Förberedelser inför Europeiska rådets möte (Bryssel, 13 - 14 december 2007) (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är rådets och kommissionens uttalanden om förberedelser inför Europeiska rådets möte i Bryssel den 13-14 december 2007.
Manuel Lobo Antunes
rådets ordförande. - (PT) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vid sitt kommande möte kommer Europeiska rådet först och främst att med tillfredsställelse notera att Lissabonfördraget undertecknats, vilket ska ske i den portugisiska huvudstaden i morgon, och att stadgan om de grundläggande rättigheterna proklamerats, vilket kommer att äga rum om en liten stund här i dag. Man kommer också att uppmana till ett snabbt slutförande av ratificeringsprocessen för Lissabonfördraget, så att det kan träda i kraft den 1 januari 2009.
Lissabonfördraget kommer, som sagt, att ge EU stabila och varaktiga institutionella ramar, som kommer att göra det möjligt för unionen att helt och hållet koncentrera sig på de politiska utmaningar den har framför sig, inklusive globalisering och klimatförändring, såsom tydligt betonades vid stats- och regeringschefernas informella möte den 19 april. I detta sammanhang kommer Europeiska rådet att anta en förklaring om globalisering. Med förklaringen kommer man att klargöra att EU, med tanke på de globala utmaningar som vi står inför, har både en möjlighet och en skyldighet att handla. Unionens interna och externa politik måste utnyttjas i det syftet. Det handlar om att uppnå Lissabonstrategins målsättningar i fråga om tillväxt och sysselsättning, fullgöra de ambitiösa åtagandena i fråga om klimatförändring och energi som man enades om vid Europeiska rådets vårmöte 2007, komma fram till ett globalt gensvar på den senaste tidens turbulens på finansmarknaderna, främja frihandel och öppenhet, samarbeta med våra partnerländer för att genomföra kraftfulla och konsekventa utvecklingsstrategier, utveckla en övergripande europeisk migrationspolitik och utnyttja instrumenten och utveckla möjligheterna inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken på ett effektivt sätt, så att EU kan spela en större roll i uppbyggnaden av en säker värld.
Slutligen kommer EU att bidra till att se till att globaliseringen blir en källa till mögligheter i stället för ett hot och att den bidrar till den enskildes välstånd. Vid det kommande mötet i Europeiska rådet hoppas vi också kunna inrätta en reflexionsgrupp, som ska hjälpa EU att förutse och hantera utmaningar på ett effektivare sätt under de kommande tjugo till trettio åren. Europeiska rådet kommer att granska de framsteg som gjorts när det gäller frihet, säkerhet och rättvisa. Vi bör först och främst nämna avskaffandet av kontroller vid de nya medlemsstaternas inre gränser - en åtgärd som har en viktig innebörd och stor betydelse för våra medborgares dagliga liv. Genomförandet av migrationspolitiken kommer också att granskas, framför allt framstegen i genomförandet av den övergripande strategin för migration för Afrika och Medelhavsområdet, liksom den övergripande strategin för grannregionerna i öst och sydöst. I det sammanhanget kommer en rapport att läggas fram om anordnandet av det första ministermötet för Europa-Medelhavspartnerländerna om migration, som kommer att beaktas vid utarbetandet av den gemensamma strategin och handlingsplanen för det andra toppmötet mellan Afrika och EU, som det talades om här i går.
Andra aspekter som ska granskas när det gäller frihet, säkerhet och rättvisa kommer att innefatta arbetet för att bekämpa terrorism, framför allt med inriktning på radikalisering och rekrytering, och framstegen när det gäller det rättsliga samarbetet. När det gäller ekonomiska och sociala frågor och miljöfrågor kommer Europeiska rådet att se över det arbete som gjorts på de relevanta områdena för att förbereda nästa period av den förnyade Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning, som ska godkännas vid Europeiska rådets vårmöte 2008. Diskussionen vid stats- och regeringschefernas informella möte i oktober handlade om att stärka Lissabonstrategins externa dimension, och det bekräftades att den förnyade Lissabonstrategin fortfarande utgör den rätta ramen för att hantera de största utmaningar som ligger framför oss, särskilt globaliseringen. Det bekräftades också att EU gör framsteg och att de mål som satts upp fortfarande är relevanta, och under den nya perioden kommer fokus därför främst att ligga på att upprätthålla den stabilitet som krävs för att konsolidera framstegen och gå vidare med reformerna.
Europeiska rådet kommer att betona vikten av att stärka EU:s konkurrenskraft med de fördelar som den gemensamma marknaden ger tillsammans med en hållbar industripolitik och främjande av innovation och kunskap. Utveckling av den externa dimensionen och förbättrade förutsättningar för konsumenters och företags - särskilt små och medelstora företags - verksamhet kommer också att betonas. När det gäller sysselsättnings- och socialpolitiken kommer Europeiska rådet att stödja antagandet av de gemensamma principerna för flexicurity och framhålla den roll som arbetsmarknadens parter spelar i samband med utformning, genomförande och övervakning av den relevanta politiken. Europeiska rådet kommer också att rapportera om resultaten av Europeiska året för lika möjligheter för alla och uppmana medlemsstaterna att intensifiera sina insatser för att förhindra och bekämpa diskriminering. Jag måste också betona vikten av att gå vidare med den energipolitik för Europa som Europeiska rådet fastställde vid sitt vårmöte. De framsteg som nåtts i diskussionerna om det tredje inremarknadspaketet för gas och el och i debatten om den strategiska EU-planen för energiteknik kommer också att noteras.
Europeiska rådet kommer därefter att se över genomförandet av strategin för hållbar utveckling och förväntas enas om att målen och prioriteringarna inom ramen för de sju huvudutmaningar som ingår i den strategin kvarstår i sin helhet. Rådet kommer också att välkomna meddelandet från kommissionen om en integrerad havspolitik och uppmana kommissionen att lägga fram de initiativ och förslag som ingår i handlingsplanen. När det gäller yttre förbindelser förväntas Europeiska rådet, med utgångspunkt i ministrarnas överläggningar vid det senaste mötet i rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) i måndags, framför allt inrikta sig på processen för att fastställa Kosovos framtida status, i samband med en utvärdering av förhandlingsperioden. Eftersom Belgrad och Pristina, som ni vet, inte lyckats komma fram till någon överenskommelse, är förhoppningen att Europeiska rådet också kommer att diskutera vilken roll EU kan spela i den fortsatta processen och vilken strategi som i detta sammanhang ska väljas för att lösa frågan, stärka stabiliteten i regionen och bidra till att föra den närmare EU. Europeiska rådet kommer att betona vikten av de olika toppmöten som hållits det senaste halvåret, särskilt med Brasilien och Afrika. Toppmötet med Brasilien var, som ni vet, ett helt nytt och utmärkt initiativ, och vid toppmötet mellan EU och Afrika nåddes en del mycket hoppingivande resultat, som jag hade tillfälle att nämna här i kammaren i går. Slutligen kommer vi att uppmärksamma framstegen i förbindelserna med andra regioner, framför allt Medelhavsområdet, och i fråga om utvecklingssamarbete.
Europeiska rådets slutsatser speglar resultatet av det intensiva arbete som bedrivits det senaste halvåret och visar att det portugisiska ordförandeskapets huvudsakliga målsättningar har nåtts. EU kommer fortfarande att ha en mycket ambitiös agenda framför sig. Vi tror att unionen under kommande ordförandeskap kommer att fortsätta i riktning mot ett Europa med hög tillväxt, socialt välstånd och hållbar utveckling och stärka sin roll i globalt avseende och i förbindelserna med sina partner på både bilateral och multilateral nivå. Tack så mycket, herr talman.
(Applåder)
José Manuel Barroso
kommissionens ordförande. - (PT) Herr talman, mina damer och herrar! Vid Europeiska rådets senaste möte i Lissabon i oktober lyckades vi inte bara nå politisk enighet om ett nytt fördrag utan också inleda en debatt på stats- och regeringschefsnivå om EU:s intresse och det bästa sättet att främja det intresset i en globaliserad värld.
Lissabonfördraget kommer att undertecknas i morgon, och på fredag kommer Europeiska rådet att inleda sitt arbete med att försöka nå konkreta resultat för ett EU i medborgarnas tjänst i en globaliserad värld. Jag menar att det är viktigt att betona kopplingen mellan dessa två omständigheter. EU håller på att lösa sina institutionella problem men det beror främst på att man tar hänsyn till sina medborgares intressen och även på att man strävar efter att sprida sina intressen och värden på global nivå. Det handlar i slutändan om två olika sätt att nå samma mål.
Undertecknandet av Lissabonfördraget är inte bara en formalitet. Det är ett tecken på 27 staters enighet om ett fördrag och markerar deras godtagande av ett gemensamt engagemang för Europa. Det är definitivt en mycket mäktig symbol för den långa väg vi gått sedan dödläget 2005.
Rådsordförandens, Europaparlamentets talmans och kommissionsordförandens proklamation av stadgan om de grundläggande rättigheterna, som kommer att äga rum här i kammaren om några timmar, är på samma sätt ett positivt bevis för EU:s avsikt att behålla medborgarnas rättigheter som ett centralt inslag i sin verksamhet.
På fredag kommer Europeiska rådet att ge oss ytterligare ett tillfälle att visa ett EU som vill komma fram till var det står när det gäller globaliseringen. Detta ställningstagande hänger delvis samman med Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning. I själva verket är det vi konsoliderar i dag helt enkelt Lissabonstrategins externa dimension - i grund och botten tanken att EU:s gensvar på globaliseringen måste vara proaktivt och tillitsfullt, inte negativt och passivt. Så sent som i går antog kommissionen ett viktigt paket av meddelanden och beslut inför den nya perioden för strategin under 2008-2010.
(EN) Herr talman! Lissabonstrategin fungerar: den skapar tillväxt och arbetstillfällen. Vi har nu de bästa siffrorna sedan 1980-talet när det gäller nya arbetstillfällen. Lissabonstrategin bidrar till att placera EU och de europeiska medborgarna i en position som kan leda till framgång i globaliseringens tidevarv. Lissabonstrategin har givit EU en gemensam, pragmatisk ekonomisk agenda med full respekt för nationella skillnader.
Att bara låta sig nöja med det skulle dock vara förödande för EU:s möjligheter att forma globaliseringen. Det återstår mycket mer att göra: det har inte gjorts lika stora framsteg på alla politiska områden och en del medlemsstater går mycket snabbare fram än andra.
Gårdagens paket svarar mot behovet av att EU agerar och bemöter den växande osäkerheten i den globala ekonomin, och mot behovet av att prioritera upp den sociala dimensionen, utbildning och färdigheter, men också informations- och kommunikationsteknik, flexicurity, behovet av en gemensam energipolitik och att bekämpa klimatförändringar.
I den förklaring om globalisering som Europeiska rådet snart ska anta erkänns Lissabonstrategins roll till fullo. Det bör framgå av förklaringen att unionen har all anledning att känna tillförsikt inför sin framtid. Dagens EU visar att bevarandet av europeiska politiska, ekonomiska och sociala värden och försvaret av europeiska intressen är fullt förenligt med en aktiv globaliseringsstrategi.
I dag ligger vi väl till för att fortsätta med de inre reformerna, utöka vår förmåga att konkurrera på global nivå och samtidigt bibehålla våra värden - ekonomisk och social sammanhållning och solidaritet. I dag ligger vi väl till för att tillhandahålla den globala vision som världen behöver för en multilateral ordning, ett system med kollektiv säkerhet, öppen och rättvis handel och hållbar utveckling med respekt för den miljömässiga balansen på vår planet. I dag ligger vi väl till för att främja europeiska intressen i partnerskap och förbindelser med våra allierade och världens andra stormakter.
För två veckor sedan var jag i Kina och Indien vid toppmötena mellan Europeiska unionen och dessa två framväxande makter, tillsammans med ordföranden för Europeiska rådet. Det var fascinerande att se hur snabb den ekonomiska utvecklingen är i den delen av världen. Vi måste bevaka det som händer i Asien noggrant. Visst är det så att den ekonomiska utvecklingen har bidragit till att rädda miljontals människor från fattigdom. Jag tvivlar inte på att deras framgångar kommer att få direkta konsekvenser för framtida generationer européer.
Den avgörande frågan är vad vi ska göra för att klara en så strukturell omvandling. Vi får inte göra oss några illusioner: globaliseringen innebär också djupgående förändringar av maktbalansen i världen. Sanningen är att när människor här i Europa talade om globalisering för inte så många år sedan så tänkte de främst på ett ökat västerländskt inflytande, eller ibland på amerikanisering. När vi talar om globalisering i Europa i dag tänker många främst på de framväxande ekonomiska makterna i Asien.
Så världen förändras, och jag anser att detta också gör att det blir mer uppenbart att vi måste anpassa vårt gemensamma europeiska projekt till de nya utmaningarna. Därför finns det i dag förutsättningar att acceptera den förklaring om globalisering som Europeiska unionens ledare kommer att anta i veckan. Det är mer uppenbart än någonsin att inte ens de största europeiska makterna kan klara globaliseringens utmaningar ensamma. Det står mer klart än någonsin att vi behöver ett starkt EU.
Jag anser att de asiatiska makternas uppsving å den ena sidan och medvetenheten om den utmaning som klimatförändringarna innebär å den andra i själva verket är två mycket viktiga drivkrafter för Europeiska unionen, eftersom de visar oss att det finns en utmaning som kallas globalisering och att det också finns ett tillfälle att ta till vara.
Därför tror jag att veckans möte med Europeiska rådet kommer att bli mycket betydelsefullt. För några år sedan skulle det ha varit omöjligt för de europeiska ledarna att anta den förklaring om globalisering som de nu kommer att ställa sig bakom. Nu står det alldeles klart att Europeiska unionens mål inte bara är interna: Europeiska unionens mål är också globala. Vi måste främja våra intressen och värden i den nya globala ordning som växer fram. Därför tror jag att vi kan fatta mycket viktiga beslut den här veckan. Det bör vi göra med full tilltro till vår förmåga, framför allt tilltro till de europeiska samhällenas förmåga att växa med uppgiften.
I synnerhet får vi inte glömma att vi har imponerande mänskliga färdigheter, en fantastisk tradition av kunskap och avgörande kunskap samt anpassningsförmåga i Europa. Vi har sofistikerade kunskaper om vetenskap och teknik. Än viktigare är att vi har fria samhällen organiserade enligt rättsstatsprincipen, vilket ger oss en stor fördel i en värld som förändras - och förändras snabbt.
Detta är den europeiska livsstilen. Att bevara och förbättra den är den bästa investering vi kan göra. Med den rätta politiska agendan kan vi se globaliseringen i ögonen med självförtroende. Globaliseringen innebär särskilda utmaningar. En av dessa är massmigration, som i viss utsträckning är ett nytt fenomen i Europa - åtminstone i den omfattning som vi har sett den senaste tiden.
I förra veckan antog kommissionen ett meddelande om migration, som kommer att diskuteras vid Europeiska rådets möte. I det understryker man att frågan måste betraktas från ett övergripande perspektiv. Den är naturligtvis central för våra gränskontroller och vår säkerhet, men den har också enorma ekonomiska och sociala effekter, och måste stå i centrum för våra förbindelser med partner i hela världen. Migrationen är en fråga som medborgarna oroar och intresserar sig för. Den kan inte tacklas av en enskild medlemsstat. Som jag har sagt åtskilliga gånger, också här i kammaren, är det helt absurt att ha 27 olika invandringspolitiska program i ett EU med 27 medlemsstater där vi har fri rörlighet för människor. Vi måste ha en gemensam strategi i fråga om invandring, och vi måste inse att de problem som en del av våra medlemsstater har också bör betraktas som europeiska problem.
(Applåder)
Vi behöver en integrerad politik, en politik som europeiska medborgare, invandrare och internationella partner anser vara vettig. Syftet med det dokument som vi har lagt fram för rådet är att få igång en debatt, främst i Europeiska rådet men också i det europeiska samhället, däribland förstås i Europaparlamentet, och lansera en process som leder till en heltäckande politik. Genom att ta upp en fråga som är central för de europeiska medborgarna, bara en dag efter undertecknandet av Lissabonfördraget, fortsätter unionen på sin linje, en linje som bygger på konkreta resultat för EU och konkreta resultat för våra medborgare. Det här är rätta vägen att gå, och jag tror att veckans europeiska toppmöte kan föra oss ett steg längre i vår önskan och vilja att forma globaliseringen och forma den i enlighet med våra värden.
(Applåder)
Joseph Daul
för PPE-DE-gruppen. - (FR) Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Europeiska rådets möte i Lissabon markerar en återgång till ett EU av landvinningar och mervärde. För EU:s folk innebär detta rådsmöte ett samtycke till utökad fri rörlighet och närmare integration. Många institutionella problem har lösts och två års förseningar och osäkerhet närmar sig slutet.
I morgon i Lissabon kommer 27 underskrifter på ändringsfördraget att utgöra en bekräftelse av vårt gemensamma öde i ett europeiskt 2000-tal, med utgångspunkt i våra gemensamma värden, vårt välstånd, vår säkerhet och vår solidaritet. Vi planerar att tillämpa vårt nya arbetssätt från och med januari 2009. Det är viktigt eftersom Lissabonfördragets bestämmelser kommer att påverka nästa val till Europaparlamentet och därmed tillsättningen av kommissionens ordförande.
Stadgan om de grundläggande rättigheterna är den viktigaste nyheten i Lissabonfördraget, eftersom den ger ett tydligt svar på två grundläggande frågor: Vilka är vi och hur ser vår gemensamma strävan ut? Stadgan innehåller våra gemensamma värden och speglar samtidigt ett samförstånd om vår enhet i mångfalden. Om vi försummar något av dessa inslag kommer vi att möta motstånd och motvilja från våra medborgare. Jag hoppas att EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna - både dess anda och dess bokstav - kommer att tillämpas över en så stor del av Europa som möjligt, för denna stadga stadfäster verkligen vars och ens tillhörighet till EU och vår förbindelse med en europeisk gemenskap av delade värden.
Ändringsfördraget bidrar dessutom till att utöka demokratins räckvidd genom att Europaparlamentet ges ökad makt, ett rättvisare omröstningssystem införs i rådet, de nationella parlamenten får en viktigare roll som garanter för subsidiaritet och EU förs närmare vanligt folk, som nu får rätt att ta initiativ till lagstiftning.
Europaparlamentet kommer att få fler skyldigheter och större ansvar gentemot EU-medborgarna. Vår församling måste därför bli mer disciplinerad och höja sin profil. Min grupp är beredd att bidra, både i samband med lagstiftningsprocessen och när det gäller att komma med nya idéer. Jag stöder också förslaget om att inrätta en reflexionsgrupp. Den kommer att spela en avgörande roll när vi lägger ut kursen för de kommande 20 eller 30 åren. Om vi vill bygga ett EU grundat på välstånd och säkerhet, och på värden och en gemensam solidaritetskänsla, måste vi ha förmågan att reflektera över den europeiska sociala modellens framtid.
När fördraget väl ratificerats kommer vi att kunna koncentrera oss på de politikområden där folk vill att EU ska göra mer. Frågor som klimatförändring, energi, invandring och säkerhet måste hanteras på EU-nivå.
Det andra beslut som förväntas i Lissabon har mer än symbolisk betydelse. Det gäller utvidgningen av Schengenregelverket till de medlemsstater som anslöt sig till unionen 2004. Fri rörlighet är en känslig fråga, särskilt för människor som burit ockupationens ok och berövats sin frihet. Om vi ska leva i en gemenskap med gemensamma värden kan vi inte göra åtskillnad mellan människor som rör sig inom EU. Med det sagt kräver likabehandling även likhet inför lagen. Om dessa principer går förlorade kommer vi aldrig att uppnå social sammanhållning, och de människor vi företräder kommer att vända EU ryggen.
Jag välkomnar också det utökade polissamarbetet och rättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna. I ett öppet Europa erbjuder det ett effektivt sätt att bekämpa de gissel som utgörs av människohandel och olaglig invandring. I och med Europeiska rådets möte på torsdag tar vi ytterligare ett steg mot ett öppnare, mer demokratiskt EU som har förmåga att handla. Och kom även ihåg att ett EU som garanterar enhet i mångfald bidrar inte bara till stabilitet inom de egna gränserna utan även till fred i hela världen.
Martin Schulz
för PSE-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionens ordförande talade med rätta om en av de centrala utmaningarna just nu, nämligen frågan om hur vi bör organisera inrikespolitiken i EU på grundval av det fördrag som ska undertecknas i morgon och på grundval av EU:s nya rättsliga strukturer. Han nämnde problemet med massinvandring till EU som ett exempel på hur ett internt europeiskt område kan organiseras - och då menar jag ett rättsligt område som har yttre men inte längre några inre gränser. Det gör vi på mellanstatlig nivå.
Låt oss inte göra oss några illusioner - tillämpningskonventionen till Schengenavtalet utgör inte EU-lagstiftning; den ingår inte i gemenskapsrätten utan är ett mellanstatligt instrument. Det visar i sig självt att vi fortfarande har ett strukturfel, för mellanstatliga instrument är i första hand ett slags lagstiftning som fokuserar på nationell suveränitet snarare än på inrättande av effektiva europeiska ramar. Det är en grundläggande skillnad. Faktum är att lagstiftning som bygger på nationell suveränitet möjliggör alla tänkbara utslag av nationell partikularism och alla tänkbara enskilda reservationer för att blockera EU-processen. Med tanke på de utmaningar vi står inför på migrationspolitikens område har vi inte råd med detta.
I det avseendet har ordförande José Manuel Barroso helt rätt, för det är fel att vissa - t.ex. i Sydeuropa - utsätts för ett intensivt migrationstryck, medan de som geografiskt sett befinner sig i andra delar av EU tar sin hand från problemet. Så kan det inte fortsätta i det oändliga. Det steg vi nu tar i och med att vi börjar om med integrationsprocessen på grundval av ett nytt fördrag är därför ett första steg som måste följas av fler. Med det menar jag närmare integration på andra områden, även de som tillhör den gemensamma inrikespolitiken, den gemensamma säkerhetspolitiken och den gemensamma politiken i rättsliga frågor.
Det leder mig in på min andra punkt, som är av särskild betydelse för oss just nu. I dag kommer vi formellt att underteckna stadgan om de grundläggande rättigheterna. Strålande! Ett utsökt bord, fantastiska stolar, en behaglig atmosfär, som alltid.
(Inpass av Daniel Cohn-Bendit: Och fantastiska parlamentsledamöter!)
Ja, underbara parlamentsledamöter också. Fast en del ledamöter är trevligare än andra, herr Cohn-Bendit.
(Skratt)
Inramningen blir fantastisk, som vanligt. Ändå påminner allt detta mig om en nära vän som har gift sig flera gånger i livet och också ansökt om skilsmässa flera gånger. Och varje gång jag gått på hans bröllop och varit på väg hem efter det högtidliga firandet och den storslagna tillställningen har jag sagt till honom: ”Du gav oss en underbar dag, som vanligt.” Det är lite så jag känner mig i dag. Jag var i Rom - tillsammans med er, herr Pöttering, och ett antal andra ledamöter som är här i dag. Vi upplevde det där i Rom. Det var som ett bröllop - festligt, god mat, en underbar ceremoni, vacker musik,
(Inpass av Daniel Cohn-Bendit: Vacker stad!)
en vacker stad, en härlig atmosfär, ingen Cohn-Bendit där, bara helt fantastiskt!
(Skratt)
Sedan åkte vi hem och genomgick skilsmässan. Och i dag ska vi åka till nästa bröllop, den här gången i Lissabon: härlig atmosfär, underbar stad, ingen Cohn-Bendit - allt precis som det ska vara. Jag hoppas bara att vi inte får se en ny skilsmässoansökan på Irland. Kort sagt har vi ingen orsak att fira förrän fördraget verkligen ratificerats i alla 27 länder.
Att ratificera fördraget är förnuftigt. De EU-skeptiker som ville stjälpa konstitutionen för att de trodde att de kunde stoppa integrationsprocessen på det sättet har sannerligen fått sig en läxa genom det här fördraget. Det är sant att Lissabonfördraget inte uppfyller alla våra önskningar, men det är bättre än att förstöra EU genom att ständigt motsätta sig integration.
(Applåder)
Och de som avvisade förslaget till konstitutionsfördrag för att de ansåg att det saknade socialpolitik och behövde ett starkare socialt inslag kommer inte att finna det i detta nya fördrag, men proklamationen av stadgan om de mänskliga rättigheterna och dess införlivande med fördraget har gjort det möjligt att förverkliga ett antal grundläggande sociala rättigheter.
Extremister på båda sidorna hade säkert skäl att avvisa förslaget till konstitution. Jag sympatiserar mer med dem som avvisade det av sociala skäl än med EU-skeptikerna, som avvisar fördraget av princip för att de inte vill ha den här unionen.
En sak är dock helt klar: det här fördraget kan bara vara en språngbräda. Det är ett steg framåt, men det leder inte tillräckligt långt. Ändå är det ett steg som måste tas nu. Jag hoppas att det här äktenskapet blir livslångt och att skilsmässoadvokaterna stannar hemma, för ingen av de kommande utmaningarna - min ärade kollega Hannes Swoboda kommer snart att tala om Kosovo - kommer att vara överkomliga om vi inte ger EU fasta institutionella grunder.
(Applåder)
Andrew Duff
för ALDE-gruppen. - (EN) Herr talman! Martin Schulz har alldeles rätt i att den här veckan går i firandets tecken, med den högtidliga lanseringen av stadgan som skyddar våra medborgare mot missbruk av den stora makt som finns i unionen, och undertecknandet av Lissbonfördraget som ökar vår handlingsförmåga och förbättrar vår demokratis kvalitet dramatiskt. Det gläder mig att premiärminister Gordon Brown äntligen har bestämt sig för att dyka upp, även om han tyvärr kommer sent. Tyvärr är det vanligen så det brittiska deltagandet i EU fungerar. Se till att Gordon Brown skriver under med bläckpenna och inte med blyerts!
(Skratt)
Europeiska rådet är vår första chans att beslutsamt ta ett steg framåt efter denna inåtskådande period av eftertanke och börja bedriva seriös politik. Överst på listan står Kosovo, och här ska unionen övervaka ett lands självständighet utan godkännande av FN:s säkerhetsråd. Det är viktigt för Kosovos och vår framtid att de som är rädda för att ett så djärvt steg ska skapa ett prejudikat väljer den kloka vägen, nämligen konstruktiv röstnedläggning, och inte försöker blockera kosovanernas självbestämmande.
Europeiska rådet bör också börja fatta vissa orubbliga beslut om storleken på och utformningen av ESFP-styrkan i Kosovo som ett tecken på sina avsikter. Vi bör dessutom också upprepa vår vägran att underteckna ett stabiliserings- och associeringsavtal med Serbien till dess att landet har överlämnat sina krigsförbrytare till Internationella brottmålsdomstolen. Det är i det här sammanhanget som den expertgrupp Nicolas Sarkozy tagit initiativ till skulle kunna komma till användning på allvar för att bygga upp alternativa scenarier för Balkans framtid, men den får inte inverka på våra nuvarande åtaganden.
(Applåder)
Brian Crowley
för UEN-gruppen. - (GA) Herr talman! EU:s ledare samlas i Bryssel för ett möte i Europeiska rådet dagen efter undertecknandet av det nya ändringsfördraget. Irland är ett av de länder där man kommer att folkomrösta om fördragets bestämmelser. Om kampanjen till stöd för fördraget bedrivs på ett tydligt professionellt sätt tror jag att folkomröstningen kommer att bli en stor framgång.
(EN) Och när det gäller det som Martin Schulz sa om risken för ett nej från EU:s sida ankommer det på mig, som ledamot från Irland, att säga några sanningens ord i den här debattrundan om Lissabons framtid.
För det första vill jag gratulera alla som har hjälpt till att få fram den slutliga överenskommelsen om Lissabonfördraget. Men det är bara det skriftliga dokumentet, och vi frågar oss - och ofta frågar vi oss det här i parlamentet - vad är det som Europa vill ha? Vad vill Europas människor och medborgare veta mer om?
Ja, de europeiska medborgarna vill ha mer Europa. Men för dem innebär inte mer Europa detsamma som många av oss i den här salen kanske tror. Det betyder inte nya regelverk, nya lagar - nya restriktioner, som de skulle se det som. Det betyder ett smartare Europa, ett Europa som svarar mot deras vardagliga behov. Det är därför som Lissabonstrategin - att bevara och förbättra Lissabonstrategin - är så viktig när det gäller vad som kommer att hända vid rådets möte i Lissabon.
För det andra innebär hela migrationsfrågan, som många ledamöter har tagit upp, att resurserna utsätts för en enorm press, inte bara ekonomiskt i form av ländernas kostnader, särskilt länderna i södra Medelhavsområdet som tvingas lägga ut enorma belopp för att komma till rätta med det här problemet, utan också en press på den sociala sammanhållningen med dessa länder. Den skapar enorma problem och frestar på den goda viljan och de insatser som görs.
För det tredje, och det allra viktigaste, hela frågan om vilken slags utveckling av en europeisk vision som vi vill se i hela världen och som nu spelas ut på konferensen om klimatförändringar på Bali, som kommer att spelas ut vid andra konferenser i New York de närmaste månaderna och som - viktigast av allt - vi måste berätta för våra medborgare om och informera dem ordentligt om.
Slutligen vill jag, eftersom vi ska ha en folkomröstning i Irland, säga till ordförande José Manuel Barroso och vice ordförande Margot Wallström: inga skatter, inga skatter, inga skatter. Fördragen ger er inte några befogenheter att lägga fram skatteförslag. Det bör kommissionen avhålla sig ifrån.
Daniel Cohn-Bendit
för Verts/ALE-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Vi har en härlig sammankomst här. Rådsordföranden och rådet har arbetat hårt, och den sammanfattning vi fått höra här var fantastisk. Exakt vad som sammanfattades uppfattade jag aldrig, men rubrikerna var definitivt de rätta.
Kommissionens högste chef framhöll för oss att kommissionen antagit globaliseringens utmaningar. Han sa ”globalisering” 87 gånger och ”utmaningar” 82 gånger, så det måste stämma.
Och så bröllopet som Martin så gärna ville beskriva. Det är verkligen en intressant tillställning, för brudgummen gifter sig med samma brud för andra gången. Det är ovanligt, till och med på de bröllop du går på, Martin. Det är bara det att bruden är lite äldre nu, lite mer gammaldags och inte lika sexig som hon var i Rom. Men det här bröllopet är nödvändigt. I dag är vi alla bjudna. Eftersom jag är här i dag men inte var med förra gången kommer det att gå bra. Det gör hela skillnaden.
Innan jag går in på två viktiga problem vill jag nämna den brittiske premiärministerns surrealistiska uppvisning i Lissabon. Han hade att upptäckt att ett underutskott i ett utskott i ett underutskott sammanträdde i underhuset, så han kunde inte närvara vid undertecknandet av det som han inte ville underteckna men ändå tänkte underteckna och senare, vid middagen, till sist undertecknade. Det var surrealistiskt, men det är dagens Storbritannien. Det är ert problem, inte mitt!
Men nu vill jag ta upp två allvarliga frågor. Den första är Kosovo. Det finns ett gammalt judiskt skämt som går ut på att man, om man har två alternativ, alltid ska välja det tredje. Vi har två alternativ. Om vi inte erkänner Kosovos självständighet kommer vi att ställas inför en konflikt. Om vi erkänner den kommer vi att ställas inför en konflikt. Båda alternativen leder till konflikt, antingen med Kosovo eller med Serbien. Vi i EU måste nu beslutsamt visa att vi kan agera, inte bara att vi kan prata. Vi måste utarbeta en Agenda 2020 för att stödja rättsstatsprincipen i den regionen, och den agendan måste utvecklas tillsammans med Kosovo, Serbien och Bosnien och Hercegovina.
Vi måste stärka rättsstatsprincipen i hela regionen. Vi måste få till stånd en miljö- och klimatpakt. Vi måste utforma en regional utvecklingsplan, med inslag som balkanska vägnät, och ge regionen utsikter till en snabbare konvergens med EU för att åstadkomma en samtidig integration av alla dessa länder med EU. Vårt enda sätt att förebygga konflikter är att se till att de här länderna inte bara erbjuds det europeiska bindemedlet utan att de också bidrar till att utveckla det. Sedan får vi se om de 27 inte bara kan äkta sina brudar utan även inkludera besvärliga barn i familjen, så att freden äntligen kan få fäste i regionen. Nu talar jag faktiskt om bröllopsnatten.
Den andra punkten är lika kritisk; den gäller Iran. Rådet måste fatta ett beslut även i den frågan. I det här fallet kan vi säga att hotet om en iransk atombomb tycks ha sjunkit undan, för att tro den amerikanska underrättelsetjänsten. Vi är alla som små barn, vi tror alltid vad vi vill tro. Om folk säger något som inte passar oss säger vi att de ljuger. Om de säger något som passar oss säger vi att de har rätt. Jag vet inte vem som har rätt, men det skulle passa mig om de hade rätt den här gången.
I Iran är det dock inte bara en eventuell atombomb som är problemet. Vi har också problemet med friheten, eller närmare bestämt undertryckandet av friheten. De senaste åren har vi sett en enorm ökning av förtrycket mot Irans folk. Jag menar att EU har ett arbete att uträtta även där. Det handlar inte bara om att avvärja kärnvapenhotet. Det handlar också om friheten för Irans folk och om hur vi hjälper civilsamhället att uppnå denna frihet.
Det finns regeringschefer som tycker att de är klyftiga för att de ger kloka råd och gör stora och förståndiga saker för EU. Men de som menar att de kan sälja kärnreaktorer till alla delar av världen, oavsett om det är till Libyen - en terrordiktatur - eller till Tunisien, Algeriet eller Marocko, bara för att senare upptäcka att alla dessa nationer vill ha en atombomb, är hycklare. I gårdagens New York Times stod det något som vi alla har sagt de senaste 30 åren, nämligen att alla som använder kärnkraft för civila ändamål i slutändan även kommer att använda den även för militära ändamål om det inte finns något alternativ. Och vi säljer kärnreaktorer till alla afrikanska, amerikanska och andra länder och tror att vi är klyftiga. Vi begår en dumhet när vi gör det. Det måste sägas.
(Applåder)
Francis Wurtz
för GUE/NGL-gruppen. - (FR) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Europeiska rådets kommande möte kommer att hållas i samband med undertecknandet av ett nytt fördrag och omedelbart efter ett synnerligen viktigt toppmöte mellan EU och Afrika, och dessutom - det får vi inte glömma - under första etappen av genomförandet av Annapolisprocessen.
När det gäller fördraget anser jag att EU allvarligt missuppfattar situationen om man tror att överenskommelsen vid toppmötet innebar slutet på den förtroendekris som lett till att hela delar av våra samhällen undantagits från de aktuella målen för EU:s ekonomiska politik och socialpolitik. Det problemet kvarstår. Det vore bättre om vi erkände det och försökte lösa det.
En liknande avstämning verkar nödvändig när det gäller våra förbindelser med Afrika. Ordföranden för Afrikanska unionens kommission, Alpha Konaré, har uppmanat EU att upphöra med sin förmyndarmentalitet. Han har framhållit att ”Afrika inte kan fortsätta att vara jaktmarker eller bli ett nytt territorium att erövra”. Han har kritiserat - och här citerar jag igen - ”logiken i avtalen om ekonomiskt partnerskap med sina dramatiska kostnader för det afrikanska folket”.
Det är betecknande att sju latinamerikanska länder, nästan på dagen för toppmötet, inrättade Bank of the South, som ett sätt att frigöra sig från IMF och minska orättvisorna i sin region. EU måste dra lärdom av det och ta hänsyn till detta allmänna och tilltagande krav på ett rättvisare, värdigare partnerskap, även i samband med behandlingen av invandrare.
Till sist, Mellanöstern, som uppenbarligen inte finns med på rådets agenda. Hur kunde EU i Annapolis godta att helt ställas vid sidan av den struktur som ansvarar för genomförandet av färdplanen? Har man för avsikt att stå bredvid och passivt titta på när avtalet överträds, som skedde i förra veckan när det gällde bosättningarna i östra Jerusalem? Vilka är generellt sett våra verkliga ambitioner för EU:s del, och vilka resurser är vi beredda att satsa på att förverkliga dem? Det är en prioriterad fråga för Europeiska rådets nästa möte.
Jens-Peter Bonde
för IND/DEM-gruppen. - (EN) Herr talman! I morgon kl. 11.30 kommer premiärministrarna att underteckna ett slutligt fördrag som ingen av dem har läst. De skriver under en hop ändringsförslag som de inte ens kan förstå. Igår vägrade det danska parlamentet att hålla en folkomröstning om ett fördrag som ledamöterna inte har läst. De bröt mot den danska grundlagen och kan komma att dras inför domstol så att vi får en folkomröstning.
Några av dem kanske har läst hela förslaget, men det tvivlar jag på. Den slutliga versionen är fortfarande omöjlig att läsa av ett enkelt skäl: den har inte konsoliderats. Regeringskonferensen har beslutat att läsliga versioner inte kommer att tryckas förrän alla 27 medlemsstaterna har ratificerat fördraget. Den cyniska moralen är: läs inte, skriv bara under. Alla förhandlingar i regeringskonferensen och juristlingvistgruppen har hållits fullständigt hemliga för många ledamöter av parlamentet. Numreringssystemet har ändrats tre gånger för att göra jämförelser tekniskt omöjliga före undertecknandet. Det finns inte ens en jämförande tabell med den version som publicerades i oktober.
Först bortser de från två folkomröstningar som tillbakavisade konstitutionen. Sedan förhandlar de i hemlighet och behåller innehållet med ett nytt namn. Jag erbjuder fortfarande en flaska gott vin till den som kan ge mig ett enda exempel på en lag som kan antas enligt konstitutionen och inte enligt Lissabonfördraget. Också den mest erfarna rättsliga experten i det danska utrikesministeriet har tillstått att det inte finns någon sådan lag.
Vid en expertutfrågning i det danska parlamentet bad jag tre gånger om exempel på områden i de nationella lagarna som Lissabonfördraget med sina horisontella klausuler och grundläggande principer inte omfattar. Jag fick inte ett enda korrekt exempel. Lissabonfördraget kommer att lösa upp dagens EU och skapa en ny stat med gemensamt medborgarskap, som är en juridisk person och har alla nationalstaternas verktyg. De flesta lagarna kommer att antas av statstjänstemän i hemlighet. Det demokratiska underskottet kommer att öka. Min grupp föreslår att undertecknandet ställs in tills ni har läst den slutliga texten.
(Applåder)
Jim Allister
(EN) Herr talman! I dag igen talar många med stora ord om europeiska demokratiska värden. I dag kommer vi att få en pretentiös bekräftelse av en tro på mänskliga rättigheter, men samtidigt förbereder sig EU:s elit för att fira sitt hittills mest arroganta påhitt när den gör sig redo att underteckna den ompaketerade konstitutionen utan att ägna en enda tanke åt människorna och vad de vill eller tycker.
Folkomröstningarna 2005 visade att EU saknar verklighetskontakt, men lärdomen var inte att överge det som människor inte ville ha utan att kringgå motståndarna genom att bestämma sig för att inte tillfråga dem den här gången. Därav skandalen att nationella befogenheter kommer att skalas bort på hela kontinenten, överstatliga strukturer kommer att skapas, ett nytt EU-medborgarskap kommer att skapas, EU kommer att bli en juridisk person och bara en handfull medborgare kommer någonsin att tillfrågas.
Varför? Eftersom ledarna i de flesta staterna, däribland min egen, är rädda för folkets dom och kompletterar sin arrogans med feghet. Så en dag då det talas mycket om mänskliga rättigheter säger jag: ge Europas folk den grundläggande politiska och mänskliga rättigheten att säga ja eller nej till den här konstitutionen, rätten att säga ja eller nej i en folkomröstning.
(Applåder)
Carlos Coelho
(PT) Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Det portugisiska ordförandeskapet går mot sitt slut och det kan tillgodoräkna sig ett antal anmärkningsvärda framgångar. Jag tillhör inte dem som fäster otillbörlig vikt vid de diplomatiska initiativen i samband med toppmötena med bl.a. Brasilien och Afrika - endast tiden kan utvisa om de resulterar i konkreta åtgärder eller bara var stora evenemang som uppmärksammades stort i medierna.
Jag vill dock framhålla de strukturåtgärder som vidtagits till förmån för EU under dessa sex månader. Jag tänker främst på tre: slutet på den institutionella krisen i och med antagandet av Lissabonfördraget, som kommer att undertecknas i morgon; proklamationen av EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna, som kommer att bli bindande; den historiska utvidgningen av Schengenområdet med integrationen av nio nya medlemsstater och nästan 4 miljoner kvadratkilometer; uppnåendet av strategisk livskraft och det viktiga Galileoprogrammet, som somliga hellre skulle vara utan så att allt det där lämnades till Förenta staterna, Ryssland och Kina.
Jag vill också framhålla det värdefulla lagstiftningsarbetet tillsammans med Europaparlamentet och de utmärkta förbindelserna med kommissionen och dess ordförande José Manuel Barroso. Det interinstitutionella samarbetet har fungerat bra och gett goda resultat. Herr rådsordförande! Jag önskar er all framgång vid rådsmötet den 14 december. Vi förväntar oss fler viktiga beslut, både på det utrikespolitiska området - särskilt med avseende på Kosovo - och när det gäller EU:s hantering av globaliseringens utmaningar.
Jag vill särskilt gratulera det portugisiska ordförandeskapet till att man fört upp frågan om EU:s invandringspolitik på rådets agenda, och ordförande Barroso kommer att kunna framhålla Europeiska kommissionens lägliga initiativ i det sammanhanget. Det finns problem och utmaningar som uppenbart ligger bortom enskilda medlemsstaters räckvidd, och det kräver en gemensam hållning, något som är särskilt tydligt i ett område utan inre gränser, vilket redan konstaterats.
Låt mig avsluta med en nationell reflexion. Portugal har alltid gjort sitt bästa för att tjäna det gemensamma intresset när man innehaft rådsordförandeskapet. Så var det 1992 med premiärminister Cavaco Silva och João de Deus Pinheiro, som då var utrikesminister och nu är ledamot av Europaparlamentet. Så var det 2000 med premiärminister António Guterres, och så är det i dag under det tredje portugisiska ordförandeskapet för Europeiska rådet.
Herr statssekreterare! Låt mig rikta uppmärksamheten på ert personliga engagemang, minister Luís Amados och premiärminister José Sócrates engagemang och engagemanget hos alla dem som här, i Bryssel och i Lissabon, aktivt arbetat för att se till att ordförandeskapet blev en framgång. Jag vill uppmärksamma den ständiga representationens arbete, nämna ambassadör Mendonças e Mouras skicklighet och uttrycka min tacksamhet för det effektiva sambandet med Europaparlamentet, som ombesörjts av dr Alexandre Leitão.
Hannes Swoboda
(DE) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Höjdpunkten i det portugisiska ordförandeskapet är att Lissabonfördraget nu är färdigt att undertecknas, och många av Europaparlamentets ledamöter har definitivt också bidragit till detta.
En av Lissabonfördragets funktioner är att stärka EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik och skapa en institutionell grund för den. Men ett fördrag kan bara ge de rätta förutsättningarna; det krävs också vilja och beslutsamhet för att driva en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
När det gäller Kosovo stämmer det, som en del talare har sagt, att det just i detta skede, när fördraget ska undertecknas, kommer att bli ett test av medlemsstaternas föresats att föra en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Vad vi än beslutar med avseende på Kosovo kommer det att ge upphov till problem i den regionen.
Det finns inget tredje alternativ, som Daniel Cohn-Bendit föreslog, för ett tredje alternativ, nämligen att satsa en massa pengar och initiativkraft på den regionen, har redan drivits ett tag. Det enda alternativ som finns är självständighet för Kosovo, vilket sedan kommer att leda till ett antal svårigheter i regionen. Eller så kan vi besluta oss för att inte erkänna ett självständigt Kosovo, vilket också skulle leda till ett antal svårigheter i regionen.
Enligt min mening står det klart att vi måste följa principen att varje åtgärd som vidtas under de kommande veckorna och månaderna måste komma från regionen själv och vidtas tillsammans med EU. Det kan dock inte ske om inte EU intar en gemensam ståndpunkt i den här frågan.
Med utgångspunkt i min egen erfarenhet - och jag har arbetat i den här regionen i tio år för Europaparlamentets räkning - ser jag bara en tänkbar möjlighet, och det är att inom en omedelbar framtid gå mot en begränsad, inskränkt och övervakad självständighet. Jag är dock övertygad om att det vore fullständigt intolerabelt och oacceptabelt om Kosovo ensidigt förklarade sig självständigt och vi bara fann oss i det. Många politiker från Kosovo säger också att denna process kan drivas gemensamt. Jag såg det med egna ögon i samband med valet där nyligen. Processen kan förverkligas om EU väljer en gemensam hållning.
Under det här ordförandeskapets sista dagar vill jag också be rådet att se till att det finns en gemensam europeisk linje, att det gemensamma ansvaret för regionen utövas av alla parter och att alla åtgärder som vidtas under de närmaste veckorna och månaderna åtföljs av en EU-närvaro i Kosovo. Det är det främsta kravet. Den avgörande faktorn kommer inte att vara erkännandet av Kosovos självständighet utan en handlingskraftig säkerhetspolitisk närvaro från EU:s sida i Kosovo. Det portugisiska rådsordförandeskapet måste bidra till att åstadkomma detta.
(Applåder)
Sophia in 't Veld
(NL) Herr talman! Det nya fördraget ska nu undertecknas efter flera års dödläge, men parterna i fördraget måste också äntligen agera som ägarna, EU:s verkliga ledare. Det är hög tid att de slutar upp med att bara stoltsera med allt de åstadkommit på den nationella scenen och börjar att aktivt värva röster för detta fördrag och verka för dess ratificering, så att det kan träda i kraft den 1 januari 2009.
Den största förändringen gäller polissamarbetet och det rättsliga samarbetet. Vi måste snarast klargöra hur vi tänker hantera de relevanta frågorna 2008, under övergångsperioden. Hur ställer sig rådet till kommissionsledamot Franco Frattinis förslag om att tillämpa de nya förfarandena nu, i avvaktan på de nya reglerna?
I dag sker också den formella proklamationen av stadgan om de grundläggande rättigheterna. Och det är skamligt att medlemsstaterna har försvagat stadgan genom att lyfta ut den ur fördraget och särskilt genom att godkänna två undantag. De måste nu i praktiken visa att de verkligen menar allvar när det gäller grundläggande rättigheter, i stället för att bara ägna sig åt tomma ord i frågan.
EU blir till sist lite mer demokratiskt och något effektivare. Men en mogen demokrati måste inte bara vara livskraftig utan måste också granska maktutövningen och vara ansvarsfull. Det är dags för demokrati, dags att visa ansvar - även i kampen mot terrorismen - så kan vi få be om en förklaring från rådet om den roll som EU spelat i samband med CIA:s olagliga verksamhet.
Mirosław Mariusz Piotrowski
(PL) Herr talman! Historien brukar upprepa sig. För tre år sedan undertecknades fördraget om upprättande av en konstitution för Europa. Ledarna för EU:s medlemsstater var oerhört nöjda och säkra på att dokumentet skulle träda i kraft. Men två länder uttryckte ett bestämt motstånd i folkomröstningar.
Nu ska regeringscheferna underteckna en i stort sett identisk text och räknar med att kunna undvika folkomröstningar den här gången. Det är uppenbart att de underskattar detta demokratins grundläggande instrument. Den tid som officiellt kallades en period av eftertanke slösades bort. I stället för att ägnas åt samråd, social dialog och diskussion anslogs den åt att utforma verktyg för manipulation.
Det måste betonas att det så kallade ändringsfördraget är ett dokument med mycket hög rang, eftersom det i själva verket leder till inskränkningar i medlemsstaternas suveränitet. Det innebär att många av de privilegier som hittills varit förbehålla nationalstater överförs till EU-institutioner som inte omfattas av någon verklig demokratisk kontroll. Om Europas nationer fick säga sin mening är jag övertygad om att det fördrag som ska undertecknas i morgon skulle möta samma öde som sin företrädare.
Mikel Irujo Amezaga
(ES) Herr talman! För några månader sedan ringde jag till ombudsmannen i mitt land och medan jag väntade spelade de Let it be, vilket inte gav anledning till någon särskild optimism i fråga om det klagomål som var under behandling hos myndigheten, vilket också visade sig riktigt.
Det här är en vanlig känsla för dem av oss som fortfarande inte kan se att EU gör något för att inkludera regionfrågan eller frågan om statslösa nationer i sin institutionella struktur och sin politik. Varje gång ökar tyvärr antalet människor som tror att den dagen aldrig kommer att komma, och faktum är att vi inte får särskilt många alternativ.
När det gäller Kosovo hör vi talas om problemen här men jag har inte hört någon ställa den fråga som är avgörande för mig: Vad vill kosovarerna?
Vad Lissabonstrategin beträffar anser vi att det finns för mycket självbelåtenhet och att den i hög grad beror på att indikatorerna för utvärdering av strategin främst grundas på BNP-tillväxt. När får vi indikatorer på sociala och miljömässiga framsteg, så att vi kan utvärdera Lissabonstrategins resultat på ett meningsfullt sätt?
Ilda Figueiredo
(PT) Vi bevittnar ännu en repetition av de grundläggande lärosatserna för den nyliberala politik som drivits under det portugisiska ordförandeskapet. Morgondagens undertecknande av Lissabonfördraget, som innehåller de väsentliga delarna av den så kallade ”konstitutionen för Europa”, är definitivt en allvarligare fråga - det är ett uttryck för ett kvalitativt framsteg i den nyliberala integration som i allt högre grad förvärrar sociala problem och orättvisor.
I stället för lösningar som utformas för att förbättra arbetsförhållandena förlitar man sig på flexicurity för att göra arbetet ännu mer osäkert. I stället för lösningar som utformas för att förbättra levnadsförhållandena och ta itu med det fattigdomsproblem som drabbar mer än 80 miljoner människor lägger man fram en ännu mer nyliberal version av Lissabonstrategin, utformad för att fullfölja liberaliseringen och privatiseringen av de offentliga tjänsterna. Arbetarna och folket kommer därför, t.ex. med evenemang som det som hölls den 18 oktober och demonstrationen i Lissabon, att fortsätta kampen mot detta fördrag och denna politik och kampanjen för bindande folkomröstningar om fördraget efter ordentligt arrangerade, pluralistiska debatter.
Frank Vanhecke
(NL) Herr talman! När Venezuela gick till folkomröstning nyligen och med mycket liten majoritet avvisade Hugo Chávez planer på en radikal förändring av konstitutionen, böjde sig landets så kallade diktator för folkets vilja, som ledare bör göra i ett mer eller mindre fritt land. Jag anser att vi i EU har mycket att lära av hans exempel.
Nu serveras vi på nytt en ”konstitution för Europa”, som i två medlemsstater på demokratisk väg avvisats av en bred majoritet av väljarkåren. Den är i stort sett oförändrad, frånsett några kosmetiska ändringar. Det finns inte utrymme för mer verklig debatt och definitivt inte för någon folkomröstning i länder som sannolikt skulle vara kritiska till den eller rösta nej. Konstitutionen för Europa - förlåt, ändringsfördraget - ska undertecknas i Lissabon med pompa och ståt, och sedan kommer texten alldeles för snabbt att drivas genom de parlament som stöder den. EU är en skendemokrati.
Och eurokraternas sätt att behandla folkets röst blev återigen uppenbart alldeles nyligen i kommissionsledamot Olli Rehns uttalande om möjligheten till ett turkiskt medlemskap. Han förklarade öppet att nationella överenskommelser eller specifika vallöften inte får stå i vägen för Turkiets anslutning. De europeiska byråkraterna bryr sig inte ett dugg om vallöftena till väljarna om Turkiets anslutning. I Venezuela råder fortfarande demokrati i nuläget, men tyvärr är det mycket sämre med den saken i Europa.
Giles Chichester
(EN) Herr talman! Det finns en del viktiga punkter på dagordningen för det kommande mötet med Europeiska rådet. Jag ser fram emot information om hur EU:s konkurrenskraft ska förbättras, om framsteg på vägen mot EU:s ambitiösa mål för att komma till rätta med klimatförändringarna och EU:s åtagande att arbeta tillsammans med utvecklingsländerna för att mildra fattigdomen. Men den här veckan kommer det ändå oundvikligen att vara undertecknandet av reformfördraget i Lissabon som står i fokus.
Som vi brittiska konservativa hela tiden har sagt fanns det egentligen inget behov av detta omfattande fördrag, och så sent som nu i veckan publicerade en av Europas ledande akademiska experter en rapport om effekterna av EU:s utvidgning. Hon säger tydligt det som vi har hävdat länge, nämligen att EU har fungerat alldeles utmärkt utan det här reformfördraget. Hon säger, och jag citerar: ”Utvecklingen sedan maj 2004 visar att EU:s institutionella processer och förfaranden har klarat konsekvenserna av utvidgningen väldigt väl”.
Detta är viktigt med tanke på allt som vi har fått höra - att EU inte skulle klara utvidgningen utan att ett institutionellt kaos eller till och med dödläge skulle uppstå. Allt detta förstärker vår inställning att det här fördraget bara handlar om politiska symbolhandlingar och inte om någon objektiv bedömning av vad EU behöver.
Förutom att vi har ifrågasatt motivet för det här fördraget har vi också varit mycket kritiska till den process som förde oss till det här läget. Det är otroligt att hävda att det här fördraget inte i själva verket är precis samma europeiska konstitution som så eftertryckligt tillbakavisades när den blev föremål för omröstning i Frankrike och Nederländerna. Den brittiske premiärministern är den ende av våra ledare som framhärdar med att befästa den här myten att fördraget och konstitutionen skiljer sig åt. Det brittiska folket tror honom inte och en stor majoritet har upprepade gånger framfört åsikten att det behövs en folkomröstning. Gordon Brown har ignorerat deras önskemål och detta har verkligen underminerat hans regering och Europeiska unionen i största allmänhet.
Robert Goebbels
(FR) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! År 1981 ägde 1 procent av Europas befolkning 8 procent av dess sammanlagda tillgångar. Tjugofem år senare har den rikaste procenten 17 procent av den sammanlagda inkomsten i EU. Samtidigt är det en sjättedel av européerna - sammanlagt 74 miljoner människor - som lever under fattigdomsgränsen som den definieras i de enskilda medlemsstaterna.
Utan de sociala överföringarna skulle omkring 185 miljoner européer - nästan 4 procent av befolkningen - hamna i fattigdom. En aktiv socialpolitik är därför nödvändig: en politik för att omfördela välståndet. Men EU:s insats på det sociala området är riktigt klen. Den vision som kommissionen just skisserat, om ett mer socialt inriktat EU på 2000-talet, är begreppsmässigt felfri, men inga som helst lagstiftningsinitiativ har i själva verket tagits.
Kommissionsordförande José Manuel Barroso har just berättat att Lissabonstrategin ger resultat. Han har rätt. Men samtidigt hotas den ekonomiska uppgången i EU av en särskilt förrädisk form av globalisering, nämligen finansmarknader utan gränser. Den så kallade subprimelånekrisen hade sitt ursprung i frenetisk köpgalenskap i Förenta staterna. Den globala finansindustrin satsade på ”specialföretag” som finansierades med osunda hypotekslån, och gräddan av bank-, försäkrings- och pensionssektorn bjöd oss på ännu en penningbegärets triumf över förnuftet.
Finanssektorn själv riskerar naturligtvis ingenting: den är för stor för att gå under. Nationella centralbanker och skattebetalare kommer att se till att de gyllene fallskärmshopparna landar säkert, och det kommer inte att bli billigt. Den ekonomiska aktiviteten i Europa har redan avmattats. En konjunkturnedgång hotar i Förenta staterna. Dollarn sjunker och priserna på råvaror, även baslivsmedel, skjuter i höjden. Kreditkrisen drabbar redan små och medelstora företag och potentiella husköpare.
När det gäller förslaget till slutsatser från rådets möte i Lissabon ser jag inga utsikter till att Europa ska repa sig, och det tycker jag är oerhört beklagligt.
Marco Cappato
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill till att börja med tala om den synbarligen lilla seger som den franske presidenten Nicolas Sarkozy vunnit genom att ordet ”anslutning” tagits bort från de pågående förhandlingarna med Turkiet.
Det förändrar givetvis ingenting - förhandlingarna kommer att fortsätta. Men sedan kommer Sarkozy, som att döma av sitt anförande här i kammaren för närvarande är den starkaste och mest politiska av de europeiska statscheferna, hit för att tala med oss om EU:s gränser och Medelhavsunionen, och folk säger rätt nedlåtande ”han vet inte vad han talar om, vadå för Medelhavsunion, han vet inte vad han ger sig in på”.
Enligt min mening är det väldigt tydligt vad han ger sig in på - det gäller EU:s gränser. Medelhavsunionen är strategin för nationernas Europa. I praktiken skulle en Medelhavsunion, om det bara handlade om förbindelser mellan nationer, mycket väl kunna vara ett förnuftigt sätt att lösa problem med anknytning till ekonomi, handel och miljö. Men det är inte förnuftigt, och vi måste finna ett alternativ om vi vill ha något annat - om vi vill ha ett Europa med lagar och individuella rättigheter, ett medborgarnas i stället för ett staternas Europa.
Det är det alternativet som statscheferna, kommissionen och EU måste ta till för att motverka Sarkozys franska strategi för ett nationernas Europa. Vi måste bestämma oss för om vi vill att stadgan om de grundläggande rättigheterna någon gång i framtiden ska bli stadgan om de turkiska medborgarnas rättigheter, stadgan om de marockanska medborgarnas rättigheter, stadgan om de israeliska och palestinska medborgarnas rättigheter. Vi måste bestämma om vi vill ge vårt Europa en sådan framtid eller inte, för annars kommer nationernas och staternas Europa att segra.
Avslutningsvis är det en del som bär t-tröjor med texten ”folkomröstning om Europa” - ja till en europeisk folkomröstning, nej till nationella folkomröstningar, för det är vid folkomröstningar som all populism, extremism, nationalism och kommunism i vårt Europa visar sig.
Mario Borghezio
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Lyckligtvis finns det fortfarande patrioter i Europa, och vi kommer givetvis att kräva en nationell folkomröstning. Vi kommer att fortsätta att kräva folkomröstningar, för vi tror på ett folkens Europa, inte ett storfinansens Europa som stöder och finansierar hela denna teknokratiska politik, hela sättet att leda EU-institutionernas kaos.
Det är just den bild som framkommer i och med ert fördrags nya utformning - bekräftelsen av en institution som domineras av en teknokratisk byråkrati som endast är ansvarig inför sig själv och endast ger näring åt sig själv. Var någonstans i denna nya version finns det någonting som exempelvis speglar den starka uppmaningen att försvara den europeiska sociala modell som folkomröstningarna gett uttryck för? Vilket svar har ni gett?
I gränsfrågan får vi inte heller något svar utan det allmänna svamlet om utvidgning fortsätter, utan att man tar upp det geopolitiska problemet med Europas gränser, som för oss är den centrala frågan. En konstruktion som EU, som har sina historiska rötter i det heliga romerska rikets allmänna rätt, kan inte byggas med eurons värde i förhållande till dollarns som andlig utgångspunkt. Det finns andra referenspunkter, framför allt - enligt vår mening - Europas kristna rötter.
Ni kommer inte att lösa de kritiska problem som EU står inför genom era juridiska svepskäl eller genom att låta er vägledas av EG-domstolens domar. Stater kan inte styras på det sättet, och det kan inte heller Europas framtid, Europas historia. Länge leve folkens Europa, de kristna rötternas Europa!
Miguel Portas
(PT) I morgon kommer premiärministrarna och statscheferna att underteckna Lissabonfördraget i Lissabon. Därefter kommer de att uppmana till ratificering. Skillnaden ligger inte i texten, som är en kopia av den konstitution som förkastats av Frankrike och Nederländerna. Skillnaden ligger i metoden. Nu ber de om en snabb ratificering utan folkomröstningar. För några dagar sedan gav José Luis Rodríguez Zapatero här i kammaren uttryck för sin önskan om att medborgarna i de olika medlemsstaterna samma dag skulle få uttala sig om det fördrag som kommer att avgöra vår gemensamma framtid.
Vid fredagens toppmöte kommer regeringarna att få tillfälle att skingra den misstanke som finns mot var och en av dem - misstanken om att de vill att det nya fördraget ska godkänna bakom ryggen på folket. Låt oss hoppas att de tar till sig Zapateros förslag och fastställer en dag. I dag är Lissabonfördraget egentligen inte ert fördrag. Det kommer aldrig att bli européernas fördrag eftersom dess livskraft är beroende av att inga folkomröstningar hålls. Låt oss hoppas att de har modet att tillgodose kravet på demokrati, för Europa är självt beroende av demokrati!
Jana Bobošíková
(CS) Mina damer och herrar! Vi talar ofta om hur EU kan föras närmare medborgarna och göras mer demokratiskt, men vi gör ingenting åt saken. I morgon kommer stats- och regeringscheferna att underteckna ändringsfördraget, och de har redan i förväg tillkännagett att de inte vill ha några folkomröstningar. Det är sorgligt att Europaparlamentet mestadels har välkomnat detta. Det är ett uttryck för den allra största arrogans och bristande respekt för medborgarnas vilja. Jag får intrycket att politikerna antingen är för lata för att förklara det nya fördraget eller - ännu värre - att de är rädda för medborgarna. Politikerna vill inte tvingas förklara hur det nya fördraget kommer att förändra medlemsstaternas del i EU:s beslutsfattande. De vill inte tvingas förklara för medborgarna att de inte kommer att ha sin ”egen” kommissionsledamot. De vill inte tvingas försvara det faktum att frågor som invandring, energi och transport inte kommer att hanteras i de enskilda medlemsstaterna utan i Bryssel. Om vi inte säkrar medborgarnas stöd för reglerna om EU:s nya struktur, om vi inte tydliggör både integrationens fördelar och frågorna om förlorad nationell suveränitet, som blir en uppenbar följd av fördraget på en del områden, kommer gapet mellan den politiska eliten och medborgarna att växa sig allt större. Jag anser därför att folkomröstningar är ett nödvändigt inslag i processen för ratificering av fördraget.
Jacek Saryusz-Wolski
(EN) Herr talman! Lissabonfördraget kommer att få en betydande inverkan på Europeiska unionens utrikespolitik i framtiden.
Våra diskussioner i parlamentets utskott för utrikesfrågor gör att jag kan uttala mig mycket positivt om det nya fördraget, av en rad skäl. En enda ram ökar konsekvensen i EU:s externa agerande oerhört: det nya fördraget är ett stort steg framåt i jämförelse med befintliga arrangemang. Det ger grannskapspolitiken en uttrycklig rättslig grund, gör unionen som helhet till en juridisk person och tvingar medlemsstaterna att samråda med varandra och visa ömsesidig solidaritet.
På den institutionella sidan görs stora förbättringar genom de ökade befogenheterna för unionens höge representant för utrikes- och säkerhetspolitik, som sitter på två stolar genom att också vara vice ordförande för Europeiska kommissionen, och genom inrättande av en europeisk avdelning för yttre åtgärder.
Det viktigaste är att det nya fördraget ger parlamentet större budgetbefogenheter över EU:s utrikespolitiska utgifter och gör Europaparlamentet jämställt med rådet.
Dessutom skapas en ny rättslig grund för instrument eller politiska åtgärder som har med den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken att göra, till exempel sanktionerna mot icke-statliga organ, rymdpolitiken och energisäkerheten, kampen mot klimatförändringar, förebyggandet av internationell terrorism och skyddet för personuppgifter.
De största förbättringarna gäller faktiskt den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, eftersom Lissabonfördraget i synnerhet innehåller bestämmelser om ett permanent strukturerat försvarssamarbete mellan de medlemsstater som har militär kapacitet.
Vi anser dock att det nya fördraget också har vissa brister: Europaparlamentet bör rådfrågas om utnämningen av den nye höge representanten och kommissionens vice ordförande, inte bara när det gäller den första person som tillträder den 1 januari 2009 utan också vid senare provisoriska utnämnanden och självfallet när hela kommissionen utses, däribland dess vice ordförande med ansvar för utrikesfrågor.
Låt mig också framhålla att den nye, nyvalde höge representanten och vice ordföranden på ett ändamålsenligt sätt måste samråda med parlamentet på förhand om de främsta aspekterna av de grundläggande besluten om GUSP och ESFP.
För att summera: Lissabonfördraget är en milstolpe i Europeiska unionens institutionella utveckling på det utrikespolitiska området och som ordförande för utskottet för utrikesfrågor välkomnar jag undertecknandet varmt.
Genowefa Grabowska
(PL) Herr talman! Tre år efter andra världskrigets slut proklamerade FN den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, som fortfarande är standardtexten på detta område. Nästan 60 år senare kodifierade EU mänskliga rättigheter i sin stadga om de grundläggande rättigheterna, ett dokument som tillgodoser behoven och förväntningarna hos européer på tröskeln till 2000-talet.
Varför är det då två stater - Polen och Storbritannien, som är så angelägna om kodifieringen av mänskliga rättigheter på internationell nivå - som motsätter sig stadgan? Varför vill de inte ge den till sina egna medborgare? Min besvikelse som polack är desto större eftersom både Polen och Storbritannien tidigare godtagit stadgan. Deras premiärministrar och utrikesministrar undertecknade den i Rom den 29 oktober 2004 som den andra delen av konstitutionsfördraget. Deras underskrifter innebar inte bara ett åtagande gentemot deras europeiska partner utan utgjorde dessutom en signal till medborgarna i deras egna länder och ett löfte om att de skulle följa stadgan.
Innehållet i stadgan har inte ändrats sedan 2004. Vad som har förändrats är Polens och Storbritanniens hållning. Vad jag undrar är varför Tony Blairs och Marek Belkas efterträdare motsätter sig stadgan och förvägrar sina medborgare dess fördelar. Jag skulle också vilja be Europarådets ordförande att fråga de sittande premiärministrarna i Polen och Storbritannien varför de inte godtar sina företrädares underskrifter. På det utrikespolitiska området är kontinuitetsprincipen grundläggande, och vi medborgare - jag talar om polackerna - behöver de rättigheter som stadgan ger.
Alexander Lambsdorff
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Mycket har sagts här om fördragets innehåll. Vi tyska liberaler har alltid fäst mycket stor vikt vid vissa centrala punkter. För det första måste den institutionella kompromissen upprätthållas. För de andra ville vi ha en EU-utrikesminister inte som en prydnad utan som en verklig talesman för EU. Vi håller helt med om vad Jacek Saryusz-Wolski sa alldeles nyss om institutionella förbättringar. Men vi anser fortfarande att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken under överskådlig framtid kommer att fortsätta att vara helt beroende av medlemsstaternas politiska vilja, och det är synd. Den tredje punkt som vi fäster särskild vikt vid är ett orubbligt skydd för de grundläggande rättigheterna, och vi ser därför med stor förväntan fram emot proklamationen av stadgan.
På det hela taget måste det sägas att Lissabonfördraget är en framgång för det tysk-portugisiska samarbetet, för vilket båda ordförandeskapen förtjänar gratulationer.
Avsaknaden av framsteg när det gäller att föra beslutsprocesserna närmare folket är dock ett verkligt streck i räkningen. Rådets beslut att inte lägga fram någon konsoliderad text är vad vi skulle kalla Realsatire i Tyskland, dvs. en verklig situation som är mer absurd än något en satiriker skulle kunna hitta på. Men verkligheten kommer snart att hinna i fatt detta beslut. Jag är övertygad om att allmänheten och parlamenten kommer att få egna kopior av den konsoliderade texten och kan läsa in sig på vad fördraget i själva verket går ut på.
Vi måste nu gå in i en fas där EU återgår från institutionellt navelskådande till antagande av ett globalt perspektiv. Vi måste frigöra oss från vårt internationella ekonomiska ansvar. Det allmänna tillståndet i världsekonomin väcker farhågor för långsammare tillväxt och förlust av arbetstillfällen i Europa. I många medlemsstater, däribland min egen, märker jag en återgång till självbelåtenhet och en försvagad reformvilja. Det måste förändras.
Min andra synpunkt är att vi måste spela vår roll i den internationella politiken på ett ansvarsfullt sätt. Folk vill att EU ska ha en stark roll globalt sett. Det är vårt ansvar.
Bogdan Pęk
(PL) Herr talman! EU är inte bara en överenskommelse mellan eliter. Det utgörs inte bara av EU-institutionerna. EU handlar framför allt om tillit.
I går förklarade dock partiledaren för det tyska nationaldemokratiska partiet Udo Voigt i Tysklands offentliga tv-kanal att Polen omedelbart måste återlämna Silesien till tyskarna - att Polen omedelbart skulle återlämna Pomeranien, Gdańsk, Wrocław och andra städer till tyskarna. Samtidigt ifrågasatte han siffrorna över antalet offer för förintelsen.
Jag frågar mig i dag, när Europas anda rör sig över vattenytan och ovanför parlamentet, varför Martin Schulz har förlorat sin revolutionära känslighet. Varför sa inte den tyska regeringen högt och tydligt sin mening? Det var sådant här som ledde till tredje riket.
Vi kräver en skarp tillrättavisning och ett förbud mot fascistpartiet i fråga, som håller på med något som kan vålla Europa oerhörd skada: det förstör förtroendet mellan europeiska nationer som verkar för det allmänna bästa. Tyskland bör som ledande europeisk stat vara särskilt uppmärksamt på detta slags verksamhet och omedelbart vidta åtgärder för Europeiska gemenskapernas bästa.
Alain Lamassoure
(FR) Herr talman! Även jag vill instämma i gratulationerna till det portugisiska ordförandeskapet. Undertecknandet av Lissabonfördraget och toppmötet mellan EU och Afrika kommer att framstå som milstolpar i EU:s historia. Men vi får inte låta dessa oerhörda framgångar skuggas av kommande händelser, och i det avseendet måste jag nämna två farhågor.
Den första gäller ratificeringen av det kommande fördraget. Det faktum att konstitutionsfördraget nu övergetts och ersatts med ett vanligt fördrag betyder att det nu inte finns något hinder i någon av medlemsstaterna - utom Irland - för ratificering genom omröstning i parlamentet. Det är ett viktigt inslag i den politiska överenskommelse som ingicks vid Europeiska rådets möten i juni och oktober. Om någon regering har ändrat sig sedan dess bör den åtminstone, av lojalitet mot sina partner, informera dem innan fördraget undertecknas och inte efteråt. Herr rådsordförande! Jag är övertygad om att det portugisiska ordförandeskapet kommer att se till att denna grundläggande lojalitet respekteras i detta sammanhang.
Min andra farhåga gäller något som flera av mina kolleger redan har nämnt, nämligen situationen på västra Balkan. Vi har nu i åtta års tid vetat att Kosovo för eller senare måste bli självständigt. Ändå är vi i dag, trots de stora insatser som gjorts av Javier Solana och kommissionen, lika förvirrade inför denna situation som vi var för åtta år sedan.
Vi har vid flera tillfällen sagt att det är meningen att västra Balkan ska bli en del av EU, och vi påstår oss inleda en gemensam utrikespolitik. Ändå har flera EU-ordförandeskap efter varandra bara lämnat den heta potatisen vidare till nästa. Saker och ting har förändrats sedan 1991. Det har gått 16 år och 300 000 personer har dött, och det är nu dags för EU-länderna att visa att de dragit lärdom av detta dystra förflutna. Balkans framtid kommer inte att avgöras i Washington eller Moskva, eller ens i New York; den kommer att avgöras här i Europa, bland de folk som direkt berörs och deras europeiska grannar, vänner och partner.
Gunnar Hökmark
(EN) Herr talman! Jag ska börja med att tala om Kosovo. På Balkan och i Kaukasien har vi en konflikt mellan europeiska värden och nationalistiska tendenser, mellan europeisk integration och rörelser och idéer som stöds av Ryssland. Om vi i framtiden blickar tillbaka är jag säker på att vi aldrig kommer att ångra det vi i dag kan göra för att stödja europeisk integration med alla de olika medel vi förfogar över, men vi kan mycket väl komma att ångra det vi inte gör. Jag tycker att det är viktigt att diskutera detta vid Europeiska rådets möte i slutet av veckan.
För det andra vill jag tala om globaliseringen. Jag tycker att det är viktigt att komma ihåg att det är globaliseringen som har gjort EU till en ledande världsekonomi och att globalisering är nödvändig om vi ska bli världens ledande kunskapsekonomi, för vi kommer aldrig att bli världsledande om vi bara är bäst i Europa. Vi kan aldrig nå resultat med protektionistiska åtgärder. På lång sikt underminerar protektionism möjligheterna till arbetstillfällen och välstånd, men ger oss inte möjlighet att bli en världsledande ekonomi eller att försvara europeiska värden.
Detta leder till slutsatsen att det är viktigt att Europeiska rådet understryker alla de insatser som behövs i fråga om lagstiftning om energi och telekommunikationer, den inre marknaden, handel och konkurrens. Konkurrens är inte en kamp mellan olika personligheter eller identiteter. Den är en möjlighet för alla att delta och föra Europa framåt. Det är den vägen vi bör välja och det är på så sätt vi kan använda fördraget på absolut bästa sätt för att klara den globala utmaningen. Vi har fått den möjligheten den här veckan och bör utnyttja den.
Enrique Barón Crespo
(ES) Herr talman, herr rådsordförande, fru vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag tycker det är lämpligt att vi inleder med att offentligt erkänna det portugisiska ordförandeskapets arbete vid en tidpunkt som är mycket betydelsefull för Europaparlamentet, vilket illustreras av den dekorativa framsidan på talmannens podium med den högtidliga förklaringen om stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Som Europaparlamentets företrädare vid regeringskonferensen vill jag tala om att det portugisiska ordförandeskapet fick ett utkast där stadgan om de grundläggande rättigheterna bara var förklaring nr 11. Det bör också påpekas - vilket rådets ordförande personligen talade om för mig i början - att det var praktiskt taget omöjligt att ändra på detta, och jag menar att vi under arbetet i regeringskonferensen tillsammans lyckades se till att stadgan om de grundläggande rättigheterna blev rättsligt bindande. Medlemsstaterna ville inte att den skulle ingå i fördraget, men det är en stadga och den har konstitutionell status.
Vi bör minnas de insatser som genom åren gjorts av många män och kvinnor i Europaparlamentet för att få till stånd denna stadga. Vi bör minnas Simone Veil, kvinnan som förkroppsligar 1900-talets tragedi i Europa och förmågan att gå vidare, för att inte tala om män som Altiero Spinelli, Fernand Herman och många andra, som arbetade i så många år för att vi, till sist, skulle få en rättighetsförklaring som ger uttryck för vår identitet.
Jag menar att det också är dags att vi, i ett parlament som lagstiftar om kor, getter, gurkor och finanser om vartannat, slutligen talar om människor, om mannen och kvinnan på gatan. Det är beklagligt att det än i dag finns vissa stater som begränsar rättigheterna för sina invånare som EU-medborgare.
Till sist vill jag framföra ytterligare en viktig synpunkt, nämligen att stadgan och Lissabonfördraget stärker unionen som en överstatlig demokrati av stater och medborgare, och det är det primära gensvaret i en politiskt globaliserad värld. Vi gör det på regional nivå, men jag anser att det är ett exempel vi bör följa för vår egen och hela mänsklighetens framtid.
Othmar Karas
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Vi förbereder oss nu inför toppmötet, och jag förväntar mig inga nya överraskningar den här gången. Vad jag däremot förväntar mig är att dörrar ska öppnas mot framtiden och att EU ska ta ställning i många frågor.
Den första dörr som måste öppnas är dörren till ratificering av Lissabonfördraget. Vi förväntar oss att ratificeringen ska gå snabbt i alla medlemsstater och att resultatet av valet till Europaparlamentet 2009 ska tas i beaktande vid tillsättningen av ämbeten i enlighet med det nya fördraget. Men jag förväntar mig också att ratificeringsförberedelserna medför att rådet och kommissionen äntligen börjar kommunicera och informera om fördragets innehåll i medlemsstaterna.
Fortsätt inte att tiga om skälen till att vi stöder detta fördrag. Vi välkomnar det för att det stärker våra medborgare, våra parlament, demokratin och EU.
Den andra dörr vi öppnar är dörren till friheten. Schengen kommer att diskuteras. Det gläder oss att fler medlemsstater nu uppfyller Schengenkriterierna, för uppfyllande av Schengenkriterierna innebär mer frihet inom EU och större frihet för EU-medborgarna.
För det tredje hoppas jag att dörren kommer att öppnas för att göra det möjligt för EU att ta ett större globalt ansvar. Låt mig därför utan omsvep säga att möjligheten till en förhandlingslösning på Kosovofrågan har uttömts och att EU måste ta ett gemensamt ansvar för Kosovo. Det är vår klara uppfattning att Kosovos och Serbiens framtid finns i EU och att vi måste göra varje ansträngning för att se till att folks önskan om frihet och fred tillgodoses.
Min sista synpunkt gäller dörren till forskning och teknik. Genomför beslutet om Galileo, som kunde fattas endast därför att EU tog sitt ekonomiska ansvar.
Manuel António dos Santos
(PT) Herr talman, herr rådsordförande! Det portugisiska ordförandeskapet lämnar efter sig ett arv som är ytterst stimulerande men även laddat med ansvar. Det är detta politiska arv som deltagarna vid veckans toppmöte kommer att uppmanas att konsolidera och utveckla. Undertecknandet av Lissabonfördraget i morgon, den högtidliga ratificeringen av stadgan om de grundläggande rättigheterna av EU:s tre institutioner om några minuter, upprättandet av ett strategiskt partnerskap med Brasilien utan att det inverkar på EU:s särskilda förbindelser med Mercosur, återupptagandet av regelbundna toppmöten med Afrika och till sist uppsvinget för Lissabonstrategin och många frågor av avgörande betydelse för EU:s framtid - allt detta är anmärkningsvärda framgångar, men de kommer att vara till nytta endast om de resulterar i den politik och uppnåendet av de målsättningar som är nödvändiga för att göra EU starkare, mer sammanhängande, mer enat och mer avgörande för stabiliteten i världen.
Detta är, kort sagt, det ansvar som medlemsstaterna, Europeiska rådet, kommissionen och även parlamentet ärver av det portugisiska ordförandeskapet. Men det är också det incitament som kommer att ge oss alla möjlighet att ta oss ur den institutionella kris som hindrat EU och stått i vägen för den europeiska integrationsprocessen under de senaste två åren. För att upprepa vad som redan sagts många gånger vill jag framföra mina uppriktiga gratulationer till det portugisiska ordförandeskapet, och jag hoppas att det tillträdande slovenska ordförandeskapet kommer att fortsätta i samma anda och utveckla det som gjorts. Det enda syftet med det förestående toppmötet i Bryssel bör vara att skapa de politiska förutsättningar som krävs för att så ska kunna ske.
Francisco José Millán Mon
(ES) Herr talman! Det gläder mig att Lissabonfördraget ska undertecknas i morgon. Det kommer att innebära slutet på en period av viss osäkerhet, då utomstående uppfattade det som att EU lidit av en viss förlamning. Jag vill därför gratulera det portugisiska ordförandeskapet.
När fördraget väl har undertecknats hoppas jag att vi inte får anledning att luta oss tillbaka. Det är dags för EU, och därmed Europeiska rådet, att se sig omkring och beslutsamt ta itu med de problem som medborgarna står inför. Jag ska peka på tre stycken.
Den ekonomiska tillväxten: Europeiska rådet får inte bli självbelåtet. Tecknen är inte goda: euron är relativt stark, vilket försvårar exporten; inflationen minskar; dollarn är relativt svag och oljan fortsatt dyr. I alla undersökningar - den senaste kommer från OECD - skrivs prognoserna för Europas ekonomiska tillväxt ned för 2007 och 2008.
För det andra, den olagliga invandringen: det här är ett allvarligt problem som man försökt ta itu med under detta halvår, bl.a. vid ministerkonferensen för Europa-Medelhavspartnerländerna. I den handlingsplan som antogs vid Afrikatoppmötet såg jag också hänvisningar till återtagandeavtal och andra instrument, men kommer dessa åtaganden att fullgöras? Hur länge har förhandlingar om återtagandeavtal pågått med vissa Medelhavsländer?
Den olagliga invandringen kräver dessutom inte bara samarbete med tredjeländer; vi måste också fullgöra våra egna åtaganden, t.ex. med avseende på Frontex. Vidare innebär den faktiska utvidgningen av Schengenområdet, som Europeiska rådet ska bekräfta på fredag, också utvidgade yttre gränser. Jag hoppas att de myndigheter och tjänstemän som ansvarar för dessa nya gränser kommer att klara av att hantera det illegala nätverket för invandring.
Slutligen, terrorism: hotet kvarstår. Vi har de senaste hoten från Al-qaida-ledarna; vi har gårdagens blodiga attacker i Alger, och jag vill påminna om vad som hände i Frankrike i förra veckan med ETA.
Det gläder mig att man under det portugisiska ordförandeskapet gjort insatser för att besätta tjänsten som samordnare för kampen mot terrorism, som av oförklarliga skäl varit vakant i över sex månader. Om det var så att det saknades befogenheter eller resurser var ändringsfördraget definitivt ett förlorat tillfälle att stärka denna tjänst.
Slutligen hoppas jag att Europeiska rådet kommer att kräva en snabb behandling av kommissionens nya förslag om ändring av rambeslutet om terrorism genom att överseende tas med som en förseelse.
Paul Marie Coûteaux
(FR) Herr talman! År 2007 - det tyska och det portugisiska ordförandeskapets år - kommer att gå till den europeiska integrationens historia som det år då Europas folk och demokratin nonchalerades å det grövsta.
Det fördrag som kommer att undertecknas i Lissabon i morgon präglas varken av förenkling eller av samförstånd. Det är ingenting annat än ett uppkok av konstitutionsfördraget, som den franska nationen sagt nej till. Ändå ägnar de flesta av er, tillsammans med Valéry Giscard d'Estaing, åt ett högljutt firande.
Jag vill därför rikta en mycket allvarlig varning till de av mina franska kolleger som stöder denna omändrade konstitution. Genom fördragets bestämmelser skapas en ny stat. Det är en stat som vårt folk påtvingas mot sin vilja, och den kommer därför att sakna legitimitet. Det får specifika, och förfärliga, följder: EU:s organ och de texter de producerar måste ses som olagliga. Snart kommer därför en trängande skyldighet att vila tungt över oss enligt internationell rätt: skyldigheten att vara ohörsamma. Jag har inget mer att säga.
Manuel Lobo Antunes
rådets ordförande. - (PT) Herr talman, fru vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! I mitt avslutande anförande vill jag bara helt kort nämna en fråga som tagits upp flera gånger och som är av yttersta vikt. Den finns naturligtvis på EU:s externa agenda och kommer antagligen att förbli en prioriterad fråga under kommande veckor och månader. Jag talar om Kosovofrågan. Jag vill helt kort förklara var det portugisiska ordförandeskapet står i denna oerhört viktiga fråga.
Som vi ser det var det av mycket stor betydelse att EU, Ryssland och Förenta staterna, sedan Ahtisaariplanen lagts fram för säkerhetsrådet, bildade en trojka för att, återigen i mycket nära samarbete med parterna, försöka finna tänkbara lösningar som parterna kunde enas om. Det fanns två huvudsakliga målsättningar, och syftet var att försöka undersöka vissa inslag i Ahtisaariplanen som kunde och borde undersökas. Å andra sidan är vi och EU övertygade om att vi har gjort allt som står i vår makt för att möjliggöra en förhandlingslösning om Kosovos framtid. Vi hade 120 dagar på oss att göra det.
Vi vet nu, och det är också allmänt känt och något som även trojkan rapporterat om, att det visat sig omöjligt för parterna att enas om Kosovos framtida status, men allt är inte förlorat. Först och främst måste vi notera det utmärkta klimatet, den utmärkta stämningen mellan parterna i trojkan och i förbindelserna mellan trojkan och parterna. För det andra var det, som vi hoppats och trott, möjligt att undersöka en del av de aspekter som framhölls i Ahtisaarirapporten, och mot den bakgrunden framkom på ett naturligt sätt nya punkter där enighet kunde nås. För det tredje är en mycket viktig aspekt, som kanske inte uppmärksammats tillräckligt, det faktum att parterna enats om att inte ta till våld för att lösa frågan om Kosovos framtida status. Vi fäster stor vikt vid detta politiska åtagande och hoppas givetvis bara att det kommer att fullgöras.
Processen har på nytt hänskjutits till FN och kommer återigen att debatteras i säkerhetsrådet. Vi får inte glömma att FN spelar en grundläggande roll i det här sammanhanget. Men om det visar sig omöjligt för säkerhetsrådets medlemmar att på FN-nivå enas om en lösning som innebär att Kosovos framtida status avgörs är vi övertygade om att det internationella samfundet, och framför allt EU självt, kommer att tvingas fatta beslut som vi alla vet blir komplexa och kanske svåra.
I detta sammanhang är det tre aspekter som är särskilt angelägna för det portugisiska ordförandeskapet och efter den 1 januari kommer att vara särskilt angelägna för Portugal som EU-medlem. Det första är givetvis att bevara enigheten mellan medlemsstaterna. Enligt vår mening måste vi, när vi uppmanas att fatta ett beslut och om vi gör det, fatta ett gemensamt beslut. Vi måste uppvisa en enad front. Det ser vi som helt nödvändigt. Vad vi inte önskar eller vill se, vad vi kommer att göra allt för att undvika, är att EU splittras i Kosovofrågan, som tidigare skett i så många internationella situationer - besvärliga internationella situationer som medför ett stort ansvar. Enighet måste därför vara vårt motto.
För det andra måste EU ta på sig sitt ansvar, för Kosovo är framför allt ett europeiskt problem, vårt problem, och även om det står klart att vi är beroende av alla våra internationella partner i sökandet efter en lösning även på denna fråga, får inte EU vända Kosovo ryggen. Vi måste till fullo ta på oss vårt ansvar för ett europeiskt problem, och nu i ordförandeskapets slutskede tror jag att EU är helt och hållet medvetet om detta faktum och om att det måste spela en ledande roll i det här sammanhanget.
För det tredje får vi inte förhasta oss utan måste noggrant överväga följderna av alla beslut vi kan tänkas fatta. Vi måste naturligtvis om möjligt eftersträva samförstånd under alla omständigheter och i alla situationer, och vi måste givetvis också inta en tydlig ståndpunkt i denna fråga och förmedla den ståndpunkten på ett mycket öppet och tydligt sätt till alla partner som också berörs av Kosovofrågan på ett eller annat sätt.
Slutligen måste en lösning på frågan om Kosovos framtida status alltid och under alla omständigheter respektera EU:s grundläggande värden och principer: fred och regional stabilitet, givetvis, och dessutom självfallet respekt för lagen, demokratin och de mänskliga rättigheterna.
Det finns ingen annan referensram för en lösning av Kosovoproblemet, och vi får under inga omständigheter glömma att EU erbjudit länderna på västra Balkan, framför allt Serbien, säkra och otvetydiga utsikter till EU-medlemskap, och vi måste tillsammans med parterna arbeta även mot det målet. Parterna måste veta att de av naturen är ägnade att tillhöra EU. Låt oss hoppas att EU, i arbetet med att lösa den svåra Kosovofrågan - som definitivt är både komplex och besvärlig - under alla omständigheter och trots alla eventuella meningsskiljaktigheter i specifika frågor, kan behålla sin enighet. Det finns, som sagt var, inget alternativ. Detta är grundläggande och nödvändigt för EU:s trovärdighet och trovärdigheten i dess yttre åtgärder. Det var i korthet vad jag ville säga om Kosovo.
Till sist, herr talman, hoppas jag att ni förlåter mig och jag är säker på att ni har förståelse för att jag avslutar lite mer personligt - det här är sista gången jag deltar i en debatt i Europaparlamentet som företrädare för det portugisiska ordförandeskapet. Detta är därför ett farväl, och jag måste i det sammanhanget uttrycka mitt erkännande och min tacksamhet för det stöd jag alltid fått här i parlamentet från talmannen och alla ledamöter. Jag har tillsammans med er och tack vare er lärt mig hur viktigt parlamentet är för att stärka demokratin i vår union och också, naturligtvis, för att stärka lagligheten i de beslut som vi fattar här med det självklara syftet att skapa en friare och mer blomstrande unionen för Europas medborgare.
Så tack så mycket, mina damer och herrar. Jag vill givetvis också tacka kommissionsledamöterna och deras personal, liksom kommissionens ordförande, som ofta deltagit i dessa debatter tillsammans med mig. Jag har tillsammans med honom kunnat komma överens om väldigt mycket i fråga om vårt arbete, våra mål och våra insatser. Jag vill tacka kommissionen.
Dessutom vill jag, vilket jag är säker på att de förstår, tacka Europaparlamentets tjänstemän och framför allt, om de ursäktar, mina landsmän som arbetar här. Slutligen, och jag hoppas att jag inte glömt någon, vill jag tacka mina tolkar, de portugisiska tolkarna, som jag är mycket stolt över. Jag tänker avsluta med att på engelska säga ”I will miss you all” eller, på portugisiska ”Já sinto saudades”. Tack så mycket.
Talmannen
Obrigado, herr rådsordförande. Vi ses förstås i Lissabon i morgon, och nästa vecka kommer ni hit igen tillsammans med rådets ordförande José Sócrates, men eftersom det här var ert sista anförande här i kammaren vill jag framföra vårt varma tack till er och på nytt bekräfta att vårt samarbete med er varit ett stort nöje och, framför allt, en stor framgång. Tack, herr Lobo Antunes.
Margot Wallström
kommissionens vice ordförande. - (EN) Herr talman! Tack så mycket för denna omfattande debatt, som jag tror kommer att ge värdefulla tillskott till mötet i Lissabon och toppmötet i Bryssel.
Jag ska inrikta mig på några saker som har tagits upp här i förmiddag, till att börja med Lissabonfördraget och stadgan. För det första anser jag att det portugisiska ordförandeskapet och det tyska före det förtjänar en stor eloge för att ha fört oss dit vi är i dag. Undertecknandet i Lissabon i morgon kommer att visa att alla undertecknarna arbetar för att nå en ratifikation av fördraget.
Jag vill också utnyttja det här tillfället att än en gång tacka parlamentets företrädare för den viktiga roll de har spelat när det gäller att möjliggöra för unionen att lösa sina institutionella problem. Naturligtvis har också kommissionen varit aktivt engagerad under hela denna långa procedur, inte minst genom medborgaragendan och den parallella strategi som ordförande José Manuel Barroso nämnde tidigare. Ni som säger att unionen trots allt fungerar också utan dessa förändringar bör inte glömma att det finns ett antal nya inslag i det här reformfördraget som kommer att hjälpa oss och uttryckligen möjliggöra för oss att ta itu med klimatförändringarna och hela energiproblematiken på ett mer verkningsfullt sätt, samt skapa större öppenhet genom offentliga rådsmöten och förstärkta roller för de nationella parlamenten. Så jag tror att fördraget också kommer att hjälpa oss att bli mer tydliga, öppna och demokratiska.
Oavsett vilket ratifikationsförfarande som de olika medlemsstaterna beslutar att använda sig av har vi alla en skyldighet att kommunicera med medborgarna. Det måste vi självfallet göra i partnerskap och med respekt för de olika behov och önskemål som medlemsstaterna har givit uttryck för i den här debatten. Jag tycker att tillkännagivandet av stadgan i dag också visar på ett annat viktigt resultat av förhandlingarna, nämligen att stadgan - med undantag för specialarrangemang i två av våra medlemsstater och under förutsättning att fördraget träder i kraft - kommer att bli rättsligt bindande och därmed trygga de europeiska medborgarnas grundläggande rättigheter.
Den andra punkten som jag vill kommentera är ”beredningsgruppen”, eftersom jag anser att vi måste se till att den inriktar sig på framtidens politiska utmaningar och inte främst på institutionerna. Den måste inrikta sig på de förväntningar som Europas folk har, och jag hoppas också att den här gruppen kommer att bli representativ för mångfalden i dagens EU.
Min tredje kommentar gäller migrationen. Jag anser att en integrerad strategi i fråga om migration innehåller en blandning av politiska åtgärder på europeisk och nationell nivå. Det krävs konsekvens mellan vår politik om laglig och olaglig invandring. Det behövs åtgärder i fråga om utvecklingspolitik, social integration, rörelsefrihet, säkra gränser och visum, för att ta några exempel. Det är utmärkt att rådet också kommer att diskutera dessa frågor i sin helhet, men jag tror att parlamentet kan ge ett betydelsefullt bidrag till denna diskussion. Som ordföranden sa ger Lissabonstrategin resultat, och det tycker jag är någonting att fira för alla grupperingar i parlamentet. Det finns också en konsensus om att det behövs åtgärder som riktar sig mot alla aspekter av hållbar utveckling som en del av strategin. Detta inkluderar flexicurity, social integration och klimatförändringar. Om vi kan komma överens om politikens inriktning så kan vi skapa ett verkligt politiskt engagemang för att lösa de reella problem som en del av er nämnde.
Låt mig till sist också säga att när det gäller Kosovo, som många i kammaren har tagit upp, så delar kommissionen till fullo den oro som ett antal ledamöter har givit uttryck för över situationen i Kosovo, och Europeiska unionen har gjort allt som står i dess makt för att komma fram till en förhandlingslösning, men nu står det klart att status quo inte är hållbart och att FN:s säkerhetsråd måste ta upp detta vid sin granskning den 19 december. Europeiska rådet måste göra en bedömning av situationen, och bör åter slå fast Europeiska unionens engagemang för att lösa frågan om Kosovos ställning och spela en ledande roll när det gäller att få till stånd en lösning, med det europeiska perspektivet för hela regionen som ram, som många av er har nämnt.
Slutligen kommer det här rådsmötet, tillsammans med undertecknandet av fördraget och tillkännagivandet av stadgan kanske inte att stryka ett streck över händelserna 2005, men det markerar början på ett nytt skede i Europeiska unionens utveckling. Vi har lärt oss läxan från 2005 och jag hoppas att vi kan gå in i unionens nästa 50 år med mycket större tillförsikt.
Talmannen
Punkten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
Janusz Lewandowski  
skriftlig. - (PL) Herr talman! Förberedelserna inför EU:s toppmöte i Bryssel i december äger rum i en atmosfär som är bättre än väntat. Det beror givetvis på godkännandet av ändringsfördraget och utsikterna till ett bekymmersfritt antagande av fördraget i Lissabon. Den kompromiss som nåddes i Polen - som gick ut på att bibehålla den tidigare regeringens linje i fråga om stadgan om de grundläggande rättigheterna för att inte äventyra hela fördraget - var en bidragande orsak.
Det måste dock betonas att det i den atmosfär som skapats kring det nya fördraget uppstått en överdriven koppling mellan fördragets eventuella antagande och EU:s överlevnadschanser. Efter utvidgningen 2004 och Bulgariens och Rumäniens inträde - dvs. med 27 medlemsstater - har unionen fungerat med Nicefördraget som grund. Antagandet av budgetramen för 2007-2013 är ett bevis för att den verkligen fungerat. Visst var antagandet förknippat med en del svårigheter, men det var ändå möjligt att enas om pengar, vilket tycks vara den besvärligaste frågan och därför är ett test av de gällande institutionella reglernas lämplighet.
Trots denna och andra överenskommelser skapades på konstlad väg ett intryck av att EU befann sig i kris. Det fick i sin tur följder i form av medborgarna sviktande förtroende för EU-institutionerna och för det lämpliga i ytterligare utvidgning. Denna farliga spiral, som i viss mån hejdats under andra halvåret 2007, bör tjäna som en läxa och en varning inför framtiden.
Silvia-Adriana Ţicău  
skriftlig. - (RO) Undertecknandet av det nya fördraget i Europeiska rådet 13-14 december innebär att EU-institutionerna kommer att reformeras. Det viktigaste är dock att fördraget ökar EU-medborgarnas möjlighet att ge sin syn på gemenskapslagstiftningen.
När det nya fördraget har ratificerats kommer medlemsstaternas parlament att ta upp kommissionens lagstiftningsförslag på sin egen dagordning, och därmed öka demokratinivån i EU. Vi hade önskat att ett kapitel i fördraget skulle ha varit Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Tyvärr är den bara en bilaga till fördraget, men det finns numera en rättslig grund för att göra dess beslut obligatoriska. Genom de sex kapitlen i fördraget garanteras rätten till värdighet, frihet, solidaritet, jämlikhet, rättvisa och medborgarskap. Antagandet av bestämmelserna kommer att göra det omöjligt att i framtiden diskriminera europeiska medborgare utifrån kriterier som nationalitet, etnicitet, religion, ålder, kön etc.
Genom fördraget ges också EU möjlighet att främja kampen mot klimatförändringar på internationell nivå. Dessutom garanteras alla EU-medborgare adekvat socialt skydd. EU baseras inte bara på ekonomiska kriterier. Vi måste bygga ett socialt Europa som baseras på solidaritet samt ekonomisk, social och territoriell sammanhållning.
För att det nya fördraget ska antas krävs det enhällighet i rådet och att alla undertecknande stater ratificerar det i juni 2009.
