
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandena av den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och kommissionen om Mellanöstern. 
Solana,
   .–Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill än en gång tacka er för att jag har fått möjlighet att delta i ett plenarsammanträde i parlamentet. Jag är här för att tala om ett för närvarande högaktuellt ämne, nämligen Mellanöstern. Jag vet att det är ett område av stor vikt för er alla.
Mellanöstern har än en gång gett oss anledning till oro. I går antog utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik betänkandet av Menéndez del Valle. Det sände ytterligare en signal om parlamentets starka beslutsamhet att aktivt arbeta för freden. Jag är övertygad om att betänkandet blir till stor hjälp i fredsprocessen. Det har verkligen visat sig värdefullt redan.
Jag har haft många diskussioner med Menéndez del Valle. Vi samarbetade för att se till att betänkandet innehöll de element som kan bidra till att hitta en lösning i linje med den europeiska hållningen.
De senaste veckorna gav oss ett andrum. De präglades av ett spänt lugn. Tyvärr visade sig lugnet vara alltför bräckligt. De senaste dagarnas händelser bröt lugnet på ett dramatiskt sätt. Vi har fått ännu en påminnelse om omfattningen av den spänning, det våld, den förstörelse och död som är en del av vardagen i regionen.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag måste erkänna att även jag är överväldigad av frustration. Jag är frustrerad över att Mellanöstern fortfarande förblöder. Liv efter liv spills fortfarande i onödan.
Jag är också frustrerad över att israelerna och palestinierna varit oförmögna eller ovilliga att fullgöra de allvarliga åtaganden som antogs i Aqaba för bara några veckor sedan. Jag är frustrerad över att spänningarna i regionen nått så oroväckande nivåer. Jag är frustrerad över att allt färre människor nu tror att lösningen finns i den färdplan som utarbetats av kvartetten. Men jag är framför allt frustrerad över att den misströstan som har drabbat så många araber och israeler kan rota sig även bland oss. Den kan även drabba våra politiska ledare och våra medborgare.
Det är av yttersta vikt att inte låta denna frustration skymma sikten för oss. Tvärtom måste situationens allvar och vår gemensamma oro sporra oss till större insatser. De måste ge oss motivationen att förbli skärpta och ta på oss våra skyldigheter och vårt ansvar.
Vi undrar alla över vilka ytterligare åtgärder som kan vidtas. Vi frågar oss själva om det finns något mer unionen kan göra, och huruvida färdplanen fortfarande gäller. Vi är även bekymrade över att den nuvarande situationen kan komma att urarta till en regional konflikt. Alla dessa farhågor har dryftats offentligt och utan tvivel även privat.
Jag vill nu ägna några minuter åt var och en av dessa farhågor.
Jag börjar med färdplanen. Jag tror att den oro som uttalats är motiverad. Det kan absolut hävdas att det är ganska meningslöst med en handlingsplan som innehåller åtgärder som skall vidtas bestämda datum, om parterna som skall vidta dem är ovilliga att göra så. Det är sannerligen så att framstegen blir försumbara om inte alla parter anstränger sig. När jag ser de enorma svårigheter vi står inför vill jag även klart och tydligt framföra att jag inte tror att det finns något alternativ till färdplanen. Det efterlängtade och gemensamma målet att se till att två stater, Israel och Palestina, kan leva i fred och säkerhet får inte överges på grund av de senaste dagarnas tragiska händelser. Färdplanen sätter upp ett ambitiöst mål. Målet skall vara uppfyllt 2005, då de båda nämnda staterna skall existera. Världssamfundet måste fås att öka sitt engagemang än mer, om detta vore möjligt. Det är framför allt upp till kvartetten att öka sina ansträngningar.
Mina damer och herrar! Initiativet till färdplanen kom från EU, som även deltog i utarbetandet och bildandet av kvartetten. Vi visade oss förmögna att skapa en ny politisk plattform för att förenkla Förenta staternas direkta delaktighet inom ramen för ett gemensamt agerande. Debatten om vem som kunde vara medlare avdramatiserades.
Medlemmarna i kvartetten sammanträdde i New York för några dagar sedan. Jag kan försäkra er att kvartetten fortfarande är aktiv trots de senaste dystra prognoserna. Den är fortfarande alla fredsansträngningars fokus. Medlemmarna i kvartetten förband sig uttryckligen att sammanträda igen före årsskiftet. Ett meddelande om detta tillkännagavs mot slutet av mötet. Efter påtryckningar från EU kom man även överens om att de särskilda företrädarna skall träffas regelbundet. Dessa personer är bosatta i området. De har därför de bästa förutsättningarna att ge medlemmarna i kvartetten en lägesrapport, så att lämpliga gemensamma åtgärder kan vidtas. En närmare samverkan av våra ansträngningar kommer även att främjas.
Det räcker inte med att endast förklara att färdplanen fortfarande gäller, mina damer och herrar. Det krävs särskilda åtgärder för att bryta det nuvarande dödläget. Båda parter skulle då märka en vilja hos den andre att gå vidare. Sådana åtgärder måste utformas så att de skapar en låg förtroendegrad, och de måste vara kontrollerbara. När färdplanen utarbetades framhöll vi behovet av en kontrollmekanism mot bakgrund av tidigare erfarenheter. Det är nu angeläget att denna kan tas i bruk snarast möjligt.
Abu Ala, den palestinska myndighetens nye premiärminister, arbetar troligtvis fortfarande på bildandet av en ny palestinsk regering, förmodligen under extremt krävande förhållanden. Han har kanske lyckats vid det här laget. Jag har känt Abu Ala i många år och respekterar honom. Abu Ala har skaffat sig stor erfarenhet under mycket svåra omständigheter. Denna nya palestinska regering måste ta på sig sitt ansvar snarast möjligt.
Jag har talat med Abu Ala i telefon nästan varje dag. Det råder absolut ingen tvekan om att Abu Ala, när det gäller säkerheten, måste börja med att bringa ordning i den palestinska säkerhetstjänsten. Han följer då finansminister Salam Fayads exempel. Fayad har genom goda arbetsinsatser bringat ordning på finansområdet. Vi kan helt enkelt inte tolerera sådana fasansfulla terrorattacker som med förödande konsekvenser allt för ofta riktats mot Israels medborgare. Attacken i Haifa kvällen före yom kippur är ytterligare ett exempel på något som aldrig mer får tillåtas att hända. Den palestinska regeringen måste sätta stopp för detta gissel, i palestiniernas eget intresse.
På samma sätt måste de ekonomiska och sociala reformerna fortsätta till förmån för folket i Palestina. EU kommer att erbjuda Abu Ala och hans regering ett starkt och aktivt stöd för sådana ansträngningar.
Om den nya palestinska regeringens ansträngningar skall ge resultat är det emellertid mycket viktigt att den i första hand kan räkna med stöd från den israeliska regeringen. Färdplanen innehåller även en rad centrala förpliktelser för den israeliska regeringen. Israel måste avbryta sin bosättarpolitik och även byggandet av säkerhetsmuren. Muren vinner terräng bortom 1967 års gränser. Israel uppmanas vidare att upphöra med sin policy om riktade avrättningar. Israel uppmanas dessutom att upphöra med andra metoder som enligt vår uppfattning strider mot internationell rätt. Israeler och palestinier behöver en chans att återuppta sitt samarbete.
Jag kan inte avsluta utan att säga ett par ord om den regionala stabiliteten. Det skall inte råda något tvivel om att Europeiska unionen, dess medlemsstater, institutioner och medborgare är fast beslutna att bekämpa och fördöma terrorismen. Den israeliska regeringen har rätt att vidta åtgärder för att skydda sina medborgare från terrorism. Det är faktiskt dess skyldighet. Men för att hantera terrorism på ett effektivt sätt måste man handla inom ramen för internationell rätt. Det är kärnpunkten. Mellanöstern är en mycket instabil del av världen. De inblandade parternas åtgärder måste vara sådana att de snarare minskar än ökar spänningarna.
Vi vill även uppmana våra arabiska vänner att fortsätta arbetet med fredsansträngningarna. De bör även återuppta Saudiarabiens initiativ som formaliserades vid Arabförbundets toppmöte i Beirut i mars förra året. Initiativet gäller fortfarande och stöds helhjärtat av kvartetten.
De närmaste veckorna kommer helt klart att vara avgörande. Det är ytterst viktigt att alla medlemmar i kvartetten är fortsatt delaktiga i processen den närmaste tiden. Det gäller särskilt Förenta staterna. Vägen till fred kommer att vara lång och besvärlig. Det har redan tydligt visat sig. Vi vet vad målet är och vi är medvetna om de svårigheter vi kommer att möta på vägen.
Europeiska unionen måste fortsätta att vidta kraftfulla och beslutsamma åtgärder i Mellanöstern. Dess åtgärder måste också vara konstruktiva och konsekventa. Som jag sade tidigare kommer den närmaste tiden vara avgörande. Freden får en ny chans om premiärminister Alas regering kan påbörja sitt arbete och fullgöra sina skyldigheter när det gäller säkerheten, och om den israeliska regeringen kan visa återhållsamhet och välvilja för att på så sätt minska spänningarna. Det är viktigt att inte spela terroristerna i händerna.
Vi för vår del, mina damer och herrar, skall göra allt som står i vår makt för att driva processen framåt på det sätt som ni och alla välvilliga kvinnor och män skulle önska. Vi står i fortsatt daglig kontakt med alla parter. Man kan bara hoppas att den nuvarande onda cirkeln kan brytas. Europeiska unionens särskilda företrädare befinner sig i regionen varje dag. Vi gör allt vi kan för att förhindra att våldet ökar och att vi förlorar kontrollen över det.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag är övertygad om att vi alla är medvetna om svårigheterna i den uppgift vi har framför oss. Trots det är det viktigt att vi fortsätter arbeta dag som natt för att förhindra att situationen förvärras till den grad att ingen lösning är möjlig.
Monti,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Som den höge representanten Javier Solana nyss har förklarat har den politiska situationen i Mellanöstern nått en mycket låg nivå. Förutom svårigheten att genomföra färdplanen och därigenom hitta en väg ut ur den förfärliga situation som Mellanöstern kastats in i den senaste tiden, framträder nya hot på horisonten. I stället för att tycka synd om oss själva måste vi dock se framåt, ta reda på varför vi har misslyckats och vidta stödåtgärder. Om vi godtar att tvåstatslösningen fortfarande har det största stödet, trots byggandet av muren, trots bosättningsproblemen och trots attackerna från Hamas, så behöver färdplanen sättas på rätt spår igen. Kanske borde det valda gradvisa tillvägagångssättet, som innebär att de svåraste frågorna sparas till sist, omvärderas. Att lösa de svåra problemen först – som flyktingproblemet och den territoriella uppdelningen – kan bidra till att undanröja de hinder som står i vägen för freden. Den bästa praxis som förvärvats världen över kan sprida lite ljus över hur man skall förhålla sig till de frågor som inte är förhandlingsbara.
Som Emilio Menéndez del Valle har konstaterat i sitt förslag till betänkande beror varje fredsplan på en uppriktig vilja från båda sidor – och, vill jag tillägga, från världssamfundet – att genomföra den. Det är denna vilja som för närvarande verkar saknas: vi måste därför återuppväcka den politiska viljan att få tvåstatslösningen att fungera.
På den israeliska sidan visar opinionsundersökningar att majoriteten av befolkningen föredrar tvåstatslösningen, även om, enligt många observatörer, en stor del av den sittande israeliska regeringen inte kommer att acceptera bildandet av en sann palestinsk stat på Västbanken. Avvisandet av tvåstatslösningen och misslyckandet att genomföra färdplanen verkar baseras på ideologiska skäl eller på en oro för säkerheten. Byggandet av muren, säkerhetsbarriären, långt in på Västbanken är en följd av båda meningsinriktningarna, men det löser inte problemen som ligger till grund för någon av dem. Både palestinier och israeler kommer i själva verket att bli kvar på båda sidor av skiljelinjen, många palestinier kommer att utsättas för stort humanitärt lidande, och en del bosättningar kommer att bli kvar på andra sidan muren.
Europeiska unionen har alltid erkänt Israels rätt att försvara sig själv, men säkerhet består inte endast i att förhindra terrorister från att utföra sina avskyvärda attacker. Det är först och främst en fråga om att vinna folkets själ och hjärta. Byggandet av en mur kan vara en acceptabel åtgärd, förutsatt att det sker på israeliskt territorium. Israel måste nu vidta ett tillräckligt antal åtgärder för att bygga upp förtroendet. Alla utomrättsliga avrättningar och alla vedergällningsaktioner i form av förstörelse av bostäder måste upphöra. All avsides belägen bosättning som byggts på palestinsk mark sedan september 2000 måste nedmonteras, och alla aktiviteter som pågår i dessa bosättningar måste upphöra, eftersom de förhindrar tvåstatslösningen. På den palestinska sidan verkar regeringen tro på tvåstatslösningen, vilket betyder att man accepterar bildandet av en palestinsk stat baserat på 1967 års gränser. Bland folket och oppositionsgrupper avvisas dock denna lösning i allt större omfattning. Hamas och andra erkänner inte Israels existensrätt, vilket bevisas av de fruktansvärda självmordsattackerna och andra terrorattacker. Dessutom verkar det finnas en ökande brist på all förmåga, kraft eller vilja att instifta effektiva institutioner, särskilt på säkerhetsområdet.
Premiärminister Abu Alas nya regering måste ta faktisk kontroll över de palestinska territorierna, vidta stränga åtgärder mot dem som organiserar och begår våldsamma attacker mot den israeliska befolkningen, och återigen offentligt erkänna Israels rätt att existera. Det är lika viktigt att göra resoluta framsteg när det gäller att förbereda valet, utarbeta en konstitution och involvera det civila samhället i reformerna.
Det är förståeligt att världssamfundet måste fokusera på säkerhetsfrågan, men vi får inte glömma behovet av att stärka institutionerna och genomföra reformer. Detta är en viktig aspekt, och vi får inte tappa den ur sikte. Att ha väl fungerande institutioner är grunden för en långsiktig stabilitet och säkerhet för både Palestina och Israel.
Världssamfundet måste med större beslutsamhet sätta upp mål mot vilka de båda parternas uppnådda resultat kan vägas, när det gäller att effektivt övervaka alla områden och inte bara säkerhetsområdet, och att erbjuda snabbt, effektivt stöd från givare.
Finns det något hopp? Både israeler och palestinier måste övertygas om att de har något att vinna på att ta sig ur dagens förfärliga situation. Båda sidor har förbundit sig att instifta en palestinsk stat på Västbanken och Gazaremsan, och att garantera säkra gränser för staten Israel samt inte minst att alla regionens länder fullt ut erkänner Israel. Världssamfundet måste nu göra allt i dess makt för att övertyga, övertala och sätta press på båda sidor så att de uppfyller sina åtaganden.
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Solana, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vi står inför en mycket tragisk situation i Mellanöstern. Vi trodde alla att mer intensiva ansträngningar skulle göras efter Irak-kriget för att hitta en lösning på den uppenbart eviga Mellanöstern-konflikten. Tyvärr har denna förhoppning inte förverkligats. Vi verkar befinna oss i en hopplös situation, och våldsspiralen fortsätter att trappas upp. Som företrädare för vår grupp vill jag framföra mycket klart att varje självmordsbombning är ett brott mot de unga människor som utför den och ett brott mot de israeler som de tar med sig in i döden. Detta måste klargöras mycket tydligt.
Vi säger emellertid också att hämnd genom ”selektiva mord”, som Javier Solana har sagt – ”öga för öga, tand för tand”-policyn – inte bidrar till att göra freden möjlig. Jag vill tacka kommissionsledamot Monti för det han sade om muren, för hans stora kunnande – vi vet att han har andra talanger också –, men jag vill särskilt tacka honom för att han sade det han sade, och för sättet han sade det på. Jag vill mycket hjärtligt tacka honom för detta. Låt mig fälla en personlig kommentar; mitt politiska engagemang härrör sig från början av 1962, då jag såg en mur i mitt eget land. Det är något som påverkar en människas själ och hjärta i grunden. Jag är djupt övertygad om, mina damer och herrar, att byggandet av denna mur är en mycket stor tragedi. Det är en tragedi även för Israel, eftersom det helt enkelt leder till mer hat och motsättningar. Det är ingen åtgärd som verkligen gynnar freden, och enligt min åsikt kommer inte muren att öka Israels säkerhet heller.
Det måste också sägas att de illegala bosättningarna är en ständig orsak som förhindrar en fredlig lösning. Låt mig säga, inte bara för egen del utan också som företrädare för min parlamentsgrupp, att om en mur som leder till mer hat och mer förödmjukelse byggs är detta som jag ser det ytterligare ett argument för en internationell fredsbevarande styrka som kan skilja de två stridande parterna åt. Jag hoppas att en diskussion, för en gångs skull, inleds om huruvida en internationell fredsbevarande styrka …
… med europeisk medverkan kan vara en väg framåt. Som vi ser det är det klart att målet måste vara att Israel kan existera inom säkra gränser. Målet måste också vara en palestinsk stat inom säkra gränser. Vi uppmanar huvudaktörerna – premiärminister Ariel Sharon, president Yassir Arafat och den nye premiärministern Abu Ala – att ge freden en chans och lägga band på eventuella personliga antipatier. Dialog är av yttersta vikt, och jag vill särskilt tacka er, Javier Solana, för det arbete ni utför. Jag tror att ni verkligen utför det ni har sagt, att ni arbetar dag som natt, och talar med huvudaktörerna.
Nu måste givetvis utvecklingen fortsätta. Hur förtvivlad situationen än kan verka, är mänskligt och politiskt liv aldrig helt hopplöst, för om det vore det skulle vi tvingas ge upp våra ansträngningar helt och hållet. Av denna anledning krävs ytterligare ansträngningar från Europeiska unionen, Förenta staterna, Förenta nationerna och Ryssland, för att se till att aktörerna på båda sidor börjar tala med varandra igen.
Kanske har vi ett ännu större ansvar än våra amerikanska vänner. Trots allt, vi har alltid ganska höga krav på amerikanerna. Vi kritiserar dem när de gör någonting och vi kritiserar dem när de inte gör någonting. I vår roll som européer bör vi nu för en gångs skull ta initiativet, särskilt nu då våra amerikanska vänner har annat att tänka på i och med starten på presidentvalskampanjen – och vi vet hur viktiga de amerikanska grupper är, vars stöd en kandidat behöver för att bli vald. Vi européer bör därför ta ett ordentligt initiativ här.
Låt mig avsluta genom att säga något som särskilt rör frågan om mänsklig värdighet. Det finns inga andra klassens människor. Alla har samma värde, och alla är likvärdiga när det gäller mänsklig värdighet. Detta gäller européer, det gäller amerikaner, det gäller palestinier, det gäller israeler, och det gäller tjetjener och alla i hela världen.
Europeiska unionen håller för närvarande på med att anta en konstitution, och denna konstitution är en process som bygger på värderingar. Jag tror att det vore bra om vi fokuserade på människorna, och därför måste vi anta initiativ i detta skede för att se till att palestiniernas värdighet respekteras och att israelernas värdighet respekteras och att båda nationerna har en chans att möta en fredlig framtid tillsammans, i ett demokratiskt system. Vi skall spela en stark och föregripande roll i detta sammanhang. Jag vill mycket hjärtligt tacka Javier Solana för allt det han hittills bidragit med, och jag hoppas att vi når mer framgång i framtiden än vi hittills gjort.
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, jag har just fått höra de tragiska nyheterna om mordet på José Antonio Bernal Gómez, pressattaché vid Spaniens ambassad i Bagdad. Jag räknar med att ni kommer att framföra parlamentets djupaste deltagande till Spaniens regering.
Som talesman för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vill jag också uttrycka vårt fördömande av Haifa-attacken. Denna attack ägde rum vid en särskilt känslig tidpunkt för Israel: kvällen före yom kippur, försoningsdagen. Vi vill framföra vårt deltagande till alla de israeliska och palestinska familjer som drabbas till följd av detta upp-trappade våld. Detta har skett trots att dialogen återupptogs den 30 april, vilket utgjorde en strimma av hopp och en möjlig öppning.
Vi ställer oss bakom innehållet i betänkandet av Menéndez del Valle. Det tål att påpekas, även om det förekommer olika åsikter och oenighet oss européer emellan på en rad olika områden, att Mellanöstern är en fråga där vi i stort sett är eniga. Detta samförstånd mellan Europeiska unionens alla medlemsstater härrör från Venedigdeklarationen 1980. Det skall också noteras att dessa förslag fick ett brett stöd i parlamentet.
När det gäller Javier Solanas och kommissionsledamot Montis uttalanden anser jag vidare att det också finns en klar enighet om att vi måste fortsätta med vårt politiska, diplomatiska och ekonomiska arbete. Herr talman, frågan är inte om färdplanen för fred gäller eller inte. Det som är viktigt är i stället att vi måste välja fredens väg, oavsett hur svår eller farlig den visar sig vara. När allt kommer omkring är ju färdplanen bara ett sätt eller ett medel att uppnå fred.
I detta sammanhang anser vi att vi måste klargöra för våra israeliska vänner att terrorism måste bemötas inom ramen för internationell rätt. Den attack mot Syrien som genomfördes i terrorattackens spår är oacceptabel enligt internationell rätt. Den kränker ett tredje lands territoriella integritet och bidrar till en farlig upptrappning av spänningarna i en del av världen som i sanning skulle klara sig utan denna.
Jag menar också att vi bör göra klart för den israeliska regeringen och Ariel Sharon att konfliktens lösning inte ligger i att följa ”öga för öga och tand för tand”-policyn. Den ligger inte heller i att uppmana till mord på eller att avsätta den person som har valts att företräda det palestinska folket. Jag närvarade nyligen vid högtidligheterna vid Tel Avivs universitet med anledning av Shimon Peres åttioårsdag. Mot bakgrund av de uttalanden som har gjorts av Shimon Peres, andra framträdande israeliska ledare, Yassir Arafat och den palestinska myndigheten förefaller det som om en rad eftergifter har gjorts. Jag tänker för det första på erkännandet av statens Israels rätt att existera. Det är inte bara vi som har erkänt detta, utan även den palestinska myndigheten. För det andra har det erkänts att fred endast kan uppnås genom förhandlingar. För det tredje har det erkänts att 1967 års gränser måste ligga till grund för förhandlingarna. Allt detta hedrar den palestinska myndigheten. Abu Abbas företräder denna hållning. Han talade inför parlamentet när Nicole Fontaine var talman och var med och förhandlade fram Osloavtalen. Jag skulle också vilja tillägga att den palestinska nationella myndigheten skulle kunna bli en demokratisk förebild för hela arabvärlden. Jag tänker på den verksamhet som myndigheten för närvarande ägnar sig åt och framför allt möjligheten till nya val, om detta kommer att tillåtas. För att uttrycka det kort: en hård, oförsonlig hållning leder bara till att fanatiska, antidemokratiska och aggressiva åsikter stärks.
Jag skall nu ta upp frågan om byggandet av säkerhetsstängslet. Hans-Gert Poetterings vältaliga inlägg var baserat på hans egna erfarenheter. Jag skulle också vilja framhålla att alla sådana murar – från kinesiska muren till Berlinmuren – har visat sig vara i högsta grad verkningslösa. Vi skulle vädja till det judiska folkets goda omdöme. De har frånvaron av murar att tacka för sin själva överlevnad. Vi måste vädja till dem att besinna sig och upphöra med att bygga ett stängsel som inte ens tar hänsyn till 1967 års gränser. Stängslet gör att det också blir omöjligt att uppnå det som vi inom Europeiska unionen har lyckats med, nämligen att skapa ett nätverk av sammanlänkade intressen. Sådana förbindelser är precis vad Mellanöstern behöver. Det skulle resultera i färre vapen, ökade möjligheter till samarbete och ekonomisk utveckling samt ökade möjligheter att komma varandra närmare.
Slutligen vill jag uttala mitt stöd för de åtgärder som har vidtagits av Javier Solana och även av vår företrädare i Mellanöstern. Jag anser att kvartetten måste fortsätta sitt arbete. Möjligheten att införa ett internationellt mandat som omfattar en internationell styrka som skulle användas inom området måste även tas med i beräkningen. Det skulle röra sig om en fredsbevarande buffertstyrka till stöd för båda parternas ansträngningar. Slutsatsen, herr talman, är att färdplanen för fred inte kan tillåtas bli ett misslyckande. Fanatism, terrorism och oförsonlighet kan inte tillåtas segra över sunt förnuft och en rättvis och värdig fred. Lycka till, mina herrar. Ni kan räkna med vårt stöd.
Vallvé (ELDR ).
   – Herr talman! Jag lyssnade uppmärksamt på Javier Solanas uttalande. Mellanöstern är helt klart en mycket angelägen fråga för oss. Så sent som i morse läste jag , en dagstidning med världsrenommé som ges ut i Zürich. Den innehöll en artikel som uppmanade till en snabbare fördelning av medel till offren för förintelsen. Ni kanske undrar hur dessa båda frågor hänger ihop. Jo, de hänger ihop eftersom de båda har att göra med en händelse som ägde rum i Europa, och denna händelse gav upphov till den Mellanösternkonflikt vi diskuterar i dag.
I samma tidning läste jag att Förenta staternas kongress förbereder sanktioner mot Syrien. Sanktioner kommer verkligen inte att bidra till att förbättra situationen. Det är inte så man får konflikter att upphöra. För två dagar sedan vägrade Nasser Yussef, kandidat till inrikesministerposten i Abu Alas nya regering, att svära trohet till Yassir Arafat.
Nyligen agerade även Ariel Sharon i samma anda. Han förklarade att han var redo att attackera fiendemål oavsett var de kan befinna sig. Detta är ett hot. Det äventyrar hela stabiliteten i området, vilket påtalats av Javier Solana. Ett sådant hot mot stabiliteten i regionen kommer ofrånkomligen att resultera i hot från den andra sidan. I gårdagens rapporterades att Syrien hade uttalat att landet självklart var redo att försvara sig mot eventuella aggressioner.
Det är tydligt att denna situation är mycket svår och synnerligen komplex. Europaparlamentet förbereder sin ståndpunkt på grundval av det betänkande som har utarbetats av Emilio Menéndez del Valle.
Jag vill lyfta fram betänkandets första del. Där framhålls färdplanen som den enda möjliga lösningen på den rådande konflikten. I denna del av betänkandet läggs även särskild vikt på fredsutbildningen. Det sistnämnda måste tas under noggrant övervägande. Det råder vissa tvivel om det över huvud taget förekommer någon fredsutbildning bland palestinier och israeler eller om det som faktiskt finns snarare är en utbildning i hat. Hatet leder ingenvart. Jag menar att denna fråga är värd att uppmärksamma.
För närvarande är det bäst att lämna diskussionerna om vad som skall hända efter genomförandet av färdplanen och den efterföljande fredskonferensen tills tiden är inne. Jag anser att det är för tidigt att diskutera frågor som Jerusalem, Israels tillbakadragande till 1967 års gränser samt flyktingfrågan. För tillfället finns det mer brådskande frågor att ta upp. I detta sammanhang vill jag säga några ord om säkerhetsstängslet. De sektioner som har byggts på andra sidan 1967 års gränser utgör en aggressionshandling. Sektionerna utmed gränsen kan visa sig vara ett misstag. Om de i vilket fall kan förhindra ett enda dödsoffer kommer stängslet inte att ha byggts förgäves.
För att sammanfatta vill jag hänvisa till en artikel av Samuel Hadas, som var staten Israels första ambassadör i Konungariket Spanien samt i Vatikanstaten. I sin artikel vidhåller Samuel Hadas att kvartettens färdplan för Mellanöstern är den enda väg som leder framåt. Han slår emellertid också fast att vägen framåt för tillfället ser ut att leda till en labyrint, varifrån det inte verkar finnas någon utväg. Hadas konstaterar slutligen att det inte kommer att finnas några magiska lösningar. Som han ser det är Förenta staterna den enda makt som kan hjälpa eller, rättare sagt, pressa parterna att få fredsprocessen på rätt spår igen. I förbigående måste jag säga att jag anser att det i själva verket är kvartetten som skall utöva påtryckningar på parterna. Vidare konstaterar Samuel Hadas att så länge Förenta staterna och den internationella gemenskapen inte förstår att israeler och palestinier just nu inte själva kan få igång fredsprocessen igen, kommer båda parter att fortsätta att stå på avgrundens brant. Jag är övertygad om att den internationella gemenskapen och i synnerhet kvartetten måste ta sitt ansvar. Jag anser att parlamentet måste stödja kvartetten och Europeiska unionen i deras arbete för att bidra till fredsprocessen i Mellanöstern. 
Morgantini (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Egentligen skulle jag hellre velat vara tyst denna morgon, precis som de israeliska svartklädda kvinnor som i tysthet har sagt ”stoppa Israels ockupation” ända sedan 1988. Emellertid hindrar mig den tillgivenhet och respekt som jag känner för min gruppordförande Wurtz, som har bett mig tala, och för mina kolleger från att göra detta. Framför allt är det kanske så att en symbolisk gest inte skulle fungera här, så jag måste använda ord. Herr Solana! Jag måste säga att jag är frustrerad, bitter och framför allt mycket arg. Ilska är ett politiskt koncept, inte ett sinnestillstånd, och jag är arg eftersom jag varenda dag känner mig fångad i en spindelväv där lagen, rättvisan, friheten och sanningen hela tiden kvävs och dör: de går under i den dödsdans som regeringen Sharon, Hamas och Islamiska Jihad uppför. Å ena sidan – och det är inte banalt eller meningslöst att säga det än en gång – finns en armé som ockuperar ett land, å andra sidan den internationella rätten, som hela tiden bespottas och som vi nu tjatar om som en litania. Internationell rätt måste respekteras, men inte en enda resolution följs.
Jag tvekar inte att betrakta Hamas och Jihad som fiender, även om jag som icke-våldsanhängare har avskaffat begreppet fiende. Naturligtvis är det kriminellt att skicka ut unga människor för att döda sig själva och andra. De som gör det bär ansvaret för dessa dödsfall, och jag betraktar det som ett brott, men snälla ni låt oss också bryta oss ur denna overksamhet, denna diplomati som orsakar ett flertal nya dödsfall varje dag och bidrar till detta brott. Jag känner mig ansvarig, tillsammans med er, er alla, för det som händer i detta land, för det räcker inte att bara mana till efterlevnad av internationell rätt. Visst är det bra att åka dit och också jag tackar Solana och Moratinos så mycket, även om jag måste säga att anledningen till att Marc Otte var frånvarande på kvartettens tid faktiskt var utpressning från Ariel Sharons sida i det känsligaste skedet när samtalen om färdplanen återupptogs. Vi var inte där då eftersom vi med rätta erkände att Ariel Sharon hade valts i laga ordning. Yassir Arafat valdes också i laga ordning och kan inte anklagas för att representera all världens ondska. Han är inte min ledare – jag är en självständig, fritänkande, oberoende person – men det måste erkännas att Yassir Arafat de senaste tre åren har varit fånge, och det är inte någon bisak. Yassir Arafat har suttit fången under de senaste tre åren och kan verkligen inte ha någon militär kontroll över Jeninområdet, där det finns israeliska stridsvagnar, bulldozrar och soldater. Det kan han inte. Han kan göra det som först Abu Mazens och nu Abu Alas regeringar har försökt göra: komma fram till en politisk överenskommelse med alla styrkorna, däribland Hamas och Jihad, den moderata falangen, låt oss säga den falang som accepterar fred eller ett totalt eldupphör. Men varje gång – och det är inte bara ett banalt uttalande: det är verkligen sant och det är så det är – varje gång blir några ledare dödade. Detta är inte betydelselöst, och jag är mycket tacksam mot Poettering och vill inte att han skall känna sig generad för att vänstern tycker så mycket om honom i dag eller för att jag normalt tar itu med problem på ett sätt som går över partigränserna. Jag tyckte att Poetterings inlägg var underbart, sakligt och perfekt, också i fråga om muren. Kommissionär Monti, jag tycker att ni borde åka dit och titta på muren. Som Poettering sade separerar muren människor från varandra, förstör och tar död på friheten och möjligheten att kommunicera. Detta är inte den stat som människorna vill skapa för palestinier och israeler: vi vill ha en stat där palestinierna och muslimerna kommunicerar. Det står klart för alla att muren är avskyvärd. Jag har sett den; jag åkte dit i lördags. I Adudis delar den hela byn på mitten. I en artikel i den israeliska tidningen berättar Gideon Levi, som är en fantastisk journalist, hur barnen måste pressa sig igenom sprickorna i betongen för att komma över gatan: deras små kroppar kommer igenom, men inte deras skolväskor, så dem kastar de över till andra sidan. Det är avskyvärt och måste stoppas.
Jag är övertygad om att det finns mycket man kan göra. Jag är också övertygad om att parlamentet måste ta sig självt på större allvar när det upprättar och antar resolutioner. Jag är trött på att skriva resolutioner och bygga broar: resolutionerna måste omsättas i verklighet. Sedan urminnes tider har vi sagt att vi måste införa ett vapenembargo och att vi måste kontrollera om associationsavtalet är tillämpligt. Framför allt har vi beslutat att sända en högnivådelegation från parlamentet (jag är nästan färdig). Jag anser att vi skall göra detta. Vi bör fortsätta att följa färdplanen, och det finns hopp … ursäkta herr Cox, ursäkta allesammans, jag hade inget skrivet anförande och har tappat kontrollen över tiden, men jag skulle vilja säga en sak till. Det finns ett stort hopp i Palestina och Israel: de tusentals palestinier som uthärdar varje dag och som inte ställer sig bakom bomberna och attackerna och de hundratals och tusentals israeler som är fantastiska, som de två piloter som beordrades att bomba Nablus i förra veckan men vägrade. De flög över Nablus, men dessa unga män kände med folket och vände om. Naturligtvis blev de avstängda från sin tjänstgöring. Detta är oerhört viktigt: det visar att det växer fram en känsla av medmänsklighet som vi måste odla inom oss, hos andra och hos palestinier och israeler.
Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tror att vi alla är överens i denna fråga, det visar inläggen från Poettering, Barón Crespo och alla de som har talat till och med Morgantini. Det är det första jag vill säga.
För det andra kände jag desperation, nedstämdhet, ilska och maktlöshet när jag lyssnade på Solanas anförande. Om jag får fortsätta i samma anda som Poettering tycker jag att vi i detta parlament borde ha den moraliska styrkan att ifrågasätta premisserna för färdplanen. Som Solana sade handlar det om att ta ett steg i taget på vägen mot fred. Detta var tanken i Oslo och den tanke som hittills har varit rådande. Jag anser dock att denna successiva process inte fungerar längre. Finns det något politiskt alternativ till den som vi kan föra fram?
Förre chefen för Israels underrättelsetjänst, Ami Ayalon, och Sari Nusseibeh, som är rektor för ett palestinskt universitet, har hävdat att vi måste tala om vad vi vill åstadkomma och sätta in en politisk chock med utgångspunkt från detta. Vad skulle Europeiska unionen kunna föreslå för politisk chock om vi skulle ta fasta på deras idé? Mitt förslag är följande. Europeiska unionen, och då menar jag alla EU-länder som ingår i säkerhetsrådet, skall yrka på att det genomförs en högtidlig omröstning i Förenta nationernas generalförsamling om den palestinska staten, med skapandet av staten Israel som modell. Yrkandet skall gå ut på att den palestinska staten skall få samma rättigheter och skyldigheter som staten Israel.
När denna framställan har bifallits skall Europeiska unionen genom sina företrädare i säkerhetsrådet föreslå att en militär FN-styrka sänds ut för att bevara freden mellan de israeliska och palestinska staterna. För det första skall säkerhetsrådet bifalla det europeiska förslaget att omedelbart avväpna alla militära styrkor i Palestina utom den palestinska statens. För det andra skall denna stats karta ritas om i enlighet med 1967 års gränser. Säkerhetsrådet skall sedan ge både den israeliska och den palestinska staten två, tre eller fyra månader på sig att avrusta och flytta alla bosättare som finns utanför Israels gränser av år 1967 från palestinskt territorium. För det tredje skall säkerhetsrådet besluta att eventuella modifieringar av dessa gränser skall bli föremål för förhandlingar och måste accepteras av båda parter. Efter en viss tidsfrist skall världssamfundet ta ansvar för att tvinga eventuella bosättare som befinner sig på fel sida om gränsen att avlägsna sig och avväpna eventuella palestinska terrorgrupper som inte har avväpnats av den palestinska nationella myndigheten. Slutligen skall Förenta nationerna besluta att palestinska flyktingar bara skall tillåtas återvända till Palestina, och israeliska flyktingar – då menar jag judiska – bara till Israel.
Vad jag föreslår är alltså att vi delar ut en verklig politisk chock. Om vi inte gör det, kommer vi för alltid att befinna oss i samma dödläge, begåvade med utomordentlig moralisk styrka, men maktlösa. Vi måste en gång för alla ta ett initiativ som kommer att få mycket kännbara politiska och militära konsekvenser för oss, men som är vår enda chans att hjälpa palestinierna och israelerna.

Belder (EDD ).
   – Herr talman! Vem kommer att ta risken att trotsa, eller än mindre försöka lösa upp, de palestinska terrororganisationerna Hamas och Islamiska Jihad? Ahmed Qorei, den nye premiärministern i den nya palestinska krisregeringen, som tillträdde i tisdags, har själv sagt att han i alla fall inte tänker göra det. Hur reagerar ni på det, Solana? Eller håller rådet tyst med sitt uttryckliga krav på att den palestinska myndigheten skall upplösa terrororganisationer i de områden den kontrollerar? Vem kommer därtill att våga sända en ordentlig varning till andra länder som eggar till konflikt mellan Palestina och Israel, med Syrien och Iran i spetsen? I stället för att stödja Israel i fråga om detta kastar sig framstående medlemsstater i EU huvudstupa över den judiska staten. För att inte tala om det stöd Europa har uttryckt för Syrien som, vilket skall noteras, i åratal har fungerat som ett träningsläger och en bas för libanesiska och palestinska terroristnätverk, samtidigt som det är medlem i Förenta nationernas säkerhetsråd! Kommer Europeiska unionen verkligen att ingå ett associeringsavtal med Syrien, som kommissionsledamot Patten föreslog i denna kammare alldeles nyligen? Håller ni med mig om att Bryssel därigenom sänder helt fel politiskt budskap till en region som är så våldsam som denna? Tänk på Haifa! 
Dell'Alba (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Cohn-Bendits färdplan skulle kunna vara riktigt tilltalande om ledamöterna i detta parlament inte hade så ensidiga åsikter. Väldigt ofta, särskilt i Israel/Palestina-frågan, ser människor problemen på ena sidan men glömmer ofta bort problemen på den andra. De glömmer till exempel att den palestinska konstitutionen förnekar Israels existens, de glömmer att palestinska skolböcker lär ut att Israel inte existerar och att dess folk inte existerar och aldrig har existerat, de glömmer att Camp David-initiativet misslyckades, 1999 eller 2000, på grund av att Yassir Arafat uppträdde klumpigt i förhandlingarna och inte gick med på en kompromiss som kanske hade kunnat leda till en helt annan situation än den vi har i dag. De glömmer också allt det som vi med full rätt är upprörda över, för vi ställer höga krav på Israel, vars folk är demokratiskt, och har också rätt att ställa höga krav på folk som inte är demokratiska, men som vi hoppas skall bli det. Vi kan dock med tydlighet bara dra slutsatsen att det som händer är ett svar på attacker som samhället normalt inte skulle kunna tolerera, men som ändå har blivit vardagsmat i det israeliska samhället.
Mina damer och herrar! EU gör inte sin plikt. Det klarar inte av att sköta sitt arbete trots vår höge representants ansträngningar och trots kvartettens ansträngningar. Det råder inget tvivel om att EU backar ett steg, och i efterhand visar sig detta mycket ofta vara positivt, som under de senaste sex månaderna då färdplanen som det verkar inte accepterades helt enhälligt av ett flertal europeiska regeringar, som kan ha velat skapa en splittrad front för att inte gå med på Förenta staternas linje. Om allt detta är sant anser jag att vi européer också bör rannsaka våra samveten. Om vi hade haft en mer balanserad, pragmatisk och objektiv inställning skulle vi inte betraktas som ovidkommande för lösningen på konflikten mellan Israel och Palestina av en av de inblandade parterna. 
Galeote Quecedo (PPE-DE ).
   –  Herr talman! Jag vill stödja det yrkande som en föregående talare riktade till talmannen. Det vore lämpligt att översända våra kondoleanser till offren i Haifa. Jag skulle också vilja att våra kondoleanser gick till den spanske militärattachén i Bagdad, Jose Manuel Bernal Gomez’ familj. All terrorism är förkastlig, oavsett dess ursprung.
I veckan antog utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik det betänkande om Mellanöstern som utarbetats av Menéndez del Valle. Jag vill säga här och nu, före omröstningen under nästa sammanträdesperiod, att jag verkligen välkomnar de ansträngningar de politiska grupperna har gjort för att komma överens om kompromissändringsförslag. Om dessa förslag inte ändras i plenum, kommer de att göra det möjligt att anta texten med betydande majoritet.
Jag är inte säker på hur mycket detta dokument kommer att påverka situationen, men jag är övertygad om att det blir mindre än vi hoppas. Trots detta är jag övertygad om att de av Europaparlamentets resolutioner som inte stöds av en betydande majoritet är meningslösa.
Hursomhelst skulle jag vilja påpeka att alla parlamentsgruppernas beredvillighet att nå en överenskommelse understryker hur kritiskt läget är. Alla har förlorat på tre år av intifada. De enda vinnarna har varit extremisterna, och de har fört ut debatten till sin egen våldsamma arena.
Vi är säkert alla överens om att både palestinier och israeler har sämre livskvalitet nu än för tre år sedan. Oavsett jämförelsemetod står det klart att båda grupperna har förlorat i fråga om social välfärd, frihet och trygghet.
Som jag ser det är det naivt och därför meningslöst att försöka fördela skulden på individer på den ena eller andra sidan. Jag anser att alla inblandade har del i skulden för dagens situation. Jag håller med Morgantini om det. Naturligtvis har vi alla olika inställning och mottaglighet i fråga om denna konflikt. Jag är emellertid säker på att vi alla är överens om att vi ogillar murar, som den så kallade säkerhetsmuren.
Israels regering har utan tvivel en skyldighet att försvara sina medborgare mot terrorism, men detta är inte det bästa sättet. Jag tror att vi alla instämmer i fördömandet av riktade avrättningar. Vi är också alla oroliga för att konflikten skall sprida sig till grannländerna. Vidare tror jag att vi alla är överens om att vi skulle vilja se en premiärminister för den palestinska myndigheten som är beredd och kapabel att ingripa mot terrororganisationer och sätta stopp för dem. Uppenbarligen fordras det kontroll över säkerhetsstyrkorna. Abu Mazen lyckades inte med detta. Vi vet ännu inte hur det kommer att gå för Abu Alas regering. Han har fått kammarens stöd på grund av tidigare meriter.
Jag skulle vilja be ledamöterna att ett ögonblick reflektera över vad de skulle ha tyckt om de senaste tre årens terrorattacker hade blivit händelser som inträffade nästan en gång i veckan och om dessa attacker hade skördat nästan 500 civila offer. Jag anser därför att vi måste fortsätta att stödja kvartetten. För närvarande finns det inget alternativ till färdplanen, och vi måste ställa oss bakom Europeiska unionens utrikespolitik. Vi måste tro på vår förmåga. Vi skulle alla föredra om unionens utrikespolitik hade större resurser till sitt förfogande och var mer synlig. Vi skulle också vilja att den hade en förenad diplomatkår till sitt förfogande. Icke desto mindre har unionens utrikespolitik ibland större inflytande än vi kanske tror. Detta gäller särskilt i fråga om Mellanöstern. 
Menéndez del Valle (PSE ).
   –  Herr talman! Solana var vänlig nog att säga att han hade ägnat mitt betänkande en hel del tid, och jag vill börja med att tacka honom för det. Jag skulle också vilja tacka kommissionsledamot Monti för hans vänliga ord. Vidare instämmer jag i stort också med vad Poettering sade. Hans påpekanden ger en fingervisning om den grad av samförstånd som vi har uppnått.
Titeln på det betänkande jag haft förmånen att utarbeta talar om fred och värdighet i Mellanöstern. Jag valde dessa två ord medvetet, eftersom jag tycker att de tydligt visar hur läget är och vad vi måste ta sikte på.
Utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik antog detta betänkande med en stor majoritet, och därför har jag nu nöjet att lägga fram denna text för utskottets räkning, inte bara i egenskap av socialist.
Det förtjänar att nämnas att det finns ett brett samförstånd på ett antal avgörande punkter i betänkandet. Detta samförstånd har tidigare nämnts i kammaren, och med tanke på den korta tid jag har till mitt förfogande skall jag bara ta upp en del av dessa punkter. Till exempel hoppas vi alla att färdplanen skall fortsätta att gälla. Vi är alla överens om att uppmana båda parter att hålla den vid liv.
Naturligtvis står vi också enade i vårt fördömande av terrorism. Inte desto mindre är vi orubbliga när vi säger att fredsprocessen inte får blockeras eller läggas på is på grund av terrorismen. Det skulle terroristerna ju betrakta som en framgång. Vi uppmanar kvartetten och alla berörda parter att utropa Jerusalem till ett av mänsklighetens kulturella och religiösa världsarv. Vi vill också att Jerusalem skall bli en dubbel huvudstad, både huvudstad för staten Israel och för den framtida palestinska staten. Vi hoppas att detta kan bli verklighet så snart som möjligt.
Vi vill också ha en internationell närvaro i området. Vi anser att en internationell styrka borde sändas dit när tiden är mogen, under förutsättning att båda parter accepterar det. Självfallet anser vi att staten Israel har rätt att försvara sina medborgare och sin säkerhet. Denna rätt måste dock utövas inom lagens ram. Palestinska medborgares rättigheter måste också tas med i beräkningen.
Å ena sidan uppmanar vi palestinierna att omorganisera sina säkerhetsstyrkor och göra påtagliga och tydliga ansträngningar att upplösa terrororganisationerna. Å andra sidan uppmanar vi israelerna att dra tillbaka sin armé från de självständiga territorierna. Vi uppmanar också Israel att sätta stopp för riktade avrättningar och avbryta all bosättningsverksamhet och byggandet av säkerhetsmuren. Det har redan gjorts många relevanta kommentarer om detta i kammaren.
Avslutningsvis skulle jag vilja ta upp ett ändringsförslag som föredraganden stöder. Detta är ett ändringsförslag som är avsett att lösa en hypotetisk situation där färdplanen blockeras. Vi hoppas naturligtvis att detta inte kommer att bli fallet, eftersom det skulle få drastiska konsekvenser och leda till ännu mer lidande för israeler och palestinier. Trots detta måste det finnas alternativ, i synnerhet genom att det skapas ett internationellt mandat i Palestina under kvartettens överinseende. Detta skulle också omfatta en internationell markstyrka.
Herr talman! Jag vill avsluta med en rent personlig kommentar. De krigshandlingar som Israel begick mot Syrien i söndags är ett brott mot internationella rätt och strider mot politiskt förnuft. Jag hoppas innerligt att de inte leder till någonting ännu värre.
Andreasen (ELDR ).
   – Herr talman! Även jag vill tacka den höge representanten för hans uttalande. Det är mycket beklagligt att vi måste åse hur den stora sympati som Israel alltid har mött i Europa har svalnat betydligt under det senaste året. Det kan man sluta sig till av dagens debatt i kammaren, och det kan noteras om man håller ett öga på europeiska medier och lyssnar på vad europeiska regeringar, parlament och politiska partier säger, däribland också Europas mycket klara avståndstagande från beslutet i Israels säkerhetskabinettet att avhysa Yassir Arafat från palestinskt territorium.
På samma sätt måste vi fördöma Israels attack mot Syrien, som strider mot internationella rätt. Det faktum att Förenta staterna nu överväger att införa sanktioner mot Syrien bidrar inte heller till en lösning på konflikten i Mellanöstern.
Den senaste utvecklingen avspeglas naturligt nog här i Europaparlamentet och i det betänkande vi just har hört beskrivas, som har antagits med stor majoritet i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Detta betänkande innehåller förmodligen den skarpaste kritik mot Israel som vi någonsin har sett här i parlamentet.
Israels regering måste dra tillbaka sina militära styrkor från de ockuperade territorierna och ta hem dem. Det måste stoppa avrättningarna och avbryta all verksamhet i bosättningsområdena samt byggandet av den skamliga så kallade säkerhetsmuren. Jag vill tacka Poettering för hans mycket klara uttalande om denna mur.
De palestinska myndigheterna måste garantera ett tydligt och fast stöd för den nya regeringens försök att omorganisera säkerhetsstyrkorna. De måste återställa den allmänna ordningen. De måste tydligt visa att de vidtar praktiska och synliga åtgärder för att bekämpa terroriströrelserna, de måste genomföra de redan föreslagna reformerna och de måste, där så är möjligt, hålla fria, rättvisa och öppna val.
Utan tvivel delar vi alla den höge representantens frustration, men vi måste hålla oss till kvartettens färdplan för fred i Mellanöstern. Vi måste komma fram till ett slutgiltigt fredsavtal mellan två likställda, demokratiska och suveräna stater som lever tillsammans i fred bakom säkra och erkända gränser på grundval av FN-resolution 242 av den 22 november 1967. Israel och Palestina kan inte lösa konflikten utan hjälp utifrån, och världssamfundet måste fortsätta att sätta press på båda parter. Det kan hända att det också blir nödvändigt att sända en internationell interventions- och observationsstyrka till området, en styrka som kvartetten måste sätta samman, som under FN:s beskydd kunde övervaka utvecklingen och därefter se till att parterna håller sig till det slutliga fredsavtalet. 
Vachetta (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Den mur som den israeliska regeringen håller på att bygga kommer att krympa de redan mycket små territorierna på Västbanken med 58 procent. Detta är verkligen avskyvärt i ekonomiska och mänskliga termer, men det är också en reell provokation i politiska termer. Det innebär att alla Palestinas invånare stämplas som terrorister, vilket är skandalöst. Muren kommer inte att skydda det israeliska samhället från våldsamma och barbariska självmordsbombningar riktade mot civila. Murbygget gör det möjligt att förgöra den palestinska staten, gör det osannolikt att något av de två folken kan leva i säkerhet och grusar allt hopp om fred i Mellanöstern. Genom att försöka använda attacken mot Syrien för att kräva hämnd för attacken i Haifa, i strid med all internationell rätt, har Sharon tagit på sig ansvaret för att hela regionen utsätts för vredens eld och svärd.
Det besinningslösa dödandet kan bara stoppas med tvång. Europeiska unionen har medlen för att ingripa, om den bestämmer sig för att göra det. Således måste rådet lägga associeringsavtalet på is så länge ockupationen varar. Europeiska unionen kan också kräva att denna olagliga mur förstörs, i enlighet med den berömda färdplanen. Europeiska unionen måste förhindra att hoten mot president Arafat blir verklighet. Tyvärr kommer den dock inte göra det om inte Europas folk kraftfullt visar sin solidaritet med palestinierna och sin ilska över att se dem bli förnedrade, utblottade och förtvivlade. 
Queiró (UEN ).
   – Herr talman! Vi ser fortfarande hur man intar ståndpunkter i fråga om konflikten i Mellanöstern som innebär att man antingen stöder Israel mot Palestina eller kritiserar israelerna till palestiniernas fromma. Det finns förmodligen argument som gynnar båda parterna. De oskyldiga israeliska samhällenas omistliga rätt att försvara sig och palestiniernas naturliga önskan att fritt bestämma över sin egen framtid är naturligtvis ett par av dessa argument. Det som står bortom allt tvivel är att det inte finns några argument som rättfärdigar de terrormetoder som båda folken i regionen använder sig av. Vår grupp menar att allt hopp som återstår om fred mellan israeler och palestinier fortfarande ligger i färdplanen. Detta initiativ, som inte bara omfattar de krigförande parterna, utan också Förenta staterna, Ryssland, Förenta nationerna och Europeiska unionen, måste utvecklas men får inte överges. Dess mål håller fortfarande, eftersom avsikten är att lösa konflikten till 2005, att stoppa våldet och terrorismen och låta en framtida palestinsk stat samexistera fredligt med Israel. För en samexistens fordras en reell demokrati med tolerans och frihet som grund. Vi måste tillstå att en sådan demokrati ännu inte föreligger.
Det är helt avgörande att vi börjar gå framåt igen enligt metoden ”ett givande och ett tagande”, där båda parter förväntas fullfölja sina åtaganden i varje fas. Vi kan inte acceptera den nuvarande situationen. Det har tagits några få, ytterligt få, positiva steg, och de som tagits har bemötts med våld. Om vi inte kan skapa förutsättningar för att knyta starka band av ömsesidigt förtroende kommer vi inte bara att få åse hur fler oskyldiga civila dödas utan också, i en snar framtid, den dag då själva hoppet dör.
Ett status quo är således helt oacceptabelt. Därför måste Europeiska unionen tillsammans med andra berörda parter öka trycket för att göra det möjligt att varaktigt återuppta fredsprocessen. Till skillnad mot vad några ärade ledamöter sagt här tvivlar min grupp verkligen oerhört mycket på att lösningen är att sända en militär styrka bestående av väpnade enheter från en koalition av länder för att intervenera i området. Naturligtvis accepterar vi inte att man bygger en mur mellan de båda länderna. Vad som förefaller acceptabelt är att försöka ersätta denna mur med en mänsklig barrikad, även om denna är välbeväpnad, organiserad och sanktionerad av världssamfundet. För övrigt skulle detta vara en militär lösning av traditionellt snitt, vilket inte skulle lösa dagens situation, som präglas av stadsgerillakrig. Vi anser att alla de diplomatiska påtryckningar som EU är mäktigt bör användas för att göra klart för de palestinska myndigheterna att de avskyvärda självmordsattackerna mot den israeliska civilbefolkningen måste upphöra genast och för gott. Å andra sidan är det också avgörande att se till att svaret från Israels demokratiska regering blir återhållsamt och att varna grannländerna i regionen för att ge terroristgrupper som stöder och begår kriminell verksamhet en fristad.
Vi har upprepat många gånger att det inte finns någon god terrorism, och inte heller någon dålig terrorism. Ingen form av terrorism är heller någonsin rättfärdig eller möjlig att rättfärdiga. Vi kan inte acceptera några argument för att ta till terrorism, för i så fall erkänner vi att dess mål är legitima. Varhelst terrorismen lurar, varhelst den sticker upp sitt fula tryne, oavsett vilken form den har, får inte Europeiska unionen dra sig för att bekämpa den. Detta eftersom vi är helt övertygade om att den internationella terrorismen skulle berövas ett viktigt ideologiskt stöd om konflikten i Mellanöstern löses. 
Sandbæk (EDD ).
   – Herr talman! Även jag fördömer naturligtvis attacken i Haifa å det bestämdaste, men det gläder mig mycket att Solana gav uttryck för åsikten att också Israel måste ta sin del av ansvaret för att sådana attacker inträffar.
Det ansvar som Israel måste ta framgår av de krav på landet som återfinns i Menéndez del Valles betänkande och jag kan instämma i dessa till fullo. Jag skulle dock kunna tänka mig att här i kammaren i dag få reda på vad EU helt konkret har tänkt sig att göra för att tvinga Israel att uppfylla alla dessa krav och till exempel också att stoppa sin statsterrorism, som självfallet har lett till att många fler palestinier än israeler har dödats. Detta därför att så länge vi inom EU inte tvingar Israel att uppfylla dessa villkor har ju nämligen inte Abu Ala skuggan av en chans att stoppa de palestinska självmordsbombarna. 
Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Hur förfärande terrorattackerna i Mellanöstern än är – oavsett om vi talar om palestinska självmordsbombningar riktade mot judar eller israeliska riktade anfall mot palestinier – får de inte skymma grundproblemet. Det är sant att det inte kan finnas någon fred utan säkerhet, men det kan inte heller finnas någon fred utan rättvisa. Vad är då grundproblemet med denna utgångspunkt? Det är att veta om Israel, som under konflikternas gång har ockuperat 72 procent av det tidigare brittiska mandatet över Palestina, är berett eller inte att lämna över de resterande 28 procenten till det palestinska folket, så att en fri och suverän stat kan grundas där. Är Israel berett att utrymma dessa territorier och återlämna makten till den palestinska myndigheten efter trettiofem års militär ockupation?
Om svaret är nekande – och man tvingas motvilligt tillstå att det hittills inte funnits något som får en att tro något annat – då kommer våldet att fortsätta: våld som vedergällning, vedergällning genom våld, kolonisering genom murbyggande. Nya krig kommer att startas för att försvara vedergällningen som princip. Vi anser att både Israel och Palestina har rätt till säkerhet inom erkända och respekterade gränser, men det tjänar ingenting till att gråta över antalet offer om vi inte kan ta fram en politisk lösning. Även om man inte instämmer i Cohn-Bendits förslag – vilket jag verkligen inte gör – har hans plan åtminstone förtjänsten att den existerar. Låt oss tydligt slå fast vad vi vill åstadkomma. Detta är en förutsättning för att denna konflikt skall kunna lösas. 
Von Wogau (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Den höge representanten har just talat om det förskräckande antalet dödsoffer som fortsätter att utkrävas på israeliskt och palestinskt territorium. Inom Europeiska gemenskapen måste vi fundera över vad vi kan bidra med för att se till att på lång sikt återställa freden i detta plågade område. Vad kan Europeiska gemenskapen bidra med? Är Europeiska gemenskapen verkligen tillräckligt mäktig för att kunna göra en verklig insats här? Visst är Europeiska gemenskapen mäktig ekonomiskt sett, och dess ekonomiska bidrag till stabilisering i området hittills övertrumfar utan tvivel liknande bidrag från andra aktörer.
Å andra sidan är Europeiska gemenskapen i dess nuvarande form uppenbarligen fortfarande för svag för att kunna göra denna avgörande insats, när det gäller att fatta slutliga beslut och ge slutliga garantier till den ena eller andra sidan att dess folk kan leva i fred och säkerhet inom dess territorium på lång sikt. Därför har även jag en fråga till den höge representanten, som arbetar med stort engagemang i denna region: vilken roll spelar detta område i Europeiska unionens säkerhetsstrategi, som för närvarande håller på att utarbetas? Jag är medveten om, herr Solana, att er personal arbetar mycket intensivt med denna säkerhetsstrategi. Säkerhetsstrategin berör också den vänkrets som Europeiska gemenskapen omger sig med, och därför vill jag ställa frågan: vilken prioritet kommer just denna konflikt att få i detta sammanhang och, vid vidgandet av vänkretsen, kommer den förfärliga konflikt som vi diskuterar här i dag att prioriteras på lämpligt sätt? 
Howitt (PSE ).
   – Herr talman! Låt mig instämma med ledamöterna i hela kammaren genom att djupt beklaga de döda på alla sidor i de senaste attackerna i Mellanöstern. Intifadan har nu pågått i mer än 1 000 dagar, och 3 000 människor har förlorat sina liv. Det är dags att sätta stopp för detta dödande. Terrorism är oförsvarligt, och palestiniernas legitima nationella strävanden kan inte uppnås genom våld. Med varje självmordsbombning försvagas stödet från Europa och hela världen för deras sak.
Israel måste också fullgöra sina åtaganden genom att avbryta bosättningsverksamheten, återställa den palestinska fria rörligheten, upphöra med riktade avrättningar och se till att säkerhetsmuren inte inkräktar på palestinsk mark. I detta europeiska parlament förstår vi, mer än någon annanstans, att framtidsutsikterna för generation efter generation är de motsättningar och den rädsla som denna nya Berlinmur står för.
Jag håller helt och hållet med Solana när han denna morgon upprepade att kampen mot terrorism måste ske inom den internationella rätten. Jag uppmanar honom att trycka på det obestridliga faktum att Israels behandling av palestinierna i de ockuperade områdena är olaglig enligt fjärde Genèvekonventionen. Jag välkomnar den överenskommelse som träffats av EU:s utrikesministrar om att frysa Hamas tillgångar, men beklagar förseningen med att uppnå detta beslut.
Herr kommissionär! Jag är stolt över att EU:s bidrag till den palestinska myndigheten är det enskilt största externa biståndsprogrammet.
I går talade jag emellertid med vänner och kolleger inom den icke-statliga organisationen UNA International Service, som är aktiv i området. De säger att man har tvingats stoppa alla utvecklingsprojekt som finansieras av EU på grund av krisen i Mellanöstern. Förenade kungarikets ministerium för internationell utveckling har förklarat att utvecklingen beror på lättnaderna i israeliska utegångsförbud, stängningar och vägspärrar samt eventuella tillbakadraganden.
Vi måste öppet fördöma det faktum att attacker från Israels försvarsstyrka faktiskt har förstört värden på 25 miljoner euro av EU:s utvecklingsprojekt sedan 2001. Jag tror inte på dem som anklagar Europeiska unionen för att omedvetet understödja ockupationen, men Israel borde tvingas betala mer än en del av ersättningen till Europeiska unionen för denna obefogade förstörelse. 
Alavanos (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag har ett antal frågor till Solana, som också var Natos generalsekreterare vid tiden för interventionen i det före detta Jugoslavien.
Herr höge representant!
- Varför är Milosevic en sak och Sharon en annan?
- Varför är den enväldiga regim som fanns i det före detta Jugoslavien en sak och Israels regering, vars ministrar i offentliga sammanhang talar om att mörda Arafat, en annan?
- Varför är KLA en sak och Jihad en annan?
- Varför är kosovaner, som har andra rättigheter, en sak och palestinier en annan?
- Hur mycket längre skall vi ha dubbla standarder och detta hyckleri?
- Varför letar vi igenom kraftverk i Iran med förstoringsglas när ingen berättar för oss vilka kärnvapen Israel har? 
- Varför bildas det en internationell allians och en ”ökenstorm” när Saddam Hussein attackerar Kuwait, när det bara blir några få futtiga uttalanden när Israel attackerar Syrien?
- Varför säger vi adjö till Lenin med Berlinmuren och godmorgon till Sharon med den palestinska muren?
- Hur långt skall vi gå?
- Var finns Europa?
- Varför är Europa lamslaget?
- Varför har inte Europa någon röst när Förenta staterna har en?
- Varför tar inte Europa ett särskilt initiativ i Förenta nationerna så att vi får internationella styrkor i området med spänning mellan Israel och Palestina? 
Kuntz (EDD ).
   – Herr talman! De nykonservativa varnade oss för att Bagdad bara var en början på deras resa. När vi inte lyckades stoppa Förenta staternas krig i Irak eller när vi stödde det som de flesta europeiska regeringarna gjorde, vilket var ännu värre, visste vi att vi ökade säkerhetsriskerna i regionen liksom att nästa mål efter Bagdad skulle kunna vara Damaskus. Det räcker att lyssna på det språk som de amerikanska och israeliska ledarna använder, den kritik som de har riktat mot Syriens regering under de senaste månaderna: stöd till Baathpartiets ledare i Irak, innehav av massförstörelsevapen, kemiska vapenprogram och hysande av terrorister. Det är samma felaktiga argument som togs som förevändning för Förenta staternas ockupation av Irak. Nu använder man dem igen mot Syriens ledare. Förenta staternas kongress inför ett föregripande embargo mot Syrien, och sedan kommer Israels föregripande tillslag mot syriskt territorium som ett brev på posten.
Alla talare har här fördömt attacken i Haifa, och jag sällar mig förstås till dem. Jag skulle emellertid ha uppskattat att inte behöva vänta till Barón Crespos inlägg på att få höra ett uttryckligt fördömande av Israels kränkning av Syriens territoriella suveränitet. På samma sätt skulle jag ha uppskattat att få höra någon påminna om hur svårt det är att tala om en europeisk utrikespolitik vid en tidpunkt då somliga europeiska länder deltar i den militära ockupationen av Irak. 
Souchet (NI ).
   – Herr talman! Efter Israels räd mot Syrien, som var den första i sitt slag efter yom kippur-kriget och en hämnd för den fruktansvärda attack en ung kvinnlig självmordsbombare utförde i Haifa, är den första frågan som inställer sig huruvida vi löper risk att hamna i ett farligt skede för freden i Mellanöstern.
Det går inte att förneka att det i förhållandet mellan president Assad, som håller fast vid sin strikta politiska hållning och vars skyldighet det därför är att reagera starkt på den allvarliga provokation som en attack mot syriskt territorium innebär, och premiärminister Sharon som, 13 månader före valet i Förenta staterna, kan känna att han har ovanligt fria tyglar, finns element som skulle kunna inflammera det spända läget ytterligare och leda till att hela regionen uppslukas. Det vi åser för närvarande är dock att den första reaktionen från Damaskus har varit blygsam och långsam, vilket utan tvivel har satt den övergripande svagheten i Syriens nuvarande ställning i förgrunden. De bristande framgångar landet har haft med att få säkerhetsrådet att ta upp fallet har visat hur isolerat Syrien är på internationell nivå, vilket spär på dess relativa regionala isolering efter kriget i Irak och dess militära svaghet sedan Damaskus upphörde att få avancerade vapen levererade på kredit. När de militära kopplingarna till Israel minskar betydligt är det svårt att föreställa sig att Syrien skulle ta risken med en militär upptrappning på Golanhöjderna. Arabrepubliken Syrien kommer därför utan tvivel att ta denna risk vid den blå linjen genom ett ingripande av shiitiska Hizbollah.
Detta indirekta svar är inte riskfritt. I detta ömtåliga skede skulle därför europeisk diplomati kunna spela en meningsfull medlarroll vid sidan av de två aktörerna för att hjälpa till att förhindra att ytterligare en spiral av regional upptrappning startas. 
Sacrédeus (PPE-DE ).
   – Herr talman, generalsekreterare Solana! Palestiniernas premiärminister Ahmad Qorei utesluter kategoriskt palestinska tillslag och insatser mot de terrorgrupper som systematiskt saboterar den sköra och ytterst relativa freden i Mellanöstern. Därmed har palestiniernas premiärminister skänkt de absolut bästa argumenten för pessimism åt alla dem som tycker att det inte finns en framtid för och dem som inte tror att det kan bli fred i Mellanöstern.
Solana, jag vill att ni tar upp detta med palestiniernas premiärminister. Nödvändiga förutsättningar för fred i Mellanöstern är att de palestinska terrorgrupperna avväpnas och att deras terroristverksamhet inte fortsätter. Om den palestinska regeringen inte vill eller effektivt kan åtgärda terrorgrupper i Mellanöstern kommer Israel att göra det.
För ungefär en vecka sedan dog 19 människor i en självmordsattack i Haifa. I ett demokratiskt land som Israel, som är ett tecken för övriga världen på att det finns demokrati i Mellanöstern, kommer varje sådan självmordsattack genomförd av terroristgrupper att göra den israeliska opinionen mindre kompromissvillig gentemot den palestinska myndigheten och mindre välvilligt inställd till att lämna över mark till palestinierna.
Inget land, inte heller Israel, är skyldigt att i längden acceptera grannländer som upplåter mark åt attackerande terrorister eller som underlåter att ingripa mot sådana rörelser på sitt territorium. Palestiniernas premiärminister Ahmad Qoreis vanmakt inför terrorismen är kanske i och för sig fullt förståelig. Det är svårt att komma åt så stora och beväpnade grupper. Ändå måste han politiskt och handlingsmässigt markera att det är hans ambition. Den palestinska myndighetens president Arafat har inte heller vågat ingripa med kraft mot terroristgrupperna trots att Hamas, islamiska Jihad och andra terroristgrupper indirekt och planmässigt saboterar den fredsprocess med vidhängande tvåstatslösning som den palestinska regeringen officiellt bekänner sig till.
Låt mig sammanfatta innan jag går över på ett annat område. Den palestinske premiärministern måste tydligt i ord och i handling säga att det i en framtida tvåstatslösning inte kan finnas utrymme för terroristverksamhet, allra minst på den palestinska myndighetens territorium.
Den andra saken jag tänkte ta upp handlar om hur religionen missbrukas. Detta har att göra med relationerna mellan väst och den av islam dominerade världen. Jag tycker att det är beklämmande att inte religiösa muslimska ledare mycket tydligare klargör att självmordsattacker inte kan vara förenliga med kärlekens, försoningens och godhetens religion. Religion måste stå för kärlek och för medmänsklighet. Religion måste stå för försoning, för det goda, och inte för oskyldiga människors död, som vid självmordsattacken i Haifa. 
Souladakis (PSE ).
   – Herr talman! Varje gång som vi debatterar Mellanösternfrågan efter ett uttalande från den höge representanten Solana får jag en känsla av att han växlar mellan Tantalos och Sisyfos prövningar, eller till och med att hans ansträngningar å ena sidan är som att hälla vatten i danaidernas såll och å andra sidan kännetecknas av optimism, en optimism som antingen rör sig i Utopias eller realismens rike. I alla händelser står det klart att det fordras en mängd arbete för att få solen att snurra.
Mina damer och herrar! Krisen i Mellanöstern växer. Kriser som vi trodde var över återkommer i både Libanon och Syrien, och den ansvarige är olyckligtvis just den person som är Israels premiärminister i dag. Terrorism i alla former är i alla händelser oacceptabel och skall fördömas. Den får dock inte användas som förevändning för en ny upptrappning. Här skulle jag vilja framhålla kommissionsledamot Montis tydliga ställningstagande och den mycket ovanliga samstämmigheten mellan talarna.
Bilden är klar. Europeiska unionen måste ta avgörande initiativ för att motverka varje risk för utvidgning och måste föreslå särskilda lösningar och sätt att genomföra dem. Den måste ingripa på ett beslutsamt sätt och med styrkan hos en tredje part. Rollen som skiljedomare mellan israeler och palestinier räcker inte. Domarrollen leder till neutralitet, och neutralitet är inte det bästa alternativet i ett krisläge. Vi är inga historieskrivande journalister. Vi är politiker. Nu måste vi fatta beslut. Nu måste färdplanen, överenskommelserna mellan Rabin och Arafat, ges substans genom att den tillämpas, om så med FN-styrkor närvarande. Låt mig påminna om det populära talesättet ”det går inte att laga omelett utan att knäcka ägg”. 
Zimeray (PSE ).
   – Herr talman! Vår historia handlar om gränser som överskrids och om murar som rivs efter att ha byggts upp. En mur kan ju nämligen byggas upp igen, till skillnad från ett liv, herr talman, och jag håller med Morgantini när hon säger att det inte räcker med att uppmana till att den internationella rätten följs. Tillåter den internationella rätten en stat att skydda terroristceller som avser att attackera civilbefolkningen i en annan stat? Det frågar jag er. Jag håller med henne om att det är vår skyldighet att ingripa, och jag delar hennes indignation när hon säger att vi inte kan nöja oss med moraliska ställningstaganden, som vi så ofta gör, ställningstaganden som lättar våra samveten, men mina damer och herrar, ett rent samvete är motsatsen till ett verkligt samvete. Ja, Cohn-Bendit, vi behöver en politisk chock!
Jag kan inte heller låta påståendet att denna mur är samma sak som Berlinmuren, som jag just hörde, stå oemotsagt. Personligen är jag emot denna mur, eftersom jag är emot den linje den följer. En mur som delar en nation i två delar och en mur som avser att bilda en gräns kan emellertid inte sägas vara samma sak, även om gränsdragningen är fullkomligt öppen för diskussion. Jag skulle vilja tillägga att jag var en av dem som skrev på ett upprop mot den sträckning som muren följer, framför allt vid Abu Dis.
Alla vill ha en återgång till 1967 års gränser, och jag är förvånad över att det i dag förekommer hetsiga krav på något som i går tillbakavisades precis lika hetsigt. Det beror på att vad de mer moderata av oss kräver i dag i slutänden inte är något annat än en återgång till Clintons parametrar, de parametrar som nyligen förkastades helt.
Monti sade helt korrekt att Hamas och Islamiska Jihad inte erkänner Israels rätt att existera, vilket självmordsattackerna har visat. Vi är djupt involverade i denna fråga, som egentligen inte bara handlar om en konflikt, utan om fyra. Den palestinska myndigheten strider för den palestinska statens legitima befrielse, vilket vi stöder. Den israeliska staten strider för sin säkerhet, vilket vi också stöder. Vidare förekommer det, och detta måste sägas, ett slags kolonisationskrig som förs av somliga israeler. Slutligen för somliga palestinska fraktioner ett krig för att förstöra den israeliska staten, och det får vi verkligen inte glömma bort. Om vi inte är medvetna om dessa fyra konflikter kan vi inte förstå vad som sker. 
Gahrton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det är lätt att fördöma självmordsattacker, men vad skulle vi göra om vi vore i samma situation? Vad gjorde de av våra föräldrar som levde i ockuperade länder för 60 år sedan? De gjorde motstånd.
Jag såg för första gången i mitt liv en mur i Berlin 1961. Nu bygger Israel en skammens mur. Saddam Hussein störtades för att han misstänktes för att ha massförstörelsevapen. Vi vet att Israel har massförstörelsevapen. Apartheidens Sydafrika föll för att det bedrevs rasistiskt förtryck i landet. Vi vet att Israel bygger hela sin konstruktion på rasistiskt förtryck. Militärjuntan i Chile föll bland annat för att politiker mördades. Vi vet att Israel hela tiden låter mörda politiker.
DDR, Saddam Hussein, apartheiden och Chilejuntan är borta men Sharons förtryckarregim består. Vad gör vi? Vad gör EU? Vi gör inte mycket. Vi tillämpar inte ens associeringsavtalet. Vi bryter inte ens handelsförbindelserna. Varför kan vi inte skicka våra fantastiska fredstrupper till Palestina för att skydda det palestinska folket?
Israel kommer inte att bestå om den nuvarande utvecklingen fortsätter. Mellanöstern jämförs ofta med korsfararrikena som varade i 200 år. En fjärdedel av den tiden har gått. Det är möjligt att Israel består i 100 år med hjälp av USA:s pengar och vapen samt EU:s passivitet, men om ingen ingriper kommer kanske våra barnbarn att uppleva Israels undergång. Det är ingenting jag önskar. Jag kan försäkra att det inte blir någon tebjudning. Låt oss försöka hindra det. 
Solana,
   . – Herr talman! Enligt arbetsordningen får jag bara tala i fem minuter. Jag skall på denna korta tid göra mitt bästa för att svara på några av de viktigaste frågorna som har tagits upp här i dag. Jag skall också än en gång försöka slå fast den ståndpunkt som vi har intagit och försöker försvara för Europeiska unionens räkning i fråga om denna dramatiska konflikt.
Jag skulle vilja klargöra några saker redan från början. Efter att ha lyssnat på de av kammarens ledamöter som har talat verkar det som att vi alla i princip är överens om att dagens situation är mycket allvarlig. Allvaret i denna situation får inte underskattas. Den blir svårare och svårare. Följaktligen åligger det oss alla att dra åt samma håll och fördubbla våra ansträngningar för Europeiska unionens räkning.
Den stora samstämmigheten mellan de olika ärade ledamöter som har talat här i dag förtjänar att nämnas. Man bör notera att de alla, nästan utan undantag, framhöll att färdplanen är det bästa medlet för att uppnå det uppsatta målet. Detta mål går ut på att göra det möjligt för staten Israel och en palestinsk stat att samexistera i fred och välstånd inom en rimlig tidsperiod. Färdplanen yrkar på en kort tidsperiod. Jag tror att det tidigarenämnda målet är vårt gemensamma mål.
Jag tror också att man med fog kan säga att det finns ett betydande samförstånd i kammaren om att den senaste tidens händelser kan leda till att spänningen i regionen ökar. Det kan bli fallet i antingen Syrien eller Libanon. Och allt detta medan vi strävar efter att sänka temperaturen i regionen snarare än att tillåta den att stiga.
Vidare tror jag att alla eller de flesta ledamöter skulle hålla med om att Förenta staterna kan komma att minska sitt engagemang och att detta kan påverka situationen negativt. Poettering gjorde det fullkomligt klart att den kommande valrörelsen i Förenta staterna förmodligen medför att Förenta staterna blir , om jag får ta till en engelsk term. Vi måste göra allt vi kan för att förhindra detta. Det är tvärtom avgörande att Förenta staterna fortsätter att vara delaktiga i processen. Europeiska unionens engagemang förblir naturligtvis oförändrat. Unionen får inte bli en enkel åskådare till en process som urartar eller bara en passiv deltagare i en process som glider nedför en allt halare och brantare utförsbacke.
Poettering nämnde också Irak. Jag skulle vilja följa upp detta. Jag har besökt alla länderna i regionen och fått klart för mig att Irakfrågan spelar en roll för Palestinafrågan. Jag skulle drista mig till att påstå att om man förde en diskussion med en arabisk politisk ledare i dagens situation skulle denne tala om en process som arabvärlden anser vara västvärldens fälttåg mot araberna. Vi måste vara mycket noggranna med att se till att de arabiska politiska ledarna inte uppfattar denna process som riktad mot den muslimska världen. De får inte se den som västvärldens attack på arabvärlden. Därför är det viktigt att om och om igen upprepa att detta inte är en kamp mot vissa civilisationer eller religioner. Vi bedriver snarare en kamp för att försvara värdena fred och stabilitet i båda områdena.
Som Cohn-Bendit så riktigt sade är vi involverade i någonting som kan kallas en gradvis ökande process. Denna så kallade successiva process började med Osloprocessen, och färdplanen är ett vidare steg i denna. Cohn-Bendit menade att lösningen skulle kunna vara en elchocksbehandling. Mina damer och herrar! Jag är benägen att tvivla på att det för närvarande finns tillräcklig politisk energi hos båda parter och i världssamfundet för att en kraftig elchocksbehandling skulle vara ett alternativ.
Så sent som i dag bevittnade vi ännu en svår och komplicerad debatt i Förenta nationernas säkerhetsråd. Syftet med debatten var att anta en gemensam ståndpunkt om situationen i Syrien. Ingen överenskommelse nåddes. Därför anser jag att det för närvarande inte finns så mycket energi att en elchocksbehandling kan genomföras. Det kanske åligger oss européer att generera den energi som krävs.
Som jag ser det är en utvärderingsprocess det första som måste till. Färdplanen kommer inte att genomföra sig själv. Det kommer att bli snudd på omöjligt att genomföra den utan en fungerande utvärderingsprocess. Det är därför viktigt att se till att alla utvärderingsmekanismer är så beskaffade att de kan tillämpas omedelbart. Detta diskuterades också vid mötet i New York.
Nu skulle jag vilja ta upp den situation som förmodligen kommer att uppstå i dag. Sannolikt tillträder en ny palestinsk regering under Abu Ala. Denna regering har rätt till vårt stöd om den uppfyller våra krav. Vi måste insistera på att den för ett resolut krig mot terrorismen och genomför sina reformer. Detta är kännetecknande för en stat. Vi gör allt vi kan för att se till att en palestinsk stat kan grundas så snart som rimligen är möjligt. Ett huvuddrag för en stat är att den bör ha ett enda ekonomiskt system. Erforderliga åtgärder i denna riktning har vidtagits. Finansministern har sett till att detta skett. Ett annat huvuddrag för en stat är att den bör ha vapenkontroll. Premiärminister Abu Ala måste därför uppmanas att se till att hans regering vidtar alla tänkbara åtgärder för att få kontroll över säkerhetsstyrkorna och bara tillåta lagliga vapen.
Det är också viktigt att uppmana Israels regering att förbättra de palestinska medborgarnas levnadsförhållanden och avbryta byggandet av muren. Jag blev rörd av Poetterings känslosamma berättelse om vad en mur kan betyda för individer som har erfarenhet av att hållas åtskilda av en sådan. Israel måste också uppmanas att ta itu med bosättningsfrågan på allvar. Detta är inte någon nyhet i färdplanen. Det fanns med i Mitchellrapporten för flera år sedan.
Jag tror att jag har sammanfattat vad jag anser att vi kan och bör göra här och nu som européer för att försöka ta oss igenom denna kris. I december bör vi ha förutsättningar att göra en sista översyn. Då blir det möjligt att se hur vi bäst går vidare under nästa år, helt medvetna om lösningens parametrar. Jag är säker på att alla känner till de sistnämnda. Dessa parametrar skiljer sig inte så mycket från dem som några av de ärade ledamöter som har talat här i dag nämnde.
Därför vill jag tacka parlamentet för dess samarbete. Vi måste alla hålla ögonen ordentligt öppna och inte svikta i vår beslutsamhet. Det är enda sättet att kontrollera den situation som olyckligtvis växer fram i ett område som ligger oss så varmt om hjärtat.
Jag fick frågan om hur Mellanöstern kommer att hanteras inom ramen för säkerhetsstrategin. Dessa människor är våra grannar. Deras mark gränsar till vår. Därför måste denna fråga förbli en av våra främsta prioriteringar.
Herr talman, mina damer och herrar! Tack för att jag fick tillfälle att tala till er. Jag skall med nöje framföra ytterligare information till parlamentet personligen så snart vi har någon sådan att tillgå.
Monti,
   . – Herr talman! Jag har några mycket korta kommentarer till några av de punkter som tagits upp under denna debatt. När det gäller frågan om en fredsbevarande styrka – som så vältaligt nämndes av Poettering och i ett annat sammanhang även av Cohn-Bendit och andra – stöder vi allt som inger hopp. Det är dock uppenbart att båda parter måste enas. Tyvärr ser vi inte någonting av detta av flera skäl: israelernas misstro mot internationell inblandning, omöjligheten att skilja parter till följd av bosättningar och avsaknaden av en garanti att den internationella styrkan inte kommer att dras in i konflikten.
När det gäller det syriska associeringsavtalet som Belder hänvisar till kommer avtalet att hjälpa Syrien till ett mer konstruktivt engagemang och ge oss ett tillfälle att diskutera de ömsesidiga problemen. Det är uppenbart att alla länder aktivt måste följa FN:s säkerhetsråds resolution 1373. Associeringsavtalet kommer att innefatta en klausul om samarbete mot terrorism.
När det gäller frågan om sanktioner mot Israel som Vachetta och andra har nämnt måste jag tyvärr säga att det är ganska sällan som ekonomiska sanktioner leder till ett framgångsrikt resultat. De fungerar helt enkelt inte. Det som fungerar är engagemang och dialoger. Detta är just vad som föreskrivs i associeringsavtalet med Israel. Den politiska dialogen tillåter oss att ta upp alla problem. Vi anser att ett upphävande av avtalet skulle beröva oss denna möjlighet.
Von Wogau hänvisade till vänskapskretsen. Vår politik kännetecknas av öppenhet och den skapar utrymme för alla. Detta är inte ett politiskt villkor, men det är tydligt att den pågående konflikten inte kommer tillåta våra partner att dra nytta av vårt nya initiativ.
Slutligen nämnde Howitt situationen för EU:s program på ort och ställe. Med tanke på de förhållanden som råder har det verkligen blivit svårt och ganska kostsamt att tillhandahålla vår hjälp, särskilt när det gäller infrastrukturprojekt och humanitärt bistånd. Vi har lyckats bättre med att hålla i gång våra ”mjuka” projekt, särskilt i fråga om reformer och uppbyggnad av institutioner.
Jag skulle vilja uttrycka kommissionens uppskattning av denna mycket intressanta debatt.
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Monti! 
Gollnisch (NI ).
   –Herr talman! Enligt föredragningslistan skulle vi ha en debatt om situationen i Mellanöstern, men trots detta har alla talare utom Kuntz bara tagit upp Palestina. Enligt min mening är inte Palestina samma sak som Mellanöstern. I Frankrike kallar vi det Främre orienten. Det verkar finnas ett land i Mellanöstern som helt har försvunnit från våra radarskärmar: Irak. Jag försöker inte tvinga fram en debatt om Irak, även om jag personligen hade förberett ett inlägg om Irak. Jag skulle bara vilja ställa en fråga som jag anser är relevant för kammaren, som bryr sig så mycket om mänskliga rättigheter: exakt vad vet vi i dag, i termer av internationell rätt, om vilket öde den förre ledaren för Iraks diplomatkår, Tariq Aziz, har gått till mötes? Detta är en ytterst relevant fråga, som vi kanske kan diskutera vid nästa sammanträde. 
Talmannen.
   –Vi har noterat det, herr Gollnisch. Som ni säkert vet begär ledamöterna ordet för att säga det de upplever som lämpligt, och det verkar som om ledamöterna ville diskutera frågan om Israel och Palestina i dag.
Debatten är avslutad.
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Israels regering håller fortfarande på att bygga bosättningar och sin skammens mur, trots kritik och protester, vilket jag kunde notera vid ett besök i Palestina nyligen. Israel framhärdar med sin militära ockupation, med att förstöra infrastruktur, bostäder och andra byggnader, med sina riktade avrättningar och med att hålla fler än 7 000 palestinier, varav 340 barn, som fångar i israeliska fängelser. Israel har fortsatt att regelbundet bryta mot det palestinska folkets mest grundläggande rättigheter, man har attackerat Syrien och bedrivit en genuin statsterrorism.
Därför blir man frustrerad och indignerad när man hör ledamöter i denna kammare kräva respekt för lagens överhöghet. Hur kan man kräva att president Arafat och den palestinska regeringen skall vidta åtgärder för att bekämpa terrordåd när israelisk militär ockuperar Palestina?
Europeiska unionen måste lägga fram initiativ och praktiska åtgärder. Associeringsavtalet mellan EU och Israel inom ramen för Europa–Medelhavspartnerskapet måste läggas på is, vilket Europaparlamentet krävde i sin resolution om situationen i Mellanöstern av den 10 april 2002.
Kommissionen och rådet måste lägga fram ett initiativ i FN och kräva att FN-förhandlingarna slutförs, att palestiniernas rätt till värdighet och en egen självständig stat erkänns och att internationella observatörer samt en FN-stödd fredsbevarande styrka sänds till området för att intervenera. 
Korakas (GUE/NGL ),
   . – De hycklande ”vapendragarna” för mänskliga rättigheter och de förtryckta är tysta i dag igen. Bortsett från några ihåliga uttalanden hörs inte ett ord till stöd för det palestinska folkets kamp mot den imperialistiska brutaliteten, för att ge hela mänskligheten mänsklig värdighet. De tillbakavisar förslag att stoppa finansieringen och vapenleveranserna till slaktaren Sharon. De förbjuder alla påtryckningar för att få Israel att upphöra med ockupationen och attackerna, som är de enda anledningarna till dessa två folks umbäranden.
Solana följer husbondens röst och fördömer det palestinska motståndet, samtidigt som han uppmanar Israel att visa återhållsamhet och generositet. Han nämner också den berömda färdplanen som den palestinska myndigheten tvingades underteckna och som Israel trampar på för att utöva större tryck och tvång mot palestinierna, med egentligt syfte att starta ett palestinskt inbördeskrig.
Inte ett ord om den sataniska muren som har utformats för att strypa Palestina eller om de kriminella bosättningarna och de cyniska hoten mot den valde presidenten Arafat.
Vi fördömer denna politik och uttalar vårt odelade stöd för den palestinska motståndsrörelsen och president Arafat. Vi gör gemensam sak med de israeliska kommunisterna och alla andra i detta land som kämpar för att stoppa Sharons kannibalistiska maskineri, som till exempel de 27 piloterna och de hundratals israeliska soldaterna och officerarna.
Vi vill också här verka för en solidaritetsfront för fred i Mellanöstern och för försoning mellan de båda folken i två självständiga, suveräna stater. 

(1)

Maes (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det ämne vi diskuterar är inte politiskt kontroversiellt; tvärtom, det handlar om säkerhet vid flygresor, vilket är en angelägen fråga för oss och för alla resenärer. Även om vi inte är experter känner vi till flygresor och har erfarenhet av dem. Utifrån denna erfarenhet vet vi att inte alla flygrutter och inte alla flygplan är lika säkra. Några bolag, som inte är så noga med säkerheten, kan fortfarande, även i dag, byta till andra flygplatser där det råder mindre strikt kontroll. Detta visar att gemenskapen behöver en säkerhetspolitik för flygplatser. I vilket fall gör kommissionen den bedömningen, även om sannolikheten för en olycka är oförändrad sedan 1996, att en nödvändig följd av den iakttagbara ökningen av lufttrafiken är att det fram till 2015 kommer att inträffa en allvarlig olycka i veckan. Sannolikheten för en olycka varierar i hög grad mellan olika regioner och kontinenter. Visste ni att sannolikheten för att de flygbolag man flyger med i Afrika, Asien, Syd- och Centralamerika skall drabbas av olyckor är mycket större – minst två gånger genomsnittet i världen? Risken är lägst i Västeuropa och Australien, men högst i de östeuropeiska länderna – 50 gånger större än risken i Västeuropa. Detta direktiv är därför absolut nödvändigt, om de internationellt tillämpade säkerhetskontrollerna skall harmoniseras. Den fortsatta avsaknaden av en gemenskapspolitik är beklaglig; detta är fortfarande en uppgift för medlemsstaterna. Det är också beklagligt att medlemsstaterna och flygbolagen är rädda för att ge allmänheten den information som vi anser nödvändig.

Medina Ortega (PSE ), 
   .– Herr talman! I enlighet med artikel 144.2 i arbetsordningen kräver Europeiska socialdemokratiska partiets grupp att detta betänkande skall återförvisas till utskottet, av de anledningar jag åberopade i går som föredragande, nämligen behovet av att anpassa betänkandet till det interinstitutionella avtalet.
Talmannen.
   –I enlighet med artikel 144 kommer jag därför att ge ordet till en talare för och en talare mot. 
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag stöder denna återförvisning, men jag skulle vilja påpeka att detta har blivit ett prejudikat, eftersom vi här i kammaren debatterade ett betänkande som inte hade uppdaterats och sedan återförvisades till utskottet för omröstning. Jag tycker att detta är ett minst sagt egendomligt förfarande, som jag hoppas inte kommer att upprepas. 


Attwooll (ELDR ).
   – Herr talman! Det är ett mycket enkelt ärende. I både punkt 11 och i vårt ändringsförslag i dess ursprungliga form nämns de tänkbara bugetkonsekvenserna av ”denna” ökning av antal avtal inom den närmaste framtiden. Problemet vi står inför är först och främst att vi inte kan veta om det blir någon ökning, och även om vi kunde förutsäga det vet vi inte hur stor ökningen kommer att bli. Därför är det bara logiskt att ändra ordet till ”varje” så att det lyder: ”Europaparlamentet uppmanar kommissionen att utarbeta en sund finansieringsplan för fiskeavtalen, i vilken hänsyn bör tas till eventuella budgetkonsekvenser av varje ökning av antalet avtal i en nära framtid.”
Jag hoppas att detta är tydligt för kammaren.
Talmannen.
   – Jag skulle vilja tacka de ledamöter som deltog i omröstningen. Jag skulle vilja be er stanna kvar i kammaren, för om några minuter kommer vi att välkomna presidenten i Republiken Lettland, ett land som snart kommer att bli medlem i Europeiska unionen, för ett formellt sammanträde. 
Röstförklaringar kommer att ske efter det formella sammanträdet.

Foster (PPE-DE ),
   . – Att göra hastighetsbegränsare obligatoriska i många fordon, vilket i själva verket innebär att en hastighetsbegränsning på 100 km/h eller lägre införs inom hela EU, är alldeles för normativt.
De främsta målen med förslaget – att förbättra trafiksäkerheten och minska miljöföroreningar – är utmärkta, men det finns inte tillräckligt med bevis för att detta är det bästa sättet att uppnå dem.
Konservativa Europaparlamentariker befarar även att det i sinom tid blir oundvikligt att det kommer krav på att hastighetsbegränsare införs i personbilar, vilket verkligen skulle vara mer än vad de flesta skulle acceptera. 
Marques (PPE-DE ),
   .– System med hastighetsbegränsare på fordon som transporterar passagerare och gods har visat sig vara till mycket stor nytta för att öka trafiksäkerheten på vägarna, för att lindra skadorna till följd av olyckor och för att minska luftföroreningar och bränsleförbrukning.
Av dessa skäl stöder jag till fullo detta förslag till parlamentets och rådets direktiv. Det syftar till att utöka tillämpningen av de harmoniserade kraven på hastighetsbegränsare eller liknande fast installerade system för hastighetsbegränsning på alla motorfordon av kategorierna M2 och M3 avsedda för transport av passagerare. Detta kommer att bidra till att göra vägsystemet säkrare och mera hållbart, vilket är av avgörande betydelse för genomförandet av den framtida transportpolitiken.

Musumeci (UEN ).
   – Herr talman! Vår röst för solidaritetsfonden för att täcka behoven i länder och regioner som drabbats av naturkatastrofer åtföljs av två förhoppningar och två rekommendationer.
För det första hoppas vi att fonden under det kommande budgetåret 2004 kan utökas på lämpligt sätt, eller åtminstone indexanpassas, som Turchi försäkrade mig att han skulle föreslå; eftersom fonden är så knappt tilltagen är den helt otillräcklig för att täcka de mottagande medlemsstaternas behov, såsom man redan har kunnat se i år. 
När det gäller vår andra förhoppning, är inrättandet av fonden ett första, konkret steg framåt, men detta är inte tillräckligt i sig. Det är inte tillräckligt att tänka på att ge bidrag till länder som drabbats av naturkatastrofer, om vi inte också tänker oss en seriös politik för prognoser och förebyggande. Vi anser att det är dags för unionen att överväga inrättandet av en europeisk civil skyddsbyrå med befogenhet att samordna och hantera riskförebyggande åtgärder och nödsituationer bland medlemsstaterna. Den senaste tidens smärtsamma exempel i Europa påminner oss om att katastrofer och svåra olyckor kan överskrida nationsgränserna, och ändå kan man inte förlita sig på frivilligas ädelmod eller den kompetens och de resurser just det berörda landet har. Europa borde ha tillgång till tillräckliga mänskliga, finansiella och tekniska resurser, som kan sättas in omedelbart. 
Detta är måhända ett ambitiöst mål, men det är inte omöjligt att uppnå. När allt kommer omkring, har varje medborgare, och inte bara varje europeisk medborgare, en rätt till säkerhet som jag anser är fysiologisk snarare än konstitutionell. Vi vill därför uppmärksamma kommissionen och parlamentet på problemet i hopp om att vi inte skall förbli dess enda förespråkare. 
Bastos (PPE-DE ),
   . – Jag kan inte annat än rösta för detta betänkande, som bekräftar användningen av solidaritetsfonden till förmån för Portugal genom att bevilja det 48,539 miljoner euro – med andra ord, exakt den summa som begärts av den portugisiska regeringen – för att ta itu med följderna av denna sommars förödande bränder. Denna summa kommer att göra det möjligt att vidta nödåtgärder för de kommuner som drabbats av bränderna, vilka skördade 18 dödsoffer och ödelade mer än 403 000 hektar skog. Pengarna kommer att mildra de sociala kostnader som uppstått på grund av förlust av arbeten och inkomstkällor, samt brändernas miljöeffekter. De kommer att bidra till att återställa produktionsförmågan i de drabbade områdena. 
Biståndsansökningar som i detta fall är alltför komplicerade. Kommissionen borde därför se över de regler som styr de mekanismer genom vilka anslag beviljas av solidaritetsfonden, som skapades just för att på ett effektivt sätt hantera nödsituationer. Kommissionen borde göra dessa administrativa gemenskapsförfaranden på detta område mer flexibla och enklare. 
Avslutningsvis vill jag påminna er om att det är nödvändigt att komma fram till åtgärder för att kontrollera och förebygga skogsbränder och att öka anslagen till Forest Focus-programmet. 
Carrilho, Casaca, Lage, Marinho, Santos, Sousa Pinto, Torres Marques och Vairinhos (PSE ),
   .– Den portugisiska delegationen av Europeiska socialdemokratiska partiet välkomnar Europaparlamentets beslut att tilldela Portugal 48,5 miljoner euro ur solidaritetsfonden för att hjälpa till med återställandet av de väldiga områden skogar och jordbruksmark som förstördes i vårt land vid bränderna i år. Vi skulle dock vilja understryka att detta belopp är mycket mindre än vad som skulle behövas, med tanke på tragedins omfattning.
I detta sammanhang vill vi påminna er om att under de olika budgetdebatterna efter 1999 har den portugisiska socialistiska delegationen vid upprepade tillfällen föreslagit att en dylik fond borde inrättas, och vi stöder verkligen kommissionsledamot Barniers avsikt att se över de nuvarande reglerna så att de blir bättre lämpade för naturkatastrofer med denna omfattning.
Med tanke på det blygsamma belopp som finns tillgängligt från solidaritetsfonden uppmanar vi kommissionen att så långt möjligt utnyttja flexibilitetsklausulen, eftersom det här är fråga om force majeure, för att kunna flytta över medel från strukturfonderna och från landsbygdsutvecklingen, så att den portugisiska landsbygden genom ett integrerat program kan få hjälp att återhämta sig från konsekvenserna av denna katastrof. 
Coelho (PPE-DE ),
   .– Jag stöder och har röstat för betänkandet av Colom i Naval, i vilket det finansiella stödet till Portugal ur solidaritetsfonden godkänns.
Omfattningen av och allvaret i den tragedi som drabbade vårt land berättigar en begäran om EU-stöd. Kommissionens första respons var begränsad till 30 miljoner euro, vilket kommissionsledamot Barnier själv tyckte låg mycket lägre än förväntningarna och anspråken.
Jag välkomnar Europaparlamentets visade solidaritet, dess stöd till Portugal och den portugisiska regeringens förhandlingsskicklighet, särskilt den som ministern för Europafrågor, dr Carlos Costa Neves, visat. De 48,5 miljoner euro i bistånd som vi röstat för i dag är ett mer rättvist och passande belopp än det som tidigare anslagits. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Konsekvenserna av de skogsbränder som svepte över Portugal i somras är långt ifrån förbi. De kraftiga regnen har medfört jordskred och översvämningar som hotat att förvärra katastrofens omfattning när det gäller sådana miljökonsekvenser som jorderosion och de allvarliga socioekonomiska problem som man upplevt i det inre av landet, där skogsbruk var den viktigaste ekonomiska verksamheten.
Siffrorna förmedlar inte hur djupt vårt samhälle har lidit, även om de ger en bild av katastrofens omfattning. Den orsakade 20 personers död, ödelade 5 procent av Portugals totala landområde och nästan 11 procent av vårt skogsområde, berövade 45 000 personer varje inkomstkälla och kostade sammanlagt över 1,3 miljarder euro, nästan 1,12 procent av Portugals BNP, i direkta skador.
Vi välkomnar därför att solidaritetsfonden används för att ge 48,5 miljoner euro till Portugal, efter kommissionens senaste justering som gjordes mot bakgrund av den nya information man fått, i enlighet med vår direkta begäran i budgetutskottet. Vi vill dock påminna er om att mer borde ha gjorts, vilket vi föreslog. Biståndets omfattning står inte i proportion till tragedins omfattning, och det ger upphov till frågan om huruvida de nuvarande kriterierna för att utnyttja solidaritetsfonden skall omprövas och ändras. 
Miguélez Ramos (PSE ),
   .– Kommissionens förslag att anslå så vitt skilda belopp i bistånd från solidaritetsfonden är resultatet av de mycket olika bedömningar av skadorna som de berörda regeringarna gjort och lämnat in till kommissionen. De områden som drabbades av katastrofen med ”Prestige” kommer att få mindre än en femtedel av de belopp som Portugal och Italien kommer att få till följd av bränderna och jordbävningen.
Detta på grund av att den spanska regeringen följt en felaktig strategi. Den underskattade katastrofens omfattning. Följaktligen kommer de drabbade områdena att få mycket mindre från gemenskapen än de har rätt till.
De 8,6 miljoner euro det gäller är det enda extra belopp som Spanien kommer att få i samband med ”Prestige”-katastrofen. Det enda gemenskapsstöd som man fått hittills kom genom omprogrammering av medel som redan tidigare anslagits för Spanien.
I ljuset av den undersökning som Barrie de la Maza Foundation utfört, är detta ett futtigt belopp. Undersökningen anger skadorna till mellan 4 och 6 miljarder euro. Enligt den spanska regeringen rör det sig endast om 436 miljoner euro. ”Exxon Valdez”-olyckan kan jämföras med ”Prestige”-katastrofen. Då beräknade Förenta staterna skadorna till 10 miljarder US-dollar. 
Piscarreta (PPE-DE ),
   .– Portugal hemsöktes som ni vet i somras från norr till söder av bränder av en aldrig tidigare skådad omfattning. Sammanlagt förstörde elden över 400 000 hektar. Utöver de ekonomiska förlusterna, uppskattade till 1 372 miljarder euro, beklagar vi även de 18 personer som föll offer för elden och de 45 000 personer som förlorade inkomst och hem. Förutom mänskliga och ekonomiska konsekvenser medförde denna tragedi även sociala kostnader och miljökostnader.
Vi har nu röstat för detta bevis på solidaritet från Europeiska unionens sida, vilket kommer de drabbade områdena till godo genom solidaritetsfonden. Jag vill ansluta till minister Costa Neves i ett uppriktigt tack till Europeiska kommissionen och Europaparlamentet för deras snabba och effektiva handläggning av Portugals ansökan om stöd ur solidaritetsfonden. Bidraget från solidaritetsfonden kommer att vara 48,5 miljoner euro. Jag vill bara framhålla att beloppet motsvarar 8,5 procent av de totala skadorna.
Avslutningsvis, om jag får, instämmer jag i föredragandens iakttagelse att de skador som denna katastrof orsakat delvis skulle ha kunnat undvikas genom lämpliga och på ett effektivt sätt genomförda förebyggande åtgärder. Av det skälet stöder jag en budgetökning för de delar av Forest Focus-programmet som gäller förebyggande åtgärder. 
Vairinhos (PSE ),
   .– Solidaritetsfonden skiljer sig från de andra fonderna och borde ersätta en del av de offentliga kostnader som uppstått på grund av katastrofen.
Ekonomiskt stöd som ges för att mildra konsekvenserna av storskaliga naturkatastrofer, som till exempel de bränder som härjade i södra Europa, borde inriktas på ett snabbt återställande av normala levnadsförhållanden i de drabbade områdena.
Det är av yttersta vikt att decentralisera den finansiella förvaltningen av ett sådant stöd eftersom de folkvalda lokala myndigheterna, som vi vet, är de som befinner sig närmast katastrofen och känner av den mest. När det gäller just bränderna i mina hemtrakter, bergsområdena i västra Algarve, vore det mycket klokt att be berörda lokala myndigheter att, tillsammans med civila samhällsorganisationer, delta i planeringen och förvaltningen av dessa medel.
Mitt förslag innefattar, bland annat, åtgärder som syftar till att omorganisera markanvändningen, nyplantering av skog med inhemska arter och uppbådande av små investerare, med hjälp av skatteförmåner och/eller andra stimulansåtgärder för att främja installation och underhåll av förebyggande utrustning i skogsområden. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Syftet med detta betänkande är, bland annat, att budgetföra de 48,5 miljoner euro som anslagits för att hjälpa Portugal i enlighet med föreskrifterna för solidaritetsfonden efter de tragiska skogsbränder som svepte över Portugal i somras.
Solidaritetsfonden kom snabbt in i bilden, och den ändrade budgeten antogs i en enda behandling. Det är mycket välkommet eftersom det garanterar snabbare stöd från EU-budgeten när ansökningarna lämnats in. Det belopp som nu godkänts är dock klart otillräckligt med tanke på kostnaderna för de direkta skadorna, över 1,3 miljarder euro, och särskilt med tanke på de totala kostnaderna för de stödberättigade skadorna, cirka 104,3 miljoner euro.
Man måste komma ihåg att när kommissionsledamot Schreyer utfrågades i budgetutskottet så sade hon sig vara villig att ompröva de belopp som anslagits för Portugal om de uppskattade skadorna skulle öka. Det skulle främst ske genom en ändringsbudget. Kommissionsledamoten har stått fast vid sitt ord genom att utfärda denna ändringsbudget när den portugisiska regeringen väl gav ytterligare information. Det är nu regeringens tur att göra en bedömning av den nuvarande situationen när det gäller konsekvenserna av skogsbränderna, med särskild hänsyn till vilka effekter regnet har haft i de eldhärjade områdena. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Som portugis tänker jag med stor sorg tillbaka på den fruktansvärda landsomfattande katastrof som orsakade ett tjugotal människors död och förstörde hundratusentals hektar skogs- och jordbruksmark, medan 45 000 personer förlorade sina ägodelar och sina arbeten.
De direkta skador som Portugal utsatts för uppgår till nästan 946,489 miljoner euro, ett belopp som ligger klart över 0,6 procent av BNI (med andra ord, över 718,12 miljoner euro).
Den 4 augusti 2003 meddelade de portugisiska myndigheterna, till följd av de tragiska sommarbränderna i Portugal, att de hade för avsikt att lämna in en ansökan till kommissionen om medel ur Europeiska unionens solidaritetsfond. Denna ansökan mottogs officiellt den 13 augusti, och Portugal lämnade in ytterligare information den 22:a samma månad. Vid en offentlig utfrågning i september meddelade Portugal att man ansökte om stöd ur solidaritetsfonden till ett värde av 48,5 miljoner euro.
Med tanke på att Europaparlamentet i september, i sin resolution om effekterna av sommarens värmebölja, föreslog att bidraget ur solidaritetsfonden i Portugals fall borde ökas så att det låg närmare de stödberättigande beloppen, vilka beräknats till 94 miljoner euro …

Bernié (EDD ),
   .– Trots de goda föresatser som uppvisats är varken betänkandet om bättre lagstiftning eller det interinstitutionella avtalet övertygande.
De fina uttalandena om respekt för subsidiariteten strider verkligen mot konventets förslag, vilka stöds av Europaparlamentet och vilka ger domstolen den slutgiltiga kontrollen. I en demokrati är det oacceptabelt att domstolen beslutar om huruvida de nationella parlamentens invändningar mot ett kommissionsförslag är giltiga eller inte.
Dessutom är själva systemet med interinstitutionella avtal, där erkännandet av det beror på institutionernas goda vilja, i sig en kränkning av den juridiska kvalitet och säkerhet som skenbart eftersträvas genom denna åtgärd.
CPNT:s parlamentsledamöter i Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa kan inte godkänna dessa handlingar. 
De Veyrinas (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för Frassonis betänkande om bättre lagstiftning. Under tiden som vi väntar på att 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag anser att det är nödvändigt att förbättra samordningen inom lagstiftningsprocessen. Jag instämmer därför i hög grad med det interinstitutionella avtalet mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen, om att förbättra lagstiftningskvaliteten genom ett antal nya initiativ och förfaranden.
Av dessa skulle jag vilja betona upprättandet av vägledande tidsplaner för de olika steg som leder fram till det slutliga antagandet av respektive lagförslag, och viljan att se till att behandlingen av ärenden i de förberedande organ som finns i lagstiftningsmyndighetens alla delar samordnas bättre.
Jag välkomnar hänvisningen till ”självreglering”, som inte ligger inom unionens mandat, och som tillåter privata parter att anta gemensamma riktlinjer bland dem själva och för dem själva på europeisk nivå.
Avtalsutkastet tar även upp frågan om bättre införlivande av gemenskapsrätt i nationell rätt, genom att institutionerna åtar sig att se till att alla direktiv innehåller en rättsligt bindande tidsfrist för införlivandet, som är så kort som möjligt.
Jag anser att resultatet av detta avtal är mycket väl avvägt, och uppfyller målet att förbättra kvaliteten i gemenskapens lagstiftning.
Jag röstade därför för det.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Genom att betrakta rymdindustrin endast i termer av kamp på en konkurrensutsatt marknad – i verkligheten med Förenta staterna – har detta betänkande en symbolisk dimension över sig. Det förordar uppenbarligen ökad tillgång till offentliga medel, dvs. till skattebetalarnas pengar, för att hjälpa det europeiska näringslivet att bevara, eller ta, marknadsandelar. Med intresse av ännu större effektivitet rekommenderar betänkandet dessutom order från försvaret, vilket är något som därtill skulle göra det möjligt för tillverkare att dra nytta av den kunskap som redan finns inom detta område, och skulle föra i en riktning mot ett inrättande av en europeisk militär styrka oberoende av Förenta staterna – en militär styrka som vissa anser vara livsviktig för det de kallar fredsbevarande insatser, men som inte är något annat än operationer för att skydda europeiska tillverkares och investerares intressen.
Genom sin tydlighet är ett sådant betänkande som en bekännelse: de europeiska institutionernas mål är helt enkelt att mobilisera kunskap och offentliga medel i det europeiska privata kapitalets intresse, inom rymdsektorn som på andra håll. Vi kan naturligtvis bara rösta emot ett betänkande som så ensidigt präglas av dessa intressen.
Caudron (GUE/NGL ),
   .– Jag har gett mitt stöd och min röst åt detta betänkande, som erkänner ett antal europeiska staters ansträngningar att se till att Europa nu har en rymdpolitik. De uppnådda resultaten är imponerande.
Detta oaktat, om det nu finns en önskan att undvika allvarliga svårigheter och ett läge i vilket, när det väl gäller, endast den starkes lag fortsätter råda, måste man göra snabba framsteg i riktning mot statlig kontroll, på samma sätt som görs på forskningsområdet. Det handlar inte om att ”göra något i stället för något annat”, utan om att ett mervärde för Europa kan göras gällande.
Rymden kommer att ta allt större plats i människors dagliga liv. Europa behöver vara med på rymdområdet. Rymden kommer alltid att vara den industriella innovationens drivkraft. Europas industriella framtid beror därför också på våra investeringar på rymdområdet. Detta är bara några anledningar till varför jag har gett stöd åt detta betänkande och röstat för det.
De Veyrinas (PPE-DE ),
   .– Jag har med tillfredsställelse och lättnad röstat för det utmärkta betänkandet av min kollega, BodratTillfredsställelse, eftersom det som står på spel är europeiskt självbestämmande: ett Europa som är suveränt i strategiska termer måste kunna klara sig självt på försvars- och rymdområdet. Lättnad, eftersom denna omröstning visar att de europeiska institutionerna har förstått oron hos tillverkare och politiker som konfronteras med den senaste tidens ekonomiska nedgång inom denna sektor och våra internationella konkurrenters allt större styrka. Europa kommer att ta sig an rymdutmaningen, om man vidtar kraftfulla åtgärder som gensvar på den vitbok som skall läggas fram i december, och om tillverkarna ser till att omstrukturera sig för att bli mer konkurrenskraftiga. Om detta skall kunna ske, behöver vi ökade offentliga investeringar. I annat fall kommer inte våra storföretag att kunna behålla sin höga profil när det gäller teknik och mänskliga resurser, och vi förlorar kompetens. I likhet med det avgörande stöd som har getts till Galileoprogrammet och till Ariane V visar denna omröstning i Europaparlamentet att Europeiska unionen vet hur man skall försvara sina viktiga, strategiska intressen, och – förutom det – att man vill bidra med kunskap om ett universum som mänskligheten inte kan stå likgiltigt inför.
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Vi anser att en rymdpolitik som grundas på samarbete mellan medlemsstaterna klart och tydligt skall inriktas på icke-spridning av vapen, icke-användning av rymden för militära ändamål och förkastande av vapenkapplöpning i rymden. Vi har därför alltid förkastat och kritiserat Förenta staternas förslag att upprätta ett nationellt missilförsvarssystem, som kommer att militarisera användningen av rymden och inleda en vapenkapplöpning med svåra konsekvenser för mänsklighetens framtid.
Genom betänkandet misslyckas föredraganden inte bara med att kritisera militariseringen av rymden, utan ger t.o.m. en europeisk byrå för krigsmateriel, forskning och militära resurser en central roll, genom att föreslå ett partnerskap mellan denna och Europeiska rymdorganisationen, och understryker rymdverksamhetens ”dubbla karaktär [...] mellan den civila och den militära verksamheten”.
Genom resolutionen stöds också satellitsystemens militära användning när det gäller utförande av det som den i förskönande ordalag kallar fredsbevarande operationer, vilket banar väg för krigsoperationer, och sålunda går emot andan i Förenta nationernas generalförsamlings resolution nr 49/74 av den 15 december 1994 om förhindrande av en vapenkapplöpning i yttre rymden, särskilt när det gäller artikel 4 i den.
Vi röstade därför emot resolutionen.
Sacrédeus (PPE-DE ),
   .– Till följd av nedgången i telekomsektorn och den hårda konkurrensen om bärraketer, befinner sig den europeiska rymdindustrin idag i ett så allvarligt ekonomiskt läge att dess överlevnad är hotad.
Detta, tillsammans med det faktum att EU står inför sin största utvidgning någonsin med tio nya stater och att dess resurser är begränsade, visar att EU borde fokusera sin verksamhet bättre och ägna sig åt färre sakområden. Av den anledningen har jag röstat nej till betänkandet. 

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson och Theorin (PSE ),
   .– I artikel 2 i rådets förordning (EEG) nr 4064/89 om kontroll av företagskoncentrationer anges de riktlinjer enligt vilka kommissionen skall bedöma om en företagskoncentration är förenlig med den gemensamma marknaden eller ej. Istället för den nuvarande modellen, som huvudsakligen fokuserar på om företagen får en dominerande ställning, förespråkar vi en mer flexibel modell (det s.k. SLC-testet) enligt vilken en företagskoncentration skall förbjudas om den kan medverka till att konkurrensen försvagas eller att ett monopol skapas. 
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Det är upplivande att se rådet, kommissionen, parlamentet och nationalstaterna kämpa i sina försök att reglera sin heliga, konkurrenskraftiga marknad. De koncentrationer som alla vill kontrollera är faktiskt bara det logiska resultatet av denna konkurrens, genom att de största aktörerna helt naturligt vill sluka de minsta. Om det är kommissionen eller nationalstaterna som låtsas kontrollera dessa strider mellan finanshajarna, är betydelselöst från arbetstagarnas synpunkt. I vilket fall som helst dominerar kapitalistiska grupper redan ekonomin, och de vet hur man skall påverka och, i värsta fall, nonchalera eller kringgå de patetiska beslut som de europeiska institutionerna fattar.
Det som kallas kontroll av företagskoncentrationer i betänkandet har inget annat syfte än att skydda vissa kapitalisters intressen mot andra kapitalisters intressen. Det är aldrig fråga om att kontrollera koncentrationerna på ett sådant sätt att de blir till nytta för samhället och inte skadar arbetstagare och konsumenter. Det är aldrig fråga om att ta upp de dramatiska konsekvenserna för dem som drabbats av dessa fabriksnedläggningar, omstruktureringar och sociala planer som följer i koncentrationernas spår.
Det är för att uttrycka vårt fullständiga förkastande av andan i betänkandet som vi har röstat emot det.
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Trenden mot en ökad koncentration och centralisering av kapital är en del av det kapitalistiska systemet, och drivs av konkurrensens företräde och den ökande avregleringen och internationaliseringen av kapitalet.
Tonvikten på den ökade konkurrensen mellan kapitalister, som hänger samman med den fortlöpande förändringen av produktionsprocesser som genereras av den tekniska utvecklingen och skalekonomier, leder till djungelns lag och kastar ut konkurrenter från marknaden och skapar marknader som mer och mer liknar oligopol eller t.o.m. monopol.
Konkurrenspolitik – särskilt kontroll av koncentrationer – är ett försök av systemet till självreglering och att undvika konjunkturväxlingar och negativ påverkan från dominerande eller uppgjorda marknadspositioner. Det är emellertid tydligt att den inte kan vända den allmänna trenden.
Mot bakgrund av den pågående avregleringen och marknadsintegrationens omfattning har det emellertid funnits starka krafter som velat ändra förordning nr 4064/89, som ansågs vara för begränsande när det rör behovet att skapa starka företagsgrupper som kan konkurrera internationellt. Kommissionens förslag tar sålunda ett steg framåt med nya koncentrationsbegrepp på gemenskapsnivå. Föredraganden vill gå ännu längre. Han vill ha ett snävare koncentrationsbegrepp, nämligen ett minimum av begränsande kontroll eller motstånd mot koncentration. Vi förkastar även detta betänkande på dessa grunder.
Krivine och Vachetta (GUE/NGL ),
   .– Betänkandet av Della Vedova återspeglar kommissionens ideologi, antagen på sitt eget sätt av detta parlaments liberala majoritet. Det är förvisso så att de verkliga problem som den allt snabbare globala utvecklingen mot 
Marchiani (UEN ),
   .– I samband med översynen av konkurrensrätten föreslår kommissionen här en genomgripande ändring av förordningen om koncentrationer. Detta initiativ måste verkligen välkomnas.
Under åtskilliga år har europeiska företag, som nu fått stöd av gemenskapens domare, betonat bristerna i förordning nr 4064/89. Det onödigt långa förfarandet för undersökning av koncentrationer och den oprecisa karaktären hos begreppet dominerande ställning var bara två saker som tydligen inte var sådana att de kunde möjliggöra genomförandet av operationer som ansågs allt nödvändigare för de europeiska företagens globala konkurrenskraft.
Kommissionens förslag, förbättrat genom parlamentets antagna ändringsförslag, borde normalt göra det möjligt för de stora europeiska industrigrupperna att kunna hävda sig och konkurrera på lika villkor med sina amerikanska konkurrenter. När kommissionen tillämpar den nya ordalydelsen måste den visa en verklig europeisk ambition och lägga det förhållningssätt åt sidan – som uttrycks i snäva redovisningstermer – som nyligen föranlett den att vägra vissa företagsfusioner.
En juridisk text är intet i sig, utan behöver tolkas. Jag hoppas därför att kommissionen inleder en egen kulturrevolution och särskilt överger denna förfarandemässiga nit som har gjort så mycket skada för företag och anställda i Europa.
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– I likhet med föredraganden välkomnar jag Europeiska kommissionens avsikt att genomföra en omfattande översyn av gemenskapens kartell- eller konkurrenssystem, inom vilken detta förslag till förordning är ytterligare ett viktigt steg.
EG-domstolen har i ett flertal domar nyligen pekat på behovet att klargöra och förenkla konkurrensbestämmelserna, särskilt med hänsyn till konkurrenskraftiga förhållanden i andra delar av världen. Rent allmänt betonar både domstolarna och näringslivet behovet att beakta kraven som ställs av en fri och dynamisk marknad, som inte bör vara alltför tyngd av långa och besvärliga förfaranden för transaktioner som inte på något sätt är otillåtna, utan är del av en fri marknads normala funktionssätt.
Regleringen av de olika aspekterna av gemenskapens konkurrensrätt – särskilt bestämmelser om statligt stöd, koncentrationsverksamhet, missbruk av en dominerande ställning eller avtalade åtgärder som syftar till att snedvrida marknaden – får aldrig glömma varken kraven som ställs av en öppen, fri ekonomi som vill regleras eller den rätta nivån på gemenskapens ingripande i företagen och medlemsstaterna, som, vilket vi är medvetna om, styrs av proportionalitetsprincipen på detta område. Eftersom föredraganden lyckades att ta upp båda dessa saker, röstade jag för betänkandet.
Sacrédeus (PPE-DE ),
   .– Kommissionen har hört Europaparlamentet om förslaget till rådets förordning om kontroll av företagskoncentrationer. Kommissionen vill försäkra sig om att det inte ska förekomma någon snedvridning av konkurrensen på den gemensamma marknaden. Dominerande ställningar och oligopolsituationer bör därför motverkas eftersom dessa riskerar att leda till att priserna höjs, att produktionen regleras och att kvaliteten sänks. Kommissionens förslag var i dessa hänseenden tydliga och kraftfulla.
Många av föredragandens ändringsförslag syftade emellertid till att mildra kommissionens förslag, med motiveringen att företagskoncentrationer är fullt lagliga i sig och inte kan jämställas med kartellverksamhet. Föredraganden ansåg därför att kommissionen inte ska ges samma undersökningsbefogenheter i fråga om företagskoncentrationer som i fråga om karteller.
PPE-DE-gruppen anser att kommissionens skarpare formuleringar är bättre än huvudinriktningen i parlamentets antagna ändringsförslag. Därför har jag röstat nej i slutomröstningen. 

Alavanos (GUE/NGL ),
   .– Genom resolutionen kanske man kritiserar situationen när det gäller överföring av personuppgifter till Förenta staterna, men samtidigt godtar man att det blir lagligt.
Vi har en rad internationella polisstatsåtgärder, till vilka vi nu lägger en ny. Rådet (rättsliga och inrikes frågor) har beslutat att tillåta polisövervakning på andra medlemsstaters territorium när det gäller misstänkta som kommer från samma land som den övervakande polisen. Detta tillåts för ett stort antal olika typer av brott, medan det tidigare bara var möjligt för brott som resulterade i utlämning av den misstänkte. Dessa brott, förutom terrorism, mord, kidnappning, tagande av gisslan, människosmuggling, transport av explosiva ämnen och transport av giftigt avfall, omfattar även stöld, allvarliga sexuella brott och smuggling av narkotika och psykotropiska ämnen.
Den franska och tyska polisen kommer bara att behöva begära tillstånd från de grekiska myndigheterna eller meddela dem om övervakningen.
Snart kommer alltså kaféerna på Omoniatorget och Syntagmatorget, särskilt i upptakten till de olympiska spelen, att se ut som en scen ur en roman av Ian Fleming eller John Le Carré. Den franska polisen kommer att bevaka en ficktjuv, den tyska polisen kommer att bevaka en knarkare och den grekiska polisen kommer bara att titta på.
Vi såg detta i samband med den skumma Van-affären, då utlänningar genomförde övervakning och som var kopplad till 17 november-affären; och nu skall vi titta på när de ”lagligt” skapar ett fullständigt kaos och en Europolisstat, och undergräver den nationella suveräniteten.
Berthu (NI ),
   .– Jag avstod från att rösta om resolutionen om flygbolagens överföringar av personuppgifter till amerikanska myndigheter vid transatlantiska flygningar, som sker för att spåra terrorister eller förövare av allvarliga brott.
För att skydda privatlivet begär Europaparlamentet förvisso att dessa överföringar skall skjutas upp fram till dess ett lämpligt internationellt avtal har slutits. Avsikten är lovvärd, men skälen bakom den är överdrivna och resultatet har fel proportioner.
Skälen är överdrivna, eftersom man i resolutionen överskattar riskerna (dessa uppgifter är inte särskilt personliga, eftersom de berörda parterna redan har överfört dem till flygbolagen) och tenderar att begränsa de eftersökta kategorierna gärningsmän (varför skall man godta dessa uppgifter i samband med uppspårande av terrorister, men inte mördare eller våldtäktsmän?).
Resultatet av den europeiska motvilligheten skulle bli ett förbud för flygbolagen att lämna ut de berörda uppgifterna, vilket skulle placera dem i en ohållbar ställning och försvåra den mycket viktiga kampen mot terrorismen. Jag anser därför att våra förslag skulle inneburit det motsatta: att godta överföringar av uppgifter under en övergångsperiod, som avslutas när ett skäligt och öppet internationellt avtal slutits.
Coelho (PPE-DE ),
   .– Genom att reagera på attackerna den 11 september 2001 visade Europeiska unionen sin solidaritet med Förenta staternas mål att förhindra och bekämpa terrorism. Ändamålen kan emellertid inte helga medlen, hur ädla målen än är.
Förenta staterna har vidtagit ett stort antal åtgärder för att stärka gränskontrollerna, t.ex. kravet att flygbolagen skall överföra passagerarlistor och bokningsinformation.
I mars i år ansåg Europaparlamentet att det var oacceptabelt att överföra sådana uppgifter om det inte fanns några garantier för en lämplig skyddsnivå och förenlighet med gällande gemenskapsrätt.
Kommissionens slutsatser visar att det inte är möjligt att anse att det rådande uppgiftsskyddet är tillräckligt (målet som skulle berättiga erhållande och lagring av uppgifter är fortfarande oklart; mängden av uppgifter verkar överdriven och oproportionerlig; lagringsperioden för uppgifter är alltför lång; Förenta staterna har inte godtagit några villkor; det finns inga sätt att överklaga, varken för passagerarna eller för EU).
Det är därför nödvändigt att stoppa alla överföringar av uppgifter som sker i strid med gemenskapsrätten. Vi måste besluta vilka uppgifter som går att överföra och se till att det inte sker någon diskriminerande behandling och bibehållande av uppgifter efter passagerarens vistelse. Passagerarna måste få fullständig information i förväg och alltid ha tillgång till ett snabbt och effektivt överklagandeförfarande.
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Den rådande situationen, varigenom Förenta staternas myndigheter har tillgång till transatlantiska passagerares personuppgifter (PNR, eller Personal Name Record) från databokningssystem (APIS, eller Advanced Passenger Information System), är oacceptabel. Denna situation kränker rätten till skydd av personuppgifter, däribland det befintliga gemenskapsdirektivet, vilket faktiskt anges i denna resolution:
- Det är fortfarande oklart varför uppgifterna behövs; det finns en risk för att uppgifterna kan användas för andra ändamål, inklusive överföring till andra avdelningar inom den amerikanska administrationen.
- Antalet uppgifter som krävs är obegripligt (39 poster) och oproportionerligt.
- Bevarandet av uppgifterna (6–7 år) är oberättigat. 
- Passagerare saknar verkningsfulla möjligheter till kontroll och utomrättslig överklagan.
Förenta staternas hot att dra in landningsrättigheterna från flygbolag som inte ställer upp på deras krav är också oacceptabelt. Vi kräver att rätten till skydd av personliga uppgifter erkänns till fullo, och att vi inte ger efter för de amerikanska kraven genom att försöka upprätta undantag från de europeiska reglerna.
Huruvida den föreslagna introduktionen av de så kallade EU-passen med chips är förenlig med just dessa regler måste emellertid diskuteras.
Kirkhope (PPE-DE ),
   .– Det är mycket viktigt att vi gör allt vi kan i kampen mot internationell terrorism och grov kriminalitet, vilket kräver att en känslig balans uppnås mellan registrering och individuell frihet. Våra allierade i Förenta staterna är mycket engagerade i kampen mot terrorism, och vi borde göra allt som är rimligt för att stödja dem.
Denna resolution skulle kunna hindra deras ansträngningar, och de brittiska konservativa ledamöterna kan därför inte stödja den. 
Korakas (GUE/NGL ),
   .– Det grekiska kommunistpartiets ledamöter i Europaparlamentet röstade emot resolutionen, eftersom den inte innehåller det ändringsförslag i vilket vi föreslog ett förbud mot insamling och överföring av passagerares personuppgifter till tredje part, som krävts av medborgarna och, delvis, genom artikel 6.2 i rådets förordning nr 2299/98.
Det finns naturligtvis frågor i resolutionen om åtgärdens tillrådlighet, införandet av biometriska delar i EU-medborgarnas nya pass och terroristavtalet som slutits av EU:s grekiska ordförandeskap med Förenta staterna, men man föreslår bara oväsentliga och omotiverade ändringar när det handlar om bevarandet av register i tre eller i sex år, om det skall finnas färre än 39 poster och om passagerarna kommer att känna till och godkänna att deras uppgifter registreras. Det är som om skyddet av privatlivet vore en personlig snarare än en samhällelig och politisk fråga.
Detta är ytterligare ett försök att ge pseudodemokratisk täckning och ägna sig åt självbedrägeri när det gäller EU:s och Europaparlamentets roll i det globala imperialistiska systemet. Vad som är viktigt för gräsrotsrörelsen är inte om EU spelar första eller andra fiolen, utan att EU tillsammans med Förenta staterna iscensätter ett angrepp på de grundläggande mänskliga rättigheterna och demokratiska friheterna.
Meijer (GUE/NGL ),
   .– Diktaturer är måna om att uppehålla utländska besökare som bedöms utgöra en risk vid sina gränser eller sända dem direkt hem från sina flygplatser. Förenta staterna har också en tradition att utestänga dem som bedöms vara fiender eller farliga influenser. Det effektivaste sättet att ta sig in i Förenta staterna som misstänkt person är att få sitt besök verkställt genom en utlämningsorder av en amerikansk domare. Besök genom ens egen fria vilja 

Berthu (NI ),
   .– Europaparlamentets resolution om den mycket höga dödligheten för bin är ganska misslyckad, eftersom man, återigen, begränsar sig till att bara antyda en möjlig koppling mellan bidödligheten och användningen av vissa bekämpningsmedel, Gaucho och Regent, vid behandling av frön. Det föreslås att nya undersökningar skall genomföras och att en expertkommitté inrättas. När det gäller de brådskande åtgärderna nöjer man sig med att kräva – på ett mycket vagt och antydande sätt – att ”… förebyggande insatser [skall göras] när det gäller att ta itu med användningen av den nya generationens långtidsverkande neurotoxiska produkter”.
Under debatten som föregick denna resolution, som hölls den 25 september, beaktade jag att de senaste undersökningarna – i likhet med biodlarnas praktiska erfarenheter – avslöjade att en direkt koppling mellan binas död och användningen av dessa insektsmedel existerade. Detta innebär inte att andra orsaker, som den allmänna föroreningen av städer och landsbygd, inte kan ha en påverkan. Dessa orsaker får emellertid inte dölja dessa insektsmedels inverkan. Användningen av dem måste därför förbjudas – åtminstone tillfälligt – som en försiktighetsåtgärd.
Även om jag inte vill sälla mig till dem som förespråkar en vänta och se-politik, har jag röstat för denna resolution som, dessutom, har förbättrats under resans gång genom ett ändringsförslag från Souchet.
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Vi stöder i stort detta förslag till resolution, som tar hänsyn till de svårigheter biodlarna i Europeiska unionen har drabbats av under flera år, med förlorade inkomster till följd av nedgången i bisamhällena, vilket förvärrats av ogynnsamma klimatförhållanden, förekomsten av sjukdomar – som t.ex. varroasjuka – och svåra marknadsförhållanden.
Bisamhällena har dessutom minskat samtidigt på vissa platser: en orsak till detta är användningen av systemiska neurotoxiska bekämpningsmedel för behandling av vissa frösorter. Det är därför nödvändigt att hitta en lösning för att kompensera biodlare som drabbats av stora förluster av bin.
Dessa svårigheter förvärrades i år i Portugal till följd av de svåra skogsbränder som svepte över landet. Man har beräknat att fler än 5 000 bikupor, särskilt i Algarve, Beirasregionen och Trás-os-Montes, förstördes av bränderna. De direkta förlusterna uppgick till omkring 500 000 euro. Detta innefattar inte skadorna som uppkommer genom framtida inkomstförluster och förstörelsen av de omkringliggande områdena, som påverkar anskaffningen av föda för de överlevande bestånden. Det gläder mig därför att man har antagit vårt förslag att kommissionen skall genomföra en fullständig bedömning av skadorna och vidta erforderliga stödåtgärder på gemenskapsnivå.
Lulling (PPE-DE ),
   .– Jag vill tacka alla mina kolleger i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, som har hjälpt till att nå samförstånd när det gäller att, i dag i kammaren, lägga fram en resolution som svar på den muntliga frågan till kommissionen och som svar på den debatt som ägde rum den 25 september i Strasbourg om svårigheterna för de europeiska biodlarna.
Denna resolution är mycket väl avvägd, vilket visas genom att den antogs enhälligt i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Jag hoppas att denna enhällighet slutligen uppmuntrar Europeiska kommissionen att följa upp de krav som vi har ställt i vår resolution. Jag hoppas att den slutar ignorera det faktum att biodlarna under flera år drabbats av allvarliga problem genom minskningen av sina bisamhällen, i vissa fall på över 80 procent av dessa, och genom en kraftig nedgång i honungsproduktionen, med betydande inkomstförluster som följd.
Fler och fler biodlare, i hela Europeiska unionen, slutar med biodling. Det är ett intressant men svårt yrke som yngre personer inte är beredda att lära sig. Biodling – som alltid har utövats av många människor inte bara som en inkomstkälla, utan även som en hobby – har dessutom inte längre samma dragningskraft, särskilt p.g.a. svårigheter till följd av nya sjukdomar.
Martinez (NI ),
   .– Biodlarna slår fortfarande larm. Bisamhällena har under flera år minskat så mycket att pollineringen nu är i fara.
Varför har denna hälsokatastrof inträffat? Utan tvivel bär varroaparasiten delvis ansvaret; i fjol förstörde den 40 procent av bisamhällena i Tyskland. Bayers bekämpningsmedel Gaucho (imidacloprid) och BASF:s bekämpningsmedel Regent (fipronil), bär emellertid ett mycket tungt ansvar för dessa mycket höga dödlighetssiffror.
Det tyska företaget Bayer vågade, fast förgäves, stämma f.d. vice ordföranden i Frankrikes biodlarförening för ärekränkning i juni 2003. Fakta i målet talar för sig själv. När man besprutar de honungsalstrande grödorna solros, majs eller raps med dessa bekämpningsmedel i närheten av bisamhällen, uppvisar de senare allvarliga beteendeproblem och dör .
Försiktighetsprincipen kräver därför att, åtminstone, dessa två neurotoxiska bekämpningsmedel snabbt dras in, i väntan på seriösa -, och inte längre -undersökningar, i vilka biologer som specialiserat sig på bin och företrädare för biodlarna deltar.
Det är nödvändigt att omedelbart kompensera de biodlare som lidit ihållande förluster och stoppa den oskäliga importen av utländsk honung, som ibland är utspädd med tillsatser och alltid säljs till ett dumpat pris.
Patakis (GUE/NGL ),
   .– Vi instämmer i förslaget till resolution, eftersom det tar itu med biodlingens akuta problem.
Vi kan inte utesluta att den nya generationen insektsmedel, som framför allt används praktiskt genom att fröna dränks in, är skadlig för miljön och folkhälsan, särskilt när dessa preparat används i olika länder och efter groning för att bekämpa vissa växtskadegörare, med resultatet att resterna från dem blir större under blomningen och i slutprodukten.
Av denna anledning bör även besprutningar efter groning kontrolleras, så att vi kan få bättre kunskaper om hur dessa preparat fungerar och vidta lämpliga åtgärder för att skydda miljön och folkhälsan.
Souchet (NI ),
   .– Det gläder mig verkligen att resolutionen som jag och Lulling utarbetat – till följd av den alarmerande information som europeiska biodlare har gett oss – har antagits med stor majoritet i parlamentet.
Genom denna resolution tar vi på ett tydligt sätt upp problemet med de allvarliga konsekvenser för binas hälsa och människans kost som kan uppstå vid användning av den nya generationen molekyler som ger kraftfulla neurotoxiska effekter på skalen till allmänt odlade frön.
Genom sina två huvudkrav uppmanar parlamentet kommissionen att övervinna sin passivitet.
I resolutionen medges att de rådande godkännandeförfarandena för växtskyddsprodukter inte längre är anpassade till de nya typer av molekyler som finns på marknaden, och man kräver att de skall uppdateras genom att sörja för nya specifika prov i samband med binas hälsa och riskerna med förorenad mat, med tanke på de vetenskapliga studier som pekar på en möjlig överföring av dessa molekyler till hela näringskedjan.
I resolutionen kräver man också att ersättning skall utbetalas till de biodlare som har drabbats av kraftig produktionsminskning, och att man skall ge stöd till återuppbyggande av de förstörda bisamhällena. Bollen ligger nu hos kommissionen, vars mål bör vara att stödja den europeiska honungsproduktionen.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson och Theorin (PSE ),
   .– Vi välkomnar den utveckling som sker då Europeiska unionen går ifrån de traditionella fiskeavtalen till förmån för nya fiskepartnerskapsavtal med tredje land. De gamla fiskeavtalen var alltför ogenerösa mot länder som överlät fiskerättigheter till unionen. Det nya partnerskapet kommer förhoppningsvis att leda till dels ett mer hållbart fiske som tar hänsyn till tredje länders lokala behov, dels en möjlighet för dessa länder att i framtiden själva råda över sitt fiske. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag röstade för det utmärkta initiativbetänkandet av Arlindo Cunha på fiskeriutskottets vägnar, som understryker betydelsen av en mer aktiv gemenskapspolitik för ingående av internationella fiskeavtal. Dessa avtal ger verkligen gemenskapens fiskeflottor tillgång till tredje länders vatten, vilket är av stor ekonomisk betydelse för mitt hemland. Jag måste också påpeka den särskilda betydelse som dessa avtal i allmänhet har för Europeiska unionens mest avlägsna och perifera regioner, och det faktum – som fastställs i betänkandet – att de ger direkt sysselsättning för 30 000 personer, såväl som ett ännu större antal indirekta arbetstillfällen inom binäringar och bearbetningsindustrin.
Dessa avtal, som svarar mot 20 procent av den totala fångsten i gemenskapen, har också varit ett incitament för utvecklandet av de lokala fiskeindustrierna och, i den mån som de främjar den ekonomiska verksamheten och handelsvolymen i de övriga signatärstaterna – vanligen utvecklingsländer – kan de visa sig vara kompletterande värdefulla instrument för samarbete och dialog med Europeiska unionen.
Jag instämmer med föredraganden om att dessa avtal bör styras av samma kriterier vad gäller hållbarhet, bevarande av fiskbestånd och försiktighet som gäller vid fiskeverksamhet på gemenskapens vatten, i synnerhet uppförandekoden för ansvarsfullt fiske (FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation, 1995).
Vairinhos (PSE ),
   .– ( Den gemensamma fiskeripolitiken och unionens politik för utvecklingssamarbete måste, genom att de stämmer överens sinsemellan, kompletterar varandra och är samordnade, ta hänsyn till principerna för hållbar utveckling och ständigt bidra till att fattigdomen i de berörda länderna minskas.
Det traditionella havsfiske som lokala kustsamhällen bedriver måste skyddas och bevaras, eftersom det är nödvändigt för en harmonisk utvecklingsprocess, samtidigt som det hjälper till att främja annan verksamhet som t.ex. turism och sysselsättning.
Wieland (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill påminna kammaren om att jag under den senaste sammanträdesperioden i Strasbourg vid två tillfällen uttalade mig om ledamöternas fria tillträde till kammaren. 
Talmannen.
   – Jag tackar er för denna information, herr Wieland. Det är inte presidiet utan kvestorskollegiet som är ansvarigt för dessa frågor. Jag skall naturligtvis vidarebefordra era kommentarer till våra vänner, kvestorerna, såväl som till talmannen.

Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(1) 


– Det är ett stora nöje och en ära för mig att denna morgon få välkomna Vaira Vike-Freiberga hit, den första lettiska president som talar inför denna kammare.Fru president! Vid öppnandet av vår förra sammanträdesperiod i Strasbourg, den 22 september 2003, noterade vi i Europaparlamentet att ert lands folkomröstning om anslutning till Europeiska unionen blev en framgång. Vi välkomnade inte bara det positiva resultatet utan även det höga deltagandet och styrkan hos de överväldigande ja-rösterna. Ni har valt medborgarnas intelligenta ömsesidiga beroende framför isolerad självständighet, och vi firar detta med er.I dag skulle jag vilja ta tillfället i akt att tacka er för ert personliga ledarskap och för ert personliga engagemang under hela kampanjen. När vi mötte er senast på ert kontor i Riga den 9 september 2003 – före folkomröstningen – berättade ni för mig hur ni regelbundet arbetade på möten ute i samhället med pensionärer, studenter, jordbrukare och med alla era medborgare för att ge dem ett positivt budskap om engagemang. Vi tackar er för detta ledarskap.Fru president! I början av denna månad för 64 år sedan tvingades ert land att underkasta sig villkoren i en cynisk och hemlig överenskommelse mellan två stater, på den tiden stormakter, en överenskommelse som berövade de tre små baltiska republikerna friheten. Vid denna tidpunkt trädde Lettland tillsammans med de andra baltiska republikerna in i en lång natt av massförvisning, förtryck och ockupation.Jag vill här säga att det är mycket tack vare de dåtida kollegerna i detta parlament, Otto von Habsburg och Sir James Scott-Hopkins och deras kolleger i det första direktvalda Europaparlamentets utskott för politiska ärenden, att man den 13 januari 1983 lade fram en resolution som antogs av kammaren i vilken man krävde återinförandet av självständighet i Estland, Lettland och Litauen. Naturligtvis var det en symbolisk gest då ...... men jag tror att det, med åtskilligt förutseende, bidrog till det som till sist blev er besjungna revolutions lycka.Ni själv, fru president, har spelat en ledande roll i det som jag skulle vilja kalla den ”förvandlade generationen” av politiker i anslutningsländerna. Ni har hjälpt till att föra ert land mot dess europeiska kallelse.I november i år kommer vi i detta parlament att noga granska Europeiska kommissionens övervakningsrapporter om alla anslutningsländer. Jag tvivlar inte på att dessa rapporter kommer att visa på anmärkningsvärda framsteg, även för Lettland. Jag vet också, vilket ni kommer att hålla med mig om, att Lettland självt, i synnerhet när det gäller att skapa en elitförvaltning och rättslig kompetens, har så mycket att vinna på att fullfölja denna ansträngning och fortsätta regeringens bestämda färd för att bekämpa brott och korruption. De ansträngningar som detta ledarskap har svarat för måste fördjupas och bibehållas. Det är fortfarande en liten väg kvar att vandra, och vi skall vandra den vägen med er.Fru president! Jag vet att er biografi, som publicerades för tre dagar sedan, talar om en lång, lång väg och om er slutliga återkomst till ert födelseland. Jag tror att er historia på vissa sätt är en liknelse för så många historier och så många resor mot detta nya morgondagens Europa. Ni växte upp i ett flyktingläger i Tyskland, gick i skolan i Marocko och gjorde en universitetskarriär i Kanada. På ett mycket mänskligt och personligt sätt är er resa en del av den moderna europeiska resan, så den ger mig viss rätt, och utan att bryta upphovsrätten hoppas jag – för den är vi mycket noggranna med i denna kammare – att säga följande: Fru president! I frihetens namn välkomnar vi er. 
Vike-Freiberga,
   .(1) – Jag skulle vilja tacka er, herr talman, för det varma välkomnandet och för inbjudan att tala inför er här i Europaparlamentet. Jag är särskilt glad över att tala mitt modersmål, vilket snart kommer att bli ett av Europeiska unionens officiella språk; därför kommer den första delen av mitt tal att hållas på lettiska.
Detta är första gången som en lettisk statschef talar inför Europaparlamentet. Jag ser det som en stor ära för Lettland att ha fått denna möjlighet att dela sina idéer om vår kontinents framtid vid detta betydelsefulla och historiska ögonblick. Jag ser det som ett erkännande av allt som Lettlands folk har uppnått sedan de åter blev självständiga 1991. Jag skulle också vilja tacka ledamöterna av detta parlament för den omröstning som gav ett övertygande stöd för Lettlands anslutning till Europeiska unionen. Detta var ett viktigt steg mot Europas efterlängtade återförening.
Lettlands ”ja” till Europeiska unionen var också kraftigt med 67 procent av rösterna för anslutning. Vår folkomröstning den 20 september 2003 var den sista bland Europeiska unionens nya medlemsstater. Det positiva resultatet av denna omröstning betyder att vi kan fortsätta samarbeta för att återställa den delning av Europa som blev följden av andra världskriget. För det lettiska folket var folkomröstningsdagen en mycket speciell dag. Vi var ansvariga för vår egen framtid; vi var ansvariga inför våra grannar. Vi hade ombetts att ge ett svar till Europeiska unionens alla medlemsstater som vid toppmötet i Köpenhamn hade sänt följande meddelande till oss, de tio kandidatländerna: ”Låt oss bygga Europas framtid tillsammans”. Eller som Anders Fogh Rasmussen, Danmarks statsminister, uttryckte det: ”Vårt nya Europa har fötts.”
Lettland har alltid varit och kommer att förbli en del av Europa – kulturellt, historiskt och geografiskt. Vi lever och arbetar i enlighet med samma värden som omhuldas i våra västra grannländer – demokrati, yttrandefrihet, rättsstatsprincipen och respekt för individen. Vi delar samma uppfattning om livet, miljön och sociala frågor. Därför finns Lettlands närmaste allierade i Europa. Vi återvänder för att samarbeta med övriga europeiska länder och för att kämpa för den vision, de själsliga värden och den världsordning som vi, som européer, delar.
Vi återvänder till Europa för att bidra med vår kunskap och erfarenhet. Kunskap tillsammans med förnyelseanda och förmåga att omvandla vetenskapliga upptäckter till produkter med högt mervärde är vad Europa behöver i dag för att bli konkurrenskraftigt på global nivå. Lettiska forskare kan i dag vara stolta över sina upptäckter på högsta nivå inom fysik och kemi. I Lettland finns det flera expertcentrum på europeisk nivå inom nanofysik, inom studiet av egenskaperna hos olika material, inom kemi och inom naturvetenskapen. Vi har alltid haft mycket skickliga matematiker, och vi har stor potential inom datavetenskap och informationsteknik. Sedan 1999 har lettiska forskare arbetat som jämbördiga partner med sina kolleger inom Europeiska unionens medlemsstater. De har arbetat inom ramen för Europeiska unionens femte och sjätte ramprogram för vetenskaplig och teknisk utveckling, och de är beredda att bidra till att skapa ett gemensamt europeiskt forskningsområde.
Man kan fråga sig vad Lettland väntar sig från Europa. Inom Europeiska unionen ser letterna en möjlighet till att oåterkalleligt förstärka sin suveränitet och behålla sin identitet, sin kultur och sitt språk. Europeiska unionen är en stor familj av europeiska demokratiska nationer, där varje nations intressen respekteras och där solidaritet är grundvalen för samarbetet.
Lettlands folk ser trygghet och stabilitet som stöttepelarna för sin utveckling. Hand i hand med andra länder inom Europeiska unionen kommer vi mer effektivt att kunna bekämpa sådana hot som organiserad brottslighet, korruption, varusmuggling och handel med narkotika. Lettland kommer att ansvara för att säkra EU:s yttre gränser, och detta är en uppgift av särskild vikt. Därför uppskattar vi Europeiska unionens deltagande på detta område, vilket kommer att hjälpa oss att förbättra vår uppbörd av tullar och skatter samt att bekämpa smuggling mer effektivt. Vi kommer även att få bättre förutsättningar att agera i enlighet med våra intressen när det gäller tredje länder.
Lettlands medlemskap i Europeiska unionen kommer att frammana en förändring av människors attityder och sätt att tänka. I sitt dagliga liv kommer letterna i allt högre grad att få ta del av de talrika kulturer och identiteter som finns inom Europeiska unionen. Detta kommer att göra dem mer öppna mot andra nationer och få dem att utveckla en större förståelse för andra länders intressen. Europeiska unionen själv kom till efter kriget när Frankrike och Tyskland inledde ett nytt och avgörande kapitel i sina förbindelser. EU kommer att hjälpa Lettland att fokusera mer på framtiden, att se och tänka framåt i stället för att älta det förflutna som har varit fyllt av förlust, lidande och orättvisor. Ingen kan ändra det förflutna; det är bara framtiden som kan ändras.
Lettland måste bli ett modernt och ekonomiskt välutvecklat land, och Europeiska unionen kommer att ge oss många tillfällen att växa. För det första kommer vi till exempel att kunna arbeta och studera inom hela Europa. Detta kommer bli en unik erfarenhet som vi sedan kommer kunna tillämpa i Lettland. Det är naturligtvis viktigt att se till att dessa människor återvänder till Lettland med sina samlade erfarenheter. Det är här som EU:s politik när det gäller vetenskap och teknik kommer att vara ovärderlig, särskilt när det gäller att stärka svagare regioner och att hindra en ”begåvningsflykt”.
EU:s ekonomiska föranslutningsstöd, tillsammans med kommande stöd från EU:s strukturfonder för projekt inom sådana områden som tillverkningsindustrins förädlingsvärde och vetenskaplig utveckling och forskning, är redan till hjälp och kommer att främja skapandet av en kunskapsbaserad ekonomi i Lettland. Det hjälper även att tillhandahålla incitament för att få begåvade människor att stanna och arbeta i Lettland.
En avancerad infrastruktur kommer att betyda mycket för utvecklingen av en utvidgad europeisk union, särskilt i de nya medlemsstaterna. Det är därför av avgörande betydelse att förena de nya medlemsstaterna med de befintliga så snabbt som möjligt. Man räknar med att -projektet kommer att ha stort inflytande på Lettlands utveckling. Vi hoppas att detta projekt kommer att genomföras så snart som möjligt. EU:s stöd för detta enorma projekt kommer vara av avgörande betydelse för dess genomförande. Ytterligare modernisering av vägnätet är också mycket viktigt.
Det är väsentligt för Lettland att säkerställa en enhetlig utveckling i alla sina regioner, liksom i sina landsbygdsområden. Vi vill ägna särskild uppmärksamhet åt vår östra region, Latgale, som är i trängande behov av stöd. Vi planerar att använda EU:s strukturfonder för att ta itu med de ovannämnda ärendena. Lettlands jordbrukssektor och landsbygdsområden kommer direkt att kunna dra nytta av vår anslutning till EU. Vi planerar även att utveckla modern jordbruksproduktion, samtidigt som vi bevarar den traditionella lettiska landsbygden. 

 Mina damer och herrar! Jag kommer nu att byta till engelska.
Förutom att minska ekonomiska skillnader inom Lettlands egna nationella gränser kommer EU:s utvidgning österut, tillsammans med de tre baltiska staternas anslutning till Nato-alliansen nästa år, att ha en oerhörd politisk och ekonomisk effekt på hela Östersjöregionen och totalt sett göra den betydligt mer attraktiv för investerare och företag. Unionen av gamla och nya demokratier, av mogna och framväxande marknader, av etablerade strukturer och nya allianser, kommer att vara en styrka, inte en svaghet.
Europeiska unionen står dock inför en svår utmaning – att minska de stora ekonomiska skillnader som fortfarande finns mellan EU:s nuvarande och blivande medlemsstater, och att göra detta så snabbt som möjligt. För det är först när åtskillnaden mellan det gamla och det nya Europa väl har avlägsnats fullständigt, åtminstone när det gäller ekonomisk utveckling och välbefinnande, som Europeiska unionen verkligen kommer att vara fullkomlig.
En handlingsåtgärd som EU:s kandidatländer kan vidta för att minska oförenligheten mellan ”gammal” och ”ny” är att anta utvecklingsmodeller som redan har visat sig vara lyckade. De kan lära sig av både de framgångar som EU:s nuvarande medlemmar har haft och de misstag som har begåtts för att fullt utnyttja det stöd som finns tillgängligt från Bryssel. De mekanismer som EU kan utnyttja för att minska regionala skillnader är obestridligen effektiva. Dess utjämningsprogram och utvecklingsfonder har producerat livskraftiga och konkreta resultat, och de har bidragit mycket till att höja levnadsstandarden för ett flertal nya medlemsstater, däribland Irland, Spanien, Portugal och Grekland.
De framtida medlemmarna av EU, inklusive Lettland, har kunnat glädja sig åt anmärkningsvärt höga tillväxtsiffror under de senaste åren, liksom betydande ökningar inom handels- och investeringsflöden. De flesta av dem behöver trots detta fortsätta det hårda arbetet med att reformera sina institutioner, bygga upp sin förvaltningsförmåga, genomföra EU-normer och bekämpa korruption under de första åren av sin EU-integration. Detta kommer att kräva viktiga, fokuserade och fortsatta ansträngningar från deras regeringars sida. Graden av framsteg som uppnås kommer att bero på hur stor den ansträngning som görs är och på styrkan hos den politiska vilja som varje ny EU-medlemsstat kommer att utöva.
Mina damer och herrar! Med regeringskonferensen på gång är det ett sant nöje att se att EU:s nya medlemsstater deltar som fullvärdiga medlemmar, och att Bulgarien, Rumänien och Turkiet även sitter med vid förhandlingsbordet som observatörer. Vi i Lettland ser denna viktiga gest som ett tecken på att principen om jämlikhet kommer att förbli en elementär grund för samarbete bland Europeiska unionens länder. Europa kan inte delas in i stora och små, gamla och nya eller rika och fattiga medlemsstater.
För Lettland ligger en grundläggande aspekt av principen om jämlikhet i varje lands rättighet att nominera en ledamot av Europeiska kommissionen. Vi anser att alla kommissionsledamöter, utan undantag, skall vara jämlika i alla avseenden och att alla skall ha rätt att rösta.
Hur kan kommissionen annars förbli en kollegial institution som representerar alla sina medlemsstaters gemensamma intressen?
Ett annat tecken på EU:s djupt rotade princip om jämlikhet ser man i ministerrådets roterande ordförandeskap, som Lettland anser skall förbli ett av rådets grundläggande kännetecken. Detta växlande ordförandeskap ger varje medlemsstat, oavsett dess storlek, det ovärderliga tillfället att leda och samordna EU:s arbete.
Principen om jämlikhet bland EU:s medlemsstater kommer även till uttryck i flera andra nära former av europeisk integration, inklusive den monetära politiken – med införandet av euron – och den politik som avser rättsliga och inrikes frågor – genom Schengenavtalet. Dessa aspekter av EU-medlemskapet måste förbli öppna för alla medlemsstater oavsett det antal invånare som varje land må ha eller omfattningen av de finansiella resurser som står till dess förfogande.
I denna fråga har Lettland noggrant övervägt konventets förslag när det gäller en gemensam europeisk försvarspolitik. Vi anser att alla medlemsstater måste ha lika mycket att säga till om när beslut som rör vår kontinents säkerhet skall antas. Enligt Lettland skulle det inte främja Europeiska unionens sammanhållning om EU:s konstituerande medlemmar delades med hänsyn till deras militära förmåga.
Lettland delar EU:s nuvarande och framtida medlemsstaters gemensamma önskan att skapa en stark och enad europeisk union. Det är därför nödvändigt att EU arbetar så effektivt som möjligt för att till fullo utnyttja sina befintliga institutioner, och för att noggrant definiera uppgifterna för varje ny institution som inrättas. All behörighetsfördelning mellan Europeiska rådets ordförande, Europeiska kommissionens ordförande och Europeiska unionens utrikesminister måste vara tydlig och helt entydig. I annat fall riskerar vi att undergräva den institutionella jämvikt som finns inom EU. Om tjänsten som Europeiska rådets ordförande så småningom inrättas så anser Lettland att hans eller hennes främsta uppdrag skall bestå i att samordna rådets interna arbete och utarbeta föredragningslistan för rådets sammanträden. Med andra ord bör rådets nya ordförande åta sig de uppgifter som premiärministern i EU:s ordförandeland hittills har utfört.
Eftersom både Europeiska rådets ordförande och Europeiska unionens utrikesminister kommer att representera EU internationellt måste vi garantera att deras uppdrag inte överlappar varandra. Det får inte råda några som helst tvivel om när utrikesministern kan ta egna initiativ, och när han eller hon skall rådgöra med ministerrådet.
För att Europeiska unionen skall kunna fungera med högsta möjliga effektivitet måste den utrustas med enkla och lättbegripliga beslutsförfaranden. Lettland stöder konventets förslag att genomföra ett omröstningssystem med dubbel majoritet inom Europeiska rådet och ministerrådet. Detta okomplicerade system, där varje land beviljas en röst, skulle även vara lättfattligt för EU:s invånare, till skillnad från det omröstningssystem med kvalificerad majoritet som fastställs i Nicefördraget.
Lettland anser emellertid att omröstningssystemet med dubbel majoritet skulle visa sig mest effektivt om likvärdighet mellan majoriteten av länderna och majoriteten av invånarna genomförs, vilket då åtminstone skall innefatta hälften av EU:s medlemsstater och hälften av dess invånare.
När det gäller det framtida antalet parlamentsledamöter tror Lettland fullt och fast att det inte skulle vara önskvärt att minska det lägsta antalet ledamöter som representerar ett visst land från fem till fyra. Sådana åtgärder skulle avsevärt minska möjligheten för Lettland och andra mindre medlemsstater inom EU att delta i Europaparlamentets beslutsförfarande.
Lettland skulle önska att ett starkt, integrerat och enat Europa intar en mer framträdande roll inom världssamfundet. Vi hoppas att EU:s utrikesminister kommer att lyckas befästa en gemensam europeisk utrikes- och säkerhetspolitik, samtidigt som Europas nära partnerskap med Nordamerika upprätthålls. Oavsett de meningsskiljaktigheter som har uppstått mellan flera europeiska länder och Förenta staterna när det gäller krisen i Irak och andra frågor, delar vi alla samma grundläggande värden och ideal, och dem måste vi skydda genom att samverka. Det är trots allt just tack vare detta nära transatlantiska partnerskap som fred och stabilitet har bibehållits i Europa sedan andra världskrigets slut.
Det enda sättet för den utvidgade Europeiska unionen med 25 medlemsstater att kunna leva och verka är om världens demokratier förblir enade och försvarar sina gemensamma ideal.
Lettland förespråkar helhjärtat att EU får ett större ansvar för att garantera fred och trygghet över hela världen, och tror att den nya europeiska säkerhetsstrategin är ett steg i rätt riktning. EU:s kriskontrollverksamhet har redan visat att Europeiska unionen är i stånd att bidra till multilaterala ansträngningar för att förbättra säkerheten. Alla omfattande och viktiga åtgärder för att öka Europas säkerhet bör dock fortfarande genomföras i största möjliga utsträckning genom samarbete i partnerskap med Förenta staterna och övriga Nato-allierade i Europa.
De lömska säkerhetsrisker som utgörs av terrorism, spridning av massförstörelsevapen, sönderfallande stater och inbördeskonflikter kräver en enad reaktion från de länder som efterlever principerna om demokrati och mänskliga rättigheter. EU:s och Natos medlemsstater har tillsammans med sina allierade upplevt betydande framgångar i genomförandet av gemensamma fredsbevarande insatser, och de har i hög grad bidragit till att återupprätta fred och stabilitet på Balkan. Utvecklingen av en gemensam europeisk säkerhets- och försvarspolitik skulle ge EU en extra möjlighet att öka samarbetet när det gäller internationella fredsbevarande insatser och övriga säkerhetsinsatser.
Den kommande utvidgningen av Europeiska unionen betonar vikten av EU:s förbindelser med dess nuvarande och framtida grannar i öst. Inom ramen för den nya och utvidgade unionens utrikespolitik måste man därför försöka förbättra säkerheten och främja välståndet i EU:s gränsregioner. Lettland, Estland, Litauen och Polen kommer snart att hamna i den direkta brännpunkten för EU:s handel och andra förbindelser med Ukraina, Vitryssland och Ryssland. Genom att utveckla EU:s förbindelser med dessa tre länder måste vi stödja de demokratiska reformprocesserna i vart och ett av dem så mycket som möjligt.
Det är oumbärligt för både östersjöregionen och för Europa som helhet att Ryssland är engagerat i europeiska processer. Samtidigt som förbindelserna mellan Lettland och Ryssland tidigare har varit spända ibland utgör de positiva förändringar som redan skett i och med utvidgningen av EU och Nato-alliansen i östersjöområdet en god grund för ett fortsatt närmande mellan Ryssland och dess närmaste grannar i väst. Lettland önskar verkligen främja ett ökat samarbete mellan EU och Ryssland på ett praktiskt och pragmatiskt sätt. 

 Mina damer och herrar! För att kunna bevara Europas inflytande och betydelse i dagens värld, är det vårt ansvar att göra det bästa av det som vår gemensamma kontinent har: dess rika väv av kulturer, språk och olika nationer. Vår kontinents språkliga och kulturella mångfald är en ovärderlig och rik källa som utgör själva kärnan i den europeiska integrationen. Den bidrar till Europeiska unionens , som uttrycks genom det nya motto som föreslås av konventet om Europas framtid: ”Förenat i mångfalden”.
Under ett halvt århundrade tvingades Lettland lida under totalitarismens ok. Fullt medvetna om sakernas tillstånd har letterna därför ett särskilt väl utvecklat sinne för innebörden av valfrihet och medborgerliga rättigheter. Vi skall därför göra allt som står i vår makt för att se till att en anda av tolerans, förståelse och ömsesidig respekt fortsätter att vara förhärskande bland folken på vår kontinent, och att detta står i fokus för våra ansträngningar för ett ökat samarbete.
Direkt efter grundandet 1918 visade Lettland att det ville vara en öppen och demokratisk stat. Det lettiska folkets storslagna dröm att leva i frihet i ett stabilt och blomstrande land förvandlades tyvärr alltför snabbt till en mardröm. Det hemliga avtalet mellan Hitler och Stalin, som slöts 1939 i form av den ökända Molotov-Ribbentrop-pakten, delade upp Central- och Östeuropa i tyska och ryska intressesfärer. Avtalet resulterade i det mest destruktiva krig som hittills har drabbat mänskligheten, och raderade ut namnen på de tre baltiska staterna på den politiska världskartan.
Under 50 långa år har Lettland fått genomlida två brutala ockupationer – genomförda av Nazityskland och Sovjetunionen – och förlorade mer än en tredjedel av den befolkning som fanns före kriget. Det lettiska språket slukades efterhand upp av ett annat, ryska, både i det offentliga såväl som i det vardagliga livet. Det var inte långt ifrån att letterna blev en minoritet i sitt eget hemland.
Lettland fick därför en tung börda i arv efter sovjetmaktens ockupation. Den språkpolitik som Moskva tillämpade under ett halvt århundrade hade som syfte att fullständigt förryska Lettland och förstöra dess nationella identitet. Denna ondskefulla politik fick svåra och långvariga konsekvenser som landet är fast beslutet att få bukt med under de kommande åren, med hjälp av det statliga programmet för att integrera det lettiska samhället. Samtidigt som alla demokratiska länder fullt ut erkänner allas rätt att bevara sitt språk, sin kultur och sin etniska identitet, vårdar dessa länder samtidigt skyldigheten att skapa de förutsättningar som gör det möjligt för alla medborgare att fullt ut ta del av hans eller hennes lands politiska och ekonomiska liv. Jag känner inte till något land i världen i vilket folk skulle kunna delta på detta sätt, utan att i tillräcklig grad kunna bemästra det nationella språket, som i vårt fall råkar vara lettiska.
Jag vill framhålla att minoriteter spelade en viktig roll i samband med inrättandet av den lettiska staten 1918, såväl som i samband med återupprättandet av den lettiska självständigheten 1991. Lettland har gjort avsevärda ansträngningar för att möjliggöra för minoriteterna att skydda sin kultur och identitet, och bevara sina språk och traditioner. I mitt land, som bara har 2,3 miljoner invånare, får fler än 100 organisationer som företräder nationella minoritetskulturer ekonomiskt stöd från staten.
Efter återupprättandet av den lettiska självständigheten 1991 har man infört ett statsfinansierat utbildningssystem som ger barn möjlighet att i grundskolan få undervisning på lettiska eller på ett av de åtta minoritetsspråken, dvs. ryska, ukrainska, polska, vitryska, hebreiska, romani, estniska och litauiska. Det finns få länder i världen som kan skryta med en sådan prestation.
Denna lettiska politik grundas på övertygelsen – som jag redan har nämnt – att olika språk och kulturer utgör en av vår kontinents största rikedomar. Den logiska konsekvensen är att Lettland har ett särskilt ansvar för det lettiska språket, som är ett av endast två överlevande språk i den baltiska språkfamiljen. Lettiska, som talas av färre än två miljoner personer i världen, är därför en unik beståndsdel i vårt storslagna europeiska kulturarv.
Det lettiska utbildningssystemets utmaning och huvuduppgift är att skapa de förutsättningar som gör att den unga generationen kan utvecklas. När det gäller reformeringen av utbildningssystemet har man för avsikt att behålla grundskoleundervisningen på lettiska eller på ett av de åtta minoritetsspråk som jag redan har nämnt. Från och med september 2004 måste man emellertid från och med högstadiet se till att minst 60 procent av undervisningen i de föreslagna ämnena sker på lettiska, samtidigt som skolorna själva kan välja vilka specifika ämnen det handlar om. Jag vill tillägga att den lettiska politiken för minoriteter helt och hållet följer internationella kriterier, och att detta har bekräftats många gånger under de senaste åren av Europeiska kommissionen, Europarådet, OSSE och Förenta nationerna, såväl som av flera andra internationella organisationer.
Mina damer och herrar! Varje form av kollektiv vilja att befria oss själva från en totalitär historia kan egentligen bara lyckas genom att vi blir medvetna om de former och uttryck som totalitarismen kan anta. Av detta skäl uttrycker Lettland sitt stöd till det resolutionsförslag – som lades fram den 25 september 2003 vid Europarådets parlamentariska församling – om behovet av ett internationellt fördömande av totalitär kommunism. I denna resolution förutses inrättandet av en politiskt oberoende kommission som skall undersöka de brott som begåtts under fem årtionden av kommunistiskt styre i länderna i Central- och Östeuropa.
Ett sådant internationellt fördömande – grundat på objektiv information och obestridliga fakta – av totalitär kommunism och av de mord, massdeporteringar och andra former av förtryck som tillämpades i dess namn, skulle vara till ovärderlig hjälp för att fastställa de grundläggande värderingar som skall leda vår kontinent.
De tyska erfarenheterna i slutet av andra världskriget antyder att de antifascistiska styrkornas kamp kanske hade varit förgäves om de bara hade besegrat nazistregimen på slagfälten. Det var bara genom triumfen över den totalitära nazistiska ideologi som hade inskärpts i sinnet hos miljontals människor, som den europeiska integrationen – och byggandet av det som nu har blivit Europeiska unionen – har blivit möjlig. För att på ett framgångsrikt sätt kunna slutföra enandet av ett Europa som tidigare varit splittrat, är det nu nödvändigt att en gång för alla granska denna andra förbannelse som orsakat ett outsägligt lidande för tiotals miljoner människor under flera årtionden.
Under århundraden, ja, t.o.m. under tusentals år, har vår kontinent överlevt en ändlös rad av blodiga krig och konflikter, som kulminerade i de två världskrigen och 1900-talets etniska rensning. Nu, för första gången under vår historia, har vi möjlighet att av fri vilja skapa ett nytt Europa som är förenat och där man lever i fred, ett Europa som är stabilt och blomstrande. Jag hoppas verkligen att vi når den punkten där vi kan anta denna utmaning. Jag hoppas innerligt att vi kan leva upp till denna uppgift, så att vi fullt ut kan använda alla de fördelar och resurser som historien till sist placerat inom räckhåll för oss.
Talmannen.
   – Jag skulle vilja tacka presidenten för detta anförande. Ert svar, kolleger, talar sitt tydliga språk. Fru president! Ni sade att ert land har tvingats genomlida en mardröm. Vi är glada att vi nu färdas från natt till dag tillsammans genom att forma en ny framtid: ett Europa – som ni sade – varken med tyngdpunkten på större eller mindre, varken med tyngdpunkten på äldre eller yngre, varken rikare eller fattigare, utan ett enat Europa.

