
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 23 oktober 2003. 
Talmannen.
   – Jag skulle vilja ta tillfället i akt att välkomna ett antal framstående besökare som i dag tagit plats på åhörarläktaren. Det danska folketingets talman Mejdahl skall vara varmt välkommen hit denna eftermiddag.
Vi har också fått sällskap av kolleger från Sveriges riksdags EU-nämnd, och jag skulle vilja välkomna dem till vår kammare.
Som ni vet kommer vi i eftermiddag att ha vårt åsiktsutbyte med kommissionsledamot Verheugen om kommissionens övervakningsrapporter om anslutningsländerna. Jag vet att ett flertal framstående gäster, däribland ambassadörer, deltar med tanke på detta i dag. De är varmt välkomna. Jag noterar särskilt att den rumänska chefsförhandlaren, tillika tillförordnad minister för europeisk integration, sitter på åhörarläktaren; det gör även den rumänska oppositionsledaren Theodor Stolojan: de är också mycket välkomna.(1)

Talmannen.
   – En rättelse till föredragningslistan till plenarsammanträdena den 5 och 6 november har delats ut. Följande ändringar har föreslagits:
Jag har i enlighet med artikel 144 i arbetsordningen mottagit två motstridiga förfrågningar om att återförvisa Wuermelings betänkande om konsumentkrediter (A5-0310/2003) till utskottet: från PSE-gruppen som begär återförvisning före debatten, och från ELDR-gruppen som begär återförvisning vid omröstningens början.
Om det inte finns ett samförstånd, dvs. en gemensam begäran från grupperna, är jag inte i stånd att lägga fram något annat förslag till kammaren än att vi skall rösta om dessa yrkanden vid lämpligt tillfälle. 
Thors (ELDR ).
   – Herr talman! Jag tycker att det är en god princip att försöka undvika onödigt arbete och onödig oreda. Jag tror att de närvarande i kammaren är representativa. Därför föreslår jag att vi omedelbart röstar om återförvisning till utskott 
Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Det var ett listigt förslag av Astrid Thors. Om hon nu på en gång förenar sig med oss och röstar för ett omedelbart återförvisande till utskottet kommer hela frågan att lösas på ett utmärkt sätt. 
Talmannen.
   – Jag antar, av applåderna att döma, att detta är vad kammaren önskar, och om så är fallet måste parlamentet ändra arbetsordningen, eftersom jag enligt den inte har tillåtelse att göra detta. Omröstningen måste äga rum vid den tidpunkt som jag tidigare angav. Jag får be er att infinna er här vid debattens början för att försäkra er om att er åsikt beaktas.(1)
Gill (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja hänvisa till några mycket obehagliga, falska och subjektiva kommentarer som Balfe fällde efter budgetomröstningen i Strasbourg förra månaden. Balfe hade begärt en utvidgning av före detta ledamöters sjukförsäkring, något som budgetutskottet avvisade.
Som en av budgetföredragandena för 2004 ser jag mig själv som en tjänare av detta parlament, och min huvudsakliga uppgift är att försvara de beslut som denna kammare fattar och, i detta fall, även de som fattas av budgetutskottet. Mitt främsta mål har varit att garantera att de europeiska skattebetalarna får valuta för sina pengar och en önskan om att upprätthålla denna kammares goda rykte och värdighet i den europeiska allmänhetens ögon.
För det första är Balfes anklagelse mot mig att jag fullständigt har motverkat det beslut som fattades av presidiet en anklagelse mot hela budgetutskottet eftersom alla Balfes krav lades fram för omröstning.
För det andra hänvisade Balfe till, och jag citerar: ”det relativt billiga systemet”. Detta är ett förvånande påstående med tanke på att de första beräkningarna som gjorts ligger långt över 1 000 000 euro, och det kostar oss 60 000 euro bara att genomföra en studie för att fastställa de faktiska siffrorna: knappast en struntsumma.
För det tredje måste jag säga att jag är fullständigt förbryllad när det gäller det sätt som de nuvarande ledamöterna använder de befintliga systemen på. Föreslår Balfe öppenhet för budgetutskottets alla ledamöter, eller vill han inrätta ett register för samtliga? Föreslår han att det befintliga systemet skall ändras? Han bekymrar sig verkligen inte för kostnaden! Jag föreslår att han lägger fram förslag inför nästa års budget, så att vi kan genomföra de ändringar som nu kan behövas.
Jag skulle slutligen, som talesman för alla mina kolleger i budgetutskottet, som jag tror tar sitt ansvar ytterst allvarligt, vilja säga att dessa beskyllningar inte är värdig någon som innehar en hög tjänst – som kvestor – i denna kammare, och jag anser att han vanhedrar denna kammare och den befattningen.
Balfe (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja klargöra att presidiet bad budgetutskottet att vidta en viss åtgärd, vilket Gill som budgetföredragande kunde ha gjort. Hon vägrade att göra det. Presidiet krävde att ledamöter som var över 60 år när de gick i pension, som hade arbetat åtminstone två mandatperioder inom Europaparlamentet och som var beredda att – på samma grundval som all personal – betala en tredjedel av kostnaderna för systemet skulle – såsom är fallet för alla medarbetare vid denna institution – vara berättigade till ett sjukförsäkringssystem om de inte hade en lämplig nationell försäkring.
Presidiet, som var enigt, lade fram en mycket human begäran. Jag anser inte att Gill, som budgetföredragande, reagerade på ett vänligt, humant eller förnuftigt sätt på denna begäran. Man kommer nu att genomföra en studie, och när den är avslutad hoppas jag att budgetutskottet, som spenderar miljoner pund på väldigt tvivelaktiga projekt ...
... kommer att inse att det också har en plikt mot äldre och ofta sjuka ledamöter av detta parlament som har tjänstgjort länge, och att dessa ledamöter är beredda att betala för att ingå i ett försäkringssystem, vilket är mer än de flesta av oss nuvarande ledamöter är beredda att göra.
Jag hoppas att budgetutskottet ser över denna fråga igen, men jag upprepar att allt som Gill hade behövt göra var att ta presidiets rekommendation – inte kvestorns – och lägga fram den inför denna kammare för en omröstning. Om hon anser att budgetutskottet står över parlamentet föreslår jag att hon återvänder till den konstitutionella skolan.
Talmannen.
   – Lyckligtvis verkar de ledamöter som närvarar i dag vara vid god hälsa och inte sjuka. Låt oss alltså fortsätta med en hälsosam respekt för vår föredragningslista. 
Lehne (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skall också fatta mig kort. Morgondagens föredragningslista innehåller omröstningen om en resolution om de fria yrkena. Eftersom parlamentet inte sammanträdde förra veckan har det inte varit möjligt att åstadkomma en kompromiss i god tid, och jag ber därför att omröstningen skall skjutas upp till nästa Strasbourg-sammanträde. Manuel Medina Ortega och Willi Rothley har också samtyckt till detta. Tack! 
Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Jag instämmer i Klaus-Heiner Lehnes förslag, eftersom vi faktiskt inte har nått någon överenskommelse om texten till ett gemensamt förslag till resolution i de olika politiska grupperna. 
Talmannen.
   – Om det råder enighet om detta, låt oss då fortsätta på de grunderna.
Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill återkomma till frågan om föredragningslistan och Joakim Wuermelings betänkande. Vi har funderat lite på hur vi skulle kunna lösa problemet genast, utan att ändra föredragningslistan, och kommit till en slutsats som jag tror till och med Astrid Thors skulle instämma i. Jag föreslår härmed att Wuermelings betänkande flyttas upp som första punkt på föredragningslistan. Jag vill be er att meddela det nu, och förklarar för er här och nu att jag sedan kommer att föreslå att det direkt återförvisas till utskottet. 
Wuermeling (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill säga att jag absolut samtycker till att vi direkt skall rösta om förslaget till återförvisning. Man kan inte förvänta sig att ledamöterna skall komma tillbaka till kammaren en halvtimme före midnatt i kväll, bara för att besluta om huruvida en debatt skall äga rum. Vilken majoritet som helst skulle bli slumpartad. Något sådant står inte i proportion till förslagets betydelse. Samtidigt vill jag ändå be er ge mig ordet, så att jag kan opponera mig mot detta återförvisande utan debatt. 
Talmannen.
   – Detta återspeglar exakt det dilemma som grupperna har försatt mig i. Om jag följer Schulz' logik och han besegras, och Wuermelings betänkande sålunda blir första punkt på föredragningslistan, skulle detta fullständigt störa den arbetsrytm som var planerad för i dag. Jag tänker inte följa det förslaget. Om kollegerna, medan vi fortsätter med vår föredragningslista, emellertid kan nå enighet och ge mig ett förslag man enats om när den första punkten är avklarad skall jag lägga fram det inför kammaren, och vi kan agera i enlighet därmed. Om ingen enighet nås kommer vi att fortsätta som tidigare angivits.

Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Ni var i Berlin i går – och det var jag också. Ni var på ett officiellt besök i det tyska parlamentet. Med er hade ni företrädare för PPE-DE-gruppen och PSE-gruppen. Har ni glömt, herr talman, att det finns andra grupper i detta parlament som också hade kunnat följa med er? Varför tog ni endast med er de två största grupperna? Jag förstår inte detta, och jag skulle gärna vilja att ni svarade mig. 
Talmannen.
   – Jag var i går och i måndags på ett officiellt besök i Berlin och förbundsdagen för parlamentets räkning. I går eftermiddag talade jag inför alla de politiska grupperna i det tyska parlamentet, inbegripet De gröna och liberalerna, socialdemokraterna och kristdemokratiska CDU-CSU. Jag bjöd inte in någon grupp härifrån att följa med mig, men förbundsdagens protokollavdelning var vänlig nog att informera kolleger här om mitt besök. De tyska kolleger som önskade närvara vid någon del av besöket hade möjlighet att göra det. De var naturligtvis, herr Cohn-Bendit, i likhet med er inte tvungna att göra det. Det handlade om ett val för er och för andra, inte för mig.
Jag gjorde ett besök som talman, men det var öppet för dem som önskade att ansluta sig till det. De kolleger som närvarade vid delar av besöket eller vid de olika politiska gruppmötena var mycket välkomna. De var inte förpliktigade att vara där, och de var inte där för att göra talmannen sällskap under besöket. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Jag vill be kommissionen förklara undersökningen i som nyligen har publicerats och där man placerar Israel högt upp på förteckningen över stater som hotar världsfreden, före Iran, Nordkorea och Förenta staterna som alla ligger på samma plats.
Hur är det för det första möjligt att sammanställa ett frågeformulär med en förteckning över hot mot freden som innefattar Israel och Förenta staterna, men ignorerar internationell terrorism, från palestinskt eller annat håll? Hur är det överhuvudtaget möjligt att blanda förbrytarregimer och demokratiska stater i en förteckning över stater som påstås hota freden? Vad som skrämmer mig är att den mentala förvirringen hos intervjuaren bara kan jämföras med den hos de intervjuade som inte kunde hålla i sär begreppen och som förefaller fördöma användning av makt i alla situationer, vare sig det handlar om angrepp från en förbrytarregim, internationell terrorism, eller berättigat försvar från en demokratisk stat. Den moraliska nedrustning som framtonar ur denna opinionsundersökning är en dålig nyhet för det framtida Europa. 
Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även jag känner samma oro som uttrycks av många ledamöter i denna kammare och annorstädes, när det gäller själva undersökningen och hur den organiserades. Jag hoppas att de politiska grupperna och kommissionen kan ge oss ytterligare förklaringar, eftersom om EU skall kunna påverka, om EU skall kunna inta en ledande roll i internationella sammanhang, behöver det definitivt agera med större försiktighet. När frågor ställs är det bra att veta hur de ställs och varför och, framför allt, så snart det föreligger resultat skulle det vara lämpligt att inte låta pressen – och vissa tidningar – få kännedom om dem först, utan informera parlamentet och allmänheten om dem.
Dessutom, herr talman, vill jag kortfattat fördöma det som hände i går i mitt land, där man genomförde en allvarlig attack mot en av kaserner. Det leder till uppror och anarki och är också kopplat till händelsen i Spanien, där några italienska terrorister eller pseudoterrorister arresterades. Jag tycker att alla vi européer borde agera eftersom vi inte skall underskatta detta terroristhot, även om resultaten av polisens åtgärder – den italienska polisen arresterade exempelvis några farliga mördare, eller åtminstone dem som anklagats för att ha mördat Marco Biagi och Massimo D’Antona – kan ses som positiva signaler. Jag uppmanar parlamentet att medverka i en enad strävan efter att bekämpa denna störande företeelse över hela Europa. 
Dell’Alba (NI ).
   – Herr talman! Jag tar mig friheten att för ett ögonblick återvända till frågan om undersökning. Jag tycker det är riktigt att parlamentet skall lyssna till vad kommissionen har att säga och inte få höra talas om det från pressrummet eller från journalister, det är riktigt och det är även vårt privilegium att kommissionen – företrädd av Romano Prodi eller någon annan kommissionär – kommer till oss, och förklarar orsakerna bakom undersökningen, vilken – helt riktigt – rapporterades i alla tidningar och vilken säkerligen gav en negativ, eller till och med pessimistisk, bild av vår europeiska union. 
Watson (ELDR ).
   – Herr talman! Jag vill inte gå in på innehållet i just denna opinionsundersökning, även om det för undersökningens resultat säkert hade varit klokt att fråga vad folk anser om den palestinska staten och om den palestinska befrielseorganisationen.
Det är emellertid inte något dåligt att människor vet vad Europa anser. Jag skulle generellt vilja uppmuntra kommissionen att offentliggöra uppgifter – av detta eller av annat slag – om européernas åsikter, för att visa vikten av vår kontinents mening.
Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tala om samma ärende. Min grupp har självfallet diskuterat effekterna som dessa publiceringar och siffror har haft. Jag talar för min grupps räkning, och vill därför rent allmänt välkomna er strävan att ta med frågan om hur en sådan opinionsundersökning hanteras, och hur man kom fram till frågorna, på föredragningslistan för ordförandekonferensen. Jag tycker att det är där den från början hör hemma, eftersom det är mycket svårt att ha en omfattande diskussion i kammaren om en opinionsundersökning, vars övergripande bas och bakgrund jag för närvarande bara har fragmentariska kunskaper om, vilka bygger på uppgifter i pressen. Innan jag dristar mig till att döma vill jag säga att det är på sin plats att vi beaktar frågan i sin helhet. Jag vill också varna för att vi godkänner opinionsundersökningar bara när vi tycker att resultatet passar oss. Som tålmodig tysk socialdemokrat kan jag särskilt säga att detta alltid är ett problematiskt vågspel för alla politiker. Opinionsundersökningar kan ibland tendera att få en att känna sig illa till mods, oavsett vilka frågor som ställs.
Vi kan inte här i denna kammare diskutera huruvida frågorna har detta slags suggestiva effekt eller huruvida svaren som lämnats är till vår belåtenhet. När allt kommer omkring, vem vet vad resultatet hade blivit om andra frågor hade ställts? Jag vill därför råda till att vi inte fattar förhastade beslut eller gör förhastade bedömningar. Låt oss i stället föra upp detta på föredragningslistan för ordförandekonferensen och diskutera verksamhet i sin helhet med kommissionen. 
Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! För att upprepa uttalandena från några av mina kolleger, särskilt Georges Berthu och Gianfranco Dell’Alba, vill jag säga att det kanske skulle vara bra att sluta upp med undersökningar och inte fråga människor om deras uppfattning, för om man frågar dem finns det en risk att de säger sin mening, och om den strider mot den överskuggande attityden eller är politiskt inkorrekt är det mycket obehagligt för det europeiska politiska etablissemanget. I en demokrati finns det dessutom formaliteter som skall gås igenom på detta område, dvs. val, och jag vill påpeka att dessa är mycket farliga. Från och med juni kan det under alla förhållanden exempelvis leda till större intresse för de politiska sympatier jag företräder. Jag undrar om inte också valen borde avskaffas, och då kanske folket i Europa skulle ändra sig så snart de börjar få negativa tankar eller så snart de uppenbarligen förhindrar den europeiska demokratin från att göra framsteg. 
Cushnahan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag återvände nyligen från Sri Lanka, där jag har fortsatt mitt engagemang i fredsprocessen på inbjudan från de som är inblandade. Som kollegerna kanske känner till har fredssamtalen varit avbrutna sedan april. Jag fann det särskilt uppmuntrande att LTTE, eller Tamilska tigrarna som de mer allmänt kallas, offentliggjorde sina förslag om en tillfällig självstyrande förvaltning under mitt besök. Detta är verkligen en mycket betydande åtgärd från deras sida. Det är första gången som de har lagt fram heltäckande förslag. Något som gjorde det hela ännu mer anmärkningsvärt var att Tamilska tigrarnas chefstalesman, Tamilchelvan, uppgav att denna tillfälliga förvaltning inte skulle vara ett första steg mot en separat stat. Detta gjorde det möjligt att återuppta förhandlingarna med regeringen, även om det finns en stor spricka mellan de två sidorna.
Under de senaste 48 timmarna har tyvärr president Chandrika Kumaratunga, som tillhör oppositionspartiet, avskedat fyra viktiga ministrar, upplöst parlamentet och utlyst undantagstillstånd. Jag tror att detta hotar fredsprocessen.
Med tanke på att vi i denna kammare stöder fredsprocessen, och att vi tillsammans med våra internationella partner har avsatt fyra och en halv miljarder US-dollar för att stödja den, och med tanke på vikten av tvåpartisystem i den irländska fredsprocessen, skulle jag vilja be er, herr talman, att uppmana Sri Lankas två största partier att, tillsammans med Tamilska tigrarna, stödja ett återupptagande av förhandlingarna för att säkerställa att permanent fred skapas i detta plågade land. 
Deva (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja hänvisa till den aktuella krisen i Sri Lanka. Cushnahan påpekade på ett övertygande sätt att, vid en tidpunkt då det är möjligt att få till stånd fred i landet efter 23 år av inbördeskrig, presidenten utlyser undantagstillstånd när rebellgrupperna Tamilska tigrarna slutligen har lagt fram fredsförslagen.
Ni, herr talman, Poettering och andra ledamöter av denna kammare har träffat premiärministern, som medan vi talar befinner sig med Bush i Washington. Parlamentet borde komma ihåg hur det var i Colombo. Det finns inget rättfärdigande för hemförlovandet av parlamentet, inte för utlysandet av undantagstillstånd och inte heller för att sända ut trupper på gatorna. Europaparlamentet kan mycket väl begära att demokrati, rättsstatsprincipen, parlament och regering skall återinrättas i Sri Lanka.
Karamanou (PSE ).
   – Herr talman! Jag blev förvånad och förskräckt i går när jag läste Amnesty Internationals anklagelser mot Sudan, där en särskild domstol har dömt en sextonårig pojke anklagad för väpnat rån till “korsamputering”, vilket innebär att hans högra hand och vänstra fot skall huggas av. Amnesty International fördömer Sudans rättssystem och strafflagstiftning som innehåller detta slag av bestraffningar, såsom amputation och stening till döds, och har uppmanat det internationella samfundet att förhindra att straffet mot den sextonåriga pojken verkställs.
Herr talman! Jag tror att både vårt parlament och ni personligen behöver ta ett initiativ och erinra Sudan om att landet har undertecknat Cotonouavtalet om respekt för de mänskliga rättigheterna. Vi måste ingripa direkt mot detta.
Corrie (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag reser mig med anledning av samma fråga som just framfördes. Jag hoppas uppriktigt att ni skriver till den sudanesiska regeringen och föreslår att dessa barbariska bestraffningar omedelbart upphör: inte bara för detta brott, utan för alla brott. De kan inte fortsätta att tillämpa sharialagstiftning och dessa förfärliga och fasansfulla bestraffningsmetoder. 
Alavanos (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det finns en allvarlig humanitär fråga som ni behöver och, vilket jag tror, kommer att ingripa i.
Den 27 juli 2003 gick ett tankfartyg, ”Tasman Spirit”med en lokal styrman vid rodret, på grund vid inloppet till Karachis hamn. Detta ledde till en allvarlig ekologisk katastrof. Mycket olja läckte ut i hamnen. De pakistanska myndigheterna har sedan dess hindrat de sju personerna i besättningen från att lämna Pakistan. När det gällde ”Prestige” utsåg de spanska myndigheterna de ansvariga utifrån principen att förorenaren betalar, med andra ord fartygets befälhavare men inte resten av besättningen. Varken kocken eller städaren kan klandras. När det gäller ”Tasman Spirit” hålls ändå sju sjömän kvar, varav de flesta är greker. 
När väl katastrofen hade inträffat kom dessutom en grupp från ett bärgningsföretag till Pakistan den 17 augusti, vars ledare, Nikos Papas, också hålls kvar av de pakistanska myndigheterna, trots att han inte ingår i ”Tasman Spirits” besättning. De skulle bara rädda fartyget och begränsa katastrofen.
Jag skulle vilja att ni ingriper. Detta är en gisslansituation. Pakistans minister är i Bryssel i dag, han skall äta middag med Javier Solana och Chris Patten. Vi måste ingripa i ärendet. 
Thomas-Mauro (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill uppmärksamma er på Rosia Montana Gold Corporation-projektet. Projektet, som handlar om utveckling av en guldgruva i centrala Rumänien, innebär tre typer av problem. Detta är ett socialt och mänskligt problem, eftersom det projekt som är under utarbetande innebär att en befolkning på 2 000 personer måste omlokaliseras och 900 hus rivas. Det är också ett miljöproblem, eftersom projektet framför allt kommer att innefatta installation av en 400 hektars uppsamlingstank som innehåller cyanidrester, vilket krävs för intensivbehandling av guldmalmen. Ett australiskt företag har redan använt denna teknik i Baia Mare i närmare två år, vilket har lett till en miljökatastrof i Donau. Detta är ett problem som också påverkar det historiska arvet: Efter närmare 15 år av exploatering kommer dalen, som också innehåller arkeologiska lämningar från den romerska besittningstiden, att ha försvunnit och med den många kyrkor, kyrkogårdar och historiska monument.
Genomförandet av projektet beror på den miljööverenskommelse som skall utformas av den rumänska regeringen. När man vet att Rumänien är bundet till sina åtaganden som kandidatland till Europeiska unionen, är det då acceptabelt att metoder för utvinning som utsätter människor och miljö för fara, metoder som nu bara används i utvecklingsländerna, skall tolereras i ett land som skall integreras i Europeiska unionen?
Jag skulle uppskatta om de ledamöter som reser till området i början av december vill bedöma den exakta omfattningen av den irreparabla skada som genomförandet av ett dylikt projekt leder till. 
Talmannen.
   – Parlamentet kommer verkligen att uppmärksamma frågan genom en delegation. Detta besök har godkänts av talmanskonferensen. 
Mussa (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Sedan den 12 augusti, när dr Arjan Erkel bortfördes, finns inga nyheter om honom och vi vet inte vad som har hänt honom. Han kidnappades i Mukala i Dagestan och inget har gjorts för att befria honom. Jag tycker att Europaparlamentet och Europeiska unionen skall vidta åtgärder inte bara för att få information och kräva att han friges, utan också för att skydda de institutioner som tillhandahåller frivilliga tjänster på territorier där hälsoläget är under all kritik. 
Napoletano (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja påpeka att det italienska ordförandeskapet den 2 juli 2003 inför parlamentet åtog sig att lägga fram moratoriet om dödsstraff för FN:s generalförsamling. Detta stöddes den 23 oktober av en resolution som antogs enhälligt av parlamentet. I dag får vi av pressen veta att den italienska regeringen har beslutat att inte lägga fram resolutionen för FN. Jag vill uppmana er, herr talman, att framföra vår besvikelse till ordförandeskapet och behålla punkt 3 i vår resolution, som gjorde det möjligt att i vilket fall diskutera resultaten och bedömningen. Även om jag tycker att dessa är mycket viktiga behövs det en debatt. 
Talmannen.
   – Det italienska ordförandeskap är faktiskt här, och det har lyssnat till era kommentarer och hoppas att det kan ta till sig resolutionen.
Punkten är avslutad. 
Wuermeling (PPE-DE ),
   . – Herr talman! När det gäller mitt betänkande är tanken att vi alla är överens om att det skall återförvisas till utskottet, utan ytterligare debatt och utan omröstning. Jag tar emellertid detta tillfälle i akt för att ge en kort förklaring till vad betänkandet innehåller och vad det syftar till.
Detta är ett av få förslag som direkt kommer att påverka varje medborgare i Europeiska unionen i hans eller hennes dagliga liv, och det kommer att göra det på ett mycket känsligt område, nämligen pengar. Direktivet kommer att påverka oss om vi betalar med kreditkort, hyr bil, köper en TV på kredit eller övertrasserar bankkontot. Nu gällande konsumentkreditöverenskommelser i Europeiska unionen svarar för närvarande för omkring en miljard euro. Det är därför av allra största betydelse att parlamentet hanterar frågan så noggrant som möjligt och med stor ansvarskänsla. 
I utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har vi intrycket att kommissionens förslag inte gör rättvisa åt frågans betydelse. Det har inte förekommit någon granskning av i vilken utsträckning förslaget i själva verket kommer att hindra de socialt missgynnade från att få någon som helst tillgång till lån, när avsevärt hårdare villkor gäller för kontroller av kreditvärdighet, vilket kan resultera i att de som framför allt behöver lån inte längre får några. 
Man har heller inte beaktat i vilken utsträckning förslaget kan resultera i en ökning av konsumentkrediträntan. Kemikaliedirektivet är som exempel tillräckligt omtvistat men vi vet åtminstone vad det kommer att kosta, vilket vi inte vet när det gäller detta. Man har inte heller granskat vilka effekter den avsedda restriktionen kan få på konsumtionen inom Europeiska unionen, med tanke på att konsumentkrediter står för 13 procent av den. Utskottet för rättsliga frågor har därför beslutat om en erkänt extraordinär åtgärd och rekommenderat kommissionen att dra tillbaka förslaget, att se över det mot bakgrund av alla dessa punkter – det finns ytterligare 30 av dem i mitt betänkande – och ompröva det hela innan det återigen kommer upp till debatt. 
Jag kan förstå varför vissa ledamöter – efter att kommissionen slagit fast sin ovilja att dra tillbaka förslaget, Romano Prodi har gjort det i en skrivelse, David Byrne har sagt det ett otal gånger – säger att det inte är så stor nytta med att ha ytterligare en omröstning i kammaren i frågan. Frågan uppstår egentligen om det är någon nytta med att under dessa förhållanden återigen anförtro kommissionen att utarbeta ett förslag. För egen del har jag inte mycket förtroende för att dess ansvariga avdelningar skall komma fram till något som vi skulle tycka vara mer lätthanterligt. Jag hoppas att det inte gör något att jag uttrycker mig så personligt. 
Inför kommissionens vägran att i vilket fall som helst se över förslaget instämmer jag i att vi borde sätta igång med att skriva om hela direktivet. Jag tycker egentligen inte att det är en uppgift för parlamentet – tanken är att vi skall fatta politiska beslut, snarare än att formulera individuella artiklar – men om kommissionen visar att den har så svårt att förstå denna sak är det vår konstitutionella skyldighet, en skyldighet som vi kommer att fullgöra, och när vi gjort det kommer vi att se till att den europeiska konsumentkreditlagen är modern, flexibel och främjar konkurrenskraften. Tack så mycket!
(Applåder)
Talmannen.
   – Förslaget är alltså att detta betänkande skall återförvisas till utskottet utan debatt.
Jag skulle vilja tacka er, Wuermeling, och alla kolleger, för att ha hjälpt till att lösa denna fråga. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om en uppföljningsrapport och ett strategidokument om kandidatländernas framsteg på vägen mot anslutning.
Som jag tidigare sade finns det flera framstående gäster på åhörarläktaren i dag som följer denna punkt. De är varmt välkomna. Jag är glad över att kommissionens ordförande Prodi och kommissionsledamot Verheugen gör oss sällskap i dag. Jag vet från mina omfattande kontakter i samband med förberedandet av denna debatt att kommissionsledamot Verheugen är fast besluten att få dessa rapporter ändrade av kommissionärskollegiet, efter det att han har presenterat dem för denna kammare.
Jag beklagar att ni under de senaste dagarna redan har kunnat läsa mycket av det som ni kommer att höra i dag i tidningarna, till följd av att andra än kommissionsledamot Verheugen har misslyckats med att följa de korrekta förfarandena. Det rapporterades faktiskt i stor omfattning i vissa franska tidningar i går. Detta är inte kritik mot kommissionsledamot Verheugen, eftersom jag vet att han var fast besluten att följa de förfaranden som denna kammare och kommissionen har kommit överens om. Jag beklagar att det denna eftermiddag inte blir första gången som vi får höra om det som kommer att bli ett viktigt meddelande mellan våra institutioner från ett år till ett annat. 
Prodi,
   . – Herr talman, mina damer och herrar, företrädare för anslutningsländerna! Min kommissions högsta prioritet, den absolut högsta prioriteten, är på väg att bli verklighet. Om mindre än sex månader kommer vi att få uppleva den största utvidgningen i unionens historia.
Närvaron här i kammaren av företrädare för de länder som kommer att bli medlemmar i unionen nästa år är ett tydligt bevis på hur viktigt detta är. Tillåt mig först att säga hur mycket jag beundrar de regeringar och folk ni företräder. Under de allra senaste åren har ni gjort ert yttersta för att era rättsliga och administrativa system skall vara förenliga med Dessa reformer visar er starka vilja till frihet och demokrati. Ni har verkligen genomfört en tyst revolution som tar er in i Europeiska unionen med högburet huvud, stolta över vad ni åstadkommit.
Innan anslutningsförhandlingarna avslutades förra året aviserade jag att kommissionen skulle lägga fram en rapport om de anslutande medlemsstaternas beredskap, ungefär sex månader innan de i realiteten blev medlemmar. I dag står jag här tillsammans med kommissionär Günter Verheugen – som jag vill tacka för hans utomordentliga arbete – för att lägga fram rapporten för er. Den omfattande övervakningsrapporten som antogs av kollegiet i förmiddags är resultatet av kommissionens långa och omsorgsfulla ansträngningar att under flera år övervaka och stödja de anslutande ländernas förberedelser. Den bygger på de tio rapporter som utarbetats av kommissionen, en för varje land, vilka också är tillgängliga för er. I dessa rapporter utnyttjas kommissionens hela expertis inom de olika områdena i vår . De kommer också att vara de sista rapporter av detta slag som kommissionen utarbetar om anslutningsländerna, även om vi under de kommande månaderna fortsätter att följa upp de frågor som fortfarande är olösta. Detta innebär att vi inte längre befinner oss i föranslutningsfasen. Från och med i dag börjar kommissionen utöva sin vanliga institutionella roll som fördragens väktare även när det gäller de nya medlemsstaterna.
Jag skall strax be kommissionär Verheugen att i detalj redogöra för kommissionens slutsatser i den omfattande övervakningsrapporten, men låt mig först göra några allmänna kommentarer. Det officiella anslutningsdatumet för de tio nya medlemsstaterna är den 1 maj 2004, men framtidsutsikterna med utvidgningen har redan haft positiva effekter. Många länder åberopar EU i allt större utsträckning när det gäller utvecklingen av det civila samhället och det politiska livet. Ingen annan aktör – och jag upprepar, ingen annan – på världsarenan kan skryta med samma dragningskraft. Anledningen är uppenbar. Unionen har lyckats förverkliga de högsta idealen: fred, unionens grundsten; demokrati, som vi försvarar genom all vår politik; större möjligheter till ekonomiskt välstånd och solidaritet med mindre gynnade regioner och grupper. Det är också uppenbart varför vår modell i dag är så framgångsrik. På egen hand skulle varje land vara utlämnat åt större och mäktigare politiska och ekonomiska enheter, men förenade kan vi styra processen med berättigad hänsyn till demokrati och mänskliga dimensioner.
Jag är övertygad om att de nya medlemsstaternas anslutning nästa år inte kommer att medföra några stora problem när det gäller att införa , vare sig det gäller den gemensamma marknaden eller andra av gemenskapens politikområden. Det finns självfallet fortfarande frågor att lösa – de har dessutom tydligt angivits i rapporten – däribland några mycket viktiga frågor, men jag är övertygad om att alla dessa länder kommer att klara de sista återstående hindren. De tio regeringarna är fullständigt medvetna om att minsta brist inom vilket område som helst skulle frånta dem fördelarna med medlemskap inom detta område, både när det gäller ekonomiska överföringar och tillgång till marknaden. Om problem kvarstår även efter anslutningen kommer kommissionen att göra sin plikt, som den alltid gjort, och vidta nödvändiga åtgärder. I vilket fall som helst förutser jag inga stora hinder mot att denna process skall kunna genomföras, det vill jag understryka.
Alla frågor vi har identifierat är verkligen lätthanterliga och vi har de instrument som krävs. Det ligger dessutom i allas intresse att unionen tillgodogör sig denna utvidgning så snabbt och smidigt som möjligt, eftersom det finns många andra frågor som unionen ställs inför och många andra mål som behöver uppnås, inbegripet regeringskonferensen och en friktionsfri funktion för våra institutioner i en utvidgad union, Lissabonstrategin, den nya budgetplanen, fullgörandet av utvidgningsprocessen och politiken med en ring av vänner – ”Wider Europe”. Dessa frågor blir de verkliga utmaningarna för den utvidgade unionen med 25 medlemsstater.
En av våra uppgifter blir därför att fortsätta utvidgningsprocessen. Såsom jag ofta har sagt är detta en kontinuerlig, omfattande och oåterkallelig process. Vårt gemensamma mål är att genomföra anslutningsprocessen för Bulgarien och Rumänien under 2007. Avsevärda framsteg har noterats i dessa två länder även detta år, och kommissionär Verheugen kommer också att säga några ord om detta. Anslutningsförhandlingarna med Bulgarien och Rumänien har gått framåt avsevärt och det är dags att fundera över ett ramverk för att slutföra dem. Dessa förhandlingar måste bygga på samma kriterier som för alla övriga länder och, självfallet, särskilt det som kallas för principen om egna meriter. I början av nästa år kommer kommissionen att staka ut vägen för att slutföra förhandlingarna, genom att lägga fram ett finansiellt anbudsförslag för Bulgariens och Rumäniens anslutning. Alla är överens om att dessa förhandlingar inte får vara beroende av resultatet av debatten om den nya budgetplanen eller debatten om framtida reformer – vi har alltid hållit dessa frågor åtskilda – och för att förhindra att det händer behöver vi som referenspunkt använda det ekonomiska ramverk som utarbetades för de tio anslutningsländerna. Jag räknar med parlamentets stöd här, och jag har för avsikt att helt involvera parlamentet i processens nästa etapp.
Nästa år blir avgörande för Turkiet. Detta blir verkligen ett av de sista avgörande besluten som min kommission skall fatta under denna mandatperiod. Det kommer att innefatta en bedömning av Turkiets framsteg när det gäller att uppfylla de politiska kriterierna från Köpenhamn och att ta fram rekommendationer när det gäller att inleda anslutningsförhandlingar. Låt mig i sammanhanget tydliggöra en sak: det är denna kommission som skall lägga fram den återkommande rapporten om Turkiet och rekommendationen hösten 2004. Det var det åtagande jag gjorde i Köpenhamn förra året och vi kommer att hålla vårt löfte.
Vi har följt utvecklingen i Turkiet mycket noga de senaste åren. Det har skett avsevärda framsteg som visar den turkiska regeringens beslutsamhet när det gäller att pröva alla medel i ansträngningarna för att uppfylla de politiska kriterierna för medlemskap. Vi kommer att noga övervaka den fortsatta utvecklingen inom de områden där framsteg fortfarande behövs, både när det gäller lagstiftning och det faktiska genomförandet av de nya rättigheter och friheter som det turkiska folket har rätt till, tack vare de reformer man åtagit sig. Låt mig slutligen upprepa unionens önskan att få se Cypern ansluta sig som ett enat land. Vi fortsätter att hoppas att så skall ske. Det ligger helt klart även i Turkiets intresse att snabbt nå ett avgörande, eftersom det skulle förhindra att Cypernfrågan förhindrar dess egna strävanden. Frågan kan fortfarande avgöras före den 1 maj nästa år, på grundval av förslaget från FN:s generalsekreterare. Alla berörda parter måste bidra till denna process och kommissionen är beredd att bistå på alla sätt den kan.
Herr talman, mina damer och herrar! Innan jag avslutar vill jag ta upp Balkanregionen. Kroatien har redan lämnat in sin ansökan om medlemskap och kommissionen tittar nu på Zagreb-regeringens svar – ett stort antal svar – på det frågeformulär som skickades till denna i början av sommaren. Andra länder i regionen avser att följa Kroatien inom kort. Vårt svar till dessa länder måste vara omdömesgillt och långsiktigt, och vi måste tydliggöra att utsikterna för ett medlemskap är verkliga och att vi åtar oss att följa dem längs den gemensamma vägen, även om de stränga kriterier som vi alltid har haft fortfarande gäller.
Herr talman, mina damer och herrar! Historien har rättfärdigat den vision som gemenskapens grundare hade: de ursprungliga sex stater som just hade lämnat kriget bakom sig är nu 25 – fria, starka länder – och kommer utan tvekan att bli 30 i framtiden. Inom några månader kommer vår familj att ha tio nya medlemmar. Med hjälp av deras entusiasm kommer vi att kunna förbättra vår union och ge den nya framtidsutsikter. Vi måste också vidareutveckla den och tillsammans, om vi alla arbetar tillsammans, kan vi upprätthålla och mer bestämt hävda de värderingar den grundar sig på.
Herr talman! Med er tillåtelse ger jag nu ordet till kommissionär Günter Verheugen, som jag skulle vilja tacka ännu en gång för hans utomordentligt skarpsinniga arbete och fantastiska engagemang i projektet.
Verheugen,
   . – Herr talman, ärade ledamöter! När vi avslutade förhandlingarna med de tio kandidatländerna för ett år sedan gjorde vi det på grundval av en prognos om att dessa tio länder skulle vara fullständigt beredda den dag som fastställts för anslutningen, dvs. att de skulle ha klarat av alla skyldigheter de hade åtagit sig under förhandlingarna. Det är anledningen till övervakningen, den finns där för att fastställa om prognosen var korrekt eller ej. Den avslutande övervakningsrapporten som kommissionen antog i dag är den sista. Det har redan funnits två tidigare rapporter vilka haft mycket positiva effekter, och jag kan säga er att vi självfallet måste förvänta oss, efter debatten här i kammaren, att medierna fokuserar på de punkter där vi säger att det fortfarande finns sådant som inte ännu är helt rätt.
Jag tror därför att det är nödvändigt att börja med att sätta in detta i sitt sammanhang. Från första början behövde vi inte på nytt granska det mesta av eftersom det redan hade visat sig under förhandlingsprocessen att alla krav hade uppfyllts. Vi tittade inte ens på det en gång till. Vi gick bara tillbaka till de områden där frågor lämnats öppna under förhandlingarnas gång och där åtaganden hade gjorts. Vi delade upp denna del av i 140 avsnitt av mycket varierande betydelse, vissa av dem omfattade flera hundra rättsakter, andra bara en – och det ger bara en fingervisning om den volym det handlar om.
Det faktum att vi allt som allt hade 1 400 sådana avsnitt att kontrollera gjorde det till en enorm uppgift. Kommissionen som helhet har gjort en gemensam ansträngning som de senaste månaderna har omfattat flera hundra anställda, men jag vill också påstå att detta arbete är mycket konkret och att den översikt vi har aldrig var möjlig i samband med någon av de tidigare utvidgningarna. Jag måste säga er att något liknande aldrig har utförts i EU:s historia, och det är viktigt att vi är medvetna om detta om vi korrekt skall bedöma resultatet.
Det visade sig att förberedelserna, i de 1 400 avsnitt vi kontrollerade, gick helt efter tidsplanen i 70 procent av fallen och att det här inte finns något behov av kommentarer. I ytterligare 27 procent av fallen har vi noterat att några enskilda punkter återstår att behandla, men det finns generellt sett ingen anledning till oro. Processen pågår och enligt vår prognos kommer allt att vara på plats den 1 maj 2004.
Återstår gör då 3 procent – närmare bestämt 29 fall av 1 400 – där vi har noterat allvarliga försummelser och förseningar som inte utan svårigheter kan åtgärdas. I dessa fall säger vi till den framtida medlemsstaten att avgörande åtgärder måste vidtas å det snaraste för att uppfylla villkoren i tid före den 1 maj 2004, så att allting även på dessa områden kan vara i god ordning.
De trettionio problemområdena är utspridda över tio länder. Jag skulle inte råda er att rangordna dem, det faktum att Polen har tio sådana områden innebär inte att Polen är sämre än andra. Förklaringen är helt enkelt att en stor del av problemen bara finns i Polen, eftersom de övriga ländernas storlek innebär att vissa av problemen inte finns där. Jag betraktar det totala resultatet som mycket välavvägt. Det hänför sig endast till ett antal kapitel i och vi uppskattar att problemen kan lösas överallt, till och med före den 1 maj 2004. Om så inte blir fallet – och det är detta som är avgörande – kommer kommissionen att i god tid före den 1 maj vidta nödvändiga åtgärder, och vi har en hel rad möjligheter att välja från.
Vi kan tillämpa säkerhetsåtgärderna, som i vilket fall som helst redan ingår i fördraget. Vi kan tillämpa de särskilda säkerhetsåtgärderna som tillgodoses i anslutningsfördraget, vi kan inrätta normala överträdelseförfaranden och vi kan använda oss av administrativa ingripanden. Vi har då en lång rad möjligheter, och överenskommelser har i dag uppnåtts inom kommissionen att varje kommissionär, inom sitt ansvarsområde, skall se över den pågående hanteringen av dessa fortfarande olösta frågor och om nödvändigt föreslå nödvändiga åtgärder i god tid före den 1 maj.
För egen del tror jag inte att det behövs, eftersom de skadliga konsekvenserna av att dessa problem i de flesta fall förblir olösta inte påverkar gemenskapen som sådan, utan bara de nya medlemsstaterna själva. Frågan togs exempelvis upp om huruvida det fanns system på plats för att jordbruksstöd skall kunna betalas ut i sin helhet. Om de administrativa systemen är olämpliga för detta ändamål blir resultatet att pengarna inte kommer att utbetalas, vilket innebär att den regering som gör sig skyldig till sådan försumlighet kommer att hamna under avsevärt inhemskt tryck eftersom dess lantbrukare inte får sina direkta stödutbetalningar. Jag förutspår därför att det faller av sig självt att alla dessa fall kommer att vara lösta före den 1 maj 2004.
Eftersom jag vet att kammaren fäster särskild betydelse vid livsmedelssäkerheten kan jag berätta att det fortfarande återstår ett antal problem även på detta område och vår ståndpunkt är oförändrad, nämligen att ingen mat som inte uppfyller våra normer – och då menar jag våra hygienregler – skall tillåtas på den inre marknaden. Av den anledningen kommer nödvändiga åtgärder när det gäller livsmedelssäkerhet att vidtas senast i februari, för att säkerställa att inga produkter som inte uppfyller normerna fortsätter in på den inre marknaden. Det finns emellertid relativt få sådana, och folk skall inte få uppfattningen att ett land har uppnått ett dåligt resultat inom ett särskilt område bara för att ett fåtal företag i ett fåtal länder misslyckas med att hålla måttet.
Sammanfattningsvis drar vi slutsatsen att institutioner och politik kommer att fortsätta att fungera efter den 1 maj 2004, att inga väsentliga avbrott kan väntas men att, eftersom eventuella problem självfallet inte kan uteslutas, eventuella avbrott kommer att vara hanterbara på alla sätt. Detta leder sammantaget till ett bra resultat. Jag instämmer fullständigt i, och ansluter mig personligen till, kommissionens uttryck för uppskattning av detta samt ordförande Romano Prodis betoning nyss på de särskilda prestationer som dessa regeringar, parlament och människor utfört.
Låt mig därmed komma till Bulgarien, Rumänien och Turkiet. Jag kan här vara ganska kortfattad. Både Bulgarien och Rumänien har gjort anmärkningsvärda framsteg. Jag skulle särskilt vilja betona att Bulgarien nu äntligen har lyckats inleda en reform av rättssystemet, vilket var ett stort problem vid bedömningen av landet.
Jag skulle vilja betona den mer positiva värderingen av Rumänien när det gäller kriterierna för marknadsekonomi. Kommissionen slår nu fast att Rumänien kan betraktas som en marknadsekonomi, under förutsättning att reformprocessen fortsätter utan förändringar vilket vi förutsätter att den gör. Detta innebär en bedömning av de betydande ekonomiska reformer som Rumänien redan har lyckats med och den anmärkningsvärda stabilitet på makroekonomisk nivå som landet uppvisar.
När det sedan gäller hur vi går vidare med Rumänien och Bulgarien anser kommissionen att dessa processer skall kopplas ihop. Vi håller fast vid målet att få in båda länderna tillsammans i Europeiska unionen 2007, även om principen fortfarande gäller att inget land skall behöva invänta ett annat. Om det sedan under den pågående processen visar sig att de gör framsteg olika snabbt kan vi också slutföra förhandlingarna vid olika tidpunkter.
Även om vi kan betrakta det som ett slags komplimang att båda länderna är väldigt ivriga att avsluta förhandlingarna innan den nuvarande kommissionen lämnar sitt ämbete, är vi mycket försiktiga med att göra uttalanden om detta. Jag skulle också uppskatta om parlamentet kunde ansluta sig till vår linje att för närvarande inte fastställa några datum, utan bara bekräfta 2007 som anslutningsår. För att 2007 skall vara möjligt behöver arbetet med anslutningsfördraget avslutas före slutet av 2005. Det innebär att tidsperioden för att avsluta förhandlingarna löper från nu och fram till någon gång under sommaren 2005, när det blir möjligt att avsluta dem, om landet i fråga verkligen har gjort allting. Jag betraktar detta scenario som positivt i sin helhet.
Jag vill emellertid återigen starkt uppmuntra dessa länder att göra avsevärda ansträngningar för att förbättra den politiska och ekonomiska ledningen, och jag tänker då särskilt på korruption och kampen mot ekonomisk brottslighet. Detta är också viktigt när det gäller investeringsklimatet i båda länderna och förmågan att locka investerare.
Vi har verkligen försökt att inte avge ett för tidigt omdöme om något när det gäller Turkiet, och man kan spekulera i huruvida den rapport kommissionen har lagt fram i dag innebär något utlåtande om det beslut som skall fattas nästa år. Vi har verkligen försökt att inte göra det utan i stället behandla Turkiet rättvist och objektivt, och det innebär att vi måste intyga och erkänna det anmärkningsvärda faktum att reformer har genomförts bättre, och med ökande hastighet, både på det politiska och ekonomiska området. Det innebär emellertid också att vi måste säga sanningen och säga att mycket fortfarande inte uppfyller våra normer eller är förenligt med våra krav, och att man måste ta itu med dessa frågor. Det finns ingen anledning att hålla tyst med något av detta. Jag noterade att Turkiet reagerade med viss förvåning, eftersom en av konsekvenserna av läckan – vilken som jag ser det verkligen är beklaglig – är att jag känner till kandidatländernas reaktioner redan innan rapporterna har antagits, och den turkiska reaktionen andas förvåning. De hade utan tvivel räknat med en betydligt gynnsammare bedömning.
Jag vill därför mycket tydligt upprepa att även om vi fullständigt erkänner det som uppnåtts i Turkiet måste vi framhålla för de turkiska medborgarna att det fortfarande är problem med ett antal frågor som gäller grundläggande rättigheter, att Turkiets villighet att följa utslagen i Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna fortfarande är problematisk, och att det framför allt finns stora problem när det gäller att genomföra de reformer man redan beslutat om. Det föreligger en avsevärd brist när det gäller genomförandet här, och regeringen erkänner detta och vill göra något åt det. 
Ordförande Romano Prodi hänvisade nyss till problemet med Cypern. Jag måste än en gång göra detsamma, eftersom jag vill informera er om att kommissionen i dag har tagit ett nytt steg, ett som är helt nytt och mycket väl kan vålla debatt. I vårt strategidokument har vi kopplat Turkiets strävan efter medlemskap till Cypernfrågan.
Låt mig för att undvika missförstånd, och även med tanke på de turkiska reaktionerna, förklara – vilket jag måste – att detta inte är ett villkor. Vi måste hålla oss strikt till slutsatserna från Helsingfors, där det framgår att detta inte är ett villkor. Det är ett faktautlåtande. Vi slår bara fast att ett misslyckande med att lösa Cypernfrågan skulle utgöra ett stort hinder för Turkiets EU-strävanden. Att säga detta innebär enbart att slå fast fakta, men jag förnekar självfallet inte att ett uttalande av ett sådant faktum får politisk betydelse när det ingår i ett strategidokument av detta slag, och jag kan också säga er att detta politiska budskap, denna politiska betydelse, är noga övertänkt. Kommissionen ville tydliggöra att den kan se en sådan politisk koppling, och ville på detta sätt uppmuntra Turkiet till att ännu mer aktivt försöka lösa Cypernfrågan utifrån FN:s plan.
Jag är fullständigt övertygad om att valet i den turkiska delen av Cypern kommer att innebära nya möjligheter och som följd direkt leda till ökade påtryckningar mot alla parter, för att ge fart åt en situation som under en tid har varit fastlåst. Jag tror absolut att ett budskap av detta slag från EU hjälper den nuvarande turkiska regeringen, genom att det ger den ett starkt argument mot de beståndsdelar i Turkiet som har stått i vägen för vidare framsteg, särskilt när det gäller Cypernfrågan.
Detta ville jag förklara för er, eftersom vi under de kommande dagarna säkerligen kommer att få uppleva omfattande diskussioner i frågan. Vi har alltid sagt att anslutningsprocessen är avsedd att vara en katalysator för att lösa Cypernfrågan, och vi måste som jag ser det använda varje tillgänglig möjlighet för att hantera den otidsenliga situation en framtida medlemsstat i Europeiska unionen befinner sig i, där man har taggtrådsstängsel och FN-trupper utplacerade för att skydda de två etniska grupperna från varandra. För oss européer är detta helt enkelt inte acceptabelt, det är under vår värdighet …
… och det är därför kommissionen beslutat att ta detta steg. Eftersom detta är sista gången som kommissionen kan lägga fram sådana omfattande rapporter för parlamentet vill jag gärna avsluta med att återigen tacka er mycket, mycket hjärtligt för ert samarbete, som alltid har varit konstruktivt, givande och byggt på förtroende.
(Applåder)
Talmannen.
   – Jag tackar kommissionen för dessa rapporter. Jag skulle vilja påminna kollegerna att vi inte för en verklig debatt nu. Dessa rapporter kommer att sändas till utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, föredragande kommer att förbereda sina egna betänkanden och debatten följer senare. 
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi kan alla glädjas åt att vi kommit så långt som vi gjort, och jag vill innerligen tacka kommissionen, ordförande Romano Prodi och kommissionär Günter Verheugen för detta. Med detta sagt tänker jag nu fatta mig kort. Ni nämnde det material som offentliggjorts. Jag tycker det är oacceptabelt att vissa saker hamnar i pressen utan att parlamentet har tillgång till dokumenten i fråga. Kommissionär Verheugen! Vad beror detta på?
Jag kommer nu till min andra fråga. Samtidigt som jag vill uppmuntra er att arbeta med de kandidatländer som verkligen genomför det som överenskommits, vill jag också fråga er om vi inte måste statuera ett bra exempel för dem, exempelvis när det gäller stabilitetspolitiken? Måste vi inte också för vår del göra allt vi kan för att hålla oss till fördragen, och vara en bra förebild för våra framtida partner i Europeiska unionen? 
Min tredje ståndpunkt gäller Turkiet. Vi är alla mycket glada över att Turkiet har valt denna särskilda väg framåt. Turkarna är våra vänner och samarbetspartner, men måste vi inte också skilja mellan teori och praktik? När det gäller Turkiets medlemskap ber jag er att överväga en annan möjlig förbindelse, exempelvis ett privilegierat partnerskap. Majoriteten i vår grupp stöder goda, starka och vänskapliga förbindelser som bygger på ett privilegierat partnerskap.
Verheugen,
   . – Herr Poettering! Ni kan inte vara mer upprörd än vad jag själv är över dessa informationsläckor. Låt mig bara på fullaste allvar säga att det kanske är en svaghet i gemenskapens förfaranden att kommissionen måste få sig tillsänt alltför många känsliga dokument innan den kan fatta ett beslut. Läckor uppstår regelbundet så snart ett papper lämnar mitt kontor. Jag visste att detta skulle hända. När vi kl. 18 i fredags kväll enligt kommissionens regler var tvungna att dela ut papperen var jag fullständigt övertygad om att min helglycka så att säga var gjord – och det var den! Jag sade till kommissionen i förmiddags att jag inte ville berätta hur mycket politiska störningar jag hade stått ut med de senaste dagarna, från regeringschefer och utrikesministrar i alla läger, eftersom jag inte vill ge intryck av att kommissionen ger efter för sådana påtryckningar. Det verkliga problemet med dessa läckor är att de begränsar kommissionens förmåga att agera. Vi har inte kunnat göra några ändringsförslag i dag, eftersom alla och envar skulle ha kunnat göra jämförelser mellan det som hände i dag och det vi ursprungligen ville. Det är mycket beklagligt, herr Poettering, och jag kan inte ge er någon förklaring. Vi har här att göra med individers bristande pliktkänsla. Tidigare försök att upptäcka de ansvariga har misslyckats om och om igen, och jag tror inte längre att sådana försök skall lyckas. Vad jag kan göra är att be parlamentet förlåta detta uppenbara opassande beteende från medlemmar av personalen som jag inte känner till namn, men som jag hoppas att ni kan ursäkta.
Jag håller också med er om den andra frågan. Om vi ett givet år vilket som helst skulle jämföra antalet problem i de nya medlemsstaterna med de gamla medlemsstaternas överträdelser av förfaranden, skulle man upptäcka en häpnadsväckande skillnad. Faktum är att antalet överträdelser av fördraget som vi måste anklaga de nuvarande medlemsstaterna för varje år är många gånger högre än antalet problemområden som vi nu har identifierat. Jag håller helt med er om att om vi skulle kunna bedöma de nuvarande medlemsstaterna med samma måttstockar som vi tillämpar på kandidatländerna skulle vi, på det ena eller det andra området, få resultat som kanske är överraskande, antingen på det område ni hänvisade till – god ordning på det makroekonomiska planet – eller, kanske även på andra områden.
Det ni sade i Turkietfrågan är inte på något sätt nytt för mig och det är en synpunkt jag respekterar. Som ni vet är detta ett område där kommissionen har ett tydligt mandat från rådet, och att den måste agera i enlighet med detta. Jag vill passa på att kommentera detta kort. En debatt om principerna bakom Turkiets medlemskap eller ej är nödvändig och måste hållas. Och var skulle detta ske, om inte här i denna kammare? Var, om inte bland Europas folk? Jag håller helt med om detta. Jag begär bara att vi i denna diskussion aldrig tappar det faktum ur sikte att vi inom EU har ett direkt intresse av att Turkiet är en fullt utvecklad demokrati, en fullt utvecklad rättsstat, med respekt för mänskliga rättigheter och skydd för minoriteter.
Om vi hela tiden kommer ihåg detta, känner jag ingen egentlig oro över att denna nödvändiga och oundvikliga diskussion kan vara skadlig. 
Titley (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle bara vilja anmärka att dessa läckor inte kommer att hjälpa kommissionen i dess strävan att bli delaktig i utrikes- och säkerhetspolitiska beslut. Jag välkomnar det kommissionen har sagt i dag. Det är ett anmärkningsvärt framsteg, och jag skulle även vilja välkomna kommissionsledamot Verheugens försäkran om att kommissionen kommer att vidta åtgärder om det inte görs några framsteg på dessa 39 områden.
För det första sände kommissionsledamoten ut varningsbrev till kandidatländerna tidigare i år. Vad svarade de, och visar deras svar att de även kommer att svara på de förslag som han har lagt fram för oss?
För det andra, när det gäller Rumänien, där man anade en viss tvekan i hans framställning, i vilken utsträckning är Rumäniens tidigare meritlista, där landet lovade runt och höll tunt, till nackdel för Rumänien trots de framsteg som har gjorts under de senaste två eller tre åren?
Jag skulle slutligen vilja fråga kommissionären om de hemliga förhandlingarna som ingen talar om längre, de parallella förhandlingarna för att utvidga Europeiska ekonomiska samarbetsområdet till anslutningsländerna. Hur framskrider EES-förhandlingarna mer exakt? 
Verheugen,
   . – Herr Titley! De två övervakningsrapporter som vi överlämnade under årets första sex månader har verkligen lett till positiva resultat. Samtidigt identifierade vi problemområden och sände sedan ut det vi kallade tidiga varningsbrev, det som under min skoltid i Tyskland kallades ett ”blått brev” – och jag tror att det på engelska heter ”röda brev” – och som alltid innehöll hotet att om du inte genast satte igång med arbetet riskerade du att få gå om ett år. Resultaten var mycket intressanta. Nära hälften av de fall vi identifierade har under tiden redan lösts, och de finns därför inte längre med i den avslutande övervakningsrapporten. Vi skall nu också skriva till regeringarna, och jag vet att i samtliga fall kommer kommissionens insikter att accepteras – ingen ifrågasätter detta – och alla regeringar kommer att samarbeta, så jag menar att vi kommer att kunna lösa problemen. Vissa regeringar har exempelvis sagt att den relevanta lagstiftningen redan är på gång. Övervakningen har utan tvekan visat sitt värde som en metod som hjälper oss att göra framsteg.
Det enda jag kan säga som svar på er kommentar om Rumänien är att den uppmuntrande politiska och ekonomiska stabilitet vi sett i Rumänien de senaste två åren fortsätter, och att Rumänien med hänsyn till denna stabilitet faktiskt befinner sig i ett mycket bra läge för att uppnå de målsättningar landet strävar efter. 
Watson (ELDR ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera kommissionsledamoten till att ha fört anslutningsländerna till ett skede där färre än 40 stora problem togs upp utav de 140 delarna i regelverket. De flesta av dessa problem återfinns inom områdena hälsovårds- och livsmedelslagstiftning, samt inom offentlig förvaltning. Är kommissionsledamoten, utan att bagatellisera problemen, säker på att hindren kan övervinnas före maj nästa år?
Dessutom växer en tydlig skillnad fram mellan Bulgarien och Rumänien. Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten huruvida han kommer att sända den tydliga signal som Sofia har begärt om unionens slutgiltiga krav, och huruvida han kommer att vara hård mot rumänerna när det gäller de mycket omfattande framsteg som fortfarande återstår för Rumänien.
Jag välkomnade kommissionsledamotens kommentarer om Turkiet. De reformer som genomförts av premiärminister Erdogans regering är verkliga och måste välkomnas. De måste genomföras till fullo. Herr kommissionär, ni har rätt att kräva mer, särskilt när det gäller politiska rättigheter och Cypern. Men låt oss erkänna Turkiets mycket knarrande steg framåt, och jag hoppas att kommissionen kommer att engagera sig för att finna alla de resurser som behövs för att arbeta med Turkiet för att hjälpa landet mot medlemskap. 
Verheugen,
   . – Herr Watson! Jag är – låt oss säga – någorlunda optimistisk om att allt kommer att lösa sig. Jag är helt optimistisk om att den ojämförligt största delen kommer att lösa sig. Även om vi inte kan utesluta risken för missöden i den ena eller andra instansen vill jag upprepa att alla problem som kan dyka upp kan isoleras och inte kommer att resultera i någon allmän fara för den inre marknaden, jordbrukspolitiken eller livsmedelsmarknaden som helhet.
När det gäller Rumänien och Bulgarien är det definitivt så att Rumänien fortfarande har en lång väg att gå, men det råder inget tvivel om att landet under de senaste två åren i hög grad har kommit ifatt. Bulgarien och Rumänien fick sin ekonomiska signal när vi åtog oss att presentera det finansiella paketet under det första halvåret nästa år, dvs. under det irländska ordförandeskapet, och dessutom mycket tidigt på året. Jag har redan haft omfattande diskussioner med den irländska finansministern om hur detta kan hanteras. Jag betraktar de politiska och tekniska svårigheterna med det finansiella paketet för Bulgarien och Rumänien som hanterbara, av den anledningen att vi avser att använda samma metoder, samma principer och samma regler som vi gjorde för de andra tio länderna. Vi sätter inte ihop ett nytt paket för Rumänien och Bulgarien, i stället extrapolerar vi med andra ord det som vi redan har gjort för de tio. Det är också den enda tillgängliga möjligheten för oss om våra föreskrifter är att det finansiella paketet för Rumänien och Bulgarien inte skall skada nästa budgetplan, vilken i sin tur inte skall skada slutförandet av förhandlingarna med Rumänien och Bulgarien. Vi kan därför inte göra annat än att välja samma metodik som vi redan har valt för de tio. Jag tror därför inte att det är så enormt svårt, och jag vill inte utesluta möjligheten att vi kan göra märkbara framsteg inom detta område under det första halvåret 2004.
Titley (PSE ).
   – Herr talman! Kommissionsledamoten svarade inte på min tredje fråga om anslutningen av dessa tio länder till Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Det kan beror på att han valt att inte svara, eller så har han kanske glömt bort det. Jag skulle vilja få ett svar. 
Talmannen.
   – Kommissionsledamoten kommer att svara på detta i sin nästa replik. 
Oostlander (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill först av allt innerligen lyckönska kommissionär Verheugen. I Tyskland finns en ”kansler för enighet” och nu också en ”kommissionär för Europas enande”. Mina uppriktiga gratulationer till detta. Jag är särskilt glad över att ni i er rapport mycket tydligt har prioriterat de politiska kriterierna beträffande Turkiet. Detta är en viktig punkt. Det är uppenbart att de framsteg som gjorts är viktiga för den turkiska allmänheten. Jag tycker vi skall notera detta med en känsla av tacksamhet.
För det andra måste jag av er rapport dra slutsatsen att ni är ganska besviken över det som verkligen har hänt. Det är jag också, minst sagt. Jag trodde att mer skulle ha gjorts än vad som verkligen varit fallet, särskilt när det gäller arméns ställning, detta är i vilket fall som helst uppenbart i er rapport. Dessa frågor får stora konsekvenser. Er optimism när det gäller de tio länder som blir medlemmar i EU den 1 maj hänför sig till mindre aspekter som fortfarande kan utjämnas. Jag tror att det stora steget i riktning mot den demokratiska konstitutionella staten – som fortfarande måste tas i praktiken – är av en sådan storleksordning att vi knappast kan förvänta oss att detta fullgörs inom ett år från nu. Rätta mig om jag har fel, herr kommissionär, men är datumet i december 2004 det datum när vi inte längre kommer att ta vår politiska värdegemenskap som sådan på allvar, eller det datum när giljotinen faller över Turkiets medlemskap? I det hänseendet tror jag att detta datum orsakar en ökande oro. Skulle det därför inte med avseende på Turkiet vara att föredra om vi kunde fokusera på programbaserade framsteg, eller styrning, på vägen mot en demokratisk konstitutionell stat? 
Verheugen,
   . – Herr talman! När det gäller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, herr Titley, uppmanar jag Liechtenstein, i det fungerande Europeiska ekonomiska samarbetsområdets intresse, att inte förbinda undertecknandet av fördraget med problem som härrör ur Europas förgångna, utan snarare att eftersträva en dialog med den tjeckiska republiken om dessa svårigheter. För närvarande arbetar vi mycket hårt med att visa Furstendömet Liechtenstein och den tjeckiska republiken en möjlig väg ut ur detta problem. Jag kan ännu inte förutsäga hur framgångsrika vi kommer att bli, men vi försöker, och vi gör vårt bästa, men uppenbarligen kan man aldrig veta.
Jag instämmer med er, herr Oostlander, i att det är just inom det militära området som vi hade hoppats på större framsteg i Turkiet. Det finns två frågor som ger mig särskild anledning till oro. Den första är att turkisk militärpersonal fortfarande finns i övervakande myndigheter och kontrollerar stora delar av civilt liv, såsom det nationella utbildningsrådet eller det nationella rådet för radio och TV. Militären har inte förlorat någonting där. Det är också så att stora delar av den turkiska försvarsbudgeten inte omfattas av parlamentets kontroll, och när en budget ligger utanför parlamentets kontroll visar det tydligt på bristande demokrati. Det råder det ingen tvekan om.
Jag tror inte att vi behöver nya normer för Turkiet eller en ny tidsgräns eller något annat. Det ligger i Turkiets egna händer om den slutliga bedömningen blir positiv eller inte. Det är upp till dem att gå vidare med reformer och, såsom Poettering så riktigt sade, att omsätta dem i praktiken så att vi kan göra en bedömning. De politiska villkoren för tillträde har uppfyllts. Färdplanen är tydlig: ett beslut i slutet av nästa år. Kommissionen kommer att genomföra sin uppgift seriöst, rättvist och objektivt och kommer inte att dra sig undan detta ansvar. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr kommissionär, mina damer och herrar! På min grupps vägnar är det med nöje jag upprepar gratulationerna till kommissionären och alla som har bistått honom, men en fråga oroar oss fortfarande.
I flera blivande medlemsländer finns ett antal sektorer, och det är ofta just dessa politikområden som kräver ökade ansträngningar. Jag tänker exempelvis på diskriminering inom området socialpolitik och sysselsättning, rätten till asyl, och rättvisa. Specifika problem dyker plötsligt upp och de är särskilt chockerande för våra EU-medborgare, och jag antar även för medborgarna i dessa länder. Jag talar här om sådana saker som diskriminering av romer, barnprostitution och människohandel. Om dessa punkter inte prioriteras med avsikten att de skall lösas före anslutningen, vilka möjligheter har vi då att utöva inflytande efter anslutningen? Jag vill i detta sammanhang citera era egna ord: dessa länder kommer då att ha blivit medlemmar och, såsom ni sade i er inledning, då kommer man att ha mycket lite inflytande över dessa nya medlemsstater. 
Verheugen,
   . – Fru Maes! Ni har tagit upp några mycket känsliga punkter och jag skall ge er ett mycket tydligt svar. När det för det första gäller den politiska, ekonomiska och sociala integrationen av minoriteter har Europa inte bara problem med romer. Jag skulle kunna nämna grupper i ett antal medlemsstater som diskrimineras på liknande sätt, bara för att få rätt perspektiv på saken. Det är därför inte bara Sydosteuropa som har problem med integrationen av den romska minoriteten, utan även väletablerade gamla medlemsstater som har problem med att integrera nationella minoriteter. När det gäller romerna är och var de, som ni vet, huvudfokus i våra ansträngningar före anslutningen och vi vill inte förklara något annat land redo för anslutning som inte har planerat och genomfört en hållbar strategi för deras integration. Jag har emellertid sagt många gånger i detta parlament att det skulle vara en fullständig illusion att tro att problemet med diskriminering och romerna skulle kunna lösas före anslutningen, så att det inte längre finns någon diskriminering. Det är en utmaning för minst en hel generation. Vad vi rimligen kan uppnå är just att en politik utarbetas och genomförs som minskar diskrimineringen, och jag tror att vi har uppnått just detta.
När det gäller de andra frågorna, såsom prostitution och handel med kvinnor och barn, upprepar vi med eftertryck att dessa självfallet är förbjudna i alla dessa länder. Vi kan inte säga att det finns en brist i lagstiftningen, men vi kan säga att det finns en brist när det gäller att verkställa den. Tillåt mig emellertid att säga något annat, eftersom de frågor som jag är alltför väl medveten om har blivit uppenbara för tjeckiska/tyska och tjeckiska/österrikiska gränspatruller, särskilt den senaste tiden. När vi talar om prostitution och till och med barnprostitution finns det alltid två sidor. Det finns de som erbjuder sina tjänster eller tvingas att erbjuda sina tjänster, men det finns också de som efterfrågar dessa tjänster. Jag har alltid förespråkat och alltid sagt att frågan behöver angripas från båda sidor. Jag tror inte att vi kan lösa den om vi bara angriper den med utgångspunkt från dessa olyckliga kvinnor, flickor och barn som utnyttjas för sexuella äventyr eller något annat. Den måste också tacklas utifrån dem som är kunder, som skapar en efterfrågan och också ett utbud. 
Modrow (GUE/NGL ).
   – Herr Verheugen! Jag förstår att ni är arg på medierna. Jag har tre frågor. För det första aviserades i polska medier att femtioen klagomål hade framförts och i parlamentet sägs att det behövs en järnhand. Ni kanske också borde använda järnhanden inom ert område, men när den riktas mot människor blir det svårt, och inte bara tjänstemän påverkas. Jag har intrycket att de sociala bördorna i Polen kommer att öka, vinden blåser i regeringens ansikte.
Den andra frågan är: Vad tycker ni om de regionala processerna i kandidatländerna? I Prag har man 3 procents arbetslöshet, i de industrialiserade delarna av norra Morava är siffran uppskattningsvis 30 procent. Min tredje synpunkt är att vi vill ha bra partnerskap. Vi har just talat om romerna och om vi vill ha ett bra partnerskap med Ryssland måste frågan om de ryska minoriteterna i baltstaterna tacklas mer konsekvent och seriöst, utan politiska reservationer och diskriminering och snarare på ett sätt som verkligen leder till en lösning. 
Verheugen,
   . – Herr talman, herr Modrow! Jag ber om ursäkt för att jag inte förstod er första fråga eller er första anklagelse. Jag vet inte vad ni menar med femtioen fall och en järnhand. Jag känner varken till antalet eller ordvalet. I fråga om Polen tror jag att det har visat sig vara kapabelt att uppfylla de villkor som hänger samman med anslutningen och med att genomföra , och den polska regeringen arbetar hårt med de problem som har fastställts, men det finns nio sådana, snarare än femtioen.
I fråga om regionala utvecklingsskillnader är detta något som kommissionen ser mycket allvarligt på och som vi rapporterar regelbundet om, och vi inbegriper dessa regionala skillnader i utveckling i den strategi för strukturfonderna som kommer att införas i alla dessa länder från och med nästa år, och som bör bidra påtagligt till att minska dessa regionala avvikelser.
När det gäller den ryska minoriteten i de baltiska staterna, herr Modrow, håller jag inte med er om att frågan behandlas på ett inkonsekvent sätt. Jag anser tvärtom att kommissionen behandlar frågan mycket bra, men att det finns nationalistiska krafter i den ryska duman som hanterar den oansvarigt. Jag kan ge er mer detaljer om ni så önskar. I fråga om situationen för den ryska minoriteten har vi varit mycket stränga när vi sett till att Estland och Lettland skall uppfylla ifrågavarande normer, och det gör de. Det betyder inte att det inte finns utrymme för förbättringar. Jag nämnde också vid samtal förra veckan i Moskva med president Putin och den ryske utrikesministern Ivanov och andra ledande företrädare att vi kan och vill göra förbättringar, men att de europeiska normerna rörande minoriteter på det hela taget har uppfyllts i båda länderna. 
Rothe (PSE ).
   – Herr talman, kommissionär Verheugen! Först vill jag uttala min uppskattning av det utmärkta arbete som har gjorts. Med detta sagt har jag en särskild fråga som gäller Cypern och Turkiet. Jag är mycket positiv till att man klargjort i lägesrapporten att det faktum att Cypernfrågan är olöst innebär ett hinder. Jag tror att det också är extremt svårt att föreställa sig att man skulle påbörja förhandlingar med ett land som samtidigt – vilket kommer att vara fallet enligt den internationella lagstiftningen från och med maj nästa år – ockuperar en del av EU:s område.
Detta leder mig till att ställa en särskild fråga: för närvarande får många turkiska medborgare pass för den illegala nordcypriotiska staten, vilket å ena sidan är ägnat att ändra den demografiska situationen, och å andra sidan förhindra en seger för oppositionen. Så ser det ut för tillfället. Även om vi inte erkänner detta val är vi medvetna om att resultatet i stor utsträckning kommer att påverka vad som sker härnäst. Jag tror att det också kommer att vara mycket viktigt för Turkiet. Min särskilda fråga till er är därför: tror ni att det är möjligt att påverka Turkiet på detta område och klargöra att vi vill få ett slut på detta? 
Verheugen,
   . – Herr talman, fru Rothe! Det handlar i själva verket om val till ett parlament i ett land som vi inte erkänner. Dessa val är ändå politiskt viktiga, särskilt i år. Jag har med tillfredsställelse noterat de försäkringar som jag fått av mina turkiska samtalspartner att Turkiet inte skulle tillåta att det faller en skugga över dessa val. Det som vi, och många andra, beskriver innebär emellertid att detta redan skett. Det är helt klart ett försök att manipulera vallistorna så att man kan uppnå ett önskat valresultat. Möjligheterna att påverka detta är ytterst begränsade.
Jag är medveten om att dessa val övervakas både av oberoende medier och oberoende icke-statliga organisationer, vilka kommer att ge regelbundna rapporter om dem, så att vi kan få en europeisk allmän opinion och utöva påtryckningar. Detta, herr talman, är ett av de fall då parlamentet kan göra mer än kommissionen, och jag vore tacksam om parlamentet ville ta detta tillfälle i akt. Jag vet att ni personligen redan har gjort det. 
Gawronski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som kommissionsledamoten sade har Polen, eftersom det är det största anslutningslandet, uppenbarligen de flesta problemen och ger störst anledning till oro. Skulle det vara rättvist att säga, som många människor i Polen gör – i vissa fall åtminstone –, att delar av det problem som rör det integrerade administrations- och kontrollsystemet består i att Bryssel försenar utgifterna för systemets slutgiltiga behov? Skulle det vara rättvist att säga så? 
Verheugen,
   . – Herr talman! Ni begär för mycket av mig, eftersom jag naturligtvis inte kan lämna någon information om hur det tekniska stödet fungerat i enskilda fall, särskilt som det är ett mycket specifikt förfarande. Det jag känner till om systemet är att vi har varit medvetna om saken i omkring ett och ett halvt år, och att den polska jordbruksförvaltningen inledningsvis reagerade mycket tvekande, och sedan beslöt att ändra sin strategi, vilket ledde till en avsevärd försening. Om ni har några belägg för att kommissionens personal lämnat felaktig information, så ber jag er låta mig få veta det, eftersom jag skulle vilja undersöka frågan. Jag känner inte till att något sådant har hänt.
Men jag kan gå med på en sak: det vi har upplevt här är ytterligare ett bevis på att våra administrativa strukturer är så otroligt komplicerade inom vissa områden att ett anslutningsland inte kan, även om det vill, uppfylla dessa krav på förhållandevis kort tid. Det gäller särskilt jordbruksområdet.
Vi har också upplevt att Sapardprogrammet har visat sig vara det svåraste av alla föranslutningsprogrammen, eftersom det ställer de största kraven på de nya medlemmarna, och därför att det är det mest komplicerade av alla systemen och innehåller flest åtaganden. Jag medger villigt att vi har att göra med ett ytterst komplicerat system, men om ni vill diskutera vem som är ansvarig för att vi har eller måste ha sådana komplicerade strukturer på detta område så är det en helt annan fråga. 
Queiró (UEN ).
   – Herr talman! Jag kommer att utnyttja detta inlägg för att särskilt hänvisa till Ungern, ett land som jag har observerat i min egenskap av föredragande här i kammaren. Jag vill komma med några kompletterande klargöranden om de slutsatser som jag redan haft möjlighet att läsa, och vill först belysa den höga graden av harmonisering av den ungerska lagstiftningen och de nationella institutionerna med , vilket jag naturligtvis konstaterar med tillfredsställelse.
Den första fråga jag vill ställa gäller den s.k. , den lag som gäller ungrare som är bosatta i grannländerna: vad anser ni om den nuvarande situationen, herr kommissionär? Tror ni verkligen att löftet om att rådfråga grannländerna innan denna lag ändras har respekterats? Den andra frågan gäller kampen mot korruption och organiserad brottslighet, som ni redan haft tillfälle att nämna i annat sammanhang, herr kommissionär: vad anser ni om de ungerska myndigheternas uppträdande när de undersökte och beivrade de avancerade ekonomiska skandaler som ni känner till, herr kommissionär, och som nyligen har avslöjats i landet? Vilka uttryckliga kommentarer har ni till den ungerska regeringens kritik av den finansiella tillsynsmyndigheten, som naturligtvis är oberoende av landets regering? 
Verheugen,
   . – Herr Queiró! Jag tror inte att det vore förnuftigt av kommissionen att återuppta de frågor som hänger samman med den ungerska . Jag har länge, med yttersta diskretion, strävat efter att hjälpa alla berörda länder att undvika de konflikter som kan bli följden av den. Vi har nu nått en punkt där Rumänien och Ungern är överens, och där diskussionen mellan Slovakien och Ungern ännu inte har slutförts. Jag vill bestämt råda till att vi inte ingriper här, eftersom detta snarare är ett tillfälle för de två staterna att tala och agera på ett sätt som anstår grannar. Om vi behöver hjälpa till, så kan vi göra det. Men för ögonblicket talar de två länderna med varandra, och jag tror att de når ett resultat förr eller senare. Även om de inte gör det, kommer gemenskapens lagstiftning att gälla i frågan från och med den 1 maj 2004, och det kommer i varje fall att utesluta all särbehandling på grund av nationalitet.
Den andra frågan är mycket komplicerad i ljuset av de inhemska diskussionerna i Ungern. Jag tror inte att vi har att göra med något systematiskt problem här, alltså med ett problem som kunde visa att Ungern inte har uppfyllt villkoren för anslutningen. Vi har snarare att göra med massiva, mycket tungt vägande och mycket emotionella inhemska dispyter. Jag tror inte att det är min sak att blanda mig i en sådan konflikt eller yttra mig om den. På samma sätt som jag skulle undvika att blanda mig i inhemska dispyter i de nuvarande medlemsländerna, bör vi nu inse att våra nya medlemsstater har lämnat den fas bakom sig där de till synes befann sig under någon sorts övervakning. Jag känner mig inte på något sätt ansvarig längre för inhemska företeelser i dessa länder. Att iaktta och bedöma dem är nu parlamentets och rådets sak, men det åligger helt säkert inte den verkställande makten att göra någon bedömning av vad en fritt vald regering och ett fritt valt parlament gör. Jag ber er förstå att jag inte vill att kommissionen skall börja blanda sig i blivande medlemsstaters inrikespolitik. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, kommissionär Verheugen! Jag anser att rapporterna är mycket exakta och välavvägda. I fråga om Rumänien vill jag tillägga att vi helt nyligen har sett tydliga åtgärder mot korruptionen, och detta bör betraktas som en god sak. Det är en fråga som jag vill att ni noga överväger, herr kommissionär, nämligen att vissa aspekter av mindre brott sprids till grannländerna. Det orsakar stora problem, och jag ber er, herr kommissionär, att verkligen uppmana Rumänien att göra något för att motarbeta detta; det skulle ligga i deras eget intresse.
I fråga om Turkiet anser jag att er rapport är mycket välbalanserad, och Cypernfrågan har också behandlats bra. Jag vill fråga er, herr kommissionär, om ni vill förena er med mig, och kanske också uppmana alla partier här i kammaren att inte göra Turkiet till en kampanjfråga vid nästa Europaval, eftersom jag befarar att det finns vissa krafter som betraktar ”För eller emot Turkiet” som den stora frågan för valkampanjen 2004. Jag hoppas att ni håller med mig om att detta inte bör ske. Tack så mycket! 
Talmannen.
   – Herr kommissionär! Skulle ni vilja diskutera det kommande valet till Europaparlamentet? 
Verheugen,
   . – Herr talman! Här löper jag en risk att fås att tappa fotfästet. Ni är medveten om, herr Swoboda, att alla partier här i parlamentet måste ha full frihet att lyfta fram vilket europeiskt problem som helst till en kärnfråga. Jag har sagt det upprepade gånger: jag varken kan eller vill hindra någon från att i valen ta upp en fråga som är av sådan grundläggande vikt för Europas framtid som Turkiets eventuella anslutning. Var skall de i sanningens namn göra det om inte tillsammans med väljarna under tiden fram till valet? Som jag förstår grundvalen för en demokrati så har medborgarna rätt att få diskutera sådana frågor. Det står fullständigt klart för mig, och jag kommer därför inte att kritisera någon.
Jag kan bara upprepa det som jag redan sagt, nämligen att diskussionen bör föras på ett sådant sätt att ingen skada sker, och att man då alltid bör ta hänsyn till de gemensamma europeiska intressena, och så att allmänheten får veta att vi vill ha något från Turkiet. Det vi önskar är att Turkiet i sitt politiska, strategiska och geografiska läge skall ta över säkerhetsfunktioner från oss, både politiska och ekonomiska, vilka ingen annan i världen är i stånd att ta över. Vi behöver Turkiet på vår sida. Allmänheten behöver också få veta det. 
Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! För det första: när det gäller tillgängligheten i fråga om kommissionens rapporter, kanske kommissionen skulle kunna vara tillmötesgående mot denna kammare och lämna förhandsexemplar till parlamentets föredragande i stället för att ge dem till medierna?
Jag talar som föredragande för Bulgarien, ett land på väg att ansluta sig till Europeiska unionen 2007. Jag hoppas att alla möjliga åtgärder kommer att vidtas för att slutföra förhandlingarna 2004, helst i maj 2004. Det skulle lämna ett mycket kraftfullt budskap till Bulgariens folk. Samtidigt som kommissionen så riktigt säger att anslutningsprocessen för Bulgarien bygger på principen om ”egna meriter”, har kommissionen likväl sagt att Bulgarien fram till slutet av 2005 är uppbundet av ett gemensamt anslutningsfördrag för Bulgarien och Rumänien tillsammans. Bulgarien borde inte ha några svårigheter med detta, och jag hoppas att också Rumänien skall nå detta mål, men jag vill inte tro att Bulgariens strävan på något sätt skall hållas tillbaka av dess norra grannes långsammare framsteg.
När det gäller Cypern slutligen, håller jag med om att det finns goda möjligheter för de två grupperna att nå en heltäckande uppgörelse, men detta kräver god vilja och flexibilitet från sidor och starka påtryckningar på båda parter från kommissionen. 
Verheugen,
   . – Herr van Orden! Jag vill bara upprepa det som jag redan sagt. Jag måste be om ursäkt för de oriktigheter och den försumlighet i tjänsten som man anklagat för mig okänd personal för. Det faktum att åtaganden försummats någonstans får inte leda till att jag inte uppfyller mina egna åtaganden, eller åsidosätter kommissionens regler. Jag ber er förstå detta. Vi skickade dokumentet till alla föredragande – och till er – några minuter efter att det antagits av kommissionen. Jag uppmanar er emellertid att göra en bedömning av vad som uppnåtts i en ordnad personlig dialog med mig, så som vi ofta gjorde förra året. I fråga om Bulgarien och Rumänien håller jag med er. Det ena landet bör inte vänta på det andra, och vi har också garanterat detta, men för närvarande finns det inget behov eller skäl att överväga att skilja de båda länderna åt i detta anslutningsförfarande. 
Talmannen.
   – Jag skulle vilja tacka kommissionsledamoten för dessa rapporter, och alla kolleger som har bidragit i dag.
Punkten är avslutad.
Berthu (NI ),
   . – Kommissionens rapport om kandidatländernas framsteg inför anslutningen utgör en slående lista med ”varningar”, som utan tvekan kommer att ge dessa länder en försmak av Europa när det är som mest disciplinärt. Detta resultat var emellertid oundvikligt eftersom vi undvek att välja den klokaste anslutningsmetoden, den som vi förespråkade redan 1992, och som bestod i att skapa en stor politisk federation, och då få de östeuropeiska länderna att ansluta sig till respektive gemenskapspolitik i enlighet med vad deras intressen eller förmåga gradvis föreskrev.
På förslag från kommissionen föredrog rådet en formel för anslutning i ett steg till ett samlat system, vilket obetingat ledde till en superstat, och vi får nu finna oss i konsekvenserna, eftersom detta varken är tekniskt eller politiskt genomförbart.
Det är också slående att det kandidatland som råkar ut för mest kritik, ofta på grund av triviala skäl, är Polen, som i själva verket är det friaste och mest stridbara landet vid regeringskonferensen.
I fråga om Cypern börjar kommissionen undra över den turkiska ockupationen. Det är inte en dag för tidigt. Vi måste begära att Turkiet drar bort sina trupper omedelbart. 
Souchet (NI ),
   . – Jag beklagar att pressen i förrgår fick reda på detaljerna i den rapport som ni lägger fram till ledamöterna under eftermiddagen: denna ordning förefaller inte motsvara det som borde vara institutionernas demokratiska arbetssätt. Ni har sagt att denna oberäkneliga trend är svår att kontrollera, och det oroar mig. Sedan märker jag att Turkiet i rapporten om förberedelserna inför anslutningen behandlas på samma sätt som de andra kandidatländerna, de tio plus två, och därigenom, tvärtom mot vad ni sagt, verkar se fram emot det beslut som rådet skall fatta i frågan i slutet av 2004. Slutligen noterar jag att de tio länderna, innan de ens har anslutit sig till Europeiska unionen, redan hotas av säkerhetsklausuler och att bli allvarligt tillrättavisade av kommissionen, som dessutom har en schizofren inställning, och systematiskt oroar kandidatländerna samtidigt som man får dem att tro på sig själva. Bör kandidatländerna verkligen anklagas på detta sätt? Eller avslöjar inte denna tafatthet hos kommissionen ett fundamentalt metodiskt fel, när man inte har medgett att varje lands särdrag skall tas hänsyn till på lämpligt sätt i utvidgningsprocessen, vilket riskerar att få långsiktiga konsekvenser? 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen: lägesrapport från regeringskonferensen. 
Antonione,
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det gläder mig att kunna lägga fram en lägesrapport för kammaren om Europeiska unionens konstitutionella reform.
Det italienska ordförandeskapet är fast övertygat om att de talrika problem vi står inför endast kan lösas med stöd från Europaparlamentet, och att vi endast på så vis kan uppnå en politisk överenskommelse i december. Av det skälet, och i enlighet med Italiens traditionella ståndpunkt, har vi strävat efter att maximera Europaparlamentets deltagande i regeringskonferensen.
Konventet om Europas framtid var en innovation som satte fart på det nuvarande förfarandet för en reform av fördraget. Utkastet till fördrag som sammanställdes av konventet är resultatet av mer än bara mellanstatliga förhandlingar. Det har i själva verket utformats med hjälp av en rad konstruktiva bidrag, och en strukturerad, övergripande, allmän och öppen debatt om Europas framtid. För första gången i den europeiska integrationens historia har förfarandet aktivt engagerat nationella parlament och även representanter för det civila samhället. Det politiska värdet av denna framgång får därför inte upplösas eller urvattnas genom regeringskonferensens arbete. Regeringskonferensen är för sin del ansvarig för att förbättra och komplettera de delar av fördraget där fullständig enighet ännu inte nåtts. Varje annan lösning skulle betraktas som ett försök att förringa den demokratiska och öppna metod som lanserades i och med Europeiska konventets arbete. Om detta skedde vore det ett steg tillbaka, som våra medborgare skulle få svårt att förstå eller försvara.
Detta är den övertygelse som det italienska ordförandeskapets huvudsakliga målsättning vilar på, och målet är att uppnå full politisk enighet om konstitutionstexten i december. Det kommer att göra det möjligt att underteckna det kommande konstitutionsfördraget – en konstitution för Europa, som ordförande Giscard d’Estaing kallade det – under tiden mellan den 1 maj 2004, vilket är det datum som fastslagits för anslutningen av de tio nya medlemsstaterna, och valen till Europaparlamentet. Om debatten om konstitutionen skulle utsträckas utöver dessa datum skulle det orsaka två allvarliga problem med tanke på laglighet och öppenhet. Å ena sidan skulle det konstituerande arvet från konventet gå förlorat; å andra sidan skulle de europeiska medborgarna gå till val till Europaparlamentet utan att ha någon aning om unionens blivande konstitutionella form.
Det italienska ordförandeskapet kommer med säkerhet inte att tillåta sig att manövreras in i förhandlingar om en urvattnad kompromiss som skulle utgöra ett avsteg från konventets utkast, bara för att uppnå samförstånd i kontroversiella frågor. Vårt mål är att uppnå ett kvalitativt resultat genom att hålla oss till den europeiska allmänhetens förväntningar, och se till att vi kan garantera en effektiv, demokratisk funktion inom unionen långt in i framtiden. Att förse Europeiska unionen med en konstitution är en utmaning inte bara för vissa länder eller för det italienska ordförandeskapet, som har äran att lotsa rådet genom detta speciella skede, utan för oss alla. Vi är skyldiga våra medborgare det. Om vi misslyckas med att klara denna utmaning så misslyckas också det återförenade Europa, och med det Europeiska unionen som en kraft för stabilitet och välstånd i världen. Ett misslyckande skulle göra oss alla till förlorare.
Efter öppningsceremonin den 4 oktober började regeringskonferensens verkliga arbete. Som förväntat var de absolut mest komplexa frågorna de som hängde samman med institutionsangelägenheter. De huvudsakliga frågorna gällde kommissionens sammansättning, valförfaranden och ansvarsområdet för Europeiska rådets ordförande, utrikesministerns status och uträkningen av kvalificerad majoritet. Dessa frågor granskades vid regeringskonferensens möten, som ägde rum under första hälften av oktober. Vid ministermötet den 27 oktober utsträcktes diskussionen till att omfatta frågor som inte tagits upp, eller bara tagits upp marginellt, vid tidigare möten. Följande frågor behandlades särskilt vid mötet: utformningen av rådets ordförandeskap, omfattningen av omröstningar med kvalificerad majoritet och frågor av icke-institutionell karaktär, med särskild hänvisning till ekonomiska och finansiella anslag.
Vid debatten bekräftades att medlemsstaterna har skilda ståndpunkter och att förslagen i utkastet till konstitutionellt fördrag, som godkänts av konventet, i huvudsak är välavvägda. Det framkom också tydligt att en förnyad debatt om särskilda aspekter i utkastet till fördrag bara skulle leda till en upprepning av motstridiga ståndpunkter, och inte till något nytt samförstånd.
Följande slutsatser kan dras av det som uppnåddes vid mötet. För det första börjar synpunkterna beträffande det blivande ordförandeskapet i rådet gradvis att mötas, även om frågan måste tas upp på nytt i samband med ett omfattande förslag som täcker alla institutionella strukturer i den framtida utvidgade Europeiska unionen. Den stora majoriteten medlemsstater motsätter sig att det inrättas ett lagstiftande råd. Det italienska ordförandeskapet har vederbörligen noterat detta motstånd, men kommer att göra allt som står i dess makt för att se till att det lagstiftande rådet behålls i fördraget, åtminstone som en framtida möjlighet och följaktligen som en möjlig utveckling av systemet med rådet.
För det andra bekräftas det att medlemsstaterna fortfarande har skilda åsikter i fråga om omfattningen av omröstningen med kvalificerad majoritet. Följaktligen kommer ordförandeskapet att överväga vilka instrument som bör väljas för att uppnå samförstånd – särskilt i känsliga, avgörande frågor såsom beskattning, egna tillgångar, samarbete rörande straffrättskipning och polisiärt samarbete. I varje fall kommer konventets utkast att förbli den huvudsakliga grundval som en välavvägd, ambitiös överenskommelse kommer att vila på.
För det tredje var det påtagligt orimliga antalet icke-institutionella frågor, som togs upp av medlemsstaterna, helt oförenligt med de tidsbegränsningar i regeringskonferensens schema som fastslagits i Thessaloniki och bekräftats i Bryssel av regeringscheferna. Följaktligen kommer ordförandeskapet att undersöka dessa frågor selektivt, och identifiera de områden där det förefaller växa fram ett samförstånd som skiljer sig från den kurs som angetts i konventets utkast, och de områden som behöver klargöras tekniskt och redaktionellt. Det blir sedan medlemsstaternas sak att besluta om man vill insistera på särskilda minoritetsfrågor, och om så krävs lägga fram dem för regeringscheferna.
På grundval av konventets utkast och utrikesministrarnas arbete kommer ordförandeskapet att sammanställa ett omfattande förslag som koncentrerar sig på det institutionella paketet och försvarsfrågorna. I förslaget kommer man att försöka behandla kraven från både anslutningsländer och kandidatländer. Utgångspunkten för förslaget kommer emellertid fortfarande att vara konventets utkast, och man kommer där att försöka uppnå kompromisser som är åtminstone lika ambitiösa och hedervärda som de som lagts fram av konventet. Vi är villiga att överväga eventuella justeringar, men motsätter oss resolut all urholkning och tillbakagång.
Förmodligen beror den europeiska konstitutionens framtid på vad dessa förhandlingar utmynnar i. Därför, och med tanke på den höga insatsen, bör alla parter vara flexibla när det gäller att skapa grunden för Europeiska unionen under det tjugoförsta århundradet. Vi måste ge upp de trångsynta intressena och överge idén om att få något i gengäld, där varje enskild eftergift måste leda till en motsvarande vinst. Denna metod strider – eller snarare skulle strida – mot själva begreppet europeisk integration, och om den tillämpas systematiskt skulle den kunna underminera unionens grundvalar. Även om rättvisa är en förutsättning för alla konstitutionella överenskommelser, får ingen stoppa den pågående integrationsprocessen. De som beslutar sig för att agera på detta vis måste bereda sig på att dömas av historien, av sina europeiska partner och, framför allt, av sina medborgare. Godkännandet av den nya konstitutionen kommer att bli en framgång för alla, eller ett misslyckande för unionen. Det får inte finnas någon verklig konflikt mellan nationella och europeiska intressen.
Barnier,
   .  Herr talman, herr minister, mina damer och herrar! I denna debatt, som kallas ”lägesrapport från regeringskonferensen” – med tonvikt på ordet ”framsteg” – måste jag helt ärligt säga att kommissionen är oroad. (ö.a.: ”lägesrapport” heter på franska ”framstegsrapport”). Den 24 september 2003 uttryckte jag här i kammaren den förhoppningen att konferensen skulle medföra framsteg, att man där skulle kunna justera och förbättra vissa punkter, klargöra andra och utvärdera utkastet till konstitution som vi alla har arbetat på – och arbetat bra, anser jag – under konventet.
Jag vill tala om för er att utvärderingen går framåt under ledning av Jean-Claude Piris i rådet, med deltagande av parlamentets och kommissionens rättstjänster.
Politiskt sett har, uppriktigt sagt, förhandlingarna vid regeringskonferensen dock hittills inte medfört några som helst framsteg. Tvärtom är mitt intryck, min vän och kollega António Vitorinos intryck och utan tvekan era egna företrädare Klaus Hänsch och Iñigo Mendez de Vigos intryck att denna regeringskonferens skulle kunna leda till en tillbakagång.
Mina damer och herrar! Hädanefter måste vi sätta stopp för de ursäkter som vissa länder redan börjar komma med. Det finns inga frågetecken när det gäller metoden: det var nödvändigt att ge de nationella regeringarna tid att gemensamt diskutera resultatet av konventet. Sedan är det dags för dem att fatta beslut.
Det är ingen antydan om att det italienska ordförandeskapet skall klandras. Jag kan vittna om att det oavbrutet och oförtröttat har bemödat sig om att få till stånd en debatt och uppmuntra till konvergens. Det har konsekvent och bestämt använt sig av resultaten från konventet som en grundval. Roberto Antonione kom just med ett påpekande om det lagstiftande rådet, där vi har noterat en allmän tillbakagång. Här har ni alla, liksom jag, hört beviset för vad jag sade om det italienska ordförandeskapet – dess beslutsamhet när det gäller att bevara konventets resultat, förbättra det och förhindra att det faller samman, så långt som det står i mänsklig förmåga. Jag vill därför ge ett erkännande i synnerhet till ordförandeskapet i rådet, under ledning av minister Frattini, och dess målmedvetna ansträngningar.
Det finns inga frågetecken när det gäller konventets arbete. Som vi vet har det varit bra, men inte bara det, utan det är också helt brukbart. Konventet har fullgjort sitt mandat och till och med gått ännu längre, och lagt fram en komplett, sammanhållen text för stats- och regeringscheferna.
Slutligen finns det inget frågetecken gällande de roller som kommissionen och parlamentet spelat. Under regeringskonferensen i dag, liksom i konventet i går, arbetar vi tillsammans, och mycket ofta, oftast, når vi ett samförstånd. Det har i varje fall alltid funnits en verklig dialog mellan oss.
Jag skall vara uppriktig: det som kan ifrågasättas i den nuvarande stagnationen i regeringskonferensen är vissa regeringars tillvägagångssätt, där de agerar som om något 18-månaderskonvent inte ägt rum, där de på nytt vill öppna alla Pandoras askar, den ena efter den andra, där de nu vägrar att samtycka till det som de ofta själva skrivit på, i går i konventet, i fråga om exempelvis ekonomisk styrning, eller Europaparlamentets roll i unionens budgetförfarande. Om detta agerande skulle fortsätta, kommer det att leda till ett dödläge. Jag skall bara ge er två exempel.
För det första omröstningen med kvalificerad majoritet. Alla kort ligger på bordet. Alla ståndpunkter är kända. Vi vet alla att om kravet på enhällighet behålls för ett ämnesområde, så är vi alla, utan tvivel, dömda till kollektiv oförmåga. Det finns bara en lösning på denna situation, med tanke på att vi är så många runt bordet – snart kommer vi att bli 25 och så småningom 30 – och det är att gå över till omröstning med kvalificerad majoritet i de flesta frågorna. Vi måste besluta här och nu, och absolut inte – på inga villkor – avvika från den icke oansenliga framgång som konventets text innebär. Det andra exemplet är uppdateringen av den gemensamma politiken i tredje delen av konstitutionen. Det är inte möjligt att vi under ytterligare några veckors regeringskonferens skulle lyckas åstadkomma en perfekt, definitiv text som aldrig behöver ändras. Det som är viktigt – för tiderna kommer att ändras, det europeiska samhället och världen kommer att ändras – är förmågan att anpassa denna politik till unionens behov, till samhällets behov, när dessa förändras. Det viktiga är därför att göra mekanismen för att revidera den tredje delen än mer flexibel, åtminstone på vissa områden.
Mina damer och herrar! Jag vill här, på kommissionens vägnar, upprepa att vår enda möjlighet att få en kort, beslutsam regeringskonferens är om regeringarna iakttar den tydliga jämvikten i den konstitution som sammanställts av konventet. För övrigt förväntar vi oss att de nationella regeringarna axlar sitt ansvar: ansvaret att utan förseningar, som ni sade, herr minister, lösa ett litet antal frågor som länge har diskuterats; ansvaret att bygga in den flexibilitet och garanti som skall medge att konstitutionen kan utvecklas i tiden. Vi har nått den punkt där alla kort ligger på bordet. Nu behöver vi diskutera och fatta beslut, vilket är något annat än att rätta in nationella ståndpunkter. Vad kommissionen angår är den redo att göra detta, på samma villkor som jag angav för en månad sedan: att förbättra utkastet till konstitution på ett begränsat antal punkter, utan att äventyra den totala jämvikten; att se till att alla bestämmelser blir tydligare så att missförstånd eller förvirring kan undvikas när texten skall ratificeras; att utföra det jag skulle vilja kalla den lagstiftande finslipningen som konventet har anförtrott kommissionen.
Mina damer och herrar! Jag upplever att trovärdigheten för denna regeringskonferensmetod är på tal för sista gången. Jag säger detta därför att jag redan har deltagit i tre regeringskonferenser efter Amsterdam. Varje år visar sig metoden vara mindre lämpad att föra unionen framåt. Maastrichtkonferensen avslöjade ett gemensamt mål. Amsterdamkonferensen gav ett användbart men ofullständigt resultat. Efter mödosamma förhandlingar lyckades man vid Nicekonferensen slutligen nå en komplex tillfällig kompromiss om resterna från Amsterdam. Och här står vi nu i dag med risken för ett dödläge i denna regeringskonferens, trots att konventet har gjort en betydande, högkvalitativ prestation.
Mina damer och herrar! När utkastet till konstitution antogs, blev somliga lyriska över det som de kallade konventets anda. I själva verket var det så, för dem som deltog i konventet och som fortsätter att vara stolta över det – inbegripet många av er – att den anda som fanns under arbetet helt enkelt snarare var europeisk än internationell. Allt jag önskar i detta kritiska ögonblick är att se en del av denna europeiska anda sväva än en gång över arbetet i regeringskonferensen. Cicero talade om ett besegrat folk och sade . Det betyder bokstavligen: ”De agerade klokt men alltför sent.” Det skulle absolut inte vara någon mening med att regeringarna i ett slutligen återförenat Europa agerar klokt först efter att denna regeringskonferens är över.
Méndez de Vigo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tror att det är mycket symboliskt att vi efter debatten om utvidgningen, om den politiska återföreningen på kontinenten, nu håller denna debatt om den politiska omorganisationen av kontinenten, som måste sluta med att den europeiska konstitutionen antas; jag tror att dessa två saker hänger samman och, som det italienska ordförandeskapet helt riktigt har sagt, det måste vara så, så att vi kan gå till val 2004 på grundval av en europeisk konstitution.
Herr talman! Jag sade härom dagen att jag trodde att debatterna under regeringskonferensen hittills har medfört en viss frustration, och liksom Klaus Hänsch förklarade jag detta med att de debatter som hölls var en upprepning av dem som vi hade hållit under konventet. Det kom inte fram något nytt och – som Michel Barnier redan helt korrekt har sagt – allt som åstadkoms var att reducera det som uppnåtts.
Jag måste också säga att vi bör finna en viss tillfredsställelse i detta, eftersom det i slutändan betyder att konventet gjorde ett bra arbete, och om regeringarna erbjuder oss samma saker som de gav oss då, så betyder det att det som vi stödde då var den lösning som det rådde störst enighet om.
Jag skulle vilja hänvisa till en fråga som togs upp vid det sista mötet på ministernivå, och som varit en källa till stor oro för parlamentets ledamöter. Jag syftar på Ekofin-rådets avsikt att lägga fram en serie förslag som slutligen helt och hållet skulle upplösa den kompromiss som konventet nådde om del VII i konstitutionen om unionens finanser. Detta var en kompromiss som det grubblades länge över, och som sysselsatte fyra arbetsgrupper under ordförandeskap av Emiliano Amato, Klaus Hänsch, Christophersen och Iñigo Méndez de Vigo. Denna kompromiss grundade sig på tre huvudsakliga idéer, som varit parlamentets paroll under de senaste tio åren: att uppnå mer demokrati, bättre effektivitet och större öppenhet.
Kompromissen grundade sig också på två idéer: den första var att i fråga om intäkterna skulle regeringarna ha sista ordet, eftersom det slutligen är unionens medborgare som tillhandahåller dem; och för det andra, med avseende på utgifterna, skulle Europaparlamentet ha sista ordet, eftersom parlamentet representerar dessa samma unionsmedborgare.
Följaktligen, på grundval av dessa fyra arbetsgruppers arbete, föreslog vi denna kompromiss på tre ben; det första gäller de egna tillgångarna: de egna tillgångarna beslutas av regeringarna och skall ratificeras av de nationella parlamenten; det andra är budgetplanen: det interinstitutionella avtalet är införlivat i konstitutionen och budgetplanen kommer att godkännas efter 2006 års budgetplan av en kvalificerad majoritet i rådet, och med Europaparlamentets godkännande; och för det tredje budgeten: parlamentet kommer att ha sista ordet när det gäller utgiftskapitlet; den distinktion mellan obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter, som vi alltid har ansett vara bisarr, har försvunnit; men detta handlar om ett godkännande som kan bromsas och hindras, eftersom parlamentet för att få sista ordet måste ha tre femtedels majoritet.
Med allt detta menar jag, herr talman, att vi har en överenskommelse på tre ben, och detta parlament – som mina kolleger är väl medvetna om – menar naturligtvis att de nationella parlamentens ratificering av de egna tillgångarna är något som hör till det förgångna, och också att den fleråriga finansiella ramen bör vara något som är underkastat den vanliga lagstiftningsproceduren. Detta innebär att vi, för kompromissens skull, har gett vika eftersom vi trodde att principen enligt vilken ”regeringarna har sista ordet om intäkterna och parlamentet har sista ordet om utgifterna” är vettig.
Jag vill klargöra att detta parlament har gett vika för kompromissens skull, och därför menar jag att det för närvarande inte är någon mening med att ifrågasätta denna kompromiss, som är en av nyckelbeståndsdelarna i konstitutionstexten, eller att försöka sudda ut en del av beståndsdelarna i dessa tre ben. Jag tycker det är helt fel ur detta parlaments politiska synvinkel, och jag vill göra det helt klart att det kommer att bli helt oacceptabelt. Det kommer att utgöra en oöverskridbar gräns för oss. Och vi sade detta vid det sista mötet med regeringskonferensen, och det har godtagits också av det italienska ordförandeskapet, och medan jag sammanställde detta inlägg, herr talman, fick jag en not från Ansa Agency där Tremonti, Ekofin-rådets ordförande, säger, och jag kommer att läsa det på italienska: (Vi anser att det är viktigt att den text som sammanställts av konventet skall godkännas exakt som den är). Nåväl, låt oss lyssna till Tremonti och låt oss bibehålla kompromissen i finansfrågan.
Napolitano (PSE ).
   – Herr talman! Jag har lyssnat noga till rådets ordförandes uttalanden, som angav allmänna förhållningssätt som jag känner att jag kan stödja, men jag skulle föredra att koncentrera mig på ett antal praktiska frågor, inte minst därför att Roberto Antonione efterlyste Europaparlamentets stöd. För att få detta stöd, som vi dessutom är mycket villiga att ge, måste han ta upp och diskutera Europaparlamentets ståndpunkter.
Den 21 oktober ägde ett sammanträde rum med utskottet för konstitutionella frågor, där den italienske utrikesministern deltog, och företrädde rådets ordförande. Jag vill igen uppmärksamma Roberto Antonione och kammaren på två saker. Vi är absolut för att man behåller hänvisningen till det lagstiftande rådet, koncentrationen av Europaparlamentets lagstiftande funktion i rådet, vilket är en viktig punkt, en viktig innovation i konventionsutkastet. Nu säger Roberto Antonione till oss att han har konstaterat att majoriteten motsätter sig detta. Jag vill än en gång uttala mina tvivel i fråga om detta förhållningssätt: man kan inte fatta beslut bara genom att räkna antalet röster för och emot. Ibland får jag till och med det intrycket att de 28 regeringarnas synpunkter är en del av ekvationen, medan endast 25 har rätt att yttra sig, eftersom tre bara är observatörer. Under konventet gjordes analyser, det byttes åsikter, man sökte lösningar och diskuterade punkterna för och mot varje lösning, och till slut gjorde man en kompromiss. Vi kan inte godta att regeringskonferensen inte skall göra något annat än att räkna samman rösterna för och emot. Roberto Antonione har lovat – och jag uppskattar betydelsen av det – att låta frågan stå öppen. Jag vet inte exakt vad som blir följden av detta, men vi kräver att denna punkt inte skall tas bort.
Den andra punkten gäller förfarandet för att revidera fördragen. Roberto Antonione nämnde det inte i dag, men Frattini åtog sig inför vårt utskott att undersöka möjligheterna att sammanställa ett italienskt förslag för att gå längre än den text som inte överenskoms under konventet och därför inte är bindande för någon part. Vi riskerar att skapa en absurd situation där vi går tillbaka till ruta ett i frågor som redan lösts genom en kompromiss under konventet, men vi klarar inte av att diskutera frågor som inte överenskoms under konventet, exempelvis revideringsförfarandet. Jag vet inte huruvida det italienska ordförandeskapet har för avsikt att också inbegripa denna fråga i det omfattande förslag som planerats för den tredje novemberveckan, men vi upprepar vårt orubbliga löfte att kämpa för att detta skall inbegripas.
Slutligen nämnde Roberto Antonione inte den fråga som togs upp av Iñigo Méndez de Vigo: det är oacceptabelt att vissa delar av ministerrådet gör ändringar av konventets text.
Duff (ELDR ).
   – Herr talman! Resultatet av ministerrådet (ekonomiska och finansiella frågor) oroar även mig mycket. I går anklagade en av dess främsta ledamöter, den brittiska finansministern, konventets utkast för att utgöra ett hot mot genomförandet av en federal stat med centraliserad finanspolitik. Detta är en grov och osann anklagelse som visar en beklaglig avoghet mot konventets arbete. 
Sedan försöker Ekofin undergräva paketet med det finansiella systemet. I sitt reaktionära förslag verkar man vilja gå från omröstning med kvalificerad majoritet till permanent enhällighet om budgetplanen, och det verkar även som om man vill undanröja parlamentets samtyckesrätt. Man vill vika från allmän rätt till rådets rätt och ta bort parlamentets sista ord om budgeten. Ett säkert resultat av detta skulle bli en ökning av budgetens totala utgifter. Utan att kunna rösta ned besvärliga och kanske giriga medlemsstater kommer unionen att bli tvungen att ha utdragna och offentliga gräl som slutar i kostsamma eftergifter.
I själva verket försöker finansministrarna att undertrycka detta parlaments roll som en partner i budgetmyndigheten. De inför finansenvälde över parlamentarisk demokrati. Makten över statskassan är en huvudfunktion, ett mycket centralt och långvarigt maktutövande i alla våra medlemsstaters parlament. Om Ekofin-rådets förslag skulle tillåtas att bli framgångsrikt på regeringskonferensen kommer detta parlament att försvagas till ett blekt åtlöje. Envåldshärskarna kommer att ha vunnit över demokraterna.
Kaufmann (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Som tidigare ledamot i konventet måste jag säga att jag är mycket förvånad över det som pågår vid regeringskonferensen. Man behöver bara titta på meddelandet från ordförandeskapet, dokument 37. Det man läser där tycker jag är helt otroligt. Enbart listan över önskade ändringar i konventets text är 20 sidor lång. När jag ser det kan jag inte undgå att få det intrycket att vissa regeringar uppenbarligen inte tog konventet på allvar, för hur skulle man annars förklara varför samma regeringar som stödde samförståndet i konventet nu ropar på detta övermått av ändringar? Jag beklagar att det bara är tvisteämnena gällande institutionella frågor som i hög grad når allmänheten: antalet kommissionsledamöter eller frågan om majoritet i rådet. Dessa är utan tvivel viktiga frågor – i det avseendet behöver vi som jag ser det inte gå tillbaka till Nice.
Vidare vill jag också tydligt förklara att jag förväntar mig att regeringskonferensen skall följa konventet genom att avslå varje försök att införliva en hänvisning till Gud i konstitutionsfördraget. Artikel 10 i stadgan om de grundläggande rättigheterna garanterar allas fullständiga rätt till religionsfrihet. Detta är rätt och riktigt, men att dela upp människorna i Europeiska unionen i religiösa och icke-religiösa med hjälp av konstitutionen – nej, det får inte tillåtas hända, inte på några villkor.
Varje steg bakåt när det gäller parlamentets rättigheter är också oacceptabla, särskilt i fråga om kammarens budgetbefogenheter. Jag menar att de som vill svinga yxan här visar en viss brist på kontakt med ett demokratiskt Europa.
Vid konventet strävade jag efter att göra EU mer socialt, eftersom ett socialt Europa är det som allmänheten med all rätt förväntar sig. Det är just i detta avseende som jag tror att EU fortfarande har lång väg att gå. Jag blir förvånad när viktiga politiker i mitt land hävdar att konventets utkast är farligt från en ordningspolitisk synpunkt, eller när man från Deutsche Bank meddelar att dominansen av sociala syften i konventets utkast hotar EU:s ekonomiska struktur.
Jag undrar vad regeringskonferensen gör rent konkret på detta område. Kommer den att avvisa sådana angrepp på utkastets fortsatta utveckling? Hur kommer bristen på överensstämmelse mellan del III och del I att hanteras? Med tanke på politik och lagstiftning är det oavvisligt att åtgärderna rörande ekonomisk och monetär politik i del III anpassas till de grundläggande åtgärderna i del I. Jag garanterar att ingen kan förstå och säkert inte godkänna om det finns två ekonomiska filosofier i konstitutionstexten: social marknadsekonomi, välavvägd ekonomisk tillväxt och full sysselsättning å ena sidan, och en öppen marknadsekonomi med fri konkurrens och endast en hög sysselsättningsnivå å andra sidan.
Parlamentet måste uppmärksamma alla dessa frågor i mycket högre utsträckning. När jag säger detta, riktar jag också mina kommentarer till min egen regering. I stället för att avstå från att göra ändringar, bör denna vid regeringskonferensen försvara de sociala målen i del I, så att de klart och omisskännligt också tillämpas i del III i konstitutionsfördraget.

Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Regeringskonferensen som just har börjat ger intryck av en bunt sedlar som har kastats ut i folkmassan på en gågata. Alla knuffas för att få tag i en sedel; konventets utkast behandlas som om det vore ett villebråd som skulle jagas till döds, så att alla kan roffa åt sig en egen bit.
Kommen så långt undrar jag vem som verkligen ligger bakom Europas konstitution. Medborgarna? Deras direkt valda ombud – parlamenten – eller till och med statsrådsberedningarna och de nationella regeringarna? En dag blir vi tvungna att besvara denna fråga, inför historien och folken i Europa. Regeringskonferensen ger sitt eget svar, att de är källan till Europas konstitution.
I Thessaloniki hävdade de att de inte skulle öppna Pandoras ask. Pandoras ask är öppen och ni kan se hur de gamla sjukdomarna i Europa sprider sig, nationell egoism och unilateralistiska strävanden i de enskilda institutionerna. Varifrån skulle de annars komma, dessa sjukdomar och den ondska som vi upplever?
I sitt första möte tog alltså det lagstiftande rådet bort aspekten med maktdelning och öppenhet i lagstiftningen, utan någon debatt. Finansministrarna håller med: färre rättigheter för parlamentet, mindre publicitet, färre rättigheter för kommissionen. De är de enda lagstiftarna. De – och endast de – har budgetsuveränitet inom stängda dörrar. Omröstning med kvalificerad majoritet – ett viktigt steg i utkastet till konstitution – bestrids på många områden. Dubbel majoritet i rådet, en av konventets vackraste principer: en lag antas med en majoritet av staterna och majoriteten av medborgarna. Det är förståeligt, det är legitimt. Det angrips därför att det inte passar in i deras maktspel. Ytterligare ett steg framåt: Euratom. En viktig öppning för att reformera detta föråldrade fördrag kommer att blockeras. Europeiska centralbanken, som av konventet har bundits till europeiska värden och syften, kommer att undantas från dessa värden av solidaritetsskäl. Jag skulle kunna fortsätta. Angreppen är våldsamma. Principen är: mer makt åt regeringarna, mindre demokrati, färre rättigheter för medborgarna, och mindre kännedom hos allmänheten. Vi måste reagera på detta, och om parlamenten inte gör det, så kommer Europas konstitution att bli dålig. 
Ribeiro e Castro (UEN ).
   – Herr talman, herr Antonione, herr kommissionär, mina damer och herrar! Nyheterna från regeringskonferensen utmålar en bild av meningsskiljaktigheter och svårigheter. För alla ointresserade, objektiva observatörer kommer det inte som någon överraskning. Bara de som stöder den felaktiga idén att ett förmodat samförstånd hade uppnåtts inom konventet kan låtsas vara förvånade. Vi vet alla att resultaten från konventet inte skulle godtas som ett demokratiskt samförstånd någonstans där de demokratiska principerna är kända och respekterade, och där det röstas. Vi har nu ett obehagligt bevis för motsatsen, som återfinns i själva regeringskonferensens egenart, den enda institution som efterkommer fördragen och utövar den demokratiska och lagliga legitimiteten att fatta beslut. De som försökt förminska regeringskonferensen, som fortfarande envisas med att göra det, är därför inne på fel spår.
Jag bugar mig för det italienska ordförandeskapet och det målmedvetna sätt på vilket det har utfört sitt arbete. Det är kristallklart i dag att skulden för alla eventuella misstag inte vilar på detta ordförandeskap, utan på dem som framhärdar med att forcera frågan, genom att behandla medlemsstaternas lagenliga rättigheter hänsynslöst och försvaga demokratin och lagbestämmelserna. Bland alla dessa vill jag framhålla Jacques Chiracs olyckliga öppningstal, som på ett olycksbådande sätt följdes av Gerhard Schröder, som försökte använda sig av ekonomisk utpressning för att undertrycka debatterna i regeringskonferensen, och använda gemenskapens medel för att hota vissa medlemsstater. Det var sämsta möjliga början på konferensen, eftersom det angav en ytterst negativ ton, väldigt långt från det italienska ordförandeskapets positiva ansträngningar och goodwill. Jag vet inte om någon kände sig osäker, men hela saken förtjänar att fullständigt fördömas. Detta är inte rätt sätt!
Å andra sidan föreföll den tyske förbundskanslern mjuka upp sina dogmatiska inledande ståndpunkter, när han under ett besök i Bratislava för några dagar sedan uppgav att han kanske skulle vara beredd att godta de högljudda kraven på att tillsättandet av kommissionen skulle ske med en kommissionsledamot för varje medlemsstat, med samma rättigheter. Jag välkomnar dessa signaler – de är gnistor av hopp och lovande utspel. Det är rätt sätt. Jag hoppas att dessa signaler kommer att visa sig äkta och utvidgas till andra frågor på vår dagordning: respekt för subsidiaritetsprincipen, garantier för att den nationella konstitutionella lagstiftningen äger företräde, öppenhet i rådets lagstiftande förfaranden, erkännande av vårt kristna arv i ingressen, bibehållande av det roterande ordförandeskapet eller en tillfredsställande lösning på de olika problem som förorsakas av den olämpliga längden på varje period, eliminering av terminologiska fantasifulla idéer som t.ex. ”utrikesminister” eller ”konstitution för Europa”, borttagande eller sträng ransonering av flexibilitets- eller klausuler för att inte fuska med systemet för att revidera fördragen, osv.
Ju längre bort vi kommer från diktaten från ett kabinett, även om det kallar sig ett ordförandeskap, desto mer framgångsrik kommer regeringskonferensen att bli. Regeringskonferensen kommer bara att misslyckas om omedgörligheten hos vissa ”big guns” gör att man vill stjälpa en jämvikt som behövs när man osjälviskt strävar efter europeisk integration. Ju mer regeringskonferensen respekterar och främjar den heliga grundläggande principen om jämlikhet mellan medlemsstaterna, ju mer den försiktigt och realistiskt vårdar det faktiska läget i den allmänna opinionen om nationell identitet och europeisk identitet, desto mer stöd kommer den att få.
Det vore bra att påminna den franske ordföranden om att resultatet av hans diplomati, av hans europeiska ordförandeskap, var själva Nicefördraget. Detta faktum kan hjälpa honom och andra att lugna de upprörda nerver som de så ofta visar. Nicefördraget är det fördrag som är i kraft. Det är för övrigt ett fördrag som inte ens är fullständigt i kraft än. Det är därför ingen brådska, det är därför inget drama, ingen anledning till förtvivlan eller bedrövelse. Nicefördraget är det alternativa samförstånd som så många människor åkallar; det innebär också, just nu, det enda verkliga samförståndet, det fördrag som vi sammanställde när vi beredde oss för den huvudsakliga utmaning som vi nu står inför: utvidgningen. Låt oss därför inte sätta tidtabellen före kärnfrågan. Reformen av fördragen måste bli en bra reform, en varaktig reform, en som ger alla tid att tala och bli hörda, att utforma verkligt samförstånd, att bygga och befästa autentisk, varaktig enighet. Det får inte bli en reform som görs i brådska, som är ägnad att falla vid första hinder, som konventets text för närvarande gör. Vi tror att Europeiska unionen inte kan misslyckas. Europeiska unionen får inte misslyckas. 
Bonde (EDD ).
   – Herr talman! Resultaten av EU:s konvent har nu tryckts i ett antal storartade böcker med blå ryggar, men de är fullständigt oläsliga. Det finns inget ordregister. Vem i rådet är ansvarig för att sända ut tjocka böcker på alla språk utan uppslagsord som skulle ha gjort det möjligt för människor att finna de ställen som de är särskilt intresserade av? Som skattebetalande medborgare betalar vi miljarder till EU:s talrika informationskontor, som dock sedan använder pengarna till propaganda snarare än till att lämna verklig information.
Det är bisarrt att det är på mitt kontor, snarare än i institutionerna, som vi tar fram de läsvänliga upplagorna av utkastet till konstitution som folk, inklusive politiker, har möjlighet att kunna förstå. Vi har försett marginalerna med många korshänvisningar så att man inte behöver hoppa bakåt eller framåt för att se om det krävs enhällighet eller kvalificerad majoritet. Vi har strukit under alla nyckelord så att man snabbt kan skumma igenom konstitutionsutkastet, och vi har sammanställt en omfattande alfabetisk ordlista så att sådana ord som ”subsidiaritet”, ”religion” och ”försvar” kan slås upp, och så att man snabbt kan finna de ställen där de omnämns. Dessutom har vi gjort vårt arbete tillgängligt gratis på Internet på alla språk. Allting är inte färdigt än på alla språk, men de viktigaste delarna finns där och kan laddas ner helt fritt från min webbsida med adress ”bonde.com”. Vi har också sammanställt ungefär 1 000 definitioner med dithörande länkar till webbsidan ”euabc.com”, och vem som helst kan ladda ned dem gratis till sin egen dator och få framtida ändringar sända till sig helt automatiskt via e-post.
Detta är en uppgift som rådet skulle ha utfört. I stället bröt de en överenskommelse som gjordes med oss i Democracy Forum och tryckte konstitutionsutkastet utan att bifoga minoritetsförklaringen. Vi hade en kristallklar överenskommelse med Giscard d’Estaing och John Kerr. Vi undertecknade dokumentet och beskrev det totala resultatet för att i gengäld få minoritetsförklaringen tryckt, så att EU:s medborgare fritt skulle kunna välja mellan majoritetens och minoritetens visioner av Europa.
Jag vill nu kontakta rådet för att se till att minoritetsförklaringen trycks tillsammans med konstitutionsutkastet, och det gläder mig att kunna göra våra läsarvänliga upplagor gratis tillgängliga för rådet. Det är underligt att vi som motsätter oss konstitutionsutkastet skall betala för publiceringen av den, så att det också kan läsas. 
Dell’Alba (NI ).
   – Herr talman! Kommissionsledamot Barnier har utmålat en blek bild av situationen, och uttryckt kommissionens oro, som delas av många, över hur arbetet fortskrider. Han meddelade oss att det inte är kommissionens fel, det är helt säkert inte det italienska ordförandeskapets fel, det är helt säkert inte konventets fel, och i ännu mindre utsträckning parlamentets fel. Nåväl, då skulle jag vilja veta vems fel det är. Är det Estlands fel? Polens? Aznars fel, som hellre skulle vilja ha Nicemetoden än den som föreslagits av konventet? Skulle det inte, kommissionär Barnier, kunna vara så att vi alla är lite skyldiga till att ha närmat oss denna fråga med så lite energi att alla naturligtvis, så snart grindarna hade öppnats, så snart det blev möjligt att säga att konventet hade fått det ena eller andra om bakfoten – till att börja med var det kommissionen som sade det – skyndade sig att följa kommissionens exempel i fråga om en text där det förmodligen, eftersom det var den minsta gemensamma nämnaren, skulle finnas en risk för att alla, så snart grindarna hade öppnats, skyndade sig att försöka ändra den så att den blev sämre? 
Sanningen är att vi missade vår chans i Nice, vi missade vår chans i Amsterdam, och enligt min åsikt missade vi vår chans i Maastricht; vi missade möjligheten – vilket parlamentet en gång begärde men sedan glömde bort – att betona att vi först behövde gå på djupet – minns ni det berömda konceptet om att gå på djupet före utvidgningen? – och dagens debatt visar hur långt vi är från att fullfölja de avsikter som uttalades i början av det italienska ordförandeskapet, och som parlamentet fortfarande uttalade i september. Jag undrar nu, med tanke på hur saker och ting utvecklas, om det inte vore lämpligt att det italienska ordförandeskapet granskade situationen noga. Det stämmer att ni har gjort många utfästelser, och en av dem var att ta moratoriet till Förenta nationerna, men i går fick vi veta att något sådant inte kommer att ske. Ni förband er att runda av de sex månaderna med åtagandet om konventet, men det italienska ordförandeskapet – Italien, ett grundarland – har en skyldighet mot sig själv, och mot sin historia. Om det skulle bli en urvattnad text så anser jag att det minsta som det italienska ordförandeskapet bör göra är att undvika att dra slutsatser genom en hafsig text, en text som skulle skada unionens intressen mer än om man misslyckades med att dra någon slutsats. Eftersom det är så det ligger till, eftersom vi inte har något högklassigt, kraftfullt förslag som kan tåla stort motstånd, ett federalistiskt förslag i enlighet med det som Altiero Spinelli föreslog denna kammare för nästan 20 år sedan, eftersom vi inte har någon kraftfull vision som kan inspirera oss, så är det inte förvånande att alla är motvalls när det gäller mindre frågor.
Vi radikaler kommer att hålla en sammankomst den 13 och 14 november 2003 i denna fråga, med förhoppningen att vi, på grundval av en eftertanke som många kan ta del i, både här och annorstädes, kan nå en ståndpunkt så att parlamentet kan avvisa en text om förhandlingarna verkligen skulle gå mycket dåligt. 
Nassauer (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi kan bara titta på regeringskonferensens arbete så här långt med stor oro. Tänk er att ett konvent som får människor att le – åtminstone ett som inte tas på större allvar – lyckas, trots alla politiska och geografiska gränser och trots att det är sammansatt av företrädare från de mest skilda institutioner, att framställa ett övertygande, innehållsrikt utkast till konstitution, utan att behöva rösta om en enda sak, och nu finner vi att regeringskonferensen sliter samma utkast i stycken, sprättar upp det utan att ge den minsta antydning om hur man avser att nå ett positivt resultat.
Det är ganska anmärkningsvärt att inget av de förslag som diskuterats vid regeringskonferensen innebär något steg framåt, utan de är alla bakåtsträvande när de jämförs med konventets utkast. Regeringskonferensen har lagt in backen. Regeringscheferna befinner sig i Europeiska unionens bromsarvagn. Vi är tillbaks i Nice igen! Det mest förvånande uttalandet kom i själva verket från finansministrarna. De vill helt enkelt överföra detta parlaments budgetmakt till ”regeringsnivå”. De vill förvägra parlamentet allt deltagande i budgetbesluten. Vilken skola gick de i för att lära sig demokratins grunder?
Vet de inte att parlamentarism är demokratins stöttepelare och att parlamentets budgetmakt är parlamentarismens stöttepelare? Inte för att dess medlemmar måste ha makt, utan på grund av den demokratiska kontroll som parlamentet helt klart måste utöva. Med detta förslag förråder finansministrarna den fördemokratiska förståelsen av parlamentarismen. För övrigt har de mest kostsamma favörerna alltid fördelats vid ministermöten inom stängda dörrar, och inte i detta parlaments offentliga budgetdebatt. Det är därför parlamentet måste bibehålla sin budgetmakt.
Jag vill nämna bara några få förväntningar som vi har på regeringskonferensen och rikta dem till ordförandeskapet i rådet, vars arbete hittills, som förvisso har varit mycket positivt, vi vill stödja. För det första förväntar vi oss att det nås en överenskommelse före årets slut. Det är tekniskt möjligt. Det är inte ett enormt antal artiklar att tvista om, bara några få grundläggande institutionella frågor. För det andra måste regeringskonferensen lämna Nice bakom sig. De stats- och regeringschefer som förde denna union in i återvändsgränden i Nice måste nu föra den ut igen.
För det tredje måste det skapas en jämvikt mellan de ibland småaktiga men i huvudsak legitima nationella intressena och Europeiska gemenskapens välfärd; med andra ord måste stats- och regeringscheferna inte bara söka det som är bra för deras medlemsländer, utan de måste också ha och visa ett ansvar för Europas enande, eftersom det som rådet tänkte ut i Nice inte bara är ohållbart i demokratiska termer, utan också obegripligt för varje förnuftig person. Ett nytt fördrag måste vara lätt att förstå; det är enda möjligheten att få den öppenhet och närhet till medborgarna som vi strävar efter.
Corbett (PSE ).
   – Herr talman! Detta parlament har om och om igen varnat för risken med att riva upp fördraget genom att ta bort en bit, sedan en till och sedan ytterligare en. Vi varnade till och med kommissionen för att lägga fram sina mycket förnuftiga förslag, på grundval av att om man börjar upplösa en bit av utkastet till konstitution så kommer en annan bit att rivas upp och det blir förevändningen för någon annan att komma med ett nytt förslag, och så vidare. 
Vid den senaste debatten varnade vi för förslaget från Spaniens och Polens regeringar om att återgå till Nicesystemet för omröstningar i rådet – ett ganska själviskt förslag om jag får säga så. Och nu ser vi att saker har förts ett steg längre, när en rådskonstellation med fackministrar plötsligt vaknar upp – efter månader av förhandlingar och diskussioner om just dessa ämnen och efter att konventet har avslutats – och halvvägs igenom regeringskonferensen vill sätta i gång och skriva om utkastet till konstitution. Och man vill inte ens återgå till det som för närvarande finns i fördraget, utan till något som är värre än de nuvarande fördragen när det gäller Europaparlamentets befogenheter. Uppriktigt sagt, detta är oacceptabelt.
Jag skulle dessutom vilja påstå att länderna i många fall har tagit upp punkter som deras egna regeringar, vid inledningen av regeringskonferensen, inte ens angav som önskvärda att ta upp till diskussion i detta forum. Dessa är nya punkter, och därför har vi ett problem eftersom våra regeringar – åtminstone i vissa fall – verkar splittrade i denna fråga.
Under sådana förhållanden skulle jag vilja uppmana ordförandeskapet att motsätta sig kraven från denna rådskonstellation med fackministrar. Jag skulle vilja uppmana alla kolleger i denna kammare att, på hemmaplan med sina egna regeringar, delta i de debatter som utan tvekan äger rum medan vi talar om dessa ämnen. Jag skulle vilja uppmuntra dem att skapa någon mening i sina egna regeringars ståndpunkter och återföra oss till den mer förnuftiga förhandlingslinje som de flesta regeringar – åtminstone de sex ursprungliga medlemsstaterna och Förenade kungariket – verkade följa vid inledningen av regeringskonferensen, genom att tillåta detta utkast till konstitution att gå igenom orört, om än med några få tekniska justeringar. Detta är vad vi borde sträva efter. 
Alyssandrakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Varken firandet eller ordet ”konstitution” kan dölja anti-gräsrotskontentan i det nya fördraget, som lägger ytterligare en länk till den kedja som binder människorna efter Maastricht, Amsterdam och Nice. Ett nytt fördrag, som skall skydda Europeiska unionens imperialistiska, anti-gräsrots- och monopolistiska politik, som överför makt till dem som redan är starka, som förstärker ojämlikheten mellan medlemsstaterna, som institutionaliserar nyliberalismen och marknadens herravälde, som ökar de repressiva mekanismerna och gynnar Europeiska unionens militarisering så långt att den antar doktrinen om förebyggande militära åtgärder med hänvisning till terrorismen.
Allt motstånd som utvecklas vid regeringskonferensen är sekundärt, eftersom ingen diskuterar militariseringen eller repressionen eller överlåtelsen av suveräniteten. Meningsskiljaktigheterna inskränker sig till hur man exakt skall omfördela makten. Människorna behöver inte någon europeisk konstitution. De behöver knappast ens en europeisk union. Vi är säkra på att de kommer att reagera både genom folkomröstningar, där de hålls, för det grekiska folket aldrig har tillfrågats, och kommer inte heller att tillfrågas nu, och genom sin dagliga kamp. 
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag delar den åsikt som flera ledamöter i denna kammare redan har uttryckt. Jag måste säga att under konventet, som jag med stolthet deltog i som suppleant, respekterade jag – även om jag inte alltid höll med om – de ståndpunkter som företrädarna för Förenade kungarikets regering intagit. De klargjorde sin ståndpunkt, ibland intog de en impopulär hållning, men på det hela stod de på säker grund, och vi nådde en slutsats och kompromisser.
Ibland skulle jag ha önskat att de hade valt en annan linje, till exempel en starkare linje i förhållande till de otillfredsställande ändrade avsnitten om fiske i del I och III. Som Richard Corbett tappert påpekade, även om regeringar skulle ha kunnat uttrycka reservationer eller arbetat fram olika synpunkter på frågor som var centrala för diskussionen vid konventet, sades ingenting. Både Andrew Nicholas Duff och Iñigo Méndez de Vigo sade att dessa frågor diskuterades i stor omfattning, inte på något otillräckligt sätt, vid konventet. Nu, plötsligt, när det gäller budgetens kärnfråga, säger Ekofin-rådet, och jag är rädd att Förenade kungarikets finansminister håller med, att konventets fullständiga utkast inte är begripligt och att en helt ny ordning måste genomföras.
Detta är sannerligen det mest otillfredsställande sätt att genomföra saker på som man kan föreställa sig. Jag kritiserar Förenade kungarikets regering – det är inte den enda regering som bär skulden -, men vi borde allesammans uppmana alla de inblandade regeringarna att skärpa sig och få denna sak färdig inom rimlig tid och på grundval av konventet. 
Ó Neachtain (UEN ).
   – Herr talman! Vi håller alla med om att beslutsförfaranden inom EU:s institutioner behöver effektiviseras för att ta hänsyn till de tio nya länder som går med i unionen i maj nästa år. 
Vi måste reformera det sätt som vi fattar beslut på i en utvidgad europeisk gemenskap, men vi måste också säkerställa att viktiga nationella intressen skyddas när ett nytt EU-fördrag skall genomföras. Jag är utifrån ett irländskt perspektiv till exempel orolig när det gäller ett antal frågor.
För det första är bevarandet av effektiv nationell kontroll över skattepolitiken en fråga som den irländska regeringen och andra europeiska regeringar genomgående har fäst största vikt vid. De förhandlingar som förekom vid toppmötet i Nice om denna fråga gav garantier för att enhällighet skall bibehållas för beslut om alla beskattningsfrågor på EU-nivå. Jag anser att nationella regeringar och lokala myndigheter bäst kontrollerar skattefrågor, inte en centraliserad europeisk union.
För det andra är jag oroad över ett förslag om att utvidga omröstning med kvalificerad majoritet till frågor som gäller strafflagstiftning samtidigt som man höjer effektiviteten i kampen mot gränsöverskridande brott. Jag anser att detta är ett ineffektivt förslag eftersom det inte tar hänsyn till de olika medlemsstaternas särskilda rättsliga traditioner.
För det tredje är det viktigt att Irland inte får några nya skyldigheter på säkerhets- och försvarsområdet som skulle hota vår traditionella militära neutralitetspolitik. Den irländska regeringen och övriga EU-regeringar måste även bibehålla diskretion på en nationell nivå vid deltagande i alla framtida militära operationer.
Sist men inte minst skulle jag på det bestämdaste vilja kräva att mindre medlemsstater får behålla rätten att utse en ledamot av Europeiska kommissionen. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Rådets ordförande började sitt tal just nu genom att säga att konventets förslag inte får försvagas av regeringskonferensen, eftersom de hade uppnåtts med hjälp av en demokratisk metod. Jag vet inte vilken sorts demokrati det skulle vara, eftersom konventet inte hade något demokratiskt mandat för att sammanställa en konstitution, det var inte representativt för de olika sidorna av den allmänna opinionen, och dessutom genomfördes inga omröstningar. Det måste vara ett nytt slags demokrati som serveras i europeisk sås.
I själva verket har de senaste mötena med regeringskonferensen visat att ett antal nationella delegationer börjar ställa sig själva några legitima frågor. För det första bör det inte vara möjligt att utvidga majoritetsomröstningen till viktiga frågor som gränskontroll, beskattning, budgetplan, straffrätt, tjänster av allmänt ekonomiskt intresse etc., eller åtminstone borde det bara vara möjligt om det i gengäld skapades ett säkerhetsnät, exempelvis en rätt till veto för varje nationell demokrati, vilket skulle utövas av dess nationella parlament eller genom en folkomröstning. Jag talar här om en genomförbar rätt till veto, och inte en oproportionerlig rätt, exempelvis rätten till utträde, vilket uppenbarligen inte är möjligt i unionens dagliga debatter.
Dessutom kan vi inte tillåta, i den form de har, övergångsklausuler som gör det möjligt att ändra förfaranden där det krävs ett enhälligt beslut, till förfaranden där det krävs majoritetsbeslut, utan att genomföra en officiell revidering, med andra ord utan att det behöver begäras en högtidlig ratificering på nationell nivå. Detta tillvägagångssätt är skräddarsytt för att uppmuntra till att införa ett Europa som styrs av självutnämnda, eliter som växer sig feta bakom ryggen på nationerna. Om dessa övergångsklausuler skulle antas – och det finns ganska många sådana i konstitutionsutkastet – så kommer nästa revidering av fördragen förmodligen att bli den sista. Efter det skulle det enda som behövs vara Europeiska rådets åsikt, och inte nationernas åsikt. Det är absolut oacceptabelt. 
Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Regeringskonferensen har inte bara varit ett forum för ett anammande av konventet, vilket regeringarna befarade i början, och vilket man verkligen hoppades här i parlamentet, och denna regeringskonferens verkar ha utvecklats till en verklig regeringskonferens. Det är ändå viktigt att konventets väsentliga idéer inte förkastas under regeringskonferensens arbete.
Det som är viktigast med regeringskonferensen är hur bra resultaten blir och inte alls om man håller tidtabellen. För närvarande är det uppenbart att det finns praktiska problem med tidtabellen. Regeringskonferensen har cirka fem veckor kvar och saker och ting har inte gått framåt i den takt som krävs. De frågor där man nått samförstånd är huvudsakligen sämre versioner av de välavvägda förslag som lades fram av konventet. Jag hänvisar här, till exempel, till att det lagstiftande rådet läggs ned.
Konventets förslag beträffande viktningen av röster måste bibehållas. Enligt min åsikt är det en rättvis kompromiss för både de stora och de små länderna. Det är nödvändigt att överge det komplicerade systemet med viktning av rösterna i enlighet med Nicefördraget, så att EU:s beslutsfattande inte blir satt ur funktion. Vi måste komma ihåg att de medlemsstater som är stora med avseende på sin befolkning möttes på halva vägen vid konventet genom överenskommelsen att ett beslut skulle kräva godkännande från tre femtedelar av EU:s medborgare. Men samtidigt garanterades det att den kvalificerade minoritet som krävdes för att blockera beslut inte skulle kunna uppnås genom att några få stora medlemsstater, exempelvis Medelhavsblocket, gick samman i en allians.
Det är absolut nödvändigt att Spaniens och Polens förslag om att ändra maktbalansen mellan medlemsstaternas regeringar avvisas. Om en kompromiss i någon riktning måste göras rörande ett förslag från konventet, bör detta göras genom att man går i en annan riktning, dvs. 50/50-modellen, där hälften av medlemsstaterna och halva befolkningen krävs för att ett beslut skall kunna fattas.
I framtiden blir det förmodligen så att varje medlemsstat kommer att garanteras sin egen kommissionär med rätt att rösta. Skräckbilder av och teorier om en alltför stor och stagnerande kommission och lata kommissionsledamöter har överdrivits starkt. Jag är säker på att man kan finna arbete och meningsfulla sysselsättningsområden för 25 kommissionsledamöter. För övrigt kommer organisationen av arbetsuppgifter på ett rationellt sätt och möjliggörandet av en hierarki med olika rang, som grundar sig på ett roterande och rättvist organiserat system, att påverka hur saker och ting blir gjorda i praktiken, om så skulle krävas. 
Wynn (PSE ),
   . – Herr talman! Méndez de Vigo ringde mig förra veckan för att informera mig om Ekofins förslag, och Hänsch kom till vårt utskott i måndags. Vid båda tillfällena blev jag alldeles mållös av det som de talade om för oss. Jag kan inte fatta att rådet accepterar förslagen från Ekofin på budgetområdet. Eftersom jag är britt kan jag, när det gäller frågan om egna tillgångar, säga att jag förstår varför rådet gör detta. Om det är rätt är en annan fråga.
När det gäller de andra två frågorna om budgetplanen och budgetförfarandet, är det verkligen att gå för långt. Att vidta sådana åtgärder skulle stympa detta parlament. Det skulle inte behövas ett budgetutskott om man kom överens om detta vid regeringskonferensen. Uppriktigt sagt skulle vi bli kastrerade med en rostig sax. Vi behöver inte denna typ av så kallad ”dominans” från rådet.
Parlamentet har lagt manken till för att försöka få till stånd ett avtal vid konventet – och rådet hävdar också att det har gjort samma sak. Men det enda som vi har givit är ett godtagande av den budgetplan som ingår i fördraget. Om vi bryter det interinstitutionella avtalet just nu går vi tillbaka till fördraget, och detta ger parlamentet mycket mer makt och mycket mer befogenhet. Vi har offrat detta för att få ett avtal, vilket är en mer samverkande inställning som skulle betyda att vi samarbetar. Vad vi har här är dock inte samarbete utan tvång från rådets sida. Det kan inte få fortsätta, och alla ansträngningar som är möjliga måste göras för att garantera att det förhindras.
Nogueira Román (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Tillåt mig att säga först av allt att som spansk medborgare motsätter jag mig absolut alla ståndpunkter som antogs av José María Aznar under omröstningen i rådet. Låt mig för det andra nämna tre konkreta problem. Att lösa dem skulle bidra till att förbättra texten i utkastet till konstitution och betona viktiga aspekter av unionens politiska, kulturella och institutionella beskaffenhet, utan att ändra den grundläggande inriktningen på konventets arbete.
Det första problemet är behovet av att tydligt återställa de faktiska förhållandena för våra folk när vi definierar unionen, att definiera den som en union av stater, folk och medborgare. I slutet av utkastet nämns de europeiska folkens öde och välfärd som mål för Europeiska unionen. Det andra problemet är ett erkännande i konstitutionen av att det inom unionen finns konstitutionella nationaliteter, federala stater osv., med verkställande och lagstiftande makt: statsmakter, i själva verket. Det tredje problemet är att klart och tydligt fastslå att unionen är en social union. Jag hoppas hur som helst att de statslösa nationerna i Europa, exempelvis Galicien, Skottland med flera, någon gång i unionens konstitution kommer att erkännas, så att de inte tvingas slåss för att göra anspråk på sina egna stater, eftersom det är det enda praktiska sätt på vilket de kan representeras som nationer i Europeiska unionen. 
Randzio-Plath (PSE ).
   – Herr talman! Konstitutionsutkastet omfattar med rätta konstitutionaliseringen av Lissabonprocessen, och det var verkligen en prestation av Europaparlamentet att försöka ge Europeiska unionen en profil som kombinerar ekonomisk reform, tillväxt, full sysselsättning och social sammanhållning, och fördragsutkastets underliggande värderingar är också ett bevis på detta mål. Men tyvärr är instrumenten för att Europeiska unionen skall uppnå dessa mål väldigt svaga. Samordning nämns helt riktigt, men just på grund av att vi inte bara har en monetär union, utan också en ekonomisk och politisk union har vi i alltför liten utsträckning tänkt igenom att vi inte bara måste ta hänsyn till de nationella ekonomiernas ömsesidiga beroende, utan också våra medborgares sociala förhållanden. Jag beklagar väldigt mycket att det på alla dessa områden återfinns ytterst lite om hur de politiska besluten skall få demokratisk legitimitet, eller någon prioritering av detta.
Detta är i sig självt något av ett misslyckande i konventets fördrag. Men när jag hör att finansministrarna uppmanar regeringskonferensen att göra ännu mindre än vad som står i utkastet, då är det ett steg tillbaka som vi här i kammaren inte kan tillåta. Och det finns något annat som vi inte får tillåta. I Europaparlamentet är vi villiga att medge att parlamentet inte behöver ha ett ord med i laget i fråga om varje teknisk innovation på områden som omfattas av medbeslutandeförfarandet, och vi är beredda att tillåta sekundärlagstiftning, men bara på villkor att expertkommittéer inte kan dölja och ändra allting inom stängda dörrar här i unionen, och av den anledningen måste hela artikel 35 inbegripas i konstitutionsfördraget, när det färdigbehandlats av regeringskonferensen. Det är också en del av demokratiseringen av den ekonomiska och monetära politiken. 
Berès (PSE ).
   – Herr kommissionär! Tillåt mig att sätta era kommentarer i ett sammanhang som är lite mindre formellt än detta. Ni har sagt att det inte är nödvändigt att be kalkonen planera julfesten, och det är detta vi håller på att bevisa. Regeringskonferensen har nått gränsen för sin förmåga. För parlamentet är det viktiga nu att behålla den jämvikt som uppnåddes i konventet. Jag föredrar ordet ”jämvikt” framför ”kompromiss”. Om det nu finns en konventionsanda, en europeisk anda som svävar över denna regeringskonferens, så hoppas jag att det är den anda som gör att vi förstår att den lyssnandefas som vi nu går igenom är den fas som gör det möjligt för oss att inse att om var och en utnyttjar sin logiska förmåga fullt ut, så kommer vår kollektiva beslutsprocess att hamna i en återvändsgränd. Om detta är fallet, och om denna lyssnandefas helt enkelt finns till för att var och en skall kunna utnyttja sin egen logiska förmåga så långt det är möjligt i avsikt att bekräfta att vi rör oss i riktning mot en återvändsgränd, då finns det fortfarande hopp för oss.
Å andra sidan befarar jag att vi, om vi inte lyckas ta detta steg, kommer att riskera att halka bakåt. Ni känner till att debatten i mitt land håller på att bli hetsig. I mitt parti har vissa redan beslutat att säga ”ja”, medan andra redan har beslutat att säga ”nej”, och andra återigen föredrar att vänta och se. I den slutliga analysen skulle det kunna göras ett avsteg, inte bara från konventets text, utan också från Nicefördraget, i fråga om omröstning med kvalificerad majoritet, i fråga om parlamentets makt när det gäller budgetfrågor eller införandet av en tröskel om 66 procent av befolkningen för att definiera en kvalificerad majoritet. Ärligt talat, herr rådsordförande, herr kommissionär, det vi önskar är att denna regeringskonferens skall koncentrera sig på de frågor som verkligen står på dagordningen, och dessa frågor, vilket Giorgio Napolitano har påmint oss om, är de frågor som konventet inte har behandlat, med andra ord den fjärde delen. På den punkten är jag mycket rädd för status quo. Det verkar förekomma en viss dristighet, och den ligger just i jämvikten i konventets förslag. Den dristigheten innebär att man använder övergångsklausulen som en revideringsklausul. Det jag vill föreslå er båda är att ni undersöker möjligheten att införa en tredje punkt i artikel IV:7.3, som skulle ha följande ordalydelse – åtminstone innehållsmässigt, men den rättsliga utformningen måste bekräftas: ”Europeiska rådet, på eget initiativ eller på begäran från Europaparlamentet, kan besluta enhälligt att tillåta regeringskonferensen att med extra kvalificerad majoritet anta de ändringar som skall göras till fördraget om upprättande av en konstitution, och att se till att ratificeringen av den sker på samma villkor.” 
Leinen (PSE ).
   – Herr talman! Regeringskonferensen förstör konventets framgång. Det var nästan förväntat, eftersom denna metod med nationell och sektoriell egenkärlek i själva verket är något helt annat än konventets arbete, där man försökt finna det europeiska intresset. Det är påfallande hur regeringarna börjat angripa Europaparlamentet och dess rättigheter. Förlusten av det lagstiftande rådet är en förlust av en partner för detta parlament när det gäller lagstiftningen. Som följd kommer lagstiftningen att försvagas. Minskningen av parlamentets budgetmakt är ett angrepp på parlamentens själva legitimitet. Parlamenten skapades för att utöva demokratisk kontroll över offentliga finanser, och alla som bestrider dessa rättigheter, Europaparlamentets budgeträttigheter, angriper demokratin i Europeiska unionen, och inte bara Europaparlamentet utan också alla våra kolleger i de nationella parlamenten bör ta ställning mot detta.
De sektorsvisa råden skall faktiskt inte spela någon roll vid regeringskonferensen, och Ekofin-rådets försök riktar sig inte bara mot konventet utan också mot toppmötet i Thessaloniki. I Thessaloniki sades det att regeringscheferna och utrikesministrarna förhandlar, inte de sektoriella råden, och jag kan bara uppmana det italienska ordförandeskapet att motstå dessa försök. De bör inte tillåta detta och bör verkligen inte ge de sektoriella råden mer uppmärksamhet än de ger de politiska förslag som kommer från rättstjänsterna. Tekniska förslag, ja, men jag märker att det här läggs fram politiska förslag, även när det gäller försvarspolitikområdet, till exempel att ta bort klausulen om ömsesidigt bistånd, och att ta bort det strukturerade samarbetet. Allt detta är en ändring av andemeningen. Konventet skapade god stämning. Regeringskonferensen ger en dålig stämning, och det kan vi vara utan under ett så viktigt år som 2004.
Lage (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Endast med ironi eller humor – som Rabelais sade kännetecknas ju människan av hennes förmåga att skratta – kan vi tala om någon framgång i regeringskonferensens arbete. Det vore mer exakt att tala om tillbakagång än om framsteg. Icke desto mindre skulle regeringskonferensens misslyckande med att ge Europeiska unionen en konstitution som är värd namnet säkert bli en stor besvikelse för Europas medborgare, som skulle känna sig lämnade i sticket. I själva verket har den övervägande majoriteten européer godtagit idén om en konstitution på grund av dess symboliska värde och dess förmåga att engagera människor. Exempelvis visade en undersökning som nyligen gjordes i Portugal att 69 procent av det portugisiska folket är för konstitutionen och bara 9 procent är emot den, och andra europeiska länder uppvisar en mer eller mindre likartad åsikt.
Men konstitutionen är inom räckhåll och kan med lätthet godkännas den 5 december och skrivas under i Rom, den eviga staden. Allt medlemsstaterna måste göra är helt enkelt att godta det projekt som konventet färdigställde och ge upp den destruktiva idén att skriva om det eller slita det i stycken. Vissa stater förefaller faktiskt vilja vara negativa i fråga om Europa; länder som är besatta av det faktum att de är stora, eller, omvänt, att de är små. Somliga länder förefaller begära enbart rättigheter och nämner inte alls några skyldigheter, och andra är mer intresserade av att skapa blockerande minoriteter än av att skapa fungerande majoriteter. Om detta sker, och om de nationella egenintressena tar överhanden, vad blir då ödet för den europeiska andan och den historiska idealismen som förknippas med europeisk integration? Detta skulle ringa själaringning för dem, och sänka dem för gott.
Jag, liksom många andra europeiska medborgare, vill också ha en konstitution som är mer federal, mer socialt inriktad, och som omfattar en genuin gemensam utrikes- och försvarspolitik. Denna konstitution måste då ges laglighet, som alltid är fallet med konstitutionella texter, av medborgarna, med hjälp av en folkomröstning. Jag godtar emellertid och samtycker till den nuvarande texten, som utgör ett enormt framsteg, både till form och innehåll, och som inleder en ny era i den europeiska konstitutionalismen. Därför säger jag: ”Länge leve konstitutionen!” 
Antonione,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka alla ledamöter som har yttrat sig för deras värdefulla bidrag till sammanställandet av det nya konstitutionsfördraget.
Det är mycket tydligt att vi, som i egenskap av ordförandeskap leder arbetet vid regeringskonferensen, bara kan hjälpas med våra uppgifter genom dessa bidrag, hur kritiska de än är. Men jag vill försöka mildra det som förefaller vara ett problem mellan regeringskonferensen och Europaparlamentet. Jag försöker inte säga att det inte finns några problem – jag belyste några av dem i mitt inledande tal – men vi måste också inse att i denna fas i debatten i regeringskonferensen försöker länderna med nödvändighet hålla fast vid vissa positioner under förhandlingarna, inte minst av strategiska skäl.
Ärligt talat tror jag att var och en av oss, och vi har en viss erfarenhet av förhandlingar, vet att detta köpslående, som är typiskt för förhandlingar, innebär att ståndpunkterna ofta kan förefalla ligga långt ifrån varandra ända fram till sista ögonblicket. Jag är säker på att till och med de ärade ledamöterna i Europaparlamentet, som deltar i regeringskonferensen, kan bekräfta att alla vid regeringskonferensen har uttalat sin avsikt att åtminstone lyckas finna en lösning som tar hänsyn till de tidsramar som fastslogs vid mötet med Europeiska rådet i Thessaloniki, vilket skulle göra det möjligt att underteckna den nya konstitutionsfördraget före det kommande valet till Europaparlamentet, och alla vill verkligen att det inte skall bli någon urvattnad lösning. I denna anda kan jag bekräfta det italienska ordförandeskapets löfte att se till att det inte uppstår situationer som slutligen skulle kunna leda till ett otillfredsställande resultat. Dessutom kommer den demokratiska processen, den är diskutabel – eftersom många har ifrågasatt den – att undersökas noggrant genom att, som vi alla vet, den slutliga produkten från regeringskonferensen kommer att bedömas av de nationella parlamenten, Europaparlamentet och i vissa fall även av medborgarna genom folkomröstningar, vilket blir den verkliga, slutliga bedömningen av regeringskonferensens arbete.
Att förutspå ett misslyckande på detta stadium genom att säga att det inte görs några framsteg, och att saker och ting i själva verket har kört fast, skulle därför vara både inexakt och, ärligt talat, föga hjälpsamt. Det skulle vara inexakt på grund av de skäl jag just angett: det förekommer just nu strategiska manövrar som måste betraktas som sådana, och jag anser att de inte kan betraktas på annat vis, av det enkla skälet att avsikten inte är att lösa en fråga i taget – för då skulle vi på varje stadium kunna säga: ”Detta har diskuterats och lösts” – utan tanken är i stället att inse att när man sätter i gång med ett sådant komplext förfarande kan man bara titta på helhetsbilden, och därför kommer vi vid slutet av förfarandet att kunna skapa jämvikt genom det förslag som vi som ordförandeskap lägger fram, vilket vi hoppas skall godtas av så många som möjligt och i största möjliga utsträckning.
Jag vill ändå, mycket kortfattat, ta upp ett antal punkter, de som har uppmärksammats mest, för jag har naturligtvis inte tid att reagera på allt som sagts, I fråga om det lagstiftande rådet, vilket var en av de frågor som oftast nämndes av talarna, tog vi som ordförandeskap, och på Europaparlamentets begäran, som utlovats av minister Frattini, vilket Giorgio Napolitano erinrade om vid samrådet med utskottet för konstitutionella frågor, upp detta vid det inledande mötet i Rom den 4 oktober, och föreslog det sedan igen vid regeringskonferensens senaste möte med utrikesministrarna, trots att vi hade märkt ett klart och utbrett politiskt motstånd. Det rönte ingen framgång, men vi har hållit debatten öppen i denna fråga, med tanke på att konventets arbete å ena sidan och Europaparlamentets krav å andra sidan är tillräckliga för att frågan skall ges utrymme i det slutliga förslaget. Det är ett löfte som minister Frattini gav i slutet av förhandlingarna vid det senaste regeringskonferensmötet.
I fråga om förfarandena för att revidera konstitutionsfördraget – en punkt som inte togs upp av konventet – känner de som deltar i regeringskonferensen säkert väl till att det italienska ordförandeskapet har föreslagit att det skall genomföras en debatt även i denna fråga, och att det också i detta fall finns tillfällen när det är svårt att utföra arbetet, både formellt – eftersom frågan ursprungligen inte fanns med på dagordningen – och innehållsmässigt, eftersom det har gjorts en analys som är av ganska stort värde: det öppnar en debatt om huruvida det som vi arbetar med verkligen är en konstitution. Vissa länder har börjat säga att för den händelse det är en konstitution så är det en helt annan fråga, och att de aldrig har gett något mandat att diskutera en konstitution. Ni förstår därför att allt detta inte är något särskilt enkelt förfarande, men minister Frattini, som leder regeringskonferensens arbete, har låtit debatten även om denna fråga stå öppen, och sagt att han hoppas att frågan kan begrundas över hela linjen, i ett försök att förstå att ju effektivare process vi använder för att finna en lösning, desto lättare kommer det att bli att ändra de överenskommelser som undertecknats, när den tiden kommer. Vi har åtagit oss att återkomma även till denna fråga.
Slutligen, vad gäller den fråga som ni har sagt kan bli en prioritering, vilket säkert är mycket viktigt, nämligen Ekofin-rådets bidrag, kan jag bara upprepa det som minister Frattini sade, med innebörden att det italienska ordförandeskapet inte godtar någon typ av förslag som läggs fram av någon rådskonstellation, inte ens av Ekofin.
Det godtar inte sådana förslag eftersom de är oacceptabla till sin substans, och jag stöder därför alla ledamöter som har kommit överens om att dessa förslag inte är godtagbara, på den grundvalen att vi fullständigt hyllar denna princip. Här är det naturligtvis så att om någon, så som skedde i samband med förfarandet vid konventet, föreslår synpunkter där det också nämns i pressen att de har diskuterats av Ekofin, är vi skyldiga att ta upp och diskutera dem. Men jag kan försäkra er att såvitt det italienska ordförandeskapet angår är det vår uttryckliga avsikt att trygga parlamentens rättigheter, och det gäller inte bara Europaparlamentet, utan parlamenten i allmänhet. Vi talar om den nya konstitutionen eller konstitutionsfördraget – kalla det vad ni vill, men det är i den andan vi leder förfarandet vid regeringskonferensen – och det är helt klart att om Europaparlamentets och de nationella parlamentens roll saknas eller begränsas, skulle vi inte bara göra det kommande konstitutionsfördraget en otjänst, utan vi skulle också göra de europeiska medborgarna en otjänst. När det gäller detta känner jag därför att jag kan uppdra åt det italienska ordförandeskapet att sträva efter att trygga rättigheter som vi tror måste bibehållas till varje pris, medan vi samtidigt tar hänsyn till andras önskemål.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0312/2003) av Marieke Sanders-ten Holte för utskottet för utveckling och samarbete om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om gemenskapens samarbete med länderna i Asien och Latinamerika och om ändring av rådets förordning (EG) nr 2258/96 (KOM(2002) 340 – C5-0368/2002 – 2002/0139(COD)). 
Sanders-ten Holte (ELDR ),
   . – I vissa delar av världen glöms det ibland bort att denna kammare deltar i lagstiftningen. Den nuvarande ALA-förordningen antogs för tio år sedan, som en förordning för de asiatiska och latinamerikanska länderna. Sedan dess, trots att parlamentet uttryckligen har begärt två skilda förordningar för två mycket olika regioner, har kommissionen återigen lagt fram ett förslag där man vill uppdatera den befintliga förordningen och samtidigt har för avsikt att i den införliva den förordning om bistånd till befolkningar som gjorts hemlösa, vilken kommer att utlöpa i slutet av nästa år. Vem som helst skulle kunna tro att denna resolution från parlamentet aldrig hade funnits. Utskottet för utveckling och samarbete föreslår därför, genom ändringsförslag, att man delar förordningen i två separata förordningar, och som föredragande lägger jag stor vikt vid att förmedla dess budskap till er. Det behöver inte sägas att det, även om det måste genomföras ett utförligt samråd med rådet i denna fråga, står klart för var och en att det måste göras en distinktion.
Jag vill nu fokusera på innehållet. Kommissionen vill ha ett ”lättviktigt rättsligt ramverk” för sina åtgärder när det gäller utvecklingssamarbete i båda regionerna. Nu har det verkligen blivit ett mycket lättviktigt ramverk. Som det i själva verket angavs i millennieutvecklingsmålen, är det huvudsakliga målet för utvecklingssamarbetet kampen mot fattigdomen och den slutliga utrotningen av den. Jag kan inte se att detta tydligt har uttryckts i kommissionens förslag, och inte heller innehåller förslaget andra mål, exempelvis utbildning, hälsovård, miljö och demokratisering. Min första punkt är därför att 35 procent av utgifterna bör avsättas för social infrastruktur, något som vi regelbundet har tagit med i budgeten sedan 2001. Åtminstone 20 procent av beloppet bör anslås till grundläggande hälsovård och grundläggande utbildning, för dessa millenniemål har hittills haft det mycket kärvt.
För det andra är särskilt utbildning ett mycket viktigt medel i kampen mot fattigdomen. Alla har rätt till den och måste få tillgång till alla former av utbildning, oavsett deras ursprung, kön eller ålder. En oproportionerligt stor del av utvecklingsländernas fattiga är kvinnor, men det är ofta just de som förvägras denna rättighet. Det är de som är samhällets stöttepelare. Jag vill därför eftertryckligen efterlysa lika möjligheter för män och kvinnor, och till och med extra uppmärksamhet när det gäller kvinnor och flickor, inte bara i fråga om utbildning och hälsovård, men också inom sociala, ekonomiska och i synnerhet politiska områden. Som fullvärdiga medlemmar av samhället bör de ha möjlighet att spela en roll i samhällslivet.
En annan viktig punkt är deltagande. Vid de misslyckade förhandlingarna med WTO i Cancún underströks det tydligt än en gång att utvecklingsländerna kräver fullständigt deltagande. Det har de inte, varken på regeringsnivå eller lägre ned. Det är därför mycket viktigt att alla intresserade parter tillfrågas när de strategiska dokumenten, förslagen till de årliga indikativa programmen och de årliga handlingsplanerna för utvecklingssamarbete läggs fram. Med detta menar jag inte bara regeringsorganen på nationell, regional och lokal nivå, utan också parlamentsledamöterna i dessa länder, de icke-statliga organisationerna, den privata sektorn och även alla andra aktörer i det civila samhället. De känner till sina egna krav bättre än någon annan, och kan därför ge en klar uppfattning om vad som behövs. Detta var också en viktig begäran till oss från människor ute på fältet. Bara på så sätt går det att etablera ett slags ägarskap för de olika politikområdena, och för åtgärder i utvecklingssamarbete för människor på alla nivåer. Det är viktigt att kammaren både nu och i framtiden bör vara delaktig som medlagstiftare i den europeiska utvecklingspolitiken. Kommissionen måste därför lägga fram för parlamentet de strategiska dokument som jag har hänvisat till. I detta sammanhang förefaller det uppenbart för mig att det inte bara skall göras en beskrivning av de sektorsvisa och intersektoriella prioriteringarna, och av de specifika målen, utan också av de förväntade resultaten, på grundval av lämpliga indikatorer för genomförandet. Som holländska och liberal fäster jag stort värde vid att skattebetalarnas pengar används på ett meningsfullt och effektivt sätt. Detta kan bara bestyrkas om det slås fast tydliga mål och indikatorer för genomförandet.
Slutligen vill jag understryka än en gång att Europeiska unionens samarbete med Asien och Latinamerika kräver en modern lagstiftningsram, där både kampen mot fattigdomen och mot ojämlikheten får sin egen dynamik.
Jag vill rikta ett varmt tack till mina kolleger i parlamentet för deras samarbete. Vi har haft utmärkta diskussioner, och även om dessa inte alltid lett till någon enighet tror jag att diskussionen i frågan bör betraktas som synnerligen värdefull, med tanke på vårt gemensamma mål. 
Piscarreta (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Kommissionen har lagt fram ett förslag till förordning om samarbete med länderna i Asien och Latinamerika. Det finns ingen tidsbegränsning för den, även om den finansiella ramen gäller perioden 2003–2006.
Detta förslag sörjer för en allmän ökning av samarbetet med dessa regioner, och det understryks att gemensamma bestämmelser och förfaranden skall följas, exempelvis genomförandeförfaranden och beslutsfattande förfaranden. Detta är en text som ger kommissionen stor flexibilitet, eftersom den inte innehåller politiska eller operativa riktlinjer. När det gäller de medel som står till buds, föreslår kommissionen en finansiell ram för 2003–2006, som skulle delas i 60 procent för Asien och 40 procent för Latinamerika, totalt 3,793 miljarder euro.
Som föredragande av yttrandet från budgetutskottet har jag lagt fram några ändringsförslag som jag anser är mycket viktiga. Trots det faktum att avsnitt IV i budgeten, ”utrikes- och utvecklingspolitik”, är utsatt för stort ekonomiskt tryck, tror jag att de belopp som kommissionen föreslagit är förenliga med de ekonomiska gränserna. Jag håller ändå styvt på att det bör göras nödvändiga förbättringar av hur samarbetet genomförs, särskilt när man omvandlar de utlovade anslagen till faktiska betalningar för dessa regioner. För dessa två regioner ligger problemet med åtaganden som återstår att göra (RAL) på 3,45 miljarder euro. Jag har också föreslagit att man rundar av totalbeloppet till 3,8 miljarder euro för att ta hänsyn till att budgeten för 2003 under tiden antagits med siffror som ligger högre än vad kommissionen föreslagit.
Slutligen har jag föreslagit att det från budgetsynpunkt skulle vara bättre att inte införa några partiella begränsningar för de två regionerna, vilket begränsar flexibiliteten. I stället bör förordningen ha en övergripande finansiell ram. Det är därför mycket viktigt att Europeiska unionen bidrar till att utplåna fattigdomen, främjar en hållbar utveckling och säkerställer respekten för de mänskliga rättigheterna, minoriteternas rättigheter och rättigheterna för de inhemska befolkningarna, samt bidrar till demokrati, god offentlig förvaltning och till att bekämpa ojämlikhet.
Jag vill också meddela att budgetutskottet röstade för att det skulle inrättas en solidaritetsfond för denna region, vilket jag tror kommer att visa sig vara ett mycket positivt initiativ. 
Fernández Martín (PPE-DE ).
   – Herr talman! De bestämmelser som reglerar samarbetet mellan unionen och länderna i Asien och Latinamerika är tio år gamla. Under tio år har det skett vissa förändringar i världen. I Asien har vissa länder gjort framsteg när det gäller att befästa sina demokratier, och deras utveckling har tagit fart. I andra asiatiska länder har situationen olyckligtvis förvärrats på alla politiska, ekonomiska och sociala områden.
I Latinamerika, efter 1980-talets demokratiska framsteg, och ytterligare ett decennium av ekonomiska reformer, undergår samhällena i alla länder, med vissa anmärkningsvärda undantag, en djup ekonomisk och social kris.
I båda områdena har kampen mot fattigdomen inte bara misslyckats med att åstadkomma några märkbara framsteg, utan i Bangladesh och på Haiti, i Afghanistan och i Bolivia, uppslukar fattigdomen tvärtom fler och fler socialgrupper. I vissa städer som nu är tragiskt kända för sin otrygghet, exempelvis Calcutta, finns det inte något utrymme för optimism, men i andra, exempelvis i Tucumán, och inte minst i Argentina, är fattigdom och svält – kronisk svält bland barn – något som vi tidigare aldrig skådat.
Vi välkomnar därför detta förslag från kommissionen och tror att det kommer i rättan tid, med dess förordning som ändrar och uppdaterar de som har hittills har varit i kraft. I punkt 61 i sin resolution av den 15 november 2001 förklarade parlamentet att man förespråkade att kommissionens ursprungliga förslag delades, och att man skulle tillämpa ett på Asien och ett annat på Latinamerika. Denna enda invändning mot förslaget diskuterar vi idag, och det är säkert inte något litet mål, men jag vill betona att vi stöder kommissionens förslag när det gäller frågans grundläggande principer.
Vi samtycker till målen där vårt löfte att kämpa för att utradera fattigdomen tagits upp, inte bara i samband med att finansiera och medfinansiera projekt för att främja utvecklingen, utan att också prioritera utbildning och hälsa och stärka det civila samhället för att kunna stärka demokrati, öppenhet och god offentlig förvaltning, utan vilka demokratin inte kommer att stärkas och den önskade utvecklingen inte kommer att uppnå sina mål.
Vi samtycker till den finansiella ramen, med den alltmer prominenta roll som ges till de länder som vi samarbetar med, liksom de steg som tas för att koppla loss stödet på det sätt som avses i de direktiv som nyligen antagits.
Allt detta är sådant som vi önskar uppnå genom våra ändringsförslag. Vi ogillar en formell fråga som vi inte kan överge på grund av att den hänger samman med vår filosofi och vår syn på en europeisk politik för sådana prioriterade områden som Asien och Latinamerika.
Det är inte en fråga om politisk prestige, herr Patten, och inte heller om att prioritera en region framför en annan, som en av våra kolleger sade under detta sammanträde.
Under dessa långa månader med parlamentsförhandlingar har vi fört samtal med många delaktiga regeringar, med deras ambassadörer här i Bryssel, och med många, många icke-statliga organisationer som arbetar både i Asien och Latinamerika. De har alla, jag upprepar, alla, utan något undantag, utan ett enda undantag, sagt att de föredrar två förordningar: en för Asien och en annan för Latinamerika.
Om vi säger, och om kommissionen också säger, att vi vill anta principen med delaktighet i vårt samarbete från och med det ögonblick när programmen är etablerade, och inte bara i den förvaltande och genomförande fasen av ett projekt, så verkar det inte följdriktigt nu att göra motsatsen.
I dag, i morgon genom omröstningen, kan ett medbeslutandeförfarande börja, där parlamentet inte önskar, och inte kan, ge upp sina privilegier, och där vi tror att det finns marginaler för förhandlingar med rådet. 
Jag vill sluta med att gratulera föredraganden, min kollega och goda vän Marieke Sanders-ten Holte, som har gjort ett mycket bra arbete, som har försökt allt, och jag tackar er, herr Patten, för att ni ville genomföra dialogen, där jag hoppas att vi kommer att kunna fortsätta att göra framsteg under de kommande månaderna. 

Sauquillo Pérez del Arco (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! När Europaparlamentet 1988 i egenskap av budgetansvarig myndighet lyckades få avsättningarna för samarbete med Latinamerika och Asien uppdelade i separata budgetposter togs ett avgörande steg mot en regionalisering av gemenskapens externa förbindelser. Detta förhållningssätt har sedan blivit etablerat och är både det som ligger bäst i linje med de principer om funktionella och specifika insatser som styr gemenskapens politik och det som är mest effektivt från utvecklingssynpunkt.
Parlamentets lagstiftningsbefogenheter innebär alltså att parlamentet måste yttra sig om ändringarna i ALA-förordningen, som innefattar samarbetet med båda regionerna tillsammans. Med utgångspunkt i det nämnda förhållningssättet, som till exempel kommer till uttryck i parlamentets enhälliga bifall till Salafrancabetänkandet om ett globalt partnerskap med Latinamerika, har vi i utskottet för utveckling och samarbete, i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik och i delegationerna för Centralamerika och Mercosur med överväldigande majoritet uttalat att vi önskar två olika förordningar: en om Asien och en om Latinamerika.
I morgon kommer det att avhållas en omröstning som blir lika historisk och betydelsefull för de båda regionerna och för Europa som den som ledde till uppdelningen i två budgetposter. Socialistgruppen stöder kravet på två olika förordningar i enlighet med en lång utveckling som nu kulminerar. Vi anser att Latinamerika och Asien förtjänar att behandlas åtminstone på samma sätt som andra utvecklingsområden – och vad det anbelangar har både politiska företrädare och företrädare för det civila samhället i de båda områdena visat oss att de vill ha sina egna förordningar och program. Vi är övertygade om att nyttan för befolkningen i båda områdena, som förordningarna ytterst syftar till att skapa, kommer att bli mycket större än de administrativa svårigheter som kommissionen är rädd för –när allt kommer omkring kommer dessa svårigheter att begränsas till en sund tudelning av den nuvarande ALA-kommittén och omflyttningar av personal. Slutligen har vi en djupt känd respekt för vår egen förmåga att stifta lagar.
Det politiska budskap som vi sänder till befolkningen i Asien och Latinamerika genom dessa två förordningar är särskilt uppmuntrande i dessa tider av utvidgning, av europeisk expansion österut och av minskade samarbetsfonder, för att andra, kanske mer brådskande men inte desto mindre nödvändiga, situationer skall kunna lösas.
Herr talman! Slutligen skulle jag vilja påpeka att ändringsförslagen till förordningarna, som jag varmt skulle vilja gratulera Marieke Sanders-ten Holte och utskottets för utveckling och samarbete sekretariat till, kommer att avsevärt förbättra kvaliteten på vårt bidrag till kampen mot fattigdom. De kommer också att bekräfta de politiska budskap som sänds mellan regioner i Europeiska unionen och Latinamerika och vikten av att utöka Europeiska unionens insatser i Asien. 
Rod (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Översynen av denna förordning har gett oss mycket att fundera över. För det första hade vi förslaget till samarbetsavtal, som mer liknade ett frihandelsavtal än ett utvecklingsprogram, det måste sägas. Det förvånade oss inte så mycket eftersom det ligger i linje med den nuvarande EU-politiken, som innebär att tankarna bakom gemenskapens utvecklingspolitik förändras. Inom ramen för den förordningen lyckades vi dock få in den hållbara utvecklingen igen, liksom sociala och miljömässiga mål. I synnerhet att 10 procent av budgeten för detta program skall avsättas för att bevara naturresurser och sköta dem på ett hållbart sätt, och att 35 procent skall användas för infrastrukturer för sociala insatser och hälsovård. Mänskliga rättigheter, och särskilt kvinnors, minoriteters och urbefolkningars rättigheter är också riktlinjer för EU:s samarbetspolitik i dessa områden, liksom att avskaffa ojämlikhet. Slutligen har vi sett till att det civila samhället kommer att delta i utarbetandet av de fleråriga utvecklingsplanerna. Det första målet för de nationella program som skall förhandlas fram mellan varje land och kommissionen måste därför bli att minska fattigdomen. Eftersom parlamentet inte kommer att konsulteras måste vi lägga in några riktlinjer i ett tidigt skede, och det var det vi gjorde i utskottet för utveckling och samarbete.
Mina damer och herrar! Jag ber er att inte av institutionella skäl ifrågasätta en text som äntligen har fått ett politiskt innehåll. Varför kräva två förordningar, en om Asien och en om Latinamerika, i stället för en enda förordning med flera kapitel? Det vore bättre att driva på för att öka stödet totalt sett än för att få reda på vilken kontinent som får mest. För min del anser jag att det är ointressant om pengarna fördelas till Asien eller Latinamerika, under förutsättning att de kommer de fattigaste till godo. Det är av denna anledning som vi vill ha en parlamentarisk kontroll. Tyvärr har vi lagt ned mycket energi och slösat bort mycket tid på en dispyt som för mig framstår som trivial, med tanke på de stora utmaningar vi står inför i Asien och Latinamerika. Jag anser att det väsentliga är att kämpa för innehållet i dessa förordningar, i dess kapitel, det innehåll som vi ger dem i dag, för det är det som folken i både Asien och Latinamerika väntar sig av oss nu. 
Belder (EDD ).
   – Även om jag applåderar det sätt som föredraganden har förtydligat målet för förordningen om Asien och Latinamerika är frågan i kampen mot fattigdomen följande: vilket är mervärdet i förhållande till nationellt utvecklingssamarbete? Det finns en risk att medlemsstaterna utför dubbelarbete i kampen mot fattigdom. Målet med förordningen kunde därför uttryckas tydligare. När det gäller att utveckla handelskapaciteten står det klart att detta är en kompletterande aspekt. Den kompletterar utvecklingssamarbetet och hänger samman med EU:s handelspolitik.
För det andra är inte den biregionala solidaritetsfonden som föreslås i betänkandet önskvärd. En fond måste ha väl definierade mål. Solidaritet för tankarna till en känsla av delaktighet hos människor som kommer till uttryck i sociala sammanhang, nära medborgarna och grundas på ett inre samvete: som den människokärlek som Jesus lär oss. I ett interkontinentalt sammanhang tar sig dock denna människokärlek uttryck i särskilda politiska insatser och medfinansiering av organisationer. En solidaritetsfond lämpar sig inte för detta.
Jag skulle för övrigt vilja tacka föredraganden, min landsmaninna, för hennes ansträngningar för en god sak. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tror att kommissionär Chris Patten är medveten om att jag alltid har försökt att engagera mig för kommissionen och stödja den i mitt arbete. Jag tillhör inte de ledamöter som anser att kommissionen är en samling statslösa byråkrater, utan tycker tvärtom att den är en nyckelinstitution i det europeiska bygget.
Kommissionen är dock också medveten om att detta stöd och engagemang inte kan betraktas som en check in blanco. Parlamentet har rätt att ha en åsikt och jag tycker inte att parlamentet skulle vara värt sitt namn om det inte använde sina befogenheter, naturligtvis på ett ansvarigt sätt, för att utöva en demokratisk kontroll över kommissionen, beklä den med sitt ämbete och agera som ett parlament som debatterar, avslår, ratificerar och korrigerar.
Det är just den övningen vi håller på med för närvarande, en övning där parlamentet med tillförsikt fullgör sina skyldigheter inom ramen för de befogenheter det har enligt fördragen och framför allt på ett område där vi handlar i enlighet med principen om medbeslutande.
Herr talman! Det är svårt att dra sig till minnes ett betänkande som har fått bredare uppslutning i kammaren, en uppslutning som kommer till uttryck i ett förslag med krav på en förordning om Asien och en om Latinamerika, i tron att dessa två områdens speciella särdrag bättre skulle komma till sin rätt i separata förordningar. Detta för att hänga samman med befintliga budgetkrav, som Francisca Sauquillo sade, och även för att behandla Latinamerika och Asien på samma sätt som andra områden och därmed förhindra alla former av diskriminering.
Jag har sagt att det samförstånd som funnits kommer att bli svårt att återskapa i parlamentet, därför att detta yttrande har antagits av parlamentet i plenum, av utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhets- och försvarspolitik, av behöriga delegationer liksom av det ansvariga utskottet, vilket är utskottet för utveckling och samarbete, och inte med knapp marginal, utan 26 personer röstade för och två avstod, av vilka en var föredraganden.
Jag vill framhålla att den andra punkten som föredragandens grupp ifrågasätter – genom ändringsförslagen – är inrättandet av en biregional solidaritetsfond. Detta är förvånande, herr talman, eftersom det är ett initiativ som alla de politiska grupperna redan har stött i plenum, också föredragandens grupp, ett initiativ som, herr talman, har fått stöd från regleringssynpunkt, vilket inte innebär några ytterligare pengar, vilket antogs av budgetutskottet i 2004 års budget och vilket stämmer med prioriteringarna för nästa toppmöte mellan Europeiska unionen och Latinamerika i Mexiko nästa år, till vilket vi inte har några viktiga förslag att lägga fram.
Herr talman! Framför allt är det överraskande eftersom det är ett initiativ som syftar till att förhindra att de framsteg som har gjorts i fråga om samexistens och demokratisering sätts på spel som ett resultat av en ömtålig samhällssituation, vilket visades i Bolivia nyligen.
Herr talman! Det mest överraskande är att ett av de argument som används, och som används för att sätta makt bakom kravet att avslå detta förslag, är ministerrådets inställning, som om Europeiska kommissionen vore tvungen att svara inför ministerrådet och ta dess synpunkter på större allvar än Europaparlamentets.
Herr talman! Detta är ett mycket betydelsefullt fall i vilket parlamentet satsar en del av sin trovärdighet, en del av sin prestige och en del av sitt rykte som institution.
Herr kommissionär! Om kammaren godkänner det förslag som utvecklingsutskottet har antagit vill jag därför uppmana kommissionen att acceptera det, inte för att vi vill visa oss egenmäktiga utan för att vi vill vara konsekventa, inte som ett sätt att underminera kommissionens auktoritet, utan bara som en del av det normala fullgörandet av de skyldigheter som parlamentet har i enlighet med den institutionella balans som stadgas i fördragen. 
Scheele (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja instämma i de många gratulationerna till föredraganden. Hon har lagt fram ett mycket bra och tydligt betänkande i dag. Jag anser att betänkandet från utskottet för utveckling och samarbete ger bättre form åt innehållet i förordningen – eller förordningarna, som vi alla skulle föredra: betänkandet av Sanders-ten Holte visar klart att det inte bara är fråga om att inlemma handeln i utvecklingsstrategierna för det framtida samarbetet med dessa två delar av världen, utan att det måste sägas tydligt att syftet är att bekämpa extrem fattigdom och att vi måste ta med det civila samhället i de berörda länderna i beräkningen om vi menar allvar med dessa utvecklingsstrategier.
Oavsett om de åtgärder som utskottet för utveckling och samarbete föreslår är avsedda för Asien eller Latinamerika gör de det alldeles klart att det krävs två förordningar i framtiden. Man behöver inte vara någon expert på de länder som räknas upp i bilagorna, och som kommer att få nytta av dessa förordningar eller de projekt som får stöd, för att inse vilka enorma skillnader det finns mellan dessa två områden och att det därför behövs två förordningar.
Jag vill också tacka föredraganden, som faktiskt alltid har delat denna inställning, för hennes tydliga ställningstagande här. Min erfarenhet från andra områden och andra förhandlingar med kommissionen får mig att tro att om vi får en övertygande majoritet för två förordningar här i parlamentet i morgon så blir det en bra utgångspunkt för förhandlingar med kommissionen, och så kommer kommissionen att agera i denna viktiga fråga.
Wijkman (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först vill jag säga att jag tycker att kommissionens förslag har en rad förtjänster. Samtidigt vill jag understryka att föredraganden, Sanders-ten Holte, har gjort ett mycket bra arbete. Under hennes ledning har vi under utskottsbehandlingen kunnat enas om en rad tillägg och förändringar som gör lagstiftningen både mer fokuserad och mer inriktad på fattigdomsfrågorna.
Jag är speciellt nöjd med riktmärket på ungefär 10 procent för insatser inom miljöområdet. Miljöfrågorna är alltför ofta undanskymda i utvecklingsarbetet. Vi har en lång rad problem, inte minst i Asien, som måste tacklas både när det gäller föroreningar och när det gäller att slå vakt om naturresursbasen. En majoritet av de fattiga på landsbygden är faktiskt mer beroende av det vi kan kalla för ”the gross biomass product”, dvs. vad naturen avkastar, än av ”the gross domestic product”,dvs. vad ekonomin avkastar.
Sedan har vi kontroversen om huruvida det skall vara en eller två förordningar för Asien och Latinamerika. Jag är medveten om att parlamentet har önskat sig två förordningar, men jag tycker att kommissionen har mycket starka argument för sitt förslag. Under de senaste åren har en rad åtgärder genomförts för att effektivisera organisationen av utvecklingssamarbetet, och det skulle vara underligt om vi nu komplicerade detta med två förordningar och så att säga motverkade den förenkling av procedurerna som i övrigt pågår. Jag tycker att Sanders-ten Holte hade ett utmärkt förslag med en förordning uppdelad i två distinkta kapitel.
Argumentet att länderna skulle vara så olika köper jag inte. Vi har ett enda ramverk för AVS-samarbetet, och det fungerar alldeles utmärkt. Salafranca Sánchez-Neyra må tala om sina 26 ja-röster mot 0 nej-röster, men om han lyssnade i korridorerna skulle han se att väldigt många kolleger idag är djupt oroade över att vi får en konflikt om detta. Därför skulle jag vilja uppmana mina kolleger, oavsett vad de politiska gruppernas ledning säger, att rösta emot de ändringsförslag som syftar till att vi skall ha två olika förordningar. 
Kinnock, Glenys (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionen och återigen föredraganden för den utmärkta och ofta mycket svåra uppgift som hon har åtagit sig.
Jag anser att det skall vara detta parlaments uppgift att stödja enklare regler och förfaranden, och även att garantera att vi förstår behovet av lägligt och effektivt beslutsfattande vid programplanering. Att vi fortsätter att utmana och kräva måste ligga till grund för hela reformprocessen. Och ändå hör vi om och om igen i denna debatt uppmaningar riktade till oss om att komplicera och försvåra de förfaranden, program och frågor som kommissionen måste ta itu med.
Vad mig beträffar är det dessutom helt obegriplig att, när det handlar om en teknisk och rättslig förordning, föreslå att kommissionen borde utföra arbetet med landstrategidokument i de länder som vi arbetar med eller arbetet med de nationella vägledande programmen som vi håller på och arbetar med. Detta är återigen en fullständig motsägelse i förhållande till den funktion som en förordning med en finansiell och en rättslig grund förutsätts ha. Enligt min mening är det helt enkelt obegripligt att man skapar två separata förordningar som skulle undergräva de ansträngningar som vi gör för att effektivisera och förtydliga våra program.
Salafranca talade om trovärdighet, och vår trovärdighet som parlament står på spel här om vi inte förstår de frågor som vi sysslar med. Vår strategi måste gå ut på ett gott samarbete med Latinamerika och Asien och att tillämpa samma principer som ligger till grund för vårt utvecklingsprogram.
Det finns inte heller något försvar för några som helst argument för att överföra medel från Asien till Latinamerika, särskilt när vi känner till den fruktansvärda fattigdomen som 800 miljoner människor i Asien lever under. Kommissionens meddelande om utvecklingspolitik 2000 uppmanade oss att åter fokusera på fattigdomsbekämpningen. Därför är det helt olämpligt att vi nu, 2003, kräver en förordning som endast kommer att separera två parter som samarbetar bra, och vi kommer att fördubbla, mångfaldiga och komplicera våra ansträngningar för att utrota fattigdomen.
Jag uppmanar parlamentet att vara realistiskt och konstruktivt så att vårt huvudsakliga arbete på båda dessa områden kan fortsätta och ges möjlighet att utvecklas. 
Deva (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera mina spanska kolleger för alla politiska övertyganden om deras entusiasm för de ämnen som gäller deras tidigare kolonier. Jag önskar dock att mitt land ibland skulle stå upp för sina nationella intressen på samma sätt som mina spanska kolleger verkar göra, oavsett politisk åsikt.
Samtidigt hörde vi Rod fråga varför vi inte skall ha två förordningar som möjliggör att vi kan sända pengar dit där de fattiga finns. Ja, de finns i Asien. Och där finns 800 miljoner av dem. Om de två förordningarna förutsätts innebära att pengarna sänds dit där de fattiga finns, varför sänder vi då 247 miljoner euro från Asien till Latinamerika? Jag vet att Europaparlamentet är känt för sina felsteg, men detta är ett utomordentlig exempel på hur vi har gjort det igen.
Vi behöver enkel lagstiftning som vi kan förstå, som våra väljare kan förstå, så att vi kan ha förbindelse med våra väljarkårer. Att skapa två förordningar, att gå igenom hela denna process, den enorma mängden byråkrati och samtidigt be kommissionen att förenkla sina förfaranden, att decentralisera och så vidare, är en sådan motsägelse. Varför funderar vi på detta över huvud taget? Förlåt mig för att jag säger detta, men överväger vi detta för att vara snälla mot spanjorerna? Jag måste säga att jag är väldigt trevlig mot spanjorerna för det mesta, men vid detta tillfälle kommer jag inte vara det. 
Patten,
   . – Herr talman! Kommissionens förslag syftar, som parlamentet vet, till att ersätta den nuvarande förordningen för Asien och Latinamerika med en ny, enkel och modern rättslig ram som följer de principer som ligger till grund för reformen av det externa biståndet. Detta har redan genomförts för andra regioner. Det är nu dags för våra partnerländer i Asien och Latinamerika att dra nytta av fördelarna med denna reform.
Det var tydligt från början att vissa tvivel uppstod i parlamentet med tanke på förutsättningarna för och själva karaktären hos den nya förordningen. Jag har tillbringat mer tid med att diskutera dessa tvivel och denna lagstiftningsakt än något annat som jag har haft ansvar för sedan jag tillträde som kommissionsledamot. Jag tror inte att jag har haft fler möten, fler diskussioner inom kommissionen eller fler samtal i parlament. Jag har mycket stor respekt för den del av mina samtalspartner som inte har varit överens med mig. Den ärade herr Salafranca är otroligt bevandrad i ämnet, men mina sympatier och mitt intellekt vid detta tillfälle ligger hos några av dem som talade under den senare delen av debatten, några som också vet oerhört mycket om utvecklingsbistånd: den ärade fru Kinnock, den ärade herr Whitehead och den ärade gentlemannen och min vän Deva. Låt mig bara beröra några av de viktigaste argumenten.
För det första har det funnits starka krav på två förordningar i stället för en på sina håll i denna kammare. För det andra finns det också en stark önskan om en mer detaljerad förordning, vilket de många ändringsförslagen som har lagts fram visar. Jag skulle vilja svara på båda dessa frågor och upprepa kommissionens ståndpunkt när det gäller förordningens form. Kommissionen fäster stor vikt vid att ha en och en förordning.
Varför en enkel förordning? För att följa de grundläggande principerna för reformen av det externa biståndet, som kräver flexibilitet för att anpassa samarbetet till våra partners särskilda behov genom landstrategidokument. Detta är en politik som parlament entusiastiskt har stött.
Varför en enda förordning? För att undvika att rättsliga instrument mångfaldigas och att förfaranden och kommittéer mångdubblas. Kort sagt, för att vara mer effektiv. Det handlar också om att följa det institutionella avtalet om bättre lagstiftande som uppmanar till förenkling och minskning av mängden lagstiftning. Jag har fortfarande inte hört ett enda argument för – bestämmelserna och målsättningarna är ju de samma för båda områdena – att två separata förordningar skulle vara bättre än en. Som jag har sagt vid ett flertal tillfällen har jag svårt att tro att man skulle dansa på gatorna i La Paz eller ens dansa på gatorna runt de latinamerikanska ambassaderna i Bryssel om vi skulle följa de åsikter som vissa har här i parlamentet och stödja två förordningar.
Hänvisningar till andra områden med ”egna” förordningar – Tacis och Cards till exempel – är, enligt min mening, knappast övertygande eftersom målen för dessa förordningar inte är de utvecklingspolitiska mål som fastställs i artikel 177 i fördraget och som gäller i lika hög grad för Asien som för Latinamerika. Skillnaderna mellan de två områdena motiverar inte heller två förordningar vilket likheten, och till och med enhetligheten, hos de framlagda ändringsförslagen för varje region tenderar att visa.
Men låt oss nu gå över till innehållet i ändringsförslagen, och till de fyra viktigaste frågorna som våra fortsatta diskussioner enligt min åsikt borde fokuseras på.
För det första har vi det övergripande målet att minska och utrota fattigdomen. Syftet med vissa av ändringsförslagen är att betona att lindring och utrotning av fattigdom är ett dominerande mål. Jag skulle inte kunna vara mer enig. Det måste emellertid också finnas plats för det breda stödet för gemenskapens övergripande förbindelser med Asien och Latinamerika, inbegripet stöd för kapacitetsuppbyggnad för att hjälpa våra partner i deras kamp mot terrorism, illegal invandring, handel med människor och internationell brottslighet.
För det andra, ett ämne som har berörts i, till exempel, tekniska termer av min vän Deva: frågan om tilldelning av ekonomiska resurser mellan Latinamerika och Asien. Målet med kommissionens förslag är att för perioden 2000-2006 försöka respektera den breda 60/40-balansen för anslag till Asien och Latinamerika som har varit rådande under den tidigare budgetplanen. Denna balans blev något rubbad genom händelser i Afghanistan och internationella löften som Europeiska unionen gav i det sammanhanget. Man får dock inte bortse från att Asien fortfarande har världens överlägset största andel fattigdom – omkring 800 miljoner människor, eller omkring två tredjedelar av världens fattiga, lever på mindre än en US-dollar om dagen. Det är också viktigt att komma ihåg att bistånd från gemenskapsbudgeten uppgår till 0,15 euro per capita i Asien, i jämförelse med 0,45 euro till Latinamerika. På grundval av detta finner jag det svårt att försvara en överflyttning av resurser från Asien till Latinamerika. Om budgetmyndigheten skulle ge oss mer pengar till det externa biståndet till Asien och Latinamerika skulle det naturligtvis vara mig en glädje att föreslå parlamentet olika sätt att spendera dem, men jag tror inte att julafton kommer att infalla tidigt i år.
För det tredje har vi frågan om solidaritetsfonden för Latinamerika. Stöd till sektoriella program som är kopplade till hälsovård, utbildning och lindring av fattigdom i Latinamerikas fattigaste länder och regioner skulle kunnas nås genom användning av de instrument för programplanering och genomförande som står till vårt förfogande. Att inrätta en fond och försöka få andra finansiella institutioner att delta samt att gå med på de bestämmelser som styr fonden och dess förvaltning skulle inte bara vara bortkastat, utan det skulle också vara en komplicerad och besvärlig process. Kommissionen har inte de personalresurser som behövs för denna uppgift.
Det fjärde, och sista, är frågan om sektorspecifika målsättningar och riktmärken. Parlamentet föreslår att ett antal sektorspecifika målsättningar skall införas i förordningen: 35 procent för social infrastruktur och, inom denna siffra, 20 procent för grundläggande utbildning och hälsovård; ytterligare 10 procent för miljön och upp till 15 procent för det civila samhället. Allt detta uppgår till nästan 60 procent av de anslag som kommer att vara ”förplanerade”.
Den nuvarande överenskommelsen om ett riktmärke på 35 procent för social infrastruktur nåddes, som ledamöterna av utskottet för utveckling och samarbete vet, för två år sedan efter långa diskussioner, som jag själv deltog i, mellan företrädare för kommissionen och utskottet för utveckling. Jag ämnar inte återuppta dessa diskussioner, och det är verkligen kommissionens avsikt att fortsätta att helt och hållet följa denna överenskommelse. Jag skulle emellertid vilja understryka att det inte kommer att vara i linje med detta avtal att lägga till nya villkor, särskilt inte de 20 procenten för grundläggande utbildning. Detta motsäger dessutom principen om ländernas egenansvar och reformens själva kärna som innebär att programplanering inte kan anges i förväg genom en förordning.
Problemet – åtminstone de föreslagna 35 procenten för social infrastruktur – är snarast teoretiskt, eftersom 50 procent respektive 46 procent redan har öronmärkts för social infrastruktur i de nuvarande landstrategidokumenten för Asien och Latinamerika.
Jag skulle sammanfattningsvis vilja framföra ett varmt tack till föredraganden Sanders-ten Holte för hennes mycket tappra ansträngningar att överbrygga klyftor. Hon har gjort en helt fantastisk insats, och det måste ha funnits tillfällen då hon önskade att hon hade varit föredragande för en annan förordning. Jag skulle vilja uppmana parlament att stödja kommissionens förslag. Informella diskussioner med rådet – detta säger jag bara som hastigast för er kännedom – har visat på starkt stöd för kommissionens förslag och en stor villighet att gå vidare enligt dessa linjer. De behövande befolkningarnas intressen i Asien och Latinamerika borde framför allt uppmuntra oss att göra vårt yttersta för att snabbt anta en högkvalitativ ny rättslig ram för samarbete. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag begärde ordet för ett personligt uttalande i enlighet med artikel 122 i arbetsordningen.
Jag skulle vilja bemöta den kommentar som Anders Wijkman gjorde om den omröstning i vilken utskottet för utveckling och samarbete antog sitt förslag, där 26 röstade för och två avstod.
Anders Wijkman ifrågasatte inte dessa siffror, men framhöll att uppfattningen i korridorerna förmodligen är en annan. Herr talman! Jag skulle vilja säga att jag har den största respekt för allas åsikter, men i en demokrati är det rösterna som räknas.
När det gäller kommissionären, som också hänvisade till denne ödmjuke parlamentsledamot och sade att han inte hade hört några argument som hade övertygat honom om att det behövs två förordningar, vill jag säga till Chris Patten –som är en god vän till mig –att jag tror att han inte riktigt har förstått inställningen här. Jag anser inte att det är kommissionen som skall bli övertygad av välgrundade argument, utan parlamentet. Jag vill påminna er, herr kommissionär, om att det är kommissionen som är politiskt ansvarig inför detta parlament, inte parlamentet som svarar inför kommissionen, och om att det pågår ett medbeslutandeförfarande i vilket det förmodas att parlamentet har en uppfattning. 
Sauquillo Pérez del Arco (PSE ).
   – Herr talman! Jag blev väldigt betryckt av det Nirj Deva sade, eftersom han insinuerade att vi inte kämpar för att utrota fattigdom, utan att vi spanjorer har andra intressen.
Sanningen är att det gjorde mig beklämd och jag skulle också ha blivit beklämd om jag inte hade sagt det här, eftersom vi arbetar tillsammans med utvecklingsutskottet för att utrota fattigdom: för att utrota fattigdomen i Asien och Latinamerika. 
Talmannen.
   – Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande betänkanden: 
– (A5-0358/2003) av Christa Prets för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och idrott om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om upprättande av ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja organ som är verksamma på europeisk nivå inom ungdomsområdet (KOM(2003) 272 – C5-0257/2003 – 2003/0113(COD)).
– (A5-0357/2003) av Doris Pack för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och idrott om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om upprättande av ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja organ som är verksamma på europeisk nivå och för att stödja enskilda insatser på utbildningsområdet – utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och idrott (KOM(2003) 273 – C5-0255/2003 – 2003/0114(COD)).
– (A5-0359/2003) av Ulpu Iivari för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och idrott om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om inrättande av gemenskapens handlingsprogram för främjande av kulturorganisationer som är verksamma på europeisk nivå (KOM(2003) 275 – C5-0262/2003 – 2003/0115(COD)). 
Reding,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Under 2002 arbetade de tre EU-institutionerna tillsammans för att sammanställa en ny budgetförordning. Denna ger oss nu en tydlig ram för bidragen till ett stort antal framstående europeiska organisationer som är verksamma på kultur-, ungdoms- och utbildningsområdena. Från och med nu måste alla finansieringsbeslut vara motiverade utifrån en rättslig grund. Detta krav gäller speciellt för de bidrag som hittills har finansierats med medel från budgetposter som till följd av sin placering i budgetnomenklaturen tenderade att behandlas som administrativa kostnader och därmed kunde betalas ut utan rättslig grund. De förändringar av budgetnomenklaturen som infördes med den nya budgetförordningen innebär att dessa bidrag inte längre kan hanteras som administrativa kostnader, utan kräver en rättslig grund. Det var detta nya krav som föranledde kommissionen att lägga fram sju förslag till nya rättsliga grunder i våras. Dessa sju förslag omfattar sju olika områden och åtföljdes av ett meddelande från Michaele Schreyer i vilket den gemensamma bakgrunden till förslagen beskrevs, liksom de viktiga delar som garanterar att de olika förslagen leder till liknande lösningar på de problem som dessa verksamheter har gemensamt.
Herr talman! Dagens omröstning gäller tre av dessa sju rättsliga grunder. Det brådskar att ta itu med dem, framför allt på grund av att texterna i fråga skall antas genom medbeslutandeförfarandet. Jag är tacksam för att Michel Rocard har insett hur bråttom det är och för att han såg till att utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och idrott, vars ordförande han är, snabbt kunde ta ställning till kommissionens förslag. Övergången från ett budgetförfarande till ett annat kan emellertid medföra allvarliga finansiella svårigheter. Om inte de två lagstiftande församlingarna snarast möjligt kommer överens kan dessa få drastiska konsekvenser för kulturen, ungdomen och utbildningen i Europa. De förslag som kommissionen har lagt fram för er syftar till att skapa en jämn och obruten övergång från det gamla systemet till det nya. Vi har verkligen ansträngt oss för att utarbeta texter vari de detaljerade genomförandebestämmelserna från 2003 i huvudsak återkommer, för att borga för denna viktiga kontinuitet och inte gå miste om några av de fördelar som denna nya budgetförordning kan ge i fråga om korrekt hantering av offentliga medel. 
Från denna synpunkt bör de föreslagna rättsliga grunderna ses som en teknisk justering, även om det är mycket frestande att ta tillfället i akt att smycka ut dem med innovationer och förbättringar. I det här fallet är dock det bästa det godas fiende, särskilt om dessa tillägg gör att rådet riskerar att säga nej till helheten. Mot bakgrund av detta är kommissionens formuleringar försiktiga och det främsta målet är att bevara det gemensamma regelverket, samtidigt som det får en rättslig struktur som överensstämmer med den nya budgetförordningen. Jag skulle vilja be er att inte avvika för mycket från kommissionens förslag och att göra allt för att se till att dessa rättsliga grunder kan antas så snart som möjligt.
När det gäller den rättsliga grunden för kulturen finns det än mindre utrymme för flexibilitet eftersom rådet måste fatta ett enhälligt beslut. Vi måste dock bibehålla ett visst mått av flexibilitet: inte bara i fråga om kultur, utan också i fråga om ungdom och utbildning; vi skall nämligen vara medvetna om att dessa områden är avgörande för Europas utveckling. Alla upptänkliga sätt att uppnå en kompromiss som kan leda till ett snabbt genomförande av dessa förfaranden måste utforskas. Från och med den 1 januari 2004 finns det inga rättsliga grunder och det kommer helt enkelt att bli omöjligt för oss att ge ekonomiskt stöd till alla de organisationer som bidrar till att ge Europa kreativ, kulturell och intellektuell stimulans. Med andra ord är det viktigt att vi kommer överens vid förstabehandlingen, om dessa bidrag skall kunna betalas ut i januari 2004.
I alla tre fallen följer kommissionens förslag bestämmelserna i budgetförordningen. Det är mot bakgrund av detta som jag skulle vilja förklara kommissionens inställning till ändringsförslagen i de tre betänkandena. Jag skulle vilja tacka Ulpu Iivari, Christa Prets och Doris Pack för det betydande arbete de har lagt ned på dessa åtgärder, väl medvetna om hur viktiga de är. Vi noterar att programmens längd – fyra år för kultur och utbildning, tre år för ungdom – har fått blandade reaktioner. Vi går gärna med på ändringsförslag 16 om kulturen, som syftar till att korta ned det föreslagna programmet till tre år om detta kan innebära att de olika berörda institutionerna närmar sig varandra, så att vi kan komma till beslut. Däremot avvisar vi ändringsförslag 8 om ungdomen och insisterar på att löptiden skall räcka till 2006, eftersom vi skulle vilja införa ett nytt ungdomsprogram för 2007, där europeiska ungdomsorganisationers medverkan prioriteras. Det finns ett samband mellan frågorna om löptid och budgeten i alla tre fallen. Ändringsförslag 17 om kulturen, som innebär att anslagen minskar, skulle vara acceptabelt om ändringsförslag 16, som innebär att programmets löptid förkortas, antas. Om löptiden inte ändras kan dessutom ändringsförslag 11 om ungdomen, som innebär ökade anslag, accepteras för att vi skall klara utmaningarna i samband med utvidgningen. På utbildningssidan kan vi delvis acceptera, eller acceptera andan i, en grupp ändringsförslag, nämligen ändringsförslag 4, 6, 8, 9, 10 och 11, som syftar till att inom ramen för budgetarbetet 2004 förändra det totala anslaget samt de övre och nedre gränserna för hur många procent av dessa anslag som skall tilldelas varje programområde.
I enlighet med tankegången bakom budgetförordningen är det långsiktiga målet att inbjuda alla intresserade att inkomma med förslag, och att den berömda öronmärkningen som nu ibland används i bidragsgivningen bara skall användas undantagsvis. För att underlätta övergången till förhållningssättet i budgetförordningen har kommissionen uppmuntrat ett blandsystem, där del 2 i kulturbasen består av inbjudningar att inkomma med förslag och öronmärkta budgetmedel. Därför accepterar vi ändringsförslag 18 om kulturen, men måste avvisa kulturändringsförslag 5, 15, 19, 20 och 23, som avviker för mycket från de förhållanden som vi försöker rätta till. Från denna synpunkt bör kriterierna vara tydliga, eller klargöras ytterligare. Därför samtycker vi till ändringsförslag 10 om ungdomen, men inte till ändringsförslag 1 om kulturen, som avviker för mycket från budgetförordningen i sin omdefinition av organisationer som verkar för ändamål av allmänt europeiskt intresse. I detta avseende kan vi inte acceptera ändringsförslag 5 om utbildning, som handlar om Internationella sammanslutningen av Europahus (FIME) och genom vilket denna införs på listan över organ som omfattas av område 1, eftersom FIME å ena sidan fungerar som en mellanhand i omfördelningen av bidrag och därmed inte omfattas av budgetförordningen och vi å andra sidan mot bakgrund av tidigare erfarenheter har lanserat en översyn av den verksamhet som kommissionen har subventionerat under de senaste åren. Jag skulle dock vilja förklara för er att kommissionen redan har inlett en successiv nedtrappning av prioriterade samarbetsaktiviteter med självständiga nätverk som FIME. Dessutom har FIME, liksom de Europahus som ingår i sammanslutningen, uppmanats att svara på kommissionens inbjudningar om att inkomma med förslag, antingen på central eller nationell nivå, via lämpliga företrädare.
Vid uppmaningar till förslagsinlämning behövs det en expertjury bestående av externa experter eller kommissionens tjänstemän, från fall till fall, för att trygga objektiviteten och insynen. Ett antal ändringsförslag utgår från detta och går ut på att parlamentet i förväg skall informeras om innehållet i inbjudningar till förslagsinlämningar, innan de publiceras av kommissionen, eller informeras om principen, genomförandebestämmelserna i detalj eller juryns sammansättning. Herr talman! Kommissionen instämmer i dessa principer, men kan inte acceptera de ändringsförslag som inte överensstämmer med reglerna om förbindelserna mellan institutionerna i kommittéförfarandet, eller som inkräktar på kommissionens verkställande makt. Dessa är följande: ändringsförslag 11, 21 och 22 om kulturen, ändringsförslag 13, 14 och 15 om utbildningen och ändringsförslag 15, 22 och 23 om ungdomsfrågor. Vi samtycker dock till ändringsförslag 17 om ungdomen, som innebär att parlamentet årligen skall informeras om genomförandet av vårt ungdomsprogram.
Naturligtvis ålägger kommissionen dem som har mottagit EU-bidrag en skyldighet att offentliggöra detta på lämpligt sätt. Även om vi delar parlamentets uppfattning på denna punkt tycker vi att det är lämpligare att detta krav på offentlighet finns i bilagan. Därför accepterar kommissionen ändringsförslag 12 om kulturen, men inte ändringsförslag 3. Samma resonemang innebär att vi accepterar ändringsförslag 20 om ungdomen, men inte ändringsförslag 6, och ändringsförslag 12 om utbildningen, men inte ändringsförslag 2. I budgetförordningen finns bestämmelser om att en successiv nedtrappning av årliga driftsbidrag skall göras. Det är inte alltid denna successiva nedtrappning förstås på rätt sätt och på olika håll har det gjorts försök att avvika från den. Vi kan inte acceptera ändringsförslag 13 och 14 om kulturen, i vilka man vill avskaffa den årliga minskningen. Det enda undantag som budgetförordningen medger är när mottagarna är organisationer som verkar för ändamål av allmänt europeiskt intresse enligt definitionen i samma förordning. I tre av ändringsförslagen om ungdomen, nämligen ändringsförslag 5, 18 och 19, vill man begränsa programmet till att omfatta ungdomsorganisationer som har dessa ändamål, och det kan vi gå med på. Å andra sidan går andra ändringsförslag mycket längre i motsatta riktningen och vi kan varken acceptera ändringsförslag 24 om ungdomen eller ändringsförslag 24 om kulturen, vilka båda innebär att takten i den successiva nedtrappningen ökar betydligt.
Herr talman! Jag skall snabbt gå igenom de ändringsförslag som kommissionen samtycker till och som antingen syftar till att förtydliga eller förenkla texten eller till att förstärka den i linje med kommissionens förslag. Dessa är ändringsförslag 2, 4 och 8 om kulturen, ändringsförslag 1, 3 och 7 om utbildningen och ändringsförslag 1, 2, 3, 5, 7, 12, 13 och 16 om ungdomen. Dessutom identifierar sig kommissionen med rollen som kulturambassadör i ändringsförslag 9 om kulturen. Jag har begränsat mig till att ta upp de mest känsliga ändringsförslagen till de tre betänkandena – och jag hoppas att ni ursäktar att jag har talat så länge. Nu skulle jag vilja uppmana er att göra ert yttersta för att se till att unionens stöd till kultur, utbildning och ungdom i Europa inte hamnar i kris. Det är avgörande att vi i detta skede av beslutsprocessen kan nå en överenskommelse mellan de två lagstiftande instanserna om systemet skall kunna börja fungera igen i början av 2004.
Prets (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär! Ni har rätt i att tiden är knapp och att vi måste anstränga oss för att projekten skall kunna inledas och de berörda få sina bidrag. Det var också det första jag ville kritisera, för den tid vi har fått är mycket, mycket kort. Om vi skall kunna utföra vårt arbete noggrant och bra behöver vi tid, annars blir vi överrumplade och omkörda och tvingas tillgripa till provisoriska lösningar som ingen vill ha eller tycker om i slutänden. Jag skulle vilja be er att sådana ärenden och så viktiga beslut i framtiden får tillräckliga tidsramar; vi har nu människor som flåsar oss i nacken och resultatet blir att vi måste ge vika eftersom vi vill att organisationerna skall få sin finansiering och sina bidrag, även om det fortfarande finns mycket som vi inte helt instämmer i. 
Det är beklagligt att rättsakten ännu inte finns tillgänglig, vilket redan får återverkningar. Det råder till exempel redan brist på anslag till partnersamverkan, och den första delutbetalningen kan inte göras. Även resurserna för informationskampanjer i medlemsstaterna måste dras ned. Vid en tidpunkt då vi står inför utvidgningen och behöver mer information än någonsin anser jag definitivt inte att sådana återverkningar hör hemma här. Således anser jag att det finns ett tvingande behov av att erbjuda övergångslösningar så att programmen kan fortgå om svårigheter uppstår, så att den verksamhet som Europas medborgare har planerat inte hindras och det förtroende som under alla omständigheter är mycket svårt att bygga upp inte samtidigt undermineras.
Vad beträffar de tre betänkandena från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och idrott som är uppe till diskussion anser jag att de obehindrat kan diskuteras och behandlas tillsammans; de är dock helt olika till innehåll och vi kan därför inte fatta beslut om alla samtidigt. Avsikten bakom förslaget att harmonisera handlingsprogrammen i fråga om andelen medfinansiering, principen som successiv nedtrappning och inte minst tanken att samordna alla löptider till 2008 är till exempel god, men kan omöjligt fungera i praktiken.
Jag är också emot en enhetlig medfinansieringsgrad på 20 procent för alla tre områdena. Många organisationer, framför allt på utbildningsområdet, får ett så minimalt stöd att ytterligare nedskärningar faktiskt skulle diskvalificera dem helt; för dem är det inte värt mödan att lyfta pennan och fylla i en ansökan. En finansieringsgrad på 20 procent är maximigränsen för ungdomsorganisationer, eftersom bristen på sponsorer gör det mycket svårt för organisationerna att fortsätta med sin verksamhet som läget är i dag.
Vad beträffar den successiva nedtrappningen, som har satts till 2,5 procent från det tredje året och där de sparade pengarna i huvudsak slussas in i nya projekt för de nya medlemsstaterna, anser jag att också detta är en droppe i havet. Jag är övertygad om att det är rätt att integrera handlingsprogrammet för ungdom med det nya ungdomsprogrammet från och med 2007, eftersom detta säkerligen kommer att ge unga människor och ungdomsorganisationer stora fördelar. Strävan att stödja ungdomsorganisationer som verkar på europeisk nivå omfattar ett främjande av en internationell dialog bland unga människor, med information om relevanta ämnen som förs ut till en så bred allmänhet som möjligt och med tillfälle till informella utbildningsmöjligheter. EU:s bidrag till organisationer kommer inte bara att ge de unga en chans att samarbeta i frågor som berör dem och deras intressen, utan att ge dem allt, hela det breda spektrat av europeisk politik och den dimension som hänger samman med den. Jag anser att de bör vara med i diskussionens alla skeden.
När det gäller den geografiska tillämpligheten anser jag att principen om ett större Europa också måste tillämpas på ungdomsorganisationerna. Jag stöder medverkan från ungdomsorganisationer från Europeiska unionen, medlemsstaterna, EFTA- och EEA-länderna, Balkanländerna och vissa länder i Oberoende staters samvälde. Men jag anser inte att den verksamhet som organisationer som arbetar med partners utanför dessa länder bedriver bör begränsas på något sätt, under förutsättning att de har stöd från sina egna regeringar och organisationer.
För att mjuka upp de administrativa besluten något bör kommissionen ge ansökande möjlighet att rätta till formella fel inom en fastställd tidsperiod efter det att ansökan har inkommit. Alla organisationer som har mottagit bidrag ur EU:s budget bör också ange detta på sina hemsidor eller nämna det i sina verksamhetsberättelser. Detta gäller alla tre programmen, både för att ge en översikt över organisationernas verksamhet och för att synliggöra det europeiska mervärdet.
Utbildning, ungdom och kultur måste uppmärksammas mer, inte bara nämnas eller fungera som utfyllnad i anföranden. Europas framtid ligger i en vidsynt ungdom som genom utbyggda utbildningsinstitutioner och –organisationer får möjlighet att bygga ett Europa med ett socialt välstånd för alla, grundat på acceptans av kulturella skillnader och dialog med konst och kultur.
Pack (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi behöver grundläggande rättsakter som ger kommissionen möjlighet att arbeta i enlighet med klart fastställda principer när den beviljar och administrerar bidrag. Utanordnaren, med andra ord kommissionen, behöver sådana riktlinjer för att kunna följa både budgetförordningen och den budgetansvariga myndighetens, parlamentets, önskningar. Jag beklagar emellertid verkligen den tidsnöd vi lider av, fru kommissionär. Vi är inte ansvariga för den. Kommissionen antog denna text i slutet av maj, vi har inte kunnat granska den tidigare och jag upptäcker än en gång att vi drabbas av problem med tidspress. Det hade inte behövt ske, eftersom det redan innan budgetförordningen antogs stod klart att de nuvarande bidragen från del A måste ersättas med fleråriga program, och därför är det obegripligt att förslaget kom så sent. Vi får ta konsekvenserna av någonting som inte är vårt fel. Vems fel blir det om mottagarna inte får några bidrag i början av nästa år? Kommissionen kommer att hänvisa till oss, vilket förmodligen även gäller rådet. Men det är inte vårt fel. Vi vill arbeta omsorgsfullt, men det kunde vi inte den här gången heller. Vi måste verkligen göra vårt bästa för att se till att det inte händer igen, men det säger vi varje gång och jag måste upprepa det nu igen.
Som Christa Prets redan har nämnt finns det tre betänkanden. Jag instämmer med mycket av det hon sade. Alla tre betänkandena omfattar institutioner och föreningar som är aktiva som kulturambassadörer för Europa i vidaste mening och som verkar för och främjar det gemensamma kulturarvet i Europa. Denna kammare har i flera år stött dessa organisationer och har till och med grundat några av dem. De som har tillkommit på senare tid känner naturligtvis inte till det. Vi har till exempel Europeiska ungdomsorkestern, Europeiska högskolan, universitetsinstitutet i Florens, rättsakademin i Trier, Europeiska byrån för mindre använda språk, informations- och dokumentationsnätverket Mercator och Europeiskt ungdomsforum.
Hittills har dessa organisationer verkligen skött sitt arbete att informera om och arbeta för integration i Europa. Arbetet omfattar också något som vi inte har skapat, men vars förekomst jag är tacksam för och som ni också borde vara tacksamma för: nätverket FIME, som har arbetat för integration i Europa i 50 år via 118 hus i 32 europeiska länder. Det är därför jag inte kan förstå det ni tyvärr fann nödvändigt att säga – jag antar att ni tvingades till det av de rådgivare som i dag gav er fullständigt felaktig information. Min uppfattning är att vi måste framhålla att FIME fungerar väl, att FIME fick utmärkta resultat i granskningen i början av året, att FIME granskades ytterligare en gång för tre veckor sedan, då organisationen ombads överföra samtliga sina akter – 300 stycken – till Bryssel för genomgång. FIME har erbjudit en ordentlig granskning av allt material, enligt avtalet med kommissionen. Resultatet blev att GD Press sade att ingenting var i sin ordning. Jag kan bara säga att det de rapporterade inte var i sin ordning. Vi lovade FIME 2,2 miljoner euro förra budgetåret. I år fick de inte några av dessa pengar på grund av att ett av FIME-husen, i Avignon, hade gjort sig skyldig till bedrägeri till ett värde av 200 000 euro. Dessa 200 000 euro skulle lätt ha kunnat dras från de 2,4 miljonerna och FIME hade kunnat fungera. Om kommissionen hade tillämpat samma normer på sig själv som på FIME i det här fallet skulle den ha varit arbetslös för länge sedan.
Jag var tvungen att säga detta, för jag är helt enkelt ursinnig. Olyckligtvis är min motståndare nu Viviane Reding som inte kan göra någonting åt det. Hon upprepade vad man hade sagt åt henne att säga och jag kan bara säga att det man hade sagt åt henne att säga inte stämmer med fakta. Och det kan domstolarna kontrollera.
Vår grupps inställning till öronmärkning: vi är för öronmärkning. Vi kommer att rösta för. Vi är emot en successiv nedtrappning. Vi kommer alltså att rösta emot. Apropå öronmärkning skulle jag än en gång vilja säga att jag är glad att kommissionen har föreslagit att öronmärkningen skall behållas. Utan tvivel gjorde den det eftersom den vet att vi ledamöter av Europaparlamentet befinner oss närmare medborgarna än tjänstemännen här i Bryssel och den vet att vi känner till vad som är politiskt och kulturellt gångbart i de enskilda fallen. Budgetförordningen kan inte vara överordnad en grundläggande rättsakt eller denna budgetansvariga myndighet. Så kan det inte vara och därför tror jag, vilket även vår rättstjänst har sagt, att öronmärkning är rätt. Jag hoppas att vi tillsammans kommer att få igenom den, för jag tror att den kommer att leda oss mot vårt gemensamma mål att närma medborgarna till Europa, att verkligen hitta Europas själ, i större utsträckning än andra förslag som framförts här.
Iivari (PSE ),
   .– Herr talman, fru kommissionär! Tyvärr kan jag inte riktigt försvara mitt betänkande om stöd till nätverk på kulturområdet på europeisk nivå. Mina viktigaste förslag förlorade med knapp marginal i omröstningen i utskottet. Jag hoppas att parlamentet kan rätta till detta förhållande vid omröstningen i morgon, särskilt på grund av att utskottets förslag att fortsätta med öronmärkningen av bidrag till kulturella organisationer klart strider mot budgetförordningen, enligt ett yttrande från parlamentets rättstjänst. Det är skrämmande att till och med budgetutskottet är så uppenbart beslutsamt att agera i strid mot budgetförordningen. Hittills har jag försvarat unionens arbete inför medborgarna i många fall, eftersom det grundar sig på lagen och inte den starkes rätt. Nu vet jag inte vad jag skall säga.
Kommissionens förslag till gemenskapens handlingsprogram för att främja organisationer som verkar på kulturområdet växte fram av en nödvändighet: övergången till en verksamhetsbaserad budget gjorde det oundvikligt. Europeiska kulturorganisationer som tidigare finansierades via administrativa kostnader i del A behöver en rättslig grund för att bidragsgivningen skall kunna fortsätta. Ändringen kommer att ge oss en unik möjlighet att skapa ett handlingsprogram för nätverk som verkar inom kulturområdet på europeisk nivå, där bidragskriterier kan fastställas och EU:s stöd till nätverken organiseras enligt artikel 6 i budgetförordningen, och där vikten av principerna om insyn och likabehandling framhålls.
Det kommissionsförslag som vi diskuterar omfattar inte bara kulturella organisationer som verkar på europeisk nivå och finansierats via den tidigare budgetposten A-3042, utan också Europeiska byrån för mindre använda språk och centrumen i nätverket Mercator som finansierats via budgetposten A-3015 samt bidrag under budgetposten A-3035 till bevarande av nazistiska koncentrationsläger som historiska monument. I detta sammanhang bör det understrykas att problemen med betänkandet inte gäller dessa punkter: det viktigaste för finansieringen av Europeiska byrån för mindre använda språk och koncentrationsläger som minnesplatser är att den rättsliga grunden träder i kraft från början av året. Vi har talat om brådska, men jag tror att vi kan åstadkomma resultat väldigt snabbt om vi vill.
De skiljaktiga åsikter som råder beträffande finansieringen av organisationer som verkar på kulturområdet gäller tre punkter. För det första går inte ansökningsprocessen och parlamentets praxis med öronmärkning ihop. För det andra har vi frågan om hur lång löptid programmet skall ha. Eftersom rådet (utbildning, ungdomsfrågor och kultur) måste fatta ett enhälligt beslut i frågan och enligt de uppgifter jag har fått definitivt anser att programmet skall pågå till 2006 och inte 2008, har jag lagt fram ett ändringsförslag om detta. Jag tycker att det skulle vara en mycket god idé att låta finansieringen av kulturorganisationer ingå i det nya kulturprogram som håller på att utarbetas. Det tredje problemet har med den successiva nedtrappningen av bidragsbeloppen att göra. Inte heller på denna punkt håller jag med utskottsmajoriteten. Jag tycker att en liten och successiv nedtrappning är acceptabel, så att nya organisationer kan komma in. Vi måste tänka på sådant som EU:s utvidgning.
De ändringsförslag som jag har lagt fram innehåller också förslaget att den förteckning som budgetutskottet har fattat beslut om på grund av tidsbrist skall kunna färdigställas nästa år. På så sätt tryggar vi den nödvändiga kontinuiteten. Ansökningsförfarandet för 2005 skulle kunna starta i god tid i början av året. Jag föreslår också att det blir möjligt att ge fleråriga bidrag och att det införs ett tillägg till bidragskriterierna så att finansieringen av bland annat europeiska orkestrar tryggas. Dessa förslag röstades ned i utskottet, trots att de uppenbarligen ligger i de kulturella organisationernas intresse.
Hittills har debatten om kommissionens förslag på många sätt gett vidgade vyer, även om den inte har varit helt upplyftande. Jag som har stått för ett öppet ansökningsförfarande har velat göra den nuvarande godtyckliga och slumpartade praxisen till ett öppet förfarande byggt på klara regler. För närvarande finns det organisationer på vår förteckning som faktiskt inte ens existerar längre.
Vi måste också tänka på arbetsfördelningen mellan institutionerna. Kommissionen lägger fram ett förslag och genomför lagstiftarens vilja. Parlamentet är den lagstiftande församlingen och skall enligt min mening inte försöka utöva någon verkställande makt. När EU:s konstitution gör parlamentet till den primära lagstiftaren måste parlamentet självt respektera detta. 
Dührkop Dührkop (PSE ),
   . – Herr talman! I egenskap av föredragande av budgetutskottets yttrande om de tre förslag som vi behandlar i dag skulle jag först vilja säga att jag anser att tillämpningen av artikel 162a i Europaparlamentets arbetsordning – förstärkt samarbete mellan utskott – återigen har tömts på all mening.
Ingen ifrågasätter att medfinansiering och successiv nedtrappning faller inom budgetutskottets befogenheter. Icke desto mindre har utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och idrott röstat om och avslagit budgetutskottets ändringsförslag om dessa frågor, med argumentet att de stred mot andra beståndsdelar i betänkandet.
Detta är pudelns kärna, inte bara när det gäller de tre betänkanden som vi behandlar i dag, utan när det gäller förstärkt samarbete i allmänhet. Detta förfarande är avsedd att underlätta samarbetet mellan behöriga utskott och förstärka det rådgivande utskottets roll. Men om det redan från början saknas tid för att underlätta samarbetet, och om det dessutom räcker med att det läggs fram ett enda ändringsförslag i det ansvariga utskottet som strider mot vad det rådgivande utskottet har lagt fram, sätts artikel 162a automatiskt ur spel.
Det är just detta som har hänt i kulturutskottet i fråga om budgetutskottets yttrande. Med andra ord gick vi från artikel 162a automatiskt över till en tillämpning av artikel 162, det vill säga till att avge ett vanligt yttrande.
Jag är övertygad om att det är artikel 162a i sig som är problemet. Som den nu är formulerad skapar den enbart onödiga konflikter mellan utskotten i stället för att främja samarbete mellan dem.
Därför anser jag att det är viktigt att utskottet för konstitutionella frågor granskar denna regel inför framtida ärenden och antingen ser över den eller avskaffar den helt.
För att återgå till innehållet i förslagen skulle jag vilja inrikta mig på två frågor: medfinansieringen och den successiva nedtrappningen, som är de punkter som har skapat störst problem. Jag talar om två grundläggande aspekter av det generella bidragssystemet, eftersom de skapar möjlighet till medansvar från mottagarens sida så att bidragen används på rätt sätt och även ger garantier för att organisationerna inte uteslutande blir beroende av bidrag från gemenskapen för att kunna verka. Därmed främjas deras framtida existens.
Den successiva nedtrappningen innebär också att de pengar som på så sätt sparas i detta fall kan användas för att stödja nya föreningar, särskilt i utvidgningsländerna. Kommissionens förslag innebär därför att dessa bidrag skall fördelas med medfinansiering och successiv nedtrappning.
Icke desto mindre måste jag uttrycka min förvåning över att kommissionen har tillämpat olika procentsatser i dessa tre förslag, som hör till samma generaldirektorats ansvarsområde, både i fråga om medfinansiering och successiv nedtrappning. Eftersom det i artikel 109 i budgetförordningen anges att lika behandling måste vara en av principerna bakom bidragsfördelningen är det inte försvarbart att föreningar som har samma mål, men som verkar inom olika områden, skall behandlas olika.
De ändringsförslag som budgetutskottet antog innebar att alla föreningar som får bidrag enligt något av de sju programmen – och som tillhör de olika föreningskategorier som har fastställts – skulle ha samma rättigheter och skyldigheter i fråga om medfinansiering och successiv nedtrappning.
När det gäller medfinansieringen var det dessutom inte frågan om att sätta upp fasta procentsatser, utan om att fastställa miniminivåer så att den verkställande myndigheten sedan kunde tillämpa procentsatser i enlighet med varje förenings verkliga behov eller möjligheter.
Jag betonar att det inte handlade om att eftersträva någon harmonisering, utan om att tillämpa principen om lika behandling.
Kulturutskottet avskaffar för sin del den successiva nedtrappningen i sina tre förslag och tror att alla föreningar som kan förväntas få bidrag är av allmänt europeiskt intresse enligt innebörden i undantaget i artikel 113.2 i budgetförordningen.
Jag tycker att detta är en för vid tolkning och skulle vilja ifrågasätta om alla dessa föreningar verkligen är av allmänt europeiskt intresse.
Kulturutskottet verkat ha tolkat det faktum att budgetutskottet bibehöll den successiva nedtrappningen som ett slags straff för dessa föreningar, när det i stället, vilket jag påpekade tidigare, i kombination med medfinansieringen främjar deras framtida existens, eftersom det inte någonstans står skrivet att dessa bidrag skall delas ut i evighet.
Annars skulle alla föreningar kunna hamna i en verkligt pressad situation den dag dessa bidragsresurser av någon anledning tar slut.
Såsom jag påpekade i mitt anförande om bidrag under den senaste sammanträdesperioden har tidsbristen haft en fruktansvärd inverkan på hela detta förfarande. Kommissionen var under tidspress när den lade fram sina förslag och parlamentet har också agerat under tidspress vid behandlingen av de ändrade förslag vi lägger fram i dag.
Alla som har studerat dem har säkert insett att de innehåller flera motsägelser. Jag föreställer mig att vi alla är både skyldiga till och offer för detta, men det som oroar mig mest är i vilken utsträckning Europaparlamentets ståndpunkt kommer att vara stärkt efter omröstningen i morgon. Det vi tillsammans har framför oss är nämligen en svår förlikning med rådet, eftersom det inte tycks vara berett att ge efter på de punkter som det anser vara grundläggande, såsom öronmärkning, medfinansiering och successiv nedtrappning eller programmets ekonomiska ram. 

Sanders-ten Holte (ELDR ).
   – Först och främst vill jag tacka föredragandena för det gedigna arbete de har utfört. Trots att de inte är här just nu kommer de att kunna läsa det i protokollet.
Som liberal är jag glad över att kommissionen har lagt fram förslaget som skall ge bidragen till kultur-, utbildnings- och ungdomsverksamhet en rättslig ram. De förfaranden som hittills har tillämpats har inte alltid varit någon garanti för den insyn och kvalitet som när allt kommer omkring måste finnas om Europa skall kunna bli världens mest dynamiska och konkurrenskraftiga kunskapsekonomi. Det är viktigt att kommissionen har detta i åtanke när den utarbetar de olika uppmaningarna till förslagsinlämning. Vi behöver tydliga kriterier för beviljandet av stöd till organisationer och projekt; dessa måste offentliggöras på ett tydligt sätt, så att sökanden vet vad som gäller. Urvalet av organisationer och projekt måste göras mycket omsorgsfullt och får inte överlåtas till kommissionen själv. Det är därför jag har börjat argumentera för att oberoende experter borde anlitas. I Nederländerna har vi ett kulturråd. Det är en rådgivande församling som ger ministern väl underbyggda råd, som denne följer om det inte finns mycket goda skäl till att låta bli.
Jag kan tänka mig att något liknande också skulle kunna införas för urvalet av kulturorganisationer som är aktiva på EU-nivå. Detta är ett mycket tydligare förfarande än det vi nu tillämpar. Den fråga som diskuteras i dag gäller dock huruvida vi skall använda öronmärkning eller inte. Traditionellt sett har min grupp inte varit för öronmärkning, men en sådan skulle ge de utvalda organisationerna en viss grad av kontinuitet. Jag har också förespråkat detta i min grupp. Enligt min uppfattning är möjligheten att ingå fleråriga rampartneravtal ett bra sätt att komma runt det här, men vi måste se upp så att inte dessa bidrag bibehålls i all oändlighet. Följaktligen ser min grupp positivt på införandet av principen om successiv nedtrappning, som skulle inträda det tredje året. Enligt mina beräkningar kan organisationerna få stöd i omkring fyrtio år till med den årliga successiva nedtrappning på 2,5 procent som kommissionen föreslår. Detta är dock ett relativt omfattande åtagande för oss, och till och med för våra barnbarn. Därför föreslår vi liberaler tio procent. På så sätt kan organisationerna räkna med tretton års stöd från oss och vi får också möjlighet att stödja nya organisationer, som med tanke på utvidgningen definitivt inte bör nonchaleras. Kontinuitet parad med utrymme för nytänkande, är således mitt motto.
Tyvärr får vi ett problem nästa år, eftersom handlingsprogrammen förväntas inledas den 1 januari 2004, det vill säga om bara några få veckor, och ingenting ännu har organiserats. De organisationer som hittills har fått bidrag löper risk att hamna ute i kylan 2004. Liberalerna vill förhindra detta och därför bör övergångsbestämmelser införas.
Slutligen vill jag i korthet påpeka att bidragsförfarandena inte enbart måste kännetecknas av öppenhet. Ärendena måste också handläggas snabbt och effektivt. Jag har nämnt det tidigare och skulle vilja upprepa det här: detta är viktigt och gäller för alla de tre handlingsprogrammen. 
Alavanos (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Först vill jag tacka de tre föredragandena, och särskilt Doris Pack. Strax före vårt sammanträde bevisade hon nämligen att det finns en ljuv, melodisk röst bakom hennes stränga politiska stämma, vilket är väldigt, väldigt viktigt.
Jag vill påpeka att denna reform med de nya rättsliga villkoren behövdes, är viktig och kommer att leda till bättre arbetsformer. Icke desto mindre är jag bekymrad över några punkter.
Min oro gäller vissa permanenta byråer som får bidrag från gemenskapen och förfarandet för att välja ut organ som inte är permanenta. Jag är rädd för att vi riskerar att skapa vissa organ som kommer att äta upp gemenskapens budget och komplicera det arbete som skulle kunna utföras utan dem. Genom att lämna en viktig del av beslutet om dessa organ till budgetmyndigheten, vilka inte är permanenta, anser jag samtidigt att vi minskar insynen och försämrar kriterierna för urval av bidragsmottagare.
Jag är särskilt bekymrad över ungdomsprogrammet. Jag är rädd för att Europeiskt ungdomsforum står väldigt långt från den nya generationen och från organ som har kontakter med den verkliga ungdomsvärlden. Jag är också rädd för att de kriterier som används vid urvalet av organ, enligt vilka exempelvis ett organ som verkar för ändamål av allmänt europeiskt intresse på ungdomsområdet eller ändamål som ingår i Europeiska unionens politik kan väljas, leder till att vi kastrerar unga människor. Vi bör acceptera och uppmuntra att Europeiska unionens politik ifrågasätts. 
Perry, Roy (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag uppskattar verkligen att kommissionsledamoten smyger genom ett minfält, går på glas och verkligen försöker göra sitt bästa för att se till att vi räddar något från de förstklassiga program vi har organiserat i många år. Vi vet alla i denna kammare och i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott att Europeiska unionens arbete inte bara kan genomföras inom institutionerna utan även måste göras av människor utanför dem. 
Lyckligtvis finns det många värdiga, hårt arbetande organisationer som gör en hel del för att främja Europeiska unionen och samarbete, framför allt Europeiska rådet och dess olika konstellationer, Europeiska ungdomsorkestern, Europeiska ungdomsparlamentet och Model Youth Parliament. Dessa organisationer har backats upp och fått stöd av Europeiska unionen och Europaparlamentet under många år genom bidrag som parlamentet har röstat om. Det verkar otroligt att vi under året då utvidgningen skall genomföras och den nya konstitutionen skall godkännas – för att inte nämna valet till Europaparlamentet – ens funderar på att minska eller avbryta finansieringen av dessa institutioner som har ett så starkt symbolvärde.
Jag skulle vilja säga till Dührkop att vi alltid kan finna sätt att spendera pengar på byråkratier, juryledamöter och förvaltningsförfaranden. Vi måste på något sätt se till att pengarna hamnar hos de människor som verkligen kommer att göra något vettigt med dem.
Att organisera en orkester som anställer sina musiker från de bästa konservatorierna i Europa kräver en hel del organisation och långsiktig planering. Hur kan man boka konsertsalar om man inte vet om man kommer att ha de pengar som krävs? Vissa av dessa förfaranden kommer helt enkelt att utplåna denna ansträngning helt och hållet. Om Europeiska unionen inte kan organisera sig för att ge bidrag, eller helt enkelt inte vill, varför skulle då någon annan organisation fundera på att göra det?
När det gäller nedtrappningspolitiken håller jag i de flesta fall med Sanders-ten Holte, men nedtrappning visar bara bristen på visioner hos människors som drömt om denna politik – en total brist på visioner, i stark kontrast till den vision som Europas grundare hade. 
Wyn (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja be om ursäkt för att två andra ledamöter från min grupp, Ahern och Echerer, inte har möjlighet att närvara i kväll. Jag skulle vilja uttrycka min tacksamhet mot Sanders-ten Holte, men mitt största tack går till Prets, även om hon inte är närvarande, för hennes utmärkta arbete med detta betänkande som visar på en stor förståelse för icke-statliga ungdomsorganisationers behov och mål.
I ett alltmer individualistiskt samhälle spelar dessa icke-statliga ungdomsorganisationer en avgörande roll för att aktivera unga människor i det civila samhället. Som sade i sitt senaste policydokument, icke-statliga ungdomsorganisationer fungerar som sociala ombud som stöder unga människor. De är miljöer för informellt lärande och lämpar sig därför särskilt väl för att lära unga människor demokratiskt beslutsfattande, interkulturell förståelse, självmotivation, projektledning, konfliktlösning, organisering av färdigheter och mer.
Icke-statliga ungdomsorganisationers verksamheter bygger naturligtvis till stor del på bidrag. Därför välkomnar jag att alla typer av ungdomsorganisationer, inbegripet och andra internationella icke-statliga ungdomsorganisationer, utesluts från nedtrappningsprincipen som skulle innebära en minskning på 2,5 procent av deras finansiering från och med det tredje året och framåt.
Det bästa sättet att garantera en regelbunden budget för dessa frivilligorganisationer är att stödja deras verksamheter och öka deras effektivitet och ansträngningar för att skapa en generation av unga människor som kommer att bli mer socialt delaktiga. Jag stöder även förslaget att förbättra användarvänligheten när det gäller ansökningsförfarandet för bidrag. För närvarande är det alltför komplicerat. Därför stöder jag helhjärtat Packs ändringsförslag 16, som ger de sökande möjlighet att rätta till fel efter det att de har lämnat in sina ansökningar. Detta skulle minska antalet ansökningar som avslås av tekniska orsaker.
Jag hoppas också verkligen att Packs utmärkta betänkande kommer att få stöd av en betydande majoritet för att garantera en rättslig grund för att finansiera icke-statliga ungdomsorganisationer på ett effektivt sätt. 
Hyland (UEN ).
   – Herr talman! I handlingsprogrammet för undervisning och utbildning återspeglas behovet av att införa en ordentlig rättslig ram för att ge bidrag till organisationer som arbetar på europeisk nivå inom undervisnings- och utbildningsområdet. Jag skulle vilja att programmet stöder ansträngningar för att öka unga människors medvetenhet om det politiska systemet samtidigt som det främjar och utvecklar medborgarkunskapen, även om jag vet att skolor inte räknas in i dessa särskilda program. Jag skulle vilja höra kommissionsledamotens synpunkter om vikten av att belysa denna aspekt som är särskilt viktig i det irländska samhället i dag.
Det fleråriga programmet skall täcka perioden 2004-2008 och är, som vi vet, värderat till 129,62 miljoner euro. Skulle en kortare period vara mer fördelaktig för att tillåta en tidigare översyn och för ta hänsyn till sådan utveckling som sammanhänger med utvidgningen? Jag stöder helt och fullt ansträngningar för att slutföra denna fråga på ett tillfredsställande sätt så att det nya programmet inte försenas ytterligare. Kommissionen antog förslagen så sent som i maj 2003, och därför är det inte realistiskt att förvänta sig att de första bidragen skall finnas tillgängliga före sensommaren 2004.
Jag delar föredragandens syn på öppenhet. Jag anser att alla förmånstagare av EU-medel borde vara skyldiga att på en framträdande plats – som en webbplats, årsrapport eller till och med på papper med brevhuvud – ange det faktum att de är mottagare av EU-bidrag. 
Wynn (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill inte upprepa vad andra ledamöter har sagt, särskilt min kollega Dührkop, utan jag vill bara utfärda en varning när det gäller två av de betänkanden som ni har framför er.
Senare denna månad kommer budgetutskottet att ha ett förlikningssammanträde med rådet om en mängd frågor, och en av dessa frågor kommer att handla om att få till stånd ett generellt avtal på dessa områden där vi har medbeslutande. Det finns totalt sju områden; tre av dessa finns på kammarens föredragningslista för denna vecka. Vi i budgetutskottet – särskilt tack vare Dührkop som har arbetat mycket ihärdigt – har försökt att nå en överenskommelse om dessa betänkanden. Vi märker dock nu att två av betänkandena ger oss allvarliga problem. Om ändringsförslag 19 till Prets betänkande och ändringsförslag 14 till Ilvaris betänkande genomförs kommer vi att få riktiga problem när det gäller förlikningen. Jag är faktiskt säker på att rådet och kommissionen kommer att säga att betänkandena i själva verket strider mot budgetförordningen.
Om parlamentet förkastar dessa två ändringsförslag skulle det göra livet mycket enklare. Nu måste jag utfärda en varning: om dessa två ändringsförslag genomförs skulle jag, som ordförande för budgetutskottet, anse det vara ett brott mot artikel 63a. Med andra ord, vi kommer att ta hänsyn till budgetförordningen och konsekvenserna för budgeten. Jag kommer att begära ordet under omröstningen för att be parlamentet att stödja ett muntligt ändringsförslag för att garantera att man i båda dessa betänkanden följer budgetförordningen. När vi når förlikning kan vi förhoppningsvis få ett samförstånd om alla betänkanden och inte bara om fem av sju. 
Zabell (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Även jag vill lyckönska de tre föredragandena Doris Pack, Christa Prets och Ulpu Iivari för de betänkanden som vi diskuterar i kväll. Först vill jag ta upp betänkandet om ungdomsprogrammet. Jag anser att det är mycket positivt eftersom det i betänkandet bland annat föreslås att Europeiska unionens institutioner skall föras närmare ungdomen. Jag anser att detta är helt rätt: vi får inte glömma att de är Europas framtid och de som måste känna till oss bäst.
Dessutom är det mycket viktigt att dessa ungdomars åsikter kan förmedlas till samtliga ledamöter i denna kammare och andra människor i EU-institutionerna, för när vi skall fatta beslut är det mycket viktigt att vi känner till deras åsikter. Och för att ungdomsprogrammen skall fungera friktionsfritt är det viktigt att de är stabila och kontinuerliga, naturligtvis under förutsättning att subsidiaritetsprincipen respekteras.
När det gäller betänkandet om utbildning vill jag påpeka att jag fullständigt samtycker till att ständigt eftersträva lärande och undervisning med kvalitet, och anser att det är utmärkt att detta främjas på EU-nivå. Med hänvisning till de tre betänkandena i allmänhet skulle jag dock vilja tillägga att vi måste fästa större vikt vid utbildning, ungdom och kultur; även om vi här alltid säger att det är ytterst viktiga frågor, återspeglas sedan i själva verket inte denna inställning i Europeiska unionens budgetar. Och om den inte återspeglas i våra budgetar är det mycket osannolikt att våra väljare tror oss när vi säger det. 
Alyssandrakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Det ämne vi diskuterar framstår vid första påseende som tekniskt, men döljer en mycket allvarlig politisk dimension, eftersom det gäller finansieringen av organisationer som enligt formuleringen i motiveringarna i alla tre betänkandena ”arbetar för att föra fram EU:s budskap” och är verksamma inom tre viktiga områden: ungdom, utbildning och kultur. Men varför lägga ut omkring 40 miljoner euro om året i över fem år för att förstärka EU:s så kallade budskap? Jo, för att det förefaller som om den reklam och de kampanjer som både Europeiska unionens tjänstemän och medlemsstaterna utarbetar för att övertyga människor om fördelarna med EU inte räcker. Inte heller räcker det med anslag till utbytesstudier och särskilda ungdoms- och kulturprogram inom dessa tre sektorer.
Arbetarnas upplevelser i sin vardag, arbetslöshet, umbäranden, attacker mot deras rättigheter och kommersialiseringen av allting är bevis på raka motsatsen. Därför håller en flersidig mekanism på att konstrueras, i vilken till och med självständiga organisationer och stiftelser skall vara involverade och köpas.
Utan att vilja förringa det arbete som en del av dessa organisationer utför kan vi inte låta bli att se vissa typiska finansieringsfall, såsom Europeiskt ungdomsforum, som ett försök att direkt påverka ungdomsrörelsen för att förhindra att unga människor blir radikala. Bland åtgärderna på utbildningsområdet väljer vi att finansiera universitetsutbildning om europeisk integration, ge bidrag till stiftelser som stöder Europeiska unionens politik och till och med ge nationella domare utbildning om gemenskapsrätten.
Det grekiska kommunistpartiet är en kategorisk motståndare till införandet av propagandamekanismer som syftar till att dölja Europeiska unionens gräsrotsfientliga karaktär. Det är därför vi kommer att rösta nej till alla de tre förslagen, utan att delta i debatten om detaljerna. 
Hieronymi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle också vilja tacka föredragandena och koncentrera mig på en fråga, nämligen kulturen och Doris Packs betänkande. Det säger sig självt att vi med kraft stöder en öppen och säker rättslig grund, men här måste vi ställa oss frågan i vilken utsträckning en gemensam europeisk kulturpolitik faktiskt fortfarande kommer att vara möjlig med detta förfarande. Eller är det så att vi bara koncentrerar oss på ett förfarande och inte tycker att medborgarna är så viktiga längre?
Ta handlingsprogrammet för att främja organ som verkar inom kulturområdet på EU-nivå som ett exempel. Det finns två bidragsstrukturer, två uppsättningar regler, en för så kallade permanenta organisationer och en för det andra området, till vilket inbjudningar utgår. Det råder inget tvivel om att vi vill främja så många nya initiativ som möjligt med de befintliga budgetanslagen. Men det sätt som föreslås här och, framför allt, som rådet antog vid första behandlingen gör att det blir omöjligt att fortsätta att inkludera europeiska initiativ som faktiskt förtjänar stöd som permanenta organ. Såsom nämns i betänkandet har vi Europeiska byrån för mindre använda språk, som skall föreställa ett av dessa permanenta organ, men den kan inte vara ensam i hela Europa om rättigheten att betraktas som ett permanent organ av detta slag.
Europeiska ungdomsorkestern, institutet i Florens, akademin i Trier, högskolan i Brygge – vilka förslag väntas de komma med? Hur många Europeiska ungdomsorkestrar behövs det för att stödet skall bli tillräckligt? Om det råder något tvivel måste vi göra gemensam sak med kommissionen och inleda en tvist med rådet för att bidrag till dessa organ verkligen skall kunna utgå. 
Reding,
   . – Herr talman! Jag har lyssnat mycket tålmodigt på vad som har sagts, men skulle vilja återgå till verkligheten. Hur ser denna verklighet ut? En ny budgetförordning har antagits genom omröstning i Europaparlamentet. Denna nya budgetförordning får konsekvenser. När parlamentet röstade igenom den nya budgetförordningen visste parlamentet om att den skulle få konsekvenser. En av dessa konsekvenser är att det inte längre är möjligt att finansiera vissa organ på samma sätt som tidigare. Detta är problemet. Därför var vi tvungna att hitta en lösning. Den enklaste lösningen skulle ha varit att säga att vi bara skall tillämpa budgetförordningen, stänga dörren och låta saken bero. Men eftersom kommissionen bryr sig om organisationer som arbetar för ungdom, utbildning och kultur valde den inte denna enkla utväg. Den valde den svåra vägen. Med andra ord försöker vi trots den nya budgetförordningen se till att vi kan fortsätta att finansiera dessa organ. Det har vi också gjort, för det förslag som nu ligger på bordet ger oss möjlighet att fortsätta att finansiera Europeiska högskolan i Brygge, universitetsinstitutet i Florens, rättsakademin i Trier, Europeiska institutet för offentlig förvaltning i Maastricht, centret för mänskliga rättigheter i Venedig, Jean Monnet-professurerna etc. Det ger oss också möjlighet att finansiera – jag skall inte läsa hela listan, herr talman – orkestrarna, körakademin, Europa Cantate, Yehudi Menuhin-stiftelsen, Youth Academy-stiftelsen, Europa Nostra, konstnärsbyarna, Europalia, Euroballet, Pegasus-stiftelsen, Boniface Memorial Foundation och så vidare. Det finns dussintals, herr talman. Det ger oss också möjlighet att fortsätta att ge bidrag till ungdomsforumen och ungdomsorganisationerna.
Jag beklagar, men när jag hör att alla dessa saker inte längre skall få något stöd undrar jag vad jag har sysslat med de senaste månaderna när jag har försökt se till att finansieringen kan fortgå, trots att budgetförordningen inte tillåter det. Jag tycker att det är mycket otrevligt av parlamentet att säga att förslaget kom för sent. Parlamentet fick förslaget i maj och nu är det november. Varför fick inte parlamentet förslaget förrän i maj? Ni kunde ha fått det en månad eller två tidigare. Det fick ni inte eftersom kommissionen dessa månader uppnådde det omöjliga för att värna om organisationer på kultur-, utbildnings- och ungdomsområdet och för att arbeta vidare i den riktning som Europaparlamentet önskade, så att de mottagare som parlamentet med all rätt hade valt ut skulle få bidrag och kunna gå från ett system till ett annat utan avbrott. Det var det vi gjorde månaderna fram till maj.
Vad återstår då att göra nu? Det som återstår är att parlamentet skall komma överens med rådet, för all vår juridiska expertis har till exempel påpekat att den öronmärkning som parlamentet ville ha inte kommer att vara möjlig. Det var tack vare kommissionen, dess enträgna arbete och fortsatta strävan efter en övergångslösning som parlamentets öronmärkning kunde räddas. I den nya budgetförordningen står det ingenting om öronmärkning. Låt oss därför stå med båda fötterna på jorden, mina damer och herrar. Om vi tog tid på oss var det för att vi måste hitta lösningar i en omöjlig situation, lösningar som låg i våra kultur-, utbildnings- och ungdomsorganisationers intresse.
Nu skall parlamentet rösta om ändringsförslagen. Ordföranden för budgetutskottet var mycket tydlig: antingen röstar parlamentet för de ändringsförslag som det är troligt att rådet inom ramen för medbeslutandeförfarandet accepterar. I så fall kommer alla de organ vi har åtaganden gentemot att få sina pengar från januari och framåt. Eller så röstar parlamentet igenom ändringsförslag som ingen någonsin kommer att gå med på. I så fall kommer de organ som jag nyss nämnde, och det finns dussintals och åter dussintals sådana, inte att få några pengar alls i januari.
Herr talman! Jag har gjort allt jag kan för att det skall vara möjligt att hitta en lösning. Jag hoppas att parlamentet och rådet å sin sida också gör allt som står i deras makt för att se till att denna lösning kan genomföras från och med januari 2004.
Dührkop Dührkop (PSE ).
   – Herr talman! Tillåter ni att jag ställer en fråga till kommissionen, trots att arbetsordningen egentligen inte ger utrymme för det? 
Talmannen.
   – Jag skall göra ett undantag och ge er femton sekunder för att ställa en fråga. 
Dührkop Dührkop (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Kommissionens förslag innehåller övergångsbestämmelser för de tre förslag vi diskuterar. Därför undrar jag om ni kan förklara varför det finns en risk för att vissa organisationer inte får bidrag om vi inte når en överenskommelse med rådet? 
Reding,
   . – Herr talman! Det finns helt klart en risk. Jag skulle vilja säga till ledamoten att om medbeslutandeförfarandet inte leder till en överenskommelse, om det blir förseningar, om vi måste börja diskutera alla detaljerna från början igen, så kommer det inte att fattas något beslut före slutdatumet januari 2004. Vi kanske når en överenskommelse i vår eller i sommar, det vet jag inte, men jag vet att det inte kommer att vara möjligt att betala ut bidrag till organen i fråga under tiden, för utan rättsliga grunder kommer ingen att skriva på utbetalningsorder. Det är alldeles klart. Det skulle vara olagligt, och ingen kommer att ta på sig ansvaret för att göra något olagligt. 
Talmannen.
   – Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A5-0279/2003) av Anna Karamanou för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om kvinnor i det nya informationssamhället (2003/2047(INI)). 
Karamanou (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär! Jag är säker på att ni känner till att bristen på tillgång till ny teknik och den digitala analfabetismen allt mer utvecklas till nya former av socialt utanförskap som direkt drabbar kvinnor. De uppgifter vi har i dag visar att det råder enorma skillnader mellan könen, både i fråga om utbildning och arbetsmarknad. I inledningen till det betänkande som jag har sammanställt för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor räknas orsakerna till detta upp. De utgörs till exempel av stereotypiska uppfattningar och kulturella fördomar som begränsar flickors möjligheter och sätter hinder i vägen för deras karriärer. Detta leder till generella negativa konsekvenser för ekonomin eftersom de mänskliga resurserna inte utnyttjas på ett rationellt sätt.
Vi vet att tre miljoner nya arbetstillfällen har skapats under de senaste tio åren, av vilka 1 600 000 har gått till kvinnor. Man bör dock notera att över 60 procent av de nya arbetstillfällen som har skapats finns inom den högteknologiska sektorn, där kvinnor är underrepresenterade, framför allt inom yrken med hög teknisk specialisering och på beslutsfattande nivå. Under rådande omständigheter förvärras således de strukturella svagheterna och klyftan ökar mellan könen på grund av den ekonomiska utvecklingen inom den moderna tekniken.
Vi har alltjämt en könsuppdelad arbetsmarknad, där männen dominerar inom den nya tekniken och kvinnorna på lågavlönade tjänster som kräver en lägre grad av specialisering och ger mindre trygghet. Inom vetenskap och forskning är kvinnor inte bara kraftigt underrepresenterade, utan är dessutom bara verksamma inom ett fåtal vetenskapsområden, medan de är helt frånvarande inom andra. Kvinnornas representation i hela den vetenskapliga hierarkin är påfallande ojämlik och deras möjligheter att få forskningsanslag är sämre. Av Europas 500 000 forskare inom näringslivet är endast 50 000 kvinnor. Inom den offentliga sektorn (universitet och forskningscentrum) varierar andelen mellan en fjärdedel och en tredjedel, men i ansvarsfulla positioner är den lägre än tolv procent. Inom näringslivets forskning är situationen ännu värre och allra värst inom den nya tekniken. Vetenskapliga metoder, teman och forskningsområden skulle verkligen berikas om kvinnor fick bättre tillgång till forskningen. Samma förhållande råder på mediaområdet där kvinnliga journalister varken har företrädare. är delaktiga eller återfinns i ansvarig ställning. Samtidigt uppmärksammas inte diskrimineringen av kvinnor och kvinnor framställs ofta på ett verklighetsfrämmande sätt i media.
Internet fortsätter också att domineras av män och i huvudsak styras av män, vilket leder till diskriminering. Undersökningar visar på skillnader i kvinnors och mäns sätt att utnyttja Internet-tjänster. Det finns också en del oroande uppgifter om den låga andelen kvinnliga Internetanvändare i anslutningsländerna.
För att öka antalet kvinnor i utbildningen om den nya tekniken föreslår jag i betänkandet att datorer och Internet skall börja användas tidigt i grundskoleutbildningen, så att unga flickor på ett positivt sätt uppmuntras till vidare studier med denna inriktning. Undersökningar visar att tidig kontakt med vetenskap och teknik kan ändra flickors inställning innan stereotyperna börjar påverka deras beteende. Lissabonstrategin och sysselsättningsriktlinjerna måste tillämpas för att förhindra att arbetsmarknaden blir ännu mer könsuppdelad, och kvinnorna koncentreras till vissa okvalificerade låglöneyrken med dåliga avancemangsmöjligheter.
Därför bör både kommissionen och medlemsstaterna med fullt utnyttjande av strukturfonderna och i synnerhet av socialfonden göra åtaganden för utbildning inom den nya tekniken, framför allt beträffande integrering eller återintegrering på arbetsmarknaden och hela tiden med beaktande av Lissabonmålen.
Samtidigt måste man driva en jämställdhetspolitik och jämställdhetsprogram som särskilt riktar in sig på vidareutbildning, livslångt lärande, möjlighet att förena yrkeslivet med familjelivet samt lika fördelning av familjeansvaret mellan män och kvinnor, vilket kommer att underlätta kvinnors delaktighet i informationssamhället. Särskild uppmärksamhet bör ägnas innehållet i multimedia, så att positiva förebilder för flickorna lyfts fram, såsom kvinnors framträdande prestationer på alla utbildningsnivåer. Vi uppmanar Europeiska kommissionen och medlemsstaterna att verka för kvinnors fulla och jämlika medverkan i media, inklusive inom administration, planering, ledning, utbildning och utsändning.
Samtidigt måste vi anta åtgärder för att förbättra arbetsvillkoren inom de nya sektorerna, såsom distansarbete. Kvinnors tillgång till Internet och den nya tekniken kan förbättras genom att bygga en omfattande infrastruktur och tillhandahålla teknisk utrustning i landsbygdsområden och småstäder, vilka i nuläget är otillräckligt utrustade, i synnerhet i de fattigare områdena och i anslutningsländerna. Europeiska unionens samtliga politikområden bör genomsyras av en strategi för att värna om den grundläggande infrastruktur som ger tillgång, utrustning och anslutning i alla bostadshus, skolor, offentliga byggnader och bibliotek. För att bekämpa social marginalisering krävs det att utsatta grupper av flickor och kvinnor prioriteras, såsom invandrare, personer med funktionshinder, fattiga, ensamstående mödrar och kvinnor på landsbygden. Kommissionen måste också samla in ytterligare uppgifter om strukturella skillnader inom it-sektorn, så att vi kan undersöka hur delaktiga kvinnorna verkligen är, hur de är representerade och hur trenderna på arbetsmarknaden ser ut.
Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor understryker att könsaspekterna i den nya tekniksektorn hittills helt har ignorerats. Därför uppmanar vi kommissionen och rådet att lägga fram konkreta strategiförslag och att bidra till att en övergripande jämställdhetspolitik förs upp på FN:s världstoppmöte om informationssamhället, som hålls i Genève i december 2003. Den digitala ekonomin innebär både möjligheter och utmaningar för kvinnor, utmaningar som skiljer sig från de utmaningar som männen möter och som är avhängiga våra olika roller och funktioner i familj och samhälle.
Införlivandet av ett könsperspektiv i utvecklingen av den nya tekniken ger inte bara upphov till frågor om tillgång, kvantitativt deltagande och lika representation för kvinnor; även större frågor väcks som utgör ett tillfälle att kritiskt granska informationssamhällets kultur, dess värden, utvecklingsstrategier och dito mål samt utnyttjandet av mänskliga resurser. Jag hoppas att mitt betänkande kommer att bidra till den offentliga dialogen om vilket slags informationssamhälle vi vill ha. 
Reding,
   . – Herr talman! För det första vill jag tacka Anna Karamanou för hennes arbete med detta betänkande om kvinnor i det nya informationssamhället. Som vi vet har globaliseringen och informations- och kommunikationstekniken (IKT) på ett dramatiskt sätt förändrat alla områden inom det yrkesmässiga och sociala livet i Europa. I dag använder mer än hälften av alla yrkesverksamma datorer i arbetet, 40 procent av alla européer använder Internet och mer än 60 procent av alla nya arbetstillfällen som har skapats i unionen under de senaste fem åren återfinns inom de högteknologiska sektorerna. Dessa siffror talar sitt tydliga språk: det kommer inte att finnas något egentligt behov av anställda som inte har erforderlig utbildning i att använda den nya tekniken.
Jämställdheten har gått framåt: nästan lika många kvinnor (46 procent) som män (54 procent)använder datorer och läget är ungefär detsamma ifråga om Internet. Inom missgynnade grupper växer dock klyftan mellan män och kvinnor.
Den nya tekniken ger nya möjligheter i fråga om arbetstillfällen och människors arbetsliv, däribland distansarbete som åtminstone i teorin kan underlätta för kvinnor och män att förena familj och arbete. Trots att kvinnor tycks vara mer intresserade av distansarbete nu, utnyttjar de fortfarande inte denna möjlighet i någon större utsträckning, så här återstår mycket att göra.
Två tredjedelar av alla tjänster i de nya tekniksektorerna innehas av män. Bara 15 procent av de yrkesverksamma på området är kvinnor och siffrorna är ungefär desamma i fråga om utbildning. I vissa länder studerar mindre än 30 procent av kvinnorna ny teknik på universitetsnivå. Kvinnor innehar 19 procent av doktorsbefattningarna inom data och andelen kvinnor som startar egna företag är mycket mindre än så. I näringslivet hittar man färre kvinnor ju högre upp i beslutspyramiden man går inom den nya informationssektorn, även om jag tror att detta i viss utsträckning gäller alla sektorer.
I det här sammanhanget har Lissabonstrategin, den socialpolitiska dagordningen och sysselsättningsstrategin spelat en viktig roll när det gäller att underlätta kvinnors tillgång till informationssamhället, liksom alla de åtgärder som utbildningsministrarna har vidtagit på nationell nivå och EU-nivå. Inom ramstrategin om jämställdhet uppmuntras på samma sätt fokuseringen på anställbarhet och kvinnors tillgång till arbetstillfällen inom den nya tekniksektorn. Det finns ett antal andra gemenskapsfinansierade program som också främjar jämställdhet; även arbetsmarknadens parter har en central roll när det gäller att stödja kvinnors delaktighet i informationssamhället. Om vi vill uppnå resultat står det klart att alla dessa politikområden måste befästas och där har kommissionen en avgörande roll. Även alla andra berörda parter på samtliga nivåer måste också ta det tillfälle som det nya kunskapsbaserade samhället utgör för att se till att män och kvinnor är jämlikt representerade inom sektorn.
Som jag ser det bör alla framtida insatser styras av tre prioriterade frågor. För det första inriktningen att det skall finnas plats för kvinnor överallt och i alla sociala situationer. För det andra bör vikten av utbildning betonas. För det tredje måste vi arbeta för att öka kvinnors sysselsättningsgrad och andelen kvinnor som startar nya företag inom den nya tekniksektorn. Som jag sade inledningsvis måste vi särskilt uppmärksamma kvinnor som riskerar att utestängas från informationssamhället, däribland äldre kvinnor, arbetslösa och låginkomsttagare, invandrarkvinnor, funktionshindrade kvinnor och framför allt kvinnor som inte har tillräcklig utbildning. Nödvändig infrastruktur måste skapas i städer och på regional och lokal nivå. Bättre tillgång till bredbandsanslutningar kan motverka marginalisering i både städer och på landsbygd. Tillgången till ny teknik på alla områden får inte bara användas för att hjälpa kvinnor att hitta nya arbeten. Genom att främja nya arbetsmetoder och nya sätt att organisera arbetet skapas också de förutsättningar som erfordras för att förändra dagens arbetsliv. Jag har redan nämnt distansarbete, men arbetets kvalitet och graden av tillfredsställelse med arbetet kan också förbättras. Slutligen skulle detta kunna leda till att kvinnor blir mer integrerade på arbetsmarknaden. Om vi skall uppnå målen från Lissabon är det avgörande att vi kan öka kvinnors medverkan på arbetsmarknaden; ett avsevärt mycket högre nyföretagande skulle verkligen kunna ge kvinnor andra förutsättningar. Vi måste stärka kvinnors roll i fråga om ägande, kontroll och ledning inom IKT- och mediasektorerna genom att ge kvinnor som startar egna företag det stöd de behöver, finansiera projekt och samarbeta för att genomföra handlingsplaner, särskilt inom de kunskapsbaserade sektorerna, stödja informationskampanjer och uppmuntra kvinnor att ta arbete inom den nya tekniksektorn när de har fått utbildning. Vi måste skapa förutsättningar för alla kvinnor att bli aktiva på arbetsmarknaden, däribland unga mödrar, äldre kvinnor och kvinnor med funktionshinder. Om vi skall uppnå jämställdhet mellan män och kvinnor måste kvinnor bli bättre företrädda på marknaden. Detta räcker dock inte i sig. Kvinnor måste också spela en central roll i beslutsfattande organ och i samhället i stort. När det gäller den nya tekniken kommer vi inte att få se några verkliga förändringar i fråga om jämställdhet förrän kvinnor också återfinns på högre positioner inom denna sektor.
Herr talman, mina damer och herrar! Denna åtgärd fodrar partnerskap och praktiskt handlande. Att öka kvinnors delaktighet i informationssamhället är en uppgift för oss alla. Kommissionen, Europaparlamentet, regeringarna, de regionala och lokala myndigheterna, fackföreningarna och arbetsgivarna har gemensamt ansvar för detta och kommissionen hoppas att alla kommer att axla det. 
Kratsa-Τsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Ämnet för kvällens debatt är inte bara en aspekt av kvinnors moderna yrkesliv, utan även särskilt viktigt för hur Europeiska unionen skall utvecklas, för hur Lissabonmålen skall uppnås och naturligtvis för kvinnornas egen framtid.
Hela världen håller på att utvecklas till ett informationssamhälle och vår erfarenhet säger oss att de stater, områden och medborgare som bäst tar vara på de nya möjligheterna har större chanser till sysselsättning och framåtskridande. Det beror på att den nya tekniken inte i sig är en marknadssektor med en konstant ökning av antalet arbetstillfällen, utan påverkar utvecklingen i andra sektorer. Europeiska unionen släpar efter Förenta staterna i fråga om forskning och utnyttjandet av ny teknik. Också inom Europeiska unionen finns det dock skillnader mellan medlemsstaterna, mellan regionerna och tyvärr mellan könen, vilket både föredraganden och kommissionären har påpekat.
Min vän Anna Karamanou har tagit ett mycket bra initiativ genom att utarbeta ett betänkande om detta ämne, ett betänkande som skapar större förståelse för problemet och behovet av att vidta lämpliga, verkningsfulla åtgärder med lämpligt samarbete EU-nivå, nationell och lokal nivå. Föredragandens förslag berör ett brett spektrum av politikområden i syfte att främja kvinnors delaktighet i den nya teknikens värld; områdena rör arbetsplatser, näringslivet och utbildningsväsendet och i förslaget framhålls med all rätt att kvinnor måste delta i planeringen av och besluten om denna politik för att detta mål skall uppnås.
Jag vill särskilt kommentera stödet till Internetanslutning för hemmafruar, eftersom det kommer att göra kvinnors liv lättare. Det råder påtagliga skillnader mellan genomsnittssiffrorna på gemenskapsnivå: 48 procent av männen och 38 procent av kvinnorna har en uppkoppling hemma. Vår erfarenhet säger oss att kvinnors tillgång till Internet kan få åtskilliga fördelar för samhället. Och eftersom det är de funktionshindrades år i år skulle jag särskilt vilja nämna de initiativ som mödrar tar för att råda bot på sina barns hälso- och sjukvårdsproblem.
I dag finns det webbsidor på Internet där mödrar i en imponerande utsträckning utbyter erfarenheter och föreslår lösningar. Ta till exempel Dyspraxia-stiftelsen som startades 1987 av de två engelska mödrarna Stella White och Marion Owen. Deras namn förtjänar att nämnas. I dag är detta initiativ en referenspunkt för mödrar och ett exempel som har fått efterföljare i flera europeiska länder och på andra håll, till exempel Kanada och Japan, där mödrar skapar liknande webbsidor med positiva, konkreta resultat från användningen av nya metoder som rör barnens fysiska och psykiska hälsoproblem. 
Talmannen.
   – Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A5-0344/2003) av Martine Roure för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Republiken Greklands initiativ inför antagandet av rådets förordning om inrättande av ett nätverk av sambandsmän för invandring (9870/2003 –C5-0260/2003 – 2003/0817(CNS)). 
Roure (PSE ),
   . – Herr talman! I slutsatserna från Europeiska rådets möte i Thessaloniki den 19 och 20 juni uttrycktes behovet av att påskynda arbetet för att före utgången av 2003 anta ett rättsligt instrument avsett att officiellt inrätta ett nätverk av så kallade sambandsmän för invandring (ILO). Tanken är att medlemsstaternas samtliga sambandsmän för invandring som är stationerade i samma tredje land skall arbeta effektivt tillsammans i nätverk för att bidra till det stegvisa införandet av en samordnad och integrerad förvaltning av våra yttre gränser. Förordningen som Grekland har föreslagit behövs för att inrätta en ram för formalisering och förstärkning av det informella samarbete som redan förekommer mellan sambandsmännen.
Den idealiska situationen skulle vara att ha gemenskapssambandsmän för invandring som har egna uppgifter och är utbildade och avlönad av unionen. Tyvärr finns det ännu inte någon rättslig behörighet eller budget för detta och en del stater är fortfarande inte övertygade. Sambandsmän står för medlemsstaternas externa representation och en del personer ser inte med blida ögon på att den egna nationella företrädesrätten på något sätt förminskas. Under tiden är detta nya förslag till förordning enligt min åsikt ett steg mot att åstadkomma en större öppenhet. Det finns i grunden tre slags uppgifter som skulle kunna tilldelas sambandsmännen: de skulle hjälpa till att förebygga olaglig invandring och bekämpa människosmugglarna, de skulle hjälpa till vid återvisningen av olagliga invandrare och de skulle kunna bidra administrativt vid laglig invandring. Denna sista fråga är dock fortfarande ganska oklar, eftersom den eventuella formen för denna administration inte anges i någon av artiklarna i förordningen och är, antar jag, fortfarande en mycket svår fråga. Detta är därför en brist som måste avhjälpas och, tvärtemot vad somliga skulle vilja få oss att tro, är faktiskt inte utlänningar farliga; de är själva i fara. Människor som lämnar sitt land, sina vänner och sin släkt för att invandra till Europeiska unionen gör det av avgörande skäl som ofta rör frågor om liv eller död. Var och en av oss skulle förmodligen göra samma sak under samma ekonomiska, sociala, psykologiska och emotionella omständigheter. Därför måste vi sprida information om möjligheterna till legal invandring i de berörda länderna. För att åstadkomma detta tror jag att vi alla måste vara tydliga i fråga om vår invandringspolitik, vilket inte är fallet för närvarande. Vi måste också varna människor för den risk de löper att falla offer för skrupelfria smugglare eller att blandas in i ett nätverk för slavhandel.
För att dessa åtgärder skall bli verkligt effektiva uppmanar jag dock medlemsstaterna att säkerställa att de inte själva är orsaken till någon olaglig verksamhet. För det ändamålet bör de, som jag ser det, agera på två fronter: för det första i fråga om tillfälliga arbetstagares ställning. Undersökningar av den svarta arbetsmarknaden vid lantbruken i EU visar i klartext att oredovisad övertid och användningen av olagliga rekryteringsmetoder för arbetskraft inom lantbruket, ibland på gränsen till slaveri, ökar i medlemsstaterna. De stora distributionskedjorna utövar ofta ett hårt tryck på producenterna som i sin tur utnyttjar arbetslösa och olagliga arbetstagare. Det är otänkbart att vi skulle acceptera avtal som gör arbetstagare laglösa. Jag vill betona att när lagstiftningen hårdnar minskar mycket ofta antalet lagliga arbetstagare, medan antalet olagliga arbetstagare ökar, som inte på något sätt förhindras av lagstiftningen. Vidare är det centralt att vi undviker att skapa ett samband mellan invandring och organiserad brottslighet. Olagliga invandrare är inte brottslingar, utan människor som haft oturen att inte födas på rätt plats. En tydligare åtskillnad bör därför göras mellan rollerna för sambandsmän, sambandsmän för invandring, sambandsmän på flygplatser, dokumentrådgivare, tekniska rådgivare och konsulära enheter, som alla hanterar invandringsfrågor. Det verkar också lämpligt att avgränsa sambandsmännens verksamhetsområde och exakt definiera deras arbetsuppgifter. Det bör också förekomma något slags harmonisering, om än bara delvis, av den utbildning som de bör få. En del sambandsmän för invandring (ILO) som intervjuades när det danska ordförandeskapets rapport utarbetades ser detta som en nödvändig förutsättning för inrättandet av ett verkligt nätverk. Denna utbildning skulle normalt kunna ges i form av seminarier och arbetsgrupper, vilket skulle ha den obestridliga fördelen att gynna personliga kontakter – själva meningen med ett nätverk.
Sammanfattningsvis vill jag betona att invandring inte på något sätt får ses som ett hot. Olagliga invandrare får inte på något sätt betraktas som brottslingar. De är offer, därför att de har haft oturen att födas i ett belägrat land. De är offer, därför att de är desperata och söker medkänsla. Om Europeiska unionen inte förmår begripa detta, återstår enbart misströstan inför framåtskridandet och inför den civiliserade världen. 
Vitorino,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! I meddelandet från november 2001 om ett åtgärdsprogram för att bekämpa olaglig invandring fastslog kommissionen, i kapitlet som rör åtgärder som skall genomföras inom unionens yttre gräns, behovet av ett nätverk av sambandsmän för invandring.
Kommissionen anser att detta nätverk måste garantera det nödvändiga informationsutbytet mellan sambandsmännen för invandring och även den samordning som medlemsstaterna måste utveckla med tredje land för att tillsammans kunna arbeta på EU:s invandringspolitiska område. I de åtgärdsplaner som rådet har antagit om olaglig invandring och om förvaltningen av våra yttre gränser, liksom i slutsatserna från Europeiska rådets möte i Sevilla respektive i Thessaloniki, uttrycks behovet av att inrätta ett sådant nätverk.
Kommissionen ser därför välvilligt på det initiativ som den grekiska regeringen har antagit om att lägga fram detta förslag. Vi delar den uppfattning som föredragande Mary Honeyball framförde att vissa av de föreskrifter som ingår i detta initiativ, i synnerhet vad avser systemet med informationsutbyte mellan sambandsmän, ibland är alltför oklara. I sin helhet tror vi dock att texten ger ett bra underlag för ett mer strukturerat och bättre samordnat samarbete med tredje land på invandringsområdet.
Denna samordning blir än viktigare i framtiden med införandet av de nya krav som inom kort skall antas i fråga om policyn för visum som utfärdas i tredje land. Så snart denna förordning har antagits, måste de sambandsmän för invandring som stationeras i tredje land bilda effektiva nätverk för samarbete på lokal och regional nivå, på grundval av den positiva förebild som utgörs nätverket i västra Balkan, inrättat på initiativ av Förenade Kungariket. Detta nätverk har gett positiva resultat när det gäller att reglera invandringen från regionen till staterna i Europeiska unionen. 
Souladakis (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har diskuterat förslaget till förordning om genomförande av Republiken Greklands initiativ, som beslutades vid toppmötet i Thessaloniki och som rör den viktiga sociala och politiska frågan om olaglig invandring. Utrikesutskottet har enhälligt antagit vissa ändringsförslag som också förbättrar förordningen, varav de flesta också har antagits av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och de kommer förhoppningsvis också att antas av parlamentet. Ärendet har behandlats tidigare inom Europeiska unionen, vid tidigare rådsmöten, men ingen överenskommelse har träffats, vilket innebär att vår debatt idag faktiskt befäster en politisk önskan hos Europeiska unionen. 
Detta direktiv är – trots att det inte innebär något generellt slutresultat eller någon heltäckande politisk lösning på frågan – ändå ett första viktigt steg framåt. På ett sätt gör det denna politik till en gemenskapsfråga och skapar förutsättningar för fortsatta förbättringar. Förslagen från utrikesutskottet kommer, hoppas jag, att förbättra förordningen genom att göra den mer öppen och demokratisk, i och med att garantier införs för parlamentarisk kontroll och ett samarbete som följer den rådande rättsordningen i de länder som driver dessa nätverk. Driften av dessa nätverk kommer att bidra till en bättre förvaltning av de resurser som har gjorts tillgängliga av Europeiska unionen i ärendet samt förbättra förbindelserna mellan Europeiska unionen och de länder i vilka nätverken arbetar. Den kan även underlätta Europeiska unionens utrikespolitik genom att ena unionen i denna fråga och skapa öppenhet kring frågan i länderna, varigenom våra kontakter med dem underlättas. Med tanke på att diverse olika former av olagliga och kriminella verksamhet dessutom utövas jämsides med olaglig invandring – verksamhet såsom kvinno- eller narkotikasmuggling, modern slavhandel osv. som strider mot grundläggande mänskliga rättigheter och kränker den mänskliga värdigheten – kommer en korrekt tillämpning av föreliggande förordning att innebära god hjälp även här.
Vi bevittnar ständigt, ärade ledamöter, hur tusentals människor drunknar vid våra stränder eller i våra gränsfloder, hur människor dör i containrar, på stränderna vid Medelhavet, i Engelska Kanalen eller i otillgängliga bergstrakter. Jag hoppas att en korrekt tillämpning av denna förordning, tillsammans med andra stödjande åtgärder för att utveckla och demokratisera de länder där olaglig invandring uppstår, på ett avgörande sätt förbättrar de djupare sociala och politiska problem som drabbar våra samhällen och som utgör en grogrund för ett klimat med rasism och främlingsfientlighet som är en förolämpning mot de humanitära och demokratiska värderingarna hos en europeisk politisk och samhällelig civilisation.
Oreja Arburúa (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill första lyckönska föredraganden för hennes arbete och även tacka henne för den goda relationen hon har haft till föredraganden för vår grupp, i det att hon antagit flera av de ändringsförslag och förslag som vi har lagt fram i utskottet.
Jag håller med om att detta förslag är viktigt och att inrättandet av detta nätverk av sambandsmän är viktigt. Det är framför allt viktigt med hänsyn till det faktum att vi har fattat beslut – vi har diskuterat detta många gånger – om vikten av kommunikation och kommunikationsstrategier i de länder där invandringen har sitt ursprung, genom att tillhandahålla information om möjligheterna till laglig inresa och om farorna med och villfarelserna kring den olagliga invandringen.
Jag vill framhålla att vi just i detta parlament nyligen antog en resolution om Europeiska unionens strategi för information och kommunikation och att vi i skäl N fastslog att invandringspolitiken och respekten för de mänskliga rättigheterna betraktas som en prioriterad fråga inom unionens informationspolitik. Vi uppmanade även kommissionen att delvis omvandla sina kontor i de länder där invandringen har sitt ursprung till en kontaktpunkt för information till dessa länder om möjligheterna till lagligt inträde i Europa och om farorna i samband med olaglig invandring.
Jag tror därför att de ändringsförslag som i detta hänseende har införts i föredragandens betänkande är särskilt viktiga, och ålägger kommissionen att, på något sätt, delta i sambandsmännens sammanträden, och ger den tillfälle att informera medborgarna i de länder där invandringen har sitt ursprung om möjligheterna till laglig inresa och om farorna med olaglig invandring.
Å andra sidan tror jag att ett av de ändringsförslag som har lagts fram av utrikesutskottet nog snarast skjuter över målet såtillvida att det skulle kunna utgöra ett första steg mot inrättandet av en Europeiska unionens utrikestjänst. Saken är dock den att dessa sambandsmän, med stöd av kommissionens kontor i fråga om information och samordning, utan tvekan är ett första steg mot att skapa en sådan invandringspolitik på gemenskapsnivå som vi alla vill se.
På detta sätt vill vi att de länder där invandringen har sitt ursprung skall se EU som en enda region och att kommissionens kontor i viss mån skall fungera som samordnare av den invandringspolitik som vi alla vill att Europeiska unionen skall ha.
Avslutningsvis tror jag att det är viktigt – och jag vill rikta detta till kommissionären – att acceptera att de länder som inte har företrädare i de länder där invandringen har sitt ursprung får delegera den uppgiften till sambandsmän från ett annat land som alltså har en företrädare i det landet. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi har vid åtskilliga tillfällen uttryckt vår oro över att unionens yttre gränser utgör en av de svagaste länkarna i systemet för att upprätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Vi stöder därför alla initiativ som skulle kunna bidra till att förstärka kontrollen av unionens yttre gränser, vilket är avgörande. Som kommissionsledamoten Vitorino framhöll, krävde Europeiska rådet i Sevilla att ett nätverk av sambandsmän för invandring skulle inrättas och i slutsatserna från Thessaloniki fastslogs behovet av att påskynda arbetet med att anta ett rättsligt instrument före utgången av 2003. Härav det betänkande som vi behandlar idag och jag vill ta tillfället i akt för att lyckönska Martine Roure för hennes arbete.
Informellt samarbete mellan sambandsmän för invandring förekommer redan och initiativet är avsett att ge detta samarbete en ram som formaliserar och förstärka det. Detta närverk av sambandsmän kan och måste bidra till att förebygga olaglig invandring och bekämpa detta fenomen, hjälpa till med återvändande av olagliga invandrare och till administrationen vid laglig invandring.
Vi vill utveckla en förebyggande politik för laglig invandring och samtidigt effektivt bekämpa olaglig invandring och människosmuggling. Jag måste ännu en gång beklaga att människosmugglig, på grund av att den omfattas av den tredje pelaren, inte kan inkluderas i förordningens räckvidd som en av sambandsmännens uppgifter. Ännu en gång ställs vi inför en absurd situation på grund av uppdelningen av frågor mellan de tre pelarna, en åtskillnad som, ännu en gång, är meningslös och kontraproduktiv.
Jag vill också betona att förebyggandet av olaglig invandring kräver att det finns lagliga kanaler för invandring och lämpligt riktade informationskampanjer i syfte att fungera avskräckande på personer som kan överväga invandring. Vi kan och måste undvika ytterligare tragedier liknande dem vi fortfarande har i färskt minne. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A5-0361/2003) av Hernández Mollar för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor med ett förslag till Europaparlamentets rekommendation till rådet om minimiregler avseende rättssäkerhetsgarantier för misstänkta och tilltalade i brottmål i Europeiska unionen (2003/2179(INI)). 
Hernández Mollar (PPE-DE ),
   . – Herr talman, kommissionärer, mina damer och herrar! Jag vill börja mitt inlägg med att betona vikten och betydelsen av den rekommendation som vi debatterar idag.
Vi behandlar idag det första initiativet i form av en grönbok avsett att tillsammans med andra instrument beakta det kommande förslaget till rambeslut som kommer att – som dess titel anger – reglera minimiregler avseende rättssäkerhetsgarantier för misstänkta och tilltalade i brottmål i Europeiska unionen.
Rättsligt samarbete mellan Europeiska unionens stater både på det civilrättsliga och det straffrättsliga området håller på att nå upp till nivåer som var otänkbara för några år sedan. Dessa nivåer kommer att nå sin höjdpunkt i början av 2004 när den europeiska arresteringsordern träder i kraft, om allt går enligt plan och trots vissa svårigheter som verkar finnas kvar i vissa medlemsstater.
När skapandet av det europeiska området med frihet, säkerhet och rättvisa för närvarande fortskrider och oron över terrorism, organiserad brottslighet och olaglig invandring ökar ser vi ett bredare samarbete mellan medlemsstaternas polis och domstolar. Det blir absolut nödvändigt för oss att inte längre bortse från de nödvändiga rättssäkerhetsgarantier som misstänkta och tilltalade måste åtnjuta under de straffrättsliga förfarandena för att deras rätt till en rättvis och opartisk rättegång alltid garanteras.
Syftet med de rekommendationer vi diskuterar idag är därför helt enkelt att uppnå en viss grad av tillnärmning av de rättsliga förfarandena i medlemsstaterna, på grundval av de rättigheter som fastställs i Europeiska konventionen om skydd för de grundläggande mänskliga rättigheterna och friheterna, i rättspraxis från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg och i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, samt inom ramen för den rättsliga och straffrättsliga konvergens som idag uppnås i Europeiska unionen, baserad på ömsesidigt erkännande av domar och av Europeiska rådet i Tammerfors betraktad som hörnstenen för rättsligt samarbete på det civilrättsliga och straffrättsliga området i unionen.
Vid samma viktiga möte med Europeiska rådet lades den grund som gjort att vi befinner oss här idag och diskuterar minimiregler avseende rättssäkerhetsgarantier för misstänkta och tilltalade i brottmål i Europeiska unionen. Vid detta möte framhölls nämligen bestämt behovet av att arbete behövde utföras beträffande aspekter av processrätten enligt vilka det anses nödvändigt att ha gemensamma miniminormer för att underlätta tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande av domar, samtidigt som medlemsstaterna grundläggande rättsprinciper respekteras.
I grönboken anges skälen till varför förslagen har begränsats till de fem rättigheter som omfattas: rättshjälp, översättning och tolkning, information om rättigheter, skyddet för misstänkta och tilltalade som är utsatta samt konsulärt bistånd.
Jag undrar, herr kommissionär, herr talman, huruvida det inte också skulle ha varit bra att på något sätt ha beaktat de brottsformer som drabbar alla eller övervägande delen stater, vilket i viss utsträckning skulle ha kompletterat den nödvändiga tillnärmningen av de rättsliga förfarandena.
Frågorna om rätten att få lägga fram bevis och deras tyngd, tredskodomar och reglering av borgen lämnas till ett senare tillfälle – och jag vill ta detta tillfälle i akt att fråga kommissionären hur arbetet fortskrider – vilket är frågor som vissa grupper har varit fast beslutna att infoga i rekommendationen, trots att detta inte är syftet med den.
Jag tror att det tillvägagångssätt som har valts vid utformningen av grönboken är vettigt, därför att det fortfarande är en ovedersäglig sanning att domsrätt i brottmål är den centrala kärnan i staternas suveränitet och därför är väldig stelbent när det gäller att inrätta konkreta gemensamma förfaranden och system. Även om idiosynkrasierna i varje europeiskt samhälle och dessa samhällens egna rättskulturer måste ses som orsaker till detta motstånd, är också den straffrättsliga processen ett system som ålägger staten begränsningar, vilket utgör ett mått på denna stats kvalitet i fråga om rättssäkerhet och respekten för medborgaren, något som denna kammare alltid måste försvara som det ultimata uttrycket för sin vilja.
Det råder därför ingen tvekan om att detta är ett förslag i rättan tid, vilket inte får föranleda oss att tro att de instrument som hittills har antagits – som den europeiska arresteringsordern – har inneburit att våra medborgares grundläggande rättigheter eller rättssäkerhet på något som helst sätt undergrävts, men ändå gör det nödvändigt att de framsteg som görs i denna riktning kompletteras med en viss grad av harmonisering av rättssäkerhetsgarantierna.
Bortsett från detta måste jag förkasta de två ändringsförslag som har lagts fram av Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen respektive Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster och som är avsedda att göra den europeiska arresteringsorderns ikraftträdande avhängigt av ikraftträdandet av rambeslutet om rättssäkerhetsgarantierna. Jag förkastar dessa ändringsförslag därför att det planerade ikraftträdandet för den europeiska arresteringsordern är januari 2004 och därför att arresteringsordern i sig grundas på en ömsesidig tilltro mellan de olika rättssystemen i medlemsstaterna, även om det är absolut nödvändigt att genomförandet av de miniminormer som införs genom rambeslutet verkställs skyndsamt och så snart som möjligt.
Jag ville bara lyfta fram den största tvistefrågan och den fråga som har gett upphov till de största skiljaktigheterna mellan vissa politiska grupper.
Avslutningsvis vill jag inte försumma detta tillfälle att tacka de politiska grupperna för det praktiskt taget enhälliga stöd som detta betänkande har fått i utskottet och med vilket jag hoppas det tas emot även i morgon.
Vitorino,
   . – Herr talman! Jag skulle vilka gratulera föredragande Hernández Mollar till hans utmärkta betänkande. Kommissionen delar hans åsikt om hur viktigt det är att fastställa minimiregler avseende rättssäkerhetsgarantier. Detta är nödvändigt för att garantera det ömsesidiga förtroende som ligger till grund för de åtgärder som fastställs i åtgärdsprogrammet för ömsesidigt erkännande. Den europeiska arresteringsordern var det första som nådde politisk överenskommelse i detta sammanhang.
En gemensam uppsättning av minimiregler avseende rättssäkerhetsgarantier är nödvändig för att garantera att de grundläggande rättigheterna för Europeiska unionens medborgare respekteras på ett likvärdigt sätt i de 25 medlemsstaterna. Kommissionen har planerat ett förslag till ett rambeslut som en uppföljningsåtgärd till grönboken om de huvudidéer som vi har lagt fram förtjänar parlamentets stöd.
En åtgärd av detta slag planerades vid Europeiska rådets möte i Tammerfors, härav hänvisningarna till skyddet för individens rättigheter. Denna åtgärd sträcker sig faktiskt inte längre än de redan befintliga bestämmelserna – Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt Wienkonventionen om konsulära förbindelser. Den kommer att belysa det som på EU-nivå betraktas som nödvändigt för en rättvis rättegång, och den kommer att få åtgärder för ömsesidigt erkännande att fungera mer stabilt, eftersom medlemsstater kommer att vara mer villiga att acceptera att andra medlemsstater har ordentliga rättsäkerhetsgarantier.
När det gäller föredragandens rekommendation att inbegripa bestämmelser som styr andra grundläggande rättigheter, som rätten till borgen eller regler om giltiga bevis, förklarar kommissionen i grönboken att dessa två mycket viktiga områden verkligen kommer att bli föremål för egna separata åtgärder som kommer att göra dem rättvisa. Arbetet med rätten till borgen, som också täcker frågan om häktningsgrunder, är föremål för en av åtgärderna i programmet för ömsesidigt erkännande och behandlas bättre som en enskild fråga.
Jag kan till och med berätta för de ärade ledamöterna att kommissionen har skickat ett frågeformulär till medlemsstaterna om denna särskilda fråga. Vi har mottagit de första svaren, och vi kommer att lägga fram en första utvärdering av dessa för rådet (rättsliga och inrikes frågor) som kommer att sammanträda här i Bryssel i morgon. Ett meddelande om ämnet ingår i kommissionens arbetsprogram för 2003.
I årets arbetsprogram finns det också en grönbok om tillnärmning, genomförande och erkännande av brottspåföljder inom Europeiska unionen. Detta syftar till att garantera lika behandling för dömda personer inom Europeiska unionen så att de som till exempel döms i en annan medlemsstat än sin egen inte diskrimineras på grund av sin utländska nationalitet.
När det gäller rätten till korrekt bevishantering är detta område för stort för att ingå i en grönbok som innehåller förslag om flera andra rättigheter, som den aktuella gör. Kommissionen beslutade därför att ägna mer tid åt detta ämne och genomföra en särskild undersökning så snart den första etappen av arbetet med rättssäkerhetsgarantier hade avslutats. Kommissionen har nu börjat förbereda en undersökning om rättssäkerhetsgarantier när det gäller insamling och hantering av bevisning. Undersökningen kommer bland annat att omfatta rätten att tiga, rätten att höra vittnen, problemet med anonyma vittnen, rätten att lägga fram förmånlig bevisning, frågan om hur man skall uppfatta rätten att betraktas som oskyldig tills motsatsen bevisats, om det finns omständigheter som kan leda till att bevisbördan kastas om och många andra aspekter på reglerna om bevisning. Detta är en av de mest komplexa frågorna inom strafflagstiftningen.
När det gäller principen [inte två gånger för samma sak], diskuteras för närvarande ett initiativ som lades fram av det tidigare grekiska ordförandeskapet inom rådets behöriga organ, och rådet (rättsliga och inrikes frågor) kommer ännu en gång att diskutera detta grekiska initiativ i morgon.
Avslutningsvis, när det gäller frågorna om fångarnas villkor inom Europeiska unionen har kommissionen nyligen utarbetat och sänt ett frågeformulär om detta till medlemsstaternas behöriga myndigheter. Svaren på detta frågeformulär kommer nu och är en användbar informationskälla som beaktas i processen med att färdigställa de två nämnda grönböckerna om kvarhållande i häkte inför rättegång samt tillnärmning, ömsesidigt erkännande och tillämpning av sanktioner. 
Gargani (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag har begärt ordet för att framhålla vikten av denna grönbok – jag tycker nämligen att det är min skyldighet att göra det – och därmed för att lyckönska kommissionär Vitorino till det bidrag som han med denna grönbok har gjort för att skapa ett område med frihet och rättvisa. Jag vill också tacka Hernández Mollar för att han har införlivat yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, vilket var resultatet av en omfattande och ingående analys, en omfattande diskussion och en stor inblick i frågan. Han upprepade alldeles nyss att vi måste med kraft kräva att ett straffrättsligt förfarande föreskriver en konkret , därför att det är det sätt på vilket rättssäkerhetsgarantier kan tillhandahållas och verkligen åstadkomma vad vi betraktar som en miniminivå för tillförlitlighet och minimigarantier för rättssäkerhet.
Den avsikt utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden hade vid utarbetandet av detta yttrande var att framhålla och betona behovet av att skydda de tilltalades frihet. Vi är medvetna om att institutionerna beskriver sig själva i dessa ordalag och att rättslig civilisation, rättssäkerhet, råder. Dessa rättssäkerhetsgarantier är absolut nödvändiga och representativa för rättvisa rättegångar, vilket är föremål för så mycken debatt och som jag anser måste vara vårt ultimata mål vad gäller rättsliga förfaranden.
Grönboken innebär en kursändring, kommissionär Vitorino, en radikal kursändring från sådana tendenser som inte är helt demokratiska genom att enbart ge företräde till behörighet till undersökning, även i överstatlig form. Den europeiska åklagarmyndigheten som syftar till skydd mot bedrägeribrott är ett exempel på denna fråga, vilken jag redan har tagit upp i andra sammanhang i denna kammare och i andra debatter.
Alla de bestämmelser som fastställts har redan nämnts, men rätten till omedelbart försvar, rätten till biträde, språkgarantin och andra liknande frågor utgör de grundläggande delarna i denna åtgärd, och jag vill ännu en gång framhålla dem. Vi måste inte enbart betona samarbete och samordning mellan medlemsstaterna, utan även ett definitivt erkännande av domar i brottmål. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden arbetar nu i den riktningen.
Sammanfattningsvis, herr talman, måste vi garantera att skyddsnivån för de rättigheter som fastställs blir högre snarare än lägre. För detta ändamål måste vi beakta de rättssäkerhetsgarantier som lämnas av en del medlemsstater och se till att EU som helhet koncentrerar sin strategi på denna dimension och dessa rättigheter. Rättigheternas och friheternas Europa kräver det.
Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill börja med att lyckönska föredraganden, Hernández Mollar, till hans förtjänstfulla, förnämliga och oerhört användbara betänkande. Vid inrättandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa måste medborgarnas grundläggande rättigheter alltid fullt ut respekteras och garanteras och principerna som styr en rättvis rättegång måste befästas i vederbörlig ordning. Initiativet utgör följaktligen ytterligare ett viktigt steg mot att upprätta ett äkta europeiskt område med rättvisa genom att det fastställer en uppsättning miniminormer för rättssäkerhetsgarantierna i medlemsstaterna. Detta är ett försök att garantera ett enhetligt skydd i hela unionen för de individuella rättigheterna för dem som anklagas, döms eller fälls i straffrättsliga förfaranden.
Antagandet av dessa gemensamma normer är centralt för att öka det förtroende och den tilltro som företrädarna för de offentliga och rättsvårdande myndigheterna i en medlemsstat hyser för rättssystemet i övriga medlemsstater. Gemenskapens rättsliga instrument på vilket dessa gemensamma normer kommer att grundas är avsett att förbättra rättssäkerhetsgarantierna inom unionens hela territorium utan att den skyddsnivå som garanteras i de olika medlemsstaterna sänks.
Hernández Mollar har redan hänvisat till några av de relevanta områdena, men jag vill gärna framhålla rättshjälp, rätten till tolk och/eller översättare, skyddet för särskilt utsatta kategorier – som underåriga, personer med funktionshinder, analfabeter – konsulärt biträde och skyldigheten att upplysa envar om dennes rättigheter. Svårigheten med dessa normer är i flera fall inte att de inte finns, utan snarare att de brister i tillämpningen. Rambesluten måste följaktligen innehålla bestämmelser som kan genomföras på ett ändamålsenligt sätt och sanktioner, och de måste beakta andra grundläggande rättigheter för misstänkta och tilltalade utöver dem som redan har nämnts.
Inom denna ram kommer Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater (PPE-DE) naturligtvis att rösta för Hernández Mollar-betänkandet.
Paciotti (PSE ).
   – Herr talman! Förslaget till resolution i betänkandet av Hernández Mollar innebär en betydande förbättring av kommissionens grönbok om rättssäkerhetsgarantier, inte minst tack vare ett antal ändringsförslag från samtliga politiska grupper. Jag vill därför tacka Hernández Mollar för hans arbete.
Förslaget till resolution innebär som sagt en klar förbättring av betänkandet, inte bara eftersom det innehåller ett tydlig krav på att EU skall anta ett rambeslut om gemensamma miniminormer, och inte bara eftersom det också pekar på de kvarvarande bristerna – som också kommissionen erkänner – när det gäller att bygga upp ett heltäckande system med gemensamma miniminormer som säkrar de grundläggande europeiska rättigheterna på rättssäkerhetsområdet. Förteckningen över dessa rättigheter måste utökas till att även omfatta bevisens giltighet och tyngd, kriterierna för omhändertagande i förebyggande syfte, de faktiska förhållandena i fängelserna samt rätten att överklaga, vilket är särskilt viktigt när det gäller den individuella friheten. Centralt i förslaget till resolution är den detaljerade förteckningen över innehållet i de rättigheter som redan behandlats i grönboken: rättshjälp och försvar, som måste vara gratis för dem som behöver det och tillhandahållas av kompetent yrkesfolk; garanterad fullständig, adekvat tolkning för de personer som talar andra språk; rätt till konsulärt bistånd och lämpligt skydd för särskilt utsatta personer, framför allt – men inte enbart – minderåriga. Det jag finner särskilt innovativt och särskilt intressant är förslaget om ett dokument med de misstänktas och tilltalades rättigheter, som skall överlämnas till den tilltalade eller misstänkte i samband med dennes första kontakt med myndigheterna i en rättsprocess och som måste vara detaljerat och tillgängligt på flera språk.
Som bekant måste samtliga medlemsstater följa Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna och domstolen som övervakar att konventionen följs, med dess omfattande rättspraxis, men det räcker inte. De stora skillnaderna mellan olika system, förfaranden och rättsliga traditioner väcker i sig en oro som kan undergräva det förtroende som de europeiska medborgarna måste kunna känna för medlemsstaternas rättssystem. Annars går det inte att utveckla det nödvändiga samarbete som baseras på ömsesidigt erkännande av de olika medlemsstaternas rättsliga åtgärder inom ett territorium där det inte längre finns några inre gränser. För att garantera medborgarnas frihet och säkerhet föreligger det därför ett trängande behov av att införa miniminormer för att på EU-nivå fastställa de rättssäkerhetsgarantier av hög klass som Europa säger sig vilja garantera alla – såväl medborgare som icke-medborgare – som kommer i kontakt med dess rättssystem.
Min grupp kommer därför att rösta för Hernández Mollar-betänkandet. 
Buitenweg (Verts/ALE ).
   – Herr talman! I min grupp är vi mycket positivt inställda till detta betänkande och vi vill därför gratulera föredraganden Hernandez Mollar till ett gott arbete. Jag vill också tacka kommissionen för dess insatser på området och jag hoppas att den kommer att behålla sin höga ambitionsnivå, såväl vad gäller det slutliga rambeslutet om miniminormer för de misstänktas rättigheter, som när det gäller de beslut som slutligen måste tas. Jag hoppas verkligen att vi skall kunna se fram emot goda förslag inom en nära framtid, även vad gäller utredningsmetoder och bevisens giltighet och tyngd.
Min grupp anser att avtal på EU-nivå inom detta område är av avgörande betydelse, eftersom medlemsstaterna kom överens i Tammerfors om att erkänna varandras beslut i rättsliga frågor och att tillämpa dem villkorslöst. Det tydligaste exemplet på detta är den europeiska arresteringsordern, som redan har nämnts av flera talare. Tack vare den kan medlemsstaterna verkställa varandras begäran om utlämning nästan automatiskt, utan att behöva kontrollera om bevisen har erhållits på laglig väg och utan att kontrollera om de misstänkta kan räkna med en rättvis rättegång i enlighet med normerna i den utlämnande staten, eftersom allt detta bygger på förtroende.
Herr Hernandez Mollar! Ni uppgav att ett sådant förtroende existerar. Jag tror emellertid att detta förtroende, som framför allt är önskvärt i politiska sammanhang, inte finns i tillräckligt hög grad eller har styrkts i tillräcklig omfattning. Om vi tar mitt eget land som exempel, så har det förekommit ett stort antal protester mot ett fall där en nederländsk medborgare dömdes i Österrike på grundval av uppgifter från endast ett enda vittne och mot de långa häktningstiderna för brittiska och nederländska flygplansskådare i Grekland. Det finns säkert liknande exempel i flera andra länder. Detta visar hur viktigt det är att vi först ingår avtal om miniminormer för de misstänktas rättigheter innan vi villkorslöst börjar utlämna våra egna medborgare på detta sätt. Jag vill därför enträget uppmana er att på nytt granska vårt ändringsförslag.
Jag vet att flera medlemsstater i själva verket skulle vilja ge uttryck för invändningar och att de är lite nervösa över det europeiska rambeslutet om processrätt. Det är verkligen beklagligt och också obegripligt. Jag skyller detta på onödig inblandning från Bryssel, för visst är det absurt att de själva redan har vidtagit åtgärden att införa en europeisk arresteringsorder, vilket är en mycket långtgående åtgärd på vägen mot ett europeiskt samarbete inom den rättsliga sfären, och nu vägrar återställa balansen mellan brottsbekämpning och medborgerliga rättigheter, ett område där avtal om medborgerliga rättigheter borde ingås även på EU-nivå. Det är därför upp till oss ledamöter att se till att dessa medborgerliga rättigheter inte sopas under mattan, utan att balansen återställs. 
Turco (NI ).
   – Herr talman! Just när den europeiska arresteringsordern skall träda i kraft formulerar Europaparlamentet sin ståndpunkt om ett meddelande från Europeiska kommissionen om rättsäkerhetsgarantier och rätten till försvar. Trots era insatser, herr kommissionär, har det planerade rambeslutet i frågan ännu inte formellt lagts fram, och i sina inledande diskussioner har rådet visat sig extremt splittrat när det gäller behovet av och innehållet i harmoniserade rättssäkerhetsgarantier. Detta är ramen för vårt arbete. I detta sammanhang vill vi också påminna om den italienske justitieministerns uttalande. Efter att personligen ha gett den europeiska arresteringsordern sitt stöd i rådet, har han sagt att han anser den vara formellt okonstitutionell och ett klart misstag vad gäller innehållet. 
Det hade förmodligen inte funnits vare sig juridisk eller politisk grund för sådana oroande uttalanden om kommissionen och rådet hade lyssnat på parlamentets krav när det gäller en harmonisering av rättssäkerhetsgarantierna. Jag är emellertid rädd för att det är för sent och att den europeiska arresteringsordern kommer att träda i kraft i ett europeiskt klimat präglat av motvilja och förseningar från medlemsstaternas sida när det gäller införandet. Trots Hernández Mollars utmärkta arbete och med hänsyn till de kraftfulla argument som framförts av Gargani, ordförande för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, kommer ledamöterna från det radikala partiet enbart att rösta för förslaget till resolution om parlamentet antar de ändringsförslag som kräver att arresteringsorderns ikraftträdande villkoras med att rättssäkerhetsgarantier införs. 

McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! För det första pågår det en debatt om huruvida Europeiska unionen borde diskutera saker i förhållande till gemensamma normer för processrätt. I själva verket måste vi dock också inse att mycket av den förtryckande lagstiftningen har genomförts nyligen – bara en av de saker som nämnts i kväll är den europeiska arresteringsordern -, och vi behöver i alla händelser något som fungerar som motvikt för att garantera rättigheter för misstänkta och svarande i brottmål. Detta bidrar i viss mån till att garantera att det till exempel finns något slags norm för undersökningsmetoderna. I många medlemsstater måste det också finnas en garanti vad avser rätten till borgen: jag anser att människor skall ha denna rätt. 
Som många talare har nämnt så vet vi att i många situationer finns det problem när det gäller rätten till juridiska ombud före och under rättegången. Vi måste garantera att så inte är fallet. Något måste läggas in där för att garantera rättigheterna för misstänkta, eftersom de när allt kommer omkring är misstänkta: de har inte blivit fällda, och deras rättigheter skall därför vara skyddade.
När vi beaktar det faktum att många repressiva lagar nyligen har godkänts av Europeiska unionen utan någon offentlig debatt eller något riktigt deltagande från medlemsstaternas medborgare, är det allra minsta som vi kan göra att garantera att människors rättigheter skyddas. Det samma gäller tolkning och översättning för många svarande. Detta är situationen i många länder till följd av att lagstiftningen har genomförts under sken av kampen mot terrorism. Många av dessa människor som är misstänkta har inte rätt till ordentlig tolkning eller översättning, och dessa människor kan därför inte garanteras rätten till en rättvis rättegång, eller rätten att betraktas som oskyldig tills man har bevisats skyldig utom allt tvivel.
Om inte vi inom Europeiska unionen verkligen garanterar att åtgärder av detta slag skyddas, kan vi inte verka för någon annan förtryckande lagstiftning. Som vissa har nämnt här när det gäller den europeiska arresteringsordern, så borde den åtföljas av förhandsvillkor. Jag är faktiskt inte för den europeiska arresteringsordern, men det krävs åtminstone att minimigarantier införs innan någon mer lagstiftning godkänns av Europeiska unionen. Unionen har under de senaste månaderna och åren kränkt människors allra mest grundläggande rättigheter som ingår i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Rätten att betraktas som oskyldig tills motsatsen bevisats och rätten till en rättvis rättegång är grundläggande företeelser som alla i en demokrati skall kunna känna att de har rätt till. 
Vitorino,
   . – Herr talman! Jag skall fatta mig mycket kort. För det första skulle jag vilja upprepa mina gratulationer till Hernández Mollar för hans betänkande och säga att allt som rör arbetet om bevis kommer att utföras under 2004. Detta anges tydligt i vårt lagstiftningsprogram, och detta är vad jag sade till utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor under vår strukturdialog om prioriteringarna för nästa år.
Samtidigt kan jag säga att grönboken om borgen är färdig och kommer att diskuteras av kommissionen. Jag tror att den kommer att antas under de första månaderna 2004.
Till Turco skulle jag vilja säga att jag inte ens vågar föreställa mig vad som skulle ha sagts om jag hade presenterat rambeslutet innan jag hade frågat efter parlamentets åsikt om grönboken: en sak i taget! Förutsatt att ni röstar för grönboken i morgon så kan jag garantera er, herr Turco, att rambeslutet har anlänt. Jag kan försäkra er om att vi inte har sovit, utan om ni stöder våra idéer är lagstiftningsinstrumentet färdigt att presenteras för rådet.
Slutligen, detta är inte den bästa tiden på dagen att vara oense med Buitenweg eller McKenna när det gäller den europeiska arresteringsordern. Detta är sedan länge en meningsskiljaktighet mellan oss. Jag kommer likväl att tydligt säga att jag inte skulle kalla en europeisk arresteringsorder för ”förtryckande lagstiftning”. Jag har inte för avsikt att ansluta mig till en sådan ståndpunkt eftersom lagstiftning som syftar till att förstärka upprätthållande av lag och ordning inte rätt upp och ned kan betraktas som förtryckande lagstiftning. Det kan finnas missbruk av lagstiftning, och det är exakt därför som vi antar dessa minimiregler för rättssäkerhetsgarantier. Det är också därför som vi har ett ambitiöst program för att föra samman medlemsstaternas lagstiftning när det gäller rättsäkerhetsgarantier.
Jag hoppas att parlamentet kommer att stödja Hernández Mollars betänkande i morgon. Detta kommer att hjälpa kommissionen att undvika en del av det motstånd som vissa medlemsstater har uttryckt när det gäller detta initiativ. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0360/2003) av Blak för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för genomförande av budgeten för budgetåret 2001: 1. Europeiska arbetsmiljöbyrån (C5-0102/2003 – 2003/2046(DEC)) 2. Europeiska miljöbyrån (C5-0098/2003 – 2003/2044(DEC)) 3. Översättningscentrum för Europeiska unionens organ (C5-0100/2003 – 2003/2045(DEC)) 4. Europeiskt centrum för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk (C5-0096/2003 – 2003/2043(DEC)) 5. Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet (C5-0094/2003 – 2003/2042(DEC)). 
Blak (GUE/NGL ),
   – Herr talman! Detta är första gången vi skall bevilja ansvarsfrihet för dessa fem gemenskapsorgan, och det är en helt ny situation som båda parter måste vänja sig vid. Byråerna måste i första hand vara ansvariga inför Europaparlamentet, och det medför vissa skyldigheter.
Jag har fört en konstruktiv dialog med flera av de decentraliserade organen. Jag har haft goda och givande möten med arbetsmiljöbyrån i Bilbao, centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet i Wien, miljöbyrån i Köpenhamn och, framför allt, stiftelsen för yrkesutbildning i Turin. Samtliga dessa organ förtjänar beröm för sin mycket proaktiva strategi. Jag rekommenderar att vi beviljar samtliga ansvarsfrihet. Det fins inga stora, olösta problem med de enskilda gemenskapsorganen.
Det finns emellertid ett olöst problem i samband med miljöbyrån, som har flera kontrakt med företag som också hade kontrakt med de Eurostatföretag som för närvarande utreds av kommissionens interna revisionsenhet för sin inblandning i Eurostatskandalen. Den interna revisionsenhetens slutrapport bekräftar att miljöbyråns kontrakt med dessa företag är mycket oroväckande. Enheten har lovat att undersöka frågan närmare, och det är något som vi naturligtvis gläder oss åt.
Generellt sett är det riktigt att säga att gemenskapsorganen befinner sig i ett övergångsskede, och att de måste anpassa sig till den nya budgetförordningen. Olika organ har valt olika modeller, men det som är gemensamt för samtliga är att de själva nu ansvarar för sin finansiella kontroll. Det kommer inte längre att förekomma några externa, oberoende förhandskontroller av gemenskapsorganen. Det är något som vi i parlamentet har accepterat som en del av den nya budgetförordningen.
Jag är emellertid orolig för att det kan uppkomma en spricka i kontrollsystemet. Kommissionens interna revisionsenheter har absolut inga resurser för att granska enskilda transaktioner. Muis klargjorde detta med all önskvärd tydlighet under ett sammanträde med budgetkontrollutskottet. Den interna revisionsenheten har överhuvudtaget inga resurser för att granska byråernas kontrollförfaranden.
Revisionsrätten genomför ett mycket litet antal kontroller. Vi är därför kraftigt beroende av att byråernas interna kontroller fungerar korrekt. Det kommer att vara upp till de framtida föredragandena för ansvarsfrihetsförfarandet att bedöma om systemet fungerar i praktiken. Jag vill emellertid redan nu framföra ett varningens ord. Byråerna kommer inte att ha några styrekonomer. En intern revisor, som fungerar som konsult, är utmärkt så här i början medan byråerna inför nya system, men på längre sikt är det betydligt bättre att ha en styrekonom än en konsult.
Parlamentet måste få mer inflytande över utnämningen av gemenskapsorganens direktörer. Det gläder mig därför att vi ber kommissionen utarbeta ett förslag som skall läggas fram före december i år. Detta är något som vi godkände enhälligt i utskottet.
Många viktiga uppgifter har överförts till de decentraliserade organen, så vi måste se till att de leds av kompetenta personer. Jag stöder därför förslaget att parlamentet skall tillfrågas när direktörerna skall utses. Jag är kanske inte lika positiv till tanken på att parlamentet skall godkänna samtliga direktörer i tur och ordning som några av mina kolleger, eftersom det skulle vara att tillmäta byråerna alltför stor betydelse. Vi godkänner ju, som bekant, inte ens kommissionärerna en och en. Men om till exempel min värderade kollega Böschs förslag skulle gå igenom, nämligen att vi skulle delta i ett förfarande för att godkänna dem direkt, så skulle jag absolut inte ha något emot det. Jag vill emellertid rekommendera att vi röstar för ändringsförslaget från Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp om att parlamentet skall tillfrågas, men att kommissionen skall fatta beslutet. Jag är väl medveten om att mina kolleger i parlamentet kanske är emot detta ändringsförslag, och att de anser att kommissionen skulle få för mycket makt om den skulle bestämma själv, men jag anser faktiskt att det i första hand är kommissionens uppgift att utse sina egna anställda.
Vi får inte låta oss engageras i för många interna ledningsbeslut på mikronivå. Vi måste i stället ägna våra krafter åt att granska kommissionen, och det är något som är absolut nödvändigt med tanke på det sätt på vilket Eurostatskandalen har utvecklats och det sätt på vilket kommissionärerna frånsäger sig allt politiskt ansvar och skyller på systemet.
Till syvende och sist måste vi ställa oss frågan om vi klarar av att övervaka dessa byråer och om vi, generellt sett, verkligen behöver samtliga. Detta är en fråga där de har lovat att utarbeta en kostnads-intäktsanalys. Låt mig avsluta med att säga att stiftelsen för yrkesutbildning i Turin har föreslagit att den själv lätt skulle kunna ta på sig fler uppgifter, i stället för att vi inrättar fler gemenskapsorgan. Låt oss lyssna på vad de säger, och låt oss hoppas att kommissionen lyssnar på oss. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Kommissionen har åtagit sig att så långt det är möjligt tillgodose parlamentets krav på sådana återkommande frågor som förslag från kommissionen som syftar till att främja att gemenskapens organ fungerar bättre. Decentraliserade gemenskapsorgan har särskilda uppdrag i enlighet med sina respektive inrättandeförordningar. Alla ändringar och/eller tillägg av uppgifter skulle kräva en ändring av de rättsakter som ligger till grund för organet, något som kräver att lagstiftningsförfarandet följs, i vissa fall inom ramen för medbeslutande. Kommissionen anser att sammansättningen av organens styrelser är en övergripande fråga som borde tas upp i samband med uppföljningen av meddelandet om rambestämmelser för EU:s tillsynsmyndigheter.
Med hänsyn till utvidgningen förordas i meddelandet en styrelse i mindre format med en sammansättning som återspeglar balansen mellan de verkställande funktionerna på gemenskapsnivå och sakkunskapen hos medlemsstaternas verkställande myndigheter.
Kommissionen avvaktar en reaktion på detta förslag från rådet och parlamentet innan den beslutar om sin slutgiltiga linje. I detta meddelande föreslog kommissionen att en direktör skulle utses av styrelsen eller av kommissionen, vilket kan vara olika från fall till fall. Parlamentet bör vara inblandat i detta utnämningsförfarande. Europaparlamentet och rådet överväger för närvarande detta dokument. En möjlig åtgärd på detta område borde genomföras mot bakgrund av de kommande diskussionerna med dessa institutioner. När det gäller det interna revisionsförslaget kommer kommissionens interna revisor i enlighet med budgetförordningen att inneha exakt samma befogenheter inom de myndigheter som mottar ekonomiskt stöd från gemenskapen som han innehar inom kommissionen.
De enda myndigheter som inte berörs är de två som inte får stöd från kommissionen, de i Angers och Alicante.
När det gäller förslaget om att använda Europeiska yrkesutbildningsstiftelsens sakkunskap för program som Tempus och Erasmus Mundus, i enlighet med den nya allmänna budgetförordningen, kan kommissionen faktiskt kräva att tekniskt stöd delegeras till befintliga myndigheter.
Delegering till en myndighet befriar dock inte kommissionen från dess skyldigheter enligt fördraget, framför allt när det gäller att genomföra budgeten inom ramen för dess eget ansvar. Kommissionen måste därför ingående kunna begränsa de åtgärder som vidtas av det organ som ansvarar för tekniska stöduppgifter och bibehålla verklig kontroll över dess verksamhet och särskilt över dess styrande organ. De styrande organen i de decentraliserade myndigheterna består av medlemsstaternas företrädare: kommissionen är i minoritet, och det kan ifrågasättas om detta ger den möjlighet att utöva den grad av ansvarsskyldighet och kontroll som krävs.
I enlighet med bestämmelserna i ramförordningen om genomförandeorgan håller kommissionen för tillfället på att undersöka möjligheten att skapa en engagerad myndighet som skall medverka till att genomföra gemenskapsprogram på utbildnings- och kulturområdet, som exempelvis Sokrates, Leonardo da Vinci, Ungdom osv.
En kostnadsanalys håller på att genomföras med hjälp av externa experter, som också tar hänsyn till Europeiska yrkesutbildningsstiftelsens uppgifter och uppdrag; kommissionen skall besluta om lokaliseringen av tekniskt stöd för alla dessa program nästa år mot bakgrund av resultaten från kostnadsanalysen och framför allt faktorerna effektivitet, duglighet, kontroll och ansvarsskyldighet.
Kommissionen kommer att bemöda sig att följa upp alla dessa frågor liksom Europaparlamentets resolutioner i sinom tid. 
Jöns (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Som föredragande av yttrandet från utskottet för sysselsättning och sociala frågor gläder det mig att dagens föredragningslista även omfattar ansvarsfrihet för Europeiska arbetsmiljöbyrån. Detta uppfyller vårt centrala krav från förra året på ett individuellt ansvarsfrihetsförfarande för alla decentraliserade gemenskapsorgan, för att garantera en rättvis behandling av samtliga organ. Mitt utskott stöder naturligtvis ansvarsfrihet för byrån i Bilbao, precis som budgetkontrollutskottet. Vi instämmer därför också i bedömningen från revisionsrätten, kommissionen och rådet.
Låt mig bara säga ett par ord om denna byrå, som upprättades 1997. Bilbao har nu blivit den drivande kraften när det gäller frågor om säkerhet och hälsa på arbetsplatsen. Jag behöver bara nämna dess fantastiska arbete för att genomföra det särskilda programmet för små och medelstora företag under 2001 och 2002. Byråns enastående arbete har dessutom bekräftats av en extern utvärdering. Det var därför logiskt att vi uppmanade kommissionen att i framtiden utarbeta ett flerårigt program för små och medelstora företag i vår resolution om gemenskapens strategi för säkerhet och hälsa på arbetsplatsen under perioden 2002–2006 i oktober förra året. Det står naturligtvis helt klart att samordningen mellan byråerna i Bilbao och Dublin även i framtiden måste vara den bästa tänkbara. Även om vi inte kan se att det finns någon grund för kritik, så välkomnar vi att de båda byråerna har ingått ett speciellt samarbetsavtal för att förbättra samordningen och avskaffa alla risker för dubbelarbete. Men här kommer vi att förbli mycket vaksamma, framför allt med tanke på utvidgningen och en eventuell omdefiniering av politiken för de decentraliserade gemenskapsorganen. 
Heaton-Harris (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag kan inte nog uttrycka min entusiasm över att få vara här i kväll för att tala om det här ämnet som företrädare för PPE-DE-gruppen. Det märks att det är en fråga som väcker stort intresse hos övriga parlamentsledamöter, och inte minst hos den väldiga publik som vi har här i kväll. Man undrar faktiskt om de här sena kvällssammanträdena är ett bra sätt att använda de europeiska skattebetalarnas pengar.
Jag skall göra mitt allra yttersta för att bidra med min del, och jag tänker börja med att tacka föredraganden för allt arbete han har lagt ner på frågan. Jag ser det som positivt att den nya budgetförordningen ger oss befogenhet att granska de här organens räkenskaper, och det är också positivt att de alla har visat prov på en sådan samarbetsvilja när de har arbetat med Europaparlamentet i den här processen.
Eftersom organen är så självständiga i förhållande till kommissionens normala förvaltningsramar, menar jag att valet av direktör är ytterst viktigt. Utnämningsförfarandet måste vara öppet och involvera Europaparlamentet. Parlamentet bör förvisso ha rätt att godkänna sådana utnämningar och PPE-DE-gruppen kommer därför att rösta emot liberalernas ändringsförslag. Även om det innehåller en del intressanta uppslag om utfrågningarnas utformning i parlamentet, innebär förslaget endast att Europaparlamentet skulle få rådgivande status. Gruppen för Europeiska Folkpartiet (Kristdemokraterna) i PPE-DE-gruppen är positiva till att bevilja de här organen ansvarsfrihet av en rad olika skäl och många av dem förstår jag inte, med tanke på att tillståndet i kommissionens räkenskaper generellt sett är en salig röra – jag uttrycker mig vardagligt för att sätta tolkarna på prov nu när det börjar bli sent på kvällen.
Även om majoriteten i PPE-gruppen vill bevilja ansvarsfrihet, har vi emellertid vissa betänkligheter som vi skulle vilja ta upp inför framtiden.
Vi vill se till att förvaltningsnormerna alltid kommer att vara de högsta möjliga, särskilt inom de organ som samarbetar fullt ut med OLAF. Detta kan ske genom att ledningarna utbyter bästa praxis – eftersom de på många sätt ställs inför likartade utmaningar – men också genom att se till att deras styrelser är ett effektivt instrument för att ställa ledningen till svars och inte bara en byråkratisk eller kosmetisk åtgärd. Vissa styrelser är redan alldeles för stora, särskilt hos Europeiska arbetsmiljöbyrån, och med utvidgningen riskerar läget att förvärras ytterligare. Om styrelserna blir alltför stora för att i praktiken kunna fullgöra sina åtaganden, riskerar de här organen att bli slutna kontrollområden – något vi har kunnat se med Eurostat.
Vi skulle vilja se ett nära samarbete för att undvika dubbelarbete – det gäller till exempel Europeiska arbetsmiljöbyrån och Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor. Jag tror att kommissionen bör undersöka det här. Högsta möjliga normer när det gäller finansiell förvaltning bör framför allt säkerställas genom utökade resurser för internrevision. Vi skulle vilja att Europeiska revisionsrätten utförde fler kontroller.
Jag tackar föredraganden för allt hans arbete. Den brittiska konservativa delegationen – den förhoppningsvis ständigt växande DE-gruppen – kommer inte att rösta för att bevilja ansvarsfrihet, men PPE-gruppen kommer att göra det, och vi tackar för allt ert arbete. 
Bösch (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig först av allt som företrädare för min grupp gratulera Blak till hans betänkande. Jag instämmer i det mesta av det som Heaton-Harris sade. Tack vare den nya budgetförordningen kan vi nu för första gången inkludera arbetsmiljöbyrån, miljöbyrån, översättningscentrum, centrum för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk och centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet i Europaparlamentets ansvarsfrihetsförfarande. Jag välkomnar framför allt det faktum att samtliga dessa byråer nu beviljas ansvarfrihet av parlamentet, eftersom senaste tidens exempel på oegentligheter inom kommissionen tydligt visar hur viktigt det är att löpande kontrollera institutionerna.
Denna nyordning är utan tvekan viktig, men det kan bara röra sig om ett första steg. En andra nyordning, ett lika viktigt krav, är att parlamentet måste få medbeslutanderätt när det gäller utnämnandet av direktörer. Det är ologiskt att parlamentet skall ha något att säga till om vid utnämningen av ombudsmannen och kommissionens ordförande, men inte ha någon sådan behörighet när det gäller byråerna. Vi vet att byråerna har en tendens att föröka sig. De blir bara fler och fler. Dessa byråer bör naturligtvis bli juridiska personer. I vår egenskap av parlament, som företrädare för skattebetalarna, måste vi insistera på att få medbeslutanderätt när det gäller hur direktörerna utnämns. Jag har gjort en utskrift av de olika gemenskapsorgan som finns för närvarande. Det finns en första generation, och dit hör Thessaloniki och Dublin. Sedan finns det en andra generation med Köpenhamn, Turin och ytterligare en mängd organ som inte får bidrag från den nya budgeten, vilket redan har nämnts, Alicante och Angers, medbeslutande mellan Europaparlamentet och rådet, Bryssel, Bryssel tillfälligt. Sedan har vi alla organ som Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet eller Europeiska sjösäkerhetsbyrån, där de har sagt att de skall göra något, men ännu inte vet var eller när eller hur. Detta är en förolämpning mot Europas skattebetalare. Detta är naturligtvis inte riktat mot er, men vi vet att dessa byråer kommer att behöva börja arbeta någonstans någon gång, och medlemsstaterna har högljutt förklarat att de kommer att göra det, men de vet inte när, de vet inte var och de vet inte hur mycket det kommer att kosta. Vi borde vara bekymrade över detta, och socialdemokraterna i kammaren, liksom kristdemokraterna, som Heaton-Harris har påpekat, kommer att insistera på att vi skall få medbeslutanderätt här, och vi kommer verkligen att pressa på för att få det. Låt mig i övrigt upprepa gratulationerna till Blak för hans betänkande. 
Santos (PSE ).
   – Herr talman! Även jag är orolig över att det finns så lite intresse av att diskutera dessa frågor, men jag undrar om det kan vara en konsekvens av det sätt på vilket vår verksamhet planeras eller av vår strategi i dessa frågor. I slutledet handlar det om hur vi använder skattebetalarnas pengar.
Europaparlamentets ansvarsfrihetsförfarande måste därför alltid ge utrymme för en meningsfull politisk diskussion. Lyckligtvis har en sådan i viss mån redan förts – alldeles nyligen – vilket bidrar till trovärdigheten för gemenskapens budgetpolitik. Vår granskning av budgeten för de fem organ som är föremål för detta betänkande borde ses mot bakgrund av denna målsättning och vara inriktad på att uppnå dessa prioriteringar. Samtliga förslag i betänkandet om att bevilja ansvarsfrihet åtföljs av förslag till resolution och det är just genom sina förslag till resolution som parlamentet skall utöva sin politiska makt. Parlamentet kan göra det genom att utarbeta rekommendationer eller genom att uttrycka förhoppningen att gemenskapsorganens verksamhet skall ta en viss inriktning, både vad gäller behovet att förbättra den inre verksamheten och övervakningen och vad gäller det tvingande behovet av att öka effektiviteten i själva genomförandet.
I betänkandet framförs vissa påpekanden och förslag – som jag inte tänker räkna upp, eftersom jag har så lite tid – och yttrandet om europeiska arbetsmiljöbyrån från utskottet för sysselsättning och sociala frågor får beröm. Det finns emellertid en fråga av mer allmän natur som jag tycker förtjänar särskild uppmärksamhet. Det är förslaget i betänkandet om att ändra sammansättningen av byråernas styrelser, för att se till att de får en mer framträdande roll. Det finns flera ekonomiska argument för att göra detta, och i vissa fall driftsmässiga skäl, eftersom dessa styrelser inte skulle kunna fungera om de översteg en viss storlek. Typiskt nog framkommer de här synpunkterna, vilket kommissionären just har klargjort i sitt anförande, vid en tidpunkt då vi snabbt närmar oss processen att på politisk nivå hälsa nya länder välkomna till gemenskapens familj. Utan att på något sätt förringa denna oro, måste Europaparlamentet mycket noga fundera på kärnan i de ståndpunkter det skall inta, för alternativ som är rent ekonomiska till sin natur är fullständigt oacceptabla. Att bevara principen om representativitet och fullständig jämställdhet mellan medlemsstaterna är, i det nuvarande sammanhanget, av absolut avgörande betydelse. 
Blak (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Bara en kort kommentar. Jag blev mycket glad över mycket av det som kommissionären sade. Samtidigt måste jag dock säga att jag är djupt besviken över att nyhetsbomben att kommissionen önskar inrätta en ny byrå för utbildning och kultur har briserat efter diskussionen i utskottet. Detta arbete kunde naturligtvis lika gärna ha utförts av de andra byråerna. Det betyder att någon form av kohandel nu kommer att inledas. Vi hade gärna velat få information om detta i utskottet, snarare än att få höra det i kammaren i dag, alldeles innan hela frågan skall avgöras. Jag är besviken. Verkligen besviken. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0265/2003) av Mary Honeyball för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens meddelande om beskattning av personbilar i Europeiska unionen (KOM(2002) 431 – C5-0573/2002 – 2002/2260(INI)). 
Honeyball (PSE ),
   . – Herr talman! Jag välkomnar den här möjligheten att få lägga fram mitt betänkande om beskattningen av personbilar och upprepar Heaton-Harris oro över att det börjar bli sent, vilket ofrånkomligen leder till en liten åhörarskara. Jag vill emellertid tacka er som stannat kvar. 
Jag vill först och främst göra det helt klart att det här betänkandet inte handlar om skatteharmonisering. Betänkandet handlar om den inre marknaden. Det handlar om att se till att den inre marknaden för personbilar fungerar ordentligt och att de nuvarande hindren, som till viss del finns i den nuvarande beskattningen, utjämnas så att den inre marknaden inom det här särskilda området kan fungera betydligt bättre än den gör för närvarande.
Den andra frågan som behandlas i det här betänkandet är miljön. Det handlar i själva verket om koldioxidutsläppen från personbilar och om hur beskattning kan användas för att hantera detta och förbättra vår miljö. 
Jag inleder med frågorna som rör den inre marknaden och i synnerhet frågan om registreringsskatt på bilar som jag föreslår att man bör avskaffa. Det här betänkandet innehåller ett förslag om att registreringsskatten skall fasas ut under en lång period. De olika nivåerna på registreringsskatt i olika medlemsstater leder för närvarande till en mycket påtaglig snedvridning av priset på bilar. I Finland är till exempel registreringsskatten för nya bilar på mer än 700 euro, i Portugal är den på mer än 2 000 euro, medan vi i Förenade kungariket inte har någon registreringsskatt över huvud taget. Detta resulterar ofrånkomligen i att bilförsäljarna tillämpar olika prissättning för att ta hänsyn till registreringsskatten i olika medlemsstater.
För att komma till rätta med detta och åstadkomma en rättvisare inre marknad med mer lika konkurrensvillkor bör den här skatten avskaffas helt, men gradvis. Vi måste undvika att medlemsstaterna förlorar intäkter till följd av den här åtgärden. Åtgärden kräver därför en noggrann infasning och det är nödvändigt att se till att den blir helt skatte- och intäktsneutral och att inget land kommer i ett sämre läge till följd av genomförandet. Det kan åstadkommas, men det är uppenbart att det kommer att ta tid. Ingen föreslår att det här skall införas i morgon dag, men jag rekommenderar att processen sätts i gång så att vi till slut kan komma till ett läge där registreringsskatten har fasats ut, i alla fall när det gäller nybilsförsäljningen.
Samma fråga måste undersökas när det gäller begagnade bilar och gränsöverskridande biltransporter. Här gäller samma principer, men återigen är det något som kommer att behöva undersökas och fasas in. Vi undersöker om det går att göra på samma sätt här, så att man på sikt också kan fasa ut de restriktioner och svårigheter som medborgare inom EU för närvarande upplever när de förflyttar sig över gränserna med sina bilar och behöver registrera dem på nytt och så vidare. Detta kommer naturligtvis inte bara att vara positivt för den inre marknaden, utan även när det gäller den fria rörligheten för personer och arbetskraft inom EU. Detta är något vi skulle välkomna på alla nivåer.
Miljöaspekten i det här betänkandet är en mycket angelägen fråga för mig eftersom jag är företrädare för London, en av EU:s större städer, som ju för en ständig kamp mot bilutsläppen och hela tiden försöker finna sätt att hantera dem. Jag vet inte om ledamöterna känner till att det i Förenade kungariket finns en bensinskatt som beräknas utifrån koldioxidutsläppen – en miljöskatt – som fungerar väldigt bra. Detta är möjligt eftersom den är helt fristående, det är en skatt på en specifik produkt. Om vi genomförde detta i hela EU, skulle det vara ett stort steg på vägen mot minskade koldioxidutsläpp och mycket positivt för vår miljö. 
Dessa är mina båda rekommendationer i det här betänkandet. Jag tror att vi skulle kunna åstadkomma något positivt med detta: det handlar inte om skatteharmonisering, det handlar om den inre marknaden och vår miljö. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Att det finns femton olika system för fordonsbeskattning i Europeiska unionen har lett till skattehinder, snedvridning och ineffektivitet. Det hindrar såväl EU-medborgarna som bilindustrin och handeln från att fullt ut utnyttja fördelarna med den inre marknaden. Till följd av detta får kommissionen och parlamentet varje år ett antal olika förfrågningar och skrivelser om just den här frågan.
Den 9 september 2002 lade kommissionen fram ett länge väntat meddelande om beskattning av personbilar, som då fick ett positivt mottagande av alla berörda parter. Syftet med meddelandet var för det första att lägga fram alternativ till åtgärder på gemenskapsnivå för att undanröja skattehindren när det gäller rörligheten för nya och begagnade personbilar, utan att detta resulterade i intäktsbortfall för de nationella budgetarna eller ökade den totala bördan för medborgarna. Meddelandet omfattade också vissa politiska åtgärder för att upprätta ett direktare samband mellan skatteuttaget och personbilarnas utsläppsnivåer, för att därigenom bidra till gemenskapens miljömål enligt Kyotoprotokollet.
Kommissionen ansåg att det var nödvändigt att inleda den här diskussionen med medlemsstaterna, Europaparlamentet och viktiga aktörer innan något förslag om personbilar lades fram. Denna pragmatiska inställning ledde till att medlemsstaterna intog en mer positiv ståndpunkt i fråga om möjligheten till ett nytt förslag än de gjorde 1998, när det gällde det förslag som fortfarande behandlas i rådet. Kommissionen hoppas att Europaparlamentet skall ge de politiska åtgärder som ingår i meddelandet ett starkt stöd och därigenom stärka kommissionens ställning under de kommande diskussionerna i rådet.
Det gläder mig att det redan verkar finnas ett starkt stöd i de yttranden som utskottet för ekonomi och valutafrågor har tagit emot från både utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Tyvärr noterar jag dock att det här stödet inte är lika uttalat i den slutliga version av Honeyballbetänkandet som har antagits av utskottet för ekonomi och valutafrågor.
Slutligen skulle jag vilja tacka parlamentet och föredraganden Mary Honeyball för deras insatser för att finna en kompromiss och en gemensam nämnare, med tanke på komplexiteten i frågorna som rör fordonsbeskattningen. 
Lange (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi vet att koldioxidutsläppen från vägtrafiken kommer att öka med 31 procent fram till 2010, snarare än minska med åtta procent, som vi kom överens om i Kyoto. Därför kom vi för sex år sedan överens om en koldioxidstrategi för att minska utsläppen av koldioxid från trafiken. Den första pelaren i den strategin var ett frivilligt åtagande från motorbranschen att reducera utsläppen med 140 gram till 2008. Det verkar fungera. Den andra pelaren är konsumentinformation, märkning av nya bilar, och det fungerar inte helt ännu eftersom det ännu inte har genomförts fullt ut i samtliga medlemsstater. Den tredje är skattesänkningar för bilar med låg bränsleförbrukning. Jag måste dessvärre säga att detta inte fungerar, eftersom vi har ett lapptäcke av olika registreringsskatter eller fordonsskatter i Europeiska unionen. I det avseendet skulle utskottet för miljö – och förmodligen hela parlamentet – vilja se ett ramverk för skattestimulans för lågförbrukande bilar, så att denna tredje pelare i CO2-strategin också kan genomföras och vi äntligen kan reducera de transportrelaterade utsläppen av koldioxid. Detta kommer att göra det möjligt för oss att uppnå målen från Kyoto och få kontroll över utsläppen av växthusgaser, och därigenom över växthuseffekten.
Men jag anser att vi också behöver en attitydförändring för konsumenternas skull, för vi har verkligen ett lapptäcke av olika skattelagar. Att reformera förordningen av gruppundantag har inte hjälpt. Prisfördelarna förs inte vidare till konsumenterna, eftersom effekten absorberas av detta lapptäcke av skatter i Europeiska unionen. Detta är ytterligare en anledning till att vi nu mer än någonsin behöver ett ramar för en förnuftig beskattning av motorfordon i Europeiska unionen för att konsumenterna skall kunna dra nytta av denna fördel på den inre marknaden. Jag stöder därför Honeyballbetänkandet. 
Vatanen (PPE-DE ),
   .– Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! För att citera Hamlet: det är inte bara i Danmark det är något som är ruttet när det gäller bilskatten. Många medlemsstater tillämpar fortfarande en olaglig beskattning av bilar som flyttas, vilket förhindrar arbetskraftens fria rörlighet inom EU. När det sedan gäller försäljningen av en bil för överföring till en annan medlemsstat, så finns det dessutom en hel rad problem. För tio år sedan uppgav EG-domstolen i det berömda Nunes Tadeu-målet att i inget enskilt fall får den skatt som tas ut för en bil vara större än den andel som bilskatten utgör av marknadspriset för en liknande begagnad bil.
I Finland framför allt, och lägg märke till detta, Bolkestein, har detta totalt ignorerats. Jag införde själv en begagnad skåpbil av märket Citroën till Finland för ett par år sedan och jag betalade 17 000 euro – detta för att föra in mitt eget fordon från en medlemsstat till en annan. Senare uppmanade EG-domstolen Finland att ändra lagen avseende beskattning av motorfordon i början av året. Jag ringde just en viss finländsk person, som förde in en Mercedes, registrerad 1995 och inköpt i Tyskland, till Finland. Han betalade 7 000 euro för den i Tyskland och i Finland för bara en månad sedan betalade han 12 000 euro i skatt. Det innebär att i Finland måste du betala ytterligare 12 000 euro för en bil som köptes för 7 000 euro. Och detta gäller dessutom en åtta år gammal Mercedes! Så här fungerar den inre marknaden i Europa. Bolkestein! Mycket arbete återstår i denna fråga innan allmänheten i Europa kan se att EU faktiskt arbetar för dess eget bästa, för Europas privata medborgare.
Generellt sett stöder jag kommissionens grunduppfattning att registrerings- och vägskatt skall återbetalas när en bil köps för att överföras till ett annat land. Flyttade bilar bör dessutom inte beskattas mer än motsvarande administrativa omkostnader, även om förhållandena i exempelvis Finland är helt annorlunda. På lång sikt måste vi också avskaffa registreringsskatten. Bara på detta sätt kan vi garantera att den inre marknaden fungerar som den skall och att människor kan köpa en bil i vilket land de vill och rösta med fötterna. Bara på detta sätt kan konsumenterna tvinga regeringarna i de olika länderna att ändra på förstenade system. Däremot kan vägskatten få bestämmas nationellt, eftersom den inte påverkar marknadens funktion.
Låt mig dessutom säga ett par ord om Honeyballbetänkandet, som i sig är alldeles utmärkt. Jag håller inte med när det gäller säkerheten. Vi behöver dock omedelbart införa säkerhetsbaserade skattelättnader. Det ovedersägliga beviset för det är de 40 000 människor som varje år dör på Europas vägar.
Slutligen vill jag framhålla att bilismen beskattas alldeles för högt i Europa jämfört med andra transportformer. EU är naturligtvis inte något skatteparadis, men rimliga kostnader för bilismen borde tillåtas i Europa. 
Santos (PSE ).
   – Herr talman! Att sänka de administrativa kostnaderna för fri rörlighet för fordon och personer och skapa en direkt koppling mellan den nuvarande årliga vägskatten för personbilar och en viss personbils miljöeffekter är två frågor som intresserar EU:s medborgare och som kommissionen borde finna ett positivt svar på.
Personbilsmarknaden inom Europeiska unionen är i dag uppdelad i 15 helt skilda nationella segment, vilket skapar snedvridning och innebär nackdelar som inte bara drabbar medborgarna, utan själva bilindustrin. Den verkliga anledningen till denna situation är emellertid skillnaderna i skattepolitik mellan unionens olika medlemsstater. Det kommer inte att bli lätt att helt harmonisera de olika skattesystemen under de kommande åren – inte för att det att frågan för dagen – bland annat på grund av att vi vet att vissa medlemsstater som beskattar fordon inte oroas så mycket över fordonens skadliga miljöeffekter som över storleken på de skatteintäkter de kan tillföra sina budgetar.
Det kan dessutom vara värt att understryka att detta betänkande är viktigt och nyttigt och att dess förslag och rekommendationer är nyanserade och i stort sett korrekta. Betänkandet kunde ha gått längre när det gällde förslagen om en årlig reformering av vägskatten och koppla dessa till ett snabbare avskaffande av registreringsskatten. Det viktiga är emellertid inte att helt avskaffa skattekonkurrensen när det gäller bilskatten mellan medlemsstaterna. Det viktiga är att främja ett snabbt slutförande av den inre marknaden för bilar med alla de fördelar det kan medföra för medborgare och företag och för att förbättra den inre marknadens funktion. De lösningar som föreslås i detta betänkande är till största delen avsedda att uppnå detta mål, även om de, genom att upprepa de synpunkter som detta parlament vid flera tillfällen har framfört, prioriterar dem. Det gäller till exempel oron över partikelutsläppen som är skadliga för miljön. Att harmonisera fordonsskatten är en komplex fråga som inte kan lösas isolerat från andra, vitt skilda politiska avvägningar. Detta gemenskapsinitiativ och det stöd som det innebär för parlamentet efter godkännandet av den nya förordningen om bilförsäljning – trots att denna förordning har visat sig ineffektiv när det gäller att harmonisera grundpriserna på bilar – utgör en avgörande punkt i denna process. 
Olle Schmidt (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill tacka Mary Honeyball för ett genomarbetat betänkande. Att detta är ett eldfängt ämne har vi blivit varse under utskottets behandling. För vissa kolleger verkar ordet skatt räcka för att skapa stor upprördhet. Det handlar här om koordinering, inte om harmonisering, så ni behöver inte bli så förskräckta. ELDR-gruppen anser att man bör vara mycket försiktig med skattelagstiftning på EU-nivå det är helt klart. Vi kan dock tänka oss några få undantag och ett sådant är miljöskatter, som bl.a. indirekt föreslås här.
Det handlar givetvis också om att förenkla för den enskilde medborgaren, ge bättre förutsättningar för medborgarens fria rörlighet och minska kostnaderna, som i Vatanens exempel med den enormt dyra bilen i Finland. Det borde rimligen råda närmast fullständig enighet i denna församling om att skapa större rörlighet för individer och mindre byråkratiska regler på den inre marknaden.
Låt mig uppehålla mig något vid miljöaspekten. Vi vet att vägtransporter står för en mycket stor del av koldioxidutsläppen. Vi vet också att transporterna, och därmed utsläppsmängden, ökar. Så kan det inte fortsätta – det har vi själva erkänt. Genom Kyotoprotokollet har EU:s medlemsländer lovat att avsevärt minska utsläppen, inte öka dem. Då är det rimligen en bra strategi att skapa enkla och tydliga skattesystem som kan verka i miljöriktning.
Vi som lagstiftar har stora möjligheter att påverka både producenters och konsumenters beteende. Miljöhänsyn skall premieras. Det handlar om att premiera de bilfabrikanter som gör renare motorer och de konsumenter som byter ut sina gamla smutsiga bilar mot renare. Det handlar också om att köpa den renaste formen av bränsle. Därtill anser jag att man i första hand bör beskatta användandet, inte ägandet.
Frågan om skatten på diesel är också intressant. Dieselmotorn har en effektivare förbränning och släpper därför ut mindre koldioxid än bensinmotorn. Diesel som bränsle bör därför inte skattemässigt missgynnas, vilket också påpekats här. Det är viktiga synpunkter.
ELDR-gruppen har lagt fram ett ändringsförslag som utskottet avvisade. Det handlar om att kunna väga in säkerhet i bedömningen, precis som Vatanen nämnde. Vi vet att 45 000 människor varje år dödas på EU:s vägar. Lägg därtill alla som skadas. Allt detta innebär ett enormt mänskligt lidande och stora ekonomiska kostnader för samhället. Om vi kan få fram säkrare bilar genom gynnsam beskattning borde det kunna prövas. Jag hoppas därför att ni kan stödja ändringsförslag 2. 
Mayol i Raynal (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig gratulera kommissionen till dess initiativ och Mary Honeyball till ett utmärkt betänkande. I dag är beskattningen av personbilar i unionen utan tvekan vad vi på katalanska kallar en , dvs. en ”lumpsäck”. Som mycket riktigt framhålls i betänkandet påverkas den inre marknadens funktion av skattesystemens mångfald, olikhet och ibland komplicerade struktur. Det är därför helt riktigt att denna fråga tas upp av kommissionen och i betänkandet för att se till att konkurrensen får bästa tänkbara förutsättningar. Det verkar faktiskt helt riktigt att beskatta användningen av fordonen snarare än inköpet, och kommissionen gör därför rätt som föreslår ett avskaffande av registreringsskatten och i stället inför eller ökar skatterna på användning, bränsle och utnyttjande av vissa delar av vägarnas infrastruktur. Vi måste prioritera miljökriterierna för att kunna uppnå målen från Kyoto, vilket vi mycket riktigt påminns om i betänkandet.
När det gäller dieseldrivna fordon håller jag med Mary Honeyball om att de borde få skattelättnader. Undersökningar har visat att utsläpp från dieselmotorer i allmänhet är lägre än utsläpp från andra typer av motorer. En logisk följd av principen ”förorenaren betalar” borde vara att man lägre skatt tas ut på sådant som förorenar mindre. Men vi får aldrig glömma bort att från miljösynpunkt, och även av geopolitiska skäl, måste slutmålet ändå vara att ersätta nuvarande bränsletyper med energikällor som inte förorenar och som inte ger upphov till konflikter. Därför måste vi välkomna alla forskningsinsatser när det gäller nya energiformer, till exempel vätgas. 
Blokland (EDD ).
   – Herr talman! De kostnader som bilförare och bilindustrin står inför på grund av beskattningen av innehav och användning av bilar är ett oundvikligt faktum i vardagen. Det finns för många olika typer av skatt på bilägande, men även på användningen av bilar.
Det borde vara bättre att tillämpa ett öppet system för skatter med olika, men tydliga mål. Till exempel skatt på bilägande för att finansiera vägunderhåll och skatt på bilanvändning för att återställa miljöskador. Effekterna av skatter för att minska användningen av bilar och för att främja ny miljövänlig teknik måste utvärderas.
När jag säger detta argumenterar jag inte för ett EU-system för beskattning av bilar, utan för ett system varigenom skälen till att ta ut skatt och målen för medlemsstaterna kan förenas med den inre marknaden, vilket inte innebär att man får försumma kravet på en sund livsmiljö. Jag stöder därför Honeyballbetänkandet. Slutligen skulle jag vilja ha ett klart svar från kommissionen på frågan hur den vill att vi skall göra framsteg när det gäller skatten på rörlighet.
I går, tisdag, förkastade utskottet för ekonomi och valutafrågor förslaget till harmonisering av punktskatten på diesel. Som ni vet diskuterades båda dessa frågor under en utfrågning och de kompletterar varandra. Vilka möjligheter ser ni, kommissionär Bolkestein, när det gäller att genom diskussion mellan de olika medlemsstaterna nå fram till en kompromiss om förslagen om en harmonisering av dieselskatten och skatten på personbilar, en kompromiss som rådet och parlamentet kan samtycka till? Jag tänker framför allt på möjligheten att nå fram till en gemensam ståndpunkt när det gäller skattebaserna och syftet med skatteuttagen. 
Villiers (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste avbryta den här samförståndsdiskussionen, eftersom jag tyvärr inte kan ställa mig bakom Honeyballbetänkandet.
Trots kommissionsledamotens alla försäkringar är det tydligt att det här betänkandet handlar om skatteharmonisering: syftet är att skapa ett harmoniserat system för fordonsbeskattning i Europeiska unionen. Jag anser inte att detta är något vi behöver för den gränsöverskridande handeln; det är inget tvingande behov. Jag menar bestämt att beskattning är en fråga som bör vara medlemsstaternas ansvar även i fortsättningen. För vanligt folk i Europa är det av grundläggande vikt att de själva kan välja de personer som fastställer deras skatter. För att uppnå en verkligt demokratisk ansvarsskyldighet när det gäller beskattning krävs det därför att besluten om våra skatter fattas av våra folkvalda regeringar och inte av Europeiska unionen.
Det förvånar mig att Mary Honeyball ger ett så starkt stöd till ett betänkande som främjar skatteharmonisering samma dag som Gordon Brown går ut stort i Daily Telegraph och talar om att han inte tycker om skatteharmonisering. Vår regering och våra Labour-ledamöter här i Europaparlamentet borde försöka se till att följa något slags enhetlig linje. Bara så sent som den här veckan sade Richard Corbett: ”Skatteharmonisering? Varför är det så mycket ståhej kring det?!”
Jag menar att detta är en grundläggande konstitutionell princip. Gång efter annan kommer kommissionen till parlamentet och hävdar att det är en rent teknisk fråga, att det bara gäller den inre marknaden. De försäkrar oss att vi inte behöver oroa oss, att det egentligen inte påverkar vår demokratiska rätt att fastställa våra egna skatter. Den sammantagna effekten av dessa förslag är att frånta medlemsstaterna ytterst verkliga och viktiga befogenheter när det gäller att fastställa skatter samt att undanta skattesättningen från den demokratiska ansvarsskyldigheten, vilket är farligt för demokratin och definitivt oacceptabelt för dem som har valt mig att företräda dem i det här parlamentet. 
Booth (EDD ).
   – Herr talman! Föregående talare kommer säkert att bli förvånad över att jag håller med henne om allt hon sade. Det förvånade mig att upptäcka att Mary Honeyball, som är EU-parlamentariker för Förenade kungarikets Labour-parti, efterlyser ett kommissionsdirektiv om årliga vägtrafikskatter i Europeiska unionen och om strukturen för beskattning på köp av fordon, med motiveringen att den inre marknaden skall fullbordas, samtidigt som Förenade kungarikets finansminister citeras på förstasidorna i dagens tidningar, där han säger: ”Vi måste uttryckligen förkasta gamla felaktiga antaganden om att en inre marknad ofrånkomligen måste leda till skatteharmonisering, skattefederalism och därefter en federal stat”.
Har Mary Honeyball över huvud taget konsulterat Gordon Brown? Hennes inställning stämmer knappast med Tony Blairs ”absoluta gränser” i fråga om konstitutionen. Skattefrågan bör fortsätta att vara en fråga där beslut måste fattas med enhällighet. Gordon Brown framhåller också stelheten, den bristande flexibiliteten och den bristande konkurrenskraften i övriga Europa jämfört med den mer flexibla och öppna ekonomin i Förenade kungariket, just för att vi har kontroll över våra egna skatter och vår valuta. Ironiskt nog understryker Mary Honeyball i sitt betänkande åsikten att den årliga vägtrafikskatten för privatbilister bör vara de nationella myndigheternas ansvar och där instämmer jag helt och hållet.
För att fatta mig kort: det här betänkandet är både förvirrat och förvirrande. Som jag ser det har det till syfte att vid sidan av kommissionens meddelande utnyttja skatteincitament för att framtvinga en harmonisering med anledning av miljömålen, trots att detta inte ligger inom EU:s behörighet. För min del är beskattning något okränkbart för varje medlemsstat. 
Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det verkar som om dessa politiska gruppers uttryck för stöd inte alls är samstämmiga i denna fråga. Jag stöder faktiskt Mary Honeyballs utmärkta betänkande om beskattning av personbilar. Jag anser att vi bör välkomna kommissionens meddelande och jag hoppas att kommissionen snart skall reformera det europeiska systemet för fordonsskatt.
Såsom min kollega Vatanen redan har beskrivit så ingående, är den nuvarande situationen, där en så viktig och långsiktig konsumentprodukt som en bil är en av de allra svåraste sakerna att flytta inom unionen, fullständigt ohållbar. Det förekommer fortfarande betydande hinder för att flytta en bil från en medlemsstat till en annan, hinder som orsakas av skillnader i skattelagstiftning samt stelbenta administrativa rutiner. När det gäller fordonsbeskattningen behandlas unionens medborgare fullständigt ojämlikt, eftersom den beror på det land i vilket de är bosatta.
Kommissionens förslag att gradvis avskaffa registreringsskatten skulle vara en lösning på de flesta av de skattemässiga problemen och borde genomföras snarast. Det bör emellertid framhållas att Europaparlamentet tidigare gett sitt stöd till förslag från kommissionen om att undanröja dubbelbeskattning, men att rådet ännu inte har godkänt det. Rådet borde allvarligt överväga vad som i sista led bäst tjänar unionsmedborgarnas intressen i dessa frågor.
För det andra borde huvudsyftet med att beskatta bilismen vara att komma bort från idén om ägande. I vissa nordiska länder, till exempel i Finland, är det fasansfullt dyrt att köpa en ny, normal familjebil, enbart på grund av registreringsskatten. Resultatet är att man på vägarna i vårt land ser otroligt gamla bilar, som i andra länder i unionen skulle ha bedömts som skrotfärdiga. Därför borde tyngdpunkten när det gäller fordonsbeskattning flyttas mer i riktning mot en skatt på användning.
Skatten på användning får emellertid aldrig bli orimlig, och det totala skatteuttaget från bilismen får aldrig tillåtas bli alltför stort. Detta är särskilt viktigt i glest befolkade områden, som i norr, i Finland och Sverige, där bilen många gånger är det enda transportmedlet, eftersom de offentliga transporterna är mycket begränsade.
Av samma anledning vill jag inte avskaffa den förmånliga beskattningen av dieselbränsle. Att ta bort skattelättnaderna för diesel skulle resultera i betydande kostnader för långdistansresor för randområdena i unionen, som redan har det svårt på olika sätt. Dessutom visar de senaste undersökningarna att utsläppen av koldioxid från dieseldrivna bilar är betydligt lägre än från bensindrivna. Detta är något som min kollega Olle Schmidt från Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, också påpekade.
Utsläppen från personbilar är trots detta en viktig källa till växthusgaser, och därför måste vi agera på ett sådant sätt att konsumenterna i görligaste mån styrs i riktning mot miljömässigt hållbara och miljövänliga produkter. Vid beskattning av bränsle bör därför hänsyn tas till miljöaspekterna sänkt skatt på flytande bränslen i denna kategori. Fordonsbeskattningen bör dessutom ta hänsyn till miljöaspekterna, antingen i form av en minskning av tänkbara skatter på användning eller skattelättnader på miljövänlig tillvalsutrustning.
Jag ser dessutom positivt på Mary Honeyballs förslag till skattelättnader för säkerhetsanordningar. Att på detta vis stödja och uppmuntra användningen av säkra, miljövänliga och från konsumenternas synpunkt hållbara fordon inom unionen, är välkomna åtgärder. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag kommer till denna debatt med dubbla lojaliteter. Å ena sidan råder det inget tvivel om att det länge har varit befogat med en förenkling av det nuvarande systemet för fordonsbeskattning i syfte att undanröja hinder för och snedvridningar av den fria rörligheten för personbilar på den inre marknaden. I själva verket var möjligheten till en fri marknad för bilar en av de mest omdiskuterade frågorna och något av det som våra medborgare frestades allra mest med när vi gick in på den inre marknaden – i alla fall i Irland.
Mitt land är en av de tio medlemsstater som har en fordonsregistreringsskatt. Den är väldigt hög: möjligtvis kan Finland överträffa oss, men vi är helt klart i nivå med dem. Detta bidrar till att priserna på personbilar och alla andra vägfordon är bland de högsta i EU, och detta gäller även import av begagnade bilar. Vi har ingen inhemsk biltillverkningsindustri, inte ens monteringsanläggningar. Samtliga våra bilar importeras och bidrar inte till sysselsättningen utan påverkar betalningsbalansen negativt.
Trots strukturfondernas frikostighet genom åren har vi ett slitet vägnät och i de större städerna råder fullständigt trafikkaos, eftersom bilbeståndet har ökat dramatiskt under det senaste decenniet, och kurvan fortsätter obarmhärtigt att peka uppåt. I själva verket har priset på oxar och antalet sålda nya bilar, utan inbördes ordning, länge använts som måttstock på Irlands ekonomiska resultat. Tänk samtidigt på att våra kolidioxidutsläpp enligt Kyoto nu ligger på 1990 års nivåer plus 22 procent – vilket redan det är 10 procent över målet för 2010 – och att även en avskaffad eller reducerad fordonsregistreringsskatt på sin höjd kommer att leda till minimala eller inga sänkningar av bilpriserna, eftersom biltillverkarna har varit tvungna att sänka sina priser för att kompensera för våra höga skatter – och de kommer att höja priserna om skattebördan lättar – vilket totalt sett ger en mycket komplicerad spelplan. 
Å andra sidan får den irländska finansministern varje år in över 800 miljoner euro från fordonsregistreringsskatten, vilket motsvarar en tvåprocentig ökning av standardnivån på inkomstskatten, och det ger en antydan om vilka problem som skulle uppstå om fordonsregistreringsskatten sänktes eller avskaffades. Om man ersatte den med ytterligare bensinskatter, skulle det krävas en ökning på 36 cent per liter för att kompensera för bortfallet av skatteintäkter. Detta skulle vara inflationsdrivande, liksom alla andra proportionerliga ökningar av vår redan höga årliga trafikskatt, vilket resulterar i att bilägare som redan har betalat registreringsskatt på existerande fordon drabbas dubbelt upp.
Även om jag motsätter mig att betala en sådan hög fordonsregistreringsskatt på en så kallad inre marknad, måste jag erkänna att registreringsskatten är en engångsskatt som omsätts till kapital genom bilarnas värde. Det finns inga belägg för att de nuvarande problemen med registreringsskatten skulle motivera ett stort intrång i de nationella skatteordningarna på det sätt som man överväger i det här meddelandet från kommissionen.
Jag kan skilja mellan indirekta skatter som fordonsregistreringsskatt och direkta skatter som inkomst- och bolagsskatt, men medlemsstaterna har rätt att sköta sina angelägenheter så att bilisterna bidrar till kostnaderna för att tillhandahålla allmänna tjänster, särskilt när det gäller kostnaderna för anläggande av vägar och järnvägar samt vägunderhåll. Det är mycket bättre än att öka inkomstskatten med 2 procent.
När kommissionen lägger sig i medlemsstaternas skatteordningar måste en allvarlig varning utfärdas. Ständiga försök inom det här känsliga området hotar allvarligt de alltmer euroskeptiska EU-medborgarnas förmåga att fortsätta att acceptera det stora europeiska projektet. Jag skulle vilja framhålla för kommissionsledamoten att han blandar sig i medlemsstaternas skatteangelägenheter på egen risk.
Sammanfattningsvis måste framtiden för vår inre marknad vara ett system för fordonsbeskattning som är klart koldioxidbaserat, men utan några centrala påbud. Den skatten skall ligga på en nivå som helt återspeglar varje medlemsstats krav – miljömässigt, ekonomiskt och materiellt. När det gäller personbilar och vägfordon kommer det inte att bli någon verklig inre marknad förrän vi alla börjar köra på samma sida av vägen, så att vi kan ha antingen vänster- eller högerstyrda fordon. Men det är en detalj som vi får prata om någon annan dag. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Det är politisk realism som har fått kommissionen att inleda samråd med rådet, Europaparlamentet och viktiga aktörer om personbilsbeskattning innan något lagförslag utarbetas om den här frågan.
Jag förstår att många parlamentsledamöter skulle ha velat se ett mer långtgående betänkande, framför allt när det gäller de åtgärder som skall vidtas mot en fragmentering av den inre marknaden.
Kommissionen kommer att lägga stor vikt vid slutsatserna i detta betänkande innan något initiativ vidtas inom det här området. Det faktum att ett antal olika synpunkter har framförts här i kväll ger en fingervisning om hur svårt det kommer att bli att nå ett enhälligt beslut i rådet om sådana politiska åtgärder.
När det gäller slutsatserna i betänkandet skulle kommissionen vilja uttrycka sin tacksamhet gentemot Europaparlamentet för det starka stödet i fråga om de politiska åtgärderna, som exempelvis att avskaffa registreringsskatter (punkt 16), att få till stånd förändringar för att införa ett miljöinriktat skattesystem (punkterna 12 och 13) samt att använda skattedifferentiering som ett verktyg för att främja personbilar med mindre koldioxidutsläpp än 120 g/km (punkt 7). Vidare är kommissionen i princip enig i fråga om ett stort antal punkter, som till exempel punkterna 1, 4, 6, 10, 11, 14, 17, 18, 19 och 21.
När det gäller punkterna 2, 3 och 15 delar inte kommissionen uppfattningen att de nuvarande hindren för fri rörlighet när det gäller personbilar på den inre marknaden endast beror på administrativa förfaranden och rutiner. Kommissionen anser att det i dessa punkter bör göras en tydlig hänvisning till skattehinder, och framför allt till den dubbelbeskattning som uppstår till följd av registreringsskatterna, vilket också görs i motiveringens motsvarande del.
När det gäller punkt 5, som behandlar den årliga fordonsskatten, delar inte kommissionen uppfattningen att denna skatt inte skulle påverka den inre marknaden. Varierande skatteunderlag och mycket olika vägtrafikskattenivåer kan utgöra ett incitament för medborgare att registrera sin bil i en annan medlemsstat än sitt vanliga bosättningsland. Detta innebär att den här skatten faktiskt påverkar den inre marknaden.
Vad gäller ändringsförslag 2 anser inte kommissionen att personbilarnas säkerhet bör vara ett av målen. Risken skulle vara att den potentiella effekten av skatteincitamenten vattnades ur. Det skulle vara mer effektivt att åtgärda problemet med trafikolyckor med andra instrument såsom hastighetskameror, böter, utbildning, separata cykelbanor och så vidare.
Jag följde med stort intresse den korta ordväxlingen mellan några brittiska parlamentsledamöter och kom att tänka på minister Dawn Primarolo, som ägnade fyra år åt att avskaffa skadliga skatteåtgärder. Om man verkligen är för obegränsad skattekonkurrens, varför skulle man då vilja undanröja så kallade skadliga skatteåtgärder? Nästa gång som de parlamentsledamöter som yttrat sig i frågan träffar minister Primarolo, skulle de kanske kunna dela med sig av sina åsikter och berätta för henne att hon slösat bort fyra år på att försöka avskaffa skattekonkurrens.
Med dessa ord skulle jag än en gång vilja tacka parlamentet och föredraganden för deras insatser och deras positiva betänkande. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.(1) 


Talmannen.
   – Det är med stor glädje som jag den här eftermiddagen välkomnar republiken Litauens president, Rolandas Paksas, hit till Europaparlamentet.
Det är ett passande sammanträffande att statschefen för ett anslutningsland är här för att tala för oss samma eftermiddag som Europeiska kommissionen redogör för de årliga lägesrapporterna gällande anslutningen till Europeiska unionen. I det hänseendet har Litauen gjort anmärkningsvärda framsteg. Landet var inte med i den första gruppen länder som påbörjade färden mot Europeiska unionen, men under den här eftermiddagen kommer vi att få höra hur omfattande och framgångsrik Litauens färd har varit under en mycket kort tidsperiod.
I Litauen var det också ett mycket starkt positivt stöd i folkomröstningen, vilket framgick av både det höga valdeltagandet och den mycket höga andelen väljare som röstade ja till ett europeiskt Litauen. Mot denna bakgrund är det ett stort nöje för mig att nu be president Paksas att tala till vårt parlament.
Paksas,
   (1). – Herr talman! Tack för ert varma mottagande och denna inbjudan att tala inför vad som är ursprunget för Europeiska unionens representativa demokrati. Jag är den första ledaren i Litauen som får möjlighet att tala inför Europaparlamentet. Bland parlamentsledamöterna här finns det många hängivna Litauenvänner som har stött mitt lands självständighet.
Nyligen högtidlighöll vi årsdagen av Europaparlamentets resolutioner som hindrade världen från att glömma Litauens och de baltiska staternas frihetskamp under det kalla kriget. Ert stöd inspirerade oss när vi tog våra första steg mot ett medlemskap i Europeiska unionen och jag tackar er för ert stöd. Jag skulle också vilja framföra mitt personliga tack till Patrick Cox, parlamentets talman, som bland annat också bidragit till att folkomröstningen om ett EU-medlemskap blev en sådan framgång.
Jag välkomnar observatörerna från anslutningsländerna här i Europaparlamentet. Även om ni företräder olika nationer och olika politiska partier, har ni på ett smidigt sätt lyckats integreras i gruppen av parlamentsledamöter. Jag hoppas att även våra stater kommer att kunna ansluta sig till gruppen av medlemsstater med samma framgång.
I kyrkan Saint Pierre-Le-Jeune i Strasbourg finns det en fresk som visar hur nationerna tågar mot kristendomen. Den visar en vandring mot korset och processionen av nationer leds av Germanien, som sedan följs av Gallien, Italien och Anglien. Den sista i raden av nationer är Litavia – eller rättare sagt storfurstendömet Litauen. För oss är denna skildring av 1400-talets Europa en viktig och symbolisk bild. Symboliskt sett innebär det att Litauen integrerades i Europeiska unionen för flera hundra år sedan.
I somras, i samband med firandet av vår stats 750-årsdag, avtäckte vi ett monument av Litauens första och enda kung, kung Mindaugas. Jag är stolt över hans förmåga att se in i framtiden och därför skulle jag vilja kalla honom Litauens första europé. Storfursten av Litauen, Gediminas, följde i Mindaugas fotspår och uppmanade hantverkare och yrkesmän från hela Europa att komma till Litauen.
Under Litauens historia har vi tvingats uppleva två ockupationer, varav den första varade längre än hela 1800-talet och den andra omfattade 50 år av det senaste århundradet. Efter andra världskriget gjorde frihetskämparna i Litauen motstånd mot ockupationsmakten i tolv långa år. Den här kampen, som krävde stora uppoffringar, bidrog till att frihetslängtan bevarades i folkets medvetande.
Under de avgörande ögonblicken i Litauens historia har vår nation haft nytta av sin förmåga att mobilisera sina krafter. I januari 1991 lyckades obeväpnade civilister försvara den nyvunna självständigheten mot en brutal attack från ockupationsstyrkorna.
Under våren 2003 visade sig 90 procent av väljarna i folkomröstningen stödja ett litauiskt medlemskap i Europeiska unionen. Vi går mot ett medlemskap i Europeiska unionen med en klar vision av Litauen som en aktiv och ansvarstagande medlem i den europeiska familjen. Vårt mål är att skapa en demokratisk stat, och detta ingår i strategin för landets utveckling, som har godkänts av parlamentet. Landets yttre och inre säkerhet liksom medborgarnas välfärd är hörnstenarna för vårt medlemskap i EU.
Under de senaste dagarna har jag lärt mig en smärtsam läxa, men det ger mig bara ännu mer energi att arbeta för framsteg och demokrati i Litauen. En framgångsrik integration i de euroatlantiska strukturerna får på intet sätt fördröjas.
Våra planer att ansluta oss till Schengenavtalet och EMU mellan 2005 och 2009 kan tyckas ambitiösa, men de är en viktig punkt på vår dagordning och de kommer att genomföras.
Detta nya skede i Litauens historia innebär enorma möjligheter att främja och genomföra våra nationella intressen. Jag är övertygad om att Litauen är redo att bli en effektiv och tillförlitlig partner till de andra medlemsstaterna. Vårt land har 2,5 miljoner invånare, en markyta som är dubbelt så stor som Belgien och de bästa vägarna i Östeuropa. Men vår största tillgång är Litauens folk, som tyvärr har upplevt alldeles för mycket lidande. Även om första världskriget var ett hårt slag mot Litauen, lyckades vi under mellankrigstiden, på två decennier, nå en ekonomisk utveckling i nivå med Danmark.
För närvarande är vi emellertid en förebild för hela regionen. Mängden finansiella investeringar ökar just nu i snabb takt. Den privata sektorn och det fria företagandet står för mer än 80 procent av BNP, som förra året ökade med 7 procent. Vi strävar efter att slutföra landreformen nästa år. Redan nu har vi ett antal stora jordbruk som arbetar produktivt. Vi är ett land med en avancerad teknologi i snabb utveckling. Under 2002 var tillväxten i IT-sektorn hela 30 procent.
Det stämmer dock inte att man lär sig av jämförelser och jag medger att när nu Litauen och de andra före detta kommuniststaterna går mot ett medlemskap i Europeiska unionen ställs de inför en stor klyfta i den ekonomiska utvecklingen mellan 'gamla' och 'nya' Europa. Denna klyfta har aldrig varit så stor vid tidigare utvidgningar och detta är inget som kan döljas genom deklarationer eller resolutioner. Denna klyfta återspeglas också i de övergångsperioder som anges i anslutningsavtalen. Vi ser detta som en realitet, men tänker också visa att vi klarar utmaningen.
Vårt främsta mål är att överbrygga klyftan i den ekonomiska utvecklingen mellan de gamla och de nya medlemsstaterna. Ju fortare de nya medlemsstaterna kommer i kapp de gamla, desto större blir EU:s konkurrenskraft och desto starkare blir EU. Att uppnå detta utan de nuvarande medlemsstaternas stöd skulle ta alltför lång tid och därför är det vår skyldighet att utnyttja det utlovade stödet på bästa sätt för vårt folk. Å andra sidan måste vi aktivt utnyttja fördelarna med den inre marknaden och de fyra friheterna. Med undantag för den fria rörligheten för arbetskraft har vi inga övergångsperioder när det gäller friheterna, och jag skulle vilja framföra mitt tack till de länder som om några få månader kommer att öppna sina arbetsmarknader för Litauens medborgare.
Den inre marknadens utveckling kommer inte att påverkas om vi misslyckas med att koppla samman nätverken för telekommunikationer, energi och transport. Investeringar i infrastruktur är här av särskilt stor betydelse. Vi har gjort vissa framsteg på det här området: vi har genomfört Via Baltica-projektet och det liksom energiförbindelsen mellan Polen och Litauen har förts upp på förteckningen över prioriterade projekt. Detta skulle bli en viktig del i Östersjöregionens ekonomiska utvecklingsstrategi.
Det är dags att fatta beslut om hur Östersjöregionen skall utvecklas och jag räknar med Europaparlamentets stöd i den här frågan. Det skulle vara ett stort misstag att se en skiljelinje mellan Europas kärna och Europas periferi – och jag talar då inte i geografiska termer, utan i fråga om ekonomisk och social utveckling.
Jag är övertygad om att de nya medlemsstaterna kommer att kunna bidra till genomförandet av Lissabonstrategin. Europeiska unionen är och förblir en mycket viktig faktor när det gäller att bygga upp Litauen som en välfärdsstat. Därför är det viktigt att i Europeiska unionen tillhandahålla åtgärder som överbrygger inte bara den ekonomiska klyftan, utan även klyftan när det gäller den sociala utvecklingen. Litauen stöder enkla och tydliga principer för utformningen av EU:s budget.
I diskussionerna om den nya budgetplanen kommer Litauen att försöka se till att landets intressen beaktas. Vi kommer att ansvara för en femtedel av Europeiska unionens nya yttre gränser och vi har också en granne som heter Kaliningradregionen. Samma sak gäller för särdragen i Litauens jordbruk. Jag är säker på att om vi utnyttjar möjligheterna till regionalt samarbete, kan Östersjöregionen ha en god chans att bli ett centrum för ett snabbt växande ekonomiskt område. Det nya grannskapsinitiativet kan också bidra betydligt till utvecklingen av den regionen. Litauen kommer att ansvara för en femtedel av Europeiska unionens yttre gräns. Som statschef kommer jag att göra mitt bästa för att se till att denna gräns är säker och för att garantera öppna kontroller.
Våra erfarenheter när det gäller förbindelserna med våra grannländer kommer att överföras till de gamla medlemsstaterna. Historien har lärt oss att utan goda grannar kan en union inte vara stark. Europeiska unionen måste inta en öppen attityd gentemot de länder som ligger öster om de nya gränserna. Det bör man göra i en sådan omfattning att dessa nya medlemmar är redo att anpassa sina lagstiftningsramar till dem som gäller i Europeiska unionen. Litauens största prestation under det senaste decenniet har varit att uppnå goda grannförbindelser i regionen.
Låt mig särskilt framhålla Rysslands betydelse som strategisk partner till Europeiska unionen. Kaliningradregionen intar en särställning i det här partnerskapet. Även om en hel del har sagts om den potentiella strategin för Kaliningradregionen har den ännu inte utarbetats. Jag föreslår att vi fokuserar på den sociala och ekonomiska utvecklingen i Kaliningradregionen, och vi är beredda att dela med oss av våra erfarenheter när det gäller förbindelserna med Kaliningrad och också hela den nordvästra delen av Ryssland. Vi får inte heller glömma Ukraina eller länderna i södra Kaukasus. De måste erbjudas en vision om förbindelser med Europeiska unionen. Jag har skrivit till talman Cox och andra EU-ledare om detta.
Det utkast till konstitutionellt fördrag som har föreslagits av Europeiska konventet ger en god demokratisk och institutionell balans som Litauen kan godta. Men det här dokumentet behöver fortfarande ändras och göras mer tydligt. Vi måste finna lösningar på känsliga och obesvarade frågor, men också inleda en diskussion om de frågor som inte togs upp av konventet. Den största utmaningen som regeringskonferensen står inför är att enas om den institutionella reformen av unionen. Misslyckas vi med det kommer ett EU med 25 medlemsstater inte att kunna vara en kraftfull ledare.
Europa handlar inte bara om röster i ministerrådet eller om att alla stater skall representeras av kommissionsledamöter med likvärdig status. Det handlar också om en kompromissvilja. Det är nödvändigt att finna en balans. Varje stat måste ha lika rättigheter och möjligheter i unionen. Att försöka finna kompromisser, vilket är ett kännetecken för Europeiska unionen, kommer att bli särskilt viktigt i en utvidgad union. Det är viktigt att vi bygger vår tillvaro på gemensamma värderingar, demokrati, respekt för den mänskliga värdigheten och öppenhet. Vi måste respektera varandras kultur och identitet. Allt detta kommer att bidra till att säkerställa långsiktiga framgångar för Europeiska unionen.
En hänvisning till de kristna rötterna i förordet till konstitutionen skulle ha en enande och symbolisk innebörd, eftersom det moderna Europa skapades med särskilda värderingar som grund.
Vid sidan av de institutionella frågorna står regeringskonferensen inför en viktig diskussion om frågor som rör gemensam utrikessäkerhet och försvar. Vi måste undvika en eventuell fördubbling av befintliga NATO-strukturer. Den politiska utvecklingen i världen har liksom Irakkrisen visat att när det gäller utrikespolitiken måste Europa kunna samordna sin verksamhet och tala med en röst. Det är särskilt viktigt att vi fortsätter att se styrkan och nödvändigheten i den transatlantiska förbindelsen. Den framtida säkerhetsstrategin i Europeiska unionen måste bygga på dessa principer.
När jag svor presidenteden för Litauen i februari 2003 sammanfattade jag de strategiska målen för den litauiska staten. Jag lovade det litauiska folket att vårt land inte bara söker skydd i Europa, utan också kommer att vara med om att avgöra Europas framtid. Jag sade också att även om Litauen ligger i Europa kommer vi att utvidga området med stabilitet och säkerhet. Detta är något jag kan skriva under på även i dag.
Slutligen skulle jag vilja erinra om några ord från Europeiska unionens fader Robert Schuman som kommer från hans bok . Han skrev: ”Europa söker efter sig själv, i förvissningen om att dess framtid vilar i dess egna händer. Aldrig någonsin igen kommer man att vara så nära att uppnå sitt mål. Europa bör inte låta denna ödesstund gå förlorad – det är dess enda chans att åstadkomma något.” Dessa ord sammanfattar inte bara de underliggande begreppen och tankegångarna bakom Europas enande, utan bidrar också till en förståelse av den europeiska andan.
Talmannen.
   – Jag skulle vilja tacka president Paksas för hans inlägg i dag, som stärker våra allt närmare förbindelser och band med de framtida EU-staterna.

