaveri, kolonialism och Shoah var, men också massakrerna i Sabra och Chatila. Rasismen och antisemitismen har en sak gemensamt med terrorismen, tror jag. Det finns dels de som begår handlingen, dels de som bidrar till dem med ideologiska vapen. Där måste vi också bekämpa sådana organisationer som Vlaams Blok, Nationella fronten, FPÖ och andra, som ideologiskt beväpnar människor som skrider till handling och som slutligen angriper människors fysiska integritet. Även här har vi ett ansvar.

Andrews
Herr talman! Resolutionen från världskonferensen mot rasism som ägde rum i Durban är inte direkt vad många hade hoppats på. Jag beklagar att den amerikanska delegationen drog sig ur. Det var verkligen inte särskilt smickrande för USA med tanke på dess eget förflutna med rasism inom landet. Denna kompromissresolution gör det mycket tydligt att mycket mer behöver göras, särskilt i förhållande till vår förståelse av andra kulturer och religioner. Som jag har sagt många gånger har islam på många sätt svartmålats, till största delen av människor som inte vet något om den.
Durban var inte ett misslyckande, men det var inte heller någon stor framgång; men konferensen lade återigen betoningen på den tvingande nödvändigheten av att göra rasism till ett brott, något som jag har efterlyst många gånger i denna kammare. Den bidrog till att åter fästa regeringarnas uppmärksamhet på frågor om rasism, som till stor del bygger på okunskap och en rädsla för det okända. De europeiska regeringarna har ett ansvar att visa ledarskap inom området för rasism och främlingsfientlighet, och politiker och ledare för medborgarna underlåter att ta upp frågan om rasism i deras egna samfund. De uppvisar feghet och en brist på mod när det gäller att hantera denna särskilda fråga. Vi har en lång väg att gå inom Europeiska unionen, men vi har i alla fall gjort en rimlig start i Durban. De som deltog vid konferensen i Durban förtjänar stort beröm.
I resolutionen nämns åtgärder mot anti-islamism, vilka jag stöder förbehållslöst. Jag vill återigen påpeka här i denna kammare att jag är en vän till islam. Muslimer över hela världen har förbehållslöst fördömt dessa terroristattentat. Vi måste alla se till att det under inga omständigheter sker något slags bakslag mot de muslimska samfunden inom vår union. Dessa terroristdåd utfördes inte på islams vägnar. De var helt enkelt brutala terroristdåd av en överlagd och beslutsam karaktär. Låt mig bara påminna kammaren om att ingen religion - eller politisk rörelse för den delen - saknar fundamentalister.

Cappato
Herr talman! Även jag vill framför allt tacka minister Michel, rådets nuvarande ordförande, för det verkar som om den uthållighet och energi med vilken man har försökt att undvika ett resultat som skulle ha varit skamligt och som var på väg att bli en realitet under konferensen, i första hand kan tillskrivas hans insatser.
Jag anser att delegationerna från Förenta staterna och Israel gjorde rätt i att lämna konferensen, liksom jag tror att ni gjorde rätt, herr rådsordförande, i att stanna kvar för att uppnå slutresultatet, för i själva verket strider dessa båda saker inte mot varandra.
Jag tror det israeliska och amerikanska valet fyllde den funktionen att det visade för den allmänna världsopinionen vad som var på väg att hända, dvs. att en grupp av länder, till största delen icke-demokratiska och som inte alls respekterar sina befolkningar, utnyttjade konferensen för att ta ställning i frågor som rör internationell politik.
Det är av den anledningen jag håller med det mesta av vad mina kolleger har sagt: den farligaste och mest spridda formen av rasism i dag, även i länder som är medlemmar av Europeiska unionen, utgörs av övertygelsen att demokratin och rättsstaten inte är positiva företeelser för vissa folk på vår jord, utan att de bara är bra för Europa, Västvärlden och Förenta nationerna, och att de inte bör exporteras och strikt tillämpas även i andra länder.
Bilden av diktaturer som förtrycker sina egna folk, människor av den egna rasen och det egna blodet, av diktaturer och deras företrädare som tillåter sig att i Förenta nationerna ge lektioner i antirasism, utgör i själva verket en gräns för vad det internationella samfundet kan tillåta.
Allt detta är oacceptabelt och jag tror att den amerikanska och israeliska delegationens val och envisheten från framför allt minister Michels sida, men även från rådet i dess helhet, underströk detta.
Låt mig avsluta genom att ansluta mig till dem som begär att vi nu måste tillsätta en utredning för att undersöka de icke-statliga organisationernas ansvar - och det är självklart att inte alla får buntas ihop utan åtskillnad - för utan tvekan existerar detta ansvar och det måste definieras av Europeiska kommissionen, även mot bakgrund av den generositet som visats av Europeiska unionen.

Gorostiaga Atxalandabaso
Herr talman! Världskonferensen mot rasism, i kombination med det FN-stödda internationella årtiondet för världens ursprungsfolk, har varit ett unikt tillfälle att betrakta de utmaningar och faror som dessa människor och alla statslösa nationer står inför.
Jag kan tyvärr inte hålla med om den optimistiska åsikt som Michel lade fram, även om jag villigt medger att han spelade en mycket viktig roll. Jag befann mig i Durban vid detta särskilda tillfälle, så jag kan ge kammaren bevis på att ett mycket lömskt hot mot ursprungsfolken löper genom förslaget till föredragningslista för toppmötet i Durban, i vilken det i punkt 27 anges: "Användningen av termen 'ursprungsfolk' vid världskonferensen mot rasism... kan inte tolkas som att den har några följder när det gäller rättigheter enligt internationell rätt". Med hjälp av denna punkt försökte FN:s toppmöte utestänga alla dessa människor från den rätt till självbestämmande som erkänns av FN självt och i internationella avtal. Som svar på en sådan otillåtlig diskriminering och intolerans, fördömde man vid forumet för icke-statliga organisationer i Durban mycket starkt nykolonialisternas nya uttryck, som på lång sikt kommer att leda till att dessa sårbara folks kulturer och civilisationer decimeras. Denna lömska åtgärd förbereddes vid konferensen mot rasism med tanke på framtiden. Den blickar framåt, och inte bakåt.
Som det tydligt anges i de icke-statliga organisationernas slutliga förklaring, ligger strukturell rasism i det förflutna, aktuella manifestationer av nykolonialism samt förnekandet av den grundläggande rätten till självbestämmande till grund för ursprungsfolkens lidande.

Van Hecke, Johan
Herr talman! Sällan har en FN-konferens varit så väl menad och så dåligt förstådd som Durban. Jag tror att det till en del har att göra med de mindre goda förberedelserna. Diplomater och tjänstemän borde ha kommit längre, tror jag, med att uppnå samförstånd i förväg. Det skulle ha besparat världssamfundet mycket pengar, mycket tid och många genanta uppträden. Det var särskilt olyckligt att ett antal delegationer gick sin väg, för oavsett vilka befogade skäl de än hade så har de som går sin väg alltid fel. Mot den bakgrunden var det desto mer förvånande att det ändå gick att få fram en bra slutförklaring tack vare Louis Michels envishet; så känner vi honom i Belgien och så känner världen honom nu också.
Det är en slutförklaring som omfattar ett antal viktiga bestämmelser som kan förändra livet för hundratusentals, miljontals människor på ett genomgripande sätt om de tillämpas. Regeringar uppmanas att låta minoriteter få rätt att använda sitt eget språk, att utöva sin egen kultur och bekänna sin egen religion, att agera mot polismyndigheter som beter sig rasistiskt och att anpassa sina rättssystem så att de inte är diskriminerande mot vissa grupper. Romer- och zigenarbarn måste få lika undervisning. På det migrationspolitiska området får det inte förekomma någon diskriminering på grund av ras. Även bestämmelserna om Mellanöstern är bra och balanserade, där såväl rätten till en oberoende stat för palestinierna som Israels säkerhet betonas. Och äntligen, två århundraden efter de faktiska händelserna, har Europa bett om ursäkt för slavhandeln. Men låt oss inte glömma bort att minst tio miljoner afrikaner transporterades till Amerika i vad som är den största påtvingade folkvandringen i mänsklighetens historia. Ytterligare några miljoner omkom under slavjakten eller på ett av de beryktade lastfartygen.
Kommissionär Bolkesteins uttalanden i en nederländsk tidning i helgen är därför helt malplacerade. "Jag är inte nöjd med de ursäkter som uttalades av FN-konferensen i Durban," sade han: "Jag har själv aldrig haft en slav, varför skulle jag då behöva be om ursäkt?" Den sortens uttalanden, herr talman, tyder på en västerländsk arrogans som inte beaktar det faktum att den amerikanska välfärden delvis har byggts upp genom slavars arbete och att den europeiska välfärden delvis har byggts upp med råvarorna från de tidigare kolonierna.
Får detta vara ett alibi för regeringar i utvecklingsländer för att komma undan sitt ansvar och skjuta över all skuld på det förflutna? Nej, ingalunda. Men innan vi börjar undervisa andra om vad civilisation är måste vi ha den intellektuella ärligheten att beskriva detta kapitel i vår historia som det var. Ett brott mot mänskligheten.

Sauquillo Pérez del Arco
Förenta nationernas konferens om rasism är särskilt relevant under dessa upprörda förhållanden, när man talar och agerar med blodspillan i namn av en sammandrabbning mellan civilisationer. Vi bevittnar väpnade konflikter som har sitt ursprung och sitt stöd i rasmotsättningar eller etniska motsättningar och vi lyssnar bestört till uttalanden som är omöjliga att godta på grund av sitt innehåll och sin grund, om att vissa civilisationer är överlägsna andra.
Jag vill därför särskilt gratulera ministerrådets tjänstgörande ordförande, Louis Michel, till hans utslagsgivande ansträngningar för den slutliga framgången i konferensen i Durban, som jag deltog i å parlamentets vägnar. Hans agerande gjort klart inför världen att Europeiska unionen intar en orubblig ståndpunkt mot rasism och främlingsfientliga attityder.
Utan att bortse från de sociala, politiska och ekonomiska problem som rasdiskriminering orsakar i Europa, vill jag koncentrera mig på en aspekt - utvecklingsperspektivet - som har glömts bort en aning i förvirringen efter de senaste händelserna och även under konferensen, med anledning av konflikten i Mellanöstern och de allvarliga händelser som inträffade där, som till exempel erkännandet av de lidanden som har orsakats av Europa i det förflutna och den ondska som kommer ur slaveri och slavhandel, som vi i dag anser vara ett brott mot mänskligheten.
De flesta av de etniska konflikter som medför tusentals offer och beklagansvärda humanitära förhållanden äger rum i utvecklingsländer, huvudsakligen i Afrika. Om konferensen skall leda till positiva resultat beror på om vi nu kan genomföra det som vi kom fram till där.
I denna resolution begär vi att kommissionen skall ge ekonomiskt stöd till utvecklingsländernas administrationer för att inleda nationella handlingsplaner för att avskaffa alla former av diskriminering, precis som man kom överens om vid konferensen. Vi begär att man inrättar forum och provinsiella och regionala observationspunkter i Afrika.
Vi begär även stöd från Förenta nationerna, så att dessa länder skall kunna följa upp och genomföra resultaten från Durban, och att kampen mot rasismen finns kvar på den internationella dagordningen tills rasismen har utrotats.
Jag anser det vara viktigt att vi fortsätter att arbeta för att punkterna i förklaringen genomförs.
Naturligtvis borde Förenta staterna inte ha lämnat konferensen, men det var inte första gången de gjorde på det viset, de hade redan gjort samma sak vid tidigare tillfällen, och därför hade detta inte så stor betydelse. Det viktiga är att vi i Europaparlamentet är kapabla till att enhälligt och kraftfullt upprepa vårt budskap inför journalisterna, inför kommunikationsmedierna, mot rasismen och för jämställdhet och integrering.

Maes
Talmannen och rådets tjänstgörande ordförande och kommissionären får ursäkta mig, för på en minut kan en människa inte säga så mycket. Men stora ansträngningar leder inte heller nödvändigtvis till viktiga resultat. En brist på ansträngningar kan däremot leda till katastrofer.
Därför gratulerar jag rådets ordförande till hans ansträngningar i Durban. Det förefaller som om våra kommissionärer ibland ser till en annan konferens när Bolkestein säger att en sådan konferens främjar känslan av att vara offer hos människor som redan hyser föreställningen om att de drar det kortaste strået. Det är naturligtvis synd.
Fru Diamantopoulou! Ni säger att denna konferens egentligen hade ett fientligt klimat. Det är desto viktigare att vi är väl medvetna om att latent rasism och latent fientlighet alltid finns närvarande i människan och att man måste se upp noga så att en föreställning om identitet, och jag vet vad jag talar om, för i våra grupper är det mycket viktigt, inte börjar spåra ur.
Från och med det ögonblick då identitet blir till en föreställning om mervärde och om underskattning av andra och man börjar inskärpa den känslan hos en hel grupp och överför den till andra grupper, då får man etniska och rasistiska spänningar. Detta kan leda till stora konflikter. Jag beklagar, men vi kan inte säga att det inte är fallet i Europa. Se på framgången för de rasistiska partierna i vissa av våra länder. Se på konflikterna på Balkan. Se på vilka spänningar som finns i kandidatländerna.
Vi måste arbeta med detta med mycket tålamod och stor beslutsamhet. Kanske är Durban en början. Det var säkert inte slutet, för det stora arbetet kommer vi att behöva göra i våra egna gemenskaper.

Pirker
Herr talman, fru kommissionär, herr rådsordförande! Jag anser att det är mycket positivt att denna konferens ägde rum i Durban, att omfattande diskussioner ägde rum, att man författade en resolution och att man drog slutsatser. Det jag ibland saknar i denna diskussion är att man blickar alltför lite in i framtiden, att man överväger för få konkreta åtgärder om hur man kan förebygga rasism, så att den eventuellt inte alls uppstår. Jag vill här kräva att just Europeiska unionen föregår med gott exempel, och jag vill här, eftersom det är dagsaktuellt, visa på två områden, där vi skulle kunna göra det konkret, nämligen asyl- och invandringspolitiken.
Om vi faktiskt lyckas med det som vi föresätter oss, nämligen att genomföra en enhetlig asylpolitik med miniminormer, där det tas säkra och snabba beslut, då har vi inte längre den situation som vi för närvarande påträffar, med getton, där asylsökande måste vänta i flera år, acceptera illegalt arbete, och där en utestängning sker. Snabba beslut leder till snabba hjälpåtgärder och snabb integration av dem som erkänns som flyktingar, och förhindrar den utestängning, som för närvarande sker. Detta skulle vara att förebygga rasism!
Jag önskar mig framsteg även inom invandringspolitiken. Om medlemsstaterna i enlighet med sina möjligheter, och under förutsättning att det finns arbete, bostäder och skolutbildning, tar in medborgare från tredjeland och erbjuder hjälp till integration, så är det åter en åtgärd mot utestängning, mot diskriminering och för integration, och jag tror att vi bör ta itu med sådana konkreta åtgärder för att faktiskt kunna bli framgångsrika när det gäller att förebygga rasism och diskriminering. Det är en möjlighet för Europeiska unionen!
(Applåder)

Ceyhun
Herr talman, fru kommissionär, herr minister! Världskonferensen mot rasism i Durban överskuggades redan från början av en politisk diskrimineringsstrategi. Arabiska stater försökte beskylla Israel för rasism. De ville därmed göra den arabiska världen till offer för en israelisk rasism, som sedan skulle fördömas på konferensen. Det var en nedrig strategi. De försökte att instrumentalisera denna viktiga konferens. En grundlig uppgörelse med hjälp av denna strategi och med hela konferensen misslyckades dock på grund av de fruktansvärda händelserna den 11 september.
Nu har vi en situation, där hela den arabiska världen löper risk att själv ställas vid den rasistiska skampålen. Risken finns att alla människor av arabiskt ursprung eller från den islamiska kulturkretsen anklagas för de dåd som begåtts av en liten terroristgrupp. Det kan ske öppet och våldsamt. Det finns tyvärr redan exempel på det. Men det kan också ske förstulet genom ett grundläggande misstroende. I samtliga fall handlar det om ett smygande gift, som sipprar in i vårt öppna samhälle och belastar det.
Det skulle vara en seger för terroristerna. Låt oss därför se till att det inte sker! Låt oss inte följa det dåliga exempel som överskuggade konferensen i Durban. Just vi ledamöter i Europaparlamentet måste akta oss för att förhastat stuva in människor i ett fack på grund av deras nationalitet och religion. Låt oss vara en förebild! Låt oss även i fortsättningen vara öppna och toleranta. Men terroristerna skall inte bedra sig: De kommer att förföljas med all hårdhet, och utan man ser till deras ras eller religion. Vi kan här göra något mot rasismen. Låt oss handla på lämpligt sätt och statuera ett exempel. Det är mycket mera värt än alla konferenser i världen! Just när vi nu efter Durban genomför denna debatt, bör det också fastslås!

Stenzel
Herr talman! Europeiska unionen har ett särskilt ansvar när det gäller att bekämpa rasism och rasdiskriminering. Det åtgärdsprogram som antogs i Durban den 8 september är ett viktigt budskap och ett bidrag till medvetandegörandet i kampen mot rasism och främlingsfientlighet. Det är positivt att denna konferens till slut ändå kunde enas om en gemensam förklaring.
Trots massiva försök, inte från alla men från många icke-statliga organisationers sida, och även från flera stater, att ändra syftet med denna konferens till ett forum som ensidigt fördömde Israel och ta frågan om slaveri och kolonialism till anledning för kompensationsbetalningar, kan det dock bedömas som en framgång att sådana extrema ståndpunkter undveks i det slutliga dokumentet och att det överhuvud taget kom till stånd.
Man måste dock i efterhand undra och överväga om det storartade stödet, till ett belopp om 3,7 miljoner euro, från de icke-statliga organisationernas sida, som jag i princip anser vara riktigt, alltid har flutit in i rätt kanaler via Europeiska unionen, och detta desto mer som agitatoriska propagandistiska argument som att sionism kan jämställas med rasism, ju också hör till den politiska vokabulären från flera stater, exempelvis Syrien.
Tre dagar efter konferensen i Durban inträffade den hittills största terroristattacken mot den civiliserade världen. Ingen mindre än den egyptiske statspresidenten Mubarak har påpekat att just frågor om de mänskliga rättigheterna ofta missbrukas av terroristorganisationer, för att bygga upp deras internationella nät. Men väl att märka: Mänskliga rättigheter, kamp mot rasdiskriminering och främlingsfientlighet är odelbara och har en global betydelse. Ingen är osårbar gentemot detta, som de etniska konflikterna på Balkan visar, och även de senaste tragiska händelserna i Nordirland.
Handlingsplanen från Durban är ett viktigt dokument för alla stater, men även för Europeiska unionen i sin helhet, som i detta sammanhang, framför allt också inom ramen för Förenta nationerna, har ett stort ansvar. Jag önskar att denna roll som EU har också blir mer synlig!

Karamanou
Herr talman! Diskussionen om resultaten från FN:s konferens om rasism får i dag en speciell aktualitet efter de tragiska händelserna den 11 september. Tyvärr verkar det samtidigt med den globala mobiliseringen för att bekämpa terrorismen åter blossa upp främlingsfientliga tendenser, vilket tidigare påpekades av Diamantopoulou, men också tendenser att demonisera hela befolkningsgrupper, främst i muslimska och arabiska länder. Majoriteten av befolkningen i Holland, dvs. 62 procent i ett land med lång demokratisk tradition, anser, enligt uppgifter i internationell press, att terrorattackerna i New York och Washington skapar allvarliga problem för den sociala integreringen av de muslimska folkgrupperna i Holland. Samtidigt kräver man i Tyskland en revidering av de lagar som reglerar de religiösa organisationernas verksamhet. I Storbritannien utsattes en nittonårig muslimsk kvinna och en taxichaufför för några dagar sedan för oprovocerat våld. Under förmiddagens debatt om asyl och immigration var det många parlamentsledamöter i den här kammaren som gav uttryck för antimuslimska åsikter.
Dessa företeelser är ytterst oroväckande. Europas erfarenheter av de fruktansvärda krigen under nittonhundratalet har tydligt visat vilka risker rasism, främlingsfientlighet och nationalism innebär för freden och demokratin men också för den mänskliga värdigheten. I ljuset av den senaste tidens händelser är det Europeiska unionens och medlemsländernas skyldighet att ytterligare stärka de rättsliga instrument mot rasism som man förfogar över, men också att ta initiativ på global nivå för att minska klyftan mellan länderna och att bannlysa våld som lösning på konflikter, vilka de än är. Bekämpningen av terrorismen och skipandet av rättvisa bör absolut inte leda till ett ifrågasättande av våra demokratiska institutioner och av respekten för de grundläggande mänskliga fri- och rättigheterna.
Avslutningsvis skulle jag vilja gratulera Michel, men också hela den europeiska delegationen till deras insatser för att FN-konferensen i Durban skulle bli framgångsrik.

Korhola
Herr talman! Rasism är en fråga som det råder stor kulturell enighet om: det är fel. Ingen vill göra sig skyldig till rasism, det hör till de starka och laddade ord med vilka man förutom att kämpa mot orättvisor, alldeles uppenbart även kan slå och stämpla.
Den alternativa förklaring som föregick konferensen om rasism arrangerad av forumet för icke-statliga organisationer, där man anklagade Israel för rasism - utan att samtidigt fördöma antisemitism - gav upphov till ett snedvridet utgångsläge för FN:s konferens. Vi har även här i Europaparlamentet med egna ögon sett hur antisemitismen syns som oförtäckt rasism i palestinska läroböcker. Tonen i diskussionen var obefogad för Israels del, när man beaktar landets historia och fientligt inställda staters tydliga vilja att förneka Israels rätt att över huvud taget existera. Jag förnekar verkligen inte palestiniernas problem och upplevda orättvisor, de måste rättas till. Men lösningen uppstår inte genom att man fördunklar fakta i en eller annan riktning.
Det är tragikomiskt att man, samtidigt som man fördömer diskriminering, själv gör sig skyldig därtill. Denna orimlighet skadade tyvärr de icke-statliga organisationernas trovärdighet och undergrävde betydelsen av konferensen om rasism. Som vän av medborgarsamhället och icke-statliga organisationer beklagar jag detta djupt: på grund av obetänksamhet försvagande man sin egen trovärdighet och sina verksamhetsbetingelser. Jag sätter stort värde på att de mest ansedda människorättsorganisationerna såsom Amnesty International och Human Rights Watch omedelbart tog avstånd från texten som antagits vid de icke-statliga organisationernas konferens. Samtidigt vill jag tacka företrädaren för ordförandelandet Belgien, i vars yttrande för EU:s del med rätta betonades att konflikten i Mellanöstern är av politisk natur och överhuvudtaget inte skall behandlas på en konferens om rasism.
Vad hade man då haft orsak att diskutera? Vad kördes över i politiseringen? Enligt Amnesty var det många kritiska frågor såsom till exempel bemötandet av flyktingar, människohandel, förtrycket i samband med kastindelning eller romernas rättigheter, vilka hotade att bli utan uppmärksamhet. Och tyvärr gick det också så. De kastlösa i Indien försökte till exempel starkt föra fram sin nöd vid medborgarorganisationernas forum om rasism. De anser att diskrimineringen av kastlösa är dold apartheid.

Sousa Pinto
Herr talman! Konferensen i Durban var ett viktigt ögonblick för att angripa fenomenen rasism och främlingsfientlighet, och kom med ett klart och kraftfullt budskap vars behov och angelägenhet är odiskutabelt aktuella. 1900-talet fick se de mest fruktansvärda brott begås utifrån rasistiska doktriner, och det är lämpligt att komma ihåg att detta skedde i Europa, i vars civilisation de stora förklaringarna om rättigheter föddes.
Men konferensen i Durban var mycket mer än att rapa upp en inlärd läxa. Durban påminde om den moderna världens uppenbara oförmåga att utrota rasismen och främlingsfientligheten i sina länder, vilken även i Europa fortsätter att skörda offer och att ge upphov till våldsamma konflikter. Tyvärr gav vissa efter för en manikeistisk och ohistorisk syn som på ett oproportionerligt och förenklat sätt lägger ansvaret för all ondska och förtryck som hör ihop med rasism på Europa såsom slaveriet.
Europa förnekar inte varken de ljusa eller mörka sidorna av sin historia. Men vi kan inte tolerera grova manipulationer. Europa kan inte acceptera att historien blir föremål för en skrivning där det förflutna placeras på de anklagades bänk, så att den oskyldiga eller nutida bedömningen döljer det nuvarande ansvaret för att det föraktliga och anakronistiska slaveriet fortfarande består och framför allt kränkningen av de grundläggande rättigheterna.
Att bedöma historien med nutidens perspektiv är en skadlig övning i demagogi som förenklar det komplicerade och med detta kränker sanningen. Manikeismen tenderar att segregera fanatismen och mobilisera alla slags korsfarare som tolkar historien som en lång kamp mellan det goda och det onda. Fanatikern har per definition inga samtalspartner, bara fiender. Historien är inte en samling brott och civilskadestånd i den gällande lagstiftningen. Vi förkastar denna meningslösa exercis.
Europeiska unionens politiska ansvar för att hävda mänsklighetens universella värden är både internt och internationellt, eftersom det är inneboende i det mest intima existensberättigandet i vårt gemensamma projekt. Vårt kollektiva europeiska ansvar uttrycks i det reservationslösa bekräftandet av vår position i första frontlinjen i kampen, för att hävda de universella mänskliga rättigheterna mot rasism och främlingsfientlighet och i beslutet att fortsätta spela och fördjupa en konstruktiv roll på den internationella scenen, för att befria mänskligheten från all diskriminering som grundas på hat, fördomar och okunskap.

Michel
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag skulle ändå snabbt vilja svara talarna genom en rad kommentarer, och kanske genom mer exakt information.
Till att börja med är jag ganska överens, såsom parlamentsledamoten Johan Van Hecke sade, jag är ganska överens med honom om att när en konferens av den här typen arrangeras tror jag man måste se till att förberedelserna är minutiösa. Jag tror faktiskt att vi i viss utsträckning har betalat ett högt pris för det faktum att ett antal brister märktes före konferensen. Jag tror faktiskt att det fanns, för att använda ett uttryck som ni känner till väl, alltför mycket "leftovers" i Durban, vilket självfallet i högsta grad gjorde uppgiften komplicerad. Jag tror därför att förberedelserna naturligtvis är mycket viktiga.
En andra kommentar när det gäller detta slag av konferenser: jag är inte säker på att det faktum att man vill upprätta ett dokument som på ett uttömmande sätt behandlar varje specifik situation, inte resulterar i en brist, att det inte slutligen försvagar innehållet i slutdokumentet. Jag vill med det säga att om man hade haft en mer koncentrerad text, med ett antal principer som kan tillämpas på ett allmänt sätt, tror jag att man sannolikt skulle ha kunnat få fram en starkare text. Och man kan till och med fråga sig om Europeiska unionen inte vid ett tillfälle skulle kunna tänka sig att göra detta, dvs. att ur detta arbete i Durban ta ut kärnfrågan, som skulle göra det möjligt att i samtliga våra stater enklare redogöra för det arbete som utfördes i Durban.
Avslutningsvis har jag hört flera talare ställa frågan: "OK, vi har haft Durban, och sedan då?". Jag måste ändå säga er, mina damer och herrar, att "sedan", det beror i första hand på staterna. Precis som Boumediene sade, tror jag att om en stat vill be om ursäkt eller anföra samvetskval eller ånger, är det slutligen den som vet hur långt den kan gå.
För det andra tror jag att varje stat mycket enkelt, utifrån arbetet i Durban, kan ta fram och utarbeta ett specifikt åtgärdsprogram för varje stat, utifrån dessa principer och vad som överenskommits i Durban för att bekämpa rasismen. Jag hörde för övrigt nyss kommissionären mycket uttryckligt säga att man även på kommissionsnivå avsåg att genomföra mycket konkreta saker. Jag tror att kommissionen för övrigt redan arbetar med det, sedan lång tid tillbaka. Jag tror därför att det blir en uppföljning, att det kommer att finnas ett efter Durban om vi vill. Det är egentligen den vanliga frågan om politisk vilja.
Jag skulle självfallet också vilja ta tillfället i akt och tacka talarna för deras alltför smickrande bedömning av mig. Jag anser att jag var omgiven av mycket kompetenta människor från kommissionen och rådet, och naturligtvis av min egen delegation. Jag kunde också räkna med alla representationer från de olika europeiska länderna. Vi utförde ett arbete som jag tyckte att vi skulle utföra. Jag tycker att det var fullständigt normalt.
Jag skulle kanske vilja besvara ett antal inlägg om vad som saknas i dokumenten. Ja, naturligtvis saknas ett antal punkter. Exempelvis varför inte kastväsendet ägnats ett enda stycke i de dokument som antogs i Durban? Denna fråga har särskild betydelse för Europeiska unionen, jag vet det, och jag instämmer också i er oro. Som ni vet oroas Europeiska unionen av de diskriminerande situationer som kvarstår i världen, och det var därför rimligt att vi uttryckte även denna oro. Vi har därför följt utvecklingen av problemet uppmärksamt och vi har stött en punkt från Schweiz bl. a. och även behandlat problemet genom att texten hänvisar till diskriminering på grund av härstamning och sysselsättning, vilket beskriver just den diskriminering som de kastlösa i flera av världens länder är offer för. Trots alla de ansträngningar som Europeiska unionen och andra länder gjorde, bl. a. länder i Sydamerika, var det inte möjligt att uppnå en överenskommelse med Indien om en sådan punkt. Eftersom grunden för denna konferens var konsensus, som ni vet, ströks alltså texten och jag beklagar det. Men det finns verkligheter som man också måste ta hänsyn till. Man kan inte få allt.
Någon talade med rätta, eftersom det är en oro som är mycket personlig för mig, om problemet med dödsstraffet. Som ni vet hör avskaffandet av dödsstraffet till Europeiska unionens prioriteringar. Jag tror att det är bra att vi påminner om det, och vi försöker utnyttja alla möjligheter som uppstår på internationell nivå för att få debatten på denna punkt att gå framåt. Det var också fallet vid denna konferens. Europeiska unionen stödde en punkt i åtgärdsprogrammet som hänvisade till rasdiskriminering vid tillämpning av dödsstraffet. Men efter bestämt motstånd från Förenta staterna under förberedelserna sade flera länder nej till denna punkt, bl. a. asiatiska länder, på grund av tidsbrist för att kunna förhandla mer på djupet, och i brist på konsensus var det alltså inte möjligt att behålla denna punkt. Jag nämner självfallet dessa exempel för att övertyga er om att er oro framförts, uttryckts där i Durban, men tyvärr kunde vi inte få allt.
Kanske ytterligare några ord om de icke-statliga organisationernas uppträdande under konferensen. Såsom betonats i de dokument som antogs i Durban spelar det civila samhället, och alltså de icke-statliga organisationerna, en viktig roll i kampen mot rasismen. Därför var det forum för icke-statliga organisationer som arrangerades före regeringskonferensen av särskild betydelse för Europeiska unionen. Det var för övrigt därför, tror jag, som Europeiska kommissionen finansierade en stor del av deltagarna i detta forum. Även om detta forum gav upphov till intressanta debatter, jag deltog bl. a. i en debatt som jag tyckte var mycket intressant, genomfördes det enligt ett förfarande som ibland var tveksamt och ibland fullständigt odemokratiskt. Extremistorganisationer förefaller ha tagit monopol på detta diskussionsutrymme, vilket tvingade staterna att bortse från slutsatserna från forumet. Vissa icke-statliga organisationer, såsom Amnesty International, Human rights watch och FIDH tog för övrigt avstånd från dessa resultat. Dessutom måste man säga att den aggressivitet och det förkastliga verbala våld som vissa icke-statliga organisationer visat prov på framkallar frågan om det ibland villkorslösa stöd som Europeiska unionen, men även medlemsstaterna - det är fallet med mitt land - ger dessa organisationer. Jag tror att det också blir nödvändigt att inleda en diskussion med dem om deras skyldighet, representativitet och gränserna för deras ansvar.
Jag har redan haft tillfälle att säga att jag hade mycket goda förbindelser med de flesta icke-statliga organisationer, och jag erkänner för övrigt att de spelar en viktig roll. Jag hörde nyss Boumediene använda en relativt omstörtande term - det är ni i er fulla rätt att göra, fru Boumediene - men vi kan skilja oss åt på ett grundläggande sätt. Personligen är jag inte beredd att som demokratiskt vald politiker ge upp min företrädesrätt att ta mitt politiska ansvar inför medborgaren. Jag är vald, medborgaren kan alltså straffa mig, det är vad jag kallar ansvar, och jag måste för övrigt redovisa för medborgaren, det är mina två skyldigheter. Jag är alltså inte beredd att låta mig fråntas denna företrädesrätt, för när detta system med politiskt ansvar inte längre existerar, kommer det att betyda att vi inte längre är demokratiska. Och det kan jag inte acceptera.
En fråga som jag ville ta upp - som jag tror togs upp av Sylla - är den om diskriminering på grund av sexuell läggning, som är en av många former av diskriminering. Europeiska unionen var positiv till att framhäva många former av diskriminering som vissa kategorier människor är offer för. Detta begrepp är väl representerat i texterna.
När det handlat om att fastställa möjliga källor till dessa olika former av diskriminering har det emellertid inte varit möjligt att införa viktiga begrepp för Europeiska unionen såsom diskriminering på grund av sexuell läggning. Denna idé mötte, som ni kan föreställa er, ett bestämt motstånd från vissa länder. De enda beståndsdelar som var godtagbara för alla var de orsaker till diskriminering som nämndes i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, nämligen diskriminering på grund av ras, färg, kön, språk, religion, politisk uppfattning eller varje annan uppfattning, nationellt eller socialt ursprung, rikedom, födelse eller varje annan situation.
Hur blir det med en eventuell uppföljning av konferensen? Jag skall sluta med följande: jag har haft tillfälle att säga er att det åligger respektive stat att säkerställa att konferensen följs upp, men det har ändå beslutats att denna uppföljning huvudsakligen faller under ansvaret för FN:s kommissariat för de mänskliga rättigheterna. Flera åtgärder bör genomföras, bl.a. bör en "antidiskrimineringsenhet" inrättas inom kommissariatet, fem oberoende framstående experter bör utnämnas, som får till uppgift att övervaka genomförandet av bestämmelserna i åtgärdsprogrammet och den politiska förklaringen. Dessa experter kommer att utses av FN:s generalsekreterare.
Jag ville naturligtvis lämna dessa preciseringar, till att börja med eftersom jag också ville framföra att inläggen i parlamentet är mycket relevanta, och säga att deras starka övertygelse fungerat som anmärkningsvärd motor och stöd för att försvara de åsikter vi uttryckte i ert namn i Durban.

Talmannen
I enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen har jag mottagit sex resolutionsförslag. Detta avslutar debatten.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.20 och återupptogs kl. 21.00.)

Fordon som används för befordran av mer än åtta personer
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0312/2001) av Miller för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om särskilda bestämmelser för fordon som används för personbefordran med mer än åtta säten utöver förarsätet och om ändring av direktiv 70/156/EEG och 97/27/EG (C5-0278/2001 - 1997/0176(COD)).

Miller
. (EN) Fru talman! Jag välkomnar alla som återigen är här i kammaren i kväll. Jag ser ett stort antal kända ansikten. Jag vill hylla min skuggföredragande Harbour, som återigen närvarar vid ett sent sammanträde tillsammans med mig. Vi tillbringar troligen fler kvällar tillsammans än vi gör med våra respektive fruar.
Jag skulle också vilja hylla ett antal människor som har arbetat med detta betänkande, inte bara inom utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, utan också inom kommissionen och rådet. Det var inte någon svår förlikning, men den var lyckad och jag var mycket nöjd med resultatet. Jag skulle också vilja tacka parlamentet från troligen ungefär en tredjedel av Europeiska unionens befolkning, för jag räknar med att omröstningen i morgon kommer att gå i rätt riktning.
Det finns ungefär 35 miljoner registrerade funktionshindrade människor inom Europeiska unionen, och vi har 120 miljoner gamla människor. De båda grupperna utesluter givetvis inte varandra, men de utgör ungefär en tredjedel av Europeiska unionens befolkning. Resultatet av morgondagens omröstning kommer i mycket stor utsträckning att avgöra vilken deras framtida livskvalitet kommer att bli. I åratal nu har människor med funktionshinder inte kunnat ta sig runt i Europeiska unionens små och stora städer som de borde; de har varit instängda för länge i sina egna hus. Om detta direktiv antas i morgon kommer det att öppna denna dörr. Det kommer att utgöra ett litet steg mot att befria många människor som, liksom jag sade tidigare, har varit instängda. Jag skulle vilja framföra deras tack till parlamentet.
Jag inser att vissa av mina kolleger till höger i denna kammare har haft problem med detta direktiv, huvudsakligen på grund av dess tekniska karaktär. Jag förstår och inser detta helt och hållet. Jag skulle emellertid i detta sena skede vilja be dem att överväga vad det är vi gör, för om detta direktiv antas i morgon, är det något som alla i parlamentet skulle kunna vara stolta över, eftersom vi skulle förbättra EU-medborgarnas liv. För en gångs skull, skulle vi ändra på något. Alltför ofta reser vi oss upp i denna kammare och talar om olika stora planer, projekt och motioner och så vidare, och de påverkar inte folks liv. Här har vi en liten sak som faktiskt påverkar EU-medborgarnas liv, och det är något som vi alla borde vara stolta över.
Jag förstår att mina kolleger till höger kommer att lägga ned sina röster i morgon. Det är olyckligt, men det är åtminstone en förbättring jämfört med att de röstade emot i andra behandlingen. Jag skulle dock vilja be dem att överväga detta igen, och lägga sina röster för, för jag har hela tiden försökt att utelämna teknikaliteterna och jag har inriktat mig enbart på politiken och filosofin med att göra människor med funktionshinder rörliga igen. Det är ett syfte och ett mål som jag tror att vi alla kan vara eniga om.
I detta hänseende har jag egentligen inte mycket mer att säga, för detta har diskuterats utförligt. Kommissionären är mycket medveten om innehållet i betänkandet och skulle troligen kunna recitera det lika väl som jag.
Slutligen skulle jag verkligen vilja tacka alla de som har hjälpt till med att utarbeta detta betänkande, och som i morgon kommer att hjälpa till med att anta det.

Harbour
Fru talman! Det är än en gång ett verkligt nöje att arbeta tillsammans med min vän Miller. Jag vill berömma honom för hans uthållighet i att utarbeta betänkandet, och särskilt för det mästerliga sätt på vilket han hanterade förlikningsförfarandet. Detta är första gången som jag varit delaktig i ett trepartsmöte, så jag har kunnat studera förfarandet under arbetets gång. Som han säger har vi faktiskt nått fram till ett mycket tillfredsställande resultat. Jag gav den slutliga kompromissen mitt fullständiga stöd, och särskilt de fördelar som det kommer att medföra. Det är viktigt att vi slutligen, efter fem långa år, slutför detta.
Om en stund skall jag nämna några av de frågor som berörs. Det är dock viktigt att lägga till att vi, när vi genomför den typ av fördelar som Miller talade om, måste återspegla det faktum att en hel del andra förbättringar av den infrastruktur som är förenad med allmänna transportmedel också kommer att behövas. Bussar är bara en del av detta. Detta är något som vi inte har kunnat ta itu med, men som andra utskott kommer att vilja titta på.
Men principerna då? Han sade helt riktigt - jag tipsade honom i förväg - att vi kommer att lägga ned våra röster i denna fråga. Betänkandet kommer att antas i morgon. Vi vill verkligen inte hindra det eller rösta emot förlikningsförfarandet, men vi anser på denna sida av kammaren, att de principer som fick oss att rösta emot förra gången - och min kollega Rübig, som kommer att tala senare, är en veteran när det gäller det föregående förfarandet - är helt och hållet konsekventa. Så vi kommer inte att hindra det. Det kommer att gå vidare med vårt begränsade stöd.
Miller har spelat rollen som mannen som rider på den sista dinosaurien, om jag får lägga fram det på det sättet. Kommissionär Liikanen sade till oss vid andra behandlingen i debatten att han inte har för avsikt att lägga fram en förordning av denna komplexitet i parlamentet igen. Det är definitivt rätt inställning.
Jag vill ta tillfället i akt att säga till kammaren i kväll att jag, för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, har lagt fram ett förslag till andra utskott och till kommissionen om sätt på vilka parlamentet kan utöva sin politiska roll, genom att granska och lägga fram idéer till en förordning om motorfordon. Vi har föreslagit att kommissionen årligen borde lägga fram en omfattande rapport för oss om sina planer för en framtida förordning om motorfordon, där det specificeras var den kommer att använda förslagen från FN:s ekonomiska kommission för Europa, och där en del av det frivilliga regleringsförfarande som vi har talat om för den delen innefattas.
Detta kommer att göra det möjligt för parlamentet, med hjälp av alla dess olika utskott, att allvarligt överväga det politiska innehållet i förordningen, och inte någonsin igen överhopas i fem år av denna typ av komplexa och tekniska förordning - ett förfarande som vi slutligen avslutar i kväll.

Koukiadis
Herr talman! Ett av direktivets mål är att förbättra de allmänna transportmedlens tillgänglighet för personer med nedsatt rörlighet. På den sistnämnda punkten rådde det intensiva meningsskiljaktigheter mellan Europaparlamentet och rådet. Europaparlamentet fick igenom sitt krav på bestämmelser som gör transportmedlen mer åtkomliga för personer med nedsatt rörlighet, i synnerhet dem som är rullstolsbundna, vilket också var en framgång för föredraganden Miller. Den uppgörelse som förlikningskommittén kommit fram till, helt i enlighet med Europaparlamentets uppfattning, bevisar ännu en gång att så viktiga frågor som frågan om livskvalitet endast kan drivas genom djärva politiska insatser, som inte hämmas av konservativa, teknokratiska och ekonomiska betraktelsesätt.
Det föreslagna direktivet vidgar innebörden i begreppet "passagerare med nedsatt rörlighet" genom att inbegripa alla passagerare som har svårt att använda allmänna transportmedel, i synnerhet äldre personer och funktionshindrade. Det är inte nödvändigtvis så att den nedsatta rörligheten beror på något medicinskt problem. Detta är en viktig nyhet, för att politiken för livskvalitet skall få ett reellt innehåll. Funktionshindren kan nämligen vara av olika slag och inte bara omfatta nedsatt fysisk rörelseförmåga utan också nedsatt sensorisk och intellektuell förmåga. Således ingår även personer som haltar, kortväxta personer, gravida kvinnor m.fl. Vidare nämns det att de lutande utrymmena i fordonen bör förses med en halksäker yta. Det är dessutom av intresse att påpeka att man enligt direktivet inte nöjer sig enbart med bestämmelser om fordonet utan även inriktar sig på den lokala planering av infrastrukturen som krävs, för att passagerarna skall kunna gå ombord på ett säkert sätt. Det innebär ett krav på att alla personer med nedsatt rörlighet lätt skall kunna gå ombord, genom att det inte skall finnas någon nivåskillnad mellan trottoaren och fordonets golv. Jag vill gärna tro att den samförståndsanda som uppnåtts skall slå igenom också i andra liknande strävanden.

Rübig
Fru talman, ärade herr kommissionär, mina damer och herrar! I fråga om detta direktiv tvistar vi i första hand om principer: Skall vi i framtiden i Europeiska unionen ha principen om harmonisering eller principen om ömsesidigt erkännande, eller den tredje varianten - var behöver vi det ena, och var behöver vi det andra? När det gäller detta direktiv om EG:s typgodkännandeförfarande har vi bara delvis gjort ett litet framsteg, eftersom naturligtvis också de enskilda staternas typgodkännanden gäller parallellt som komplettering till det direktiv som nu fastslås. Det är detta som våra önskemål handlar om, och jag vill uttryckligen tacka herr Miller för att han har arbetat så intensivt för detta.
Det gäller naturligtvis inte för enskilda staters typgodkännandeförfaranden, som nu är förhärskande och även i framtiden kommer att vara det. Framgången är mycket blygsam, och vi kommer därför i morgon också att lägga ned våra röster, eftersom detta inte går tillräckligt långt, och eftersom vi på detta område egentligen hade önskat oss allmänna bestämmelser för alla bussar.
Jag måste också säga, att kommissionens förslag var ett mycket, mycket bra förslag när det gäller innehåll och teknik, men ur logistisk synpunkt bör det absolut avvisas. Vi fick under den första behandlingen 160 sidor detaljförslag från kommissionen, våra ledamöter har till detta utarbetat 110 ändringsförslag, och jag tror att denna kammare, och i slutändan också den europeiska nivån, inte klarar av denna detaljering.
Nu har vi rent av - och det är den nivå som det kommer att beslutas om i morgon - fastslagit att krökningen av bussens bakre vägg skall vara maximalt 150 mm. Det är, vid sidan av den europeiska enhetsgurkan, ett verkligt sensationellt framsteg!

Liikanen
. (EN) Fru talman! Jag vill gratulera parlamentet, och särskilt dess förlikningskommitté och föredraganden Miller, till deras framgångar med att uppnå en överenskommelse med rådet angående detta mycket viktiga direktiv.
Jag skulle vilja betona att Europeiska gemenskapen, med detta direktiv, kommer att bestämma takten och göra det möjligt för industrin att konkurrera med gemensamma regler för att tillverka säkra och mer åtkomliga bussar och långfärdsbussar till förmån för alla användare av de europeiska allmänna transportmedlen.
I och med detta direktiv sker betydande framsteg inom tre områden, nämligen den inre marknaden, transportpolitiken och gemenskapens socialpolitik. Bestämmelserna om åtkomlighet för bussar och långfärdsbussar när det gäller att ta ombord personer med begränsad rörlighet, kommer att garantera att en större andel av våra medborgare kommer att använda allmänna transportmedel.
Jag skulle vilja svara på Harbours fråga. Jag mottog den skrivelse som var baserad på hans förslag från utskottets ordförande, Westendorp y Cabeza, och jag har sänt honom ett utförligt svar, som stöder hans initiativ.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.

Galileo
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0288/2001) av Langenhagen för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet om Galileo (KOM(2000) 750 - C5-0110/2001 - 2001/2059(COS)).

Langenhagen
Fru talman, herr kommissionär! Vi är sena. Tiden springer ifrån oss och framför allt ifrån Galileoprojektet. Ju längre Europeiska unionen tvekar att få igång det europeiska satellitnavigationssystemet, desto mer ointresserad blir reaktionen från industrin och även från befolkningen. Den sista risken är då att Galileo en dag kommer att begravas. När jag erinrar mig några uttalanden som jag stött på under de gångna åren medan jag arbetat med det europeiska satellitnavigationsprojektet, ökar min oro.
Parlamentets yttrande över kommissionens meddelande har visserligen ingen lagstiftningskaraktär, men är viktigt när det gäller att visa riktningen. Parlamentet kommer - med bred majoritet, hoppas jag - att i morgon anta mitt betänkande och därmed stödja ståndpunkten att ett eget europeiskt satellitnavigationssystem är absolut nödvändigt, inte minst med tanke på den särskilda situation som världen och Europa befinner sig i sedan den 11 september. Denna principiella åsikt delas också av rådet, vilket slutsatserna från Stockholm på nytt har bekräftat.
Men hur skall man bli av med de tvivel som hela tiden dyker upp, även i de ändringsförslag vi har framför oss? Grundfrågan är alltså fortfarande: Varför behöver vi ett eget europeiskt satellitnavigationssystem, när ändå amerikanerna redan har levererat en fungerande modell med sitt GPS?
Låt mig nämna några huvudargument. För det första: Det amerikanska systemet har ett militärt koncept, med motsvarande nackdelar i fråga om kontinuerlig tillgänglighet, exakthet och även rättssäkerhet. Det är för vår del viktigt med tillförlitlighet, och den måste garanteras även i krissituationer. Vi måste alla vara på det klara med att Europas suveränitet och säkerhet skulle hotas allvarligt om navigationssystemen undandrogs från europeisk kontroll. Här behöver vi helt klart ett eget civilt system, som emellertid måste stå öppet för alla - för alla, vill jag påpeka - potentiella användare. Därför kan jag tyvärr inte godkänna de ändringsförslag från GUE/NGL-gruppen som på nytt lämnats in, och som kräver en rent civil användning.
För det andra: Vi arbetar för en fri konkurrens inom unionen, men även i världen. Då är det dock bara ägnat att förvåna om vi beredvilligt accepterar ett monopol från en extern stat och utsätter våra användare för en försörjning som eventuellt inte blir optimal. Vi måste här engagera oss, i våra medborgares och användares intresse.
För det tredje: Europeiska unionen skulle, om den avstår från ett eget system, massivt hamn på efterkälken inom spetstekniksektorn. Det kan inte vara avsikten. Nej, vi vill snarare se Europa i spetsen, och till detta behöver vi Galileo.
För det fjärde: Galileo skapar arbetstillfällen i Europa. Dessa arbetstillfällen är högkvalificerade och skapas inom ett framtidsområde - spetstekniken. Vid uppbyggnaden av infrastrukturen och inom de olika användningsmöjligheterna kan under de kommande åren upp till 100 000 arbetstillfällen skapas, och en stor vinst göras på marknaden.
Varför är Galileo alltså viktigt för Europa? I mitt betänkande har jag utförligt lagt fram fördelarna och de positiva aspekterna inom de olika användningsområdena. Dessa fördelar blir ännu mer övertygande om man lyckas inbegripa andra länder i samarbetet. Bara för kort tid sedan yttrade sig exempelvis Kina vid mötet i Bryssel. Europa klarar av att förverkliga ett eget system. Vi vill inte hålla tillbaka denna pralin Galileo, utan vi kommer att erbjuda den till våra partner, om dessa så önskar, och vi kommer att låta våra partner ta del av de stora fördelarna.
Redan från början fäste vi stor vikt vid kompatibilitet med andra system, ty vi vill erbjuda optimala fördelar. Industrin visar sitt intresse. Detta bevisas inte bara av de avsiktsförklaringar om cirka 200 miljoner euro, som kommissionen har erhållit, men vi får inte kräva för mycket av vår industri. Utan en klar och tydlig signal från politiskt håll, utan grönt ljus från oss kan och kommer inte industrin att sätta i gång. De förarbeten som kommissionen och Europeiska rymdbyrån har gjort, förtjänar stort beröm. Men jag väntar nu med spänning på det finansierings- och förvaltningskoncept från kommissionen, som begärs i betänkandet. Detta koncept kommer att bli ytterligare en beståndsdel och en bärkraftig pelare i uppbyggnaden av vårt eget satellitnavigationssystem.
Galileo är ett gemenskapsprojekt. För övrigt gemenskapens första projekt inom detta område! En vision alltså för framtiden! Låt oss här slå till, i stället för att vänta på en dag som aldrig kommer, ty Galileo kommer att revolutionera transporterna och sektorn som gäller rörlighet - på samma sätt som Internet har gjort. Framgångar - och vi kan ju i Europa redan visa upp en hel del sådana - kräver övervägande, mod och beslutskraft. Låt oss i morgon vid omröstningen utnyttja detta historiska ögonblick!

Turchi
. (IT) Fru talman, ärade kolleger! Som föredragande av budgetutskottets yttrande om kommissionens meddelande om Galileo kommer jag i mitt inlägg enbart att ägna mig åt projektets finansiella aspekter.
För tillfället respekterar inte Galileo det uttalande om finansieringen som antogs av de tre institutionerna den 20 juli 2000, där man bekräftade att budgetmyndigheten måste få tillgång till korrekt information om de finansiella effekterna av alla nya förslag som läggs fram av kommissionen för att kunna utvärdera kostnaderna för förslaget med tanke på de tak som angetts i de finansiella prognoserna.
Under ett sammanträde med transportministrarna i april 2001 framkom dessutom tydligt att Europeiska unionen haft stora problem när det gällde att skaffa fram de 1,5 miljarder som återstår från den privata sektorn för den period avsättningarna gäller, dvs. från 2006 till 2007.
Å sin sida bekräftar kommissionen att när inbjudan att lämna in intresseanmälningar för att bestämma de nödvändiga villkoren för att upprätta ett offentligt eller privat partnerskap offentliggjordes, så svarade ett antal europeiska konsortier utan att nämna några eventuella problem.
Låt det stå klart att jag i princip stöder kommissionens strategi. Trots detta måste jag varna er för möjligheten att Galileo får större effekt på den allmänna budgeten än vad som ursprungligen var tänkt.
Jag hävdar att budgetmyndigheten borde ha en klar bild av Galileos finansieringskällor innan man godkänner avsättningarna till projektet. Beslut om finansieringskällor och om storleken på de privata bidragen borde tas samtidigt med att man bestämmer den offentliga finansieringen. De finansiella behoven bör tillgodoses under 2002.
Om sedan kostnaderna för finansiering från den allmänna budgeten skulle bli föremål för en granskning, så bör parlamentet först i förebyggande syfte rådfråga budgetmyndigheten. Genom att göra det kan man garantera att om Galileo inte lyckas dra till sig de investeringar som förutsetts av kommissionen, så kommer det inte att ske till förfång för andra verksamheter som finansieras under rubrik 3.
Om man i stället följer min strategi, så skulle Europeiska unionen få en möjlighet att i krislägen använda de möjligheter till satellitnavigering som erbjuds av Galileo utan att behöva lita till system, i första hand militära, som tillhandahålls av USA och Ryssland, dvs. GPS och GLONAS, med vilka de för övrigt skulle vara kompatibla.

Piétrasanta
Fru talman, kära kolleger! Vi skall yttra oss om genomförandet av programmet Galileo, med tanke på beslut som fattats bl. a. av Europeiska rådet i Stockholm den 23 mars 2001. Vid detta Europeiska råd betonades behovet av att utan dröjsmål inleda detta program för satellitnavigering. Vårt utskott anser att det är intressant att ett sådant program genomförs, eftersom det viktigaste med detta är att det är europeiskt och av civilt ursprung och därmed oberoende av system av militärt ursprung - amerikanska GPS och ryska Glonass - och att det har större tillförlitlighet och precision än de två befintliga systemen.
Vi föreslår emellertid att följande punkter skall genomföras under godkännandefasen mellan 2001 och 2005, utvecklingsfasen mellan 2006 och 2007 och den operativa fasen från och med 2008, huvudsakligen under överinseende av Europeiska rymdorganisationen och kommissionen.
För det första måste en exakt uppföljning av finansieringen göras, som ursprungligen uppskattats till ca tre miljarder euro, tillsammans med urval av samarbetspartner, bl. a. när det gäller industrin och dess delaktighet, liksom en fördjupad analys av förhållandet mellan kostnader och intäkter och de ekonomiska konsekvenserna och konsekvenserna för sysselsättningen. Vi kräver den största öppenhet och kontinuerlig information från parlamentet i denna fråga.
För det andra insisterar vi på att utnyttjande av strukturer som inrättas under programmets gång och införande skall begränsas till det civila området, och vi påminner om att det är nödvändigt att i detta fall utveckla utnyttjandet av området till syften av allmänt intresse och offentlig service.
För det tredje skall inte genomförandet av programmet Galileo påverka vare sig rätten till eller skyddet av privatlivet. Det skall i inget fall användas för att övervaka medborgare. Det skall särskilt utvecklas för att skydda miljön och garantera säkerheten, skydda medborgarnas liv och naturresurser, upptäcka redan från början, eller till och med förebygga, naturkatastrofer eller katastrofer som beror på människans handlande. Det skall också bidra till den europeiska forskningens framsteg när det gäller att fastställa det sjätte ramprogrammet.
Vi föreslår avslutningsvis - och denna punkt är viktig - att en etisk konsulterande kommitté inrättas, som har till uppgift att garantera att tidigare krav respekteras och som bistår kommissionen och Europeiska rymdorganisationen i deras beslutsfattande. Jag betonar detta - och ber kommissionären att ge oss sin syn på det faktum att det är civila strukturer som skall inrätta systemet. Man kan naturligtvis inte säga: "vi röstar inte för Galileo om militärerna använder det en dag", för när man inrättar transport- eller kommunikationssystem, kan vem som helst använda dem. Vad som är viktigt är att Europa är oberoende och inte behöver förlita sig på Ryssland eller USA.
Dessa olika bestämmelser förefaller oss vara realistiska villkor, som skall åtfölja och motivera inrättandet av Galileo, och vi skulle också vilja ha De Palacios åsikt om inrättandet av en etisk kommitté.

Rack
Fru talman, fru vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Konkurrens stimulerar affärerna, det har vi upplevt i exemplet med bilindustrin under de senaste 100 åren. Det faktum att det har funnits minst tre starka produktionscentrum, USA, Europa och Asien, har varit mycket, mycket bra för saken och affärerna för alla.
Airbus är ytterligare ett bra exempel på vad man kan uppnå när man utsätter sig för internationell konkurrens, när man inte redan från början nöjer sig med att någon annan producerar en bra produkt som man kan köpa eller möjligen kan använda gratis, exempelvis GPS. När det gäller Galileo som diskuteras i dag - dvs. satellitnavigationssystem - kommer det inte att vara annorlunda. Naturligtvis är det inte illa att GPS finns. Naturligtvis är det inte illa, kanske rent av bra, att det i många fall står till gratis förfogande för användarna. Men det är inte alls bra att det ju i huvudsak bara finns ett amerikanskt system. Det ryska Glonass hamnar väl inte helt i samma kategori. Vi européer har inte några verkliga egentliga åtkomsträttigheter. De exempel vi tidigare haft har visat att vi i det ena eller andra fallet plötsligt saknade navigation.
Nästan ännu viktigare, och framför allt för mig som högskolelärare helt centralt är följande: Vi är inte verkligt delaktiga i de tekniska innovationerna om vi inte själva är med och utvecklar dem, om vi inte själva forskar och om vi inte själva utformar forskningen på ett sätt som gör den så färdig för användning, att den sedan också är tillgänglig för industriell produktion. Vi behöver båda delarna, vi behöver åtkomst och vi behöver teknisk utveckling. Vi får inte tala om ett samhälle med kunskaper och lärande och sedan inte fortsätta med nästa logiska steg. Vi behöver framför allt också de talrika användningsmöjligheterna på transportområdet. Detta kräver, tror jag, inte någon ytterligare förklaring. Jag medger att det också finns en droppe malört i glädjebägaren när det gäller Galileo. Fortfarande har finansieringsfrågorna inte riktigt lösts. Industrin sitter fortfarande bakom en buske och väntar på det allmänna, och det allmänna åberopar å sin sida Maastrichtkriterierna, tomma fickor och liknande. Förhoppningsvis får vi förr eller senare ett verkligt public and private partnership i denna fråga.
Ett sista ord i den ömtåliga frågan double use eller bara civil användning. Jag förstår inte blåögdheten i flera ändringsförslag. Världen är inte bara god. Det bevisades i all sin hemskhet den 11 september.
Avslutningsvis ett par ord av tack och erkännande till de båda damer, som på ett mycket väsentligt sätt bidragit till kvällens betänkande, föredraganden Brigitte Langenhagen och Loyola de Palacio, kommissionär med ansvar för transportfrågor. Ingen av dem har förlorat riktningen i denna fråga.

Savary
Fru talman! Tillåt mig till att börja med att framföra mina komplimanger till vår föredragande Langenhagen, som utfört ett utmärkt arbete, vilket också bekräftades genom en anmärkningsvärd omröstning i utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Jag hoppas att det blir samma sak i morgon vid omröstningen i kammaren, eftersom det handlar om en ovanligt viktig fråga, en historisk fråga för Europeiska unionen. Europeiska unionen är en stormakt. Europa är en stormakt när det gäller flyg och rymd, men Europeiska unionen är inte en flyg- och rymdmakt, eftersom den ännu inte har någon politik och precis som Brigitte Langenhagen sade är Galileo början på historien i frågan, det är det första gemenskapsprogrammet. Det handlar om ett program som är desto mer viktigt som det garanterar både att vår lysande teknik och verksamheten i våra industrier upprätthålls under de kommande åren, eftersom man räknar med att 150 000 arbetstillfällen kommer att skapas.
Det är ett uttryck för unionens politiska oberoende, för som ni vet fråntog oss det amerikanska GPS frekvenser under Kosovokrigets dagar, och med tanke på dagens situation kan man inte räkna med att det amerikanska systemet är fullständigt tillförlitligt under de kommande åren. Det förefaller mig därför grundläggande att bedöma i hur stor utsträckning framgången med Galileo är avgörande för att säkerställa unionens trovärdighet under de kommande åren, på ett område där konkurrensen inom flyg och rymd är allt livligare, bl. a. med tanke på nya konkurrenter som Kina eller Japan.
Vi känner även oro när det gäller finansieringen av denna operation, tidsfristerna för genomförandet och att det hela tiden skjuts upp. Låt oss vara tydliga: på rymdområdet, liksom alla andra områden som gäller transporter, sker ingenting utan offentlig finansiering och utan impulser från allmänheten, vare sig det gäller direkt offentlig finansiering eller, som i den amerikanska modellen, "dual" finansiering som man säger där militären finansierar det civila. Man måste vara medveten om denna situation. När det gäller infrastrukturen är det mycket svårt att finna privat finansiering och man måste också förbereda sig för det, det åligger inte bara kommissionen utan även medlemsstaterna. Rådet måste absolut bli medvetet om detta. PSE-gruppen har därför inte velat öka antalet hinder. Vi kommer inte att rösta för ändringsförslagen från GUE eller ändringsförslaget från de liberala om finansieringssätten, enligt vilket Galileoprogrammet skall stoppas om det inte finns tillräckligt med privat finansiering, eftersom det för oss handlar om ett grundläggande program för unionen och för den framtida europeiska rymdpolitiken.

Sanders-ten Holte
Fru talman! Allra först är det på sin plats med ett tackord till allt det arbete som Langenhagen har lagt ned på detta mycket svåra ärende. Det har varit en mycket lång väg, gropig och motsträvig, och slutet är fortfarande inte i sikte. Men i morgon fattar vi ett viktigt beslut, vilket för oss ett stycke närmare målet. Den internationella utvecklingen understryker vikten av att ha ett eget system, men samtidigt också att ha ett gott internationellt samarbete så att även driftskompatibilitet för systemet uppstår.
Ytterligare tre punkter som ELDR-gruppen anser vara viktiga. För det första, ledningsstrukturen. För ELDR-gruppen är det viktigt att ledningen kännetecknas av öppenhet och insyn, och vi gläder oss åt ett viktigt steg framåt från rådets sida, nämligen förslaget om att få till stånd ett gemensamt företag i enlighet med artikel 171 i fördraget.
Den andra punkten är bekymren i fråga om finansieringen. Vi är fortfarande inte övertygade om att det är på väg åt rätt håll. Vi accepterar att offentliga medel måste komma in till en början, men näringslivet måste också investera. Det måste finnas en balans. Det finns fortfarande inget bindande avtal med den privata sektorn, och det råder fortfarande osäkerhet omkring detta. Därför har vi lagt fram ett ändringsförslag som jag ber om ert stöd för, så att Europeiska unionen inte skall bli något skyddsnät. Och med tanke på de höga kostnaderna förväntar vi oss ett bidrag till kostnaderna för användningen.
Bättre geografisk tillgänglighet och tillförlitlighet måste vara de faktorer som näringslivet skall besluta sig för, och de måste vilja investera i detta. Det är just det som gör systemet till ett mycket bra system.

Bouwman
Fru talman, fru kommissionär! Ett mycket omfattande arbete har utförts. Ett betänkande har lagts fram. Det har också kostat mycket tid. Det är bara en massa argument som används, och tillåt mig att säga det klart och utan omsvep: jag håller absolut inte med. Det är felaktiga argument som används för att sälja ett projekt.
Jag börjar med tekniken. En del personer säger att det här är fråga om en överlägsen teknik. Det är absolut inte sant. GPS är ett jämförbart system. Detta system är något bättre eftersom det använder kontrollstationer. Det är därför något mer tillförlitligt och det finns möjlighet till kommunikation. Men den efterföljande generationen till GPS II - trodde ni att amerikanerna var tokiga? - och GPS III får precis detsamma. Inga som helst problem.
Om vi ser till de nivåer det handlar om, då handlar det om en första nivå som är ett open access system. Det är gratis. Det är jämförbart med GPS. Om man ser till kriterierna: samma höjd, samma noggrannhet i fråga om horisontalitet och så vidare. De efterföljande systemen KAS I och KAS II är kommersiella och avsedda för statsmakten, den sista delen även för militär användning. För att nämna ytterligare en punkt som folk här uppenbarligen inte är så välinformerade om: även KAS II-systemet kommer att vara regionalt utbytbart om det används för militära ändamål. Det visste ni kanske ännu inte, men det är fallet.
För att sammanfatta: det är inte noggrannare, det är inte omöjligt att byta ut. Kort sagt, alla dessa tekniska aspekter som nämns, även för transport, går för närvarande utmärkt att använda med det nuvarande systemet.
När det handlar om militär användning, då är vi överens om att vi hur som helst inte vill det. Jag skall inte komma med någon utförlig argumentation, men jag anser att det för närvarande inte är riktigt att med tanke på den 11 september återigen peka på nödvändigheten av ett sådant system. Jag anser att det inte är riktigt lämpligt. Det står helt klart att man ställt sig bakom formuleringen för civil användning i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, medan man inte gjort detta i utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Jag är nyfiken på vad vi kommer att få se med ändringsförslagen i morgon.
Vad finansieringen beträffar har rådet gjort en undersökning. Det visar sig att det egentligen inte finns några affärspartner. Man måste hosta upp en och en halv miljard. Tvåhundra miljoner frigörs nu indirekt, och man försöker intala oss att det räcker. Problemet i sammanhanget är att det är desamma som har frigjort några tiotal miljarder för UMTS. När jag lyssnar till Langenhagens första ord tror jag att Galileo kommer att begravas om en tid.

Markov
Fru talman, fru kommissionär, fru Langenhagen! Galileoprojektet är tekniskt intressant och det finns absolut många potentiella användningsmöjligheter med det. Hittills har vi haft de jämförbara ryska och amerikanska systemen, som emellertid koncipierats, utvecklats och också drivits ur militär synvinkel. Det amerikanska systemet medför faktiskt den verkliga risken att européerna, respektive alla civila användare, kopplas från i tider då USA använder det militärt, vilket också skedde under Gulfkriget!
Galileoprojektet presenteras nu som ett civilt projekt, som skall lägga grunden till Europeiska unionens oberoende av USA på ett tekniskt viktigt område. Galileoprojektet bedöms även i min grupp på helt olika sätt. Men, en sak enar oss: Vi vill ha en rent civil användning. Vi har lämnat in ändringsförslag, som skall slå fast en uteslutande civil användning. Herr Rack, jag är inte blåögd och inte heller tror jag att världen uteslutande är god. Men om vi inte gör på så vis, har vi samma problem som med det amerikanska systemet, att det nämligen i händelse av militärt utnyttjande kopplas bort från civil användning. Ni löser inte det problem som ni påstår att ni vill lösa.
För det andra: Jag har också betänkligheter i fråga om finansieringen. De europeiska skattebetalarna skall ge ut totalt 1 730 000 000 euro för utvecklings-, utvärderings- och konstruktionsfasen. Industrin vill sedan gå in i konstruktionsfasen, med medel i storleksordningen 1,5 miljarder euro, men har hittills enbart utlovat 200 miljoner euro. Det är 13 procent. Företagsekonomiskt sett skulle inte något företag kunna kosta på sig att utveckla något sådant, om det bara har ett så litet eget kapital. Ni vill betala det med pengar från det allmänna, och det anser jag vara otillbörligt.
För det tredje: Det finns ytterligare en aspekt när det gäller Galileoprojektet. Amerikanerna ställer användningen av GPS gratis till förfogande. Ni vill att användaren i framtiden också skall betala för det europeiska systemet. Var tror ni då att ni hamnar med er så mångbesjungna konkurrens! Konkurrensen går ut på att om jag måste betala för något som jag får gratis på annat håll, kommer jag inte att betala för det, och ni kommer inte att få några användare. Då har ni slösat bort alla offentliga skattepengar! Fru Langenhagen, ni talade så vackert om en pralin, och Savary talade om historiskt! Denna historiska pralin kostar er tillsammans 3,2 miljarder euro. Jag anser att det vid denna tidpunkt och på detta stadium avgjort är för dyrt!

Queiró
Fru talman, fru kommissionär, kära kolleger! Utvecklingen av ett europeiskt program för radionavigering via satellit väcker flera frågor som förtjänar att vi reflektera över. Det handlar om ett projekt på internationell nivå som använder spetsteknik och inbegriper enorma ekonomiska offentliga och privata resurser. Den viktiga strategiska betydelsen av de politiska beslut som måste fattas på detta område förklarar i hög grad den tvekan rådet har visat, trots det engagemang och entusiasm som både kommissionen och Europaparlamentet har visat i sina ställningstaganden och i de dokument som tagits fram.
Problemet är faktiskt inte mindre. Ett så viktigt projekt kräver givetvis ett nära internationellt samarbete. Detta samarbete är grundläggande, inte bara på grund av den framtida installeringen i flera regioner av kontrollcentraler och kommunikationsutrustning för stöd till de 30 satelliter som också måste placeras ut i rymden, utan också för att framgången för ett projekt av detta slag givetvis beror på dess kompatibilitet med övriga befintliga system: det nordamerikanska GPS och det något mer begränsade ryska Glonass.
Vi ser alltså ingen mening i att grunda argumentationen och behovet av ett system som Galileo på någon känsla av misstroende från Europa och européerna mot USA på grund av den näst intill monopolsituation som detta land för närvarande har. Och som skulle kunna få dem att unilateralt och utan rimliga skäl, det vill säga på ett oansvarigt sätt, avbryta satellitöverföringen av data, eller införa outhärdliga graderingsnivåer när det gäller precisering av dessa data för civila användare. Sanningen är att GPS-systemet och radionavigation via satellit har använts mycket framgångsrikt i hela världen och framför allt i Europa. Tilläggas kan att mottagningen av GPS-signaler har varit helt gratis för användarna och alla medborgare kan nå de nödvändiga sektorerna till åtkomliga priser.
Skälen till att Europeiska unionen bör satsa på begreppet "Utveckling", installation och utforskning" av ett system av denna typ är av en annan karaktär. Det handlar främst om den impuls som Galileo skulle ge den europeiska högteknologiska industrin och företag med tjänster i anslutning till denna, och att införa en hälsosam ekonomisk konkurrensfaktor i denna verksamhetssektor, en faktor som är avgörande för dess utveckling. Detta system skulle även utgöra ett enormt stöd för att utveckla den potentiella europeiska tekniken och för att stärka den akademiska och tillämpade forskning till vilken den hör. Det är också viktigt att understryka det värdefulla bidrag som ett projekt av denna dimension skulle ge i form av nya arbetstillfällen (mer än 100 000), och vi talar om högkvalificerade arbeten. Och slutligen skulle installation och utforskning av systemet göra det möjligt att utveckla ett offentligt eller privat partnerskap av ett enormt strategiskt värde för stöd till så viktiga sektorer som transporter (till sjöss, luft eller på land), flygledning, sökande och räddningstjänster, meteorologi, mobiltelefoni och många andra. Det är av dessa skäl, här kortfattat sammanfattade, som vi stöder Galileoprojektet, och som vi alltså hoppas skall kunna bidra till att konstruera ett verkligt framtida Europa.

Van Dam
Fru talman! Kollega Langenhagen ser fram emot en ljus framtid för satellitsystemet Galileo. Med hennes sätt att resonera kan jag förstå det. Jag anser emellertid att det utifrån ett kritiskt synsätt finns starka avigsidor förbundna med detta projekt.
De kalkylerade kostnaderna för detta projekt är verkligen avsevärda, i synnerhet nu då bidraget från den privata sektorn inte på långa vägar är tydligt avgränsat och utlovat. Trots det faktum att det enligt kommissionen är endast 150 kilometer höghastighetslinje som kan anläggas för det belopp som krävs initialt är varje belopp för högt när det inte svarar mot några tydliga fördelar. I detta fall skulle fördelarna framför allt befinna sig på området tillförlitlighet och pris.
Som situationen är nu är det allt annat än osannolikt att Galileo kommer att bli en kopia av det befintliga systemet, i varje fall när det gäller ändamålsenligheten. Trots det civila tillvägagångssättet kommer systemet på sikt att även omfatta en militär komponent. Det tvivlar jag inte på.
Därmed bortfaller den fördel som Galileo skulle ha framför de befintliga systemen: oberoende av militär användning och därför mer tillförlitligt. Det som återstår är en situation där vi får samma tjänster till högre kostnader.
Den viktigaste aspekten för oss är dock att systemet kan komma att spela en oönskad roll i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Amerikas förenta stater. Det har, framför allt i militärt avseende, visat sig mer än en gång att Europeiska unionen inte åstadkommer mycket utan Förenta staterna. Att så split i förbindelsen med Förenta staterna är inte bara meningslöst, utan också mycket farligt. Därför förespråkar jag att det befintliga utbudet skall utnyttjas och att potentiella användare inte skall förespeglas några illusioner. För frågan är i stor utsträckning om användandet av satellitsignaler skall bli bättre och effektivare än det är nu.

Mastorakis
Herr talman! Jag skulle vilja påpeka att inte bara kommissionsledamoten utan också talmannen och föredraganden är kvinnor, ett sammanträffande som jag anser bådar gott för den framtida utvecklingen av Galileo, även om denne var man.
Jag gratulerar alltså vår kollega Langenhagen, som är föredragande, och jag vill särskilt understryka åsikten att de politiska besluten under planeringen och tillämpningen av systemet alltid måste diskuteras och fattas enbart på unionsnivå, varvid man naturligtvis också måste fastställa kandidatländernas roll. Det är vidare uppenbart att det krävs internationellt samarbete med Förenta staterna och Ryssland, inte bara för att kunna minska de förvisso enorma kostnaderna, utan också därför att frågan om frekvenserna därigenom kan regleras på ett sätt som garanterar trovärdigheten, så att man får ett tillräckligt antal frekvenser och därigenom ett brett utbud av tjänster, som Galileo erbjuder.
Vi behöver naturligtvis mer information om organisation, administration och finansiering av det organ som skall ansvara för programmet, genom heltäckande och realistiska förslag, framför allt i fråga om medverkan av privat kapital. Så vitt jag vet, råder det dock hittills inte någon speciell optimism i fråga om möjligheterna att dra till sig privat kapital, och det beror på att det ännu inte har klargjorts om systemet skall tillhandahålla sina tjänster mot ersättning, vilket är en förutsättning för privata investeringar, eller gratis, vilket är en förutsättning för att kunna konkurrera med GPS, som tillhandahåller sina tjänster gratis.
Avslutningsvis undrar jag om det kan uppstå en situation där medlemsstaterna uppmanas att betala stora summor ur sina nationella budgetar, för att inte de ursprungliga krediterna skall gå förlorade. Jag anser att kommissionen bör ge ett svar i god tid. Dessutom bör man verka för en lösning av hittills olösta frågor, d.v.s. av teknisk natur, som t.ex. integration av EGNOS i motsvarande ekonomiska analys, och av juridisk natur, såväl på gemenskapsnivå som på nationell nivå, för att kriminalisera eventuella avsiktliga intrång i och förvrängningar av systemet. Dessutom finns frågan om att inrätta något slags myndighet, som kan besluta om sanktioner. Jag vill gärna tro att Galileo nu under alla omständigheter kommer att utvecklas snabbare.

Hedkvist Petersen
Fru talman, fru kommissionär! Jag vill börja med att tacka föredraganden Langenhagen för hennes arbete med betänkandet. Jag tar till orda idag därför att jag anser att vi behöver tekniska system som ger miljövinster. Den tekniska utvecklingen går allt snabbare. Persondatorer och mobiltelefoner har dramatiskt förändrat vårt arbetsliv och vår vardag. Vi har också lärt oss att tekniken hela tiden förändras och skapar nya hjälpmedel, och att företagen hela tiden utvecklar nya produkter som kan användas inom flera olika samhällsområden.
Ett europeiskt satellitnavigeringssystem kan innebära stora möjligheter att utveckla transportsektorn, speciellt när det gäller kombinerad transport, där olika typer av transportslag skall samverka på ett smidigt sätt. Även inom luft- och sjöfart och för transporter på väg och järnväg kan den nya tekniken dock användas för att göra trafiken mer effektiv och miljövänlig.
Jag håller verkligen med föredraganden om att Galileo kommer att innebära att Europa kan vara med om att utveckla och ligga i täten för en ny teknisk industri. Det finns en rymdindustri på flera håll i Europa idag, bland annat i nordligaste Sverige, och jag anser att det är viktigt att vi använder redan uppbyggd infrastruktur för att i framtiden hålla kostnaderna nere i detta projekt.
De stora tekniska genombrotten har oftast skett efter utveckling genom forskning med stöd från den offentliga sektorn, ofta i syfte att användas för militära ändamål. De kostnader och de resurser som krävs för att utveckla helt nya tekniker finns ofta inte i de privata företagen. Det gäller i hög grad Galileoprojektet där en gemensam finansiering från EU-länderna utgör grunden, men där även den privata sektorn måste bidra.
Det unika med Galileo, till skillnad från GPS-systemet, är att det utvecklas för civila ändamål och inte för militära. Det anser jag vara en absolut förutsättning för att Europaparlamentet skall stödja projektet.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill börja med att tacka er för Europaparlamentets konstanta, beslutsamma och enhälliga stöd till Galileoprojektet för satellitbaserad positionsbestämning.
Resolutionen i Langenhagens utmärkta betänkande, och jag tackar henne för hennes arbete, är ett klart bevis på detta.
Låt mig komma med några synpunkter om förslaget till resolution som grundas på kommissionens meddelande från november 2000.
I slutet av juni i år översände kommissionen ett förslag till stadgar för det gemensamma företaget Galileo till parlamentet och rådet. Jag betonar vikten av detta förslag, vars avsikt är att vid början av år 2002 fastställa en gemensam förvaltningsstruktur för programmet. Eftersom tidsplanen är så knappt tilltagen, är det av grundläggande vikt att parlamentet kan avge sitt yttrande om detta förslag innan årsslutet.
I enlighet med rådets (transport) slutsatser från april i år, har vi inlett en analys av de tjänster som Galileo kan erbjuda, tänkbara inkomster och metoder för inkassering av dessa. Denna undersökning bör avslutas inom de närmaste veckorna, så att rådet (transport) skall kunna fatta de nödvändiga besluten för att programmets fortsättning.
Naturligtvis kommer vi att översända resultaten av denna undersökning till kammaren och jag hoppas att de av er, ärade ledamöter, som har uttryckt mest reservationer när det gäller programmet kommer att finna bättre förklaringar och få större förtroende för programmet - jag vet att majoriteten av kammaren stöder detta program - men att vissa av er även har gett uttryck för kraftfulla reservationer, för att inte säga motstånd.
Precis som det klart uttrycks i förslaget till resolution är det internationella samarbetet en grundläggande faktor i Galileoprogrammet. Målet med programmet är att säkerställa Galileoprogrammets interoperabilitet med de befintliga och planerade satellitbaserade radionavigeringssystemen, som det nordamerikanska GPS-systemet eller det ryska GLONASS-systemet, som är under utarbetande. Här vill jag säga - några av er har undrat om detta är nödvändigt eller inte - att avsikten är att de blir kompatibla och att de förstärker varandra sinsemellan.
Vad jag vill säga, ärade ledamöter, är att efter det som hände förra månaden finns det ett behov av ett andra system som utgör en förstärkning till det befintliga systemet och som gör det möjligt att öka säkerheten. Det kanske till och med en dag blir något mer än ett komplement; ett alternativ inför eventuella oönskade situationer - och nu när vi står inför en anmärkningsvärd ökning av de tillämpningar som påverkar alla aspekter av våra liv som har samband med Galileo - förefaller mig detta vara en nyckelfaktor, inte bara för Europa, utan för hela världen, inklusive användarna i Förenta staterna.
Det är även viktigt att vi kan räkna med stöd från tredjeländer för att kunna förfoga över de nödvändiga frekvenserna, huvudsakligen inom ramen för världsradiokonferensen - nästa konferens äger rum år 2003. Frekvenstilldelningen kommer som ni vet att slutgiltigt fastställas just år 2003. När detta väl sker, bör deltagandet i utvecklingen av Galileosystemet underlättas.
När det gäller de data som Galileo sänder ut, står det klart att befintliga skyddsinstrument, internationella och gemenskapens, kommer att tillämpas. Precis som det understryks i Langenhagens betänkande, anser vi - och detta är en av egenheterna med GPS-systemet - att Galileo bör tillhandahålla en offentlig signal, det vill säga en stark och exakt signal som inte kan avbrytas av militära system, vilket är fallet med det andra systemet, och känsliga tillämpningar, såväl offentliga - tullar, rättsliga undersökningar och övriga - eller privata, som till exempel banköverföringar.
Låt mig avslutningsvis sammanfatta programmets kommande etapper. Vid årsskiftet, efter att ha mottagit parlamentets yttrande, skall rådet anta stadgarna för det gemensamma företaget Galileo och besluta om programmets fortsättning som detta företag bör genomföra i nära samarbete med Europeiska rymdorganisationen. Som någon av er sade är det nödvändigt att man en gång för alla ger grönt ljus åt projektet Galileo. Utvecklingsfasen, som bör pågå från år 2002 till årsslutet 2005, bör göra det möjligt att sända upp de första satelliterna för att prova systemet under verkliga förhållanden och göra det möjligt de företag som tillverkar mottagarna att övergå till att installera dessa.
Som ni ser finns det fortfarande mycket kvar att göra. Ert stöd är absolut grundläggande och hur som helst kommer vi att hålla kammaren fullständigt informerad om alla steg vi tar när det gäller detta projekt.

Talmannen
Tack, fru vice talman.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.

Energieffektivitetsmärkning av kontorsutrustning
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0298/2001) om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om ett gemenskapsprogram för energieffektivitetsmärkning av kontorsutrustning (6760/1/2001 - C5-0246/2001 - 2000/0033(COD)) (föredragande: McNally).

McNally
. (EN) Fru talman! Det gläder mig mycket att kunna lägga fram min andrabehandlingsrekommendation om samförståndsavtalet Energy Star. Som ni vet har parlamentet i ett ganska så komplicerat förfarande redan hörts om avtalet i sig. Det är nu genom medbeslutandeförfarandet om förordningen som avtalet genomförs.
Jag vill tacka kommissionen, rådet och mina kolleger, särskilt skuggföredragandena, för deras hjälp med att lotsa igenom detta ganska komplicerade förfarande. Jag skulle särskilt vilja tacka det svenska ordförandeskapet, som verkligen ansträngde sig för att hjälpa till.
Rådets gemensamma ståndpunkt införlivar de flesta av de punkter som parlamentet lade fram vid första behandlingen. Vi kommer att få en tidigare omprövning än vad som förväntades, vi kommer att få en uppdatering av nya tekniska framsteg inom detta område med energieffektivitet; vi kommer att få en rapport till parlamentet. Dessutom är de amerikanska myndigheterna helt klara på att parlamentet är delaktigt i diskussionerna om Energy Star-programmet från kommissionens synvinkel. Detta har skett genom en tilläggsskrivelse som lades till avtalet, på parlamentets begäran, som möter våra önskemål om att de skall veta hur vi arbetar inom Europeiska unionen.
Detta är uppenbarligen inte den enda åtgärd som skall vidtas inom området för energieffektivitet. Som jag förstår det, sker det en uppdatering av den gemensamma ståndpunkten på grund av det nya programmet för tilldelning av miljömärke. Jag är som föredragande beredd att godkänna denna ringa ändring som har blivit nödvändig.
Även om det gläder mig att det verkar som om detta avtal kommer att träda i kraft, vill jag inte överdriva dess betydelse. Det är ett användbart verktyg, men det är ett relativt anspråkslöst förslag; det är ett frivilligt program som baseras på en amerikansk modell. Jag vet att många kolleger håller med mig om att vi i framtiden borde arbeta som en europeisk union och ha gemenskapsprogram, snarare än att försöka haka på program som utvecklats på andra platser, i USA till exempel.
Även om det är relativt anspråkslöst, så är det icke desto mindre välkommet. Datorutrustning säljs över hela världen, och de utbildningsmässiga och medvetandehöjande aspekterna av att se Energy Star-logotypen på datorer är värdefulla. Vi vet att en av uppgifterna med att öka energieffektiviteten är att höja den allmänna medvetenheten.
Detta är en liten del av vad som behövs. Alla i denna kammare vet att energieffektivitet är den viktigaste beståndsdelen i energipolitiken. Det är det femte bränsleslaget - kol, gas, förnybara energikällor, kärnkraft - det femte bränsleslaget, med en potential på 30 procent, är energieffektivitet.
Om någon från en annan planet såg oss agera som om vi hade vetat detta, skulle de tro att vi var dumma. Vi är inte dumma, vi är intelligenta och det är därför som intelligent energi - ett uttryck som jag hoppas att alla håller på att bli bekanta med - och Wijkman, Turmes, Van der Laan och jag gör verkligen vårt bästa för att göra det till ett mycket bekant uttryck - och ett energiintelligent Europa är beroende av energieffektivitet.
Vi förväntar oss att kommissionären skall införa ett åtgärdspaket som sträcker sig långt bortom Energy Star. Dessa åtgärder utgörs av förvaltning av efterfrågan och två viktiga direktiv: ett om hushållsapparater och ett om kontorsutrustning - som inte tillverkats i USA. Jag hoppas att vi i höst, under det belgiska ordförandeskapet, kommer att få se båda dessa förslag till direktiv antas.
Vi har varit mycket samarbetsvilliga när det gällt Energy Star-programmet. Det finns bara ett ändringsförslag, som skulle kunna tas bort. Om kommissionären i kväll kan ge oss en lämplig garanti och godkänna andemeningen i detta ändringsförslag, i vilket hon ombeds att vidta ytterligare åtgärder för avlägsnandet av ineffektiv utrustning, är det mycket möjligt att vi kan anta den gemensamma ståndpunkten utan ändringar.

Liese
Fru talman, fru vice kommissionsordförande, kära kolleger! Jag vill först i min grupps namn tacka föredraganden McNally, som har löst denna tekniskt svåra uppgift och som också har genomfört mycket hårda förhandlingar med rådet, eftersom det handlade om parlamentets rättigheter. Det var så att säga ett precedensfall som hon där måste förhandla om, och hon gjorde det på ett mycket engagerat sätt och även med stor framgång för parlamentet.
Jag vill också tacka kommissionens vice ordförande, som ju totalt sett arbetar mycket energiskt för ett europeiskt bidrag till lösningen på våra energiproblem. Jag tror att vi alla är ense om att ett mer effektivt utnyttjande av energin är ett mycket viktigt bidrag till lösningen på våra energiproblem. Den moderna tekniken erbjuder oss instrument för att spara energi och använda den på ett mer effektivt sätt. Om man gör det på rätt vis är det egentligen till fördel för alla. De kostnader som är förknippade med dessa tekniska innovationer är så låga att de kan amorteras av inom några månader, maximalt inom några få år, så att det totalt sett är till fördel för förbrukaren, och för industrin är det också en möjlighet att få ut sina innovationer på marknaden.
Här handlar det om en metod, nämligen just märkningen. Det är ett viktigt steg, eftersom vi här också har inflytande på de världsomfattande normerna, ty Energy star används ju inte bara i USA och Europa, utan också i andra länder. När jag övertog uppgiften att vara medföredragande för PPE-gruppen, frågade jag de företag som i min valkrets ägnar sig åt denna fråga, alltså sådana som exempelvis säljer eller tillverkar datorer, vad de anser om detta. De sade att märkningen enbart förmodligen inte kommer att vara till särskilt stor nytta, eftersom konsumenterna tyvärr, när de köper datorer och liknande artiklar, inte tittar särskilt mycket på energiförbrukningen, utan på många andra kännetecken. Alltså vore det kanske meningsfullt att man diskuterade hur man också kan finna andra sätt att främja energieffektiv utrustning och undan för undan ta bort de stora energislösarna från marknaden.
I det ändringsförslag som vi har framför oss sägs det ju att en sådan metod exempelvis skulle kunna innebära en frivillig överenskommelse med industrin. Bara om det inte fungerar skulle man överväga lagstiftning. Jag anser att det är mycket, mycket viktigt, eftersom vi, som föredraganden sade, här visserligen diskuterar ett avtal med USA och en märkning, men lösningen på problemet inte enbart ligger i denna märkning. Därför ber jag kommissionären att i sitt tal göra det helt klart att kommissionen avser att gå längre, och även att säga när vi kan förvänta oss andra förslag. Ty det vore, tror jag, inte till nytta för någon av oss om vi på grund av ett ändringsförslag måste genomföra ett långt förlikningsförfarande. Om ett bra resultat tydligt avtecknar sig i kväll, kan vi undvika förlikningsförfarandet. I annat fall vore en förlikning nödvändig, vilket vi ändå säkert alla vill undvika.

Martin, Hans-Peter
Fru talman! Den 11 september förändrades världen, i varje fall så som vi kände till den. Plötsligt blir en förordning, som vi här i kammaren ägnat oss åt under lång tid, till en liten mosaikbit i denna förändrade värld. Vi vet att 11 procent av elförbrukningen - mellan 10 och 15 procent i andra länder - i privata hushåll och på offentliga områden - om man tar med dem - bidrar till att fullkomligt onödiga kraftverk är i drift, eftersom man i stand by hade helt andra möjligheter. Överfört på Europa är det sex till tio stora kraftverk: det kan också vara kärnkraftverk.
Om just nu eventuellt redan de första bombplanen flyger i riktning mot Afghanistan och man undrar över hur en eventuell motattack skulle kunna se ut, ser man att rentav en så icke-spektakulär sak som föreliggande förordning skulle kunna ge oss här i Europa mer säkerhet - också om vi tänker på konsekvenserna av den 11 september - med tanke på den höjning av oljepriserna som kan förväntas. Därför är jag ur denna synvinkel mycket positiv till det arbete, som Eryl McNally har gjort.
Den andra aspekten som man nu också borde ta särskild hänsyn till, vore att vi skulle kunna stimulera konjunkturerna, vilket i det ändringsförslag som föregående talare redan hänvisat till särskilt beaktas av kommissionen - att vi alltså finner en väg att inte bara märka de bra apparaterna, utan att snarast möjligt få bort de dåliga från marknaden.

Chichester
Fru talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera fru McNally till hennes envishet med att behålla detta betänkande på parlamentets dagordning och att förverkliga det.
Jag välkomnar den inställning som anammats i detta förslag till en frivillig lag. Det är en mer pragmatisk inställning till att uppnå förbättringar. Till skillnad från McNally ser jag inget ont i att anta de åtgärder som införts i USA. Det är ett av våra mål i Europa att uppnå gemensamma normer på den inre marknaden. Varför skulle vi i detta hänseende inte försöka utvidga dessa gemensamma normer med vår stora handelspartner på andra sidan Atlanten? Bara för att det kommer från USA innebär det inte att det är helt igenom dåligt. Det är mycket viktigt att vi hjälper människor som gör val angående inköp av utrustning med att veta vad energieffektivitet är. Enligt min egen erfarenhet påverkar märkning påtagligt ens beslut. Det påverkade sannerligen mitt beslut i somras när jag köpte ett kylskåp och en frys till mitt hem. De gamla började väsnas en hel del och var mycket kostsamma. Den kan också vara så att mitt motiv var att sluta att använda så mycket elektricitet som kom från ett företag som ägs av ett franskt allmännyttigt företag, men det är en annan fråga.
Jag skulle vilja avsluta med att stödja de kommentarer som gjorts om ändringsförslaget, nämligen att vi alla skall se till kommissionen för att de skall ge oss en garanti om utgången av frågan om den tillkommande frivilliga lagen. Detta är en sund och förnuftig inställning.

De Palacio
. (ES) Fru talman, ärade ledamöter! För det första vill jag tacka föredraganden, McNally, för hennes arbete med denna förordning. Jag vet att hon har arbetat intensivt tillsammans med sina kolleger från parlamentet och rådet för att komma till den punkt där vi befinner oss i dag. Jag hoppas att vi även kommer att kunna nå en överenskommelse och komma fram till en text som vi alla kan godta. Jag är övertygad om att ingen av oss vill gå till förlikningsförfarande om den här frågan kan lösas på ett lämpligare sätt, eftersom våra ståndpunkter är mycket liknande.
Detta förslag ingår i kommissionens handlingsplan för att förbättra Europeiska unionens energieffektivitet. Kontors- och kommunikationsutrustning svarar för en stor del av servicesektorns elkonsumtion och vi är alla eniga om att användning av effektiv och ekologisk kontorsutrustning kan bidra till strategin för en hållbar utveckling, som beslutades vid Europeiska rådet i Göteborg.
Det föreslagna programmet för samordning av märkning Energy Star, kommer att medföra stora minskningar av elkonsumtionen och utsläpp av koldioxid och kommer därför att bli mycket lönsamt. Som McNally så riktigt sade - jag vill understryka att jag fullständigt håller med henne - är energieffektivitet vårt främsta mål. Det viktigaste är att använda energin på ett bra sätt, det är där vi har de största marginalerna, vilket vi även säger i grönboken "Mot en europeisk strategi för trygg energiförsörjning".
Efter en lång tid av förhandlingar undertecknades till slut avtalet med USA om samordning av märkningsprogram för energieffektivitet för kontorsutrustning år 2000. Nu behöver vi denna förordning för att på lämpligt sätt tillämpa avtalet med Förenta staterna.
Detta program har redan blivit en framgång i Förenta staterna och har gett upphov till ett ansenligt deltagande från fabrikanternas sida, och de flesta av dem har infört projekt för energibesparing i sina bestämmelser. Programmet har även bidragit till ett ökat medvetande om elförbrukningen för kontorsutrustning i vänteläge bland konsumenterna.
Med utgångspunkt i de positiva erfarenheter som har uppnåtts på andra sidan Atlanten, är kommissionen övertygad om att märkningsprogrammet Energy Star på ett naturligt sätt kommer att innebära att ineffektiv kontorsutrustning stegvis avlägsnas från gemenskapsmarknaden.
Vi förstår fullständigt Europaparlamentets oro när det gäller den föreslagna förordningens effektivitet på den här konkreta punkten. Denna oro återspeglas i det ändringsförslag som McNally nu håller fast vid. Det råder inget tvivel om att jag under andra omständigheter skulle hålla med henne, men den här gången kommer jag emellertid att be parlamentet om att förkasta detta ändringsförslag, eller ännu bättre, McNally drar tillbaka det. Även om jag håller med om innehållet, anser jag att detta inte är det mest lämpliga instrumentet för den här typen av åtgärder. Programmet Energy Star är inte rätt sammanhang för att ta upp detta krav på att ändra lagstiftningen och införa bestämmelser om att ineffektiv kontorsutrustning försvinner helt från marknaden.
Fru talman, ärade kolleger, jag vill säga kammaren att vi för närvarande är i färd med att utarbeta ett ramdirektiv för minimikrav för effektivitet för kontors- och kommunikationsutrustning, bland annat, ett direktiv som jag hoppas att vi kommer att kunna lägga fram inför kammaren och rådet under nästa år.
Jag har nu förmedlat kommissionens ståndpunkt och jag hoppas att McNally i och med detta kan dra tillbaka sitt ändringsförslag och att vi då följaktligen kan anta detta betänkande om programmet Energy Star i dag, utan att behöva gå till förlikningsförfarande.

Talmannen
Tack, fru vice talman.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.

Innovation i en kunskapsstyrd ekonomi
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0234/2001) av Rübig för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om innovation i en kunskapsstyrd ekonomi (KOM(2000) 567 - C5-0740/2000 - 2000/2336(COS)).

Rübig
Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Varför är det så viktigt med innovation i Europeiska unionen? Vi ser alla att vi har små problem nu inom näringslivet. Om vi vill att konjunkturerna åter skall förbättras, då måste vi komma med initiativ så att sysselsättningen återigen ökar, så att arbetslösheten går tillbaka, och så att vi även i framtiden kan leva i välstånd.
Jag tror att man också måste kunna bedöma det objektivt. Därför bör vi använda metoden med benchmarking. Jag är mycket tacksam mot kommissionären att han här också tydligt har ställt den europeiska resultattavlan för innovation i centrum, eftersom man av denna mycket väl kan se de olika ländernas prestationer. Och naturligtvis metoden med best practice: att se var man i grannländerna, i de femtons Europa, arbetar bättre än i det egna landet. Det upplevde jag också alltid på det viset i skolan: Man kan lära sig av dem som är bäst i klassen. Vi bör inte bara hålla oss inom Europa, utan särskilt också se efter i de anslutningsvilliga länderna vad de redan gör bättre än vi. Just inom de tekniska utbildningsgrenarna vid universiteten finns det enorma kunskaper, det finns en mycket stor innovationskraft, men naturligtvis också i Amerika, Japan, Indien och många andra länder, som vi säkert skulle kunna dra nytta av.
Det handlar om innovation inte bara på det ekonomiska området, utan också på det sociala, det kulturella och framför allt också det politiska området. Vi skulle gärna vilja att den forskning som stöds med allmänna medel ändras på så sätt att vi i framtiden utformar den ännu mer marknadsorienterat eller, kanske bättre uttryckt, mer medborgarorienterat. Var finns det i framtiden tjänster eller produkter som medborgaren gärna skulle vilja ha, som han behöver? Denna marknadsforskning är i framtiden mycket viktig för oss, så att vi ser var vi skall lägga tyngdpunkterna i innovationspolitiken.
Men innovationer innebär också att man alltid tar en risk. Därför måste vi se till att det även finns nödvändigt riskkapital till förfogande. Just i svåra tider blir även de ekonomiska medlen knappa. Vi vet alla att genom Basel II kommer kanske även här i synnerhet de mindre företagen att drabbas av ytterligare en restriktion. Hur som helst har vi - och här vill jag ändra texten - 18 miljoner små och medelstora företag med färre än 250 anställda i Europa. Dem måste vi särskilt ta hänsyn till, eftersom de när allt kommer omkring genererar 80 procent av skatteintäkterna och eftersom två tredjedelar av de anställda arbetar där. Innovation måste börja i de små enheterna. Vi behöver subjektiv innovation, alltså kombinera kända tekniker med varandra, göra om dem, överväga på nytt var de kan användas och var de kan förbättras.
En av de centrala punkterna är förvisso den livslånga utbildningen och yrkesutbildningen. Just utbildningsåtgärderna blir allt viktigare, och därför bör vi också koncentrera oss på hur vi på bästa sätt kan förmedla kunskaperna. Genom e-learning - som det allmänna fackbegreppet är - men i ännu högre utsträckning med e-entertainment, tror jag. Att lära sig skall vara roligt, skapa intresse och väcka nyfikenhet, men det skall också vara ett äventyr. Här bör vi i framtiden förmedla upplevelser som i första hand koncentrerar sig på europeiskt innehåll, genom att vi på Internet och i utbildnings- och undervisningsprogrammen ställer våra europeiska värden och vårt europeiska vetande i centrum, och också är beredda att gå in i en internationell konkurrens.
Men vi behöver också nya system i skolorna. Vi behöver nya metoder för kvalitativt ledarskap för lärare och elever. I företagen har ISO 9000 redan blivit en självklarhet. Jag kan föreställa mig att man med denna nya processteknik också skulle kunna göra tydliga framsteg i skolorna. Men även i företagen behöver vi enklare finansieringsmöjligheter. Vi behöver personer som startar företag och vi behöver mentaliteten att starta företag, och vi behöver i företagen en enklare övergång vid generationsväxlingar. Här bör man erbjuda skattelättnader och ställa riskkapital till förfogande, eftersom ett företags livscykel lyder: Att grundas, att överges och slutligen att avslutas. Alla tre faserna bör vi i framtiden fundera över.

Zorba
Fru talman! Jag skulle vilja gratulera Rübig till att ha utarbetat detta betänkande med en så öppen inställning, och jag vill naturligtvis hålla med om att innovationen gäller företagens möjligheter, den gäller sysselsättningen. Vi behöver emellertid innovationen, inte bara för att tjäna ekonomin, den kunskapsstyrda ekonomin i dagens samhälle, utan också för att tjäna det samhälle som bygger på kunskap och kultur. Innovationen är nämligen en viktig faktor, inte bara för näringslivet utan också för utbildningen och kulturen. Den är dessutom resultatet av en komplicerad växelverkan mellan utbildning, forskning, offentlig förvaltning och medborgare.
Innovationen förutsätter ett dynamiskt samhälle, som är öppet för förändringar. Innovationen är faktiskt inte enbart beroende av tekniska utan också av organisatoriska faktorer. Det är framför allt en gynnsam miljö som krävs för en utveckling med nya initiativ, nya rön och vetenskapliga tillämpningar. Därför behöver vi sociala aktörer som kan samarbeta, det är nödvändigt för företagen att ha ett nära samarbete med vetenskapliga stiftelser men också med skola och universitet, och dessutom behöver vi hjälp av massmedia, för att innovationskulturen skall mogna i vårt samhälle som helhet. Innovationen måste nämligen bli alla medborgares egendom. Och på detta sätt kommer vårt samhälle att få nya inriktningar och slå in på nya vägar.
Europa måste utnyttja innovationen på ett sådant sätt att den direkt står i hela samhällets tjänst. Vi kan emellertid konstatera att vi har ganska många negativa strukturella faktorer, som hindrar oss från att gå vidare så som vi borde. Vi ligger ganska långt efter, och jag anser att detta är ett bittert men uppriktigt konstaterande. Därför behöver vi också de åtgärder som föreslås i betänkandet och dessutom lämpliga utbildningssystem, som kan tjäna som plantskolor för innovation. Innovation är nämligen en process med analys och syntes, och en viktig roll har därför de unga och framför allt de studerande. Vi måste vinnlägga oss om att de unga inte uteslutande skall bli mottagare av färdig kunskap utan att de skall bli aktiva pionjärer för innovativa processer inom ramen för sina studier, både innanför och utanför skolan.
Vi måste odla denna kultur på alla nivåer i utbildningen. Det är viktigt att tillämpa tvärvetenskapliga program i den postgymnasiala utbildningen. Vi bör arbeta för ett närmande mellan naturvetenskap och humaniora, hur svårt det än kan förefalla. Vi bör också eftersträva en bättre samverkan mellan universitetens forskningsinstitutioner men också de vetenskapliga biblioteken via Internet. Jag skulle särskilt vilja nämna denna punkt, för i Europa har vi ännu en lång väg att gå, innan vi kan få ett verkligt effektivt biblioteksnätverk, vilket dock är absolut nödvändigt för oss.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att vi måste vidta åtgärder för ett bättre skydd av immaterialrätten, för det är denna rätt som kan stimulera och uppmuntra våra vetenskapsmän till innovation. Därför är det också viktigt att vi driver på genomförandet av den europeiska patenträtten.

Mann, Thomas
Fru talman! Vid toppmötet i Lissabon förra våren satte stats- och regeringscheferna upp ett högt mål för sig. Europeiska unionen skulle bli världens mest dynamiska och konkurrenskraftiga ekonomiska område. Innovationen får därvid en nyckelställning. Den utgör innehållet i ett utmärkt betänkande av Paul Rübig, som jag i PPE-gruppens namn uttryckligen vill gratulera: Hans betänkande är grundligt och exakt, kreativt och insiktsfullt.
Först med en innovationsoffensiv kan man skapa de nödvändiga villkoren för att åter ta igen det försprång som USA och Japan har, för att stoppa en massiv utvandring av forskare och äntligen uppnå internationell konkurrensförmåga. Konkret handlar det om att förändra utbildningssystemen. Unga människor måste tidigt kunna inbegripas, genom naturvetenskaplig undervisning i skolan och genom att stödja deras begåvning. I läroplanerna skall projekt genomföras på samma sätt som vid professionell ledning, exempelvis genom att ungdomsföretag grundas. Det som efterfrågas är nya informationssystem och tekniska högre kvalifikationer inom utbildning och vidareutbildning av arbetstagare och studerande.
Paul Rübig har alltid intresserat sig för revitaliseringen av de små och medelstora företagen. Denna särskilda uppgift är viktig för de 18 miljoner små och medelstora företag som vi har. Arbetstagarna förespråkar uttryckligen stödprogram för de små och medelstora företagen i Europeiska unionen, eftersom mer än 70-80 procent arbetar inom detta område. De små och medelstora företagen behöver något: förenklade skatterättsliga förfaranden, minskade byråkratiska hinder, ett aktivt främjande av innovativa produkter och produktioner. Det som räknas är att forskning i företagsstrukturer integreras. Det är väsentligt med tillgång till startkapital, ty unga människor skall ju grunda företagen eller driva dem. De skall vara i stånd att inbegripa alla aktuella problem i the new economy. Jag hoppas att vi gemensamt har lärt oss något av det.
Med detta underlag, fru talman, kan Europeiska unionen ge ett hållbart bidrag till det eftersträvade högpresterande ekonomiska område, som baserar sig på kunskap.
(Applåder)

Paasilinna
Fru talman! Rübings papper är ett alldeles bra dokument, vi stöder det. Även kommissionens dokument är bra, det är rolig läsning. Nu är vi alltså på väg att stödja oss på innovation i kunnandet - i en kunskapsstyrd ekonomi. När e-Europe behandlades befann vi oss ännu i en informationsbaserad ekonomi, vilket betyder att vi hela tiden förädlas liksom deltagare i en skönhetstävling. Nästa steg är naturligtvis ett civiliserat samhälle, vilket vi alla, såväl ingenjörer som sångpedagoger, strävar efter.
Visst är det ju sant att byråkratin utgör ett slags hinder i detta innovationsarbete; man borde få till stånd program som är liksom en omkörningsfil för innovationer, det är det första behovet. För det andra är det viktigt att skapa en kreativ och belönande atmosfär, och det är svårt. För det tredje måste man utöka åtgärdsprogrammet med stöd åt innovativa företag eller sammanslutningar uttryckligen för små och medelstora företag, eftersom - som sagt - 80 procent av skatterna och 60 procent av arbetsplatserna finns där. För det fjärde måste två saker vara i ordning, skyddet av arbetstagarnas kreativa insatser, för att där inte skall uppstå hinder, och likaså belöningen.
Jag vill ännu upprepa att kreativt ledarskap är mycket viktigt och inte särskilt allmänt förekommande. Kreativt ledarskap kräver jämlikhet, förtroende och rättvisa även inom företagen. Det vore också skäl att grunda innovationsbanker, där företag och andra grupper kunde köpa och skaffa sig innovationer att tillämpa i praktiken och dit uppfinnare och innovatörer kunde överföra sina innovationer. En sådan verksamhet skulle innebära ytterligare ett sätt att påskynda utnyttjandet av innovationer och skulle skapa ett bra och rationellt framework.

Plooij-van Gorsel
I Lissabon och Stockholm enades man om att Europa skall bli den mest dynamiska och konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomin i världen. Av Europas 17 miljoner företag hör inte mindre än 99 procent till små och medelstora företag. De står för mer än 70 procent av sysselsättningen, för 50 procent av investeringarna och för 60 procent av unionens förmögenhet. Små och medelstora företag är därmed den viktigaste ekonomiska faktorn i den europeiska ekonomin. Dessa företags konkurrenskraft är i hög grad beroende av deras förmåga till nyskapande. För närvarande arbetar parlamentet intensivt med det sjätte ramprogrammet, där det bör finnas garantier för att små och medelstora företag skall kunna delta på minst samma nivå och helst högre. Jag har därför föreslagit att höja den tillgängliga budgeten för små och medelstora företag till 15 procent. Den är för närvarande endast 10 procent. Men de små och medelstora företagens deltagande måste enligt den liberala gruppens åsikt ske inom de tematiska programmen. Det ger garantier för att stora och små företag samarbetar, för små företag har inte det know-how och den arbetskraft som krävs för att klara det ensamma. Den begränsade forskningsbudget som finns tillgänglig får inte till största delen användas till angränsande politikområden i medlemsstaterna, för det är inte någon uppgift som hör hemma på Europanivå.
Det är viktigare att underlätta för små och medelstora företag att delta i det sjätte ramprogrammet. Därför bör reglerna för deltagande förenklas och standardiseras, så att forskningsansökningar kan behandlas effektivare och snabbare av alla generaldirektorat för det sjätte ramprogrammet i dess helhet.
Slutligen, fru talman, vill jag förmedla följande till er. Europa är bra på att omsätta euro i forskning, men misslyckas ofta med att omsätta forskning i euro, vilket det bör bli en ändring på i framtiden.

Belder
Fru talman! Kommissionen och föredraganden verkar aktivt för ett mer innovativt Europa. I detta betänkande uppmanas till förstärkning av nätverken på Europanivå. Denna spridning av samlad kunskap får inte leda till mindre konkurrens, en annan faktor för innovation. För på vilka områden är det egentligen som samarbete förstärker innovationsförmågan?
I vilket fall som helst är skatteförmåner inte någon bra stimulans. Det leder till fragmentering av marknaden och kan leda till att aktiviteter förskjuts till den gynnsammaste regionen. Det är bättre med en dragningskraft som överensstämmer med marknadsprinciperna.
Föredraganden understryker vidare vikten av undervisning, ett område där uteslutande medlemsstaterna har något att säga till om. Det är i det sammanhanget inte den internationella orienteringen eller undervisningens och forskningens rörlighet i sig själv som förtjänar att belönas, utan resultaten.
Nationella initiativ till en innovativ miljö och belöning för resultat borde förbättra konkurrensförmågan. Vad gör europeiska regioner till en attraktiv miljö för innovation? Den befintliga kunskapen, arbetsmarknaden och andra lokala faktorer. En statsmakt måste således ha en framtidsvision för önskade regionala profiler. Specialisering i varje region kan dock störas av antingen beskattningsåtgärder eller enhetliga åtgärder. Detta skulle leda till en kvalitetsförlust för Europa som helhet.
Kommissionens förslag kännetecknas, mer än betänkandet, av ett realistiskt tillvägagångssätt underifrån. Om det behövs kan en gemensam strategi fungera som ett komplement för att främja nätverk. På detta sätt kan unionen stå bakom åtgärder som ökar medlemsstaternas innovationsförmåga individuellt och gemensamt.

Kauppi
Fru talman, ärade kommissionär, ärade kolleger! Kunskap och know-how utgör grunden för den ekonomiska konkurrenskraften och hela samhällets välfärd. De ambitiösa målsättningarna från Lissabon ser ut att stanna vid enbart tomma ord och förgår liksom världens härlighet, om Europeiska unionens framgångar i den globala konkurrensen inte baseras på utbildning och forskning på hög nivå.
Den helhetsbetonade innovationspolitiken är ofta förenad med aspekter som många kolleger i sina inlägg redan har poängterat. Som europeiska lagstiftare borde vi fästa särskild uppmärksamhet vid att förenkla lagstiftningen och förvaltningen. Jag delar såväl Rübigs som övriga kollegers uppfattning att det är nödvändigt att förenkla. Företags- och utvecklingsverksamheten begränsas för mycket genom administrativa hinder och av detta lider speciellt små och medelstora företag. Utöver någon slags arbetsreform behöver vi också en fullständig förvaltningsreform, vilken redan har fått en bra början i och med vitboken om förvaltningsmodellerna.
Såsom ni själva konstaterade för ett par dagar sedan har våra kära konkurrenter USA och Japan kommit längre än EU i främjandet och utvecklingen av innovationer, bland annat därför att företagande och risktagande belönas i betydligt större omfattning än i Europa. Vi måste skapa förhållanden som uppmuntrar till initiativrikedom och handlingskraft. Företagande kan främjas redan bland skolelever och studerande. I våra läroplaner skapas enbart förutsättningar för till exempel ibruktagande av företag som bedrivs av unga människor som en särskild företagsmodell.
Jag anser också att det är viktigt att utveckla humankapitalet. Det utgör en viktig innovationsfaktor. Ett äkta informationssamhälle måste vara tillgängligt för alla medborgare, därför är det viktigt att höja hela befolkningens kunskapsnivå. Man måste även bättre skydda innovationernas upphovsrätt, vilket redan har nämnts i andra anföranden. Jag har redan tidigare i mitt arbete betonat betydelsen av att ta i bruk ett gemenskapspatent som täcker hela unionen. Gemenskapspatentet skulle erbjuda ett skydd för nya patent, vilket skulle omfatta hela unionen och samtidigt minska företagens administrativa kostnader märkbart.
And last but not least: vi behöver en tankerevolution för att bli kvitt det ortodoxa sättet att tänka och arbeta. Vi måste skapa förhållanden som gör det möjligt att producera en mängd nya idéer, vilka sedan eventuellt ger upphov till den där genombrytande innovationen. Ny teknik är inte nyckeln till en god framtid, vi behöver inom alla verksamhetsområden - såväl inom företagen som i den offentliga förvaltningen - okonventionella idéer.

Martin, Hans-Peter
Fru talman, herr kommissionär! Min landsman Paul Rübig har återigen med framträdande flit och ett nu rentav skrämmande långtidsengagemang författat ett betänkande, där nästan allt finns med som är bra och riktigt. Du tillåter mig kanske just därför att ifrågasätta något av det.
Det talades om följande: Varför är innovationen så viktig i Europeiska unionen? Föredraganden har gett ett omfattande svar på det. Man skulle naturligtvis också kunna fråga honom: Vilken innovation? Vilken innovation efterfrågas för ögonblicket mest? Det är väl ändå den som hänger samman med militärteknik, för att helt snabbt finna Usama bin Ladin. Är det den vi menar? Är det innovation när det gäller övervakning, så att vi i framtiden kan få tag i sömngångarna? Eller behöver man inte definiera innovation på något lämpligt sätt? Handlar det för oss här, med ett europeiskt värdesystem, inte om innovationer inom utbildningen, om innovationer i fråga om socialt lärande? Och hur skall vi komma dit? Vore det inte en innovation att äntligen veta hur mycket man ger ut på innovation?
Jag har försökt att i ett stort land, Förbundsrepubliken Tyskland, notera vilka investeringar som gjorts för framtiden. Man vet vad som ges ut på förvaltning, man vet vad som investeras i fråga om transfereringar, men när det handlar om investeringar för framtiden vet man det inte. Investeringsmedel, där är vi alla ense, kan det inte finnas nog av, eftersom de är de enda som verkligen säkerställer framtiden. Men frågan är: Vilken framtid? Vart vill vi komma? Och är inte just tiden efter den 11 september en idealisk tidpunkt för att ifrågasätta mycket som helt enkelt bara varit teknikfixerat, och snarare bedriva forskning när det gäller social innovation? Vore det inte nu också tid att lösa oss från gamla instrument som bruttonationalprodukten och mer ställa det innovativa instrumentet med en well being factor i medelpunkten?
Det var frågor kring ett bra betänkande. Trots detta än en gång: Gratulerar, Paul!
(Applåder)

Kratsa-Tsagaropoulou
Både vår föredragande, som jag gratulerar till hans väldokumenterade betänkande, och de föregående talarna har nämnt den roll som innovationen spelar för att uppnå de ambitiösa mål som Europeiska unionen uppställde i Lissabon.
Innovationens betydelse för vår ekonomiska och sociala utveckling måste emellertid värderas högre såväl av medlemsstaterna som av Europeiska kommissionen. Förseningen vid genomförandet av de innovativa åtgärderna inom strukturfonderna och nedskärningen av resurserna utgör ett sorgligt bevis för att innovationen många gånger har stannat på papperet. Det krävs därför en beslutsam och samordnad politik, för att innovationen skall tränga in i hela vårt ekonomiska och sociala liv och frigöra den kreativa förmågan hos våra medborgare.
Därför skulle jag särskilt vilja framhålla att denna politik måste genomsyras av principen om lika möjligheter. I princip anser jag att innovationen inte bara är en egenskap hos och en skyldighet för unga människor, utan att den måste gälla alla åldrar genom det livslånga lärandet och på andra sätt, som nämnts av de föregående talarna. Jag vill speciellt nämna behovet att uppmuntra kvinnorna i deras personliga ock kollektiva ansträngningar, som t.ex. att starta företag, men även de icke-statliga kvinnoorganisationerna bör uppmuntras till innovation i sin sociala verksamhet, som gynnar den sociala sammanhållningen och skapandet av arbetstillfällen. Principen om lika möjligheter måste följas även i geografiskt hänseende, med tanke på de stora klyftorna mellan Europeiska unionens regioner i fråga om innovation. Såväl Europeiska unionen som medlemsstaterna måste ägna särskild uppmärksamhet åt de eftersatta regionerna, vilka vanligtvis är unionens bergs- och öområden.
Europas brist på innovation i förhållande till Förenta staterna och Japan innebär att vi skyndsamt måste mobilisera våra krafter. Europeiska kommissionens innovationspolitik måste också den genomsyras av innovation. Speciella enheter, som t.ex. den som inrättades för att handlägga innovationsåtgärderna i enlighet med Europeiska socialfondens artikel 6, innebär ett positivt steg framåt, men dessa enheter måste också få tillräckligt mycket personal för att bli effektiva. Europeiska kommissionen måste också satsa särskilt på att sprida information om de korrekta åtgärderna. Därför måste den hitta på banbrytande metoder med betydligt större genomslagskraft och effektivitet än den hittillsvarande politiken haft. Europeiska unionens medlemsstater men också kandidatländerna måste i samarbete med Europeiska kommissionen vidta alla de åtgärder som krävs för att sprida de positiva resultaten och anamma alla de nya modeller som med framgång har använts i olika stater.

Liikanen
. (EN) Jag skulle vilja tacka föredraganden Rübig för ett utmärkt betänkande, och kammaren för en debatt som uppvisar kvalitet och engagemang.
Det är allmänt erkänt att politiska linjer som skapar innovation är en underliggande avgörande faktor för ekonomisk tillväxt. Det gläder mig särskilt att kunna lägga fram de allra senaste slutsatserna för er från EU:s innovationspolitiska prestationer, nämligen 2001 års resultattavla för innovation, vilken sammanställdes som en uppföljning till rapporten förra året. 2001 års europeiska resultattavla för innovation ger oss en utgångspunkt för unionens strategi att stärka sin allmänna konkurrenskraftighet, genom att tillhandahålla gemensamma åtgärder för ett lands prestationer med hjälp av 17 indikatorer. Jag skulle också vilja säga att jag delar föredragandens åsikt när det gäller att betona vikten av utbildning och yrkesutbildning, något som andra talare har konstaterat. En indikator som efterlystes i rapporten lades till i resultattavlan för att täcka livslångt lärande.
EU:s prestationer när det gäller tillväxt och levnadsstandard i förhållande till USA och Japan betonar de huvudsakliga utmaningar som EU står inför när det gäller att stärka sin konkurrenskraftighet. Under de senaste tjugofem åren, och om man bortser från tillfälliga periodiska fluktuationer, har EU inte hållit takten med USA när det har gällt att förbättra sin levnadsstandard. Klyftan är nu bredare än den var för tjugofem år sedan. På kollektiv nivå, kan klyftan i levnadsstandarden tillskrivas två faktorer: två tredjedelar kan tillskrivas sysselsättningsgraden, som är lägre, och en tredjedel produktiviteten. Jag kommer att fokusera på produktivitetsklyftan.
Fram till mitten av 1990-talet minskade produktivitetsklyftan mellan EU och USA stadigt. Under andra halvan av 1990-talet började dock den snabba ökningen av produktivitetstillväxten i USA att öka klyftan. Fram till början av 1990-talet gick kapitalintensiva industrier i spetsen för en produktivitetstillväxt. Detta förändrades i mitten av 1990-talet, när forskning och innovation blev de huvudsakliga avgörande faktorerna. De industrier som uppnådde störst produktivitetsvinster under slutet av 1990-talet var till största delen forskningsintensiva.
Den övergripande strategin för att gynna konkurrenskraftigheten kräver att vi bättre måste kombinera unionens och medlemsstaternas ansträngningar att utveckla mer effektiva politiska linjer för att skapa och stödja innovation. Den nationella innovationspolitiken bör stärkas, utvecklas och anta ett mer konsekvent tillvägagångssätt över hela EU. Det är därför som vi behöver en regelbunden riktmärkningsövning för att mäta och jämföra EU-ländernas resultat, identifiera huvudsakliga områden med svagheter och styrkor, och göra så att vi kan utforma och finjustera innovationspolitiken i enlighet därmed.
Om man tittar på EU som en helhet, ligger vi fortfarande efter USA och Japan när det gäller de flesta indikatorer. Vi kommer påtagligt på efterkälken när det gäller den privata sektorns investeringar inom forskning och utveckling. Snabba ökningar i företagsforskningen och företagsutvecklingen i Japan och USA sedan 1994, har ökat klyftan i förhållande till Europa på ett oroväckande sätt. USA:s utgifter inom detta område är nu 74 procent högre än i Europa.
Europas högteknologiska patenteringverksamhet är också för svag: amerikanska företag ansöker om fler högteknologiska patent i Europa än europeiska företag gör. Den japanska patenteringen i Europa är nästan lika stark som den amerikanska. Denna obalans i patenteringen är ett område som kräver omgående uppmärksamhet. På nivån med individuella medlemsstater, ser det annorlunda ut. Jag måste säga att, när det gäller många indikatorer, är de EU-länder som presterar bäst också världsledande, och presterar ibland avsevärt bättre än USA och Japan.
Jag skall ge er några exempel: Förenade kungariket, Irland och Frankrike till exempel, är världsledande när det gäller antalet personer med akademisk examen inom vetenskap och ingenjörskonst; Nederländerna, Sverige och Danmark ligger långt före när det gäller tillgång till Internet i hemmen; Finland, Nederländerna och Sverige är ledande inom offentlig forskning och utveckling; och Sverige ligger långt före när det gäller företagsforskning och utvecklingsutgifter.
Skillnaderna i innovationsprestationerna mellan medlemsstaterna är dock fortfarande avsevärda. Länder som Danmark och Finland, vilkas prestationsförmåga redan var stark, fortsätter att vara ledande inom fältet om man mäter med innovationsindexet, det vill säga när det gäller trender, och inte enbart resultattavlor. Grekland och Spanien håller snabbt på att nå upp till EU-genomsnittet, samtidigt som de startade från en relativt låg nivå. Men förändringar är viktigt och positivt. De fyra största EU-ekonomierna (Frankrike, Tyskland, Förenade kungariket och Italien) förbättras, men ligger på nivåer långt under EU-genomsnittet.
Ett antal lärdomar kan dras från dessa resultat. Unionen borde först och främst investera i utbildning och yrkesutbildning, vilket har sagts här ett antal gånger; för det andra, förbättra sin prestationsförmåga inom de högteknologiska sektorerna och främja företagande; för det tredje, hjälpa till att öka företagsforskningen och företagsutvecklingen genom att uppmuntra medlemsstaterna att införa eller öka de nödvändiga incitamenten; och slutligen, främja användandet av teknik inom alla sektorer av ekonomin, däribland offentliga förvaltningar.
Det gläder mig att se att flera av dessa aspekter innefattas ordentligt i Rübigs betänkande. Jag tror att detta betänkande kommer att bidra till att skapa ett samförstånd på vägen framåt. Detta är nödvändigt, vilket slutsatserna från resultattavlan för innovation visar. I betänkandet uttrycks Europas önskan att minska unionens innovationsunderskott och uppnå det mål som fastställdes i Lissabon, och det bidrar följaktligen i stor utsträckning till att förbättra EU:s övergripande konkurrenskraftighet.
Jag hoppas att det kommer att finnas ett tillfälle att återkomma till dessa frågor i kommissionens rapport om konkurrenspolitiken för 2001, som kommer att läggas fram om några veckor.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.

Konsumtion av varumärkesrättigheter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0311/2001) av Mayer för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om kommissionens arbetsdokument om konsumtion av varumärkesrättigheter (SEC(1999)2033 - C5-0354/2000 - 2000/2187(COS)).

Mayer, Hans-Peter
Fru talman! Jag vill kort redogöra för den problematik och de viktiga punkter som ligger till grund för mitt betänkande. Kärnpunkten lyder: Kommissionen uppmanas att fram till den 31 december 2002 göra en ingående undersökning om de eventuella effekterna av övergången till principen om internationell konsumtion. Den Neraundersökning som kommissionen lade fram 1999 ägnas inte i tillräcklig utsträckning åt detta. Varumärkesrätten får effekter bara på det området som den garanterats för. Gemenskapskonsumtionen gäller för gemenskapsvarumärket och nationella varumärken när innehavaren av varumärkesrätten för första gången har släppt ut sin produkt på marknaden inom gemenskapen. När innehavaren av varumärkesrätten släpper ut sin produkt på marknaden utanför gemenskapen, är varumärkenas rättsliga verkan i gemenskapen ännu inte uttömda. Han kan därför förbjuda parallellimportörer att föra in produkten i gemenskapen. Han kan alltså tack vare gällande bestämmelser om gemenskapskonsumtion sätta två olika priser: ett lägre för länder utanför gemenskapen och ett högre för själva gemenskapen.
Men denna delade prispolitik är inte målsättningen med varumärkesrätten. Det huvudsakliga syftet med varumärket är nämligen att göra så att produkten blir känd och urskiljbar, och det kan markera en bestämd produktkvalitet. Man kunde också tala om reklameffekter. Att dela upp marknader till nackdel för konsumenterna i gemenskapen kan inte vara syftet då ett gemenskapsvarumärke beviljas. Inte heller av konkurrensrättsliga skäl talar något mot parallellimport. Varför skall då denna kunna förhindras via omvägen med varumärkesrätt? Det är inte i sin ordning.
Vi måste göra något för att i fråga om varumärkesartiklarna åter komma fram till mer konkurrens och till lägre priser. I en studie som gjorts av den svenska konkurrensmyndigheten delas denna uppfattning. Även i ett diskussionsdokument från den irländska konkurrensmyndigheten delas denna åsikt. Vid en utfrågning inför urvalskommittén i House of Commons har också till övervägande del argument för internationell konsumtion framkommit.
Härtill kommer en tungt vägande ny faktor: den ökande handeln på Internet. De nu gällande konsumtionsbestämmelserna skulle kunna förhindra utvecklingen av e-commerce. Det är nämligen inte säkert att Internetförsäljning med anslutande försändelse av varumärkesprodukter är tillåten ur marknadsrättslig synpunkt. Rättssäkerhet och konsumentskydd är ändå väsentliga villkor för utvecklingen av handeln över Internet.
Härtill kommer följande: Det finns a) varumärken som nästan inte hör till någon produkt. Ni beställer till exempel en "Siemens". En "Siemens" kan vara en lampa, en tvättmaskin eller ett kärnkraftverk. Det finns b) vidare varumärken som betecknar grupper av produkter, exempelvis Adidasskor, vare sig det nu är sandaler eller högklackade skor. Det finns c) varumärken, som kräver en absolut identitet, exempelvis inom medicinen. Då får inte heller ett milligram vara annat än det som beteckningen avser.
Alla dessa punkter utgör en tillräcklig anledning för att kräva att kommissionen gör en egen omfattande undersökning. Här gäller det också att göra jämförelser med de viktigaste handelsnationerna i världen och undersöka och noga analysera effekterna på arbetsmarknadssituationen i EU.

Fourtou
Fru talman! Jag vill framför allt hylla föredraganden som inför extremt bestämda ståndpunkter lyckats lyssna och föreslå ett alternativ som alla kunde acceptera, i form av ett förslag till ytterligare diskussion. Denna ståndpunkt är desto viktigare och nödvändigare som betänkandet hänvisar till grundläggande problem i anslutning till internationaliseringen och den europeiska integrationen. Bortom konsumenternas och producenternas direkta intressen finns Europeiska unionens ekonomiska plats i världshandeln. Vissa kan vara för en total avreglering av handeln medan andra, däribland jag själv, anser att systemet med gemenskapskonsumtion motsvarar behovet av att utveckla integrationen av den gemensamma marknaden, en privilegierad lösning för att stärka Europa i världskonkurrensen. Utöver detta integrationskoncept är det viktiga i detta betänkande att stödja innovation, och Gud skall veta att man talat om det i det föregående betänkandet, att stödja innovation och kreativitet i gemenskapen. Varumärket är faktiskt det första och det effektivaste instrumentet för att skydda immaterialrätten. Det är en garanti för äkthet, för en produkts kvalitet för konsumenten. Den garanterar försäljning i förväg, är ett villkor för investeringar och dessutom för skapande. En systemförändring skulle leda till att investeringarna i forskning och utveckling när det gäller europeiska produkter minskar och effekten på sysselsättningen skulle kunna bli dramatisk. Det nuvarande systemet gör det dessutom möjligt att bättre skydda sig mot förfalskning, eftersom de kanaler som utnyttjas av parallellimportörerna ofta är de som används för piratprodukterna. Enligt de studier som för närvarande finns tillgängliga, och jag säger just "för närvarande", finns det ingen relevant beståndsdel som gör det möjligt att motivera en systemförändring som skulle kunna vara skadlig för innovationen. Jag hoppas att den ytterligare diskussion som föreslagits av vår föredragande kommer att bekräfta denna uppfattning.

Berenguer Fuster
Fru talman! Jag vill först och främst gratulera herr Mayer till det betänkande han lägger fram för oss i dag. Jag är mycket väl medveten om att han skulle ha velat att det antogs, och även om detta kanske inte är till någon tröst, vill jag säga honom att även jag skulle ha föredragit att det betänkande som slutligen antogs av parlamentet var det som Mayer ursprungligen utarbetade.
Inför de starka intressegrupper som oroar sig för att världshandeln för märkesprodukter skall förhindras, inför ett djärvt betänkande om en konsult som förklarar att konsumenterna inte omedelbart kommer att gynnas av lägre priser på varor och inför kommissionen, som inte verkar vara intresserad av att finna lösningar på ett problem som påverkar de europeiska konsumenterna mycket negativt och intar en ljum ståndpunkt, har föredraganden, Mayer, varit förmögen att gå vidare med detta betänkande där han uppmanar att man skall framhärda i sökandet efter metoder som förhindrar att fabrikanter av märkesvaror bibehåller onormalt höga priser på de europeiska marknaderna.
När EG-domstolen avkunnade dom i ärendet Silhouette i juli 1998, orsakade detta en stor oro i de länder som hade erkänt principen om internationell konsumtion av varumärkesrättigheter. Antingen genom lagstiftning, vilket var fallet med till exempel Sverige, eller genom rättspraxis, vilket var fallet i mitt land, Spanien.
Juridiskt sett är domen oacceptabel eftersom det i artikel 7 i varumärkesdirektivet föreskrivs ett åläggande av principen om konsumtion av varumärkesrättigheter inom gemenskapen, vilket indirekt innebär ett förbud för internationell konsumtion av varumärkesrättigheter. Men detta är en formalistisk tolkning som inte förhindrar att man erkänner, vilket görs i domen, de negativa effekter som det faktum att innehavarna av dessa varumärkesrättigheter kan förhindra import av sina egna produkter om de kommer från tredjeländer, får för konsumenterna.
De argument som de som försvarar ett förbud av en internationell konsumtion av varumärkesrättigheter använder - att bekämpa förfalskning, att upprätthålla ett märkes prestige, att fabrikantens inkomster minskar till fördel för importören - kolliderar med den verklighet som framträder i de handlingar föredraganden har utarbetat.
När parallellexport från tredjeland tillåts sänks priserna på märkesprodukter. De uppgifter som finns om att reformen av den tyska lagen, vilken förhindrade internationell konsumtion av varumärkesrättigheter, orsakade prishöjningar, visar klart på detta. Även om det enligt min erfarenhet är svårt att mäta detta vetenskapligt, vill jag påtala att jag har haft tillfälle att själv bekräfta att en produkt som jag köpte i Spanien för 10 euro, endast kostade 1,5 euro i Förenta staterna.
På grund av detta och även om det har funnits reservationer mot att uppnå enighet om en mer ambitiös resolution, är det viktigt att kommissionen tar initiativ till fördel för konsumenterna och kommer med förslag för att förstärka världsmarknaden och underlätta avlägsnande av handelshinder, vilka inte enbart utgörs av tullhinder, utan ofta skapas av företag som tillämpar konkurrensfientliga förfaringssätt i syfte att försvara sina egna intressen.

Thors
Fru talman, herr kommissionär!
Jag måste beklaga att jag vare sig har läst boken No Logo eller the Economists specialnummer Pro Logo i The Economist. Det är dock tydligt att vi är inne i en mycket intressant diskussion om varumärkena och deras betydelse för en uppdelning av marknaderna i världen. Vi som önskar en globalisering som främjar alla parter ser faktiskt fram emot en internationell konsumtion av varumärkesrättigheter, i enlighet med det ursprungliga Mayer-betänkandet. Samma sak gäller om man är för en effektiv konkurrenspolitik, som föredraganden nämnde. Den europeiska konsumtionen idag medger nämligen att marknader kan uppdelas, och den ger fördelar åt tillverkarna men inte åt konsumenterna.
Olika studier kan ge olika resultat. Kommissionen är relativt negativ till den internationella konsumtionen i sin studie. Å andra sidan har vi också de erfarenheter som den tidigare talaren hänvisar till, dvs. att det finns flera länder där varorna blev dyrare efter det att man införde gemenskapskonsumtion, till exempel Tyskland, Sverige och Storbritannien. Jag beklagar även att detta ärende inte kunde gå vidare under det svenska ordförandeskapet, som jag vet prioriterade det högt.
Jag hoppas därför att vi nu faktiskt skall få till stånd ett betänkande i detta ämne. Jag hoppas också att kommissionären kan uttala sig om vilka möjligheter det finns att ta upp frågan i WTO-sammanhangen, där en ny runda ganska snart kommer att starta.
Jag tror vidare att det är viktigt att inte blanda ihop denna fråga med frågan om pirattillverkning, som är en helt annan sak. Det finns nya sätt att övervaka äktheten av varor genom en verklig, detaljerad identifikation, som möjliggör en övervakning på ett helt nytt sätt. Jag hoppas därför att kommissionen kan stödja de strävanden som är huvudlinjen här i parlamentet idag, och som är huvudlinjen i ELDR-gruppen.

Whitehead
Fru talman! I denna timma är koncishet en plikt och inte en dygd. Trots att jag inte var ledamot i det utskott som utarbetade detta betänkande vill jag tala, eftersom min kollega McCarthy, som var ledamot, hålls kvar på grund av de allvarliga händelser som nu diskuteras vid vår partikonferens i Brighton.
Jag talar som någon som berörs av konsumentfrågor. Liksom Thors, var jag för en tid ordförande för den tvärpolitiska konsumentskyddsgruppen. Parlamentets arbetsordning tillåter oss inte att uttrycka dessa åsikter på det sätt som vi en gång gjorde. Den avsevärda majoritet som Mayer samlade ihop i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden var naturligtvis för ett gensvar som, liksom min kollega har sagt, var mindre än han hade önskat. Det är också mindre än jag skulle ha önskat och det borde vara mindre än detta parlament skulle ha önskat.
Den huvudsakliga rekommendationen här är att utföra ytterligare en studie av konsekvenserna av en övergång till användandet av principen med internationell konsumtion. Det är ju bra, men hur lång tid kommer det att ta, när en parallellimportör kan hindras att ge konsumenten en kvalitetsprodukt till ett pris som gynnar dem båda? Detta är inte som med förfalskade produkter, som en annan talare försökte påstå. Det är inte konkurrenskraftig försäljning med förlust för att försvaga rivaliserande produkter, det är inte heller att driva ner kvaliteten hos dessa produkter. Det är en direkt blockering av handeln, som inte kommer att minska de så kallade grå marknaderna, utan som kommer att göra dem mer förvirrade och komplexa.
I denna studie måste den skumma sidan av vad som utger sig för att vara respektabel handel tas upp. Jag förväntar mig inte egentligen mer från kommissionären i kväll än vad jag hört från honom i enrum. Saken kan dock inte avslutas här. Silhouette-målet var inte det sista som sades i detta ärende, och det är inte heller, vilket han skulle vilja påstå, Mayers betänkande. Jag berömmer honom ändå.

Bolkestein
. (EN) Fru talman! Detta är ett viktigt ämne och det har diskuterats på olika platser och vid olika tillfällen. Det är viktigt att konsumtionssystemet för varumärken som gemenskapen tillämpar tillhandahåller en korrekt jämvikt mellan konsumentprisintressena och skyddet av varumärkesrättigheter. De som förespråkar en förändring av det konsumtionssystem som gäller inom gemenskapen har påstått att en unilateral förändring av den internationella konsumtionen av varumärkesrättigheter skulle få en betydande påverkan på konsumentpriserna.
Kommissionen är inte övertygad om att detta skulle vara fallet. Enligt Nera-studien, som utfördes av en konsultfirma som är baserad i London, vilken ingavs till kommissionen i februari 1999, skulle priserna för internationell konsumtion troligen inte vara särskilt annorlunda än de nuvarande priserna. Berenguer Fuster och föredraganden har nämnt påstådda prisökningar i Tyskland för film, parfym och kameror. Så snart som detta blev känt, försåg de berörda sektorerna kommissionen med statistik för att visa att priserna inte har ökat så som påståtts, utan att de har förblivit oförändrade eller i vissa fall till och med sjunkit. De påstådda bevisen angående Tyskland är inte vad de verkar vara, och stöder faktiskt de bevis som kommissionen lagt fram och inte bevisen till stöd för internationell konsumtion.
En prisstudie har också utförts av de svenska och brittiska regeringarna. Det är mycket intressant att notera, och talande i denna diskussion, att för de produkter där jämförelser mellan EU och USA var möjliga, låg den billigaste marknaden oftast inom Europeiska unionen. För vissa produkter var USA till och med den dyraste marknaden. Dessutom fanns det avsevärda prisskillnader mellan medlemsstaterna. I allmänhet var priserna lägre i Tyskland och Frankrike än i Förenade kungariket och Sverige. Dessa skillnader finns inom Europeiska unionen där det finns en regional konsumtion av varumärkesrättigheter och ingen internationell konsumtion. Med andra ord tillämpas samma konsumtionssystem inom alla medlemsstater inom Europeiska unionen, men ändå finns det en prisskillnad på 40 procent för elektroniska varor mellan Sverige och Tyskland. Detta visar verkligen att den inre marknaden inte fungerar som den borde, men det visar också att prisskillnaderna inte har någonting att göra med huruvida konsumtionssystemet är regionalt eller internationellt.
Prisskillnaderna inom Europeiska unionen överstiger ofta prisskillnaderna mellan EU:s medlemsstater och USA. Med andra ord är argumenten till stöd för tesen att internationell konsumtion skulle leda till en prissänkning mycket tunna. Kommissionen tror faktiskt inte alls på dessa bevis. Dessutom skulle jag vilja lägga till att prisfaktorn bara är en aspekt av konsumtionsfrågan. Det är också mycket viktigt att betrakta varumärkesinnehavarnas berättigade intressen för deras hemmamarknad. För många företag är varumärket deras mest värdefulla tillgång och det är inte något som vi bör ta lätt på. Varumärken är också av värde för konsumenterna, eftersom de är ett kvalitetstecken.
Kommissionen beslutade i maj 2000 att det inte fanns något skäl, åtminstone för stunden, att föreslå några ändringar för det nuvarande systemet. Kommissionen anser att det nu finns en korrekt jämvikt mellan de intressen som står på spel, och att det nuvarande konsumtionssystemet inom gemenskapen är ett lämpligt sätt att skydda varumärkesinnehavarnas legitima intressen. Kommissionen har förstås vederbörligen noterat Mayers betänkande, samt de långa och svåra diskussionerna som ägt rum inom utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Många argument har lagts fram till stöd för och emot en ändring av systemet. Kommissionen kände igen alla dessa argument från tidigare diskussioner i andra sammanhang.
Alla de aspekter som nämnts har noggrant studerats och analyserats av kommissionens tjänsteenheter, och enligt min åsikt har inga nya faktorer lagts fram som skulle kräva ytterligare granskning, eller som skulle kunna ge kommissionen anledning att ompröva sitt beslut. Detta sagt har kommissionen för avsikt att närmare övervaka frågan om konsumtion, och kommer förvisso att vidta de åtgärder som kan visa sig nödvändiga, om nya och viktiga anledningar framträder, för att överväga att överge det nuvarande konsumtionssystemet. Under tiden är kommissionen naturligtvis villig att dela med sig till parlamentet av sina erfarenheter angående fall med möjligt missbruk av varumärkesrättigheter, men för att göra betänkandet mer användbart och mer väl avvägt avser kommissionen att beakta alla de berörda faktorerna.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 23.20.)

