Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 5. april, for genoptaget.

Dagsordenen
Formanden
Arbejdsplanen blev fastsat den 2. april, men jeg har modtaget en række ændringer.
Onsdag:
Kommissionens redegørelse omhandler partnerskabet med De Forenede Nationer om områderne udvikling og humanitære anliggender og vil blive afgivet af kommissær Nielson.
Desuden vedtog Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked den 11. april en betænkning af MacCormick om anmodning om ophævelse af Elisabeth Jeggles parlamentariske immunitet. Denne betænkning er i henhold til forretningsordenens artikel 6, stk. 6, opført på dagsordenen umiddelbart efter betænkning af Zimeray om anmodning om ophævelse af Johannes Voggenhubers parlamentariske immunitet.

MacCormick
Fru formand, ifølge forretningsordenens artikel 6, stk. 6, optages udvalgenes betænkninger om medlemmernes immunitet som første punkt på dagsordenen. Nylige begivenheder har mindet os om, at spørgsmål vedrørende immunitet ikke blot er formsager, men tager fat om roden på vigtige spørgsmål om demokrati i Europa, hvilket De også selv har hentydet til.
Er De sikker på, at forretningsordenens artikel 6, stk. 6, overholdes, hvis spørgsmålene om immunitet behandles efter Kommissionens meddelelse, som tilsyneladende er optaget som første punkt på dagsordenen, før spørgsmålene om immunitet? Er det en korrekt fortolkning af artikel 6?

Formanden
Hr. MacCormick, De har fuldstændig ret, og det bliver, som De siger, eftersom de tre betænkninger om ophævelse af immunitet står øverst på dagsordenen efter Kommissionens redegørelse og før hr. Cashmans betænkning om offentlighedens aktindsigt i dokumenter.

 

Wurtz
Fru formand, hvis jeg har forstået det korrekt, er spørgsmålet om de sultestrejkende i de tyrkiske fængsler ikke på dagsordenen i dag.

Formanden
Det er korrekt, hr. Wurtz. Rådet vurderede, at det ikke kunne behandle dette spørgsmål, og uden Rådet er der ingen grund til at behandle det. Til gengæld vil Rådet være til rådighed på mødet den 14. maj.

Wurtz
Fru formand, jeg mener, at svaret - ikke Deres, men Rådets - er uacceptabelt, og vi bør ikke acceptere det.
(Bifald fra venstre)
Da jeg skrev til Dem den 25. april, var Deres personlige holdning i øvrigt positiv. Jeg mener, at alle politiske grupper var positive. På det tidspunkt var 17 fanger døde. I mellemtiden er tallet steget med endnu to. 160 andre befinder sig i en kritisk tilstand. Det er min opfattelse, at Rådets svar, der skal udskyde debatten til en ukendt dato på et senere tidspunkt, er et uacceptabelt og bureaukratisk svar. Vi kan ikke vente på, at antallet af ofre for sultestrejken stiger fra dag til dag, uden at vi lever op til vores ansvar.
Eftersom den svenske justitsminister, hvis mine oplysninger er korrekte, vil være til stede i forbindelse med Cashman-betænkningen, kan man ikke forestille sig, at han ikke vil svare på vores anmodning om, at han retter henvendelse til den tyrkiske regering med et krav om, at man genoptager forhandlingerne med repræsentanterne for de indsatte snarest med henblik på at sætte en stopper for disse tragiske massedødsfald.
(Bifald fra venstre)

Formanden
Tak, hr. Wurtz. For at supplere Deres oplysning kan jeg informere om, at det er fru Lejon, ministeren for demokrati og administration, der vil være til stede. Hr. Danielsson er i øjeblikket på en opgave i Korea, så den eneste minister, der er til rådighed, vil være fru Lejon, som ikke ønsker at komme ind på denne debat.

Swoboda
Fru formand, det ville naturligvis have været fint, hvis vi kunne have diskuteret dette presserende spørgsmål i dag. Jeg vil gerne gøre Dem og Parlamentet opmærksom på, at hr. Daniel Cohn-Bendit og jeg i de sidste dage har været i Tyrkiet som led i en meget spontan aktion. Hr. Cohn-Bendit er jo formand for den delegation, der i juni vil besøge Tyrkiet og de tyrkiske fængsler. Vi har også i dag holdt et møde om dette emne.
Hr. Cohn-Bendit og jeg - i det omfang jeg var til stede - har de sidste dage i Tyrkiet tydeligt givet udtryk for Parlamentets holdning over for regeringen, justitsministeren og europaministeren, og ligeledes over for de organisationer, der organiserer denne sultestrejke, menneskerettighedsorganisationer og parlamentsmedlemmer. Det vil jeg ikke undlade at nævne. I betragtning af sagens presserende karakter har vi med en meget spontan aktion forsøgt at give Parlamentets mening til kende over for parlamentet og menneskerettighedsorganisationerne.

Poettering
Fru formand, det er beklageligt, at Rådet ikke er her i dag. Vi ved udmærket, at kravet om, at Rådet bør være repræsenteret her, kom med meget kort frist. Derfor vil jeg heller ikke kritisere det svenske formandskab, men jeg vil dog gerne sige noget med henblik på fremtiden. Fru formand, præcis ligesom vi forventer, at Kommissionen er til stede under mødet i Europa-Parlamentet, må det også i fremtiden være muligt, at Ministerrådet hele tiden er til rådighed med redegørelser, når Europa-Parlamentet holder møde i Bruxelles eller Strasbourg.

Vi må arbejde på - efter at vi netop i sidste uge havde denne store succes - at nå til enighed om en forordning om gennemsigtighed og aktindsigt, så det også i fremtiden er en selvfølgelighed, at Ministerrådet, der altid er velkomment her, ikke kun bliver budt velkommen af os, når det selv ønsker det, men det bør derimod være en naturlig ting, at Ministerrådet fremover altid vil være til stede i Parlamentet!
(Bifald)

Formanden
Hr. Poettering, jeg er helt enig med Dem, og som De ved, har jeg allerede haft lejlighed til at tale i Rådet efter en debat med Formandskonferencen, hvor vi alle nåede frem til denne konstatering og ønskede, at Rådet var til stede, som De sagde.

Cohn-Bendit
Fru formand, jeg ved ikke, om vores indlæg i disse par dage vil have en virkning eller ej. Nogle regeringsmedlemmer har sagt, at de ville tage initiativer, og det står faktisk klart i dag, at der let kan mægles mellem de sultestrejkende og regeringen. Derfor har vi bedt den tyrkiske regering om at handle. Hvis vi ikke kan diskutere det i dag, vil jeg gerne have, at man offentligt siger, at vi diskuterer problemet med Rådet på mødet i maj, og at vi vil se resultater i maj. Det er tydeligt, at holdningerne i dag i Tyrkiet er klare. Der kan findes en løsning på to dage. Lad os se, hvad der sker i de næste par dage, og i maj vil vi alle her i Parlamentet leve op til vores ansvar.

Wurtz
Fru formand, jeg vil blot med hensyn til hr. Cohn-Bendits indlæg sige, at alle personlige initiativer er prisværdige, hvis de tjener en retfærdig sag. Men det må under ingen omstændigheder betyde, at en institution kan fralægge sig sit ansvar. Derfor må det absolut ikke blive en undskyldning for Rådet, der senest i morgen bør efterkomme vores krav.
Torsdag:
Formanden. Lord Inglewoods betænkning for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om regnskaber for visse selskabsformer blev først vedtaget i udvalget den 24. april 2001. Forhandlingen vil fortsat være opført på dagsordenen, men afstemningen vil finde sted i den kommende mødeperiode i Strasbourg. Der er åbenbart stor tilslutning til dette forslag. Fristen for ændringsforslag fastsættes til torsdag den 10. maj kl. 12.
(Forslaget vedtoges) Med hensyn til afstemningerne skal tilføjes afstemningen om hr. Colom i Navals betænkning for Budgetudvalget om tilpasning af de finansielle overslag. Som De nok husker, blev afstemningen udskudt på mødet den 3. april.

 
Indlæg til proceduren

Corbett
Fru formand, som De ved, er vi mange, der er meget bekymrede for Parlamentets anseelse og omdømme, og jeg tager derfor ordet i forbindelse med procedurerne for ophævelse af hr. Berlusconis immunitet.
På Formandskonferencens seneste møde den 5. april blev sagen henvist til Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, og fru Garaud blev udpeget til at repræsentere os over for de spanske myndigheder. Jeg kan forstå, at fru Garaud på nuværende tidspunkt ikke kan påtage sig den opgave af personlige årsager, som er fuldt forståelige og har min dybeste sympati.
Der er ikke desto mindre tale om en hastesag på grund af tre faktorer: For det første arbejder Europarådets parlamentariske forsamling, der benytter de samme procedurer som os i forbindelse med ophævelse af parlamentarisk immunitet, tilsyneladende langt hurtigere inden for en frist på kun to måneder, og Europa-Parlamentet kan komme i den uheldige situation at blive ladt tilbage.
For det andet har den spanske regering igen sendt en anmodning til de italienske myndigheder uden at vente på det spanske statsråds udtalelse, hvilket angiveligt er årsagen til, at Europa-Parlamentet endnu ikke har modtaget svar. For det tredje har den spanske antikorruptionsanklager, Carlos Castresana, skriftligt anmodet Dem om at undersøge årsagen til forsinkelsen.
Er De under disse omstændigheder enig i, at sagen haster så meget desto mere? Agter De at sikre, at missionen til Spanien finder sted hurtigst muligt, eventuelt repræsenteret ved en anden? Kan De give os en frist - er det et spørgsmål om uger, måneder eller år?

Formanden
Hr. Corbett, tak fordi De rejser dette spørgsmål som et indlæg til forretningsordenen, for det giver mig lejlighed til at give Parlamentet nogle meget vigtige informationer. Således har jeg gjort det til en regel, at jeg ikke besvarer polemiske pressemeddelelser med ny polemik. Jeg nærer en dyb respekt for vores institutioners værdighed, og det glæder mig derfor at kunne komme med disse forklaringer til kollegerne.
Hvor kom vi til? Som De nævnte, mødtes Formandskonferencen. Vi traf tre afgørelser efter den første beslutning, som vi traf på anmodning af hr. Barón Crespo. Det var hans ønske, at vi udarbejdede et opsamlingsdokument om alle anmodninger om ophævelse af parlamentarisk immunitet siden begyndelsen, det vil sige siden Europa-Parlamentet blev valgt ved almindelige valg. Dette dokument er meget udtømmende og efter min mening meget nyttigt. Jeg takker generalsekretæren, der med stor flid har kastet sig over udarbejdelsen af dokumentet. Det er yderst interessant. Det bekræfter, at alle anmodninger - med undtagelse af de portugisiske og en tvivlsom spansk anmodning - altid er blevet fremsendt af de pågældende staters regeringer. Derfor er dette dokument til Deres rådighed. Jeg mener i øvrigt, at De har modtaget det gennem de almindelige kanaler.
Dernæst har vi i Formandskonferencen truffet tre afgørelser. Den første sigter mod at anmode Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om at udarbejde et basisdokument om, hvordan disse anmodninger om ophævelse af immunitet bør behandles. Man kan overveje, om der ikke er grund til at supplere forretningsordenen. Således bliver man i denne og andre forbindelser i øvrigt - jeg tænker på procedurerne i forbindelse med fratagelse af parlamentsmedlemmers mandat eller andet - endelig klar over, at artikel 6 kan forekomme temmelig ufuldstændig. Hr. Napolitano, der er formand for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, har venligst accepteret denne opgave på vegne af sit udvalg, og det takker jeg ham for. Det er min opfattelse, at koordinatorerne i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender i morgen vil sætte sig sammen for at udpege en ordfører.
Jeg gentager, at det er en yderst vigtig og alvorlig sag, der både vedrører vores institution, og også den garanti, som alle medlemmer på lovlig vis skal kunne drage nytte af. Dernæst er det blevet besluttet, at jeg på ny skal skrive til den spanske udenrigsminister og give udtryk for vores ønske om at se spørgsmålet behandlet meget hurtigt. Dette brev blev skrevet, tror jeg, i timerne efter mødet i Formandskonferencen. Jeg forestiller mig, at det skal stilles til rådighed for Dem - også i denne forbindelse gennem de almindelige kanaler. Hvis dette ikke sker, vil vi selvfølgelig sørge for det.
Og desuden anmodede Formandskonferencen mig om at udpege et parlamentsmedlem til at følge udviklingen i sagen. Jeg udpegede fru Garaud, der er medlem af det franske statsråd, Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked og Formandskonferencen. Hun tilhører ikke nogen politisk gruppe og har derfor en glimrende profil, og hun er anerkendt af alle som en dygtig jurist. Fru Garaud har været ude for en meget smertefuld hændelse, det tror jeg, De ved, hr. Corbett. Jeg ved ikke, om hun er til stede, men jeg vil gerne udtrykke mine dybeste kondolencer. Jeg mener ikke, at man kan bebrejde hende, at hun ikke kunne tage til Spanien i dagene efter, at jeg overdrog hende opgaven. Jeg tror, De er klar over, hvad det drejer sig om.
En meget vigtig information: Tak, hr. Corbett, for at nævne Europarådet. Den spanske højesteret henvendte sig til Europarådet med en anmodning om ophævelse af parlamentarisk immunitet for de pågældende italienske kolleger, men De ved tilsyneladende ikke, at denne anmodning blev sendt til Europarådet med den spanske regerings mellemkomst.
Jeg må ærligt sige, at min tvivl er blevet forstærket. Prøver man at være morsom? Man sender en anmodning direkte til formanden for Europa-Parlamentet: Højesteret overbragte denne til Parlamentets informationskontor i Madrid, og nogle måneder senere handler samme højesteret gennem regeringen, som om det er en opgave for den spanske regering i Europarådet. Hvis jeg ikke havde handlet, som jeg gjorde, ville jeg virkelig have fortrudt det, hr. Corbett. Det ville have være en forkert reaktion, og hvis jeg havde truffet en ubelejlig afgørelse om henvendelse til Retsudvalget og informering af Parlamentet ville de pågældende parter ganske givet og med rette have appelleret afgørelsen. Af hensyn til Parlamentets værdighed tror jeg, at vi skal behandle dette spørgsmål med den største seriøsitet.
Henvendelsen til Europarådet styrker derfor den holdning, som jeg har haft siden begyndelsen af denne sag. Jeg ville virkelig ønske, at højesteret kunne fortælle os, hvorfor der har været forskellige behandlinger - en i Parlamentet og en anden i Europarådet.

Butel
Fru formand, kære kolleger, i mere end en måned har Somme været ramt af oversvømmelser, der også berører Amiens og navnlig min by Abbeville og dens omgivelser. Dette er aldrig tidligere sket i vores departement. Det berører mig dybt, og jeg mener, at det er min pligt at delagtiggøre Dem i katastrofens omfang. I alt står 125 kommuner under vand, ca. 1.500 indbyggere er ramt af oversvømmelserne, og mere end 2.000 personer er blevet evakueret. Skaderne er omfattende, og befolkningens elendighed og ulykke er enorm. Situationen er bekymrende, for ud over naturkatastrofen forudser eksperterne, at vandet kun langsomt vil trække sig tilbage, og at dette kan tage flere måneder. Der er ikke længere tale om en enkeltstående katastrofe, og vi forsøger at finde en måde til at fjerne disse enorme vandmasser. Selv om der findes en udbredt solidaritet på lokalt og regionalt niveau, sætter man nu også ind på nationalt niveau.
Fru formand, kære kolleger, Europa bør også bidrage til denne solidaritet, bl.a. gennem en konsekvent finansiel bistand, da vi ved, at skaderne vil beløbe sig til flere milliarder francs. Denne region i Frankrig, der allerede er hårdt ramt af sociale og økonomiske problemer, er hjemsøgt af ulykker. Ganske vist taler medierne om, at vandstanden er faldet siden i går, men det er for det første ikke sandt overalt, og for det andet står vi stadig over for det sværeste, nemlig at løse problemet med sammensunkne jorde og de allerede eksisterende forureningsproblemer.
Af alle disse grunde, fru formand, kære kolleger, tillader jeg mig at gentage min appel om europæisk solidaritet.

Formanden
Tak, hr. Butel, jeg er ikke et øjeblik i tvivl om, at den katastrofale situation, De beskriver, vil komme på dagsordenen under den aktuelle og uopsættelige debat i den kommende mødeperiode.

Poettering
Fru formand, kære kolleger, jeg vil gerne referere til hr. Corbetts erklæring og til Deres, fru formand. På vegne af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti/De Europæiske Demokrater vil jeg gerne sige, at Parlamentets formand har handlet korrekt i denne sag, og at vi også her har fuld tillid til Dem, fru formand!
(Bifald fra højre)
Det er forbavsende, at Den Socialdemokratiske Gruppe i hver eneste mødeperiode, hvad enten det er i Bruxelles eller Strasbourg, tager dette emne op til debat.
Hr. Corbett, De er bekymret for Europa-Parlamentets omdømme, siger De. I virkeligheden drejer det sig for Dem om valgkampen i Italien, og De vil gerne bidrage til, at Deres politiske venner kan drage fordel af debatten her i Bruxelles.
(Bifald fra højre)
Nu befinder jeg mig i en anderledes fri situation end formanden, og fordi der jo her fremføres insinuationer, vil jeg gerne komme ind på, hvorfor vores værdsatte kollega, fru Garot, hidtil ikke har kunnet rejse til Madrid. Vores formand for Parlamentet er kommet med en diskret bemærkning. Ja, hvorfor har fru Garot ikke kunnet rejse? Fordi hendes mand er død. Vi vil gerne udtrykke vores dybeste medfølelse med fru Garot. Jeg siger det her, så der ikke fortsat skal komme insinuationer!
(Bifald fra højre)
Nu vil jeg gerne komme ind på, hvordan det blev behandlet på Formandskonferencen. Nu hører jeg til dem, der ikke kun vil føre diskussionerne, men også meget gerne være med til at træffe beslutningerne. Men når Formandskonferencen til sidst enstemmigt har vedtaget en beslutning, så bør man også tage den til efterretning. Det blev enstemmigt vedtaget, at Udvalget om Konstitutionelle Anliggender under forsæde af vores værdsatte kollega, hr. Napolitano, der ikke hører til vores gruppe, nu skal udarbejde en rapport om, hvordan vi skal omgås proceduren med ophævelse af parlamentarisk immunitet. Det var en enstemmig beslutning. Derfor undrede det mig meget, da jeg efter Formandskonferencen fik kendskab til et brev fra formanden for Den Socialdemokratiske Gruppe til Parlamentets formand, hvor netop den beslutningstagning, som vi ellers var blevet enige om, igen bliver draget i tvivl.
Hvis det drejede sig om en anden person, eller hvis det drejede sig om et andet land, der ikke fører valgkamp, er jeg sikker på, at Den Socialdemokratiske Gruppe ikke hele tiden ville tage dette op som et emne i Parlamentet. Derfor afviser vi på det bestemteste disse forsøg på at påvirke valgkampen og den demokratiske regeringsdannelse i Italien!
(Bifald fra højre)

Hautala
Fru formand, man har her på gruppernes vegne taget stilling til spørgsmålet om hr. Berlusconis parlamentariske immunitet, og jeg vil gerne på min egen gruppes vegne oplyse, at jeg har gransket de dokumenter, som Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked er i besiddelse af, og som omhandler tidligere sager om spanske og også andre medlemmers immunitet.
Efter min mening er det meget vigtigt, at Parlamentet ubetinget retfærdigt og konsekvent efterlever reglerne om ophævelse af den parlamentariske immunitet. Efter at have stiftet bekendtskab med fortilfældene kunne jeg kun komme til den konklusion, at der var hele to fortilfælde, på baggrund af hvilke man godt kunne have besluttet at afgive forklaring om anmodningen om ophævelse af hr. Berlusconis parlamentariske immunitet i plenarforsamlingen umiddelbart efter sidste sommer og sende den til behandling i Udvalget om Retlige Anliggender.
Jeg fik indtryk af, at Deres sidst fremførte argument, fru formand, var, at de pågældende anmodninger var kommet fra Spaniens højesteret via Parlamentets Informationskontor. Efter min mening er dette ikke nogen særlig overbevisende forklaring på, at sagen er blevet forhalet og behandlingen af den udsat.
Således kan jeg kun oplyse, at efter min gruppes mening var der alle forudsætninger til stede for, at man kunne fremsætte anmodningen om ophævelse af den parlamentariske immunitet i plenarforsamlingen og samtidig sende den til behandling i Udvalget om Retlige Anliggender, som for sin del kunne have afklaret, hvorvidt der var et problem med den pågældende myndighed. Det tror jeg, udvalget ville have gjort med stor fornøjelse.
(Bifald fra Verts/ALE-Gruppen)

Formanden
Tak, fru Hautala. Naturligvis kan De fremsætte en erklæring på vegne af Deres gruppe. Men jeg vil blot fremhæve to unøjagtigheder. Der har været tre tilfælde med anmodninger om ophævelse af spanske kollegers immunitet. I de to tilfælde er der ingen tvivl om, at de kom fra den spanske regering. Kun i ét tilfælde er der tvivl. I EF-Tidende er anmodningen registreret som værende afsendt af den spanske regering. I betænkningen fra vores kollega på det tidspunkt, en betænkning om anmodning om ophævelse af immunitet, står der "i betragtning af den anmodning, der er fremsat af det spanske justitsministerium", men når man søger i sagerne, finder man ikke konvolutten fra ministeriet. Så der er helt sikkert to tilfælde fra justitsministeriet, fremsendt af den spanske regering, og en lidt tvivlsom sag på trods af, hvad der står i EF-Tidende, der dog i princippet har retsgyldighed.
Med hensyn til den sidste oplysning, jeg kom med, har jeg indtryk af, at De ikke forstod den korrekt, der har måske været et problem med oversættelsen. Det handler ikke om statsrådet, men om den anmodning om ophævelse, der blev fremsendt af højesteret til Europarådet for nylig, og jeg præciserede over for Dem, at denne anmodning er gået gennem den spanske regering. Denne oplysning er ny og ret vigtig. Det er grunden til, at min kollega i Europarådet har kunnet videresende den til det kompetente udvalg, eftersom den uden tvivl stammede fra den spanske regering. Jeg forstår godt, at der er nogle, der ærgrer sig over alle disse kendsgerninger, men desværre for dem er det fakta, og det kan vi ikke ændre. Det er faktisk uanfægtelige og objektive kendsgerninger.

Frassoni
Fru formand, jeg vil bare gøre hr. Poettering opmærksom på, at problemet her i Parlamentet er at sikre ligebehandlingen af parlamentsmedlemmerne. Det, der skete i hr. Berlusconis tilfælde, sikrer ikke ligebehandlingen. Hvis det samme var sket med fru Frassoni - det vil sige med mig selv - er jeg nemlig helt sikker på, at formanden havde handlet anderledes. Vi har således et problem, når det gælder ligebehandlingen af parlamentsmedlemmerne, hr. Poettering, og det er dette problem, som vi skal tage op. Netop på grund af ligebehandlingen af alle os 626 parlamentsmedlemmer skal hr. Corbetts spørgsmål afgøres ved, at vi hurtigst muligt forelægger spørgsmålet om ophævelse af hr. Berlusconis parlamentariske immunitet for Retsudvalget. Vi kan ikke længere krybe udenom.

Formanden
Fru Frassoni, Deres udtalelser sårer mig dybt. Jeg synes, at jeg i løbet af disse mange år i Parlamentet har bevist ...

... at jeg aldrig forskelsbehandler kollegerne, uanset hvor de kommer fra, eller hvilken politisk overbevisning de måtte have, og det har altid været det mål, jeg har efterstræbt. Jeg kan meget let bevise det, fru Frassoni.

Barón Crespo
Fru formand, tak for Deres forklaring. I forbindelse hermed vil jeg gerne påpege, at De rekvirerede en undersøgelse på min opfordring, som klargjorde to ting, nemlig for det første at der var forskelsbehandling, og for det andet, og det vil jeg gerne understrege, at ingen anmodninger overhovedet havde ligget ni måneder i Præsidiets skuffer. Dette er vigtigt. Jeg erklærer med største respekt, at det er min opfattelse, at Parlamentets formand skal overholde forretningsordenen, og dette indebærer at henvise sager til det kompetente udvalg. Dette har jeg sagt til Dem både offentligt og privat. Af respekt over for Deres person og det embede, som De beklæder, har jeg forsøgt at indtage en konstruktiv holdning i hele denne procedure, og jeg understreger, at de tre forslag, som De har nævnt som Formandskonferencens beslutninger, stammer fra mig. Rent konkret var udnævnelsen af fru Garaud - og jeg kondolerer ligeledes for den situation, hun befinder sig i - Deres forslag, men forslaget om en udsending var mit. Dette berettiger således det brev, som jeg har sendt Dem med min gruppes beslutning. Min gruppe mener stadig, at denne sag bør offentliggøres. Sandheden er, at vi står over for en meget paradoksal situation, fordi en ikke-offentliggjort sag lægger beslag på en stor del af plenarmøderne, men hvad, sådan er det jo. Endvidere mener vi, at det bør være Udvalget om Retlige Anliggender, som undersøger sagen.
Hvis De tillader, fru formand, vil jeg nu besvare de påstande, der er fremført af min kollega, hr. Poettering, som med sin sædvanlige elegance har affyret en bredside mod Den Socialdemokratiske Gruppe. For det første kunne problemet have været undgået. Sagen begyndte i august 2000, da der endnu ikke var udskrevet valg i Italien. Hvis den var blevet behandlet dengang, havde vi ikke haft noget at sige i denne forbindelse. Men fru formand, selv om PPE's generalsekretær insisterer på, at Socialistisk Internationale står bag alt, skal ingen komme og sige, at vi kontrollerer medier som The Economist, El Mundo, Le Monde, Handelsblatt og endda Los Angeles Times. Mine damer og herrer, vi har desværre ikke denne magt, og selv om vi havde den, ville vi ikke gøre brug af den. Den sag, som vi drøfter, kan derfor besvares meget nemt. De tilhører samme politiske gruppe som hr. Berlusconi, der blev rost til skyerne som PPE's nye stjerne på kongressen i Berlin, og som bekender sig til samme tro som mit lands regeringschef. Og De bekender Dem til samme tro som Parlamentets formand og formanden for Udvalget om Retlige Anliggender. Jeg har ikke villet anvende disse argumenter. Men tag Dem i agt for, hvad De siger, for der er et svar på alt.
Fru formand, jeg vil gerne stille hr. Poettering et spørgsmål, for at han kan bekræfte de erklæringer, han gav i fredags. Mener De, at en person med samme interessekonflikt som hr. Berlusconi kan stille op til valg i Deres land, Tyskland? For Deres kollega hr. Brok siger nej. Vær venlig at besvare spørgsmålet over for hele salen.
(Bifald fra venstre)

Formanden
De har netop på mesterlig vis bekræftet, at spørgsmålet er yderst politisk. Men tillad mig at vende tilbage til lovgivningen. De sagde, at overholdelsen af forretningsordenen betyder henvendelse til det kompetente udvalg. Hr. Barón Crespo, for flere år siden havde vi i Parlamentet en kollega, som var værdsat af alle, nemlig fru Marie-Claude Vayssade, der var formand for Retsudvalget.
I en skrivelse af 8. marts 1985 skrev fru Vayssade følgende: Jeg vil gerne allerede nu understrege, at fornyet udvalgsbehandling af en anmodning om ophævelse af immunitet i henhold til artikel 5, stk. 1, i forretningsordenen kun kan ske, når det er fastslået, at anmodningen stammer fra en kompetent myndighed. Desuden mener jeg, at denne betingelse skal være opfyldt, inden både information af Parlamentet og udvalgsbehandlingen finder sted, som det ligeledes fastsættes i artikel 5, stk. 1, i forretningsordenen.
Hr. Barón Crespo, endnu en gang er kendsgerningerne tydelige, og jeg beklager, men alt viser i denne retning. Jeg er en smule træt af denne uheldige proces, som vi selvfølgelig kender grunden til.

Palacio Vallelersundi
Jeg vil begynde med at kommentere nogle hentydninger. Med al respekt for hr. Barón sagde han noget, der som så mange ting i dag her i Parlamentet kom til at hænge i luften som en tåge, nemlig at vi bekender os til samme tro. Ja, vi bekender os til samme tro - det ved vi alle - og med stolthed, kan jeg tilføje.
Jeg er overrasket over den tone, som denne forhandling er ved at antage. For De har mindet om, at vi drøfter en juridisk sag par excellence, og vi bør holde den inden for den ramme, som De, fru formand - og dette vil jeg gerne understrege - har holdt den inden for på trods af al modstand og alle vanskeligheder med en sand opvisning af overbevisning og retssikkerhed.
Fru Frassoni begynder med at gennemtænke nogle hensigter, som jeg mener i sig selv er nedværdigende. Men det er ikke kun det. Hr. Corbett, fru Hautala og hr. Barón synes at sige os, at vigtigheden af en institution afhænger af, hvem der kommer først, og de taler om, at det skal gå hurtigere, og at vi går meget langsomt. Dette er ikke sagens kerne, som De meget fint har fremhævet. Her er der stor tvivl, tvivl baseret på, om proceduren formelt har været korrekt, og derfor er det alt andet end tiden, der er afgørende. Man må afvente de nødvendige juridiske skridt for at rydde tvivlen af vejen.
Det er naturligvis beklageligt, at der ikke tidligere er modtaget et svar, men det, der først og fremmest er beklageligt, er, at sagen ikke er fremsendt ad de sædvanlige foreskrevne kanaler. Og så vil jeg gerne sige to ting til fru Hautala med al den beundring, som hun ved, jeg har for hende.
Fru Hautala, i den sag, som De nævner, og som De har undersøgt, er der en oplysning ud over de to, som formanden gav Dem, nemlig at det af EF-Tidende fremgår, at anmodningen er fremsendt via justitsministeriet, hvilket også fremgår af rapporten, men der er et brev fra formand Kleps, hvorved Parlamentets formand informerer Udvalget om Retlige Anliggender, og hvori ministeriet også nævnes.
Skal vi måske tro, at den, der her i Parlamentet har skrevet dette brev, at den embedsmand, der har skrevet brevet, ikke kan kende forskel på, om noget kommer eller ikke kommer fra justitsministeriet? Men der er altså en formodning, på trods af at der rent faktisk ikke er dokumentation herfor, men der er mange og kraftige formodninger om, at anmodningen på en eller anden måde blev fremsendt via justitsministeriet, for jeg kan ikke tro, at den person, der har haft til opgave at skrive brevet for den daværende formand, ikke har kunnet skelne og udtrykkeligt har skrevet i brevet, at den kom fra justitsministeriet, hvis dette ikke var tilfældet.
Fru formand, jeg tror, at vi, som Formandskonferencen meget klogt har vedtaget, bør afvente, at fru Garaud tager sig af denne sag og tager de skridt, hun som befuldmægtiget for Formandskonferencen anser for hensigtsmæssige. Vi bør give det tid.
Med hensyn til langsommeligheden vil jeg gerne sige, at denne sag ganske rigtigt tager lang tid, men at man kan se i Udvalget om Retlige Anliggenders arkiver. På nuværende tidspunkt har vi f.eks. et andragende fra den tyske regering, som har ligget ubesvaret i ni måneder, og det ligger der og er frit tilgængeligt for Dem alle, hvis De vil se det.
Til slut, fru formand, vil jeg gerne spørge: Hvad er det for et problem, vi står over for? Hvis De tillader, er det et problem, som vedrører Europas vidunderlige udvikling i retning af et retfærdighedens Europa, et område med retfærdighed, for her argumenterer Højesteret med, at man kan henvende sig til Europa-Parlamentet på samme måde, som man henvender sig til sit nationale parlament. Med loven i hånden er det faktisk min mening, at dette stadig ikke er muligt, men vi håber, at det bliver muligt i fremtiden. Personligt ønsker jeg det, men for øjeblikket må vi være klar over, at den gældende lovgivning skal overholdes. Jeg ønsker ikke voluntarisme, som kun, som De ganske rigtigt sagde, fru formand, fører til domstolene.
(Bifald fra højre)

MacCormick
Fru formand, det synes tydeligt, at vi i forbindelse med alle disse spørgsmål står over for kritiske spørgsmål: Det er på den ene side af afgørende betydning, at demokratiske drøftelser i en forsamling af denne art skrider frem uden urimelige hindringer for eller misbrug af de juridiske processer med henblik på at afholde medlemmerne fra at udøve deres demokratiske mandat ordentligt. Det er meget vigtigt. På den anden side bliver politikernes upopularitet altid trukket frem i forbindelse med immunitetsspørgsmål, og folk siger, at politikerne gemmer sig bag medlemskabet af lovgivende forsamlinger for at slippe afsted med noget, som almindelige mennesker straffes for. Det er lige så vigtigt at undgå at give det indtryk. Derfor er det så vigtigt i disse sager, at Parlamentet hurtigst muligt informeres om spørgsmålet, hvad enten den foreliggende sag er misbrug af den retslige proces in terrorem democratiae, eller om det på den anden side er en sag, hvor der gøres noget, som burde indbringes for de almindelige domstole, for så vidt angår den almindelige borger, for vi er alle almindelige borgere såvel som lovgivere. Det er meget beklageligt, at dette spørgsmål er blevet genstand for langtrukne drøftelser i regeringen i en medlemsstat, da det er det eneste sted, sådanne spørgsmål absolut ikke skal drøftes. Vi bør overføre dem til Parlamentet hurtigst muligt.
(Bifald fra Verts/ALE-Gruppen)

Manisco
Fru formand, som De måske har bemærket, har de italienske medlemmer af Europa-Parlamentet i denne side af Parlamentet indtil nu undladt at komme med indlæg vedrørende Hr. Berlusconis og hr. Dell'Utris parlamentariske immunitet. Årsagen er ret indlysende. Situationen i mit land er meget kilden. Spørgsmålet er meget kompleks. Der er kun få uger, eller endog få dage til valget i Italien. Men med behørig respekt for de funktioner og pligter samt den rolle på højt plan, som De fjerner og efter at have lyttet til alle mine ærede kolleger, især Richard Corbett og Dem, så lad mig sige, at situationen uden for Parlamentet opfattes som mere utålelig, mere uacceptabel for hver dag, der går.
Jeg taler derfor ikke i min egenskab af italiensk politiker, men som europæisk medlem af Parlamentet, for at opfordre Dem til at afslutte alle flertydigheder og forsinkelser og besnærende protokolformaliteter og meddele os alle, som hr. Corbett foreslog, en præcis dato, en frist umiddelbart efter den 13. maj, som er valgdag i mit land, for hvornår vi tilstræber at nå en endelig og proceduremæssig løsning på spørgsmålet. Det er en sag, der rækker langt ud over politisk kritikløst partigængeri og vedrører, eller bør vedrøre, alle parlamentsmedlemmer, da det angår institutionens værdighed og funktion.

Formanden
Hr. Manisco, jeg kan forstå, at visse kolleger mener, at dette trækker ud. Men når det er sagt, må De forstå, at for formandskabet, der er blevet uretfærdigt anklaget, er det trods alt vigtigt i gennemsigtighedens navn, at vi kan lægge alle uanfægtelige og juridiske elementer på bordet, herunder arkivdokumenter som f.eks. skrivelsen fra formanden for Retsudvalget på daværende tidspunkt.
Hvad angår fristen, er det meget enkelt. Det har jeg allerede sagt, og jeg venter i øjeblikket på, at statsrådet udtaler sig. De forstår sikkert, at når regeringen i den pågældende medlemsstat svarer, at den har rettet henvendelse til statsrådet, vil jeg handle, når statsrådet har udtalt sig, og når den spanske regering har informeret mig om, hvem der i Spanien er den kompetente myndighed til at træffe afgørelse i disse sager om ophævelse af immunitet. Umiddelbart efter vil jeg, og det kan De være sikker på, som fru Vayssade fastsatte i sin skrivelse, informere Parlamentet og rette henvendelse til Retsudvalget. Så vil alt være helt klart.

Corbett
Fru formand, i forbindelse med det, hr. Poettering sagde, vil jeg gerne understrege, at jeg ikke rejste spørgsmålet som følge af det, De har gjort. Jeg anmodede blot om en frist for den mission, som Parlamentet har besluttet at sende til de spanske myndigheder. Jeg talte heller ikke nedsættende om, hvorfor fru Garaud endnu ikke har været i stand til at tage afsted. Derimod sagde jeg, at vi har fuld forståelse for årsagerne, og at hun har vores fulde sympati. Jeg vil gerne tilskynde hr. Poettering til fremover at lytte til det, som andre medlemmer siger, før han beslutter at angribe dem, og til at skelne mellem ægte bekymring for Parlamentets ry og procedurer og partipolitiske overbevisninger. Jeg gav ikke udtryk for en partipolitisk overbevisning. Jeg talte på vegne af Parlamentet.

Wurtz
Fru formand, jeg havde ingen intentioner om at komme med et indlæg om dette emne, men eftersom debatten nu er i gang ... (Afbrydelse) ... vær dog en smule mere tolerant! Når jeg er færdig, kan De komme med Deres mening om det, jeg har sagt. Måske vil De endda føle Dem en smule forlegen. Fru formand, i min gruppe har vi fra starten ment, at der er tale om en række kendsgerninger, der især er problematiske og skadelige, fordi de tydeligvis berører en politisk sag, hvis omfang alle er klar over. Mindst én ting står meget klart for mig med hensyn til det politiske ansvar, som nogen bevidst har påtaget sig i denne sag, og det er den lange tavshed og de efterfølgende afledende manøvrer fra den spanske regering i de mere end 8 måneder, der er gået, siden den har modtaget dette spørgsmål fra Dem, fru formand.
Efter min mening kan vi kun fristes til at tro, at dette skyldes, at regeringen er hr. Berlusconis politiske sammensvorne. Det er det, der er uacceptabelt for os. Men jo flere kort, der kommer på bordet, jo bedre vil vores institution kunne klare sig, og for mit vedkommende, og det vil jeg personligt slå helt fast, drager jeg ikke Parlamentets formands hæderlighed i tvivl, selv om jeg ikke er enig i den procedure, hun har valgt i denne forbindelse. Jeg kan ikke lade være med at tænke på Deres modige holdninger, fru formand, i andre forbindelser, og kan derfor ikke begynde at beskylde Dem for at have uærlige intentioner. Vi har fra starten anmodet om fuldstændig gennemsigtighed, og De har straks bidraget hertil ved at oplyse om de nærmere omstændigheder i denne eksplosive sag. Det har De gjort netop for at få hele sandheden frem i lyset, for at udrydde eventuelle misforståelser og især for, at man langt om længe kan indhente den tid, der er spildt på undersøgelsen af anmodningen om ophævelse af parlamentarisk immunitet. Jeg håber, at fortilfældet i Europarådet, som De nævnte - Europarådet som den spanske regering accepterede at henvende sig til - vil gøre det muligt for Dem så snart som muligt at opnå, at den spanske regering tager samme skridt, hvad angår Europa-Parlamentet, således at vi langt om længe kan undersøge dette spørgsmål og afslutte kapitlet.

Cox
Fru formand, jeg agtede heller ikke at tage ordet, men dette spørgsmål har optaget os i tre kvarter. På Formandskonferencen gjorde alle gruppeformænd sig meget store bestræbelser på at forsøge at forstå fortilfældene, at forsøge at forstå kompleksiteten og at forsøge at nå frem til en velbegrundet og fair afgørelse. Jeg mener, at den afgørelse, man nåede frem til på Formandskonferencen, afspejlede en fælles holdning, kollektiv visdom, og De har gjort rede for den holdning her i dag.
Enhver, der har studeret dokumentet grundigt, og som har drøftet det ud fra politiske præferencer, har en holdning til disse spørgsmål. Ingen har anklaget Dem personligt eller beskyldt Dem for noget. Jeg ønsker på vegne af min gruppe at sige, at De, selv om De befinder Dem i en særdeles vanskelig position, som formand for Parlamentet har optrådt ærefuldt, lige siden De fik forelagt sagen.
De anmodede den 28. august de spanske myndigheder om hjælp i spørgsmålet om, hvilken kompetent myndighed dette dokument skulle sendes til. Jeg mener, at det er fuldstændigt uværdigt og uberettiget, at De nu under denne drøftelse bebrejdes for forsinkelsen, og at De og Parlamentet bliver ofre som tilskuere til en proces i en regering uden for Parlamentet.
Jeg agter på vegne af min gruppe, og uagtet den mission De har tildelt fru Garaud, over for hvem jeg igen, på vegne af min gruppe, ønsker at give udtryk for min fulde sympati, at tage direkte og personlig kontakt til de spanske myndigheder, da vi har ret til et svar hurtigst muligt. Forsinkelsen er uberettiget og uværdig, og den har stillet Dem i et lys og en position, som De ikke fortjener. Jeg forsvarer det, De har gjort. Jeg håber og tror på, at De på tilsvarende vis vil forsvare ethvert medlem.
Hvis fru Garaud ikke, af fuldt forståelige årsager, kan påtage sig den mission, De har tildelt hende, kunne det under sådanne omstændigheder være værd at undersøge, om der kan findes et alternativ, om ikke andet så fordi det er vigtigt for formandskabet for Parlamentet at kunne forsikre medlemmerne om, at De hele tiden har handlet hensigtsmæssigt og under hensyntagen til korrekt fremgangsmåde, hvilket jeg også mener, vi blev forsikret om ved en længerevarende drøftelse på Formandskonferencen.
Vi drøftede indgående spørgsmålet om fortilfælde, og de to fortilfælde var ret interessante. Det ene var en italiensk sag, som blev henvist direkte fra en domstol. Det er ikke et godt eksempel, da den italienske forfatning var blevet ændret i tiden mellem det tidligere forsendelsesformat og det seneste. Da forfatningen altså var ændret, er det ikke et fortilfælde for så vidt angår spørgsmålet om, hvilken kompetent myndighed en sådan anmodning skal sendes til. Det andet var en af tre sager om ophævelse af et medlems immunitet, så vidt jeg husker et medlem fra Spanien. To af sagerne kom problemfrit igennem transmissionsmekanismen, hvor der ikke var tvivl om den kompetente myndighed. Men den tredje kom med regeringens fingeraftryk, ulig denne anmodning, så det er et utilstrækkeligt fortilfælde, selv om det er et beskedent skridt i den rigtige retning.
Alt dette har stillet Dem i en meget vanskelig og delikat position, fru formand. Jeg mener, at den uværdige forsinkelse er hovedårsagen til denne bekymring, og hvis vi derfor oplever politisk vrede, bør vi, selv om vi har ret til at føle og give udtryk for den vrede, rette den mod dem, som er skyld i forsinkelsen. Og det er absolut ikke Dem, og det er ikke formandskabet.

Tajani
Fru formand, jeg tror ikke, at nogen er i tvivl om, at De har handlet korrekt. Jeg vil blot oplyse gruppeformand Barón Crespo om, at i 1994, da Silvio Berlusconi var i regeringen som ministerpræsident sammen med en centrum-højrekoalition, blev der stillet et lovforslag i parlamentet for at løse problemet med interessekonflikter - hvilket Europa-Parlamentet også bør vide - et forslag, der blev vedtaget af det ene af parlamentets kamre. Da den politiske situation herefter ændrede sig, blev loven ikke vedtaget af parlamentets andet kammer. Silvio Berlusconi og de partier, der støtter hans opstilling som ministerpræsidentkandidat, har flere gange erklæret offentligt, at der i den nye valgperiode igen vil blive stillet et lovforslag på regeringens initiativ for at løse interessekonflikten, og at borgeren Berlusconi vil overholde denne nye lov, som parlamentet vedtager, til punkt og prikke.
Til sidst vil jeg gerne minde hr. Manisco om, at retten ikke er en protokolformalitet. Det er den måske i nogle lande, som han følger med særlig stor opmærksomhed, men i Europa og i de civiliserede lande er retten ikke nogen protokolformalitet.

Formanden
Tak, hr. Tajani. Vi har afsluttet debatten. Jeg vil lige tilføje en lille overvejelse, en lille bemærkning til fru Frassoni. Jeg vil blot sige, at jeg forsikrer Dem om, at hvis anmodningen havde omhandlet fru Frassoni, ville jeg have handlet på nøjagtig samme måde. Men forskellen kunne være, og jeg håber ikke, De bliver stødt over dette, at min handlemåde i det tilfælde ikke ville blive udsat for kommentarer eller anfægtelse. Jeg tror faktisk, at det er der, hunden ligger begravet, fru Frassoni.

 

Lynne
Jeg vil gerne bede om Deres råd om, hvorvidt dette spørgsmål kan tages op i Udvalget for Andragender. Jeg spekulerer på, om det vil være i orden. Det vedrører Mark Forrester, der er hjemmehørende i min valgkreds, og som blev arresteret for påstået deltagelse i bølleoptøjer under Euro 2000. Han blev udsat for, og jeg siger med vilje udsat for, domfældelse efter en hasteprocedure sidste år. Det blev på daværende tidspunkt anset for unfair, og den nye sag blev indledt i sidste måned. Dommen blev stadfæstet i sidste uge.
Jeg mener, at denne hasteprocedure og stadfæstelsen af dommen er i strid med artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention. Det er i strid med artikel 47 og 48 i chartret om grundlæggende rettigheder, som De, fru formand, underskrev. Enhver borger i EU har ret til en retfærdig rettergang, og man er uskyldig, til det modsatte er bevist.
Den video, der blev vist i retten, viste, at Mark Forrester ikke på nogen måde var indblandet i nogen form for vold. De belgiske myndigheder blev tilbudt yderligere en video af det britiske politi, men belgisk politi afslog yderligere beviser. Jeg mener, at domstolens afgørelse i højere grad handlede om at understøtte hasteproceduren end om retfærdighed. Mark Forrester er uskyldig, og vi fortsætter kampen for at bevise, at han er uskyldig og for at rense hans navn. Jeg håber, fru formand, at De vil støtte vores bestræbelser.

Formanden
Tak, fru Lynne. Efter Deres beskrivelse af situationen mener jeg, at Udvalget for Andragender er ret kompetent, men jeg foreslår Dem at tage kontakt til hr. Gemelli, der er formand for dette udvalg, og som vil kunne rådgive Dem.

Scallon
Fru formand, Europa-Parlamentet skal meget snart stemme om aktindsigt i dokumenter. I Irland, det eneste land i EU, som skal stemme om Nice-traktaten, har vælgere informeret mig om, at den irske regering ikke sørger for kopier af Nice-traktaten, men kun af hvidbogen om traktaten. Regeringen har gjort det klart, at den støtter et ja til Nice-traktaten, hvilket den demokratisk set naturligvis har ret til, men vælgerne ønsker selv at træffe en beslutning og vil gerne have en kopi af traktaten. Kan De komme med et råd i den henseende?

Formanden
Tak, fru Scallon. Vi vil se, hvad vi kan gøre for at opfylde Deres ønske.

Partnerskab med De Forenede Nationer på områderne udvikling og humanitære anliggender
Formanden
Hr. kommissær, De må meget undskylde. De er en stor tilhænger af gennemsigtighed. Vi er klar over i hvor høj grad, De forsvarer denne værdi, der er yderst nødvendig for vores demokrati og vores institution. Jeg giver Dem hermed ordet, desværre en time for sent, så De kan fremsætte redegørelsen om partnerskab med De Forenede Nationer på områderne udvikling og humanitære anliggender.

Nielson
Kommissionen har i det seneste år haft meget kontakt til FN på politisk plan. Kommissionsformand Prodi mødtes med FN's generalsekretær Annan i oktober 2000 og besøgte Genève i januar. Jeg har haft møder med generalsekretæren og de fleste ledere for alle FN's organer i de sidste 18 måneder. Min tur i januar til New York, hvor Kommissionen for første gang var inviteret til at holde et indlæg for de fælles direktioner for UNDP, UNICEF, UNFPA og WFP, var særdeles vellykket.
Så forbindelserne er tætte, og der er på begge sider stor politisk vilje til at udbygge dem. Der er i de senere år skabt enighed på den globale arena om de grundlæggende mål og strategier for udviklingssamarbejdet. Det skal føre til bedre koordinering og større sammenhæng.
EU finansierer aktiviteter, som udføres af FN's organer, til en gennemsnitlig værdi af 354 millioner euro om året. Det er et ret beskedent beløb i forhold til omfanget af vores globale aktiviteter, men det er ikke desto mindre et vigtigt bidrag.
Mange af FN's organer, midler og programmer har stor faglig ekspertise og knowhow og bredt funderede informations- og datasystemer. Ønsket om en bedre udnyttelse af de aktiver er en af årsagerne til denne meddelelse.
Ingen af siderne har kunnet drage maksimale fordele af det nuværende samarbejde. Forskellige administrative kulturer og lovgivningsmæssige hindringer er skyld i denne situation. Jeg har beskrevet denne situation som revisorernes krig. Krigen er endnu ikke slut, men vi kan se løsninger i horisonten.
Meddelelsen angiver en række grundlæggende principper for styrkelsen af samarbejdet.
Det første er selektivitet. EU skal være en positiv, men krævende multilateral partner. Kommissionen stræber efter at fokusere på et styrket samarbejde med de enheder i FN, som arbejder på de områder, EU har identificeret, og hvor samarbejdet på EU-plan afstedkommer en merværdi.
Det andet er forudsigelighed. Ved at angive klare langsigtede prioritetsområder for samarbejdet vil både EU og FN kunne få en mere forudsigelig strøm af økonomiske bidrag fra EU. Vi skal gå fra projekter til programmer.
Det tredje er aktiv tilstedeværelse. EU skal i højere grad udnytte de allerede omfattende muligheder for aktiv EU-deltagelse i arbejdet i de ledende organer i de FN-enheder, der har høj prioritet.
Meddelelsen fokuserer på det administrative miljø, som er nødvendigt for at nå disse mål. Vi har brug for følgende:
En vellykket afslutning på de igangværende forhandlinger om en verifikationsbestemmelse, der giver de interne revisorer i EU tilfredsstillende adgang til oplysninger om brugen af EU-midler.
En genforhandling af rammeaftalen mellem EF og FN fra 1999 for i forbindelse med samfinansiering at fokusere på output-baseret budgettering og øget programfinansiering.
En hurtig godkendelse i Rådet af Kommissionens forslag om en revision af finansforordningen (KOM(2000) 461 af 17. december 2000). Jeg vil gerne især henlede Parlamentets opmærksomhed på dette.
Endelig sender den vedtagede meddelelse i dag en vigtig besked til vores FN-partnere:
EU foreslår at intensivere samarbejdet om de af EU's prioriteter, som matcher FN-agenturernes centrale muligheder. Et problemfrit samarbejde om dette forudsætter stor koordinering mellem FN's organer.
EU foreslår at ændre de juridiske og administrative bestemmelser for det økonomiske samarbejde mellem EU og FN. Kommissionen håber og forventer, at FN's forhandlere imødegår dette med fleksibilitet i erkendelse af den særlige rolle og status, som Det Europæiske Fællesskab har i arbejdet i FN's institutioner.
EU foreslår at yde programfinansiering til udvalgte FN-organer. Det er en forudsætning, at de fortsætter bestræbelserne på at fremme en reform af FN og at forbedre kvaliteten af det, de leverer.
Dette skal til gengæld føre til en forbedring af effektiviteten, både politisk og operationelt set, og igen til en markant forbedring af kvaliteten og indvirkningen af EU's udviklingsmæssige og humanitære politikker og aktiviteter.
Men lad mig slutte af med at gøre en ting helt klart: Dette handler ikke om at give FN-systemet en blankocheck! Kommissionens nye fremgangsmåde kan kun lykkes, hvis vi kan regne med, at FN samarbejder aktivt. En forbedring af EU's og FN's politiske og operationelle samarbejde inden for udvikling og humanitære anliggender er betinget af en styrket intern koordinering i FN, hvorved der fokuseres på den temaprægede styrke sideløbende med den igangværende reformproces og stræbes efter forhandlinger om de juridiske og økonomiske rammer for samarbejde.
Vi er fuldt forpligtet til at opretholde de grundlæggende principper for en sund og gennemskuelig forvaltning af de europæiske skatteyderes midler. Vi vil gøre det klart for FN, at Kommissionen er indstillet på at reducere eller endog indstille sin støtte til de FN-partnere, som ikke opretholder en acceptabel standard.
Men at skabe forbindelser på en mere åben og samarbejdsmæssig måde i FN-systemet indgår også i effektiviseringen af vores eget udviklingssamarbejde og vores egne humanitære aktiviteter. Der er en grænse for, hvilke forhold vi kan gå ind i. Den hedder De Forenede Nationer, ikke De Forenede Kommissioner. Vi vil fortsat være anderledes, men det, vi foreslår, vil forbedre og normalisere den måde, vi kan samarbejde med disse partnere på, også i de enkelte lande, og det er det, vi ønsker at gøre.

Howitt
Hr. formand, jeg bifalder den udtalelse. Jeg beklager, at drøftelsen om et medlem har taget så lang tid, at drøftelsen om de fattigste lande i verden, og om hvordan vi mere effektivt kan hjælpe dem, endnu en gang er blevet udskudt og afkortet. Jeg har personligt været involveret i Europas støtte til UNHCR til FN-bistand. Det er støtte af bedste kvalitet. Jeg støtter fuldt ud det, hr. Nielson sagde om finansforordningen og i kraft af, at der er medlemmer til stede fra andre udvalg end Udviklingsudvalget og at disse er en del af processen for vedtagelsen af en sådan lovgivning, kunne han måske uddybe det.
Jeg har følgende spørgsmål til kommissæren: For det første, hvordan ændrer meddelelsen rent praktisk sager i landene, så der i nødsituationer sker en bedre koordinering? For det andet, hvordan sikrer meddelelsen, at vi sammen i højere grad kan indfri FN's mål om udvikling og f.eks. halvere fattigdommen på verdensplan inden 2015?
Afslutningsvis, hvad angår Deres bemærkning om De Forenede Kommissioner eller De Forenede Nationer, hvor langt vil medlemsstaterne så følge dette? De har hidtil alt for ofte ønsket at holde Den Europæiske Union og dens institutioner ude af FN snarere end at sikre et effektivt samarbejde. Kan De regne med deres støtte i forbindelse med denne meddelelse?

Deva
Hr. formand, det glæder mig at høre det, kommissæren sagde om at samarbejde tæt med FN. Nogle af FN's programmer, som gør en indsats på jorden, er særdeles effektive, og til tider mere effektive end det, EU har gjort hidtil.
Jeg har to spørgsmål: For det første, hvad er komplementaritetsniveauet, når Kommissionen forsøger at opstille en aftale om at samarbejde med FN, eller skal vi blot give FN de penge, som de kræver, og så leverer de ydelsen? Det er et punkt, som har været fremherskende i Indonesien og i Jaffna-området i Sri Lanka, hvor UNHCR har gjort et fremragende stykke arbejde i et forsøg på at rehabilitere og støtte befolkningen. Mit andet spørgsmål er mere bredt og er rettet mod Parlamentet: Skal vi oprette et permanent kontaktudvalg af parlamentsmedlemmer, der er beskæftiget med udvikling og samarbejde, for at rapportere til FN's Generalforsamling hvert år om vores fælles samarbejde?

Thors
Hr. formand, hr. kommissær, for det første vil jeg sige, at jeg har en speciel interesse i denne sag. Jeg er nemlig formand for Finlands nationale UNICEF-komité. For det andet konstaterer jeg med tilfredshed, at det tematiske samarbejde er utroligt vigtigt.
Desværre har man i UNICEF fået følelsen af, at denne organisation kun har fået lov til at løse opgaven, så længe der ikke var en europæisk organisation, der kunne gøre det. Det tematiske samarbejde skal omfatte bl.a. uddannelse og bekæmpelse af fattigdom, som Richard Howitt nævnte det. Jeg håber, at vi vil komme til at se en væsentlig forhøjelse af EU's bidrag til uddannelse af høj kvalitet - uddannelse af kvinder og piger. Vi ved, at dette har været et FN-tema, og det vil også være et tema på FN's særmøde i september 2001 om børn.
Vi har fået en meddelelse fra Kommissionen om EU's bidrag til konferencen om de fattigste lande, og det får mig til at spørge: Kommer der også en meddelelse fra Kommissionen om, hvordan man forsøger at forberede sig til særmødet i september 2001? Der vil der også være brug for EU's indsats.

Nielson
Først til hr. Howitt, vi kan realistisk set forvente bedre resultater på jorden, hvis vi ser på evnen til at kunne finansiere, f.eks. aktiviteter i UNHCR-regi, på en mere programbaseret måde. Ser vi på Kosovo, fik de mandat til at koordinere al humanitær støtte, men Kommissionen fik ikke lov til, og vil stadig ikke kunne få lov til, at stå for kernefinansieringen, hvorfor de havde meget svært ved at definere specifikke projekter, som vi lovligt kan finansiere. Men hvis vi kan få en bredere definition, defineret af mål for det vi kan finansiere, kan vi gøre det muligt for dem at udføre deres koordineringsarbejde på jorden bedre. Vi skal også yde sikkerhed til alle de ngo'er, som arbejder på disse humanitære områder, hvorfor forudsigelighed og bedre planlægning er, hvad vi kan forvente af ændringerne.
Hvad angår de større mål, øges vores indflydelse på udarbejdelsen af politikker i FN's organer, når vi har mere normale løbende drøftelser i stedet for tilfældig finansiering af diverse projekter.
Til hr. Deva vil jeg sige, at vi giver ikke blot penge væk. Vi har ikke planer om kernefinansiering. Det er noget, ejerne af FN-organisationen, dens medlemsstater, bør gøre, men der, hvor vi er nu, bliver der ikke gjort tilstrækkeligt, hjælpen er alt for opdelt i individuelle projekter uden forudsigelighed for Verdensfødevareprogrammet eller, som nævnt, for UNICEF. De har brug for et kvalitetspartnerskab med en stor bidragyder som Kommissionen, og ved at gøre det, vi fremsætter her, kan vi tildele os selv den rolle.
Endelig har Kommissionen planer om på særmødet i september at være kraftigt repræsenteret og yde et stort bidrag.

Maes
Hr. formand, hr. kommissær, da vi sidste år i Udvalget om Udvikling og Samarbejde lyttede til ham, der er ansvarlig for UNDP, sammenfattede jeg hans tale som følger: Vi er meget sagkyndige, giv os pengene, så skal vi nok udføre arbejdet. Jeg er glad for, at De har anslået en anden tone, og at De opfordrer til respekt for vores egne prioriteter. Men mit store spørgsmål er dog stadig, hvornår de store begynder at samarbejde. Det lyder naturligvis meget prestigiøst, og man kan forvente sig meget af det, men i praksis havner også støtten fra FN-instanserne i alt for ringe grad hos den almindelige befolkning, hvor forskellige ting bør kunne ændres. Derfor anmoder jeg ikke blot om at se globalt på samarbejdet med disse store, men også om at se på, hvordan dette arbejde kan trænge igennem til den almindelige befolkning.

Miranda
Hr. formand, vi har virkelig taget denne beslutning fra Kommissionen ad notam. Vi havde gerne diskuteret dette spørgsmål med den, før den traf sin beslutning. Det var ikke muligt, men jeg vil alligevel gerne sige, at vi i princippet ikke har noget imod idéen om et bedre samarbejde, som kan bidrage til at gøre EU's indsats mere effektiv og hensigtsmæssig.
Der er dog et særligt spørgsmål, som jeg gerne vil stille, og som samtidig skyldes en vis frygt: Er der ikke en risiko for, at dette samarbejde kan gå ud over EU's identitet og synlighed, især hvad angår fastlæggelse af retningslinjer og i forhold til de organer, der træffer de afgørende beslutninger på dette område, Den Internationale Valutafond og Verdensbanken? Hvordan kan vi opretholde vores selvstændighed i forhold til disse institutioner, hvis omdømme jo ikke er det bedste hos alle?

Khanbhai
Kommissær Nielsons kontor har udarbejdet en fremragende meddelelse og et fremragende handlingsprogram for smitsomme sygdomme som hiv, aids, tuberkulose og malaria. EU alene kan ikke finansiere det program, og jeg vil derfor gerne spørge, og han agter at tage føringen og iværksætte og oprette en global fond i samarbejde med FN og andre organer, så dette kan gøres? Jeg er ordfører for den betænkning, og jeg håber, at Parlamentet vil fremskynde den, så den kan drøftes før FN's internationale konference om emnet i tredje uge i juni. Jeg har set meget tid spildt denne eftermiddag. Det er et vigtigt emne, og de ansvarlige her i Parlamentet bør sætte det på dagsordenen med henblik på snarlig drøftelse, så medlemmerne af Parlamentet kan drøfte det, og Europa-Parlamentets synspunkt kan blive behandlet på den konference.

Nielson
Først til fru Maes, vi ønsker at komme videre ved at deltage fuldt ud som bidragyder ved finansieringen af realiseringen af sektorprogrammer, som er bedre organiseret, end det vi hidtil har gjort på landeplan. Det indvirker også på efterspørgslen, at FN-organisationerne skal mødes, når alle bidragydere er mere disciplinerede. Vi hæver også forventningen om, at medlemmer af FN-familien i højere grad spiller deres rolle i samråd med andre bidragydere. Det har i et fornuftigt omfang fungeret med Verdensbanken i de seneste år, og dette er den samme disciplin.
Hvad angår det humanitære arbejde, er det helt anderledes. Grunden til, at vi her bør støtte FN-instanserne er, at de meget ofte har det særlige mandat til at agere, hvor de har adgang, og hvor andre kan have store problemer. Vi forsøger at skabe en balance ved hjælp af dem og ngo'erne. Det eneste er koordinering, men UNHCR har f.eks. et særligt mandat, og vi skal passe på, at vi ikke trænger dem ud på et sidespor.
Hr. Miranda, ærligt talt så foreslår Kommissionen ikke noget i dag, som kan overraske dem, som har drøftet disse spørgsmål med mig i de sidste par år. Dette er meget i tråd med det, jeg har meddelt som det næste logiske og nødvendige skridt. Vi vil drøfte det, og det er vigtigt, at vi forsøger at udarbejde samme velinformerede enighed om dette skridt, som vi har gjort med det overordnede policy-dokument. Dette er en del af gennemførelsen af de idéer, og vi skal både gøre tingene mere effektivt og have større indflydelse. Denne evne er god, men ikke tilstrækkelig, og hvis det er et synligt pr-stunt, så foretrækker jeg den form for synlighed, som kommer fra den faglige side og får ægte indflydelse på den globale arena. Det er det, vi stræber efter.
Hr. Khanbhai, denne drøftelse om den globale fond er på en måde nem at forstå, og vi kan velvilligt øge indsatsen mod smitsomme sygdomme i det omfang, at oprettelsen af denne fond rent faktisk mobiliserer flere penge fra nye private kilder. Vi bifalder det, og vi kan også deltage, men det virkelige problem er indsatsen på jorden. Det er der, FN-organisationerne skal besvare vores spørgsmål mere direkte, og hvor vi skal blive bedre til at gøre tingene. Det er flaskehalsen i kampen mod disse sygdomme, ikke om vi tilfører 100 millioner euro af de penge, som allerede er øremærket til dette job. Virkeligheden på jorden er flaskehalsen, og det må vi aldrig glemme under denne drøftelse. Der er mange døgnfluer i drøftelsen af disse spørgsmål, og jeg vil være ret stædig, med Parlamentets støtte, og holde fast i det, vi har defineret.

Kinnock
Jeg vil gerne takke Kommissionen for et udmærket initiativ om forbindelserne til FN. Tre korte, enkle spørgsmål: Hvordan adskiller FN's prioriteter sig fra EU's i kommissærens analyse, for så vidt angår den måde, hvorpå vi mener, humanitær støtte skal ydes? Hvordan løses de spændinger, som jeg personligt har observeret - de spændinger, som altid er til stede på jorden mellem FN og EU, og hvordan vil den nye fremgangsmåde, som De agter at vedtage, fremme et bedre partnerskab og mindske spændingerne på jorden?

Corrie
Jeg vil gerne takke kommissæren for hans udtalelse. Én ting står helt klart: Medmindre bidragsyderne bliver bedre til at samarbejde, kommer vi aldrig dobbeltheden og hulrummene i støtten til livs. Mener De allerede nu, at vi har et bedre samarbejde med FN på grund af det, De gør? Jeg bemærkede i Den 9. Europæiske Udviklingsfond, at 90% af midlerne går til de mindst udviklede lande. Mener De, at de har kapacitet til at håndtere så stort et beløb? Og hvis ikke, hjælper FN-organisationerne så med at opbygge den kapacitet?
EU's politik er at bevæge sig mod regionalt samarbejde og integration. Følger og støtter FN's organisationer også den politik?

Sauquillo Pérez del Arco
Hr. formand, hr. kommissær, jeg har fundet Deres redegørelse meget interessant, og jeg vil gerne stille Dem to spørgsmål.
Dette initiativ om partnerskab mellem Kommissionen og FN's organer er efter min mening vigtigt, forudsat at det ikke er til skade for de europæiske udviklingspolitikker og den humanitære hjælp, hvis udformning og gennemførelse er underlagt dette Parlaments demokratiske kontrol. Derfor mener jeg, at De ikke bør begrænse Dem til at give eller tildele midler eller uddelegere ansvar til en større partner, men at De også bør kontrollere dette ansvar.
Mit andet spørgsmål vedrører fællesskabshjælpens egenart, som er en af vores grundpiller, og som er centreret omkring den ikke-statslige sektor. Jeg ønsker, at denne hjælp opretholdes, og i denne forbindelse er jeg bekymret over det forhold, som ngo'erne i mange tilfælde har til FN's organer. Hvordan vil organisationen eller koordinationen blive fremover?

Nielson
Først til fru Kinnock: Som jeg sagde før, hvad angår humanitær bistand, er de organisatoriske vanskeligheder og udfordringerne i forbindelse med, hvordan tingene skal gøres, ikke så komplekse, når vi ser på overgangsperioden og den generelle fase. Spændingerne på jorden - her svarer jeg på fru Sauquillos spørgsmål vedrørende forholdet mellem ngo'erne og FN-organisationerne - har meget ofte været et stort problem. Det er bedre nu end tidligere. Der er større accept af behovet for en professionel arbejdsfacon, også blandt de humanitære ngo'er, og af behovet for og forpligtelsen til at acceptere koordinering som en del af vores kontrakter med dem, vi finansierer. Så det ser noget bedre ud i dag.
Jeg har allerede nævnt beskyttelse og sikkerhed. I Tjetjenien har man drøftet adgangen til brugen af radioer med den russiske regering siden problemerne startede, og først nu er det muligt at få det lille yderligere element af sikkerhed, men uden FN's tilstedeværelse som dem, der virkelig kan håndtere denne del af arbejdet, ville ingen nogensinde få tilladelse til at have radioer. Det er godt og tydeligt og drøftes nu mere og mere internationalt. Det er et af de aspekter, jeg nævnte i forbindelse med det særlige mandat for nogle af disse globale FN-organisationer, så vi har brug for en opdeling af arbejdskraften mellem specialiserede ngo'er og paraplyen, i visse tilfælde, af FN-organisationer.
Som meget stor humanitær bidragyder skal vi kunne spille på alle instrumenter, og ved at gå med i et mere struktureret samarbejde, som vi nu forudser, får vi også en kraftigere stemme i drøftelserne om disse spørgsmål med FN's organisationer i forhold til bidragydere, der kun er med en gang imellem.
Til hr. Corrie vil jeg sige, at de 90%, vi tildeler Den 9. Europæiske Udviklingsfond, dækker både de mindst udviklede lande og gruppen af lavindkomstlande. Disse to udgør tilsammen 90%. Hvad angår kapacitetsopbygning, har vi brug for alle, der kan det, UNDP, Verdensbanken og os selv. Det er så stort et job, at vi ikke engang bør overveje at gøre det hele selv. Lad mig minde Parlamentet om, at vi i dokumentet om den overordnede udviklingspolitik har specificeret områder med særlig fokus, og det betyder, at vi skal kunne stole på, at andre gør mere på de områder, hvor vi gør mindre, og vi har medlemsstater, der vil og kan gøre dette. Men vi har også det globale system, og det er på sin plads ikke at udelukke den type partnerskab, som vi udøver der, hvor vi er nu.
Med hensyn til det regionale samarbejde: Vi udnytter meget tydeligt Den Økonomiske Kommission for Afrika og de øvrige relevante FN-aktører, og de er meget interesseret i Kommissionens stærke, ambitiøse linje i forsøget på at organisere især Afrikas geoøkonomi. Vi har her et godt partnerskab og en god støtte.
Endelig til den del af fru Sauquillos spørgsmål, som mere eller mindre omhandlede politikkens synlighed og klarhed. Dette er selvtillid. Vi kunne også se det fra en anden vinkel: Vi er nu nået til det punkt, hvor vi har en vis sikkerhed og klarhed og stor støtte til den linje, vi har defineret. Nu mener vi, at vi har styrken og modenheden til at indgå mere globale drøftelser med FN-systemet. Vi har ikke tidligere været så organiserede på dette området, så vi hæver ambitionen om at påvirke det, der foregår globalt, og det er tanken bag det.

Maij-Weggen
Hr. formand, fru Sauquillo har med rette stillet et spørgsmål om kontrollen med den måde, hvorpå Unionens penge anvendes. Den første kontrol sker gennem FN's Generalforsamling, som afholdes fra september til december. Mit spørgsmål til Kommissionen er, hvordan det i øjeblikket fungerer. Har Kommissionen en koordinerende opgave der? Er nogen ansat specielt med henblik herpå, og udøves denne kontrol sammen med de 15 medlemsstater ordentligt på denne Generalforsamling? Jeg er særligt interesseret heri, fordi jeg i 1970'erne arbejdede som nederlandsk repræsentant i denne Generalforsamling.
Mit andet spørgsmål vedrører FN's flygtningearbejde. Jeg ved, at midlerne dertil er reduceret betydeligt. Den nuværende højkommissær for flygtninge har derfor aflagt besøg hos kommissæren for at se, om dette kan forbedres igen. Betyder dette nye forhold, som De indleder med FN, også en finansiel forbedring af FN's Flygtningehøjkommissariats arbejde? Det ville nemlig være gode nyheder for den nye højkommissær.

Bowis
Hr. formand, jeg bifalder kommissærens ønske om at samarbejde med FN's organer, og vil gerne spørge ham, om han er enig med Kofi Annan i, at der ikke kan være økonomisk sundhed uden fysisk og mental sundhed, og samarbejder han med organerne, især WHO og UNICEF for at opnå dette? Vi har hørt meget i dag, og vi vil givetvis høre en hel del mere om en af de største udfordringer, nemlig aids. Kofi Annan appellerede for to dage siden til verden om at spille en større rolle i dette. Men der er andre sygdomme: tuberkulose, malaria, flodblindhed og sygdomme på de mentale og neurologiske sundhedsområder, som WHO i år udpegede som hovedområde.
Fremsætter De planer for Parlamentet om at gøre mere på dette område? Mental sundhed er den hurtigst voksende årsag til invaliditet. Der er f.eks. flere mennesker med epilepsi end aids - 40 millioner mennesker lever med det, men kun 8 millioner er i behandling. Det er en skændsel. Vi kan gøre mere. Forpligter De Parlamentet, Unionen og Kommissionen til også at gøre mere?

Nielson
Først vil jeg sige til fru Maij-Weggen, at det ikke er Kommissionens rolle at koordinere medlemsstaterne i FN's Generalforsamling, det er FN's job. Generelt er det, EU-landene gør i de politiske forhandlingsprocesser på Generalforsamlingen, ret velkoordineret. Når vi bevæger os ind i bestyrelserne i de forskellige FN-organisationer, er koordineringen dog lavere, og det er der, vi som Kommission i høj grad er til stede som en mere praktisk partner, meget i stil med medlemsstaterne, men hvor vi ikke har nogen stemme undtaget i meget få tilfælde, nemlig i FN's Organisation for Ernæring og Landbrug.
Vi beder ikke om et nyt retsgrundlag. Vi beder om et tættere samarbejde. Vi har ikke brug for det, men det ville være rart, om det med tiden ville vokse sig større, så vi kommer til at spille en mere synlig politisk rolle. Vi får politisk indflydelse med de ændringer, vi foreslår, men det handler om processer og opnåelse.
Hvad angår de penge, jeg nævnte, og spørgsmålet om kontrol, har jeg følgende kommentarer: I kraft af de nuværende juridiske rammer for, hvordan vi kan bruge penge, er dette et af de få udestående spørgsmål, som drøftes med FN's organisationer, før vi kan forny og forbedre rammeaftalen om, hvordan vi gør tingene praktisk. Dette er den sidste runde i krigen mellem revisorerne, men den er stadig i gang. Vi har brug for lidt mere velvillighed fra FN-organisationernes side til at give revisorerne adgang til at følge vores penge, til at åbne op på samme måde som det, vi har opnået med Verdensbanken. I et velfungerende partnerskab bør vi ikke insistere på, at alt sker efter vores regler. Hvis det er godt nok for en medlemsstat at gøre dette sammen med en organisation i FN og få regnskabet godkendt, så bør det også være godt nok til, at EU grundlæggende set gør det samme. Men vi kan kun gøre dette, hvis finansforordningen ændres. Indtil da befinder vi os i det område, vi har beskrevet i meddelelsen, og der er rigeligt plads til forbedringer med hensyn til, hvordan tingene gøres. Jeg håber, at vi på den måde kan opbygge tillid og dermed fremme effektiviteten.
Hr. Bowis, jeg er enig i, at spørgsmålet om mental sundhed er meget vigtigt. Jeg ville tilføje andre former for invaliditet, som i et meget fattigt miljø ofte ignoreres helt og aldeles. Fra et menneskeligt synspunkt skal dette have større opmærksomhed. Vi giver nu de psykologiske aspekter hos ofrene langt mere opmærksomhed i den humanitære fase, ikke blot hos kvinder og børn, men generelt. Det står ret klart, at det er umuligt at hjemsende soldater uden hensyntagen til de psykologiske aspekter. Det glæder mig meget, at De nævnte tuberkulose og malaria som sygdomme, der skal tillægges samme vægt som aids. Det er et andet aspekt, som vi har forsøgt at medtage i meddelelsen og handlingsprogrammet for disse smitsomme sygdomme. Det er lige så vigtigt som at holde linjen med at give forebyggelse absolut prioritet. Vi forsøger at beholde det brede billede af alle disse sygdomme øverst på dagsordenen.

Formanden
 Mange tak, kommissær Nielson!
Forhandlingen er afsluttet.

Anmodning om ophævelse af Sichrovskys parlamentariske immunitet
Formanden
 Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0123/2001) af Zimeray for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om anmodning om ophævelse af Peter Sichrovskys parlamentariske immunitet.

Zimeray
Hr. formand, hr. Sichrovskys sag er måske den mest ømtålelige sag, vi har behandlet under dette mandat - både på grund af proceduren, men også og især på grund af sagens kerne. Jeg vil i denne anledning minde om de principper, der ligger til grund for udarbejdelsen af betænkningen, og som er - som man kunne se i den debat, vi lige har haft - væsentlige principper for Parlamentet.
Det første princip, vi bør være opmærksomme på, er princippet om at se bort fra enhver politisk holdning, når vi beskæftiger os med en anmodning om ophævelse af immunitet, og ligeledes så vidt muligt at afstå fra - og det er ikke let - at dømme eller fordømme det pågældende parlamentsmedlem.
Det andet princip er, at man skal handle inden for lovgivningens rammer og respektere ikke blot medlemsstatens lovgivning, men også det, der bliver den parlamentariske lovgivning både med hensyn til indholdsmæssige og formmæssige bestemmelser, og det tvinger os til at sørge for fuldstændig samhørighed med de beslutninger, vi tidligere har truffet. Vi skal ligeledes, og det er et ufravigeligt princip, holde os til det, som parlamentsmedlemmet er retsforfulgt for. I hr. Sichrovskys tilfælde er det et særligt vigtigt punkt, og det kommer jeg tilbage til om et øjeblik. Og til sidst: Hvis der er tvivl, skal denne tvivl altid komme den anklagede - det parlamentsmedlem, hvis immunitet man anmoder om at ophæve - til gode.
Men i hr. Sichrovskys og i alle andre tilfælde mener jeg, at det er vigtigt at minde om princippet om immunitet og dets berettigelse. Immunitet er ikke et privilegium, som man giver et tilfældigt parlamentsmedlem. Det er en beskyttelse. Ikke en beskyttelse af individet, men en beskyttelse af institutionen gennem en beskyttelse af det pågældende individ. Det skal siges, at hr. Sichrovskys tilfælde og de andre tilfælde, vi skal beskæftige os med, skal ses i en sammenhæng, der er præget af en stort informationsflow, hvilket forklarer, at vi ser flere og flere tilfælde af bagvaskelse og lovovertrædelser i pressen, men også af det meningsdemokrati, som vi befinder os i, og af at folk ofte hænges ud i det offentlige rum. Jeg vil også minde om, at der ligeledes findes civile love i henhold til hvilke, man kan få tilkendt erstatning, og navnlig når det drejer sig om skader, der er forvoldt af pressen eller ved bagvaskelse, og jeg mener, at vi skal bruge denne lejlighed til at minde om, at immunitet ikke er ensbetydende med strafløshed. Det er en betinget udsættelse i en strafferetlig procedure, der overhovedet ikke influerer på de civile procedurer i løbet af det parlamentariske mandat.
Med hensyn til hr. Sichrovsky skal jeg minde om, at denne er anklaget for at kalde formanden for det jødiske samfund i Wien for "idiot", en "aggressiv, vred, uhyre gerrig og hadefuld person", der som ""professionel jøde" udnytter sine afdøde pårørende til at komme i fjernsynet". Når man læser dette, tænker man selvfølgelig på ulovlig opfordring til racehad eller antisemitisme. Jeg vil for mit vedkommende ikke godkende denne antagelse af den enkle grund, at han ikke er retsforfulgt for sådan en forbrydelse, og derfor mener jeg, at vi skal passe på, at vi ikke erstatter den anklage, der er mod ham, med et andet anklagepunkt.
En detaljeret analyse og undersøgelse af sagen, som vi har foretaget i udvalget i løbet af flere møder - eftersom det er en sag, der er havnet hos Retsudvalget tre eller fire gange - har vist, at disse udtalelser, selv om de forekommer både heftige, overdrevne og modbydelige, er fremsat i en politisk sammenhæng og som svar på en kritik, som hr. Sichrovsky selv var genstand for, og som gik på hans politiske tilhørsforhold på grund af hans religiøse tilhørsforhold.
Derfor har Retsudvalget vurderet, som vi har gjort i lignende sager, der navnlig drejer sig om portugisiske parlamentsmedlemmer, at der var en sammenhæng, om end lille, mellem hans udtalelser og hans politiske ståsted og holdninger. Denne sammenhæng findes selvfølgelig ikke med hensyn til alle udtalelserne, men jeg mener, at udtalelserne udgør et hele, og derfor bør hr. Sichrovskys parlamentariske immunitet opretholdes.

Zappalà
Hr. formand, vores kollega Zimeray har lige gjort rede for de resultater, vi nåede frem til i Retsudvalget, og som man selvfølgelig må bifalde, eftersom vores immunitet skal være således, at der kan anvendes politiske udtryk - som naturligvis er så begrænsede som muligt - i enhver tale, som en politiker måtte holde i forskellige anledninger, hvad enten det drejer sig om direkte offentlige taler eller om offentlige taler i medierne generelt.
Hr. formand, jeg vil gerne benytte mig af denne lejlighed til at minde om nogle af immunitetens aspekter, som vores kollega Zimeray ganske vist allerede har nævnt, men som jeg gerne vil komme yderligere ind på, helt eller i det mindste delvist. Som vi altid siger i vores betænkninger fra Parlamentets Retsudvalg, er vores immunitet en europæisk immunitet, og den har derfor ikke noget at gøre med de nationale situationer. Og det er, fordi Europa-Parlamentet, som er den eneste europæiske institution, der vælges ved almindelige direkte valg, skal være uafhængigt af en enhver anden europæisk institution, sådan som der altid står i betænkningerne. I virkeligheden holder vi os selvfølgelig til traktaterne og til Parlamentets forretningsorden og statut, hvilket har det resultat, at det ikke forholder sig sådan.
Jeg vil komme nærmere ind på dette punkt i mine efterfølgende indlæg. Jeg vil under alle omstændigheder gerne bekræfte det, vi nåede frem til i Retsudvalget, nemlig at vi anbefaler, at man ikke ophæver det pågældende parlamentsmedlems immunitet.

Berger
Hr. formand, ligesom de foregående talere mener jeg også, at Sichrovsky-sagen, som vi diskuterer i dag, skal være en anledning til foruden den rent rutinemæssige behandling at overveje relevans og irrelevans ved immunitet. Dens historiske rødder, nemlig medlemmernes frie mandat til beskyttelse mod indgreb fra en øvrighed, der oprindeligt ofte var monarkisk styret, kan i dag efterhånden kun delvis udgøre immunitetsbegrebets berettigelse. Der skal ikke herske tvivl om, at der nu skal sikres fuld saglig parlamentarisk immunitet - også kaldet indemnitet - for udtalelser under direkte udøvelse af et mandat samt for afstemninger i Parlamentet.
Men når det drejer sig om handlinger og udsagn, hvor den politiske sammenhæng allerede er meget tynd, og hvor det frem for alt ikke handler om beskyttelse mod statslig forfølgelse, men om medborgeres rettigheder i forhold til parlamentsmedlemmer, vil en uovervejet parlamentarisk immunitet sikkert allerede på nuværende tidspunkt overskride grænserne for dens berettigelse. Under de omstændigheder truer den parlamentariske immunitet så med at blive til et privilegium.
Når vi i Europa-Parlamentet til forskel fra mange nationale parlamenter fortsat sikrer en meget vidtgående beskyttelse, bør hvert enkelt parlamentsmedlem lægge en opførsel for dagen, som virkelig gør det muligt for os at bevare denne praksis. Parlamentets generøsitet, som også i dette tilfælde er en følge af principielle overvejelser - og sådan skal det også være - kommer således også de parlamentsmedlemmer til gode, som tilhører partier, der i deres hjemland ikke tager beskyttelse af menings- og informationsfrihed særligt alvorligt.

Formanden
 Til mine kollegers information vil jeg blot sige, at i forretningsordenens artikel 6 står der om dette punkt: "Med forbehold af artikel 122 kan det medlem, der er genstand for anmodningen om ophævelse af immunitet, ikke tage ordet under forhandlingen." Jeg siger det blot for at sikre, at vi alle befinder os på det samme informationsniveau. Mange tak for Deres forståelse!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Anmodning om ophævelse af Voggenhubers parlamentariske immunitet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0124/2001) af Zimeray for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om anmodning om ophævelse af Johannes Voggenhubers immunitet.

Zimeray
Hr. formand, to østrigere og to lovovertrædelser i pressen. Denne gang er det hr. Voggenhuber, der er anklaget for at have sagt om hr. Haider, at "han er fascist, og FPÖ er et neofascistisk parti. FPÖ og Jörg Haider udviser alle fascismens væsentlige kendetegn: det autoritære træk, myten om den stærke mand, hetzen mod mindretal, racisme, betegnelse af udlændinge som parasitter, betegnelse af bistandsmodtagere som snyltere, betegnelse af hans egen nation som et misfoster, betegnelse af hans egen republik som en svindlerrepublik. Alt dette afslører en tankegang, som man i mange år har bagatelliseret. Det er ÖVP's historiske ansvar at bringe neofascismen til magten i Østrig". Disse udtalelser har medført, at hr. Voggenhuber retsforfølges i henhold til østrigsk lovgivning.
Af samme grunde, som blev nævnt lige før med hensyn til hr. Sichrovskys sag, må jeg sige, at Retsudvalget ikke har tøvet med at beslutte at opretholde den parlamentariske immunitet i denne sag. Således er den parlamentariske immunitet gældende, når der er en sammenhæng - selv om den er lille - mellem parlamentsmedlemmets udtalelser og en politisk holdning. I hr. Voggenhuber tilfælde er der ingen tvivl om, at vi står over for en politisk holdning, selv om denne udtrykkes i meget lidt nuancerede vendinger, der virker som en provokation, og som naturligvis må medføre en reaktion fra de personer, der sigtes mod.
Jeg mener, at vi skal beskytte vores mulighed for at udtrykke os frit - det er vores institutions uafhængighed, der står på spil - navnlig når det drejer sig om, og det er der ingen tvivl om, udelukkende politiske holdninger. Men jeg vil benytte lejligheden til at sige, at i dette tilfælde - ligesom det især var tilfældet med hr. Sichrovsky - skal den parlamentariske immunitet beskytte institutionen, og alle parlamentsmedlemmerne bør deltage i opgaven med at beskytte institutionen.
Men ved at moderere sine udtryk - og det gælder for os alle, for man kan sige meget, så snart man siger det på en afmålt og høflig måde - ved at moderere sine udtryk, er man med til at beskytte den institution, man repræsenterer og bidrage til dens værdighed og dens ansigt udadtil. Dette gælder navnlig for hr. Sichrovsky. Men i hr. Voggenhubers tilfælde, hr. formand, har Retsudvalget uden at tøve besluttet at foreslå Dem at opretholde den parlamentariske immunitet af de grunde, jeg har fremsat.

Zappalà
Hr. formand, jeg vil gerne komme tilbage til det, jeg sagde for lidt siden, nemlig at vi - som vi har set her i Parlamentet - i virkeligheden meget ofte taler om immunitet eller eventuelle anmodninger om ophævelse af immuniteten ifølge forskellige procedurer, metoder og karakteristika, der afhænger af vores alle sammens politiske og nationale oprindelse eller tilhørsforhold - og faktisk afhænger det i højere grad af det nationale tilhørsforhold end af det politiske. Dette spørgsmål er blevet rejst i dag, og jeg tror ikke, at det er et spørgsmål, som Retsudvalget har behandlet hidtil.
Parlamentet og formandskabet bør efter min mening - hvilket vi allerede er i gang med - gøre en yderligere indsats i den forbindelse for at fremme resultatet, eftersom de vanskeligheder, der skyldes de forskellige lovgivninger i de lande, vi hver især kommer fra, i virkeligheden ikke giver alle parlamentsmedlemmerne de samme betingelser. Som hr. Zimeray så rigtigt sagde, var der fuldstændig enighed om dette emne i Retsudvalget i det pågældende tilfælde. Det er sandt, at man i politik nogle gange overdriver, og man nogle gange bliver meget personlig, og det har vi netop set et bevis på her i salen i dag. Vi er dog stadig af den demokratiske opfattelse, at uanset hvor stærke udtryk det enkelte parlamentsmedlem og den enkelte politiker bruger - dette må dog ikke dække over enkeltpersonerne - skal de under alle omstændigheder betragtes som politiske handlinger, og for at beskytte Parlamentet bør vi således ikke ophæve immuniteten. Derfor vil jeg gerne på PPE-DE-Gruppens vegne bekræfte Retsudvalgets forslag, for det ligger fast, at det ville være meget bedre og uden tvivl også et tegn på en mere demokratisk og politisk holdning, hvis man ikke beskæftigede sig med det enkelte parlamentsmedlems personlige anliggender, sådan som det desværre ofte sker i dag, og sådan som vi ser det i den internationale presse for tiden.

Berger
Hr. formand, i lang tid har man på den indenrigspolitiske scene i Østrig kunnet være sikker på, at FPÖ og Jörg Haider overdænger alle deres kritikere med sagsanlæg - hvad enten det er alle medier, nogle få journalister, andre politikere eller privatpersoner. Det var i øvrigt den nuværende justitsminister, der dengang fungerede som advokat i disse sagsanlæg. Mange af de afsagte domme er virkelig interessante, fordi de østrigske dommere i det mindste kunne vise, at de var tilstrækkeligt uafhængige. Først for nylig blev det f.eks. i Jörg Haiders sagsanlæg mod universitetsprofessor Anton Pelinka - en sag, der også internationalt set er blevet fulgt med opmærksomhed - i anken fastslået, at udtalelsen om, at FPÖ bagatelliserer nazismens rædsler, er lovlig.
En lignende principiel afklaring havde vi forventet i Jörg Haiders sagsanlæg mod vores kollega Johannes Voggenhuber, nemlig en afklaring af FPÖ's holdning, hvad enten det nu er et fascistisk, neofascistisk eller postfascistisk parti eller ej. For her at kunne angive et sandhedsbevis havde Johannes Voggenhuber til forskel fra sin kollega Sichrovsky selv anmodet om ophævelse af immuniteten. Af principielle overvejelser - og dem er jeg enig i - kunne Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked ganske vist ikke følge denne anmodning. Men jeg håber dog, at den retslige afklaring af FPÖ's holdning er mulig på anden vis.
Jeg vil gerne bruge resten af taletiden på at gøre opmærksom på, at det undrer mig meget, at betænkningen, sådan som den blev vedtaget i Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked i forbindelse med Sichrovsky-sagen, er blevet ændret undervejs til plenarforsamlingen, således at den på mange områder ikke længere er så entydig, som da der blev stemt om den i Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked.

Hautala
Hr. formand, hr. Voggenhuber har rejst et alvorligt problem ved at sige, at Jörg Haider er fascist, og at hans parti er et neofascistisk parti. Hr. Voggenhuber ønsker selv, at hans parlamentariske immunitet ophæves, for han har meget overbevisende påpeget over for vores gruppe, at der er tale om at værne om ytringsfriheden, hvilket han ønsker at gøre. Han ønsker således at kæmpe med ordet som sværd imod et fascistisk parti og dets leder, og han ønsker ikke, at den parlamentariske immunitet skal være en hindring i denne sag.
Således må jeg meddele Dem, hr. formand, at i modsætning til hvad Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked foreslår, vil min gruppe respektere hr. Voggenhubers eget ønske, da vi finder det yderst velbegrundet, og vi vil anbefale, at man ophæver hr. Voggenhubers parlamentariske immunitet. Dette betyder på ingen måde, at vi stiller spørgsmål ved principperne fra Udvalget om Retlige Anliggender, eller ved, at udvalget bør holde fast ved sine principper, men i dette tilfælde bedømmer vi, at Parlamentet bedst kan forsvare sin egen uafhængighed ved at tage mod hr. Haiders udfordring til hr. Voggenhuber.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.

Anmodning om ophævelse af Jeggles parlamentariske immunitet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0126/2001) af MacCormick for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om anmodning om ophævelse af Elisabeth Jeggles immunitet (2001/2031(IMM)).

MacCormick
Hr. formand, de to tidligere sager, vi har behandlet, omhandlede spørgsmål om ytringsfrihed og betingelserne for at fastholde en solid politisk debat. Denne sag rejser ikke spørgsmål af den art. Den vedrører en overtrædelse af færdselsreglerne, som angivet i fjerde afsnit på side 10 i min betænkning: "Den tiltale, der er rejst mod Elisabeth Jeggle, vedrører fremkaldelse af fare for færdslen, idet hun som fører af et motorkøretøj den 4. maj 1990 groft uforsvarligt og hensynsløst [overhalede] et andet køretøj, selv om der ikke var tilstrækkeligt udsyn til en overhaling."
Vi tilskyndes ikke på nogen måde til hverken at dømme, om disse beskyldninger er sande eller falske eller fru Jeggles opførsel. Vi tilskyndes kun til at beslutte, om en beskyldning og en retssag af denne art indebærer parlamentarisk immunitet, som ikke bør ophæves. De tyske myndigheder har med rette standset sagen, som allerede var stærkt fremskreden, da man fandt ud af, at fru Jeggle var valgt ind i Parlamentet, og myndighederne anmodede Parlamentet om, at fru Jeggles immunitet blev ophævet.
Vi støder her på noget, jeg betragter som et særdeles vigtigt princip: At vi valgte politikere ikke bør nyde særlige privilegier i forhold til vores medborgere. Medlemmerne af en demokratisk forsamling af denne art må blot ikke udsættes for chikane eller retsforfølgelse for at udføre deres arbejde. Vi er enige om, fru Jeggle i lige så høj grad som enhver anden, at overtrædelser af færdselsloven ikke er omfattet af det princip, og at Parlamentet aldrig bør fastholde medlemmernes immunitet i en sag af denne art.
Fru Jeggle har via en kollega meddelt mig, at hun ikke er stand til at være til stede i Parlamentet denne eftermiddag, og hun ønskede at forsikre mig og Parlamentet om, at dette ikke er en bevidst uhøflighed fra hendes side, men et uundgåeligt sammenfald af forpligtelser. Det glæder mig at kunne viderebringe den forsikring, da hun på intet tidspunkt under drøftelserne af denne sag har afveget fra det synspunkt, jeg fremfører her i Parlamentet. Dette er ikke et tilfælde, hvor Parlamentet bør insistere på et medlems immunitet, og jeg tøver ikke med at fremføre den enstemmige holdning i Udvalget om Indre Anliggender om, at immuniteten i dette tilfælde bør ophæves på anmodning af de tyske myndigheder.

Zappalà
Hr. formand, også når det gælder denne anmodning om ophævelse, er min holdning naturligvis den samme som den, Retsudvalget allerede har givet udtryk for, det vil sige i tråd med ordførerens forslag, som jeg bifalder. Jeg vil dog gerne benytte lejligheden til at minde taleren før mig - ikke ordføreren, men den kollega, der talte før mig - om, at immuniteten gælder Europa-Parlamentet og ikke de enkelte parlamentsmedlemmer, at Europa-Parlamentet beskytter sig selv på denne måde via sine medlemmer, og at de ønsker, der gives udtryk for blandt de parlamentsmedlemmer, hvis immunitet ønskes ophævet, således ikke har nogen indflydelse, eftersom det enkelte parlamentsmedlem repræsenterer hele Parlamentet og ikke længere repræsenterer sig selv. Ifølge både praksis og de skrevne regler er det således ikke muligt at ophæve sin egen immunitet, og de politiske ytringer eller under alle omstændigheder de politiske aktiviteter kan ikke - og jeg vil gerne gentage, at sådan er praksis - underkastes nogen form for vurdering.
Retsudvalget har derfor truffet en klar afgørelse i disse tre sager. Denne afgørelse er blevet truffet før, og jeg tror også, at den vil blive truffet fremover, netop fordi der efterhånden er tale om en fast praksis. Når man ser bort fra Parlamentet, er der absolut ingen, der kan tro, at man kan dømme Parlamentet for aktiviteter, som klart og udtrykkeligt er politiske. Den manglende beskyttelse af immuniteten i dette tilfælde - og således udvalgets forslag om at ophæve immuniteten på grund af noget, der ikke har noget med politik at gøre - viser netop konsekvensen i vores handlinger.

Zimeray
Jeg vil gøre det endnu kortere, hr. formand, og fortælle Dem, at det ikke har nogen berettigelse at lade fru Jeggle beholde sin parlamentariske immunitet, selv om de begivenheder, der ligger til grund for denne anmodning i dag, fandt sted, før hun blev valgt til Europa-Parlamentet, og selv om de ikke har nogen forbindelse med hendes aktiviteter, hverken direkte eller indirekte.
Jeg vil dog gerne knytte en lille kommentar til det, som de to foregående talere sagde. Når man i Retsudvalget var meget enige om at drage denne konklusion, er det også, fordi den lovovertrædelse, man bebrejder parlamentsmedlemmet - og som ganske vist er alvorlig, men som formodentlig ikke er gået ud over nogen - ikke medfører nogen reel risiko for, at man fængsler hende eller forhindrer hende i at udøve sit mandat. Det var ligeledes ud fra denne betragtning, at udvalget - efter min mening med rette - stemte for en ophævelse af fru Jeggles parlamentariske immunitet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.

Aktindsigt i dokumenter fra Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0318/2001) af Cashman for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om aktindsigt i dokumenter fra Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen (KOM(2000) 30 - C5-0057/2000 - 2000/0032(COD)).

Cashman
Jeg forelagde i november sidste år min betænkning om aktindsigt i dokumenter fra EU-institutionerne, et emne, som, hvilket jeg sagde på daværende tidspunkt, jeg mener, er særdeles vigtigt for de borgere, vi repræsenterer og for Unionens fremtid. Det glæder mig at kunne sige, at jeg i dag kan anmode Parlamentet om at støtte en kompromistekst, som Parlamentet anmodede mig om i november 2000. Jeg selv, Hanja Maij-Weggen, min tidligere medordfører og alle rådgivende ordførere samt en række skyggeordførere for de andre udvalg gik i gang med en række møder med Rådet og Kommissionen, på det sidste kaldet triloger, for at nå frem til dette kompromis.
Alle de forskellige versioner af kompromisteksten under trilogprocesserne blev drøftet ved offentlige møder. Der kan argumenteres for, at trilogprocessen har været mere gennemsigtig end en samrådsprocedure, hvor kun de endelige forhandlingstekster offentliggøres. Forhandlingerne var ikke altid nemme, og i strid med, hvad nogle mener, var afstanden mellem institutionerne stor i januar, men vi kæmpede hårdt for at fastholde det, som vi mener, er afgørende elementer for at sikre borgernes rettigheder.
Teksten går selvfølgelig ikke nær så langt, som vi havde ønsket. Det skal jeg være den første til at indrømme, men min medordfører, Hanja Maij-Weggen, og jeg prioriterede det højt at afslutte sagen i tråd med fristen i traktaten, så institutionerne ikke kunne anklages for ikke at træffe afgørelse i medfør af traktatens artikel 232. De tre institutioners standpunkter var vanskelige at afstemme inden for så kort tid, og selv Rådet, under det vidunderlige svenske formandskab, fandt det vanskeligt at opnå intern politisk enighed, eller i det mindste kvalificeret flertal.
Ikke desto mindre har vi en tekst, som forbedrer og konsoliderer status quo og sikrer borgerne, inden for tidsrammen i Amsterdam-traktaten, omfattende og praktiske rammer for aktindsigt i dokumenter fra institutionerne. Det er på ingen måde et tilbageskridt. Vi har udarbejdet en tekst, der kan udvikles, og som jeg er sikker på, vil forbedres med tiden. Kompromisteksten revolutionerer retten til og procedurerne for aktindsigt i dokumenter fra institutionerne og igangsætter den skrinlagte informationsfrihed i EU og medlemsstaternes nationale lovgivning. Det er de første fælles rammer for de tre institutioner, som anerkender borgerens rettigheder, så denne ikke længere er afhængig af hver institutions velvilje.
Aktindsigt i dokumenter om institutionernes aktiviteter gør det muligt for borgerne at holde EU's styrende organer ansvarlige, fremmer effektiviteten og styrker demokratiet. Teksten havde ikke været mulig uden det svenske formandskabs hårde arbejde og engagement. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at hylde det fantastiske arbejde, som de og min medordfører, fru Maij-Weggen, samt Graham Watson, formand for BORG-udvalget, har udført.
Der er naturligvis tilfælde, hvor institutionernes dokumenter ikke bør gøres offentligt tilgængelige. Det er en del af vores ansvar som deputerede for Parlamentet at værne om borgernes og institutionernes sikkerhed. Medlemmerne af Parlamentet er ansvarlige for at sikre, at Unionens vigtige interesser beskyttes ved at forbedre den interne sikkerhed, samtidig med at der foretages en afbalancering af borgernes ret til aktindsigt. Den nye ordning betyder, at hvert dokument overvejes fra sag til sag uden en blanco-fritagelse, og dokumenter om sikkerhed og forsvar er på ingen måde fritaget fra forordningen. I henhold til kompromisteksten er Rådet forpligtet til at ophæve eller ændre Solana-afgørelsen fra august 2000, så den er i overensstemmelse med principperne i denne forordning.
Der er stemning for, at offentligheden får aktindsigt i alle dokumenter inden for alle områder af Unionens aktiviteter, og adgang afslås kun på de områder, som direkte vedrører opregnede undtagelser. Det har vist sig, at en sådan undtagelse er nødvendig, og at aktindsigt i visse tilfælde vil være skadelig. Undtagelserne er derfor skønsmæssige, ikke obligatoriske. Hvis en borger nægtes adgang, skal denne have begrundelse for dette og kan indgive klage til Ombudsmanden og Domstolen.
Alle dokumenter anbringes i et offentligt register. Dokumenter fra tredjepart bliver også tilgængelige for første gang, og organer og agenturer oprettet af institutionerne anvender også forordningen. Hvis et dokument eller dele deraf er fritaget, offentliggøres de dele, som ikke er fritaget, og undtagelserne gælder kun i en begrænset periode på højst 30 år med visse undtagelser. Endelig skal hver institution udarbejde en årsberetning, som angiver, hvor institutionen afslog aktindsigt, og antallet af følsomme dokumenter, som ikke er angivet i registeret, hvilket dermed sikrer løbende gennemgang af Europa-Parlamentet, og Kommissionen skal også i januar 2004 aflægge beretning om gennemførelsen af principperne i forordningen, hvorved der bliver yderligere mulighed for at forfine og udvikle adgangen. Afslutningsvis er dette ikke afslutningen på begyndelsen. Det er et lille skridt på vejen til aktindsigt i dokumenter og til at sikre, at det europæiske projekt er ansvarligt over for borgerne.

Maij-Weggen
Hr. formand, fru minister, hr. kommissær, det er i dag en positiv dag for EU's borgere. Efter mange års modarbejdelse og trækken i langdrag foreligger der nu en forordning, som betyder begyndelsen til gennemsigtighed i forvaltningen i de europæiske institutioner. Europa-Parlamentet har i årevis opfordret dertil. Således har jeg siden 1979 været et af de parlamentsmedlemmer, som igen og igen har sat nødvendigheden af aktindsigt på dagsordenen, også i den periode, hvor jeg sad i Ministerrådet. Aktindsigt har jo direkte forbindelse med en institutions demokratiske indhold og beskytter en offentlig institution mod hemmelig politik, mod nepotisme og mod finansielle uregelmæssigheder.
Da Kommissionen sidste år stillede dette forslag, var der stadig meget, der kunne kritiseres. Det franske rådsforslag, som kom senere, var heller ikke acceptabelt. I november stillede Parlamentet med meget stort flertal sit forslag. Siden den tid har de tre institutioner forhandlet intensivt. I den forbindelse var Parlamentet til stor støtte for det svenske formandskab. Denne koalition, som skridt for skridt bragte Rådet og Kommissionen nærmere Parlamentets holdning, har åbenbart været meget frugtbar.
Resultatet er en stærkt forbedret tekst, hvori en række af Parlamentets centrale punkter er overtaget. Jeg nævner syv, fordi disse var afgørende for, at Parlamentet kunne indtage en positiv holdning til dette kompromis.
For det første er artikel 4, den vigtigste artikel, som omhandler begrænsningerne af retten til aktindsigt, afkortet betydeligt, og der er knyttet betingelser til begrænsningerne. Der skal altid være en grund til hemmeligholdelse, og der er muligheder for domstolsprøvelse eller for at klage til Ombudsmanden. Når det er i offentlighedens interesse, skal et dokument alligevel offentliggøres. Det var et meget vigtigt element for Parlamentet.
For det andet skal begrebet "dokument" opfattes bredt. Også elektronisk post falder ind under dette.
For det tredje kommer der alligevel et register, hvori alle dokumenter optages fuldstændigt, og som skal offentliggøres på internettet.
For det fjerde vil også Unionens agenturer såsom Det Europæiske Miljøkontor, Harmoniseringskontoret for det Indre Marked (varemærker, mønstre og modeller) og Europol falde ind under forordningen. Det vil ske i nær fremtid gennem en ny lov, som der i mellemtiden er givet tilsagn om.
For det femte må national lovgivning, som går videre end denne forordning - og det er et følsomt punkt for det land, som jeg kommer fra - ikke blokeres af denne forordning. Det står der helt tydeligt i betragtning 16. Jeg vil også have, at dette forklares således.
For det sjette falder de regler, som hr. Solana i august sidste år gennemtrumfede uden drøftelser, nu ind under denne forordning, og det vil også blive undersøgt, om de er i overensstemmelse med denne. Nederlandene har allerede meddelt, at indbringelsen for Domstolen så kan annulleres, og jeg synes, at Europa-Parlamentet ligeledes kunne gøre dette.
Og endelig skal der udarbejdes en årlig rapport, og Kommissionen skal inden 2004 foretage en evaluering med forslag til forbedring.
Er denne forordning nu perfekt? Nej, der er stadig nogle elementer, som kunne skærpes, såsom behandlingen af tredjeparts dokumenter, registrering af hemmelige dokumenter og nogle andre punkter. Det er imidlertid efter vores opfattelse bedre at godkende forordningen nu og skærpe reglerne om to år, hvis det er nyttigt og nødvendigt. Hvis vi gjorde det nu, ville vi komme ud i en langvarig procedure med fælles beslutningstagning. Desuden kender vi denne procedure. Så kan Rådet blokere for os, hvis Kommissionen ikke skulle støtte os. Jeg forventer det ikke af Kommissionen, men man ved jo aldrig.
Der er ikke andet tilbage for mig end at takke de kolleger, som i det forløbne år har hjulpet os med at nå frem til dette resultat. Allerførst min kollega Michael Cashman. Han har gjort et fantastisk stykke arbejde, men det gælder også for Graham Watson, fru Hautala, Charlotte Cederschiöld og for de andre rådgivende ordførere. Jeg vil også her takke Maggie Dean, der som Parlamentets tjenestemand har gjort et stort stykke arbejde. Og naturligvis også tak til det svenske formandskab. Jeg er overbevist om, at vi uden samarbejdet med det svenske formandskab ikke var nået frem til det resultat, som nu foreligger, og som kan stå for kritikken.
Endelig må vi være helt klar over, at det drejer sig om demokrati, gennemsigtighed og borgernes rettigheder. Det er det vigtigste. Det var det, det drejede sig om, og på dette punkt betyder denne forordning et fremskridt.

Hautala
Hr. formand, i diskussionen om åbenhed er det godt først at konstatere, at vi ikke starter fra nul, da der inden for de europæiske institutioner allerede siden ca. 1993 har eksisteret regler om aktindsigt. Derfor er det eneste rigtige sammenligningspunkt, om vi virkelig forbedrer den nuværende situation med disse nye regler.
Man må også tage hensyn til, at ombudsmanden og domstolen mærkbart har præciseret og forbedret de eksisterende regler om aktindsigt i dokumenter i årenes løb. Dette kan vi takke nogle aktive ngo'er for og de enkeltpersoner, som har nægtet at tro på, at institutionerne kunne undlade at udlevere visse dokumenter til dem, og som har søgt at få omstødt disse negative svar. Hvis vi til dette tilføjer, at Amsterdam-traktaten garanterer bredest mulig aktindsigt i Unionens institutioners dokumenter, kan vi konstatere, at udgangspunktet er temmelig krævende.
Efter min mening vækker vedtagelsen af kompromiset i denne forbindelse nogle spørgsmål. Europa-Parlamentet burde yderligere have værnet om muligheden for at lappe på manglerne. Hr. formand, jeg bliver sikkert beskyldt for at være en fanatisk åbenhedsaktivist, men jeg vil ikke blot acceptere at påtage mig denne byrde og dette stempel, men vil her skitsere for Dem, i hvilken forbindelse Parlamentet efter min mening burde tage sig mere sammen og fortsætte diskussionen.
For det første er det ikke godt at konstatere, at disse forhandlinger under det svenske formandskab er foregået bag lukkede døre. Europa-Parlamentet bør være meget varsomt med, hvornår det går med til en sådan forceret fælles beslutningsprocedure, for derved giver man i betydelig grad afkald på åbenhed. Parlamentet har ofte formået at presse Ministerrådet til at forbedre sine forslag efter dets egne målsætninger under de forskellige etaper af den fælles beslutningsprocedure. Når man taler om tidsfrister, er det en kendsgerning, at institutionerne - herunder også Parlamentet - spilder temmelig meget tid, som med fordel kunne have været brugt på den fælles beslutningsprocedure på det ene stade efter det andet, hvor Parlamentet ofte vinder endog meget hen mod slutningen.
I denne forbindelse har jeg også konstateret, at der under det svenske formandskab måske er opstået en slags Stockholm-syndrom, og at Parlamentets forhandlere måske har taget påstanden om, at kun Sverige kunne føre denne sag igennem med ære, for bogstaveligt. Selv har jeg ingen grund til at tvivle på, at f.eks. Belgien ville være en ganske god mellemkaste, når det gælder niveauet af åbenhed, og at det sikkert lærer hele tiden at sætte stadig mere pris på åbenhed, hvorfor jeg tror på, at vi godt kunne have fortsat.
Jeg vil anskueliggøre visse problemer i forbindelse med denne forordning ved at vise Dem en lille ting. Dette er en russisk trædukke. Den har måske et lidt grimt ansigt, og måske ville det i dette tilfælde være på sin plads, at den havde et kønnere ansigt, når der nu er tale om åbenhed. Lad os forestille os, at denne dukke er den omtalte forordning om åbenhed. Når vi åbner dukken, finder vi nye dukker inden i den. Netop på denne måde virker også disse regler: Inden i forordningen om åbenhed er der en skyggeforordning, som Rådet har haft held med at smugle derind ved at konstatere, at der er en hel gruppe dokumenter, som man kalder sensitive eller følsomme dokumenter, som omfattes af ganske andre regler end dem, som vi har skrevet ind i paragrafferne i åbenhedsartiklen. Når det her bliver sagt, at denne forordning om åbenhed ophæver den såkaldte Solana-beslutning, kan jeg konstatere, at således kommer det slet ikke til at gå, men de facto finder man her endda nye regler, som indlemmer Solana-beslutningen i en ny form i denne forordning. Og til sidst finder vi sandelig også hr. Solana selv! Der er således tale om, at disse følsomme dokumenter giver navnlig Ministerrådet mulighed for at hemmeligholde en meget stor gruppe dokumenter. Efter min mening er det en fejl, at Europa-Parlamentet ikke har kæmpet lidt hårdere med Ministerrådet i denne sag. Til det ville vi have brug for lidt mere tid, lidt mere åbenhed og offentlig debat.

Lejon
. (SV) Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer.
I dag er der sket noget, som jeg ikke havde turdet håbe på: At jeg skulle få lov til at stå her foran Parlamentet i denne afgørende situation. Europa-Parlamentets plenarmøder i dag og i morgen er vigtige for EU's institutioner og medlemsstater, men frem for alt er de vigtige for borgerne i Europa. Parlamentet har ved dette møde mulighed for at tage et afgørende skridt i arbejdet med at føre EU nærmere borgerne. For første gang i Unionens snart 50 år lange historie er det muligt at vedtage traktatbaserede regler om offentlighedens aktindsigt i Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter.
Jeg vil gerne takke Europa-Parlamentet for dets energiske og udholdende arbejde med at få lavet nye og bedre regler om åbenhed. Undervejs har jeg haft den store fornøjelse personligt at træffe flere af jer, og jeg ved, hvilken stor indsats mange af jer har lagt i denne vigtige sag.
I dagens EU er der alt for mange borgere, der synes, at forvaltningen i EU's institutioner er støvet, gammeldags og overbureaukratisk. Hvis vi skal ændre det, skal vi skabe en moderne og effektiv Union, hvor der er åbenhed over for borgerne, og hvor borgernes deltagelse er det naturlige grundlag for arbejdet.
Der er forskellige måder at øge åbenheden i EU's institutioner på, men den klart bedste og mest effektive måde er ved at have generøse regler om aktindsigt i dokumenter i kombination med åbne registre. Sådanne regler vil øge offentlighedens tillid til institutionerne, og de vil gøre det muligt for borgerne at deltage i beslutningsprocessen. Luften vil blive renset, når alle ved, at man kan få overblik over al dokumentation i beslutningsprocessen, og at man som regel også vil kunne få aktindsigt.
Europa-Parlamentet understregede allerede tidligt betydningen af øget åbenhed i EU's institutioner. I en beslutning fra januar 1999 skrev Parlamentet, at udviklingen mod øget åbenhed og information er af grundlæggende betydning, hvis EU's fremtid skal blive fremgangsrig, eftersom det bidrager til at tydeliggøre EU's politiske valg, fremmer mere omfattende og afbalancerede input i den politiske proces, mindsker korruptionens og magtmisbrugets omfang og generelt fremmer større accept af EU's beslutninger blandt de europæiske borgere.
Det er min overbevisning, at Europa-Parlamentets beslutning satte standarden for det nu afsluttede gennemførelsesarbejde, som ikke mindst Kommissionen var tvunget til at tage hensyn til, da den udformede forslaget til forordning. Parlamentets udtalelse gjorde det f.eks. praktisk umuligt at undtage dokumenter, der tilgår institutionerne, fra retten til aktindsigt.
Jeg taler her i dag som repræsentant for Rådet, men jeg er også minister i den svenske regering. Da traktaten om Sveriges og flere andre landes medlemskab af EU blev underskrevet på Korfu i juni 1994, udtalte Det Europæiske Råd, at de nye medlemsstater står i forreste række, når det gælder åbenhed og en åben regeringsform, og man bifaldt den yderligere stimulans, der kunne komme fra de nye medlemsstater i den henseende. Sverige har forsøgt at indfri disse forhåbninger, bl.a. ved under den forrige regeringskonference at tage initiativ til, at der skulle skrives grundlæggende regler om åbenhed og aktindsigt ind i traktaten om Den Europæiske Union. Som det land, der har formandskabet i dette halvår, har vi ment, at det var vores pligt med fuld kraft at lede arbejdet med at gennemføre de regler, der faktisk blev skrevet ind i Amsterdam-traktaten.
I Amsterdam-traktaten blev det fastslået, at borgerne har ret til aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter. Det vil sige, at borgerne har en traktatfæstet ret til at få aktindsigt i disse dokumenter. De nye regler, der nu skal til forhandling i Parlamentet, vil blive meget mere stabile og få større gennemslagskraft end de nuværende regler, som institutionerne egenhændigt og når som helst kan ændre eller endda ophæve.
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, i de seneste måneder har vi arbejdet meget intensivt. Alle berørte parter har investeret utrolig meget tid og mange ressourcer i arbejdet med at få lavet gode regler om åbenhed. Ikke mindst har Parlamentets repræsentanter energisk og udholdende arbejdet for sådanne regler. Jeg vil især takke udvalgsformand Graham Watson, ordførerne Michael Cashman og Hanja Maij-Weggen og kommissær Michel Barnier.
Der er flere grunde til, at både Parlamentet og det svenske formandskab har forhandlet så intensivt. Først og fremmest var der en politisk forpligtelse til at være klar med de nye regler om åbenhed i maj i år. Og derfor har vi pligt til at gøre alt, hvad vi kan, for at indfri forventningerne. I sidste ende er det EU's troværdighed, der står på spil. Rådet og Parlamentet skal vise borgerne, at der bliver arbejdet hårdt for at få lavet nogle gode regler til det lovede tidspunkt.
For det andet er det nødvendigt med nye og bedre bestemmelser. De regler, som borgerne har måttet nøjes med hidtil, har lav normstatus, eftersom de er lavet på grundlag af institutionernes interne arbejdsgang og har mange fejl. Eksempelvis omfatter reglerne ikke dokumenter, der tilgår institutionerne, og der er heller ingen ret til at se dele af dokumenterne. Af institutionerne er det foreløbigt kun Rådet, der har et offentligt register, og de nuværende regler resulterer i, at det er tidskrævende at få dokumenterne at se. Et andet eksempel på fejl ved de nuværende regler er, at listen over fortrolighedskriterierne ikke er udtømmende.
Det forslag, som Parlamentet skal tage stilling til, indeholder klare forbedringer i forhold til den nuværende retsstilling. Det er et forslag, der er i tidens ånd. I mange tilfælde vil dokumenterne være tilgængelige direkte på internettet. Dette har længe været et krav fra Europa-Parlamentet, og det krav tilgodeses nu i det nye forslag.
Dokumenterne vil som tidligere også kunne udleveres på en skriftlig ansøgning herom. Institutionernes svartid på sådanne ansøgninger er blevet kortere. Der skal hurtigst muligt gives adgang til dokumenterne, og senest inden for 15 arbejdsdage. Institutionerne har pligt til at give borgerne al den service, der er nødvendig, for at få aktindsigt.
I de tilfælde, hvor international ret vil kræve endnu større åbenhed på visse områder, f.eks. ved ret til miljøinformation i henhold til Århus-konventionen, så hindrer de nye regler i forslaget ikke dette.
En anden forbedring er, at de nye regler gælder for alle dokumenter i institutionerne. Der gøres ikke undtagelser for visse kategorier af dokumenter, f.eks. dokumenter om forsvars- eller sikkerhedsspørgsmål. Denne forbedring er også kommet på Europa-Parlamentets initiativ. Naturligvis er de nye regler på dette område udformet således, at de garanterer fortrolighed i de tilfælde, hvor det er nødvendigt af forsvars- eller sikkerhedsårsager.
Det kompromis, som Parlamentet nu skal tage stilling til, er således et fremskridt for borgernes Europa og for demokratiet. De nye regler vil forbedre borgernes adgang til EU's dokumenter markant. Jeg er overbevist om, at de nye regler på længere sigt også vil resultere i betydelige positive forandringer i institutionernes forvaltningskultur og i tjenestemændenes adfærd over for offentligheden. Via de nye regler vil Unionen vinde borgernes tillid og få øget demokratisk legitimitet. Adgang til institutionernes dokumenter er den løftestang, der er nødvendig for at opnå disse mål.
Som formandskabsland har vores opgave ikke været at overføre svenske eller andre landes nationale regler om offentlighedens adgang til dokumenter til institutionerne. Vores opgave har snarere været at bruge det bedste fra de forskellige medlemslandes forvaltningskulturer og historiske erfaringer, samtidig med at vi har taget hensyn til institutionernes egne erfaringer og behov for specielle tilpasninger. Det er lykkedes for os i Rådet i samarbejde med Kommissionen og repræsentanter for Parlamentet, og nu er det op til Parlamentet at tage stilling til en tekst, der er resultatet af 15 måneders intensive, hårde og til sidst frugtbare forhandlinger.
Hvor gode de nye regler end er, skal de dog lidt efter lidt tilpasses nye krav. Det er derfor udmærket, at Europa-Parlamentet under forhandlingen tog initiativ til en bestemmelse om overvågning og evaluering af de nye regler. I henhold til forslaget skal Kommissionen senest den 31. januar 2004 - i god tid før næste parlamentsvalg - præsentere en udførlig rapport om, hvordan de nye regler om åbenhed har fungeret i praksis.
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, hvis man har fulgt de seneste ugers dramatiske forhandlingsarbejde, ved man, at det forslag til forordning, der er resultatet af alle de berørte institutioners ansvarstagen, balancerer på en knivsæg. Jeg er overbevist om, at dette plenarmøde senere vil blive husket som det møde, hvor Parlamentet udnyttede en unik chance for at føre Unionen nærmere borgerne.
Dette er en historisk beslutning, også fordi det nu ikke er medlemsstaterne, der ved en regeringskonference tager ansvaret for Unionens fremtid, men institutionerne selv. Alene den kendsgerning, at institutionerne formåede at blive enige i en meget vanskelig, men for borgerne afgørende, sag - og det inden for den tid, der var afsat til det i Amsterdam-traktaten - indgiver efter min mening håb for fremtiden.
Europa-Parlamentet har nu afgørelsen i sin hånd. Jeg er overbevist om, at kommende generationer af europæere vil huske, hvad der skete den 2. og 3. maj 2001.

Barnier
Hr. formand, fru formand for Rådet, ærede parlamentsmedlemmer, det er yderst vigtigt at få opstillet nogle klare normer for offentlighedens aktindsigt, ikke kun for at få Fællesskabets institutioner til at fungere optimalt, men også, som det lige er blevet sagt, for at styrke deres demokratiske legitimitet over for Unionens borgere. Samtidig betragter Kommissionen det forslag til forordning, som vi drøfter i dag, som yderst betydningsfuldt og relevant.
Også jeg er glad for at kunne konstatere, fru minister, at det faktisk er lykkedes repræsentanterne for de tre institutioner efter nogle lange måneder og en intensiv indsats at nå frem til en tekst, der i mine øjne er både klar og afbalanceret, og som har fået Parlamentets Udvalg om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender og medlemsstaternes Faste Repræsentanters Komité og selve Kommissionens samtykke. Det er nu op til Deres Parlament at stemme frit om resultatet af denne indsats.
På nuværende tidspunkt, hr. formand, vil jeg gerne sende en stor tak til ordførerne hr. Cashman og fru Maij-Weggen samt fru Hautala, medordførerne, medlemmerne og formanden, hr. Watson, for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender for deres arbejdsindsats igennem de sidste 15-16 måneder, hvor de har været yderst fleksible og yderst ihærdige.
Jeg vil også sige tak til det svenske formandskab for Rådet for alt det, der er blevet gennemført, fru minister - til Dem og til Deres kolleger - som har bestræbt sig på med succes at forlige de forskellige synspunkter, hvilket vi alle er klar over ikke nødvendigvis har været nemt, og at gøre forslaget til forordning kompatibelt med medlemsstaternes forskellige administrative traditioner.
Som ordførerne netop har understreget, udgør forslaget til forordning et betydeligt fremskridt i forhold til den nuværende praksis, og det betyder således en tilnærmelse af fællesskabssystemet til systemerne i de medlemslande, der er længst fremme med hensyn til gennemsigtighed. Selvfølgelig er teksten ikke perfekt, det er klart, mine damer og herrer. Sandsynligvis kan den ikke stille alle fuldstændigt tilfreds på alle områder.
For et øjeblik siden hørte jeg fru Hautala bruge et symbolsk udtryk, der gik på russiske dukker. Jeg tror ikke, fru ordfører, at De finder hr. Solana ved at åbne alle æskerne. Jeg mener, at hr. Solanas dimension og personlighed er langt større og mere betydningsfuld end det, De lige viste. Men sandheden er, at når man er begyndt at åbne æskerne eller de russiske dukker, og man finder ud af, at der er noget indeni, så bliver det svært at stoppe. Heri er Deres billede sandsynligvis sandt og symbolsk nok, i hvert fald på det punkt.
Ærede parlamentsmedlemmer, ifølge Kommissionens udtalelse er denne betænkning i virkeligheden balancepunktet mellem de enkelte institutioners særlige karakteristika og medlemsstaternes praksis. Set ud fra dette synspunkt mener jeg helt ærligt, at den udgør det bedst mulige kompromis. Derfor accepterer Kommissionen formelt alle de ændringer, som ordførerne har fremlagt i dag, og som blev godkendt den 25. april af Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, som ledes af hr. Watson. Jeg håber, at Europa-Parlamentet også vil følge ordførernes udtalelser og henstillinger, således at vi kan vedtage denne forordning og gennemføre den hurtigst muligt.
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, arten af de dokumenter, som hver af institutionerne har udarbejdet og ligger inde med, samt mængden af de dokumenter, som de behandler, reflekterer reelt deres specificitet og deres roller, som på en gang er forskellige og komplementære. Og blandt de tre institutioner er Kommissionen utvivlsomt den, der behandler den største mængde sager, sager af meget forskellig art, hvilket ligger i selve rollen som initiativtager til lovgivningen, traktatens vogter og garant for fællesskabslovgivningen og dennes overholdelse. Kommissionen er helt bevidst om, at det således er den selv, som har hovedansvaret for iværksættelsen af forordningen om offentlighedens aktindsigt i dokumenter.
Og det er netop i henhold til den dobbelte målsætning om på den ene side at sikre den størst mulige aktindsigt i dokumenter og på den anden side at garantere overholdelsen af fællesskabslovgivningen, at Kommissionen har behandlet spørgsmålet om, hvilket system der er at foretrække på det følsomme område for overtrædelsesprocedurer. Kommissionen vil gerne over for Parlamentet og ligeledes over for Rådet erklære, at den i kompromisets tegn og efter forslag fra ordførerne, især fra hr. Cashman og fru Maij-Weggen, godt kan acceptere, at overtrædelsesprocedurerne ikke figurerer blandt de foreslåede undtagelser i forordningen, for Kommissionen mener ikke, at det vil skade udøvelsen af dens ansvar med hensyn til kontrol med overholdelsen af fællesskabslovgivningen.
Mine damer og herrer, jeg vurderer, at vi med iværksættelsen af denne forordning vil gøre Unionens institutioner og borgere en tjeneste. Jeg er fuldt bevidst om betydningen af denne tekst, og jeg vil derfor forsikre Dem om, at Kommissionen er fast besluttet på at gennemføre den og at gennemføre den på en behændig og effektiv måde, ikke kun fordi det er dens pligt, men fordi, det er jeg helt overbevist om, og det er ud fra den tankegang, at jeg personligt har arbejdet ved Deres og rådsformandskabets side fra det øjeblik, hr. Prodi betroede mig denne sag, jeg er helt overbevist om, at denne forordning vil styrke Unionens institutioners demokratiske legitimitet betragteligt.

Cederschiöld
Hr. formand, ærede medlemmer og alle, der har deltaget i denne proces, Europa-Parlamentet skal om et øjeblik stemme om det forslag til forordning om offentlighedens adgang til EU-institutionernes dokumenter, der er udarbejdet i et samarbejde mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen inden for rammerne af det såkaldte trepartssamarbejde. Denne nye forordning er et skridt frem mod et mere åbent og mere demokratisk EU, idet offentligheden vil kunne få indblik i bureaukraternes arbejde.
Udgangspunktet er, at alle dokumenter skal være tilgængelige for offentligheden.
Naturligvis er der undtagelser fra denne hovedregel, præcis som der er undtagelser i det svenske offentlighedsprincip, men undtagelserne er blevet betydeligt færre, hvis man sammenligner med det oprindelige forslag, og de begrænser sig nu til de allermest nødvendige for at beskytte hovedsageligt militære og sikkerhedspolitiske interesser, forretningshemmeligheder og enkeltpersoners privatliv. Hvert dokument skal vurderes særskilt, og ved hver ny forespørgsel fra offentligheden skal der finde en ny vurdering sted.
Dokumenter kan kun nægtes udleveret, hvis det bevisligt kan skade nogle af borgernes interesser. I de tidligere forslag var det nok, hvis udleveringen af dokumenter eventuelt kunne skade disse interesser.
Til hjælp for offentligheden skal der oprettes et register med referencer til alle dokumenter, og i så stor udstrækning som muligt skal både registret og dokumenterne være tilgængelige på internettet. Det er nogle af de fremskridt, der er opnået i de seneste ugers hårde forhandlinger.
Der er stadig nogle, der kritiserer kompromiset. De burde tænke på, at de fleste EU-lande ikke har noget, der kommer bare i nærheden af det svenske offentlighedsprincip, og at en del af landene stiller sig uforstående over for dette princip og synes, at det er betydeligt overvurderet. At stemme imod forslaget med den begrundelse, at man ikke har opnået alt det, man ønskede, er useriøst. Er det klogt at vælge at sulte, bare fordi man ikke kan få en treretters menu?
Kravet om overvågning af forslaget op til valget til Europa-Parlamentet i 2004 er en forudsætning for den borgerlige støtte. Denne støtte vil muliggøre en senere forbedring af teksten, hvis der skulle være politisk modstand, for vælgerne kan øve indflydelse på teksten alt efter, hvordan de stemmer.
Det resultat, der er opnået, er blevet fremstillet som en sejr for det svenske formandskab, og eftersom den svenske regering har haft åbenhed som en mærkesag, så ville det have været et nederlag for regeringen at skulle overlade denne sag til det kommende formandskab. Jeg vil dog gerne nuancere denne opfattelse, ikke tage sejren fra det svenske formandskab, men nuancere opfattelsen. Statsminister Göran Persson er blevet kendt som en fortaler for den mellemstatslige model, en model med ringe åbenhed for borgerne. Et teoretisk, men relevant spørgsmål i forbindelse med åbenhedsdebatten er, hvordan resultatet havde set ud med hr. Perssons mellemstatslige model. Hvor meget aktindsigt havde borgerne så fået? Kommissionen og Rådets oprindelige forslag var set ud fra et åbenhedsperspektiv og et borgerperspektiv helt uacceptabelt. Parlamentet er dermed den institution, der har kæmpet for åbenhed, og Parlamentet har været brugt som løftestang i forhandlingerne i Rådet. Uden Parlamentets kamp for større åbenhed, og uden proceduren med fælles beslutningstagning, havde man ikke nået et så godt resultat.
Jeg vil slutte med at rette en varm tak til Michael Cashman, Hanja Maij-Weggen, Graham Watson, Heidi Hautala, Cecilia Malmström og kommissær Barnier, der har ydet en stor indsats i Kommissionen. Jeg vil også takke udvalgssekretariatet.

Van den Berg
Hr. formand, som skyggeordfører for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender vil jeg for det første takke ordførerne for den store indsats, som de har gjort for at opnå et kompromis med Rådet og Kommissionen om den forordning, som i de nederlandske korridorer kaldes "Euro-WOB". I betragtning af en række medlemsstaters store modstand var det på forhånd tydeligt, at forhandlingerne ville blive overordentligt vanskelige. Naturligvis havde jeg ligesom mange kolleger, bl.a. Michael Cashman og Hanja Maij-Weggen, gerne set, at forslaget tillod større aktindsigt på forskellige områder, men det viste sig, at det for mange medlemsstater ville være at gå for vidt.
Kompromiset får vores fulde støtte, for det udgør i vores øjne det maksimalt opnåelige resultat. Aftalen betyder en temmelig stor forbedring af kommissionsforslaget og af de eksisterende ordninger. Således kunne jeg ikke gå med til den alt for lange og ikke udtømmende liste over ofte tvetydige grunde til, at aktindsigt kunne nægtes. Men det kraftige politiske pres fra både Parlamentet og en række medlemsstater har ført til, at denne liste er begrænset betydeligt og samtidig er gjort udtømmende.
Vi er også meget tilfredse med, at hr. Solanas regler fra sidste sommer, ifølge hvilke hele kategorier af dokumenter pr. definition blev udelukket fra aktindsigt, ophæves af den nye ordning for aktindsigt.
Det ville endvidere have været uacceptabelt for mig, hvis de europæiske regler for aktindsigt ville forringe de allerede eksisterende nationale ordninger. Heldigvis er dette ikke tilfældet. En yderligere fordel er det, at dokumenter, der er udarbejdet i den forberedende fase af lovgivning og politik, nu udtrykkeligt er offentligt tilgængelige.
Samtidig beklager jeg, at visse punkter ikke er optaget i kompromiset som følge af den kraftige modarbejdelse fra bl.a. en række medlemsstaters side. Således havde jeg gerne set, at også fortrolige dokumenter, der stammer fra tredjepart såsom NATO eller en medlemsstat, skulle falde fuldstændigt ind under de europæiske regler for aktindsigt. Nu skal der imidlertid anmodes om tilladelse fra den pågældende tredjepart.
Endvidere skulle alle dokumenter efter min opfattelse have været optaget i det offentlige register, hvor der nu gøres en undtagelse for fortrolige dokumenter. Vi skal i Europa-Parlamentet nøje følge, hvordan de pågældende institutioner i den daglige praksis udformer aktindsigten for borgerne. Jeg tillægger derfor den årlige rapport om gennemførelsen af reglerne for aktindsigt stor betydning. Hvis det ved evalueringen i januar 2004 viser sig, at forordningen ikke garanterer tilstrækkelig aktindsigt, og at procentdelen af følsomme dokumenter er for høj, er det parlamentsmedlemmernes opgave at gøre noget ved det.
Til sidst vil jeg sige til de kolleger, som vil stemme imod kompromiset, at de ikke dermed kan føre de rene hænders politik. En afvisning af det kompromis, der nu er opnået, ville føre til, at de europæiske borgere i den kommende tid fortsat ville være afskåret fra entydige europæiske regler for aktindsigt. Det svenske formandskab har sammen med en række medlemsstater og Europa-Parlamentet arbejdet meget hårdt for at opnå et kompromis inden den 1. maj. Det er i allerhøjeste grad et spørgsmål, om de kommende formandskaber vil behandle denne sag lige så ihærdigt, og desuden er der en risiko for, at yderligere forhandlinger ikke vil føre til en forbedring, men netop til en forværring af forordningen. Derfor er dette for mig det rette tidspunkt til at gå med til dette kompromis.

Wiebenga
Hr. formand, Den Liberale Gruppe vil stemme for forordningen om aktindsigt, det skal der ikke herske nogen tvivl om. Når vi sammenligner den nuværende situation med situationen for et år siden, gør vi bestemt fremskridt. Sidste år forelå der et svagt forslag fra Kommissionen med den eksisterende praksis som udgangspunkt. Det var ikke acceptabelt for os. Sidste sommer var der også hr. Solanas statskup, hvorved han med ét slag erklærede alle dokumenter, der henhørte under ham, for hemmelige. Det skyldes bestemt Parlamentets vedvarende pres, at der nu foreligger et bedre forslag, og jeg vil give de to ordførere en stor kompliment. Jeg siger dette med større tilfredshed, fordi Den Liberale Gruppe har beskæftiget sig intenst med forhandlingsprocessen. For det første ved at stille en række ændringsforslag, også i en senere fase, for på den måde fortsat at udøve pres. For det andet ved at levere hele tre rådgivende ordførere og for det tredje som sagt gennem den liberale udvalgsformands, min gruppefælle Graham Watsons, indsats på det sidste og afgørende stadium.
Hr. formand, vi vil således stemme for forordningen, men jeg vil ikke holde nogen lovtale her. Der er faktisk stadig svage elementer i kompromisforslaget såsom undtagelsesgrundene og dokumenter fra tredjemand i artikel 4, de hemmelige dokumenter i artikel 9, og således kan der nævnes flere, men forbedringerne er fremherskende.
I forslaget er der aktindsigt som hovedregel med forbehold af undtagelser, og det er et stort fremskridt her i Bruxelles-bureaukratiet. Vi kan desuden finde en række liberale prioriteter i kompromiset: agenturerne i betragtning 8, undtagelserne i artikel 4, som ikke gælder, når offentlighedens interesse skal beskyttes, registret i artikel 9 og den årlige rapport fra hver institution med angivelse af tilfælde, hvor aktindsigt er afslået, i artikel 17.
Alt i alt holder jeg ikke nogen lovtale, ikke nogen "når enden er god, er alting godt"tale, men vi accepterer kompromiset, fordi man ved, hvad man har, men ikke, hvad man får. Den, som nu stemmer imod, nu hvor der under det svenske formandskab er opnået et kompromis, går glip af en chance, for, som hr. van den Berg sagde, andre formandskaber vil nok ikke gå så vidt.
Hr. formand, afstemningen i morgen er ikke afslutningen på sagen, det er først begyndelsen. Kommissionens evaluering i januar 2004 vil bestemt føre til tilpasninger. ELDR-Gruppen vil gøre alt for i mellemtiden at blotlægge svaghederne i forordningen og bidrage til en forbedring af den. Og vores motto lyder: "Hemmeligholdelse viser en dårlig regerings svaghed, aktindsigt viser en god regerings styrke".

Buitenweg
Hr. formand, i euforiens vold stemples det med det samme som de rene hænders politik eller fantasteri, hvis man stemmer imod, men min gruppe har fundamentale indvendinger imod en række punkter i dette forslag, og dem vil jeg da ikke feje ind under gulvtæppet.
Min gruppe, Den Europæiske Fri Alliance, accepterer, at der er undtagelser fra retten til aktindsigt. Således ville f.eks. en europæisk forsvarspolitik resultere i visse operationelle oplysninger, som ikke bør ligge på gaden. Men alle dokumenter skal optages i registret, og det skal kunne efterprøves, om undtagelser er i overensstemmelse med strenge kriterier, i sidste instans ved Domstolen. Det er nu proceduren for de normale dokumenter, men man er desværre blevet enig om en særbehandling for en potentielt for stor gruppe særligt følsomme dokumenter, og det hører jeg da meget lidt om her. Hvilke dokumenter, der betegnes som "følsomme", bestemmer en udvalgt gruppe tjenestemænd i selve institutionerne. Følsomme dokumenter behøver ikke blive optaget i registret, og Domstolen kan ikke undersøge, om denne beslutning er berettiget. Hvis en klog borger alligevel skulle finde ud af, at dokumentet eksisterer, træffer de samme tjenestemænd afgørelse om anmodningen. Og for at gøre målet fuldt gælder det for dokumenter, som ganske vist bidrager til beslutningstagning om europæisk politik, men som kommer udefra, at forfatteren har veto, både med hensyn til optagelsen i registret og med hensyn til offentliggørelsen af dokumentet. Også Domstolen må bøje sig for et sådant veto.
De følsomme dokumenter udgør et sort hul i denne aftale om offentliggørelse af oplysninger, og her udarter retten til information sig til en gunst.

Frahm
Hr. formand, der er meget langt fra den eufori, som nogen giver udtryk for i dag, og til det, som andre har givet udtryk for, nemlig at dette er et kompromis, der balancerer på en knivsæg. Det er efter min opfattelse nok det mest ærlige udtryk, hvis man skal finde noget, der kan dække dette resultat.
Processen omkring åbenhed og offentlighedens adgang til dokumenter er jo i lang tid foregået bag hermetisk lukkede døre. Det er i sig selv et stort problem, fordi det, når vi arbejder med et så væsentligt område som aktindsigt, borgernes adgang til dokumenter, som er hele grundlaget for, at vi kan få aktive demokratiske borgere, der får indflydelse på beslutningsprocessen, må være nødvendigt at inddrage borgerne, også i debatten om, hvordan reglerne skal udformes, og måske oven i købet at gå så langt som til at lytte til nogle af borgernes indvendinger.
Jeg mener, at vi har et resultat, der på nogle punkter er til at leve med, på andre punkter er godt, men som desværre på en række punkter er et skridt tilbage i forhold til den nuværende situation, som jo er et resultat af dels nogle regler, dels en domspraksis og dels ombudsmandens indgriben. Et af de områder, hvor der efter min opfattelse er et stort problem, er de interne dokumenter, som ikke er klart defineret i dette forslag, og som kan hemmeligholdes, hvis man mener, at offentliggørelsen vil få afgørende indflydelse på beslutningsprocessen. Ja, men er det ikke netop det, åbenheden går ud på - at nogen skal kunne få en afgørende indflydelse på beslutningsprocessen? Jeg synes, at det er et problem, at medlemsstater kan kræve dokumenter klassificeret, oven i købet holde dem helt uden for registrering, uden at der er klare regler for, hvornår og hvorfor de såkaldte "Solana-dokumenter" ikke generelt er undtaget, men at der alligevel er så vide regler for, hvad der kan undtages, at det stort set kommer ud på et. At disse regler vil få en afgørende betydning for reglerne i samtlige medlemsstater, det hersker der jo ikke tvivl om, men det har været meget uldent i ordførernes fremlægning, og det har været meget svært at få klar besked om hvordan og hvornår. Jeg tvivler på, at der vil være et eneste dokument, man ikke kan få ud med de nuværende regler, men som man vil kunne få ud med de regler, som ligger til behandling nu. Jeg tvivler på, at der kan komme så meget som et eneste dokument mere ud af EU-systemet, end der kan i dag.
Jeg synes, at Europa-Parlamentet har spillet en besværlig rolle i det her, og jeg synes, at det også lyser af, at Europa-Parlamentets egne interesser desværre en gang imellem er kommet til at overskygge offentlighedens interesser. Langt det bedste i dette forslag er, at vi dog har en chance for at kigge på reglerne igen i 2004, og jeg mener, at vi skal gøre et godt og grundigt stykke arbejde til den tid.

Krarup
Adgang for offentligheden til indsigt i dokumenter er jo demokratiets grundstof. Kontrol, indsigt og demokrati er forskellige sider af samme sag, og på den baggrund er jeg i alt væsentligt enig i den kritik, som er fremsendt til alle kollegerne fra fem markante organisationer. Konklusionen er, at dette forslag reelt er værre end ingen ting. Reglerne om sensitive dokumenter er på mange punkter absurde, og dette at administrere disse undtagelser svarer nogenlunde til at sælge elastik i metermål, som en dansk humorist engang har sagt, og det kræver i hvert fald en fast karakter og et betydeligt mere demokratisk sindelag og grundindstilling end den, Kommissionen og EU's øvrige institutioner plejer at lægge for dagen.
Artikel 5 medfører utvivlsomt en forringelse af de gældende offentligheds- og aktindsigtsregler, som praktiseres f.eks. i de skandinaviske lande. Og dertil kommer endnu en ting, som egentlig undrer mig, udover at jeg også undrer mig over kollegernes manglende virkelighedsforståelse og den lovprisning, som de store grupper giver udtryk for. Men man kan undre sig over, at ikke én har rejst spørgsmål om, hvorvidt det, der har fundet sted, er i overensstemmelse med traktaten. Disse forhandlinger har fundet sted i den dybeste fortrolighed med udelukkelse af alle de små grupper. Forhandlingerne er udført af kollegerne Cashman og Maij-Weggen og den glimrende retsudvalgsformand, hr. Watson, fra den liberale gruppe. De store grupper har kørt dette løb, uden at vi andre overhovedet er blevet inddraget i disse forhandlinger. Det eneste, vi kan, er at sige ja eller nej. Dette, tillader jeg mig at bemærke, er i strid med grundreglerne i traktaten, som forudsætter, at der er tre selvstændige institutioner, der agerer, og så er der regler om forligsprocedure med videre, som sikrer, at de små grupper bliver hørt, og dette drejer sig om en sag om offentlighed. Det er slet og ret en demokratisk farce.

Raschhofer
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne ønske det svenske formandskab og ordføreren tillykke med deres initiativ. Gennemsigtighed har en særlig prioritet i den nordiske forvaltning og efter min mening med rette. Gennemsigtighed skal også have en særlig prioritet i EU's institutioner. Jeg håber ikke, at det bliver ved hensigten og denne bekendelse, men jeg håber, at ubegrænset aktindsigt virkelig vil blive sikret fremover.
Demokrati og nærdemokrati har altid noget at gøre med gennemsigtighed i politiske afgørelser. Ikke kun borgerne i Europa beklagede tidligere - og med rette vil jeg mene - at der blev ført politik bag lukkede døre. Personligt ville jeg have foretrukket et mere vidtrækkende kompromis. Men jeg mener, at vi i første omgang skal være tilfredse med det, vi har opnået.
Som repræsentant for den europæiske offentlighed er det Parlamentets opgave at overvåge, at denne forordning overholdes til punkt og prikke. Om et til to år vil vi kunne gøre status over, om denne forordning virkelig er en succes.

Theato
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, da forhandlingerne om forordningsforslaget om aktindsigt i dokumenter fra Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen blev indledt, arbejdede Budgetkontroludvalget på en udtalelse om dette emne, og jeg har selv formuleret udtalelsen.
Jeg vil gerne gentage de grundlæggende forudsætninger, der stadig gælder den dag i dag. Vi har fremhævet tre vigtige punkter, nemlig først og fremmest gennemsigtighed og åbenhed, der er den grundlæggende forudsætning for al demokratisk kontrol. Disse principper fremmer et forvaltningsapparat, der er præget af legitimitet, effektivitet, ansvar og nærdemokrati. Derudover beskytter de mod vilkårlighed og magtmisbrug. Desuden bidrager de til opklaring, straf og forebyggelse af misbrug og svig, som er fænomener, der især tidligere belastede Kommissionen meget.
Det andet vigtige punkt er anerkendelsen af, at der principielt gives aktindsigt i institutionernes dokumenter. De nødvendige undtagelsestilfælde skal begrundes. Dette er nu forankret. Desuden mener jeg ikke, at det på det tidspunkt var hensigtsmæssigt at udarbejde et omfattende katalog, hvor gældende retlige bestemmelser allerede er indeholdt, for det vil kun føre til usikkerhed og konflikter.
Det tredje vigtige punkt er, at det er vigtigt for befolkningen at sikre den praktiske udøvelse af deres rettigheder ved hjælp af et overskueligt register, sådan som det nu kræves, og ved hjælp af internettet skal det endvidere sikres, at en begæring om dokumenter besvares hurtigt, og at der gives en begrundelse for et eventuelt afslag på begæringen, og det skal være på det sprog, som den, der har fremsat begæringen, behersker. Jeg kunne forestille mig, at der blev oprettet en slags koordineringscenter, der kunne lette dette arbejde. Vi får se, hvordan det fungerer i praksis.
Jeg kan med tilfredshed konstatere, at de grundlæggende forudsætninger er forankret, om end endnu ikke i fuldt omfang. Desuden skal de også revideres. Men jeg mener også, at rammeaftalen skal revideres, så den stemmer overens med de krav, som vi stiller til offentligheden og til relationerne mellem institutionerne.

Andersson
Hr. formand, jeg vil begynde med at takke begge ordførerne, og jeg vil også takke Kommissionen, formandskabet og Rådet for et konstruktivt arbejde.
Det første spørgsmål, man kan stille sig selv, er, om dette efter Parlamentets mening er det bedste forslag, der kunne opnås. Svaret er "nej"! Der er detaljer i dette dokument, som vi mener kunne være bedre. Det gælder bl.a. i spørgsmålet om følsomme dokumenter. Man kan også have en mening om selve processen, det, at den nogle gange er foregået bag lukkede døre, og det samme gør sig gældende for forligsproceduren. Selv om der har været flere behandlinger, vidner fremgangsmåden ikke om åbenhed.
Det andet spørgsmål, som vi må stille os selv, er, om dette forslag er en fremgang, og om det endda er en bemærkelsesværdig fremgang i forhold til den situation, vi har i dag. Mit svar er ubetinget "ja"! Det er en bemærkelsesværdig fremgang i forhold til det bestående. Jeg kan simpelthen ikke forstå dem, der siger, at det er en tilbagegang. At alle indgående dokumenter nu bliver offentlige - det er de jo ikke i dag - er det ikke en fremgang? At i princippet alle dokumenter skal registreres - det bliver de jo ikke i dag - er det ikke en fremgang? At de fortrolighedsregler, vi har, og som vi erkender er nødvendige, og som også findes i alle de lande, der er nået længst på dette område, er relativt få og desuden ganske synlige - er det ikke en fremgang? Svaret er ubetinget "jo"!
Endvidere skal behandlingstiden være kort for en enkeltperson, som vil have adgang til et dokument. Det skal i større udstrækning kunne ske via internettet, og behandlingstiden må ikke være længere end 15 dage, det vil sige en relativ hurtig proces. Hvis den enkelte ikke er tilfreds med afgørelsen, skal der være en ankemulighed, hvor afgørelsen kan blive prøvet. Dette er vel om noget en fremgang! Desuden skal de nationale regler gælde i de lande, der har en bedre lovgivning end den, der nu er foreslået. Der bliver altså ingen tilbagegang for de lande, der har mere åbenhed i lovgivningen.
Alt dette er en bemærkelsesværdig fremgang. Det ville derfor virke meget underligt, hvis Parlamentet skulle stemme nej til et forslag, fordi det ikke når helt frem til mållinjen. Vi når dog næsten frem og har mulighed for at følge op på dette ved årlige behandlinger af spørgsmålet. Desuden skal forslaget revideres om nogle år. Naturligvis skal vi i Parlamentet sige ja til dette forslag! Borgerne vil have mere åbenhed i institutionerne. Dette forslag vil resultere i en klar forbedring, når det gælder åbenhed, og dermed også når det gælder demokratiet i EU.

Watson
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordførerne, hr. Cashman og fru Maij-Weggen, hvis drive, beslutsomhed og udholdenhed vi ikke kunne have været foruden i denne sag. Jeg vil også gerne takke ordførerne for de øvrige udvalg for deres store bidrag. Hvis Parlamentet godkender dette i morgen, skal der lyde en stor tak til alle dem, herunder fru Hautala, som bidrog til processen.
Den foreslåede nye forordning er en vigtig milepæl på vejen til at afskaffe regeringernes unødvendige hemmeligholdelse. Andre talere har skitseret de direkte fordele for borgerne, men morgendagens afstemning skal i mine øjne markere begyndelsen på en ændring af kulturen i de europæiske institutioner fra hemmeligholdelse til åbenhed. Mange af os havde gerne set øgede rettigheder og færre undtagelser. Nogle har argumenteret for, at en forsinkelse ville give os en bedre handel, men det overvældende flertal i mit udvalg besluttede ikke at gøre det bedste til det godes fjende, idet vi mener, at den foreslåede forordning giver os rammerne til at komme videre.
Europa-Parlamentet skal nu være årvågent og sikre, at loven omsættes til praksis. En række eksterne kritikere har angrebet os for ikke at insistere på den nøgne tjenestemand. Disse forslag giver dog kun de offentlige tjenestemænd et figenblad.
Jeg vil gerne takke formandskabet, især ambassadør Lund, for deres villighed til at prøve kræfter med denne sag, til at respektere fristen i traktaterne og skabe et flertal i Rådet. Det er meget passende, at lovgivning om informationsfrihed vedtages, mens formandskabet indehaves af en medlemsstat, som længe har haft rettigheder for borgerne på dette område takket være fremsynetheden hos en fremragende tidligere lovgiver, hr. Chydenius. Kommissær Barnier fortjener Parlamentets taknemmelighed for hans arbejde i Kommissionen.
Afslutningsvis skal det siges, at kun tre lovgivende forsamlinger i verden træffer beslutninger bag hermetisk lukkede døre: Det sker i Havana, i Pyongyang og i Ministerrådet i Bruxelles.
Vi har muligvis ikke sprængt døre, vi har muligvis ikke tilladt tv-kameraer, som den svenske regering på et tidspunkt ønskede, men vi vil vende den offentlige menings søgelys mod de mere dunkle hjørner af beslutningstagningen i Rådet, i Kommissionen og her i Parlamentet.

Schörling
Hr. formand, det burde være en glædens dag, når Europa-Parlamentet skal stemme om EU-regler om åbenhed og aktindsigt i dokumenter, men dertil er der dryppet for meget malurt i bægeret. Det skyldes formuleringen om følsomme dokumenter, der gør det muligt fremover at fortrolighedsstemple ikke bare følsomme militære dokumenter, men også mere almene dokumenter om sikkerhed og måske også om andre politiske emner. Formuleringen om følsomme dokumenter er alt for generel og alt for vag.
Med hensyn til, hvilke dokumenter der skal være fortrolige i f.eks. medlemslandet Sverige, bliver det så ikke Kommissionen, der skal afgøre det i fremtiden? I så fald er det en alvorlig krænkelse af den svenske grundlov.
Endvidere er jeg enig i det, der er blevet sagt om fremgangsmåden, nemlig at det er meget svært at forstå, at forhandlingerne om en så følsom og vigtig sag er foregået mellem Udvalget, Rådet og Kommissionen, og uden at parlamentsmedlemmerne og offentligheden har kunnet følge dem, i en uformel proces, som jeg vil betegne som meget tvivlsom.

Sjöstedt
Hr. formand, åbenhed og ret til aktindsigt er centrale elementer i et levende demokrati, men det forslag, som vi nu skal tage stilling til, om aktindsigt i dokumenter i EU er en skuffelse. På nogle områder er det ligefrem en tilbagegang i forhold til den praksis, der er i EU i dag. Forhandlingerne om forslaget har desuden været en opvisning i fejlslagen åbenhed. Den sædvanlige parlamentariske fremgangsmåde er blevet tilsidesat, og en stor del af parlamentsmedlemmerne, deriblandt vores gruppe, har været sat uden for indflydelse.
Der er ingen garanti for respekt for nationale regler om åbenhed i forslaget. En forordning fra EU trumfer nationale regler. I denne forordning bliver det desuden i punkt 14 slået fast, at medlemsstaterne skal være loyale over for indholdet i forordningen. I artikel 5 står der endvidere, at medlemslandene i tvivlstilfælde skal bede EU's institutioner om vejledning for at afgøre, om et EU-dokument kan udleveres. Det er dermed ikke rigtigt, at det svenske offentlighedsprincip bliver garanteret i dette forslag. Tværtimod er det Domstolen, der får den afgørende magt, hvis der opstår konflikter på området.
Der er omfattende og delvist uklare undtagelser fra reglerne om aktindsigt i dokumenter. Hele området med sikkerhedspolitik, interne dokumenter og dokumenter fra medlemslandene er i praksis undtaget fra reglerne. De såkaldte følsomme dokumenter behøver ikke engang at blive opført i registrene. Disse undtagelser udhuler kraftigt de forbedringer, forslaget lægger op til, f.eks. krav om registre og aktindsigt i elektroniske dokumenter samt tidsgrænser.
I denne forhandling er også Europa-Parlamentets aktindsigt i hemmeligtstemplede dokumenter blevet behandlet samtidig med offentlighedens ret til aktindsigt. Det er en uheldig sammenblanding af to forskellige sager, og det skulle ikke have været sket.
Jeg kan ikke se, at fordelene ved dette forslag opvejer ulemperne. Dette arbejde er ikke afsluttet endnu - det er ikke færdigt. Forligsforhandlingerne bør fortsætte.

Bonde
Hr. formand, jeg kan ikke støtte de nye regler om åbenhed, fordi de lægger et fælles loft over åbenheden og åbner for direkte tilbageskridt. Dokumenter, som i dag er offentlige, kan være lukkede i morgen. Dokumenter, som i dag kan udleveres i København eller Stockholm, kan i morgen være lukkede i hele EU.
I dag opererer vi i praksis med fælles minimumsregler for åbenhed. Det er muligt at gå videre i de lande, som ønsker det. EU-forordningen gør reglerne ens i alle lande. Det er godt for ensartetheden, men dårligt for åbenheden. Medlemslandene vil nu blive forpligtet til at rette sig efter de fælles regler og konsultere Unionens myndigheder, før de udleverer dokumenter. Vi får nu fælles maksimumsregler for åbenheden. Se blot betragtning 9a og 12, som udelukker bedre nationale regler, og artikel 4a i forordningen, hvor medlemslandene forpligtes til at konsultere EU. Se også betragtning 5a om den effektive beslutningsproces, betragtning 7 om landes ret til at lukke dokumenter, betragtning 9 om personoplysninger, som f.eks. hindrer indsigt i, hvem der deltager i de 1500 komitéer, og artikel 6a, stk. 3, som holder følsomme informationer uden for registrene. Se teksten på euobserver.com, hvis I ikke har den i mapperne.
Det nye loft og åbenheden ledsages af en ny procedure, hvor tre åbenhedsbekæmpere som Frankrig, Spanien og Tyskland kan blokere åbenhedsfremskridt, selv om hele Europa-Parlamentet og tolv nationale parlamenter måtte være enige om lidt mere åbenhed. I dag kan fremskridtet etableres med ombudsmandspres, domstolskendelser eller med et simpelt flertal i Ministerrådet, det vil sige otte af femten lande. I morgen skal vi have 62 af 87 stemmer i Rådet til ethvert fremskridt, og åbenhedslandene og domstolen vil ikke kunne hjælpe os mod klare regler i forordningen. Åbenheden får det bedre, hvis vi udsætter afgørelsen i dag og ser, hvordan Rådet og Kommissionen vil tolke de nye regler. Fremskridtene er jo besluttede ...
(Formanden afbrød taleren)

Pirker
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, mange af os har indtil i dag måttet gøre den sørgelige erfaring at finde ud af, hvor svært det er at få aktindsigt i visse dokumenter. Det kan vi konstatere her. Men det glæder mig, hvis denne forordning ikke kun giver parlamentsmedlemmer, men alle borgere i EU mulighed for virkelig at få aktindsigt i alle dokumenter. Vi parlamentsmedlemmer vil profitere af det, det håber jeg i det mindste! Hvis det virkelig lykkes at gøre denne gennemsigtighed, der skabes med denne forordning, til et princip i EU's institutioner, er det et stort fremskridt.
Jeg synes, det er positivt, at der er nogle undtagelser. Det er positivt, at der kun er ganske få, men det er også positivt, at de er der. For de få undtagelser er fastsat af sikkerhedsmæssige årsager og til beskyttelse af privatlivets fred. Det er efter min mening vigtigt i denne sammenhæng, for dermed er ét lykkedes, nemlig at skabe balance mellem total åbenhed og gennemsigtighed på den ene side og på den anden side at sikre Unionens og borgernes sikkerhedsinteresser og beskyttelse af privatlivets fred.
Den, der nu er imod, at visse dokumenter hemmeligholdes i disse få undtagelsestilfælde, handler i virkeligheden imod sikkerhedsinteresserne i EU og også mod beskyttelse af privatlivets fred. Men vi skal opretholde denne balance og må under ingen omstændigheder opgive den.
Jeg er ikke helt klar over, hvordan registeret skal udformes fremover, og hvordan det i virkeligheden skal være muligt at få aktindsigt. En klog kollega mente under debatten i dag, at der er to metoder. Den ene er at betragte folk som dumme, nemlig ved slet ikke at give dem nogen informationer - det er gud ske lov et overstået kapitel - og den anden er at overfodre dem med ustruktureret information. Begge metoder er uegnede, og vi er ikke interesserede i nogen af dem. Derfor er vores krav, at der skal udarbejdes et register, der er struktureret og læsbart, og som også tager hensyn til intentionerne om virkelig gennemsigtighed.
Til sidst vil jeg gerne sige, at jeg håber, at det med denne forordning virkelig er en ny tankegang, der holder sit indtog i EU's institutioner, og at det ikke ender med, at det hele ganske vist er nedfældet på papir, men at det faktisk bliver ved de gammelkendte problemer. Det skal virkelig sikres, at vi efter relativ kort tid evaluerer. Det er nødvendigt med en revidering i 2004 for at kunne påvise svaghederne ved det system, der i og for sig ser ud til at være yderst positivt, og hvis det skulle blive nødvendigt, må vi lægge an til yderligere tiltag, så det princip, som vi bekender os til, virkelig bliver gennemgående, nemlig gennemsigtighed i EU's institutioner.
Jeg vil gerne ønske alle, der har arbejdet på denne betænkning, tillykke med resultatet!

Martin, Hans-Peter
Hr. formand, kære svenske formandskab, undskyld, men hvad er det, der sker? Kroning, siger De, historisk afgørelse, siger De, milepæl siger De! Man kommer til at tænke på Faust. Gretchen ville gerne fastholde denne dag. Statewatch, som vedrører dette, journalisternes europæiske føderation m.fl. siger, og jeg citerer: "Rather than enshrining the rights of citizens it undermines ..." (i stedet for at værne om borgernes rettigheder, undergraver den ...) - det, som vi i dag taler om, og som vi skal stemme om - "The current code enshrines the rights of Member States, albeit in different form." (De nuværende regler værner om medlemslandenes rettigheder, om end i en anderledes form). Igen Goethe, igen Faust: Godt nok hører jeg budskabet, men jeg mangler troen, når man fortolker det. Måske forsøger man at skabe en holdning derimellem, måske er det, som sker her i dag, ikke historisk. Men det, som i den grad driver EU, får vi alligevel nu at se, som var det en ny bil. De siger: Nu må I gerne se den! Lad os gøre det!
Det europæiske gennemsigtighedsinitiativ, som nu har eksisteret i et lille stykke tid, blev etableret for at give så mange europæiske borgere som muligt aktindsigt i så mange dokumenter som muligt, også dem fra rådsmøderne. Nu får vi se, hvilke dokumenter der virkelig findes, og hvilke der er følsomme. Hvad vil følsomhed sige? Vi er alle meget følsomme. Hvordan vil De definere følsomhed? Vil De sige, at I må se bilen, men motoren er følsom, sæderne er følsomme, rattet er følsomt? Eller er det at gå for vidt? Efter min mening kan man være optimistisk, når man tager USA som eksempel. Freedom of Information Act - der gik årtier, inden den blev vedtaget, og også dér begyndte de med at kaste et første blik på bilen. Men vær venlige, kære rådsformænd, og også de kommende, ikke at give os pengene, og sig ikke, at det bliver for dyrt, hvis vi spørger mere detaljeret. Der er penge til det. I USA koster Freedom of Information Act årligt 40 millioner dollars. Den amerikanske regerings public relation koster 1,5 milliarder dollars.
Jeg vil se på det på samme måde som vores ordfører hr. Cashman, som jeg gerne vil ønske tillykke, og som mener, at det er en sag, der skal udvikle sig selv. Vi satser på selvudvikling indtil 2004. Jeg mener ikke, at vi skal være farisæere, men i stedet skal vi begynde hos os selv her i Parlamentet, også hvad angår gennemsigtighed!

Malmström
Hr. formand, da den nuværende Kommission tiltrådte i efteråret 1999, lovede samtlige kommissærer, at nu skulle der komme andre boller på suppen. For fremtiden skulle arbejdet drives af åbenhed, og Santer-Kommissionens fejltagelser skulle ikke gentages. Den offentlige debat i 1999 handlede meget om åbenhed og aktindsigt. Flere af os gik til valg på at gøre EU mere åben. Åbenhed og offentlighed er nødvendige elementer i en demokratisk og effektiv forvaltning, og hvis borgerne kan følge beslutningsgangen i EU-maskineriet, vil deres tillid også vokse. Vi ved også, at der er en krystalklar sammenhæng mellem en høj grad af åbenhed og et minimum af korruption i en forvaltning.
Den forordning, vi skal stemme om i morgen, er et kompromis mellem åbenhedsvenlige lande i Ministerrådet og Parlamentet. Forordningen er på mange måder et fremskridt. Den giver Europas borgere en sammenhængende lov om, hvordan de får aktindsigt i dokumenter. Den fastslår nogle vigtige principper, hvilket flere af mine kolleger har været inde på.
Den har dog også en del mangler, som vi liberale beklager. Den indeholder en slags gummiparagraf, der vedrører de såkaldte følsomme dokumenter, der skal have særbehandling. Det er en uheldig regel, og den kan tolkes ganske vilkårligt.
Desuden er der en vis uklarhed om, hvad der er gældende i forhold til national lovgivning, hvis der opstår en konflikt. I nogle medlemslande, f.eks. Sverige og Nederlandene, er der mere vidtgående regler for aktindsigt i dokumenter. I Sverige går åbenhedstraditionen tilbage til 1766 til min partifælle, den liberale Anders Chydenius. Hvad vil der ske, hvis et dokument er hemmeligt i Bruxelles, men offentligt i Stockholm? Regeringen og Sveriges statsminister har sagt, at i så fald vil svensk lov være gældende. Kan man stole på det?
Der påhviler formandskabet et meget stort ansvar, nemlig ansvaret for, at hollandsk lovgivning, men frem for alt den svenske grundlov, ikke bliver udhulet, og at de svenske myndigheder heller ikke skal udøve selvcensur.
Det er jo åbenbart sådan, at der i Kommissionen og i visse medlemslande er en rædsel for, at borgerne skal få for megen information. Vi, der tror på åbenhed, skal bestandigt tage kampen op for at bevise det modsatte. Åbenhed er ikke farligt - det er demokratisk og effektivt!
Den Liberale Gruppe ser dette som et kompromis, der indeholder visse fremskridt, men som også har mangler. Vi stemmer for i morgen som et første skridt på den lange rejse, der er foran os, når det handler om at åbne EU-institutionerne for borgerne. Der skal lægges yderligere kræfter i det, og vi må teste grænserne for lovgivningen. Vi tager også teten for at få lavet endnu bedre regler om et par år, for åbenheden har trods alt fremtiden for sig.

Seppänen
Hr. formand, da zarerne var ved magten i Rusland, havde man en almen lov i landet. Eneherskeren regerede imidlertid ikke landet med love, men med undtagelser til lovene. For aktindsigten i EU's dokumenter gælder princippet fra zartidens Rusland. Dokumenterne er generelt offentligt tilgængelige, men deres hemmeligholdelse sikres ved særregler.
Dokumenter om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik hemmeligholdes i EU mere effektivt, end en frimurerorganisation hemmeligholder sine ritualer, og EU-logens stormester er NATO. Den har monopolmagt over EU's dokumenter, men har ikke noget med demokrati at gøre. Der er i EU indbygget en hemmeligholdelseskultur, som også Parlamentet opretholder.
Et flertal i Parlamentet vedtog sidste forår en rammeaftale med Kommissionen om aktindsigt i dokumenter, som bringer Parlamentets medlemmer i en ulige situation. Som følge heraf har over 20 parlamentsmedlemmer indstævnet Parlamentet og Kommissionen for Retten i Første Instans i Luxembourg for brud på statutterne. Jeg beklager, kære svenskere, men dette usle kompromis er uacceptabelt.

Blokland
Hr. formand, lige inden tiden udløber, foreligger der en kompromistekst, som Rådet, Kommissionen og Parlamentets forhandlere er blevet enige om.
Det er positivt, at Parlamentet i stadig flere af den slags forhandlingsprocedurer viser, at det alligevel tydeligt kan sætte sit præg på noget. Men jeg jubler ikke ligefrem over slutresultatet. Procedurerne fortjener ikke nogen skønhedspris. Jeg synes, det er forkert at føre hemmelige forhandlinger, hvorved de små politiske grupper og interessegrupperne næsten ikke har kunnet spille nogen rolle.
Nu konfronteres vi med en tekst, hvori mottoet faktisk er, at vi må finde os i det. Indholdsmæssigt er der i hvert fald meget, vi skal finde os i. Frem for alt, hvad angår klassificeringen af fortrolige dokumenter, har Parlamentet taget et temmelig stort skridt tilbage. Mange formuleringer er så vage, at de i praksis kan fortolkes på mange forskellige måder. Jeg tænker f.eks. på ordførernes påstand om, at de nationale regler for aktindsigt er sikret. Hvis det er rigtigt, hvorfor er en udtrykkelig passage derom så fjernet fra forordningens tekst?
På den anden side ville det også være for meget at forvente, at regler for aktindsigt, som kun nogle få medlemsstater kender, skulle gælde fuldt ud for hele Unionen. De sydlige medlemsstater kender ikke sådanne ordninger, og man kan således ikke tage dem det ilde op, at de er lidt bange.
Det er utopi at tro, at vi altid vil opnå den ideelle politik på europæisk plan. Dertil er forskelligheden i opfattelser af den ønskede gennemsigtighed desværre for stor. Ligesom her har vi i den seneste tid oftere set, at visse grænser er nået i medlemsstaterne. Det bedst opnåelige resultat er et kompromis, som egentlig ikke tilfredsstiller nogen. Dette må vi acceptere som en realitet. I EU bør vi respektere medlemsstaternes egen baggrund og kultur, også hvis vi selv gerne havde set det anderledes.

Ford
Jeg vil først og fremmest gerne lykønske ordføreren, Michael Cashman, hans medordførere, det samlede Udvalg for Borgernes Friheder og det svenske formandskab, som har spillet en vigtig rolle i at få os frem til, hvor vi er i dag. Lad mig gøre det klart. Denne betænkning går ikke så langt, som jeg havde ønsket det. Den går for dens sags skyld heller ikke så langt som nogle af pionererne på området, visse af ngo'erne, havde ønsket, f.eks. Tony Bunyan i Statewatch. Den går ikke så langt, som jeg havde håbet, men den går længere, end jeg havde forventet, eftersom Parlamentet og det svenske formandskab har trukket Kommissionen og Rådet langt nærmere vores holdning, end de nogensinde havde regnet med.
At acceptere det, der tilbydes, er at benytte et vindue af muligheder, som ikke er garanteret åbent for altid. Vi erkender, at visse dokumenter bør og skal være fortrolige og klassificerede, men der må ikke ske det, at legitime årsager som sikkerhed - offentlighedens sikkerhed og beskyttelse - bruges til at skjule pinligheder og fejlbedømmelser. Vi bifalder især årsberetningen, som på en detaljeret måde skal opstille antallet af dokumenter, som ikke er medtaget fra hver institution, hvilket forhåbentlig vil sætte en stopper for den institutionelle smygen sig udenom, når de år efter år tilføjer flere og flere kategorier af dokumenter, som skal forblive hemmelige. Vi bifalder antagelsen om adgang og håber, at den viser sig at være netop det.
Disse processer øger gennemsigtigheden, forbedrer ansvarligheden og giver borgerne adgang til dokumenter. Det giver os ikke informationsfrihed, men blot friere information. Sidstnævnte er dog et mål, der absolut er værd at nå. Årsberetningerne og den lovede opfølgningsrapport i januar 2004 kan meget vel vise, at denne betænkning, denne aftale, ikke er begyndelsen til enden, men afslutningen på begyndelsen. Som min ven, Hans-Peter Martin, sagde, det tog årtier før loven om informationsfrihed blev til. Det er ikke desto mindre en politisk fornøjelse at være her.

Thors
Hr. formand, fru minister, til syvende og sidst er det et spørgsmål om tolkningen af ordene, at vi virkelig arbejder efter det, der står i artikel 4 i forordningen, det vil sige, at kun, hvis det kan skade visse interesser, vil man undlade at give aktindsigt i et dokument, der er under behandling. Formålet er faktisk at få åbenhed, og vi stræber efter at gøre denne åbenhed så effektiv som muligt.
Kære venner, det gælder om at tro på de ord, vi skriver. Jeg opfordrer alle, der har deltaget i beslutningen, til at sørge for, at ordene får den betydning, der var hensigten. Ellers vil borgerne blive endnu mere mistroiske.
Vi er kommet frem til et kompromis, vi har gjort visse landvindinger. Jeg er meget glad for, at det er lykkedes os at indføre flere gode forvaltningsrutiner i håndteringen af dokumenter, end jeg troede var muligt. Det er også vigtigt, at undtagelserne er mere begrænsede, end Kommissionen foreslog det. Det er interessant at se, hvad der er faldet væk. Interessant var også dagens udtalelse fra kommissær Barnier om, at overtrædelsesprocedurerne skal være offentlige, for dermed går vi ind i en ny æra i Unionen. Borgerne kan på en helt anden måde kontrollere Kommissionens arbejde.
Kære venner, der er blevet brugt mange billeder i dag. Jeg siger med Graham Watson, uden hvem vi ikke var nået så langt, at vi har fået sat projektørlys på dokumenterne i stedet for lyset fra den lommelygte, vi måtte nøjes med før. Vi har fået et godt værktøj. ELDR-Gruppen vil bruge det værktøj, som mine kolleger har sagt det, og vi regner med at få hjælp fra Ombudsmanden.
Der er mangler, men ikke så omfattende mangler, som modstanderne påstår. Vi skal respektere ordenes betydning. Vi skal også holde øje med, om Kommissionen stopper med at misbruge beskyttelsen af personoplysninger, hvilket endnu en gang skete for nylig.
Nu gælder det om at komme videre, også videre end det, der fremgik af rapporterne om det skete. De ansatte skal have ytringsfrihed, og fremtidsdiskussionen om EU skal handle om åbenhed i et bredere perspektiv. Åbenheden skal gælde for alle institutioner, og den skal indebære mere end aktindsigt i dokumenter.

Thorning-Schmidt
Hr. formand, Parlamentet tager i dag et vigtigt skridt på vejen mod den større åbenhed, som vi har talt om i så mange år. De nye regler er et led i den kulturrevolution, der er behov for, hvis EU skal udvikle sig til at blive et moderne, effektivt demokratisk samarbejde, som borgerne faktisk har tillid til. Og der er tale om markante forbedringer.
Alle dokumenter, også interne, er som udgangspunkt omfattet, og de skal registreres. Undtagelserne herfor er få men velbegrundede, og der er strammet op på klagereglerne. Mange her i dag har kritiseret det kompromis, der foreligger, og ved et kompromis vil der altid være noget at kritisere, men det må ikke overskygge, at der er tale om et godt kompromis, hvor EU sætter en standard for åbenhed, som man ikke kender i mange af EU's medlemslande. Men åbenhed kommer ikke af regler alene. Åbenhed kommer også af kultur. Åbenhed bør ikke opfattes som en ulempe for administrationen. Åbenhed er en fordel, ikke kun for demokratiet, men også for de myndigheder, den omfatter.
Jeg vil i dag opfordre Kommissionen til at tage ånden i dette forslag alvorligt, ikke kun lovteksten, men også betragtningerne. Kommissionen bør glemme den lukkede tilgang, der prægede deres første forslag, og ærligt adoptere det nye forslag og den nye ånd. Kommissionen bærer et stort ansvar for, at de får uret, de der i dag hævder, at de nye regler ikke er bedre end de nuværende regler. Om tre år skal konkrete erfaringer være et tilstrækkeligt argument, og det er det, vi skal bruge de næste tre år til. Vi skal se, hvordan de nye regler virker. Vi skal sørge for, at lande, der er skeptiske, ved selvsyn kan konstatere, at åbenhed er gavnligt for demokratiet.

Andreasen
Hr. formand. Først vil jeg sige tillykke til hr. Cashman, fru Maij-Weggen og hr. Watson. Når man indgår et forlig, får man ikke alt, hvad man kan ønske sig, sådan er livet. Man vejer kompromisforslaget og finder frem til, om det trods manglerne er bedre end ingenting, og så beslutter man sig for eller imod. For der er ikke andre muligheder, når man ikke kan nå videre ved forhandlingsbordet.
Det kompromis, der er nået i forhandlingerne om aktindsigt i EU's dokumenter, er på ingen måde, hvad jeg ønskede mig ved forhandlingernes start, og der er svagheder i det, som det allerede er blevet påpeget. F.eks. er der for mange undtagelser og for meget usikkerhed om de undtagelser, der skal gælde. Men det er det første skridt i den rigtige retning, og det betyder, at vi om få år kan tage det næste skridt, og det afspejler frem for alt EU's vilje til større åbenhed. Jeg forstår godt, at kompromisset er blevet kaldt en sejr for forhandlingsviljen. Kommissionens oplæg lå langt fra, hvad vi i den liberale gruppe havde set frem til, og langt fra, hvad vi i de nordiske lande kunne ønske os.
Vi har i de nordiske lande gode traditioner for åbenhed i forvaltningen, og det tog vi naturligt nok udgangspunkt i. Heroverfor stod så en lang række lande, der ikke har de samme traditioner, lande, hvor offentlig adgang til myndighedernes dokumenter dårligt nok kendes, lande, hvor der slet ikke findes lovgivning på området. Der var med andre ord en stor kløft mellem synspunkterne. Vi danske har et særligt had-kærlighedsforhold til vores svenske naboer. Ofte synes vi, at de er stilige og lidt selvglade, men som regel er vi jo bare misundelige. Når det gælder offentlighed i forvaltningen, så har alle lande meget at lære af svenskerne, også Danmark, og derfor bliver vore betænkeligheder ved at stemme ja til kompromisset mindre, når vi ser, at svenske kolleger i vores gruppe og det svenske formandskab kan anbefale et ja. Vi vil nøje følge med i implementeringen af det resultat, der nu er nået.

Maij-Weggen
Hr. formand, jeg havde et halvt minut tilbage af min taletid, for den bruger jeg for det meste ikke helt. Denne tid vil jeg gerne benytte til at fremsætte et par bemærkninger. Måske vil Margot Kessler også gerne gøre dette ved afslutningen. Jeg har alligevel ærgret mig over fru Frahms indlæg, fordi hun hævdede, at forslagene betyder et stort skridt tilbage, og det er simpelthen ikke rigtigt. Måske må vi endnu en gang tale med hinanden om det, men jeg synes ikke, at man her skal have lov at fremsætte en påstand om dette forslag, som simpelthen ikke stemmer overens med virkeligheden. Jeg er dog af den opfattelse, at vi skal passe overordentlig meget på, at små delegationer ikke føler sig udelukket. Alle ordførere kom fra de største og de større delegationer, og vi skal måske endnu en gang se på, hvordan vi fremover også kan inddrage de mindre delegationer i arbejdet.
Til sidst må jeg sige, at jeg egentlig ikke syntes, at fru Hautalas eksempel med de russiske dukker var særlig godt. Hvis der er ét land, som i øjeblikket viser, hvordan man kan dreje halsen om på aktindsigten, så er det da Rusland med de medieaktioner, som i øjeblikket finder sted der.
Hr. formand, min sidste bemærkning vedrører den kendsgerning, at der her under forhandlingerne jo er tale om en kulturforskel. Der er næsten ingen sydeuropæiske lande, der har sagt noget. De er sydeuropæer, og hr. Barnier er franskmand, men det var de eneste. Lad os håbe, at denne forhandling også høres af vores sydeuropæiske kolleger, for der er åbenhed i forvaltningen måske allermest nødvendig.

Formanden
Formanden er ikke bemyndiget til at svare på hentydninger om tilstedeværelsen eller fraværet af medlemmer fra Sydeuropa.

Cashman
Jeg tager ordet, fordi der er blevet fremsat en meget uheldig beskyldning om, at vi på en eller anden måde har overtrådt traktaterne ved at udelukke mindre grupper fra drøftelserne og forhandlingerne, og det er særdeles vigtigt at få rettet dette. Drøftelsen og afstemningen om det første udkast til betænkning fandt sted den 16. november 2000. Ordførerne fik klart mandat af Parlamentet til at drøfte det med Rådet. Europa-Parlamentets Formandskonference gav også deres klare politiske støtte. Mandatet, der blev givet i henhold til forretningsordenens artikel 69 var, og jeg citerer "at stille ændringsforslag i et forsøg på at nå et kompromis", for at vedtage forordningen efter en enkelt behandling og inden for datoen i traktaten om gennemførelse af artikel 255.
Trilogmøderne, drøftelserne mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet, fandt sted fra januar til marts 2001. Alle, og jeg gentager alle, de forskellige versioner af kompromisændringsforslagene blev drøftet i BORG og efter trilogmøderne. Processen har været langt mere gennemsigtig end samrådsproceduren, og kompromisændringsforslagene blev vedtaget den 25. april i BORG. Ingen gruppe, intet menneske har på noget tidspunkt været udelukket fra at stille ændringsforslag for at gøre deres indflydelse på proceduren gældende. Tingene udvikler sig. Unionen har udviklet sig. Vi har efter Nice fået en sikkerhedspolitik. Det er vigtigt, at vi handler korrekt og ansvarligt.

Formanden
Mange tak, hr. Cashman.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Velkomstord
Formanden
I anledning af den næste forhandling har jeg den ære at byde velkommen i den diplomatiske tilhørerloge til en stor delegation fra Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedoniens parlament, bestående af Tomislav Stojanovski og Iljaz Halimi, næstformænd i det nationale parlament, Slobodan Kosev, formand for den interparlamentariske delegation med Europa-Parlamentet, og Nano Ruzin, medlem af det nationale parlament.
Jeg tillader mig at minde Dem om, at Stojan Andov, formand for det nationale parlament, var i Strasbourg i anledning af mødeperioden i marts med henblik på at informere Formandskonferencen om situationen i Makedonien, og at vi i Strasbourg vil modtage besøg af Boris Trajkovski, præsident for Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, i Europa-Parlamentet den 13. juni 2001.

Aftale EU/FYROM
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0132/2001) af Swoboda for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om forslag til Rådets og Kommissionens afgørelse om indgåelse af stabiliserings- og associeringsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien på den anden side.

Swoboda
Hr. formand, kære kolleger, især fra Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, med morgendagens beslutning om den første stabilitets- og associeringsaftale med et balkanland tager også Europa-Parlamentet et vigtigt skridt i retning af at integrere balkanregionen i EU, især også med henblik på Makedoniens medlemskab. Det er ikke tilfældigt, at vi indgår en sådan aftale med Makedonien som det første land. Landet har siden sin dannelse forholdt sig umådelig samarbejdsvilligt og konstruktivt til sine naboer og dermed også til EU. Alle regeringer har forsøgt at inddrage minoriteterne, især den store albanske minoritet, i den samfundsmæssige og politiske magt. Det har helt sikkert ikke forløbet uden diskussioner og problemer. Også det internationale samfund, især Europa-Parlamentet, har hjulpet med at opfylde nogle presserende ønsker fra den albanske befolknings side, især inden for videregående uddannelse, og dette er ikke mindst sket med oprettelsen af Tetovo-universitetet.
Jeg kan dog godt forstå, at den albanske befolkning i Makedonien ikke betragter disse etapesejre som tilstrækkelige. Men jeg kan ikke forstå, og jeg vil ikke acceptere - ingen af os må acceptere - at ekstremister og terrorister udnytter de endnu ikke opfyldte ønsker til attentater og mord.

Vi må med al tydelighed fordømme, at man anvender metoder, der er fuldstændig upassende i et demokrati, til at gennemføre politiske mål. Ingen i et demokrati må tvinges til forhandlinger med bomber eller mord. Vold og terror må ikke kunne betale sig og må ikke blive belønnet. For ikke at sætte landets indre stabilitet på spil skal der helt sikkert tages yderligere skridt på grundlag af det, de politisk ansvarlige har gjort for en integration af minoriteterne siden Makedoniens uafhængighed, ikke mindst den nuværende regering, den nuværende præsident. Her indtager den albanske minoritet helt sikkert en særlig stilling på grund af dens størrelse, dog må det ikke føre til en ny diskrimination af mindre minoriteter. En større anerkendelse af det albanske sprog og en gradvis, men dog også kvalitativt begrundet og forståelig forhøjelse af andelen af lærere, dommere, politifolk og tjenestemænd inden for administrationen er helt sikkert påkrævet.
Der blev også sået tvivl om nogle af forfatningens bestemmelser. Jeg vil ikke rådgive om, hvorvidt og hvordan forfatningen skal ændres. Men efter alle de gode og dårlige erfaringer med understregningen af det etniske spørgsmål bør ethvert menneskes og enhver makedonsk statsborgers umistelige individuelle og personlige rettigheder stå i forgrunden. Etnisk begrundede særbestemmelser bør have lavere prioritet. Vi bør efter min mening ikke fra EU's side fremme eller støtte et øget fokus på etniske forhold i samfundet.
Et nyt og bedre forhold mellem det slavisk-makedonske flertal og den albanske minoritet forudsætter på begge sider større vilje til ikke alene tolerance og accept, men også til integration og solidaritet. Segregation og ene og alene kold sameksisten på et skrøbeligt fundament danner nemlig ikke de bedste forudsætninger for udviklingen af en fælles stat. Trods det nødvendige i regionalt samarbejde og åbne grænser handler det også om at udforme den fælles stat Makedonien.
På mine mange rejser på Balkan - som oftest med min kollega Doris Pack - har jeg stort set ikke mødt nogen, der sværmede for eller drømte om et Storalbanien. Men Makedoniens albanere, der tilhører et folk, der er repræsenteret i flere stater, skal tage særligt hensyn og være meget påpasselige, når det handler om folks angst og frygt i denne forbindelse. Desuden må de politiske ledere i dette samfund ikke lade sig presse af trusler fra ekstremister og terrorister. I øvrigt skal alle makedonske politikere - kvindelige såvel som mandlige - efter min mening arbejde på en løsning af de presserende økonomiske og sociale problemer, og det skal ske i fællesskab! For arbejdsløshed, fattigdom og manglende fremtidsudsigter, især hos den unge del af befolkningen, leder hele tiden unge mennesker i armene på ekstremistiske forførere. Netop denne aftale, som vi vedtager i morgen, bidrager til at løse landets økonomiske og sociale problemer.
Ekstremister bringer ikke Makedonien tættere på Europa, men fjerner derimod Makedonien fra Europa. Det er der ingen, der er tjent med, bortset fra ekstremisterne. Set i lyset af de seneste begivenheder vil jeg dog gerne sige, at det også gælder den modvold, der ses allerede nu. Også dén gavner udelukkende ekstremisterne.
Ud fra den betragtning vil jeg gerne opfordre alle ansvarlige politikere i Makedonien til at finde tilstrækkeligt mod til at gennemføre de nødvendige reformer. Jeg vil dog gerne rette en særlig tak til EU's repræsentanter, Javier Solana, Chris Patten, og Kommissionens repræsentant i Skopje for deres indsats. Sammen med EU kan Makedonien også løse sine aktuelle problemer, og vi kan samtidig helt sikkert bedre løse regionens problemer sammen med Makedonien. Ud fra den betragtning vil jeg gerne ønske både aftalen og Makedonien alt godt og held og lykke med løsningen af den vanskelige opgave!
(Bifald)

Pack
Hr. formand, kære kolleger, jeg kunne egentlig sige, at Johannes har sagt alt. Jeg kunne lige så godt sige det. Men jeg vil måske gerne fremhæve nogle andre ting. Det hastværk, vi lægger for dagen, er også begrundet med, at vi ganske enkelt vil vise, at Europa-Parlamentet står bag landet, står bag Makedonien, og at vi ønsker at hjælpe landet med at overvinde den aktuelle krise hurtigt. Det glæder os naturligvis, at parlamentet i Makedonien helt og holdent også har trukket det europæiske kort og har godkendt denne aftale. Det viser os, hvem landet har besluttet sig for.
Men man må også gøre det klart i Makedonien, at Unionen er en Union baseret på værdier. Det er ikke altid alle, der bliver overholdt, men disse værdier er forbundet med en høj grad af tolerance, en høj grad af respekt for andre, en høj grad af beskyttelse af minoriteter. Derfor er det efter min mening nødvendigt, at man arbejder sammen på denne tolerancetærskel på tværs af partipolitiske forskelle i Makedonien. Der skal være en fælles bekæmpelse af kriminelle. Jeg beklager dybt de fire makedonske soldaters død, der jo har fundet sted i disse dage. Derfor skal der være en fælles bekæmpelse af kriminelle og agitatorer. Alle opfordres til at tage afstand fra, til at fordømme disse handlinger og til at sørge for en atmosfære af tolerance, til at appellere til det hver dag, i alle medier, også i det makedonske parlament og i det makedonske samfund.
Den albanske terrorisme skal fordømmes, men den kan ikke besvares med slavo-makedonsk nationalisme. Jeg mener, at Johannes sagde det samme, han sagde det blot ikke så udtrykkeligt som jeg. Nu skal det makedonske samfund præges af fornuft, og derfor mener jeg, at alle politikere skal rydde årsagerne til sådanne aktioner - formodede eller ægte - af vejen.
Det er sandt, at den albanske befolkning længe ikke har haft mulighed for at bestride offentlige embeder, for at optræde offentligt, hvilket kunne gøre den i stand til at afvise ethvert angreb på den skrøbelige interetniske balance. Det er til dels en arv fra den kommunistiske fortid, men det er til dels også en kendsgerning, at man i de seneste år ikke har gjort sig tilstrækkelige bestræbelser på at skabe en bedre interetnisk balance. Under mine samtaler med den daværende præsident Kligorov fik jeg altid at vide af ham, at han erkendte betydningen af dette emne, og at han anså handling for påkrævet.
Jeg må dog også sige, at den daværende regering ikke ubetinget har fulgt tilstrækkeligt op på disse appeller. Derfor er det så meget mere uforståeligt, at man efter den gode håndtering af Kosovo-krisen, da det makedonske folk, slavo-makedonerne og albanerne virkelig modtog disse flygtninge, på en virkelig god måde, at man netop i det øjeblik, hvor albanerne har nøgleministerierne, hvor man har vedtaget loven om videregående uddannelser, hvor Tetovo-universitetets problemer blev løst med vores hjælp og med hjælp fra andre stater i form af yderligere finansielle midler, at man nu, hvor det akademiske år kan begynde, at man netop nu sætter ild til tingene. Det sker efter min mening ikke så meget af virkelig politiske og fornuftige årsager, men mere for at holde liv i en permanent krisearne, som terrorister kan få næring fra.
Jeg ønsker meget, at alle fornuftige politikere i Makedonien i betragtning af det nye europæiske vindue, der åbner sig med denne aftale, sammen starter endnu flere initiativer med henblik på at skabe et velfungerende makedonsk samfund. Jeg vil imidlertid også gerne appellere til det internationale samfund, til UNMIK, til KFOR, om at gøre alt for at hjælpe Makedonien ved at føre en bedre, en mere konsekvent politik i Kosovo, for utilfredsheden dér medfører et større og større terroristisk potentiale.
Der er mange politiske områder i Makedonien, der har brug for hjælp. Vi bør hjælpe landet inden for udøvelse af den dømmende myndighed, med problemerne med korruption og menneskehandel, som er et stort problem i hele regionen. Jeg glæder mig især over, at grænseaftalen med Jugoslavien blev indgået som den første i regionen. Jeg kunne bl.a. godt tænke mig, at der også fandtes en uddannelse for medierepræsentanter, der så også ville blive denne betegnelse værdige, således at der ikke unødigt hældes mere benzin på bålet. Jeg kunne meget godt tænke mig, at de politikere, der er her i dag, og deres venner gør alt for, at deres unge kan blive i landet fremover, for det er deres fremtid. Men de har brug for arbejde, og de har brug for fremtidsudsigter. Derfor glæder det mig meget, at de fem regionale Enterprise Promotion Centers er blevet dannet. Jeg håber, de bliver en succes.
Det vigtigste er dog den politiske stabilitet, for virksomhederne vil kun etablere sig, hvis der hersker stabilitet. EU kan som led i vores nye aftale med dem yde den nødvendige hjælp. Jeg er sikker på, at vi sammen med Kommissionen vil sætte alle kræfter ind på området.

Volcic
Hr. formand, vi bifalder i dag vores kollega Swobodas henstilling, der som sædvanlig er glimrende. Det er lidt ironisk, eftersom vi i dag har den 2. maj, mens Kommissionens aftale blev undertegnet den 24. november. Hvis vi havde undertegnet aftalen tidligere, havde vi måske også kunnet undgå nogle af konsekvenserne. Jeg vil nøjes med at gøre Dem opmærksom på, at guerillasoldaterne i eftermiddags har åbnet ild mod den albanske ambassade, at albaneres forretninger og lejligheder er blevet ødelagt i Bitola - i Bitola, hvor der aldrig før har været uroligheder - og at man i går afmonterede en bombe i lufthavnen i Skopje. Jeg appellerer derfor til parlamentsmedlemmerne fra Makedonien om at gøre, hvad de kan for at standse denne eskalerende vold, så længe det er muligt, og så længe de er i stand til det.
Makedonien har været Vestens mareridt i flere år. I Rådets og Kommissionens beslutninger taler man navnlig om Makedonien i forbindelse med Albanien, men der er også Kosovo. Og det er naturligvis ikke det hele, for det lader til, at Makedonien er centrum for Balkans vanskeligheder, at det er en nation med et irrationelt islæt, med nogle bulgarsk- og serbiskvenlige personer, med et stort antal tilhængere af den slags makedonske republik, som Tito grundlagde, og med et stærkt albansk mindretal. Der er således ikke andre muligheder end en dialog, ellers falder landet fra hinanden. Europa tager i dag endnu et skridt for at hjælpe Dem, så vi får mere Europa i Makedonien og mere stabilitet i Europa. Men De skal også selv gøre en indsats.

Wurtz
Hr. formand, jeg har haft den fornøjelse at lede en delegation fra min gruppe i først Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien for en måned siden og derefter i Bosnien-Hercegovina, Serbien og Kosovo i sidste uge. Vi er nu kommet hjem derfra, og for i hvert fald hovedparten af min gruppe er vi mere overbeviste end nogensinde om, at Europa ikke er et sandt Europa uden den sydøstlige del af vores kontinent. EU skal altså i vores øjne tage alle de økonomiske, politiske og institutionelle midler i brug, som er nødvendige for iværksættelsen af en strategi, der gør det muligt at byde disse folk og disse nationer velkommen, hvis det er det, de ønsker. Vi mener, at stabiliserings- og associeringsaftalen mellem Den Europæiske Union og Republikken Makedonien er en om end meget beskeden del af dette perspektiv. Underskrivelsen af aftalen og Parlamentets ratificering af den mindre end tre uger senere er i mine øjne en gevinst for Makedonien, regionen og Unionen.
For Makedonien er det ud over den ikke ubetydelige økonomiske indsprøjtning, som et tilskud på 62 millioner euro allerede fra i år og muligheden for at eksportere sine produkter toldfrit til De 15 udgør, aftalens politiske betydning, der er det afgørende. Den symboliserer faktisk de makedonske, slavo-makedonske og albanske politiske hovedstyrkers vilje til at fremme den politiske dialog og undgå enhver væbnet aktion mellem de forskellige etniske samfund. Den støtter den spirende skabelse af lige rettigheder og lige muligheder for alle borgere. Den skaber et samlende perspektiv for et samfund, der er truet af destabilisering, det kan man se hver eneste dag.
For regionen, og lad os ikke længere bruge udtrykket Balkanlandene, for det er stort set blevet vraget, fordi det vækker alt for smertelige minder, altså for regionen er det faktum, at Makedonien er det første land, der har indgået en sådan aftale, et incitament til at lade sig inspirere af deres meget ufuldkomne, men ikke desto mindre originale interetniske samarbejde. Lad os huske på, at vicepremierministeren, økonomi-, justits-, arbejds- og decentraliseringsministeren og et større antal viceministre i Makedonien er albanere.
Endelig er det en opmuntring for EU selv, som har så mange vanskeligheder med at holde liv i sin fælles udenrigspolitik, at kunne spille en reel og konstruktiv rolle i dette nøgleland.
Så lad os ikke stoppe på halvvejen. Vi skal indgå flere aftaler af samme type og i samme ånd med Kroatien, Jugoslavien, Bosnien-Hercegovina og Albanien, hvor den næste etape skal være at godkende deres ansøgninger til Den Europæiske Union. Selv om vi alle er klar over, at vejen fra ansøgningen til den egentlige tiltrædelse er en del af en længere proces, så eksisterer betingelserne for et partnerskab allerede på nuværende tidspunkt. Min gruppe er under alle omstændigheder besluttet på at arbejde målrettet henimod ovennævnte partnerskaber.

Queiró
Hr. formand, vi ser det som et vigtigt bidrag til stabiliteten på Balkan, at der etableres forbindelser på et innovativt grundlag mellem EU og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, og at der stilles dette land i udsigt, at det via stabiliserings- og associeringsmekanismerne på sigt kan blive integreret i EU's strukturer.
Den aftale, som vi i dag skal udtale os om, og som de to parter undertegnede for et halvt år siden, omfatter protokoller, der sætter en politisk dialog i gang med Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, med bestemmelser om forstærket regionalt samarbejde, om oprettelse af et frihandelsområde mellem EU og dette land, om arbejdstageres bevægelighed, etableringsfrihed, tjenesteydelser og kapitalbevægelser, om tilnærmelse af landets lovgivning til EU's især på fundamentale områder som det indre marked og om samarbejde inden for et bredt felt, herunder retlige og indre forhold. Det er, hr. formand, indholdet i den aftale, der er opnået.
Vi håber så, at aftalens bestemmelser kommer til at betyde et stort skridt hen imod fred og stabilitet i en region, hvis befolkninger har vist, at de har et reelt ønske om at blive en del af vores friheds- og udviklingsområde. Det er også derfor, at aftalen kan og bør udgøre et eksempel for andre lande på Balkan. Sagen er jo, at vi på baggrund af de seneste tilfælde af aggression i landets grænseegne mod civilbefolkningen og de væbnede styrker må støtte den makedonske regerings og befolkningens indsats for at bevare stabiliteten i landet og tilskynde regeringen og de moderate albanske partier til at undgå en destruktiv konfrontationskurs. De må i stedet gøre alt, hvad de kan, for at opretholde fred og demokrati i et multietnisk samfund, hvilket også er en afgørende faktor for gennemførelsen af denne aftale. Vi må derfor opmuntre den makedonske regering til at føre en politik, der sikrer de grundlæggende rettigheder og tolerancen mellem de etniske grupper, så landets økonomiske udvikling forbedres.
Vi mener med andre ord, at aftalen bør træde i kraft så hurtigt som muligt, og vi håber, at afstemningen i Europa-Parlamentet til fordel for Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien vil give et signal, som bliver forstået sådan, at volden effektivt bekæmpes, og at dette eksempel følges af befolkningen i nabolandene.

Dupuis
Hr. formand, hr. repræsentant for Kommissionen - som ikke er til stede - hr. repræsentant for Rådet, jeg vil gerne starte med nogle indledende ord om demokratiet for at understrege - og her henvender jeg mig til Dem, kære kolleger fra Republikken Makedonien - at spørgsmålet om demokrati og problemerne med demokratiet ikke kun vedrører Deres land. I det land, hvor jeg er valgt, nemlig Italien, er vores kollega Emma Bonino i dette øjeblik i færd med den 113. time af sin sultestrejke - hvor hun hverken får mad eller drikke - og som hun har indledt på grund af et demokratisk spørgsmål, nemlig at de demokratiske betingelser og den demokratiske valgdeltagelse ikke er sikret i EU-landet Italien. Der finder i øjeblikket nogle skænderier sted i Italien mellem højrealliancen Polo delle libertà og centrum-venstrekoalitionen Ulivo om nogle ligegyldige spørgsmål og om spørgsmål om hædersbevisninger til den ene eller den anden i Vatikanet. Men der finder også skænderier sted om alvorlige spørgsmål, f.eks. om den interessekonflikt, der vedrører en kandidat fra centrum-højre, og selv om dette spørgsmål er så alvorligt, er det ikke blevet taget op af centrum-venstreregeringen i den femårige valgperiode, som nu er ved at være slut.
Dette var blot for at fortælle Dem, at spørgsmålet om demokrati er et alvorligt spørgsmål, et spørgsmål, der vedrører os selv, og en så alvorlig situation som den, vi ser i Italien i dag, og som har at gøre med debatten og evnen ...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Hr. Dupuis, jeg ser gerne, at De holder Dem til den sag, der er til debat, og at De behandler spørgsmål om italiensk indenrigspolitik i et senere indlæg. Jeg ser gerne, at De overholder forretningsordenen, og at Deres indlæg angår den sag, som vi er i gang med at debattere, og ikke italiensk indenrigspolitik, der ikke nu er til debat her.

Dupuis
Hr. formand, det, jeg ville sige, var, at informationsspørgsmålet også er et vigtigt spørgsmål. Jeg kommer nu til et spørgsmål, der vedrører vores forhandling på en mere direkte måde, nemlig spørgsmålet ...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
De har talt i to minutter og 31 sekunder, og først nu er De ved at nå til det centrale punkt. De må være enig i, at det ikke går an!
(Støj)

Dupuis
Hr. formand, indtil det modsatte er bevist, har vi stadig lov til at sige, hvad vi vil, eftersom vi er et demokrati. De har måske et andet syn på demokratiet, men enhver må sige det, han mener er rigtigt.
Jeg var netop ved at komme til det, jeg egentlig ville sige, hr. formand. Takket være hr. Swoboda og hans initiativ, som nogle af kollegerne har bidraget til, har vi endelig indhentet den tid, vi mistede, og det vil jeg gerne rette en stor tak til hr. Swoboda for. Endelig har vi indgået en aftale. Vi er alle klar over - og her er jeg for en gangs skyld enig med hr. Wurtz - at vi skal begynde at tage fat på det egentlige spørgsmål, nemlig tiltrædelsen, for vi kan ikke fortsætte med at have forskellige kategorier af ansøgerlande og lande, som ikke kan ansøge om optagelse i EU.
Hvad Makedonien-spørgsmålet angår, tror jeg, at vi alle sammen for nogle uger siden ved den højtstående repræsentant Solanas hjemkomst nærede et spinkelt håb om en positiv udvikling i situationen. De seneste begivenheder, som vores kollega Volcic mindede os om, viser tværtimod, at situationen overhovedet ikke er under kontrol. Det, der skete - drabet på otte soldater for et par dage siden og demonstrationerne mod albanerne - viser nemlig, at det ikke forholder sig sådan. Der er efter min mening tale om et meget alvorligt problem. Det var vi ganske vist ikke så mange, der sagde for flere måneder siden, men jeg tror, at der er tale om et meget alvorligt problem, og Parlamentet må bestemt ikke tro, at denne aftale er løsningen på krisen i Makedonien. Det kræver en meget større indsats, og det vil jeg gerne sige til vores kolleger fra Makedonien. Det drejer sig nemlig om at genskabe betingelserne for en ægte dialog og om at gøre sig nogle grundige - og ikke taktiske - overvejelser om de egentlige spørgsmål, der navnlig vedrører det albanske mindretal og dette mindretals frustrationer, men også de andre albanske befolkningsgruppers frustrationer. Jeg vil gerne minde om, at så længe Kosovo-spørgsmålet ikke er løst, vil det bestemt ikke blive lettere at løse Makedonien-spørgsmålet. Derfor skal vi sørge for, at Kommissionen og Rådet endelig tager disse spørgsmål op i deres helhed, at de endelig drøfter spørgsmålet om Kosovos endelige status, og at de endelig løser spørgsmålet om de fængslede kosovoere og herefter hjælper vores makedonske venner med at tage de egentlige problemer op.
Disse frustrationer stikker meget dybt. Makedoniens nuværende økonomiske situation gør det bestemt ikke lettere at løse nogle af disse spørgsmål, men der er ingen tvivl om, at der i dag finder en forskelsbehandling sted - også set ud fra et økonomisk synspunkt - af det albanske mindretal og det makedonske flertal. Når det albanske mindretal fra en by som Tetovo ser, at der kommer busser med makedonske arbejdere fra Skopje, viser det uden tvivl, at de får en anden behandling.
Kan man så ikke tale om føderalisme, når det gælder løsningen? Doris, jeg er tværtimod af den opfattelse, at man er nødt til at tale om føderalisme. Føderalisme medfører ikke nødvendigvis en opdeling. Der er nogle føderalistiske løsninger - her tænker jeg f.eks. på Belgien, som opfandt begrebet fællesskabsføderalisme - hvor man på de områder, der på en mere direkte måde vedrører forholdet mellem borgerne og institutionen, og som kan vedrøre kultur, uddannelse og sundhed, kunne forestille sig en føderalisme, der ikke indebærer en områdeopdeling af Makedonien, men som også giver det betydelige albanske mindretal mulighed for at få nogle institutioner, som repræsenterer dem, og således i det mindste administrere de områder, der vedrører dem mest.
Vores makedonske kolleger burde efter min mening overveje disse løsningsforslag uden nogen form for frygt eller tabu, for det er den vej, man skal gå for at skabe et klima, der giver mulighed for en sameksistens mellem de to store befolkningsgrupper, som Makedonien består af i dag.

Belder
Hr. formand, den blodige grænseepisode i lørdags er et alvorligt tilbageslag for de samfundsmæssige kræfter i Makedonien, som går ind for en fredelig etnisk sameksistens inden for den makedonske stat. De etniske uroligheder i byen Bitola er et yderligere bevis herpå.
Samtidig giver dette voldelige sammenstød mellem albanske guerillaer og en makedonsk elitepatrulje på ny anledning til spørgsmål om effektiviteten af den internationale militære tilstedeværelse på begge sider af grænsen mellem Kosovo og Makedonien. For det første, hvor befandt KFOR-enhederne sig under konfrontationen i lørdags? Det var jo et kraftigt sammenstød. Jeg vil gerne have en opklaring af dette spørgsmål fra Rådets og Kommissionens side! Når alt kommer til alt, fremhæver ordføreren Swoboda ikke for ingenting KFOR's væsentlige bidrag til, at der opnås fred i grænseregionen mellem Kosovo og Makedonien.
Et andet spørgsmål til Rådet og Kommissionen: Det forlyder, at det inden for KFOR skorter på nødvendig udveksling af information mellem kontingenter, der er indkvarteret i grænseregionen mellem Kosovo og Makedonien. Et direkte svar forventer jeg ikke, men jeg forventer, at de to europæiske institutioner seriøst undersøger denne elementære forudsætning for, at der opnås fred.
Endelig er det tilrådeligt, i samråd og nært samarbejde med de makedonske og de serbiske myndigheder, at sætte KFOR ind med henblik på yderst skarp grænsekontrol ved det tilstødende Kosovo. Netop denne hjælp, siger ordføreren Swoboda med rette, er ikke kun en fordel for Makedonien, men for stabiliserings- og associeringsprocessen i hele det vestlige Balkanområde.

Oostlander
Hr. formand, for godt et år siden bemærkede hr. Swoboda i en betænkning om samme emne, at Makedonien egentlig var en stabiliserende faktor på Balkan. Han udtalte dengang dette med hele Parlamentets tilslutning. Det skyldtes, at vi naturligvis har erindringer fra tiden inden de jugoslaviske krige, hvor navnlig Makedonien spillede en overordentlig klog og konstruktiv rolle med at udtænke kompromiser for at få krigens parter på bedre tanker. Det er noget, som vi ikke hurtigt vil glemme.
For det andet vil vi heller ikke glemme modtagelsen af flygtninge fra Kosovo i Makedonien. Også her blev der gjort en enorm indsats, som også fremkaldte spændinger i Makedonien. Det var ikke nemt, og vi vil heller ikke glemme dette.
På den anden side har Vesten og også EU ikke altid opført sig lige anstændigt over for Makedonien. Der blev iværksat en boykot, og generne som følge deraf ramte navnlig Makedonien. Landet blev affærdiget med humanitær bistand, og dets eget erhvervsliv fik ikke rigtigt nogen muligheder. Det er overordentlig vigtigt, at der nu fra EU's side tages et meget positivt skridt med denne stabiliserings- og associeringsaftale, hvorved det makedonske erhvervsliv på ny får muligheder.
Vi har naturligvis også haft meget kritik af Makedonien, og det har vi stadig, fordi man var længe om at træffe bestemmelser om forholdene mellem de etniske befolkninger. Men netop nu, hvor man på universitetet i Tetovo går i den rigtige retning ved at give navnlig de albansktalende grupperinger i Makedonien muligheder, hvorved også embedsmandsapparatet sandsynligvis vil få en mindre ensidig karakter, netop nu er Fanden løs på en vis måde. Det er frygtelig ærgerligt, at netop nu også Københavnskriterierne, som gælder for alle ansøgerlandene, er i fare der. Jeg vil derfor også opfordre de makedonske politikere til navnlig at passe på, at de opfører sig som tilhængere af retsstaten og af retsstatens metoder, for så er de velkomne i den sammenslutning af retsstater, som vi sammen danner.

Wiersma
Hr. formand, min gruppe støtter ordførerens konklusioner, og derfor kan jeg ønske Makedonien tillykke med den kendsgerning, at Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien som det første land har undertegnet en stabiliserings- og associeringsaftale med EU. En aftale, der giver mulighed for nu at arbejde meget konkret på intensive forbindelser. En aftale er et vigtigt instrument for yderligere stabilisering af regionen og udgør derfor et vigtigt og væsentligt supplement til stabilitetspagten.
Men der er mere i den end som så. En stabiliserings- og associeringsaftale er det første skridt på vejen mod EU-medlemskab. Den er den nærmere udformning af det løfte, som EU har afgivet om, at en succesfuld gennemførelse af alle elementer i stabilitetspagten vil bane vejen for medlemskab af EU. Den forstærker orienteringen mod Europa og mod europæiske værdier.
Vi håber, at det makedonske eksempel hurtigt vil blive fulgt af andre. Med Kroatien forhandles der allerede. Med hensyn til Albanien træffes der forberedelser dertil. Forhåbentlig kan vi også i Beograd hurtigt indlede en første samtale, med forbehold for at spørgsmålet om Montenegro ikke sætter en kæp i hjulet. Vi må naturligvis heller ikke glemme Bosnien.
Denne aftales styrke findes ikke kun i de bestemmelser, som muliggør samarbejde på mange områder. De snævre forbindelser med EU, der er baseret på denne aftale, og den dertil knyttede udsigt til medlemskab kan have en dæmpende indflydelse på de interne forhold i disse lande. Det er en form for konfliktforebyggelse.
Lignende virkninger har vi også set i ansøgerlandene. Den aktive rolle, som den højtstående repræsentant Solana og kommissær Patten har kunnet spille i forbindelse med de seneste genvordigheder i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, er et godt eksempel på denne positive virkning. Konklusionen kan derfor ikke være anderledes, end at der hurtigt skal indgås flere af disse aftaler i området.

Papayannakis
Hr. formand, med denne aftale åbner vi en dør, som burde have været blevet åbnet for mange år siden, til et område, som vi på grund af vores tåbelige politik kunne kalde et sort hul i Europa. Aftalen er rigtig og går i den rigtige retning.
Men, hr. formand, den er skrøbelig. I forgårs blev otte politimænd og militærfolk dræbt. Provokationer. Som svar fra nogle uansvarlige i Bitola, en bombe i lufthavnen. Hr. Swoboda har aldrig hørt dem tale om et Storalbanien. Jeg hører det hver dag, hr. formand, men jeg bor også i regionen og rejser dertil.
Det er en skrøbelig aftale, en skrøbelig situation, og desuden er det slet ikke tydeligt, det er slet ikke klart, hvilken politik EU vil føre der. Hvis det ikke er en politik, der garanterer integritet og suverænitet, opnår vi ikke tillid, perspektiv, dialog eller demokratiske reformer. Kun med disse ting kan vi opnå politisk stabilitet. Ellers vil vi om nogle år komme til at tænke på, hvor mange fejltagelser vi har gjort.

Collins
Hr. formand, efter Milosevic-regimets fald den 1. oktober 2000 og de efterfølgende demokratiske forandringer i Beograd har EU radikalt ændret sin politik over for Serbien. I Unionens melding til det serbiske folk i september, fastslog udenrigsministeren, at Unionen lovede, at en stemme for demokrati i Serbien ville være en stemme for Serbien i Europa.
Efter at Serbien har indført demokrati, har EU ophævet forbuddet mod olieeksport til og flyveforbuddet mod Serbien. EU har ligeledes øget den økonomiske bistand via det Europæiske Genopbygningsagentur i Serbien til også at omfatte Montenegro samt foreslået en udvidelse af de nyligt offentliggjorte handelspræferencer for Balkan og hele Jugoslavien.
Det er meget vigtigt, at EU og Jugoslavien normaliserer de diplomatiske forbindelser. EU bidrager med rette aktivt til den institutionelle og økonomiske genopbygning, som nu er i gang i Den Tidligere Jugoslaviske Republik. Vi skal alle samarbejde for at lægge de tragiske hændelser, som har fundet sted på Balkan siden 1990'erne, bag os.
Anholdelsen af Milosevic er det første vigtige skridt for at drage ham til ansvar, og myndighederne i Beograd skal roses for deres beslutsomhed i den forbindelse. Det er kun retfærdigt og rigtigt, at han stilles til ansvar over for det serbiske folk for de forbrydelser, som han har begået mod dem og i deres navn.
Vi har nu de bedste betingelser for en generation, som kan opbygge varig fred og fremgang i hele Syd- og Østeuropa, hvilket EU er indstillet på at deltage aktivt i. Den overordnede økonomiske bistand fra Unionen til staterne i Den Tidligere Jugoslaviske Republik, udgør i øjeblikket 475 millioner euro. Denne bistand omfatter hjælp til uddannelsesprogrammer, forsoningsplaner, tilvejebringelse af nødly for flygtninge, opbygning af grænseovergange samt støtte til infrastrukturprojekter, f.eks. bygning af veje og rensning af Donau for forurening.
Jeg mener også, at det er vigtigt, at ledere i Kosovo tager tydelig afstand fra den vold, som finder sted i Den Tidligere Jugoslaviske Republik. Lederne bør tænke på, at det er meget vanskeligt at forsvare den omfattende økonomiske bistand fra EU til Kosovo over for de europæiske skatteborgere, hvis lederne ikke fordømmer den vold, som i øjeblikket finder sted i området. Det er tid til at lægge volden, mordene, de menneskelige lidelser og den usikkerhed, der har været på Balkan i det sidste årti, bag os.

Katiforis
Hr. formand, tillad mig med særlig varme, venskab og kærlighed at hilse vores kolleger fra nabostaten, Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, velkommen, og det samme gælder også for det nuværende, virkelige demokrati, som udstrækker sig, så EU kan favne det.
Jeg kan forestille mig, at medlemmerne gerne ville høre et græsk medlem fortælle noget om navnestriden. Måske skulle denne strid aldrig være opstået, måske skulle den være endt for længe siden, men der foregår faktisk forhandlinger, forhandlinger i en venlig atmosfære, og jeg håber, at dette problem også snart vil være løst.
I øvrigt, hr. formand, støtter Grækenland sit naboland af hele sit hjerte. Alt det, vi her i salen har hørt, at EU skal gøre, gør Grækenland faktisk allerede på en stille, men reel måde. Grækenland yder økonomisk støtte gennem sine investeringer. Det var en af de første, om ikke den første til at investere i vores naboland. Desuden yder Grækenland støtte gennem sine handelsforbindelser. Vi yder politisk støtte, fordi vi til stadighed støtter den forsoningspolitik, som vores nabolands regering fører under de meget vanskelige, forfærdeligt vanskelige interne problemer, som den står overfor, og vi yder international støtte i den grad, landet officielt har bedt NATO om for at forhindre det kaos, som andre i vores naboland forsøger at skabe.
Parlamentet, hr. formand, må ikke undervurdere, hvor forfærdelige de opståede problemer er. Der er tale om en meget gammel og velkendt taktik i dette område, hvor ekstremister dræber, plyndrer og fremkalder episoder for at ramme to grupper i den samme stat - og i sidste ende samme folk, for vi er alle europæere - og få dem til at flå hinanden i stykker. Det er en meget kendt taktik. Desværre har den vist sig effektiv, og vi bliver nødt til at modsætte os den. Desværre har vi i EU båret brænde til denne gensidige hærgens bål med vores fejltagelser. Vi må konsekvent modsætte os denne taktik og bevise, at vi kan skabe forsoning og lette samarbejdet mellem folkene, hvilket er det eneste, der kan bidrage blot lidt til freden, i stedet for at skabe et hjemsted for opblussen af uro.

Korakas
Hr. formand, parlamentsmedlemmerne fra Grækenlands Kommunistparti vil ikke stemme for den forhandlede aftale med Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, for den er endnu et bevis på EU's forsøg på at få krammet på dette land. De økonomiske indrømmelser og løftet om, at det kan tiltræde EU, efter at det naturligvis fuldt ud har formet sig efter Fællesskabernes krav, er blot et middel til, at den europæiske kapital bedre kan trænge ind i området.
Betænkningen, der påberåber sig beslutningerne fra topmødet i Stockholm, accepterer i virkeligheden, at man holder lige stor afstand mellem på den ene side de yderliggående albanere, der er klædt ud til forhandlinger, selv om de fortsætter deres forbryderiske handlinger, sådan som vi har kunnet se, og på den anden Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedoniens regering. Alle er jo ganske klar over, at den berygtede Nationale Befrielseshær, som gør krav på rollen som officiel forhandler for det albanske mindretal, er et vildskud af UCK. Mens man lader ulven vogte fårene, overlader man det til den højtstående repræsentant at overvåge, at aftalen bliver overholdt. Derfor kaster denne politik, sådan som det også kommer til udtryk i den betænkning, vi i øjeblikket forhandler, efter min mening benzin på det bål, der fortærer Balkan og opmuntrer de yderliggående albanere til deres vidtløftige planer.
Det er altså nødvendigt, at man sikrer regionens folkeslag ret til selv at bestemme deres fremtid, og hvis vi har til hensigt at hjælpe, skal vi netop ikke støtte den slags indgreb og aktiviteter.

Wallström
Før jeg besvarer spørgsmålet om stabiliserings- og associeringsaftalen, vil jeg gerne bemærke, at vi fordømmer angrebet på Kosovos ydre grænser den weekend, hvor otte soldater fra Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien blev dræbt. Som kommissær Patten nævnte den weekend, var dette et angreb mod demokratiet, som skulle forpurre den dialog mellem parterne, der begyndte i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien for nylig om de indbyrdes etniske forhold, og som EU har støttet kraftigt.
Vi står fortsat urokkeligt fast på værdier som tolerance og mådehold og støtter dem, der søger at løse problemerne gennem dialog i stedet for med våben. Derfor var det en meget vigtig begivenhed, at stabiliserings- og associeringsaftalen mellem Den Europæiske Union og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien blev underskrevet i Luxembourg den 9. april. Det er den første af sådanne aftaler, som vi nu har underskrevet med et land i området, og den symboliserer de stærke bånd mellem Unionen og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Aftalen blev underskrevet under overværelse af EU's udenrigsministre og repræsentanter fra næsten alle partierne, herunder oppositionen, det albanske parti, det makedoniske parti og det slaviske parti, som er repræsenteret i parlamentet i Skopje.
Aftalen signalerer sammenhold. Sammenhold mod de trusler mod demokratiet, som Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien for nylig har mødt og stadigvæk møder. Sammenhold i en fælles tro på Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedoniens fremtid som et vigtigt medlem af den europæiske familie.
Forhandlingerne blev indledt af Kommissionen den 5. marts 2000. Takket være et fremragende samarbejde med de makedoniske myndigheder blev forhandlingerne afsluttet i løbet af ni måneder, og aftalen blev godkendt på topmødet i Zagreb den 24. november.
Hovedelementerne i aftalen er etablering af et frihandelsområde mellem Fællesskabet og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien inden for en 10-årig periode efter aftalens ikrafttrædelse, igangsættelse af en politisk dialog, bestemmelser om regionalt samarbejde om arbejdskraftens frie bevægelighed, etableringsfrihed, udbud af tjenesteydelser, et tilsagn fra myndighederne i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien om at lovgivningen tilpasses Fællesskabets, især med hensyn til det indre marked, samarbejde på områder som retlige og indre anliggender og oprettelse af et stabiliserings- og associeringsråd, som fører tilsyn med aftalens gennemførelse.
Aftalen viser tydeligt, at Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien er en mulig ansøger til medlemskab af EU, når den har gennemført aftalen og opfylder Københavnskriterierne. Den foreløbige aftale, som også blev underskrevet den 9. april, gør det muligt, at de handelsmæssige bestemmelser i aftalen træder i kraft den 1. juni 2001, uden at skulle vente på, at de nationale parlamenter formelt ratificerer aftalen.
Kommissionen opfordrer Europa-Parlamentet til at godkende aftalen, og vi håber, at de nationale parlamenter ratificerer aftalen så hurtigt som muligt. Som de ærede medlemmer er klar over, er dette en kritisk periode i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedoniens historie. Denne aftale og Parlamentets støtte dertil understreger EU's forpligtelse over for Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedoniens velfærd og tiltroen til vores folk. Formandskabet, kommissær Patten og den højtstående repræsentant for FUSP har inden for disse rammer arbejdet hårdt de sidste uger for at fremme den dialog mellem demokratisk valgte politiske partier i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, som blev indledt af præsident Trajkovski. Formålet med dialogen er et tage hånd om berettigede klager.
Det hårde arbejde vil fortsætte, og EU ønsker at yde så stor støtte som muligt. Som det er tilfældet med aftalen skal den største arbejdsindsats dog komme fra befolkningen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og deres politiske ledere. De har ansvaret for landenes fremtid, og derfor er det så vigtigt at fremskynde den politiske dialog.
Jeg takker alle for Deres bidrag og ligeledes hr. Swoboda.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Margot Wallström.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Atomsikkerhedsproblemer 15 år efter ulykken i Tjernobyl
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om atomsikkerhedsproblemer 15 år efter ulykken i Tjernobyl og følger for sundheden.

Wallström
Hr. formand, ærede medlemmer, ulykken i Tjernobyl i 1986 var en verdensomspændende tragedie, og vi nærer stadig stærke følelser for tragediens ofre både blandt dem, som var involveret i oprydningen og arbejderne på kraftværket og blandt folk, som ikke var direkte involveret, herunder uskyldige børn. Vi anerkender ligeledes den store økonomiske byrde, som Belarus, Rusland og Ukraine og andre lande bærer, og problemerne for befolkningen med at skabe normale levevilkår i forurenede områder.
Ulykkens konsekvenser for EU-området var relativt små, men der ydes stadig en stor indsats for at måle radioaktivitetsniveauet i miljøet og i fødevarer. Kontrollen af importerede fødevarer er endda øget for nylig. Mindedagen for denne begivenhed giver os mulighed for at vurdere den nukleare sikkerhed i området. Den 15. december 2000 lukkede Ukraine endeligt kernekraftanlægget i Tjernobyl. Kommissionen bifaldt denne beslutning som et vigtigt bidrag til en forbedring af den nukleare sikkerhed i Europa. Vi værdsætter også, at Ukraine indfriede det tilsagn, som landet indgik i henhold til den internationale aftale, og som blev underskrevet med regeringerne i G7-landene og med Europa-Kommissionen, ved at lukke anlægget i Tjernobyl før udgangen af 2000.
EU har ydet stor støtte til Ukraine i løbet af de sidste år ved at tage hånd om og overvinde konsekvenserne af ulykken i Tjernobyl, som fik katastrofale følger for befolkningen og miljøet. Der er i dag ydet mere end 340 millioner euro i støtte, eksklusive den tekniske bistand i forbindelse med andre kernekraftanlæg i Ukraine. Den vigtige støtte fra EU i forbindelse med Tjernobyl skal bruges til, at det gamle anlæg omdannes til et miljøvenligt acceptabelt system og til at tage hånd om sociale behov.
Kommissionen vedtager snarest det formelle forslag til Rådets afgørelse om, at Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling giver et yderligere bidrag til fonden for indkapsling af Tjernobyl. Forslaget vil derefter blive fremlagt for Rådet og Parlamentet til vedtagelse. Nuklear sikkerhed er en høj prioritet for EU. Siden starten af de politiske og økonomiske reformer i det tidligere Sovjetunionen har EU aktivt hjulpet landene i området med at forbedre sikkerheden på deres kernekraftanlæg.
EU's strategi var i overensstemmelse med G7-landenes multilaterale handlingsprogram. Dette omfattede støtte til kortsigtede foranstaltninger til at forbedre den nukleare sikkerhed samt mere langsigtede foranstaltninger til at erstatte farlige reaktorer med alternative energikilder. Hvad angår især ansøgerlandene i Central- og Østeuropa har Phare-programmet hjulpet og hjælper stadig med at forbedre den nukleare sikkerhed i disse områder og med at udvikle økonomiske og miljøvenlige energistrategier til erstatning af de mindre sikre nukleare reaktorer.
Kommissionen har på anmodning af Rådet haft nuklear sikkerhed øverst på dagsordenen i tiltrædelsespartnerskaberne og ved tildeling af førtiltrædelsesmidler til at opfylde disse prioriteter. Vigtige mål er aftalen om nedlukning af anlæg, som ikke kan opgraderes i Litauen, Slovakiet og Bulgarien, støtten fra programmet til kontrolmyndigheder på det nukleare område, de kortsigtede vigtige sikkerhedsforbedringer af nogle reaktorer, konstruktionen og de driftsmæssige forbedringer for reaktorer, som kan opgraderes og betydelig bistand til at løse problemerne i forbindelse med nukleart affald og brugt brændsel.
Forholdene i Den Russiske Føderation er særlig vigtige. Rusland er den eneste stat i det tidligere Sovjetunionen, som er involveret i alle aspekter af kernekraft, det vil sige såvel uranbrydning, anlægskonstruktion, kraftproduktion og genbehandling af brugt brændsel. Omkring 15% af Ruslands elproduktion stammer fra kernekraft. Civile kerneanlæg er også en vigtig beskæftigelseskilde i Rusland med ca. 300.000 ansatte i direkte beskæftigelse. Det er umuligt for EU at tilbyde Rusland samme finansielle bistand som ansøgerlandene og Ukraine, både på grund af EU-budgettets begrænsede størrelse, antallet af kernekraftværker og de særlige økonomiske forhold i Rusland. Grundtanken i politikken er imidlertid den samme, nemlig at udnytte EU's disponible tekniske og finansielle ressourcer til at hjælpe Den Russiske Føderation til at højne sikkerhedsniveauet.
For så vidt angår Rusland, har vi også et aktivt samarbejde om brugt brændsel og håndtering af nukleart affald i det nordvestlige Rusland. Meget store mængder brugt affald fra atomubåde er lagret under meget dårlige forhold. Dette indebærer en alvorlig trussel for miljøet i Barents Havet og det arktiske område. Fællesskabet er ikke involveret i tilsynet med det arktiske område og vurderingsprogrammet, men har ikke desto mindre taget stor del i arbejdet i forbindelse med miljømæssig radioaktivitet på det arktiske område. Vi er i øjeblikket involveret i aktive forhandlinger om en detaljeret multilateral aftale (MNEPR), som bør gøre det muligt for os at etablere og gennemføre en stor international indsats.
Afslutningsvis fører Kommissionen en aktiv politik, der skal hjælpe vores partnerstater med at øge den nukleare sikkerhed. Vi bestræber os på at fortsætte denne politik og håber i høj grad, at vi sammen kan sikre en tryg og sikker energiforsyning i overensstemmelse med en bæredygtig udvikling og respekt for miljøet.

Mombaur
Hr. formand, mine damer og herrer, når vi mindes Tjernobyl-ulykken i dag her i Europa-Parlamentet, så mindes vi et diktaturs udpræget kyniske omgang med menneskers sikkerhed og det miljø, der omgiver disse mennesker. Jeg lægger vægt på dette punkt, for i debatten opfører man sig selvfølgelig ofte, som om Tjernobyl fandtes overalt. Sådan forholder det sig ikke! For 12 år siden brød et diktatur sammen, som med hensyn til teknisk sikkerhed i forvejen ikke havde den standard, som man ellers har i verden eller har netop i Europa. I øvrigt skal det understreges, at der finder en offentlig diskussion sted i et demokrati. Det bidrager til sikkerhed. Et demokrati har uafhængige tilsynsmyndigheder - det bidrager til sikkerhed - og det har uafhængige domstole - også det bidrager til sikkerhed. Med andre ord: Et demokratisk system, hvor retten hersker, bidrager alene i sig selv i så høj grad til sikkerhed, at alle paralleliteter må understreges her.
Et diktaturs kyniske omgang med et i forvejen usikkert atomkraftværk og fire reaktorer, der nu har været lukket siden december på grund af internationalt pres, har haft konsekvenser, som hovedsageligt befolkningen i de berørte stater må leve med. Jeg må konstatere, at mange af de ledende politikere heller ikke 12 år efter Sovjetunionens sammenbrud har taget afsked med kynismen i håndteringen af befolkningen, hvilket den virkelig dårlige behandling af befolkningen i forbindelse med Kursk-ulykken beviser. Det er ganske enkelt stadig ikke en selvfølge at diskutere med offentligheden dér. Det må der kraftigt opfordres til ved denne lejlighed!
Når der står i vores beslutning, at der er udbredt bekymring, så er det korrekt. Jeg bemærker imidlertid også, at flere fejlagtigt nærer bekymring for dermed at forfølge et helt andet mål, nemlig at skære usikre og sikre atomkraftværker, der bygges i verden for øjeblikket - der bliver i øvrigt også snart bygget nogle i Unionen og i USA - over én kam, hvilket ikke er tilladeligt.
Sådan forholder det sig jo heller ikke inden for andre teknikbrancher. Hvis der sker en ulykke med en bil, bliver alle biler jo ikke forbudt, og hvis et fly styrter ned, så er det frygteligt, men det betyder ikke, at alle fly forbydes.
Vi ønsker hjælp til Ukraine. Vi må imidlertid sige til Ukraine og også os selv, at det at give penge ikke kan berolige os, der skal derimod skabes nogle forudsætninger i landet, således at penge kan opfylde det formål i et fungerende økonomisk system, som de skal opfylde i et demokrati. Derfor forventer vi - det står klart i beslutningen - mange omstillinger og ændringer i Ukraines energisystem.
Fru kommissær Wallström, når det handler om at tage ved lære, så gælder det jo især for ansøgerlandene. Vi har der ni atomkraftværker med 27 reaktorer. Vi ved, at tre atomkraftværker med otte reaktorer skal lukkes ned. Men vi ved også, at en anden del af atomkraftværkerne kan moderniseres, og det leder mig til et spændende spørgsmål til Dem, fru kommissær: Kommissionen fører tiltrædelsesforhandlinger på EU's vegne, også om kapitlet "sikkerhed inden for energistandarder". Parlamentet venter stadig på, at De over for os og for offentligheden redegør for, hvilken sikkerhedsstandard for atomkraftværker der egentlig danner grundlag for Deres forhandlinger. Det har De, efter hvad jeg ved, godt nok sagt til Parlamentet ved flere lejligheder, men det er endnu uafklaret. Kommissionen har bringegæld her. Jeg håber, at Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik og Udvalget om Forskning og Energi øjeblikkelig får et klart svar fra Dem om, hvilken sikkerhedsstandard der danner grundlag for Deres forhandlinger med ansøgerlandene. Det er et spørgsmål, der interesserer os alle og også befolkningen meget.

Adam
Hr. formand, nedlukningen af kernekraftanlægget i Tjernobyl er naturligvis blevet mødt med stort bifald fra medlemmerne i de politiske grupper i Parlamentet, men det kunne være sket tidligere, og vi kan lære meget af årsagerne til, at det ikke skete. Ukraine ønsker ikke at øge afhængigheden af forsyningerne fra Rusland og ønskede derfor at fuldføre reaktorerne i Khmelnytskyj og Rovnoje. Efter Ukraines mening har vi nok været langsomme til at iværksætte den hensigtserklæring, som blev indgået i 1995. Beslutningen om at yde et lån gennem EURATOM til at fuldføre disse reaktorer markerer et meget vigtigt skridt mod at forbedre forholdet mellem EU og Ukraine, da låneaftalen er tegn på Ukraines villighed til at opgradere sikkerheden på landets kernekraftanlæg, så de er tilpasset kravene i EU.
Et er at tale om de driftsmæssige sikkerhedsstandarder, noget andet er det vigtige aspekt med lovgivning for industrien. Det glæder mig, at kommissæren nævnte EU's støtte til tilsynsmyndighederne i Østeuropa, da dette er det område, som volder os størst bekymring. Vi bestrider ikke de ukrainske tilsynsmyndigheders kompetence eller personale. Det drejer sig om deres beføjelser til at tillade opstartsprocedurer til at sikre afbrydelser til vedligeholdelse og til at være den endelige beslutningstager ved påfyldning og genopstart. Der er stadig et udækket behov for at tilfredsstille Vesten om, at tilsynsmyndighedernes status i Ukraine og visse andre østeuropæiske lande svarer til praksis i Vesten. Det skal vi være helt sikre på, før K2 er endeligt nedlukket.
Paragraf 12 i den fælles beslutning kræver et tættere samarbejde og en bedre dialog mellem Ukraine og Parlamentet om energirelaterede sager. Dette er afgørende for at opbygge Ukraines økonomi, da der ligeledes er behov for strukturelle og tekniske forbedringer i gas-, olie- og kulsektoren. Ukraines forpligtelse til at forbedre energieffektiviteten og udvikle vedvarende energikilder bifaldes, men i den nærmeste fremtid er de dominerende faktorer fossile brændstoffer og kernekraft.
Det er vigtigt, at Parlamentet, udvalgene og delegationen til Ukraine inddrages i underudvalgenes arbejde om den politiske samarbejdsaftale om energi og miljø. Parlamentet bør også informeres om fremskridt i forbindelse med konstruktionen af indkapslingen, nedlukningen af anlægget og fuldførelsen af de to reaktorer. Disse presserende praktiske spørgsmål skal behandles, når denne beslutning er vedtaget.

Schörling
Hr. formand, i Verts/ALE-Gruppen er vi glade for, at det i det mindste er lykkedes os at blive enige om en beslutning, selv om vi naturligvis havde ønsket, at den var stærkere på visse punkter.
15 år efter Tjernobyl er atomkraftsikkerhed og atomkraftens sundhedspåvirkninger emnet i denne beslutning. Tjernobyl minder os konstant om, at vi ikke fortsat kan ignorere atomkraftens risici, og Tjernobyl er den klareste advarsel om atomkraftenergiens trussel mod hele vores eksistens. Til forrige taler vil jeg sige, at det ikke er kommunismen, der har opfundet ulykker, men at der har været ulykker selv i USA og i Japan. Det burde vi vel i det mindste kunne blive enige om?
FN's afdeling for humanitære anliggender vurderer, at 9 millioner mennesker direkte eller indirekte er blevet påvirket af Tjernobyl-ulykken. I Hviderusland lever 18% af den samlede befolkning i et stærkt forurenet miljø. Disse tal er uhørt høje, når man ser på deres betydning for de enkelte mennesker. Børnene, præcis som kommissær Wallström sagde, er de mest sårbare. Verdenssundhedsorganisationen beretter om, at den årlige andel af skjoldbruskkirtelcancer hos børn i Gomel-området i Hviderusland og i de værst ramte områder i Ukraine overskrider de normale værdier næsten 100 gange.
Spørgsmålet er, om vi har lært noget som helst siden da. Anvendes forsigtighedsprincipperne i dag? Der tildeles stadigvæk EU-midler til at færdiggøre atomkraftreaktorer i Ukraine, og EURATOM spreder stadigvæk sin lære om atomkraftens fordele og fortræffelighed. Det er naturligvis godt, at EU bidrager til atomkraftsikkerhed, men burde vi ikke også på et eller andet tidspunkt give midler til at lukke et atomkraftværk?
Jeg vil spørge kommissær Wallström, om Kommissionen har planer om at kræve, at et ansøgerland skal lukke et atomkraftværk, før det kan blive medlem af EU. Jeg vil endog tilslutte mig det tidligere stillede spørgsmål om, hvilken sikkerhedsstandard EU har. Hvad svarer vi ansøgerlandene, når de spørger om det?

Meijer
Hr. formand, Tjernobyl-katastrofen var ikke nogen undtagelse, altså ikke noget, som kun var kendetegnende for den type kernecentraler, som blev produceret og brugt i det tidligere Sovjetunionen. Allerede inden 1986 var der katastrofen i det amerikanske Harrisburg, hvor en overophedet og smeltende atomreaktor risikerede at synke ned i jorden. Sagens kerne er, at der siden 1950'erne overalt i verden har eksisteret en for stor optimisme med hensyn til atomenergiens kendetegn. Man forventede en uudtømmelig kilde af billig og ren energi, men fik et risikabelt anlæg, som også efter standsningen af produktionen i lang tid vedbliver at forurene miljøet alvorligt. 15 år efter katastrofen er et stort område i Belarus og Ukraine stadig ubeboeligt for mennesker, som ikke vil have kræft. De, som bliver der, er blevet afhængige af offentlig støtte, og de, som bør kunne hjælpe de hårdest ramte mennesker, undgår eller forlader området. Fødevarer fra det forurenede område er stadig uegnede til konsum. For at løse problemet har vi ikke brug for en ny type atomkraftværker, men en systematisk genopbygning af det ramte område, alternativ energiproduktion og energibesparelser. Kun et finansielt bidrag dertil er i alle europæeres interesse, ellers er vi i færd med at organisere spild og katastrofer for fremtiden.

Kronberger
Hr. formand, ifølge Det Internationale Atomenergiagentur er antallet af tilfælde af skjoldbruskkirtelkræft steget voldsomt. Det har en rapport fra Otto Hug-instituttet på universitetet i München konstateret. Ifølge WHO's prognoser vil alene i Gomel-området i Hviderusland, den værst ramte del, en tredjedel af de børn, der var yngre end fire år på ulykkestidspunktet, udvikle skjoldbruskkirtelkræft i løbet af livet. Hos 7 millioner mennesker kan følgerne vise sig inden for de næste 50-70 år. Alene i Hviderusland mangler der hvert år 800 millioner euro til behandling af stråleofre. Her modtager personer over 45 år ikke længere behandling på grund af pengemangel. Det betyder den sikre død for dem! Hvis man sammenholder dette beløb med de 1,2 milliarder euro, som Kommissionen bevilger under det sjette EU-program for forskning i atomkraft, får man et sørgeligt resultat.
Det er op til EU at udstede fælles strenge nukleare sikkerhedsstandarder. Vi må og skal forhindre et Tjernobyl nr. 2. Derfor må der ikke foregå tilsyneladende miljøkontroller, som det er tilfældet i Temelin!

Flemming
Hr. formand, fru kommissær, Tjernobyl-katastrofen ville tidligere ikke have været anset for mulig, heller ikke i et diktatur. Selvfølgelig tror jeg ikke, at noget sådant kan ske på et britisk, fransk eller tysk atomkraftværk. Men der findes rigtig mange atomkraftværker med forældet russisk teknologi rundt omkring os. Jeg tænker blot på Bohunice, Kozloduj og Ignalina. Man mener ikke, de kan moderniseres, ikke engang med den allerbedste vestlige teknologi. I Østrig er der ingen, intet parti, der går ind for atomkraft. Vi har lært at acceptere, at vi ikke kan tvinge nogen til at gøre, som vi gør. Men én ting har vi lov til: Vi har lov til at advare mod farlige atomkraftværker, mod atomkraftværker, der ikke ville få driftstilladelse i nogen EU-stat. Hvis nogen i dag bygger et hus, spørger man naboerne, om træet i haven er for højt, om der er for meget skygge. Hvis nogen driver et atomkraftværk, der ikke ville blive godkendt i noget ansøgerland, så taler man om national suverænitet og bliver fornærmet, når man spørger til sikkerhedsstandarderne, og når der bedes om oplysninger.
Vi østrigere - jeg tror virkelig, jeg kan sige dette på alles vegne - har i lang tid bestræbt os på at opnå fælles standarder, der har gyldighed i alle europæiske stater. Kære fru kommissær, De er allerede blevet bedt om det to gange i dag. Jeg ved udmærket, at man måske ikke kan sammenligne f.eks. den franske teknologi med den britiske, den franske industri vil måske slet ikke fortælle de andre om sine hemmeligheder. Men der burde da være en mindstekonsensus. Man burde da kunne sige, om et gammelt eller et nyt atomkraftværk, der bygges i et ansøgerland - og her tænker jeg helt klart på Temelin - er sikkert. Jeg kan vel sige, at hvis et atomkraftværk ikke får driftstilladelse i nogen EU-stat, så er jeg imod det, jeg ønsker ikke noget atomkraftværk i et ansøgerland, som ikke opfylder vores standarder, uanset hvilket lands standarder der er tale om!
Jeg mener, at vi jo harmoniserer så mange ting i EU - vores fælles værdier, gudskelov! Vi får snart en fælles valuta, skønt! Vi taler også om den fælles krumning af agurker. Hvorfor er det så ikke muligt at opnå en mindstekonsensus her?
Jeg har forsøgt at opnå denne mindstekonsensus i min gruppe. Jeg tror, hr. Mombaur eller hr. Chichester stiller et mundtligt ændringsforslag i morgen. Jeg vil meget gerne indtrængende bede Dem, hvis De stadig er her og kan høre mig, om at stemme for dette mundtlige ændringsforslag.
Kære fru kommissær, netop med henblik på de farlige atomkraftværker, der ligger rundt om os, vil jeg gerne sige følgende: Der findes ikke en grænse, der sætter en stopper for faren - og her tænker jeg på ansøgerlandene, jeg tænker på de atomkraftværker, der ikke kan moderniseres, men jeg tænker også på de atomkraftværker, der måske skal bygges fra bunden. Her skal det da være muligt at sige, at vi forlanger britiske, franske, tyske standarder. Hvis det ikke er muligt, så spørger jeg mig selv, hvorfor vi beskæftiger os med agurkernes krumning!

Wiersma
Hr. formand, i Hviderusland mindes katastrofen i Tjernobyl hvert år den 25. april, og i titusindvis af mennesker deltager i denne mindehøjtidelighed. I Vesten er det egentlig næppe kendt hvorfor, for atomkraftværket lå jo i Ukraine. Men den, som undersøger følgerne af katastrofen, må konstatere, at konsekvenserne i Hviderusland, hvor mere end 70% af det radioaktive støv faldt ned, var og er mindst lige så slemme som i Ukraine. I sidstnævnte land blev næsten 2,5 millioner mennesker udsat for radioaktivitet. Regeringen i Ukraine har i de forløbne 10 år anvendt 6 milliarder dollars på bekæmpelsen af følgerne. Der kommer foreløbig ingen ende på disse udgifter. For blot at nævne nogle eksempler: Der er brug for penge til reparation af den sarkofag, som er bygget omkring den eksploderede reaktor. Dette er ikke uden fare. Der skal stadig oplagres og forarbejdes meget materiale, der blev kontamineret ved eksplosionen. Der er stadig risiko for, at Ukraines vigtigste flod, Dnjepr, bliver kontamineret.
Den Europæiske Union har i tide set en række af disse problemer i øjnene og yder en masse støtte til Ukraine - det henviste kommissæren også til - selv om der ofte sættes spørgsmålstegn ved effektiviteten af denne støtte.
Situationen i Hviderusland er muligvis endnu alvorligere. Der bor stadig omkring 2,5 millioner mennesker i kontaminerede områder, hvor de ofte bruger kontaminerede fødevarer. Sundhedstilstanden er først og fremmest foruroligende blandt børnene. Den socioøkonomiske situation i landet er under alle omstændigheder dårlig, hvilket gør befolkningen mere sårbar over for sygdomme og skader end normalt. Regeringen i Minsk anvender ganske vist en stor del af det offentlige budget på følgerne, men nægter at behandle problemet på en åben måde. Dens politik virker ofte modsat, og den dækker over problemet over for omverdenen.
Det internationale samfund er ganske vist inddraget, men kun i ringe grad. Ngo'er udfører deres arbejde under vanskelige omstændigheder. Jeg beundrer først og fremmest de europæiske organisationer, som hvert år henter i tusindvis af børn på ferie i Vesteuropa for at lade dem komme sig noget af følgerne af strålingen. Men det er naturligvis langtfra nok.
EU har et vanskeligt forhold til det udemokratiske styre i Hviderusland. Det har vi forståelse for. Samtidig er det vanskeligt at acceptere, at man ikke forsøger mere, netop i de ramte menneskers interesse, som intet har med regeringspolitikken at gøre.
Det har tidligere været taget op, men jeg vil gerne endnu en gang indtrængende opfordre Kommissionen til at muliggøre mere målrettet hjælp til Hviderusland. Argumentet om, at hverken Tacis-programmet eller ECHO tillader det, er efter min mening ikke overbevisende. Vi taler her om i hundredtusindvis af mennesker, som stadig er i nød og stadig har brug for direkte hjælp. Lad os i dette særlige tilfælde for en gangs skyld se bort fra vores egne politiske og bureaukratiske barrierer.

Isler Béguin
Hr. formand, fru kommissær, som De har sagt, er Tjernobyl-sagen langt fra afsluttet. Efter 14 år er det EU's ansvar at handle anderledes, for stillet over for dette menneskelige drama koncentrerer interventionerne sig stort set stadig kun om det tekniske energiniveau. Europa-Kommissionen har reelt givet efter for de ukrainske myndigheders afpresning ved at acceptere at opføre to nye atomenheder til gengæld for lukningen af Tjernobyl. Denne egoistiske interesseaftale mellem politiske eliter og atomlobbyer ser helt bort fra de ukrainske borgeres totale uenighed og fra Ukraines muligheder inden for vedvarende energi og energibesparelser.
Hvad angår Hviderusland, er 23% af territoriet forurenet og har behov for øjeblikkelig evakuering. Vi bør således under alle omstændigheder iværksætte anden del af Tacis-programmet i Hviderusland for at træffe medicinske og sundhedsmæssige foranstaltninger både på stedet og i vores medlemsstater for de civile befolkninger og især børnene, som er forblevet i de forurenede områder. Denne moralske og humanitære pligt skal opfyldes ved hjælp af midler og et budget, der modsvarer miljøkatastrofen.
Hvideruslands autokratiske og undertrykkende regime, som forsøger at minimere denne sundhedskrise og pålægge videnskabsmænd som f.eks. hr. Nesterenko og hr. Bandazhevsky tavshed, kan ikke længere tjene som et alibi for EU og for atomlobbyisterne til at sløre sandheden om Tjernobyl og overlade disse forurenede regioners lidende befolkninger til deres skæbne.
WHO har også et ansvar, for organisationen er direkte medansvarlig i dette drama på grund af den incestuøse aftale, der blev ratificeret i 1957 med Det Internationale Atomenergiagentur, hvis medlemmer selvfølgelig var atomtilhængere, og som nu er blevet WHO's juridiske censor på atomområdet. Også her er det EU's ansvar at frigøre WHO fra wieneragenturets åg.

Trakatellis
Hr. formand, fru kommissær, der er gået 15 år siden den bibelske katastrofe i Tjernobyl, hvis effekter vi stadig kan måle. Ofrer, menneskeliv, som går tabt på grund af cancer. Og katastrofen ramte ikke kun nabolandene, Ukraine og Hviderusland, den ramte også lande flere tusinde kilometer væk, f.eks. også mit fædreland, Grækenland.
Spørgsmålet er - og jeg er helt enig i de ting, jeg har hørt her fra salen - om vi har lært tilstrækkeligt af denne ulykke, om vi har forstået, at menneskelige fejl altid vil findes, at menneskelige fejl altid ligger på lur og venter. Men hvis de menneskelige fejl kombineres med en atomreaktor, som både er usikker og ikke lever op til sikkerhedskravene, som i dette tilfælde, så står vi over for en meget, meget stor fare.
Jeg nævner disse ting, fru kommissær, fordi den slags reaktorer stadig er drift i dag i Europa. De findes i Rusland, i Litauen, i Slovakiet og hos vores nabo, tæt på Grækenland, findes der fire reaktorer i Kozlodui. Jeg må nævne, at jeg personligt er uenig i den tidsramme, som Kommissionen har sat op for lukningen af disse reaktorer, der, som kommissæren selv siger, ikke kan moderniseres for rimelige udgifter til de sikkerhedsstandarder, en atomreaktor skal have. Og hvad siger vi f.eks. om Kozlodui? At to af reaktorerne skal lukke i 2002, men vi er endnu ikke blevet enige om, hvorvidt de to andre skal lukke i 2006. Synes De ikke selv, at vi tillader farlige reaktorer at fungere i et meget langt tidsrum? Og hvorfor nu det? Fordi der også findes en økonomisk side af sagen. Men så lad os klare den økonomiske side! Den økonomiske side må ikke have større prioritet end miljøet og menneskets helbred generelt og de europæiske borgeres i særdeleshed! Derfor vil jeg gerne påpege over for Dem, nu da De er til stede her, at De bør være meget mere standhaftig, for nogle af ansøgerlandene påtænker ikke blot at undlade at overholde disse datoer, men vi hører allerede forskellige argumenter for, hvorfor deres drift bør forlænges. For to dage siden læste jeg f.eks. i aviserne, at den presseansvarlige på Kozlodui-værket har sagt, at det måske skal være i drift indtil 2010. Måske vil de sågar sælge reaktorerne til private. Men Gud Fader bevare os, kan man virkelig sige sådan noget?
Derfor synes jeg, at det vil være godt nu 15 år efter ulykken i Tjernobyl og ud fra de ting, vi skal iværksætte for at gøre Tjernobyl tryg og sikker under sin sarkofag, hvis vi ud over dette arbejde kunne sikre, at der bliver gjort en ende på de farlige reaktorer, der findes i Bulgarien, Slovakiet, Litauen og Rusland. Hvis det er nødvendigt, at vi bruger penge, fru kommissær, synes jeg, at vi skal bruge dem. Den økonomiske del kommer i anden række. I første række kommer miljøet og helbredet, de europæiske borgeres helbred.

Evans, Jillian
Hr. formand, vi vil formentlig aldrig få kendskab til det egentlige økologiske, biologiske, psykologiske og økonomiske omfang af ulykken i Tjernobyl. Ud over dødsfaldene og de frygtelige sygdomme i området er der stadig 15 år efter en skræmmende arv i form af radioaktiv forurening. Et område på størrelse med Det Forenede Kongerige er forurenet for altid og kan ikke bebos.
Hvad der er meget mindre tragisk, men stadig alvorligt, er, at der i min valgkreds i Wales som følge af forureningen fra Tjernobyl stadig er 359 gårde, som er underlagt restriktioner. Tusindvis af får må ikke flyttes, så dyr, som er smittet med radioaktivitet, ikke indgår i fødekæden.
Der har været konstant tilsyn i 15 år, og restriktionerne er gældende i 10-15 år endnu. Vi skal have bæredygtige energipolitikker. Kernekraft er ikke løsningen. Det er hverken rent eller billigt. Den nukleare industri har efter 40 års drift stadig ikke løst problemet med nukleart affald, og det udgør frem for alt en massiv trussel mod sundheden og miljøet. Det bedste eksempel på dette er Tjernobyl, og det må vi tage ved lære af. Vi kommer muligvis aldrig til at kende ulykkens fulde omfang, men som angivet i beslutningen, må vi bestræbe os på at finde så mange svar som muligt og yde effektiv bistand til de mest berørte områder.

Wallström
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg takker mange gange for denne diskussion. Jeg tror, at det er vigtigt, at vi husker hændelsen i Tjernobyl for 15 år siden, og De har selv givet vidnesbyrd om, hvordan den faktisk stadig påvirker os og også vores medlemslande i dag.
Vi kan sagtens diskutere energipolitik, men jeg tror, at vi skal undgå det i dag og i stedet for koncentrere os om, hvordan vi kan forbedre atomkraftsikkerheden i ansøgerlandene, og naturligvis hvordan vi fortsat skal samarbejde med Ukraine og Rusland. Disse spørgsmål illustrerer også miljøproblemernes natur og karakter. De kender ikke til nationale grænser, men følger vinden eller en flod, hvilket vi stadigvæk betaler en høj pris for i dag.
Jeg er blevet stillet nogle spørgsmål, som jeg vil forsøge at besvare, men jeg vil gerne allerførst sige, at jeg håber, at Parlamentet vil afsætte tid til at behandle den meddelelse, som Kommissionen vedtog i september sidste år, og som handler om Kommissionens støtte til forbedret atomkraftsikkerhed i ansøgerlandene. Her redegør Kommissionen for sit syn på, hvordan man skal arbejde med disse spørgsmål, og det vil sige, at det skal ske både på kort sigt og på langt sigt.
På kort sigt har det drejet sig om at få en række ansøgerlande til at lukke deres reaktorer, som er af den gammeldags type som brugt i Tjernobyl. Vi har forsøgt at påvirke ansøgerlandene til at informere os om deres konkrete tidsplaner på dette område. Der skal så efterfølgende følges op på dem for at se, om de vitterligt bliver gennemført. Naturligvis ved parlamentsmedlemmerne lige så godt som os, at vi på dette område ikke har kompetence til at tvinge hverken medlemslande eller ansøgerlande til noget. Vi må forsøge at arbejde med dem via forskellige aftaler, via et godt samarbejde og også via forskellig slags støtte, alt fra uddannelse til økonomisk støtte, for at højne sikkerheden.
Jeg er blevet spurgt om, hvilke standarder der benyttes. Som De ved, har vi ingen specielle europæiske standarder, men vi siger, at man skal leve op til European Union Practises, og hvad betyder det? I EU's medlemslande har en sikkerhedsstandard, som vi også vil have, at ansøgerlandene kan leve op til, udviklet sig gennem årene. Der er endog en arbejdsgruppe i Rådet, som sammenligner ansøgerlandenes standarder med EU-landenes, og som påpeger de eksisterende mangler og forskelle for at kunne skabe en forbindelse mellem disse og højne sikkerheden i ansøgerlandene. Det er naturligvis baseret på IAEA's standarder, men de er så almene, at det er nødvendigt med en "praktisk anvendelse" af dem.
Inger Schörling, vi har faktisk aftaler om også at lukke de allerfarligste atomkraftværker, Kozloduj, Ignalina og Bohunice, og sørge for, at sikkerheden for resten af reaktorerne højnes, så vi får en acceptabel standard.
Jeg tror, at vi ganske godt har gjort rede for, hvordan vi ser på disse spørgsmål, i denne meddelelse fra Kommissionen, men vi kan sagtens benytte denne dag og denne lejlighed til at belyse sårbarheden i selv den allermest moderne atomkraft, som anvendes. Vi er fortsat sårbare, og vi har fortsat et affaldsproblem. De ved nok, hvor jeg står i spørgsmålet om anvendelse af atomkraft, men selv om jeg er kritisk over for den, mener jeg, at forskningen i sikkerhedsspørgsmål skal fortsætte. Det er efter min mening uhyre vigtigt.
Vi kan ikke på dette område træffe beslutninger hen over medlemslandenes hoveder eller mod deres vilje. Vi må samarbejde med medlemslandene om disse spørgsmål, og vi må gøre alt, for vi deler det samme miljø, og vi udsættes alle for risici, når vi lever med uacceptable sikkerhedsniveauer. Frem for alt synes jeg, at det er rigtigt, som et medlem påpegede, at vi skal huske på børnene og sørge for, at vi gør alt for også at hjælpe og støtte de børn, som stadig betaler prisen for den frygtelige tragedie i Tjernobyl. Tak for diskussionen.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Margot Wallström.
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2, modtaget fem forslag til beslutning.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet udsat kl. 20.28 og genoptaget kl. 21.00)

Beskyttelse af euroen mod falskmønteri
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0120/2001) af Cederschiöld for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om
I. initiativ fra Den Franske Republiks regering med henblik på Rådets vedtagelse af et udkast til Rådets afgørelse om beskyttelse af euroen mod falskmøntneri (5551/2001 - C5-0054/2001 - 2001/0804(CNS));
II. Rådets indstilling vedrørende udkast til Rådets forordning om fastlæggelse af de foranstaltninger, der er nødvendige for at beskytte euroen mod falskmøntneri (6281/2001 - C5-0084/2001 - 2000/0208(CNS));
III. Rådets indstilling vedrørende udkast til Rådets forordning om udvidelse af virkningerne af forordning (EF) nr. .../01 om fastlæggelse af de foranstalt­ninger, der er nødvendige for at beskytte euroen mod falskmøntneri, til også at omfatte de medlemsstater, der ikke har indført euroen som fælles valuta (6281/2001 - C5-0084/2001 - 2000/0208(CNS)).

Cederschiöld
Hr. formand, vi ved alle, at eurosedlerne og -mønterne bliver taget i brug den 1. januar næste år. 12 af de nationale valutaer i medlemsstaterne forsvinder og byttes successivt ud med den nye fælles valuta. Navnene Kohl og Delors bør nævnes i den sammenhæng.
Det er underligt, at ikke alle medlemsstater endnu har indset, at det indre marked ikke i længden kan blive fuldt effektivt, hvis det er splittet af et antal forskellige nationale valutaer. Vi kender alle sammen fordelene ved den fælles valuta, det vil sige det økonomiske og monetære samarbejde. På det europæiske kontinent har euroen allerede skabt økonomisk stabilitet og mange fordele samt fremmet den økonomiske udvikling, øget forbruget og investeringerne og skabt nye arbejdsmuligheder.
Jeg tror, at den fælles valuta vil stimulere til øget mobilitet i en udstrækning, der vil resultere i et helt nyt Europa om 10 år. Den europæiske integration tager med euroen et kæmpeskridt fremad. Euroen vil blive en af de største og vigtigste valutaer på det internationale marked. Om nogle år vil 300 millioner mennesker bruge denne nye nationale valuta, der vil blive lige så gangbar uden for EU, som dollaren i dag er det uden for USA, og som vil kunne anvendes direkte til betaling uden at skulle veksles. Euroen er allerede i dag en international reserve- og transaktionsvaluta, og det vil den blive i endnu større grad i fremtiden.
Den betydning, euroen vil få som international valuta, medfører desværre også, at den bliver attraktiv for organiserede falskmøntnere. Der kommer stadig mere sofistikeret udstyr på dette område, og derfor bliver det mindre kompliceret at forfalske penge. Med den baggrund er det også vigtigt at have en overordnet og effektiv beskyttelse mod pengeforfalskning på plads i god tid, før euroen kommer i omløb.
Potentialet for euroens spredning er enormt og rækker ud over såvel de ydre som de indre grænser i EU. Forudsætningerne for beskyttelse af euroen mod forfalskning må dermed tilpasses denne nye dimension, og der skal også være en retlig ramme som alle EU's medlemsstater, institutioner og organer og de berørte internationale organisationer støtter op om.
De tre forslag til retsakter om beskyttelse af euroen mod forfalskning, der bliver behandlet i betænkningen, supplerer hinanden. Det retlige grundlag ligger desværre under to forskellige søjler, den første og den tredje. På sigt ville det være ønskeligt, om bestemmelserne, der hviler på artikel 29 i EU-traktaten, kunne inkluderes i afsnit 4 IV i EF-traktaten, så man på en helstøbt måde kan træffe adækvate beslutninger for at løse de problemer, som ikke kan løses med andre foranstaltninger.
Det første forslag til retsakt er et initiativ fra Republikken Frankrigs regering, og det er baseret på afsnit 6 VI i EF-traktaten. Det handler altså om strafferetlig beskyttelse og om, at Europols enheder skal have den information og de oplysninger, der er nødvendige for, at de kan udføre deres arbejde. Sigtet med ændringsforslaget er i høj grad at få indføjet tekst, der er blevet udeladt, og desuden at korrigere en del terminologiske og andre uklarheder.
Det andet forslag til retsakt, som på sin vis er mere interessant, indeholder Rådets retningslinjer for beskyttelse af euroen mod falskmøntneri, og det er baseret på artikel 123.4 i EF-traktaten. Dette retsgrundlag giver kun mulighed for at udstrække forordningens anvendelsesområde til de medlemsstater, der har tilsluttet sig euroen som fælles valuta. Forslaget går ud på, at der skal opbygges et system til informationsudveksling, samarbejde og gensidig bistand.
Mine vigtigste ændringsforslag drejer sig om nødvendigheden af at have et centralt sted til analyse af seddelforfalskning på EU-niveau og desuden et centralt sted i hvert enkelt medlemsland. Det vil også være hensigtsmæssigt på permanent basis at indrette et teknisk og videnskabeligt center for analyse og klassificering af falske penge, og det vil ikke mindst være hensigtsmæssigt, at de vekselinstitutter, der hver dag håndterer sedler og mønter for deres kunder, på adækvat vis også kontrollerer pengenes ægthed. Ellers er det borgerne, der bliver ramt og står helt ubeskyttede, når de modtager falske mønter og sedler. De kan på ingen måde få kompensation for et sådant tab.
Hvordan skal en borger kunne have et kontrolapparat af samme størrelse som en stor computer i lommen? Selv hvis man skulle være parat til at betale for et sådant apparat - det er ikke særligt dyrt, det koster nogenlunde det samme som en computer - er det ikke praktisk muligt. Derfor tror jeg, at det er meget mere hensigtsmæssigt, at sedler og mønter bliver kontrolleret der, hvor de bliver vekslet. Det er et spørgsmål, som Parlamentet én gang for alle bør tage stilling til for at beskytte borgerne.
Det tredje forslag til retsakt er baseret på artikel 308 i EF-traktaten, og formålet med det er at sørge for de medlemslande, der ikke har tilsluttet sig den fælles valuta, nemlig Storbritannien, Danmark og Sverige. De skal jo faktisk også omfattes af den sikkerhedsforordning, vi nu laver, ellers kommer det ikke til at fungere. Jeg er overbevist om, at borgerne i disse lande vil forstå, at også de må deltage i disse beslutninger. Men de må også forstå, at hvis de ikke er medlemmer i klubben, så kan de heller ikke deltage i beslutningerne på samme vilkår som medlemmerne. Derimod kan de, der tilslutter sig euroen, deltage i beslutningerne på samme vilkår som de øvrige medlemmer. Hvis man ikke tilslutter sig, får man desværre ikke samme indflydelse.
Om man vil tilslutte sig eller ikke, er faktisk en beslutning, som man må være stærk nok til at tage, og på dette punkt vil jeg opfordre mit eget land, Sverige, til så hurtigt som muligt at forsøge at opbyde alle kræfter til at træffe denne beslutning. Det handler ikke om andet end politisk lederskab. Vi kan f.eks. sammenligne med Frankrig, som godkendte Maastricht-traktaten med mindre majoritet end Sverige. På trods af dette har Frankrig været i stand til at træffe sin beslutning, hvilket Sverige ikke har. Det beklager jeg dybt.
Jeg vil slutte med at konstatere, at de forslag, der er i retningslinjerne fra Rådet, skal garantere en effektiv beskyttelse af euroen, og jeg hilser derfor forslaget velkomment i dets helhed.

Hernández Mollar
Tak, hr. formand. Motivet for mit indlæg er udelukkende at støtte og fremhæve de grundlæggende elementer, som blev udtrykt af ordføreren for denne betænkning, Charlotte Cederschiöld, som jeg lykønsker med et grundigt og fremragende stykke arbejde.
Jeg vil gerne begynde med at minde om den revolution, som det vil betyde, når euroen kommer på gaden i form af pengesedler og mønter den 1. januar næste år. Euroen vil stå som det ultimative symbol på den europæiske identitet, og den vil sammen med yennen og dollaren være en af de førende valutaer, der ikke kun vil blive brugt i Europa, men også, som vores kollega sagde, på verdensplan. Den vil udgøre hjørnestenen i opbygningen af en politisk union.
Af disse årsager og fordi euroen vil komme som pengesedler og mønter, er der naturligvis en absolut velbegrundet risiko for, at den vil blive forsøgt forfalsket, og derfor er en politik til forebyggelse heraf essentiel. Med dette mål for øje bør vi gøre os umage med via kurser og andre procedurer at sørge for, at de mennesker, der dagligt arbejder med penge, især i banker og vekselinstitutter, bliver fortrolige med euroen. De bliver nøglepersonerne i opdagelsen af falske pengesedler og mønter.
Da de forslag til retsakter, som vi behandler i dag, netop forsøger at regulere dette område, er det vigtigt, både at der bliver et effektivt system for politi- og toldsamarbejde, og at der etableres et globalt informationssystem, som omfatter identifikation af falske pengesedler, indsamling heraf og fremsendelse til centre, der kan undersøge falskmøntnerimetoden, det anvendte papir, tryksværten, den forfalskede mængde osv.
Endelig vil jeg gerne understrege vigtigheden af en effektiv strafferetlig beskyttelse mod enhver form for falskmøntneri.
Da jeg ikke vil insistere på grundlæggende emner, som allerede er fremlagt af fru Cederschiöld, f.eks. det uhensigtsmæssige og forvirrende i at have juridiske instrumenter, der er afhængige af forskellige søjler til beskyttelse af samme mål - bekæmpelsen af forfalskning af euroen - vil jeg koncentrere mig om to eller tre punkter, som jeg finder vigtige. Det ene er henvisningen i ændringsforslag 23 til en database over falskmøntnerier, som overhovedet ikke er nævnt i forordningen. Jeg mener, at dette er et element, som kan gøre bekæmpelsen af falskmøntneriet mere effektiv og præcis.
Hvad angår Det Europæiske Tekniske og Videnskabelige Centers status, der som fastsat i artikel 5 i forslaget til forordning skal stå for bekæmpelsen af falskmøntneriet, er jeg af den overbevisning, at det er nødvendigt fra første færd at beskytte centrets uafhængighed fra den franske mønt som anført i ændringsforslag 20 og 26. Dette organs funktioner bør udelukkende være knyttet til de europæiske institutioner og under ingen omstændigheder til en national institution.
Endelig tilføjer ændringsforslag 27 til den originale forordningstekst den idé, som jeg nævnte i starten af mit indlæg, nemlig at professionelle pengefolk bør spille hovedrollen i bekæmpelsen af forfalskning af euroen. Det er vigtigt, at de ikke kun har pligt til at trække pengesedler og mønter af tvivlsom ægthed ud af cirkulation, men at de også selv udøver kontrol med ægtheden. Vi er naturligvis klar over, hvilke bekymringer dette krav kan give anledning til, da det vil kræve store investeringer i instrumenter, maskiner og elementer, der sikrer pengenes lovlighed, men det er et punkt, der er essentielt i forhold til sikringen af borgerne. Og det er også en garanti for, at de penge, der sættes i omløb af disse organer, virkelig er ægte.

Cashman
Jeg vil gerne indlede med at lykønske fru Cederschiöld med den fremragende betænkning og henstillingerne heri. Naturligvis vil euroens omløb have både positiv og negativ indvirkning. Den positive er, at det vil være en fysisk anerkendelse af, at Unionen rykker tættere sammen til gavn for de enkelte medlemsstater. Den negative indvirkning er naturligvis, at dygtige møntfalsknere let kan misbruge og undergrave en ny valuta, som tidligere nævnt.
Euroen har meget stor betydning på verdensmarkederne, og det er derfor afgørende, at vi iværksætter beskyttelsesforanstaltninger for at forhindre falskmøntneri. Det glæder mig, at fru Cederschiöld fremsætter sådanne henstillinger i betænkningen, som min gruppe og jeg støtter. I forbindelse med kontrol i banker og vekselinstitutter er det værd at bemærke, at hun opfordrer til et tæt samarbejde mellem medlemsstaterne, Den Europæiske Centralbank, de nationale centralbanker, Europol og den kommende Eurojust. Hun henviser også til tidligere beslutninger om at styrke de strafferetlige rammer og opfordrer til en harmonisering af reglerne for, hvad der er strafbart, og af sanktionerne.
Det er afgørende, at vi ikke skaber gemmesteder for de kriminelle, der kan bevæge sig meget hurtigt med deres oplysninger og ekspertise fra medlemsstat til medlemsstat. Det er også vigtigt at samle og centralisere oplysninger og udarbejde en sagkyndig analyse, når falskmøntneri opdages. Det er endvidere nødvendigt med teknisk bistand for at fremme koordineringen af undersøgelserne, hvis vi skal spore de kriminelle på tværs af medlemsstaterne.
Derudover bifalder jeg hendes henstillinger om at forbedre og fremme samarbejdet mellem medlemssta­ternes kompetente organer med ansvar for efterforskning og retsforfølgning, og om at samtlige medlemsstater anerkender princippet om gentagelsestilfælde. Jeg mener, at alle borgere i EU, uanset om landene er med i eurosamarbejdet, har meget at vinde ved en stabil valuta, som kan modstå trusler fra møntfalsknere. Det er mig derfor en stor fornøjelse af lykønske fru Cederschiöld med betænkningen og henstillingerne heri.

Berthu
Hr. formand, for at beskytte euroen mod falskmønteri beskæftiger vi os i aften med en række tekniske foranstaltninger, som, hvor interessante de end er, ikke er tilstrækkelige. Således går de endda uden om det største problem, som er politisk, og som Europa-Parlamentet tilsyneladende ikke er i stand til at løse. Derfor vil jeg tage mig af det.
Risikoen for falskmønteri ved den materielle overgang til euroen vil være meget stor, navnlig på grund af beslutningen om at lancere en hel ny mønt ex nihilo, der betyder, at borgerne mister alle de vante kendetegn. I øvrigt var det måske meningen. Når borgerne ikke har nogen kendetegn at gå efter, er der stor risiko for, at de tager imod falske penge i den tro, at de er ægte. Følgerne af disse misforståelser forværres af sedlernes størrelse - der er sedler med en værdi af 100, 200 og 500 euro. Men hvem er det, der løber denne enorme risiko. Det er de svage, de mest skrøbelige, småhandlende og små virksomheder, der kan brænde inde med værdiløse falske pengesedler, som de har modtaget ved en fejl, og som de selv må betale for.
Denne situation er uacceptabel. Det er den især, fordi det er de samme mennesker, som man uden nogen finansiel kompensation pålægger de ofte meget stor udgifter i forbindelse med overgangen til euroen. Det er derfor utilstedeligt, at man fortsætter som i dag og lader som om, at udgifterne ikke eksisterer og implicit accepterer, at det er de svageste, der skal bære dem.
Vi kræver, at de offentlige europæiske og nationale myndigheder påtager sig deres ansvar. Vi kræver, at de giver borgerne en garanti om erstatning for falske penge, som de har modtaget ved en fejl - i det mindste i en overgangsperiode. Ellers må man uddele gratis detektorer til falske sedler til de småhandlende. Nogle vil sige, at det har vi ikke råd til. Mit svar er, at det skulle man have tænkt på noget før. Nu må man påtage sig ansvaret, nemlig - og hvorfor ikke, når det kommer til stykket - at udsætte den materielle indførelse af mønter og sedler til næste 1. januar, hvilket under alle omstændigheder er ønskværdigt af mange andre grunde.

Coelho
Hr. formand, kære kolleger, for mere end et år siden, nemlig den 16. februar, behandlede Europa-Parlamentet problemet med forfalskning af euroen, dengang i et fælles strafferetligt perspektiv. Allerede da var det fru Cederschiöld, der kompetent og grundigt udarbejdede betænkningen og fremlagde den i salen. Charlotte Cederschiöld sagde dengang, at vi ikke kan tolerere, at forfalskninger svækker vores fælles valuta. Denne udtalelse gælder stadig et år efter og er netop sagens kerne, vores valutas sikkerhed.
Vi har alle her udbredt os om, hvor vigtig euroen er for EU, for etableringen af et ægte økonomisk rum uden indre grænser, og som mekanisme af væsentlig betydning for budgetdisciplin og gennemsigtighed i medlemsstaternes offentlige finanser, men også om den politiske værdi, som den har som udtryk for opbygningen det europæiske fællesskab, som vi er i gang med at udvikle, fremme og befæste i borgernes hverdag. Af alle disse årsager er den fælles valutas sikkerhed derfor vigtig. Vi er også klar over, at valutaens sikkerhed endvidere har indflydelse på dens stabilitet og dens handelsværdi, men det, som vi i dag har til behandling, er dens beskyttelse mod falskmøntneri. Hvis ikke alt går, som det skal på dette felt, har vi nu så meget desto mere grund til at bekymre os om denne kamp og om at skærpe vores forholdsregler.
Charlotte Cederschiöld understreger i sin betænkning med rette den nye valutas internationale betydning, men også den uomgængelige kendsgerning, at den vækker de kriminelles appetit, idet hun siger, at euroen vil komme til at konkurrere med dollaren om at blive den mest forfalskede valuta på jorden. Jeg er sikker på, at Charlotte Cederschiöld er enig med mig i, at det ikke er dét kapløb, som vi skal vinde over dollaren. Vi er klar over, at der foreligger en særlig sårbarhed i overgangsperioden, hvor den nye europæiske valuta og de gamle nationale valutaer eksisterer side om side. Ukendskab, ringe tilvænning og bankernes vekselforpligtelse vil befordre forfalskning af både euroen og de nationale valutaer. Der må også sættes ind imod svindel og bedragerier og gennemføres flere og bedre oplysningskampagner, ikke mindst i mit eget land, Portugal, hvor meningsmålinger afslører, at der er bekymrende mange, som ikke ved nok. Der er kommet eksempler frem i offentligheden om, hvorledes katolske præster har måttet yde en pædagogisk indsats på dette felt, navnlig i det indre af landet, og kirkens og den lokale og regionale presses indsats må derfor stimuleres og støttes. Jeg er i øvrigt enig med Kommissionen, der i sin meddelelse udpeger fire elementer: uddannelse, informationssystem, samarbejde - navnlig med Europol, OLAF og Den Europæiske Centralbank - og strafferetlig beskyttelse.
Som afslutning vil jeg også gerne sige, at jeg ikke deler de forbehold, der er med hensyn til mønternes nationale motiv. Jeg mener, at den øgede risiko modvejes af en øget følelse af tilhørsforhold og identificering, og at det også politisk imødegår dem, der altid har travlt med at kritisere overdreven ensretning. Charlotte Cederschiöld, tillykke!

Ford
Jeg undskylder over for fru Cederschiöld, at jeg først kommer efter, at forhandlingen er begyndt. Jeg havde lejlighed til at udveksle synspunkter med fru Cederschiöld om betænkningen i udvalget. Jeg vil gerne lykønske hende med betænkningen overordnet set. Jeg er dog bekymret for to ting. For det første er jeg bekymret for størrelsen af de større sedler, især fem 500-eurosedlen, der skal udstedes, som er meget større end den største seddel, som normalt bruges i USA, Det Forenede Kongerige og Japan.
Hvis møntfalsknere skal forfalske sedler, er det naturligvis mere fordelagtigt at forfalske sedler med stor værdi end sedler med mindre værdi, og jeg er en smule bekymret for, at denne meget store seddel gør euroen til møntfalskneres foretrukne valuta. For det andet bliver det selvfølgelig samtidig muligt for dem, som er involveret i hvidvaskning af penge - jeg ved godt, at dette ikke er en betænkning om hvidvaskning af penge, men emnet vedrører dette - forholdsvis nemt at flytte deres uærlige gevinster. Det beløb, som kan lægges i en mindre kuffert, vil være ca. ti gange større, end hvis valutaen kun blev udstedt i sedler med mindre værdi.
Indførelsen af euroen indebærer en trussel og en mulighed. Truslen består på den ene side i møntfalskneri, hvilket givetvis vil få folk til at vende sig mod euroen og få alvorlige konsekvenser for brugen af den verden over, men på den anden side er der mulighed for på dette tidspunkt at fange folk, som er involveret i hvidvaskning af penge, når de skal veksle. Vi har ingen, eller har tilsyneladende ingen, mekanisme i EU, som udnytter den mulighed eller forhindrer møntfalskneri ved indførelsen af euroen. Det er udmærket med et system senere hen, men hvis jeg var involveret i organiseret kriminalitet, ville jeg dyrke storstilet møntfalskneri ved indførelsen af euroen, hvor der er 400 millioner mennesker i EU og milliarder af mennesker verden over, som ikke selv er fortrolige med sedlerne.
Derfor mener jeg, det indebærer en trussel, og selv om det sikkert er for sent at tænke over, om der skal udstedes en 500-euroseddel, håber jeg, at Kommissionen og Den Europæiske Centralbank vil overveje, om sedlen skal udstedes i begyndelsen af processen, når der er så mange risici forbundet dermed.

Schreyer
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, kære fru ordfører, den 1. januar 2002 bliver i sandhed en historisk dato, der betyder den konkrete indførelse af euroen for 300 millioner EU-borgere. Det er selvfølgelig klart, at der skal træffes mange forberedelser endnu, og det var ikke første gang, det blev nævnt, at Europa-Parlamentet beskæftiger sig med det. Europa-Parlamentet har fra starten beskæftiget sig med forberedelserne, ja, har også taget de nødvendige skridt fra starten.
Denne betænkning omhandler Kommissionens og Frankrigs initiativ om beskyttelse af euroen mod falskmøntneri. På vegne af Kommissionen vil jeg gerne lykønske ordføreren med hendes aldeles udmærkede arbejde og sige, at Kommissionen tager vel imod Europa-Parlamentets forslag. Jeg vil også gerne understrege, at forordningen er centrum for et omfattende arbejde til beskyttelse af euroen mod falskmøntneri. Jeg vil gerne minde om, at Kommissionen siden dens meddelelse fra juli 1998 har stillet diverse forslag. I den foreliggende forordning står der jo navnlig - jeg vil ikke gentage det hele, blot nævne et par punkter - at udvekslingen af informationer om fundne forfalskede eurosedler og -mønter skal centraliseres og reguleres. Samarbejdet og den gensidige hjælp mellem de forskellige aktører på medlemsstatsplan og mellem institutionerne og organerne på europæisk og internationalt plan reguleres klart, og det samme gør sig gældende for samarbejdet med tredjelande og kreditinstitutternes forpligtelser. Jeg vil gerne her endnu en gang understrege betydningen af forordningens artikel 6, nemlig forpligtelsen til at trække sedler, der er identificeret som forfalskede, eller som skal kontrolleres, ud af handlen og overdrage dem til de ansvarlige instanser.
I betragtning af den tidshorisont, vi taler om her, er det naturligvis særlig vigtigt, at forordningen nu bliver vedtaget så hurtigt som muligt, og jeg håber, at det sker under det svenske rådsformandskab, for al forberedelse skal ske så hurtigt som muligt. Det har også altid været det credo, Kommissionen har videregivet til de små og mellemstore virksomheder eller til forbrugerne. Enhver forberedelse, der kan foretages allerede i dag, sparer os for ærgrelser og stress og gør projektet så meget mere sikkert.
Kommissionen har til hensigt fremover at engagere sig aktivt i forordningens gennemførelse. Det vedrører især artikel 7, der behandler samarbejdet mellem medlemsstaterne, Kommissionen og Den Europæiske Centralbank samt samarbejdet med Europol. Til dette formål står det rådgivende udvalg til rådighed for Kommissionen.
Jeg vil også gerne minde om, at forordningen ikke er den eneste vigtige foranstaltning til beskyttelse af euroen mod falskmøntneri. Forskellige supplerende instrumenter er allerede blevet vedtaget eller er under forberedelse. Eksempelvis er rammebeslutningen af 29. maj om strafferet blevet vedtaget. Der er - det vil jeg gerne nævne - en yderligere foranstaltning under forberedelse, som Kommissionen vedtager om få uger, nemlig et flerårigt program om uddannelse, teknisk bistand og udveksling af tjenestemænd med henblik på beskyttelse af euroen mod falskmøntneri, og også programmet med det smukke navn Perikles får stor betydning.
Euroen er i sandhed en historisk milepæl i integrationen og udgør et stort potentiale for den videre økonomiske udvikling. For så vidt fremhæver vi selvfølgelig altid mulighederne, men vi undervurderer heller ikke de risici, der er forbundet med datoen for den konkrete indførelse af euroen. Vi undervurderer ikke problemerne, men giver os i kast med dem. Jeg vil på det punkt gerne takke for Europa-Parlamentets støtte, der jo viser, at vi alle arbejder på, at projektet får stor succes.

Formanden
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder i sted i morgen kl. 11.00.

Prøver af ulovlig narkotika/Profilanalyse af syntetisk narkotika
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0121/2001) af Cederschiöld for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender
I. om Kongeriget Sveriges initiativ med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om fremsendelse af udtagne prøver af ulovlig narkotika (14008/2000 - C5-0734/2000 - 2000/0826(CNS));
II. om Kongeriget Sveriges initiativ med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om indførelse af en ordning for særlig retskemisk beskrivelse af syntetisk narkotika (14007/2000 - C5-0737/2000 - 2000/0825(CNS)).

Cederschiöld
Hr. formand, nu skal vi behandle spørgsmålet om syntetisk narkotika. Europa er verdens største producent af syntetisk narkotika. Det er ikke noget, vi kan være stolte af. Store mængder LSD, amfetamin, ecstasy og andre syntetiske stoffer produceres hver dag på vores kontinent, enten til forbrug her eller til eksport til tredjelande. Denne storstilede og ofte organiserede produktion er en skamplet på Europa og undergraver vores troværdighed i den internationale bekæmpelse af organiseret kriminalitet.
Dette initiativ til bekæmpelse af syntetiske stoffer bør derfor hilses varmt velkomment. Forslaget bygger på en højt udviklet analysemetode, der anvendes af visse laboratorier. Produktionsprocessen og produktionsmetoderne for syntetisk narkotika har visse fælles træk, der gør det muligt at identificere en sammenhæng mellem syntetisk narkotika, der er blevet beslaglagt ved forskellige lejligheder og forskellige steder. Via en sådan information kan politiet lettere identificere forskellige centre eller netværk, der producerer narkotika. Metoden giver politi og retsvæsen et udmærket instrument til at indkredse narkotikafabrikkerne.
Den første beslutning drejer sig om dannelsen af et system for særlig kriminalteknisk profilanalyse. Medlemsstaterne bliver forpligtet til at sende prøver af noget af det beslaglagte narkotika til nogle nærmere bestemte laboratorier. I dag findes disse desværre kun i Sverige, Tyskland og Nederlandene. Tanken er, at så snart et laboratorium i en medlemsstat har den kompetence, der kræves, skal dette laboratorium indgå i systemet. Kompetencen vil på den måde brede sig til hele Unionen.
Den anden beslutning handler om selve fremsendelsen af prøver med kontrollerede narkotiske emner. Medlemsstaterne bliver forpligtet til at lade forsendelserne passere deres territorium. Forsendelserne skal sendes på en måde, der garanterer den størst mulige sikkerhed for, at de transporterede prøver ikke misbruges. Det skal også understreges, at det drejer sig om milligram, altså yderst små mængder, der næppe kan misbruges, eftersom de er overordentligt små.
Det skal pointeres, at initiativet kun vedrører bekæmpelsen af den storstilede organiserede produktion af syntetiske stoffer, noget, der er forbudt i hele EU. Det drejer sig altså overhovedet ikke om den følsomme debat om, hvad der skal være tilladt på gaden, til personligt forbrug osv. Den debat berøres overhovedet ikke i dette forslag, der kun drejer sig om organiseret produktion af syntetisk narkotika.
Det skal også fremhæves, at det foreslåede system ikke er endegyldigt. Det er ikke perfekt - det ved jeg. Det ville fordre, at alle lande havde deres egne laboratorier til kriminalteknisk profilanalyse, men eftersom teknikken endnu kun er udviklet i et fåtal af lande, er det endnu ikke tilfældet. Samtidig ville det være en stor fejl ikke at udnytte chancen for at få fat i de produktionsenheder, der findes i Unionen.
Med hensyn til selve transportsystemet, synes jeg, som også visse lande, f.eks. Frankrig og især Spanien, har været inde på, at det ville være godt, hvis disse prøver kunne overføres elektronisk. Jeg er helt enig i den opfattelse. Der står også i betænkningen, at transportformen kontinuerligt skal udvikles. Efter min mening vil det dog være fuldstændigt forkert med sådanne argumenter at hindre systemet i at blive indført allerede nu. Parlamentet vil med sikkerhed blive en vigtig drivkraft, når det drejer sig om at finde frem til en elektronisk overføringsform, men jeg håber virkelig, at Spanien ikke vil bruge det som argument for at hindre transporterne. Det ville være dybt beklageligt. Heldigvis indså udvalget dette, og betænkningen blev enstemmigt vedtaget. Jeg beklager, at der er nogle lande i Rådet, der ikke har indset, at det er bedst at komme i gang nu. De bremser nemlig kriminalitetsbekæmpelsen. Som jeg ser det, er det helt uansvarligt at stikke en kæp i hjulet, når det gælder bekæmpelsen af organiseret kriminalitet, blot fordi vi ikke har det perfekte system. Det er det samme argument, som vi hørte for nylig, da vi diskuterede åbenhed og aktindsigt, og Sverige tilbød Europa et kompromis. Nu er der virkelig anledning til, at vi gør fælles sag.
Jeg håber, at både Parlamentet og Rådet vil støtte dette initiativ, og jeg vil takke den unge Nils Hänninger fra det svenske justitsministerium, der har arbejdet for denne idé. Jeg vil desuden gratulere det svenske formandskab med, at dette sandsynligvis kan blive den første bindende beslutning på narkotikaområdet.

Pirker
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, der stadig er til stede, når man ser ud i salen, vil man mene, at narkotika ikke er noget problem for Europa og da slet ikke noget problem for de unge. Men det er desværre et problem og ikke kun et problem, men i sandhed slet og ret problemet. Det stærkt stigende forbrug af narkotika truer nemlig faktisk med at ødelægge en del af vores unge og dermed en del af vores samfund, og på grund af den organiserede kriminalitet truer det også med at underminere samfundet.
Narkotika hjælper udelukkende nogle få inden for den organiserede kriminalitet til at tjene store penge og truer samtidig mange menneskeliv og mange eksistenser. Jeg vil gerne dokumentere det, jeg lige har sagt, med nogle tal, som Europol og Narkotikaovervågningscentret i Lissabon har stillet til rådighed. Det vurderes, at der årligt markedsføres ca. 8.000 t cannabis og derivater, 350 t kokain, 60 t heroin og mindst 50 millioner ecstasypiller på det europæiske marked. Det er de nyeste tal, vi har adgang til. Det bliver alt sammen konsumeret, og det i stadig større grad af unge. Når man så ved, at undersøgelser viser, at ca. 20% af de unge har prøvet cannabis mindst én gang, og at ca. 5 millioner unge tager syntetisk narkotika, så må alarmklokkerne ringe.
De producenter, de handlende, der dealer med denne narko, er en del af den organiserede kriminalitet. De laver forretninger på de unges bekostning. Derfor skal der gøres alt for at bekæmpe denne kriminalitet - og den er en del af den organiserede kriminalitet, som jeg har sagt - i Unionen og internationalt med repræsentanter fra de andre stater i verden, der ligeledes er berørt af dette. Jeg glæder mig derfor over dette svenske initiativ, der bringer os et skridt videre. Det er en del af det instrument, vi har brug for for at kunne klare os her på en eller anden måde.
Det første initiativ, der omhandler fremsendelse af narkotika med henblik på analyse og undersøgelse, er udformet således, at det ikke kan føre til misbrug ved transport af større mængder, men er velegnet som instrument i narkotikabekæmpelsen. Desuden er det efter min mening yderst vigtigt, at der foretages analyser med henblik på undersøgelse af syntetisk narkotikas oprindelse. Begge instrumenter er essentielle i bekæmpelsen af narkotika og organiseret kriminalitet. Det, der skal ske, er imidlertid, at nettet af disse laboratorier, der arbejder med de rigtige standarder og den rigtige kvalitet, skal udvides. Men det alene ville være for lidt, der skal være en garanti for samarbejdet med Europol, der jo arbejder med samme dagsorden og også udarbejder en liste over syntetisk narkotika og tilsvarende ecstasyprodukter og andre amfetaminprodukter, der findes på markedet. Der skal altså ikke arbejdes løsrevet eller parallelt, der skal derimod samarbejdes med Europol.
Det tredje meget vigtige punkt er efter min mening, at selv om EU nu er blevet eksportmarked for syntetisk narkotika, og at ansøgerlandene er aftagerlande - de er også blevet transitlande, de er blevet mållande - må vi inddrage disse ansøgerlande intensivt allerede nu med alle de instrumenter, vi har til rådighed, for at opbygge et større område med sikkerhed, der er vores mål.
Målet, og jeg ved, det er meget ambitiøst, er et narkofrit samfund. Det bliver svært at opnå, men takket være disse skridt kommer vi uden tvivl igen et stykke nærmere målet.

Schröder, Ilka
Hr. formand, kære kolleger, det forholder sig jo først og fremmest således, at narkotika kun er dårligt for mennesker, hvis det misbruges, og at man i begrænset omfang kan betragte narkotika, sådan som man jo også betragter alkohol og tobak, som et nydelsesmiddel. Narkotika fører jo til noget dårligt, når det misbruges. Det betragter jeg imidlertid som et samfundsproblem. Narkotika optræder så i højere grad som katalysator. Derfor mener jeg, at når man bekæmper narkotika, så gør man ikke virkelig noget godt for menneskene.
Derfor er den bedste løsning, at folk selv bestemmer og afgør, hvor meget narkotika de ønsker eller ikke ønsker at tage. Derfor mener jeg heller ikke, at vi kommer meget videre med dette initiativ. Det handler i sidste ende om større repression, større kompetence til Europol, og det hjælper os slet ikke videre til et selvbestemmende liv. Der er et alternativ til dette forslag, som går ud på at teste piller, også kaldet drug checking. Der har været forskellige meget vellykkede projekter, i Nederlandene, i Schweiz, i Wien og i Tyskland. Det Europæiske Narkotikaovervågningscenter i Portugal har fældet en virkelig god dom over drug checking og er fortsat aktivt på området. Derfor bør vi efter min mening ikke stemme for denne repressionsforanstaltning. De Grønne vil i hvert fald ikke gøre det, men i stedet arbejde for selvbestemmelse hos de mennesker, der ønsker at tage disse stoffer.

Sörensen
Hr. formand, kære kolleger, i bekæmpelsen af handlen med illegale stoffer og frem for alt narkotikahandlen er et effektivt system til inden for Unionen at kunne analysere handlen med produkterne på en koordineret måde og kortlægge netværkerne ikke nogen overflødig luksus. Men det er netop her, skoen trykker. Oprettelsen af laboratorierne forudsætter, at kriterierne er tilstrækkeligt tydelige, og at procedurerne er gennemsigtige. Det viser sig imidlertid, at der er temmelig mange ubesvarede spørgsmål om denne metode, hvis resultater skulle føre til forskellige vurderinger i forskellige lande. De svenske forslag synes at ville skjule, at Sverige selv stadig har brug for nogle år til at udvikle sine egne kapaciteter fuldt ud, men alligevel vil det gå i gang allerede nu. I øjeblikket venter vi stadig på udtalelsen fra eksperter fra de fleste centrale laboratorier, men den vil ikke komme i tide inden afslutningen af det svenske formandskab. Ikke alle i min gruppe vil være enige i, at dette potentielt er et godt forslag, og at sådanne instrumenter på længere sigt virkelig kan være fortjenstfulde, hvordan man end griber narkotikaproblematikken an. Det er imidlertid i allerhøjeste grad beklageligt, at den iver, som Sverige her har udvist, først og fremmest foregriber virkeligheden.

Vitorino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, Kommissionen bifalder Parlamentets foreslåede beslutning og støtter formålet i de to svenske initiativer om indførelse af en ordning for særlig retskemisk beskrivelse af syntetisk narkotika og om fremsendelse af udtagne prøver af ulovlig narkotika.
Kommissionen har arbejdet med dette i et stykke tid. Den har især støttet forskning i udarbejdelsen af harmoniserede metoder til at beskrive amfetamin. Dette forskningsprojekt forventes afsluttet i februar 2002, og vi håber, at resultaterne tages i betragtning ved fremtidigt arbejde på dette område.
Formålet med de svenske initiativer er i overensstemmelse med punkt 4.1.1.4 i EU's narkotikahandlingsplan 2000-2004, som blev godkendt på Det Europæiske Råds møde i Feira i juni 2000, og er således en prioritet for EU i bekæmpelse af narkotika.
Kommissionen arbejder også aktivt på at gennemføre EU's narkotikahandlingsplan. I de kommende uger regner vi med at offentliggøre to vigtige dokumenter. For det første vil Kommissionen forelægge en meddelelse for Parlamentet og Rådet om gennemførelsen af handlingsplanen og for det andet vil Kommissionen stille forslag om en rammeafgørelse om oprettelse af minimumsregler for narkotikahandel.
Som flere medlemmer har nævnt, er emnet om syntetisk narkotika særligt vigtigt i øjeblikket både i og uden for EU. Kommissionen agter i år at foretage en gennemgang af den fælles aktion vedrørende nye former for syntetisk narkotika fra juni 1997, som muliggør, at nye former for syntetisk narkotika kan kontrolleres i hele EU og underlægges strafferetlige foranstaltninger. Kommissionen stillede for nylig forslag om at føre uformelt tilsyn med ikke-kontrollerede kemiske prækursorer til syntetisk narkotika, og dette forslag er for øjeblikket til behandling i Rådet og Parlamentet. I marts 2001 fremlagde vi også en beslutning for Kommissionen om narkotiske stoffer, der behandler den ulovlige anvendelse af prækursorer i syntetisk narkotika, og som fik stor støtte. Vi deltog desuden i et møde om syntetisk narkotika i december 2000, som var organiseret af Japan inden for G8-rammerne. Alle disse elementer viser, hvor vigtig denne høring er på verdensplan. Derfor vil jeg gerne lykønske fru Cederschiöld med den fremragende betænkning og støtte hende ved at opfordre til at se bort fra det, jeg mener er mindre vanskeligheder, for at Rådet hurtigt kan vedtage disse to svenske initiativer.

Formanden
Tak, kommissær Vitorino.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Transmissible spongiforme encephalopatier
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0118/2001) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (14780/1/2000 - C5-0048/2001 - 1998/0323(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om fastsættelse af regler for forebyggelse af, kontrol med og udryddelse af visse transmissible spongiforme encephalopatier (Ordfører: Roth-Behrendt).

Whitehead
Vi har to betænkninger vedrørende behandling og transport af dyr, som vil være et velkendt emne for kommissæren. Jeg vil gerne indlede med at sige, og jeg er sikker på, at formanden for udvalget vil sige det samme, at vi beklager Dagmar Roth-Behrendts fravær i aften. Hun er et af de mest energiske, driftige og intelligente medlemmer i udvalget. Hun er koordinator i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik og er med hendes generelle entusiasme som en enmandshær i Berlin. Hun er i Berlin i aften og skal opereres i morgen. Jeg er sikker på, at alle her i Parlamentet, selv på dette sene tidspunkt, ønsker Dagmar alt godt og tror på, at hun snarest kommer til hægterne med sin sædvanlige livskraft.
Dagmar Roth-Behrendt havde til hensigt at stille det ene af de to ændringsforslag i aften. Jeg vil gerne kort fortælle, hvorfor min gruppe og jeg mener, at direktivet bliver bedre, hvis det ikke ændres. Det betyder derfor, at vi ville stemme imod både ændringsforslag 1 og 2. Vi stemmer imod ændringsforslag 1 af den simple grund, at det tegner et ønske om at komme tilbage til en slags neoprotektionisme, men især overlovgivning, af dyreimport, hvilket er en ønskværdig, men unødvendig konsekvens af de mange forskrækkelser i de senere år. Vi er i mit land godt klar over dette, men vi mener, at OIE-kodeksen omfatter handel med levende dyr og beskytter lande, som ikke har BSE, mod indførelse af sygdommen. Der er ikke belæg for yderligere importforanstaltninger af sundhedsårsager, og jeg forventer, at Kommissionen har samme holdning.
For så vidt angår ændringsforslag 2, som jeg selv har stillet, blev det stillet på et tidspunkt, hvor vi mente, at hvis Parlamentet skulle vedtage at indføre forsøg på dyr på over 24 måneder i alle medlemsstater, hvilket blev delvist pålagt af Kommissionen, skulle dette ændres med en bestemmelse om, at de medlemsstater, som allerede har andre forsøgstyper - eller i Det Forenede Kongeriges tilfælde, kreaturer på over 30 måneder - ikke skal gå igennem den procedure. I kraft af at det overordnede ændringsforslag trækkes tilbage, bør det andet ændringsforslag efter min mening også annulleres. Derfor støtter min gruppe ikke ændringsforslagene.

Doyle
Jeg beklager, at skyggeordføreren, hr. Trakatellis, ikke er i stand til at deltage i aften. Jeg har med kort varsel indvilliget i at tale på hans vegne, da det er et meget vigtigt emne. For det første vil jeg gerne rose alle i Kommissionen, Rådet og Parlamentet, som har været involveret indtil nu, men især fru Roth-Behrendt for hendes personlige engagement i dette meget vigtige emne.
Jeg talte i Parlamentet om dette særlige emne for et år siden, hvor jeg tydeligt tilkendegav min holdning. Jeg mener, at førstebehandlingen fandt sted den 16. maj sidste år. Der er ikke sket meget siden i den henseende. I andre henseender, både politisk og videnskabeligt, er der sket meget inden for TSE, især i relation til BSE. For et år siden var det Det Forenede Kongerige, Irland og et eller to andre isolerede BSE-udbrud, som optog sindene, og især den langvarige epidemi i Det Forenede Kongerige. Siden da har der som bekendt været udbrud i Portugal, Belgien, Nederlandene, Spanien, Danmark, Tyskland, Italien og Østrig. For at danne os et fornuftigt overblik, skal vi sammenligne det involverede antal med kvægbestanden i hvert land i stedet for at sætte panik i forbrugeren. Det har været meget svært at få en rimelig rationel høring om påvirkningen af BSE-udbruddet, hvad enten det drejede sig om tre, fire eller flere hundrede tilfælde på en gang. Tallene skal ses i forhold til kvægbestanden i hvert land.
Så sent som i denne uge fik vi melding om udbrud blandt elsdyrene i Colorado-området i USA og om et udbrud af en ny variant af Creutzfeldt-Jacobs sygdommen blandt unge mænd, unge jægere, der ikke er den aldersgruppe, som vi gennem årene typisk har forbundet med Creutzfeldt-Jacobs sygdommen. Der har også været større krav til rapporteringen af BSE og generelt øget kontrol med det nye testprogram. Når vi får melding om et større antal, er det ikke tegn på, at sygdommen spredes. Det betyder, at vi er blevet mere effektive, også mere effektive til at søge efter sygdommen i de forskellige lande. Dette skal ligeledes tydeliggøres, så forbrugeren ikke går i panik og tror, at sygdommen stadig spredes. Det gør den ikke. BSE er en sygdom, som rammer ældre køer, især ældre malkekøer. Forekomsten i malkekvægbesætninger er langt større end i ammekobesætninger, hvilket formentlig skyldes, at landmænd med malkekvægbesætninger ofte har haft råd til at give mere kraftfoder gennem årene. I de fleste lande har malkekvæg været en bedre forretning end kødkvæg, hvilket i hvert fald var tilfældet i Irland og Det Forenede Kongerige. Men i øjeblikket er der størst risiko blandt malkekvægbestanden, de 6-7-årige køer, hvilket er grunden til, at vi siden mit indlæg sidste år har fået en destruktionsordning, der blev offentliggjort den 13. december 2000, hvis jeg husker rigtigt, og som vil være på plads indtil årets udgang.
Min eneste store kritik af destruktionsordningen er, at den ikke indeholdt krav om, at medlemsstater med problemer koncentrerede sig om ældre køer, som stadig er den egentlige risikogruppe. Ordningen blev brugt til at understøtte markedet og kvægpriserne i stedet for at kurere ældre køer. Jeg har ikke noget imod, at markedet understøttes. Det kan være en del af det. Men det bør være sekundært i forhold til at komme sygdommen til livs, hvilket ikke var tilfældet, og derfor kritiserer jeg ordningen i den henseende.
Vi har ligeledes lært meget i løbet af sidste år om en ny variant af Creutzfeldt-Jacobs sygdommen, og om at folk med en særlig genetisk sammensætning er disponerede for sygdommen, ikke hele befolkningen. Vi skal komme med flere oplysninger om dette, så befolkningen forstår eventuelle virkninger. Sygdommen er genetisk, smitsom og degenerativ, men der er meget få tilfælde i forhold til f.eks. antallet af BSE-tilfælde blandt kvægbesætninger i Det Forenede Kongerige. I mere end to hundrede år har vi spist fårekød, som er inficeret med scrapie, uden bivirkninger. Dette skyldes, at strukturen af det smittefri protein, prion, i får ikke er kompatibelt med proteinet i menneskers hjerner i modsætning til prioner fra kvæg eller oksekød, som erstatter det nødvendige protein i vores hjerner. Vi har igen ikke givet de rigtige oplysninger. Ja, jeg er enig i mange af de ting, som er gjort, og der er behov for dette forslag. Jeg foretrækker dog, at vi bruger OIE- eller WTO-standarden, for at alle lande kan blive enige om klassifikationen, så det vi gør i Europa ikke opfattes som handelshindringer af vores handelspartnere i resten af verden inden for kødprodukter og levende dyr. Derfor er min eneste kritik, at vi på denne måde kommer til at stå alene i EU i stedet for at operere globalt. Bifald til alle involverede.

Paulsen
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, fru Roth-Behrendt har længe udført et utroligt godt stykke arbejde, når det drejer sig om bekæmpelse af BSE, eller TSE. Vi er nu endelig nået til et punkt, hvor vi måske kan lægge en plan og få stoppet de smittekilder, som vi ved eksisterer.
Jeg vil benytte lejligheden til at opfordre os til at tænke mere langsigtet. Desværre ved vi mennesker endnu ikke, hvor og hvornår prioner bliver "gale", hvornår denne prionsygdom opstår og af hvilken grund. Situationen kræver en vis ydmyghed af os. Netop nu er der en anden diskussion om animalske biprodukter i gang, og det kunne se ud som om, at denne debat vil tage yderligere til nu.
Vi forsøgte at gøre koen, som er vegetar, altædende, og det resulterede i BSE. Vi befinder os nu på et punkt, hvor jeg er bange for, at vi af angst, i panik eller af en anden årsag, politisk populisme måske, vil forsøge at gøre grisen græsædende, gøre den til vegetar.
Det ville også være godt, hvis vi så lidt på vores egen historie. Vores forfædre var helt klar over, at man ikke skulle spise selvdøde dyr. Det er først i vores moderne tid, at vi har fjernet os så meget fra biologien, at vi er begyndt at give os i kast med sådanne eksperimenter. Jeg ville gerne have, at vi stille og roligt viste en smule ydmyghed over for de levnedsmiddelkatastrofer, der har ramt os.

Auroi
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det, vi skal gøre i aften, er at sørge for, at fru Roth-Behrendts bemærkelsesværdige betænkning bliver gennemført så hurtigt som muligt, det vil sige, at forholdsreglerne bliver gældende fra juli. På grundlag af den viden, der udvikles hver dag, mener jeg faktisk, at de to ændringsforslag, som er fremsat for os, er tvetydige og snarere forsinker gennemførelsen af forholdsreglerne, end de medfører positive konsekvenser.
Min gruppe, De Grønne, kan til nød godtage det første ændringsforslag, fordi en opdeling af lande ud fra antallet af mistænkelige tilfælde er en god idé, og det vigtigste er en kontrol af den smitsomme sygdom. At de lande, der føler sig mest udsatte, ønsker at beskytte sig, er ikke nødvendigvis et udtryk for protektionisme. Derimod kan det andet ændringsforslag vise sig at være en dårlig idé. Under påskud af, at dyr på 14 måneder slet ikke giver de samme problemer som de andre, kan forslaget medføre, at man fjerner den hurtige systematiske screening og gør det muligt for landene, navnlig Storbritannien, der er initiativtager og det hårdest ramte land, at undlade at foretage disse systematiske screeninger. Hvis det er det, der ligger bag ændringsforslaget, er vi i De Grønne modstandere af det.
Jeg vil tilføje, eftersom denne debat ustandselig udvikler sig, at - og fru Doyle har netop sagt det - der er visse spørgsmål med hensyn til Canada og USA. Intet land kan i dag sige sig fri for BSE eller transmissible spongiforme encephalopatier, og det, der er vigtigt nu, er en screening af får, eftersom man ved, at sygdommen uden tvivl er blevet overført fra får, og at man gør klogt i at overvåge denne bestand, der kan give os de samme problemer, som vi kender fra kvæg.

Corbey
Hr. formand, kære kolleger, BSE er det største drama i den europæiske veterinære forhistorie, et drama, som ikke har sin lige, og som vil kræve et ukendt antal ofre. BSE er et mareridt for forbrugerne, som fortvivlet spørger sig selv, om deres fødevarer har været uden risiko, og BSE er et enormt slag for kvægavlen.
I dag drøfter vi en pakke af foranstaltninger, som allerede var bebudet i 1997. Dette er da også det rette tidspunkt at takke ordføreren, Dagmar Roth-Behrendt, på. Hendes udholdenhed og hendes sagkundskab på dette område har været væsentlig, og uden hendes energiske indsats var Unionen ikke nået dertil, hvor den er nu.
Takket være Parlamentets bidrag under førstebehandlingen er den fælles holdning i hovedtræk acceptabel: systematiske prøveprogrammer, på længere sigt også for får, strenge og tydelige regler med hensyn til specifikt risikomateriale, god kontrol, først og fremmest af import, og regulering af adgangen til markedet. Det er alt sammen meget vigtigt.
I dag skal vi udtrykke vores tillid til den fælles holdning. Dette er den politik, hvormed BSE bekæmpes. Foranstaltningerne skal også kunne regne med forpligtende tilsagn i Bruxelles og i medlemsstaterne. Det er afgørende. Efter stigningen i antallet af BSE-tilfælde i Frankrig er der i de seneste måneder hele tiden truffet nye foranstaltninger, og i den forbindelse var det bemærkelsesværdigt, at kommissær Byrne selv sagde, at fødevaresikkerhed som sådan ikke kræver nogen nye foranstaltninger, men at foranstaltningerne først og fremmest var nødvendige for at genoprette forbrugernes tillid. Dermed var han egentlig igen utydelig. Foranstaltninger er nødvendige og er ikke noget overflødigt stads, det må der ikke herske nogen tvivl om.
Fødevaresikkerhed er et meget følelsesladet emne, og fødevarepolitik er dermed også til dels følelsesmanagement. På grundlag af statistikker kan vi sige, at fødevarer aldrig før har været så sikre, men dermed overbeviser vi ikke nogen. Tillid genopretter man ikke uden videre, ikke engang ved at tilskynde til biologisk landbrug eller modvirke storstilede industrimæssige produktionsmetoder. Tillid genopretter man gennem troværdig politik og tydeligt sprog. Sikkerhed, forebyggelse, bekæmpelse og udryddelse af BSE kræver nu politiske forpligtelser. BSE-krisen var meget mere end et meget alvorligt fødevareproblem. BSE var i sidste instans også en politisk krise. Den er et symbol på, at skylden skydes over på andre, og på, at man prøver at slippe uden om ansvaret. BSE har således givet anledning til en gennemgribende revision af hele den europæiske fødevarepolitik. Der oprettes en europæisk fødevaremyndighed, og vi fastsætter på ny principperne for en levnedsmiddelpolitik.
Men vores diskussion går naturligvis videre. Vi må nu fundamentalt tænke over fødevareproduktionen. Vi vil have en grøn revolution, vi vil have kvalitet i stedet for kvantitet, vores landbrugspolitik må ikke længere ødelægge miljøet, vi må væk fra protektionismen, som er en ulempe for tredjeverdenslande, vi må tage dyrevelfærd alvorligt. Og det må vi ikke vente seks år med. I dag skal vi give udtryk for vores forpligtende tilsagn om BSE-politikken, og det er efter min opfattelse startsignalet til en grøn revolution og til en politik, som er baseret på kvalitet.

Pesälä
Hr. formand, hr. kommissær, Parlamentet, Rådet og Kommissionen har haft et godt samarbejde om effektivisering af forebyggelsen af og kontrollen med encephalopatier. Ved hjælp af den forordning, der er til behandling, får vi harmoniseret retsgrundlaget. I forordningen tager man hensyn til videnskabens udvikling. BSE-test af får og geder tages i brug, så snart der findes nogle testformer.
Ordføreren foreslår to ændringer. Den første er yderst støtteværdig, da den skaber ekstra sikkerhed specielt for de lande, hvor BSE-sygen ikke tidligere er blevet konstateret. Dyretransporter er den største årsag til spredning af dyresygdomme, hvorfor kontrollen skal være effektiv. I vores gruppe anser vi det andet ændringsforslag for uklart, og derfor støtter vores gruppe det ikke, specielt ikke hvis formålet med det er at nedsætte aldersgrænsen for BSE-test til 24 måneder gamle dyr. Det er der ingen fornuft i set fra medlemslandenes side. Dermed naturligvis ikke være sagt, at jeg vil modsætte mig, hvis man ønsker at gøre det i nogle af medlemslandene. Foranstaltningerne i EU bør dog tilpasses BSE-situationen i medlemslandene under overholdelse af den generelle linje i denne forordning.

González Álvarez
Hr. formand, selv om jeg ikke tilhører samme gruppe som hr. Whitehead, deler jeg hans mening om fru Roth-Behrendt, og hvis hun skal opereres i morgen, ønsker vi hende også held og lykke, for hun udgør på en måde Miljøudvalgets sjæl. Under alle omstændigheder foreslår hun kun to ændringsforslag, for udvalget vedtog størstedelen af de ændringsforslag, der blev stillet ved førstebehandlingen. Disse to ændringsforslag vedrører, som andre talere allerede har nævnt, de yderligere garantier, som nogle stater kan kræve for indførsel af dyr, og de vedrører også muligheden for at gennemføre analyser af dyr på under 30 måneder.
Jeg kommer imidlertid fra en lille region med små bedrifter med enorme problemer, som havde nogle tilfælde, meget få, af BSE, og jeg vil derfor gerne fremhæve tre punkter, som jeg finder grundlæggende. Det ene er anført i artikel 6 og drejer sig om behovet for uddannelse og oplæring af det personale, der arbejder for de kompetente myndigheder, laboratoriepersonalet, dyreopdrætterne og dyreforhandlerne. Jeg kan se, at alle disse personer i praksis står over for et problem, som de ikke kender og ikke ved, hvordan de skal tackle. Derfor er dette uddannelsesprogram efter min mening fundamentalt, og det bør sættes i værk hurtigst muligt, fordi det vil udgøre en forebyggelsesmetode.
Med hensyn til forbuddet mod foderstoffer, der indeholder proteiner af animalsk oprindelse, som det anføres i artikel 9, er det min opfattelse, at dette forbud allerede burde være indført. Køer bør spise græs, og det er den bedste måde at forhindre det på, som allerede sker. Og der bør straks være en 100% erstatning for slagtede dyr til disse bedrifter. Jeg har set, hvordan nogle af disse kvægavlere i den region, hvor jeg bor, som havde 25-30 kvæg, har meget lidt tilbage at leve for. Hvis de slagter alle dyrene, forsvinder deres livsgrundlag. Det er derfor absolut nødvendigt, at disse erstatninger, som de ikke råder over i dag, gennemføres straks.
Jeg tror, hr. formand - og nu slutter jeg, for min tid er ved at udløbe - at hvis vi ønsker at genetablere forbrugernes tillid, er det nødvendigt at gennemføre foranstaltninger som disse og andre på en effektiv og klar måde. Det er nødvendigt, at folk ser, at Europa tager sine forholdsregler, for ellers vil det ikke være muligt at genetablere denne tillid.

Korhola
Hr. formand, selv om Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik denne gang ikke har behandlet ordføreren for betænkningen, Roth-Berendt, nænsomt, ønsker jeg alligevel at takke hende for det gode arbejde, hun har udført i betænkningens forskellige faser.
Udvalget har vedtaget to ændringsforslag, hvoraf det ene oprindeligt er fremsat af professor Trakatellis og mig i forening. Det går i al sin korthed ud på, at de medlemslande, som tilhører den bedste kategori, bevarer retten til at kræve yderligere garantier for de dyr, der indføres på deres områder. Det er ikke et forsøg på at forhindre import af eller handel med dyr medlemslandene imellem, men udelukkende et forsøg på at forhindre en spredning af sygdommene til de lande, som endnu ikke har haft dem. Det er naturligvis en fordel for hele EU, at sygdomme, også TSE, begrænses til et så lille område som muligt, og at man forhindrer, at de breder sig til nye områder.
Samtidig bliver det, når man betragter de enkelte regler til bekæmpelse af og kontrol med TSE, stadig mere klart, at hele den fælles landbrugspolitik savner fornyelse eller visse korrektioner. Det ville formentlig være værd alvorligt at overveje en ordning, hvor den fælles landbrugspolitik udstak fælles mål og minimumskrav bl.a. inden for miljømæssig forbrugerbeskyttelse og dyrevelfærd, men hvor man drøftede fornuften i den fælles landbrugsstøtte på ny. Med denne model ville det være lovligt at give national støtte, som frem for alt sigtede mod at fremme fødevaresikkerheden, et rent miljø og områdepolitiske mål. Efter min mening er dette en mulig vej fremad, som man bør tage alvorligt. Det nuværende system er dårligt for skatteyderne, forbrugerne og miljøet og specielt dårligt for landmændene.
Da man oprettede EF, var målet med landbrugspolitikken i al sin enkelthed at sikre en rigelig forsyning af fødevarer i en kriseøkonomi, der var ved at restituere sig efter krigstiden. I oprettelsestraktatens artikel 33 fortsættes denne tanke, selv om EF blev selvforsynende allerede i 60'erne, og produktionen har været større end behovet siden 70'erne. Man må nu gå fra kvantitet til kvalitet.

Byrne
I aften signalerer måske afslutningen på to års hårde forhandlinger mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen om de juridiske rammer for bekæmpelse af transmissible spongiforme encephalopatier. Dette er det første større lovgivningsdokument, som skal vedtages efter indførslen af den fælles beslutningstagning om veterinære forhold, der berører den offentlige sundhed, som det er fastlagt i Amsterdam-traktaten. Det er både ironisk og passende, at det relaterer til BSE, da det var på grund af BSE-krisen, at den fælles beslutningstagning blev indført på Fællesskabets aktivitetsområde.
Jeg vil især gerne takke ordføreren, fru Roth-Behrendt, for hendes utrættelige arbejde gennem årene med at skabe en konsekvent EU-tilgang til kontrol af TSE. En stor del af de overordnede bestemmelser i forordningen er et direkte eller indirekte resultat af hendes personlige engagement for at få fastlagt nogle meget solide rammer, så borgerne beskyttes mod TSE, hvilket jeg støtter fuldt ud. Sammen med hr. Whitehead ønsker jeg alt godt for fru Roth-Behrendt under hendes hospitalsophold de næste dage.
Da vi indledte arbejdet med dette forslag i slutningen af 1998, mente størstedelen af medlemsstaterne, at de ikke havde problemer med BSE. Dette var stadig tilfældet i maj 2000, da Parlamentets oprindelige udtalelse, som stort set blev støttet af Kommissionen, blev vedtaget. De efterfølgende forhandlinger med Rådet blev blokeret, da Rådet ikke kunne enes om den foreslåede centrale rolle for den videnskabelige vurdering af landenes BSE-statusklassifikation. Et kompromis om de juridiske rammer var dog inden for rækkevidde efter vedtagelsen af nye nødforanstaltninger til fjernelse af særlige risikomaterialer i EU og indførelsen af hurtigtest for påvisning af BSE. Bestemmelsen om en omfattende screening gjorde det muligt for Rådet at enes om Kommissionens klassifikation på baggrund af Den Videnskabelige Styringskomités vurdering, forudsat at den blev bekræftet af screeningen.
Efter førstebehandlingen foreslog Parlamentet, at den videnskabelige risikovurdering skulle bekræftes af en statistisk pålidelig omfattende screening. Kommissionen foreslog i det ændrede forslag, at den omfattende screening skulle være en overgangsforanstaltning for skiftet fra de gældende ensartede regler for SRM til de klassifikationsbaserede regler i forordningen. Disse to elementer gjorde det muligt for Rådet at opnå en politisk aftale om Rådets fælles holdning i december 2000.
Opstarten af den omfattende screening ved udgangen af 2000 førte til Rådets fælles holdning, men den havde også en anden virkning. Inden for nogle få dage opdagede Tyskland BSE-tilfælde blandt sunde slagtedyr. Omkring samme tidspunkt blev de første tilfælde opdaget i Spanien og Italien, og antallet af BSE-tilfælde steg også kraftigt i Frankrig. Forbrugernes tillid faldt som aldrig før.
Stillet over for krisen nærmede Rådets, Parlamentets og Kommissionens holdninger sig hinanden. Før Rådets vedtagelse af den fælles holdning blev der afholdt en uformel trilog på grund af sagens hastende karakter og behovet for ordentlige juridiske rammer, især i relation til udryddelsen af BSE og import fra tredjelande. Under trilogen blev der skabt et meget solidt aftalegrundlag mellem de tre institutioner.
De meget hårde, men konstruktive forhandlinger sikrer, at de tre institutioner kan have et konstruktivt samarbejde om nøgleemner, som vedrører den offentlige sundhed. Rådet vedtog Parlamentets krav om at øge antallet af forsøgsdyr. Kommissionen forpligtede sig til, at forordningen skulle indeholde helt nye foranstaltninger, som er vedtaget i henhold til beskyttelsesprocedurer efter den fælles holdning. Kommissionen forpligtede sig ligeledes til straks at tage de nødvendige initiativer i henhold til udvalgsproceduren, når forordningen træder i kraft. Som følge deraf blev Rådets fælles holdning enstemmigt vedtaget og godkendt af Kommissionen. Denne fremgangsmåde er meget forskellig fra tidligere fremgangsmåder i forbindelse med BSE-tilfælde.
Endelig vil jeg gerne minde Parlamentet om beslutningen af 16. november 2000 om BSE og forbuddet mod animalske proteiner i foder. I beslutningen efterlyste Parlamentet adskillige beskyttelsesforanstaltninger, f.eks. et midlertidigt forbud mod brug af kød- og benmel, flere forsøg i alle medlemsstater og regler for kontrol af scrapie. Den nuværende udformning af TSE-forordningen indeholder rammerne og i mange tilfælde de detaljerede regler for disse foranstaltninger.
Yderligere ændringer ved andenbehandlingen kan dog forsinke den formelle handling. Jeg tror, at Parlamentet er enig med mig i, at der er behov for, at det juridiske grundlag snarest kommer på plads, hvilket der på baggrund af nogle af talernes tidligere udtalelser synes at være enighed om.
Høringerne i Parlamentet om dette emne siden november præciserer dette. Det er derfor afgørende, at denne forordning snarest træder i kraft. Kommissionen vil derfor kun tage ændringsforslag, som forbedrer teksten betragteligt eller retter op på vigtige svage punkter, i betragtning. Efter min mening hører ingen af de to foreslåede ændringer under disse kategorier.
Jeg kan ikke acceptere ændringsforslag 1 af indholdsmæssige årsager. Ifølge dette, som allerede blev afvist af udvalget under førstebehandlingen, er BSE-frie medlemsstater berettigede til efter eget skøn at træffe ensidige foranstaltninger mod import af levende dyr. Dette strider imod princippet for udarbejdelsen af EU-lovgivning. Det er også overflødigt, da et af forordningens overordnede formål er at skabe harmoniserede regler for handel med dyr i betragtning af BSE-situationen.
Jeg kan heller ikke acceptere ændringsforslag 2, da det bliver sværere at få et epidemiologisk billede af alle medlemsstaterne. Det dømmer dog ikke på forhånd Kommissionens kommende initiativer med grundlag i denne forordning set i lyset af den erfaring, som er erhvervet ved især støtten i tilfælde, som er opdaget ved den nuværende screening, og dette kan klares ved udvalgsproceduren.
Der blev i løbet af de første tre måneder i år udført mere end 1,3 millioner forsøg på sunde dyr på over 30 måneder. Ud over disse forsøg kommer forsøg på selvdøde dyr og potentielt truede dyr. Vi får hurtigt et meget bedre billede af de egentlige BSE-tilfælde i Fællesskabet. Hvis jeg på denne baggrund mener, at den gældende alder for forsøgsdyr skal sættes ned, vil jeg ikke tøve med at stille de fornødne forslag. I denne henseende vil jeg også gerne tilføje, at forskningen fortsætter med forsøg, som er mere følsomme end de eksisterende.
Afslutningsvis er vi nu tæt på at få vedtaget ordentlige juridiske rammer til kontrol af TSE. Det har krævet meget tid og en stor indsats, men efter betragtelige bidrag fra alle tre institutioner indeholder teksten for den fælles holdning et konsekvent regelsæt og procedurer for fremtiden.
Jeg vil gerne kort kommentere nogle af de bidrag, som visse medlemmer gav for lidt siden. Dette særlige forslag er i overensstemmelse med de internationale OIE-standarder. Derudover bifalder jeg i høj grad fru Paulsens synspunkter, da hun nævnte forslagene om foder og især lovgivning om biprodukter. Min kommentar til fru Aurois bemærkninger om forsøg på får er, at jeg snart stiller et forslag om stikprøvetagning blandt får. I udkastet til beslutningen regner vi i første omgang med 170.000 forsøg på får i det første år, startende fra oktober 2000.

Formanden
Tak, kommissær Byrne.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Ikke-kommerciel selskabsdyretransport
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0125/2001) af Jillian Evans for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om dyresundhedsmæssige betingelser for ikke-kommerciel selskabsdyretransport (KOM(2000) 529 - C5-0477/2000 - 2000/0221(COD)).

Evans, Jillian
Hr. formand, formålet med denne forordning er senest i 2002 at skabe sammenhæng i reglerne for ikke-kommerciel transport af selskabsdyr, som har fået tilnavnet dyrepasordningen. At dette forslag i første omgang er fremsat af Kommissionen repræsenterer en bemærkelsesværdig indsats for at kontrollere rabies. De gode resultater af vaccinationskampagnerne mod rabies har medført et fald i antallet af tilfælde hos katte og hunde fra næsten 500 i 1991 til kun 5 i 1998. Det har bevirket, at Det Forenede Kongerige og Sverige delvist har afskaffet deres seksmåneders karantæneordning.
Det er problemerne med rabies, som hidtil har stået i vejen for indførslen af ensartede regler, og medlemsstaterne har således behandlet transport af selskabsdyr på forskellig vis, så jeg er sikker på, at fælles regler vil blive mødt med glæde.
Kommissionens foreslåede foranstaltninger er hovedsageligt baseret på den britiske ordning og gør det lettere at transportere katte og hunde inden for EU og en række tredjelande på betingelse af, at de kan identificeres ved hjælp af elektroniske mikrochips eller tatovering, at de er vaccineret, og at der er foretaget en kontrol af deres immunitet mindst seks måneder forud for rejsen. Samtidig muliggøres fri bevægelighed for insekter, fisk og visse andre dyr. Det er meget vigtigt, at forslaget giver visse medlemsstater mulighed for at ændre bestemmelserne, når særlige omstændigheder berettiger dette.
Kommissionen foreslog både artikel 37 og 152, stk. 4, litra b), som dobbelt retsgrundlag. Men eftersom forordningen kun omhandler selskabsdyr og vedtagelse af veterinære foranstaltninger til beskyttelse af sundheden, blev Miljøudvalget enige om kun at basere forordningen på artikel 152, stk. 4, litra b), som omhandler den offentlige sundhed og omfatter rabies.
Udvalget om Retlige Anliggender delte denne opfattelse, fordi forslaget igen kun omhandler transport af selskabsdyr, og dets formål er beskyttelse af den offentlige sundhed. Jeg håber, at vi kan nå til enighed om retsgrundlaget.
Hovedpunkterne for drøftelserne i udvalget var først og fremmest brugen af tatoveringer og elektroniske identifikationssystemer. Tatoveringer kan skabe problemer, de kan blive vanskelige at læse, og de kan ændres. Derimod er mikrochips et mere effektivt identifikationsmiddel, men samtidig også en langt mere human metode, da dyret ikke behøver smertestillende eller bedøvende medicin. Derfor foretrækker vi på længere sigt brugen af mikrochips, men vi bør dog tage højde for, at en række medlemsstater på nuværende tidspunkt tillader tatoveringer under deres nationale lovgivning, og derfor foreslår udvalget en overgangsperiode på otte år til den gradvise afskaffelse af tatoveringer. Samtidig foreslås det at tillade lande, som på indeværende tidspunkt ikke godkender tatovering som gyldig identifikation, at kræve brug af elektroniske mikrochips i overgangsperioden.
Ændringsforslag 8 henviser til behovet for klart at angive, at hundehvalpe og kattekillinger ikke kan transporteres, før de har nået den alder, som kræves til vaccination, eller andre krav, fordi der hersker misforståelse herom. Hvis ordningen skal være en succes, er det vigtigt, at den er effektiv. Brugen af specielle ISO-transpondere vil være med til at sikre dette. Samtidig vil muligheden for at registrere navn og adresse på dyrenes ejere være en hjælp i bekæmpelsen af ulovlig handel med selskabsdyr. Spørgsmålet om rabiesvaccinen er medtaget i betænkningen ligesom OIE's internationale dyresundhedskodeks, igen for at sikre forslagets effektivitet.
Et andet punkt, som blev drøftet i udvalget, var spørgsmålet om karantæne, og formålet med ændringsforslag 9 er at tydeliggøre, at dyr fra tredjelande, som stadig er i risikogruppen for rabies, og som indføres til Sverige, Irland og Det Forenede Kongerige, de såkaldte følsomme lande, gennem en anden medlemsstat, skal blive i det pågældende land i mindst seks måneder, før de kan transporteres til et af de tre lande. Det afskaffer behovet for karantæne, men giver samtidig også den ekstra sikkerhed, som disse lande har behov for.
Et kontroversielt emne har været spørgsmålet om fritter, og hvorvidt disse skulle omfattes af forordningen. Kommissionens forslag medtager fritter i kategorien af selskabsdyr, som ikke er underlagt særlige dyresundhedsmæssige krav. Der har været delte meninger om dette, men Miljøudvalget er af den opfattelse, at det ville udgøre en uantagelig risiko, og fritter bør derfor flyttes fra bilag I, litra b).
Endelig er det yderst vigtigt at give forbrugerne og personalet ved grænseovergangene udførlige oplysninger for at sikre, at de er bekendt med kravene. Mit mål med betænkningen har været at bevare de positive og væsentlige elementer fra Kommissionens forslag og samtidig tage hensyn til en række medlemsstaters krav. Vi hørte en del om tillid under den forrige forhandling, og netop tillid til ordningen er et nøgleord for dens vellykkede gennemførelse. Ændringsforslagene er udarbejdet med henblik på at forbedre Kommissionens tekster i dette øjemed.

Arvidsson
Hr. formand, den foreliggende forordning har det formål at samordne og gøre tingene lettere for dem, der rejser gennem Europa med et selskabsdyr. Det kan ved første blik forekomme banalt, men vi svenskere husker en godt 20 år gammel sag, hvor en pensioneret svensk ambassadør i Portugal ikke ville forlade sin bopæl i Lissabon, fordi hans gode ven, en gammel angorakat, skulle tvinges til at sidde i karantæne i lang tid, før den kunne få lov til at komme ind i Sverige.
Disse regler skal først og fremmest være et værn mod rabies, en sygdom, der i folkloren har været forbundet med stor mystik og skræk. Det er ikke for ingenting, at sygdommen på svensk hedder vattuskräck (hundegalskab). Irland, Storbritannien og Sverige har i mange år været fri for rabies, og forslagene i forordningen vil derfor først og fremmest have betydning for disse lande, selv om forekomsten af rabies er blevet mindre i hele Europa. Vi skal imidlertid være opmærksomme på, at reglerne skal udformes på en sådan måde, at de sikrer en effektiv beskyttelse mod spredning af rabies, først og fremmest til rabiesfri områder.
Efter kogalskaben og mund- og klovsygen ville et tilfælde af rabies i f.eks. Storbritannien på grund af ændrede EU-forskrifter skabe stor mistro til EU-organisationen. Under behandlingen af sagen er retsgrundlaget blevet ændret. Grunden til ændringen er, at formålet med forordningen er beskyttelse af folkesundheden. Dog kan også dyresygdomme, og også dem, der rammer selskabsdyr, være meget aggressive og forvolde store lidelser. Et eksempel er aggressive former for hundesyge.
Jeg vil derfor gerne spørge kommissær Byrne: Mener De, at beskyttelsesforanstaltninger i overensstemmelse med andre EU-direktiver er tilstrækkelige, når medlemslandene skal vedtage foranstaltninger mod smitsomme sygdomme, der kan forårsage store lidelser for selskabsdyr?
For mange er det uforståeligt, at reglerne for transport af dyr i kommercielt øjemed er mindre strenge end for samme dyrearter i egenskab af selskabsdyr. Undertegnede stillede derfor forslag til udvalget om, at Kommissionen skulle gennemgå den gældende forordning om handel med dyr og forsøge at opnå en harmonisering med reglerne i dette forslag til forordning. Forslaget blev godkendt af udvalget, men jeg vil gøre Præsidiet og sekretariatet opmærksomme på, at indholdet i det foreliggende forslag er blevet ændret.
Mange går i den tro, at hundehvalpe og kattekillinger ikke kan rammes af rabies og derfor frit kan passere grænserne i Europa. Det er derfor vigtigt, at forslaget til forordning er blevet tydeligere på dette område. Ikke mindst for at hindre den sorte handel - der utvivlsomt foregår i dag - med hundehvalpe og kattekillinger, der ikke er blevet vaccineret mod rabies.
Foruden hunde og katte er det af selskabsdyr kun fritter, på engelsk ferrets, der kan sprede rabies. Der er i dag videnskabeligt bevis for, at rabiesvaccination af fritter virker. Ifølge den svenske stats veterinærmedicinske institut bør fritter i fremtiden vaccineres i lighed med hunde og katte. Under behandling i udvalget blev fritter imidlertid helt taget væk fra foranstaltningslisten. Fritter bør imidlertid indføres i bilag 1, afsnit A, sammen med hunde og katte, og hvis dette ikke kan anbefales, bør fritter stadig stå nævnt i bilag B i overensstemmelse med Kommissionens forslag. Helt at udelade fritter er ikke ansvarligt. Vi må huske på, at det hovedsageligt er børn og unge, der har fritter som selskabsdyr.
Til sidst, hr. formand, vil jeg takke ordføreren, fru Evans, for et godt samarbejde i denne sag.

Whitehead
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Evans, ikke blot for det arbejde hun har lagt for dagen, men også for hendes meget reelle og klare sammenfatning af forslaget efter udvalgsbehandlingen. Vi skal afveje folkesundhed mod menneskelige hensyn. Sidstnævnte tvinger os til at tage hensyn til dem, der lider under at måtte efterlade deres elskede selskabsdyr, når de rejser inden for EU. Vi kalder den "Whisky and Soda"reformen i Storbritannien, ikke fordi den blev udtænkt i fuldskab en sen aften i SANCO, men fordi det er navnene på kommissær Pattens to hunde, som han i mange år måtte efterlade i Frankrig, når han var i England, og han var den, der led størst afsavn - i hvert fald i offentlig omtale - og som måske har bidraget til en holdningsændring i vores del af verden.
Jeg vil blot nævne tre kritiske områder: For det første er der tidshorisonten. Fru Evans har nu accepteret, at vi har en tidshorisont på otte år, som for mig ser ud til at være effektiv i forhold til levealderen for de fleste selskabsdyr, for overgangen fra mærkning ved tatoveringer med alle deres svagheder til et passende system med mikrochips. Hvad angår ændringsforslag 7, som indeholder et forslag om et fuldstændigt universelt system for ISO-standardmikrochips, mener jeg ikke, man kan forvente, at alle dyr er udstyret med en chip af denne universelle slags på et tidligt tidspunkt i forløbet. Vi bliver nødt til at fare frem med lempe på det område. Dernæst er jeg glad for, at vi nu har effektive forslag, som jeg er sikker på, at kommissæren kan acceptere for karantæneordningen for dyr, som kommer fra tredjelande, hvor rabies er endemisk. Det indiske subkontinent er et godt eksempel. Mennesker rejser, deres dyr transporteres rundt, og vi ved fra andre overvejelser, som indgår i en anden forhandling om vaccination i forbindelse med import og eksport af fødevarer, hvor mange ting der transporteres ind og ud af EU, og som udgør en risiko. Det ønsker vi ikke i denne sag, og derfor er det vigtigt, at karantænebestemmelserne fastholdes.
Til sidst er der spørgsmålet om fritter. The Ferret Trust har i de sidste par dage fulgt mig overalt og været helt opstemt over bestemmelserne om fritter. Der hersker dog stadig tvivl i Det Forenede Kongerige om, hvorvidt det faktisk er muligt at føre tilstrækkelige beviser for vaccination af fritter, således at dyret kan vaccineres og dernæst transporteres sikkert som selskabsdyr fra et land til et andet. The Ferret Trust fortalte mig meget behersket, at de mente at beslutningen om, at fritter skal omfattes af dyrepasordningen, burde udsættes, indtil yderligere forskningsresultater forelå, og de henviser til to amerikanske eksperter, Dr. Bruce Williams og Dr. Zack Miller. Det kan jeg godt gå med til. Jeg har ikke noget imod fritter, men jeg mener, at selv den mindste risiko for spredning af rabies fra selv så eksotisk en kilde som denne kræver, at vi tager en ekstra tænkepause i stedet for at haste et forslag igennem, som mindst én medlemsstat stadig har store forbehold over for.

Davies
Hr. formand, vi bør anerkende, at denne betænkning er et resultat af, at bekæmpelsen af rabies har været en succes i Europa. Det er en sygdom, som har vakt frygt og rædsel i mange år, og det er en glæde at se faldet slå igennem i statistikkerne, der viser, at sygdommen nu snart er udryddet. Ligesom hr. Whitehead glæder jeg mig over, at de afsavn, som både dyr og dyreejere har følt, når dyr har måttet i karantæne i lange perioder ad gangen, nu erstattes med pas og tatoveringer. Det er gode nyheder.
På det tekniske plan ser jeg frem til at høre Kommissionens svar på de fremsatte ændringsforslag om direktivets retsgrundlag. Jeg glæder mig meget over, at retsgrundlaget for EU-forslagene er det samme som det britiske. Jeg har, ligesom hr. Whitehead, lært en hel del mere om fritter, end jeg vidste for en måned siden. Jeg sikker på, at det samme gælder for Kommissionen. Faktisk er jeg overbevist om, at kommissæren er en stor fritteven. Hvis han ikke allerede har huset fyldt med fritter, så er jeg sikker på, at de mange avisartikler om frittens mange gode egenskaber har tilskyndet ham til at fylde huset med fritter. Jeg er ikke i tvivl om, at de er charmerende og kærlige selskabsdyr, og ser frem til, at de indtager deres plads ved siden af katte og hunde ved førstkommende lejlighed.
Den beslutning, vi traf i udvalget for blot få uger siden om, hvorvidt fritter skulle medtages på listen og have pas, var en af de sværeste i mit liv. Sandheden er, at det ikke ser ud til, at fritter har udgjort særlige problemer. Det er tilsyneladende en enkelt fransk fritte, som har været årsag til bekymringen om, hvorvidt fritter kan medføre rabies. Det er jeg ked af, men jeg ser frem til den dag, hvor blodprøver for rabiesantistoffer kan verificeres og godkendes af Den Stående Veterinærkomité, og forordningens rammer udvides til at omfatte fritter ved førstkommende lejlighed. I mellemtiden er vi nødt til at acceptere, at hvis vi skal give førsteprioritet til bekæmpelsen af rabies, så bør fritter ikke på nuværende tidspunkt opføres på listen. Jeg ser frem til den dag, hvor fritter frit kan strejfe om i Europa, men det skal bare ikke være lige nu.

Doyle
Hr. formand, lad mig starte, hvor min kollega sluttede. Jeg må tilstå, at min interesse for fritter er begrænset, men jeg kan godt lide den linje, som hr. Whitehead følger. Vi bør undersøge sagen en gang til, og måske spørge nogle af eksperterne til råds. Der er mange af os, som ikke er ajour med, hvad der kan, og hvad der ikke kan gøres med fritter i forbindelse med immunitetesprøver. Jeg kunne ikke selv tænke mig jobbet.
Jeg må vedgå mig en interessekonflikt helt fra starten. Når jeg vender hjem fra Bruxelles eller fra andre steder en torsdag aften eller en fredag morgen, så er den største velkomst, jeg får, fra mine hunde - i hvert fald hvad angår larm og tid. Ja, resten af familien er glade - et hurtigt "Hej mor" - et hoved kommer til syne, man får måske et lille knus, og så er det tilbage til fjernsynet, eller hvad de nu var optaget af - men 20 minutter senere løber hundene stadig begejstrede rundt. Så jeg føler virkelig med dem, som brændende føler behovet for frit at kunne medbringe dyr over hele Europa på de betingelser, som vi fastlægger her i dag, og jeg bifalder betænkningen.
Kommissionens foreslåede foranstaltninger gør det lettere at transportere katte og hunde og andre dyr, som ligeledes er klassificeret som selskabsdyr, inden for EU. Miljøudvalget spændte ben for spørgsmålet om fritter, og her ligger sagen så nu, dog vil man måske gennemføre de undersøgelser, som min kollega hr. Whitehead omtalte.
Jeg bifalder, ligesom tidligere talere, at vi nu kan fejre de gode resultater af rabiesvaccinationskampagnen, som har gjort det muligt at nå dertil, hvor vi er i dag, og som har været medvirkende til, at Det Forenede Kongerige, Irland, og Sverige har ændret deres karantænesystemer, og dermed lagt grundlaget for den skabelon, som Kommissionen nu foreslår anvendt i hele EU. Vi må dog stadig være på vagt over for indførslen af selskabsdyr fra tredjelande, fordi ethvert rabiestilfælde, som opdages i EU, i øjeblikket kommer fra tredjelande, hvor rabies stadig er endemisk. Lad os være omhyggelige med grænsekontrollen for at undgå endnu en gang at indføre denne forfærdelige sygdom, især i lande, som nu er rabiesfrie.
Som en del af Kommissionens foranstaltninger skal dyr identificeres ved hjælp af elektroniske transpondere eller tatovering, og det skal kunne bevises, at de er vaccinerede, og at der er foretaget kontrol af deres immunitet mindst seks måneder forud for rejsen. Jeg har problemer med enhver fortsat brug af tatoveringer, og det samme har Miljøudvalget. Ligeledes har jeg problemer med ad libitum brug af transpondere snarere end standardiseringen af transpondere, og denne opfattelse deles af Sammenslutningen af veterinærforeninger inden for EF, FVE. De er af den stærke overbevisning, at der udelukkende bør anvendes standardiserede mikrochips. Husk på, at vi taler om krav, der skal gælde otte år frem i tiden. Vi har rigeligt med tid til at løse dette problem og få tingene på plads.
Betænkningen er baseret på en rapport udarbejdet af Den Videnskabelige Veterinærkomité i september 1977. Dette var før indførslen af ISO-standarderne 11784 og 11785, og der var således ikke reel kompatibilitet mellem forskellige producenters produkter. Siden indførslen af standarder, som kan specificeres i lovgivningen, som det er tilfældet med Det Forenede Kongeriges vedtægt om selskabsdyr, kan alle ISO-standardaflæsere læse alle ISO-standardmikrochips. I begyndelsen troede vi også, at mikrochipnumre kunne ændres. Det er dog aldrig blevet påvist, at dette er muligt, og teknisk bistand fra ingeniører, som er involveret i udviklingen og fremstillingen af mikrochips, tyder på, at det aldrig vil blive let eller overhovedet muligt. Vi må huske på, at nyere og mere avancerede mikrochips med verificeringsprogrammer er under udvikling, og det vil gøre det endnu vanskeligere at svindle med systemet. Men det er næppe sandsynligt, at fordelen ved at ændre en mikrochips identifikationsnummer på et selskabsdyr vil være så stor, at den kan stå mål med indsatsen og omkostningerne.
Derimod er tatoveringer langt mindre tilfredsstillende. De er vanskelige at læse på mindre dyr som katte, de er vanskelige at læse hos racer med kuperede ører, de er vanskelige for tilsynsmyndigheder at læse på aggressive eller frygtsomme dyr, og de er relativt lette at fjerne og ændre med henblik på svindel. Derfor bakker jeg kraftigt op om ændringsforslag 6 og 7, selv om der hersker tvivl om behovet for at indhente navn og adresse på ejeren af mikrochippen, men jeg går ind for en standardisering af mikrochippen og kun mikrochippen - ikke tatoveringer.

Byrne
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren, fru Evans, og Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik for deres betænkning om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om dyresundhedsmæssige betingelser for ikke-kommerciel transport af selskabsdyr.
Parlamentet er udmærket klar over vigtigheden af dette emne, som berører alle borgere i Europa, der ikke ønsker at efterlade deres dyr, når de tager på ferie eller er på længerevarende udenlandsophold. Jeg er ikke af den opfattelse, at borgere ikke kan medbringe deres dyr på rejser i dag, men medlemsstaternes forskellige regler om transport inden for EU såvel som transport fra tredjelande er absolut vanskelige at forstå og kan virke en smule afskrækkende. Det er derfor på tide at fastlægge et fælles regelsæt for hele EU, fordi dette emne er direkte forbundet med fri bevægelighed for europæiske borgere, når de ejer et selskabsdyr.
Forslagets tyngdepunkt er selvfølgelig den risiko for rabies, som er forbundet med transport af katte og hunde, de to store kødædende husdyrarter, som er med til at overføre denne livsfarlige sygdom. På dette vigtige punkt er forslaget baseret på anbefalingerne i den internationale zoosanitære kode, på rapporter fra Den Videnskabelige Veterinærkomité og beslutninger fra internationale ekspertpaneler, som er blevet rådspurgt om en risikovurdering af rabies i forbindelse med transport af kødædende husdyr.
Jeg glæder mig meget over, at betænkningen støtter Kommissionens generelle fremgangsmåde vedrørende det grundlæggende spørgsmål om folkesundheden. Der er fuldstændig enighed om sikkerheden ved de tekniske betingelser for kontrollen med rabiesrisikoen, selv om der stadig hersker uenighed om et par enkelte punkter, som skal afklares yderligere.
Jeg vil nu gennemgå betænkningens ændringsforslag i detaljer. Lad mig starte med de ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan godkende. Kommissionen kan ikke godkende ændringsforslag 1, 2, 3, 5, 12 og 13 om forslagets retsgrundlag. I betænkningen konkluderes det, at artikel 152, stk. 4, litra b), i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab er tilstrækkelig, eftersom hovedformålet med forslaget er at beskytte den offentlige sundhed. Det er på nuværende tispunkt ganske rigtigt, ikke desto mindre mener Kommissionen, at foranstaltninger, som udelukkende omfatter dyresygdomme, og som ikke påvirker den offentlige sundhed, kan blive nødvendige i fremtiden, og et dobbelt retsgrundlag med artikel 37 er derfor nødvendigt. Et parlamentsmedlem spurgte mig tidligere, om retsgrundlaget var fyldestgørende, eller om vi var i besiddelse af tilstrækkelig information til at forhindre andre sygdomme hos dyr. Det er netop en af grundene til, at artikel 37 udgør en del af retsgrundlaget.
På baggrund af andre forslag stillet i Parlamentet er jeg klar over, at Parlamentet og Miljøudvalget generelt er tilbageholdende med at støtte artikel 37 som retsgrundlag for bestemmelserne sammen med artikel 152, sikkert fordi artikel 37 ikke kræver fælles beslutningstagning. Jeg vil bede Parlamentet overveje dets holdning til dette ændringsforslag endnu en gang og overveje spørgsmålet i lyset af, hvorvidt behovet for dyresundhedsmæssige bestemmelser, som et af parlamentsmedlemmerne omtalte, er relevant. Følgelig behovet for artikel 37 snarere end artikel 152.
Komissionen kan ikke godkende ændringsforslag 7, fordi det rækker langt ud over forslagets rammer, som er transport mellem medlemsstater og fra tredjelande. Ændringsforslaget medfører en forpligtelse for alle medlemsstater i forbindelse med den almindelige udbredelse af elektronisk identifikation af alle katte og hunde og oprettelsen af en database til sporing af alle omstrejfende eller bortkomne dyr.
Vedrørende klassificeringen af tredjelande stiller Kommissionens forslag de samme betingelser for import fra visse tredjelande, hvor rabiessituationen kan ligestilles med situationen i medlemsstaterne, som gælder for transport inden for EU. Ændringsforslag 10 opstiller forslag om at indføre kriterierne i den internationale zoosanitære kode for godkendelse af et tredjeland som rabiesfrit land. Det er ikke i tråd med de betingelser, som gælder for transport inden for EU. En række medlemsstater er ikke rabiesfrie lande ifølge denne definition, selv om der er kontrol med rabiestilfælde blandt husdyr inden for landets grænser. Det vil medføre en diskriminering, som ikke er videnskabeligt forsvarlig, og derfor kan ændringsforslag 10 ikke godkendes.
Endelig kan Kommissionen ikke godkende ændringsforslag 14. Ændringsforslaget ville flytte fritter fra listen over arter, som må transporteres inden for EU uden veterinære betingelser. Kommissionens forslag var baseret på en risikovurdering, som konkluderede, at denne dyreart ikke har betydning for rabiesepidemiologien i EU. Jeg har forståelse for de specifikke bekymringer med hensyn til denne dyreart, fordi den er kødædende og kan bide, men at flytte den fra listen i bilag I, litra b), er ikke at yde arten retfærdighed, da den eneste grund er, at den tilhører den kødædende slægt.
Jeg vil gerne sige til hr. Davies, at jeg har forøget mit kendskab til fritter siden i går, og visse af mine møder i dag, herunder noget af den eksotiske underholdning, som optager nogle medlemsstater, kan måske forklare nogle af de interesser, som hr. Davies støtter.
Jeg ville have været mere åben for indførslen af en ny kategori for fritter med krav om vaccination, som er mulig, men der kan ikke forudses en vaccinationstest efter vaccinering. Ordførerens og udvalgets ændringsforslag, som blev afvist, pegede i den retning og ville efter min mening have medført en løsning, som alle kunne være tilfredse med.
Kommissionen kan godkende seks ændringsforslag: ændringsforslag 4 om forpligtelse til i fremtiden at foretage en gennemgang af den gældende lovgivning om kommercielle handelsdyr, ændringsforslag 8, 9 og 15, som giver en afklaring af forslaget, og ændringsforslag 11 om medlemsstaternes information om emnet til offentligheden.
Det var med stor interesse, at jeg i ændringsforslag 6 opdagede en virkelig proaktiv holdning til inden for en kortere årrække at gå helt over til elektronisk identifikation, i overensstemmelse med ISO-standarderne for dyr, som transporteres mellem medlemsstater eller indføres fra tredjelande. Jeg kan derfor tilslutte mig ændringsforslaget.
For at summere op kan Kommissionen ikke godkende ændringsforslag 1, 2, 3, 5, 7, 10, 12, 13 og 14. Til gengæld kan Kommissionen godkende ændringsforslag 4, 8, 9, 11, 15 og 6.
Sluttelig skal jeg endnu en gang takke fru Evans for hendes udmærkede betænkning og støtte til dette vigtige forslag.

Formanden
Tak, kommissær Byrne.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Veterinærlægemidler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0119/2001) af Doyle for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om udbuddet af veterinærlægemidler (KOM(2000) 806 - C5-0105/2001 - 2001/2054(COS)).

Doyle
Hr. formand, jeg byder kommissæren velkommen her i Parlamentet. Af hensyn til velfærd, behandling og økonomi er det vigtigt at dyrlægerne i Europa har adgang til det størst mulige udvalg af veterinærlægemidler til behandling af alle dyr bestemt til levnedsmiddelproduktion, samtidig med at forbrugersundhedsbeskyttelsen stadig står øverst på dagsordenen.
Kravene om markedsføring af veterinærlægemidler er blevet harmoniseret siden begyndelsen af 1980'erne, da Rådets direktiv 81/851/EØF vedtoges. Der er opstået en række problemer med hensyn til udbuddet, som truer dyrs velfærd og sundhed på tværs af dyrearter. Der er behov for hurtige løsninger på kort sigt og for en generel revision af hele lovgivningen. Det er, hvad Kommissionen foreslår, og jeg kan fuldt ud tilslutte mig forslaget. Ingen veterinærlægemidler kan anvendes i dyr bestemt til levnedsmiddelproduktion, medmindre der er fastsat maksimumsgrænseværdier for restkoncentrationer, MRL, for deres aktive stoffer. I en nylig rapport om evaluering af EU-procedurerne for tilladelse til lægemidler blev det bemærket, at der var betydelig bekymring inden for veterinærsektoren på grund af det reducerede udbud af tilladte lægemidler til dyr bestemt til levnedsmiddelproduktion som følge af indførslen af kravene om MRL.
Spørgsmålet blev for alvor aktuelt i slutningen af 1999, da overgangperioden for fastsættelse af maksimumsgrænseværdier for tilladte lægemidler udløb. Manglende økonomisk incitament har i høj grad været medvirkende til, at medicinalfirmaerne ikke har villet afsætte tilstrækkelige ressourcer til at generere de data, EU kræver for fastsættelse af MRL. Mange medicinalfirmaer har brugt op til 25% af deres forskningsbudget på at forsvare deres produkter.
I sine meddelelser fremsætter Kommissionen en række foranstaltninger på kort sigt, som ekstrapolering af MRL, foranstaltninger på mellemlangt sigt som incitamenter til industrien, mere fleksible bestemmelser for anvendelsen af lægemidler og ændring af de eksisterende retlige instrumenter. Kommissionen fremsatte foranstaltningerne med henblik på at øge udbuddet af lægemidler. Disse foranstaltninger bør hilses velkommen, især ekstrapolering af MRL mellem dyrearter, som kan bidrage til at bevare mange lægemidler, der bruges til mindre vigtige dyrearter, på markedet.
MRL-problemet er årsag til betydelig bekymring for denne mindre vigtige gruppe dyr bestemt til levnedsmiddelproduktion, som heste, geder, harer, fisk og bier - mindre i forhold til deres økonomiske betydning for medicinalfirmaerne, og derfor deres manglende forsvar af de forskellige nødvendige veterinærlægemidler. Større grupper er dog også blevet ramt. I mit eget land, Irland, findes der på nuværende tidspunkt ikke lovlige lokalbedøvelsesmidler til kvæg. Alle lande kan pege på en større dyreart, for hvilken medikamenter er tilbagekaldt fra markedet, ikke fordi de ikke er tilgængelige et eller andet sted i Europa, men fordi der ikke foreligger en markedsføringstilladelse i den pågældende medlemsstat. Min pointe er således - og Kommissionen er af samme opfattelse - at vi har behov for en paneuropæisk licensordning, som bevirker, at ethvert produkt med gyldig national markedsføringstilladelse i én medlemsstat kan anvendes overalt i EU.
Jeg opfordrer ligeledes medlemsstaterne til snarest at udvikle systemet, fordi det vil indgå i en løsning på kort sigt på den krise - og jeg anvender med vilje dette ord - som vi oplever i øjeblikket i forbindelse med udbuddet af veterinærlægemidler.
Flere nye medlemsstater har i nogen tid lagt pres på Kommissionen for at tage fat på spørgsmålet om udbudsproblemerne, specielt i betragtning af den specielle situation for heste. Ingen af de andre mindre vigtige dyrearter bestemt til levnedsmiddelproduktion, som jeg har nævnt, udviser samme træk med hensyn til f.eks. levealder, at dele af industrien ikke er beregnet på levnedsmiddelproduktion, det enkelte dyrs høje økonomiske værdi, den rekreative værdi og affektionsværdien.
En yderligere komplikation af sagen er, at tre generaldirektorater er involveret i sagen: ENTR, SANCO og selvfølgelig AGRI. I december 1999 forslog DG SANCO at give tilladelse til dyrlægers anvendelse af stoffer uden MRL på heste, forudsat at der skete registrering af behandlingen, og at heste tidligst indgik i fødekæden 6 måneder efter en sådan anvendelse. Bestemmelserne om hestepas blev ændret med beslutning 2000/68, men der opstod efterfølgende problemer hermed.
Pas er nu obligatorisk for alle heste og indeholder et nyt bilag til registrering af veterinærbehandling. Direktiv 81/851/EØF og Rådets forordning (EØF) nr. 2377/90 skal dog stadig ændres for at give mulighed for en sådan anvendelse.
Jeg er særdeles opmærksom på hestebranchens bekymringer, især hvad angår fuldblodsopdrættere, og jeg behøver ikke minde kommissæren om, at hvis ikke omfattende og moderne behandlingsmetoder er tilgængelige, er der en reel risiko for, at udenlandske investeringer i stutterier og træningsfaciliteter over hele Europa vil være tabt for tredjelande. Når det er sagt, kan det ikke udelukkes, at alle heste kan indgå i fødekæden mod slutningen af deres nyttige liv, og sikringsforanstaltninger er derfor nødvendige for at tage højde for dette, som jeg tidligere har nævnt.
Til slut opfordrer jeg Kommissionen til hurtigst muligt at sikre en løsning på kort sigt på krisen med mindre vigtige dyrearter bestemt til levnedsmiddelproduktion i forhold til udbuddet af tidssvarende veterinærlægemidler. Det er et spørgsmål om velfærd, det er et spørgsmål om behandling, og det er et spørgsmål om økonomi, og det vedrører alle EU's medlemsstater. Vi opfordrer Kommissionen til snarest at løse problemet og gennemføre en ændring af den nødvendige forordning, så ekstrapolering tillades og et pas for heste indføres.

McKenna
Ligesom ordføreren kommer jeg fra et land, hvor vi ikke spiser heste. Folk rider på dem, men de spiser dem ikke, akkurat ligesom i Det Forenede Kongerige. Jeg har derfor svært ved at forstå problemstillingen. Men jeg antager, at man kan finde andre traditioner i EU, som f.eks. at spise foie gras, som er usmageligt, fordi man også bør tænke på, hvordan dyret er opdrættet, under humane forhold eller ej, hvordan dyret transporteres osv. Med foie gras taler vi om en langt mere grusom praksis, og det er langt mere usmageligt end at spise heste, fordi hestene i de fleste tilfælde har et bedre liv end de stakkels gæs.
Dog står det klart, at man i visse lande i Europa opdrætter heste med henblik på konsum. I Benelux-landene, Frankrig og Italien er der et stort forbrug af hestekød, og det er vi nødt til at tage hensyn til. Så vidt jeg kan se, skelner man ikke mellem heste opdrættet til kødproduktion og heste opdrættet med henblik på rekreative formål, hverken blandt medlemsstaterne eller i EU-lovgivningen. I forbindelse med adgangen til medicinal- og veterinærlægemidler til heste bør hele spørgsmålet om problemer med dyrevelfærd inddrages i overvejelserne. Når vi ser på heste, som har været anvendt til rekreative formål, og som ender med at indgå i menneskers fødekæde, er det særdeles vigtigt, at vi går forsigtigt til værks for at sikre, at den offentlige sundhed og beskyttelse af forbrugerne har førsteprioritet. Selv om heste i første omgang ikke opdrættes med konsum for øje, så ender de alligevel i menneskers fødekæde.
Det er meget vigtigt, at vi indfører gennemførlige og mærkbare foranstaltninger, så det sikres, at landmænd overholder eventuelle karenstider før slagtning, specielt hvad angår heste til rekreative formål, som indgår i menneskers fødekæde. Det er et meget vigtigt spørgsmål, for på trods af at det ikke har betydning for folk i Irland og Det Forenede Kongerige, da vi ikke spiser heste, så har det betydning for andre lande. Det er vigtigt, at der er balance mellem dyrevelfærd og hensynet til forbrugerne.

Liikanen
På vegne af Kommissionen takker jeg fru Doyle og Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik for betænkningen.
Der har været mange forskellige synspunkter, som skulle forenes. Desværre har man endnu ikke fundet frem til en tilfredsstillende løsning. Målet med meddelelsen var at fremlægge Kommissionens holdning til problemet om udbuddet af veterinærlægemidler, og det er glædeligt at se, at udvalget og ordføreren deler Kommissionens generelle bekymringer på området. Meddelelsen fremkommer tydeligvis ikke med en umiddelbar løsning. Derimod skitseres mulighederne for yderligere foranstaltninger både på kort og langt sigt.
Det er vigtigt at understrege, at de nuværende regler for medicinal- og veterinærlægemidler bl.a. skal sikre optimal beskyttelse af forbrugernes sundhed. Lovgivningen er i øjeblikket under revidering. Formålet med revideringen er at tilvejebringe et passende grundlag for den videre behandling af udbudsproblemerne for alle berørte dyrearter i en global sammenhæng. Ethvert ændringsforslag, der kan lette adgangen til markedet for medicinal- og veterinærlægemidler, og lette dyrlægers anvendelse af visse lægemidler, vil gavne dyresundhed og dyrevelfærd. Men det siger sig selv, at alle forslag skal være forenelige med målsætningen om at sikre beskyttelsen af forbrugernes sundhed. Med dette i tankerne har jeg indledt et samarbejde med mine kolleger, og særligt hr. Byrne, og jeg forventer at have et lovforslag færdigt i løbet af et par måneder. Dette vil give mulighed for indgående drøftelser af alle relevante spørgsmål med Europa-Parlamentet og Rådet. Disse lovændringer vil dog naturligvis tage et stykke tid at gennemføre.
Kommissionen har derfor også meddelt, at den godkender princippet om ekstrapolering af maksimumsgrænseværdier mellem dyrearter. En sådan ekstrapolering er kun mulig under visse betingelser. Selv om vi erkender, at ekstrapolering af maksimumsgrænseværdier ikke er en global løsning, mener vi, at den udgør en praktisk forbedring af situationen, især på kort sigt. Den rejser dog også komplekse tekniske spørgsmål, specielt forbindelsen med den mulige illegale anvendelse af visse stoffer. Det er således nødvendigt at overveje behovet for hensigtsmæssige analysemetoder til kontrol. Jeg håber, at det videre og nære samarbejde mellem Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen vil føre til en afvejet løsning, der udstikker rammer, som udgør en reel forbedring af dyresundheden, samtidig med at vi bevarer en høj grad af forbrugerbeskyttelse.

Formanden
Tak, kommissær Liikanen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet hævet kl. 23.10)

