
Posselt
Hr. formand, i morges opstod der et alvorligt problem. Da bussen fra Hotel Monopol skulle køre her hen, ville man pludselig ikke længere tage assistenterne med, hvilket man har gjort i 21 år uden problemer. Jeg vil gerne protestere mod det, for det ville have betydet, at vi kørte fem medlemmer i én bus, og assistenterne ville være kommet for sent på arbejde. Det er et tåbeligt reglement, for i så fald kunne man have erstattet bussen med fem passagerer med to biler. Det ville så betyde to chauffører i stedet for én. Dette bureaukrati skal være udtænkt af vores kvæstorer. Jeg anmoder indtrængende om, at man indstiller denne ordning og giver medlemmerne mulighed for at tage deres assistenter med til arbejde.

Formanden
Hr. Posselt, vi vil videregive Deres kommentarer til kvæstorerne, så de kan træffe den beslutning, de finder mest hensigtsmæssig, og informere alle medlemmerne herom.

Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Dary
Hr. formand, jeg vil blot gøre opmærksom på, at jeg i går glemte at underskrive tilstedeværelseslisten.

Formanden
Det har vi noteret os.
(Protokollen godkendtes)

Afstemning om anmodning om uopsættelig forhandling
Formanden.
Jeg giver ordet til formanden for Fiskeriudvalget, hr. Varela, som vil forelægge sin udtalelse.
Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE), formand for Fiskeriudvalget. (ES) Hr. formand, jeg vil gerne påpege, at Fiskeriudvalget har besluttet ikke at acceptere denne anmodning om uopsættelig forhandling, da vi først fik kendskab til Kommissionens forslag den 20. november, hvor vi ikke længere havde tid til at optage det på vores dagsorden, og det har derfor ikke været muligt for os at behandle den med den uopsættelighed, vi blev anmodet om.
Vi vil imidlertid gøre alt, hvad der står i vores magt, for at gennemføre en forhandling om den i den kommende mødeperiode i det nye år.

Formanden
Mange tak, hr. Varela. Da der ikke er andre indlæg, giver jeg ordet til kommissæren.

Schreyer
Hr. formand, mine damer og herrer, forordningen om visse kontrolforanstaltninger for det område, der er omfattet af konventionen om det fremtidige multilaterale samarbejde vedrørende fiskeriet i det nordøstlige Atlanterhav, bestemmer, at bestemmelserne om udførelsen af disse kontrolforanstaltninger kun gælder for 2000. Rådet kunne i sin tid ikke nå til enighed om en længere ordning. De pågældende ordninger udløber derfor med udgangen af dette år.
Hvis ændringen af denne forordning nu bliver forsinket, betyder det, at der fra den 1. januar 2001 ikke vil være noget retsgrundlag for Den Europæiske Unions kontrolskibe i internationalt farvand i det nordøstlige Atlanterhav. Det ville naturligvis skade hele kontrolsystemet og de regionale fiskeriorganisationer, som ville blive svækket. Samtidig er det faktisk sådan, at kontrolsystemet efterhånden betragtes som eksemplarisk. Derfor bør man ikke sky nogen anstrengelser for at videreudvikle og styrke dette kontrolsystem. Kommissionen støtter derfor Rådets anmodning om uopsættelighed og beder indtrængende medlemmerne af Europa-Parlamentet om at støtte denne uopsættelighedsprocedure.

Formanden
Jeg giver igen ordet til hr. Varela, formand for det korresponderende udvalg, Fiskeriudvalget.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, jeg beklager dybt, at Kommissionen ikke tidligere har taget alt dette i betragtning, og at den ikke har meddelt os det i så god tid, at vi kunne behandle det i udvalget. På den anden side vil de nævnte internationale foranstaltninger fortsat være i kraft, da de drejer sig om en international aftale. De vil derfor ikke blive berørt af forsinkelsen. Som tidligere nævnt håber jeg desuden, at vi kan stemme om dette forslag under næste mødeperiode i januar.
Den uopsættelige forhandling, man nu anmoder os om i sidste øjeblik, er under alle omstændigheder beklagelig, for vi har haft hele 2000 til at behandle dette forordningsforslag.
Jeg synes, at institutionerne, i dette tilfælde Kommissionen, burde arbejde mere seriøst på, at alle forslag kommer til Parlamentet i så god tid, at der kan udpeges en ordfører, at Kommissionens forslag kan blive behandlet, at der kan stilles ændringsforslag, at de kan blive drøftet i udvalget, og at de derefter kan blive forelagt i plenarforsamlingen. De har bedt os om at gøre alt dette i løbet af et enkelt plenarmøde, og det er umuligt.

Formanden
Efter at have lyttet til indlæggene fra kommissæren og formanden for Fiskeriudvalget sætter jeg anmodningen om uopsættelig forhandling til afstemning.
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

Budget 2001
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0380/2000 af Haug og Ferber for Budgetudvalget om forslag til Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 2001, modificeret af Rådet (alle sektioner) (13830/2000 - C5-0600/2000 - 1999/2190(BUD)) og om ændringsskrivelse nr. 2/2001 (13833/2000 - C5-0653/2000) til forslag til budget for regnskabsåret 2001.
Sektion I - Europa-Parlamentet
Sektion II - Rådet
Sektion III - Kommissionen
Sektion IV - Domstolen
Sektion V - Revisionsretten
Sektion VI - Det Økonomiske og Sociale Udvalg
Sektion VII - Regionsudvalget
Sektion VIII - Den Europæiske Ombudsmand
A5-0391/2000 af Colom i Naval for Budgetudvalget om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om udnyttelse af fleksibilitetsinstrumentet (punkt 24 i interinstitutionel aftale af 6. maj 1999 om budgetdisciplin og forbedring af budgetproceduren) (SEC(2000)2167 - C5-0665/2000)

Haug
Fru formand for Rådet, fru kommissær, kære kolleger, lad mig allerførst sige tak, tak til rådsformanden, som klogt og udholdende, og ofte uden sine kollegers støtte, har forhandlet med os, med Parlamentet, tak til kommissæren, som hverken foran eller bag kulisserne nogensinde har tabt den fælleseuropæiske interesse af syne, og tak til alle mine kolleger, som ikke har nægtet at give deres støtte i de afgørende situationer, selv om de nogle gange havde en anden mening, som generelt har været solidariske og i fællesskab er gået i brechen for Parlamentets holdning. De skal alle have min oprigtige tak. Uden denne medvirken fra alle parter ville vi ikke være nået frem til den nuværende situation, som er temmelig komfortabel, fordi den er ret afspændt. Det ser i hvert fald ud til, at der ikke vil være flere forhindringer for, at Parlamentet på torsdag kan vedtage budgettet for Den Europæiske Union for 2001.
Jeg har ladet mig fortælle af formanden for Budgetudvalget, at det er første gang overhovedet, at man har opnået enighed mellem Rådet og Parlamentet gennem en conciliation. Godt klaret!
Der findes en talemåde, som siger, at penge kan være en streng herre, men også en god tjener. Vi parlamentsmedlemmer, de folkevalgte repræsentanter, har handlet ud fra denne folkelige visdom. Vi har ikke holdt på principper for princippernes skyld. Vi har ikke på forhånd haft nogle budgetmål, som vi har indordnet vores politik under. Vi ville have et budget, som var sparsommeligt, klogt og logisk, som sætter os i stand til at opfylde vores politiske forpligtelser og virkelig hjælpe dem, som har behov for vores hjælp.
Derfor nåede vi om natten mellem den 23. og den 24. november til enighed med Rådet om de centrale punkter i et budget, som nok ikke er strålende, men som er absolut fornuftigt. Det er i hvert fald fornuftigt ikke at give op i kampen mod arbejdsløsheden i Europa. Derfor har vi også altid sagt, at der skal handles på alle politiske niveauer, lokalt, regionalt, nationalt og netop også europæisk. Vi vil i de næste fem år afsætte 450 millioner euro på det europæiske budget til at fremme beskæftigelsen via støtte til små og mellemstore virksomheder.
Med gennemførelsen af aktionslinjerne, som er beskrevet i chartret om SMV, og med hjælpen til SMV til at udnytte de nye teknologier tror jeg, vi har fundet instrumentet til at skabe nye arbejdspladser. Med de 450 millioner euro, der nu er aftalt, anvender vi mere end fire gange så meget, som Kommissionen havde foreslået i sit foreløbige budgetforslag. Med en frontloading på 100 millioner euro næste år skulle det kunne lykkes os at få en god start.
Budgetudvalget foreslår Parlamentet at opløse de reserver, som blev afsat ved førstebehandlingen, både performance reserve i udgiftsområdet for udenrigspolitik og reserven under administrationsudgifter. Vi har hele tiden understreget, at vi vil støtte Kommissionens reform, at vi accepterer oprettelsen af de 400 nye stillinger, kombineret med indførelsen af førtidspensionsordningen, men vi ville ikke gøre det uden betingelser. Nogle af disse betingelser er nu opfyldt. Kommissionen har fremlagt sin rapport med analysen om de udestående forpligtelser og dens strategi til at opløse de såkaldte restes à liquider. Så sent som sidste tirsdag lagde vi i en trepartsdrøftelse sidste hånd på Rådets og Parlamentet fælles erklæring. Vi har aftalt med hinanden, at Kommissionen senest midt i det kommende år skal fremlægge en rapport om fremskridtene ved afviklingen af de udestående forpligtelser, gennemførelsen af programmerne, forenklingen af projektcyklusserne, en rapport om, hvordan udvalgsproceduren fungerer, om fremskridtene med gennemførelsen af reformpakke og informationer om gennemførelsesmålene for hovedprogrammerne inden for udgiftsområde IV, for blot at nævne nogle af tingene i denne fælles erklæring. Vi forventer nu, at Kommissionen hurtigt vil gå i gang med arbejdet.
Bortset fra mindre skærmydsler, som Rådet har indledt eller fortsat ved sin andenbehandling, er der ikke meget krudt tilbage i vores andenbehandling. Det skyldes især også, at vi har erklæret os villige til at støtte Rådet i at nå målet om en reduktion af stigningen i udgifterne på 3,5%, som er overordentligt vigtigt for Rådet. Det vil vi især opnå ved at opløse den reserve for strukturfondene, som blev besluttet under førstebehandlingen, og ved at anvende færre betalinger i forbindelse med fællesskabsinitiativerne, som under alle omstændigheder skal ombudgetteres. Her har vi naturligvis også fået hjælp af Kommissionens ændringsskrivelse nr. 2, som nu efter nye beregninger må afsætte godt 900 millioner euro mindre til udgiftsområde I. Denne ændringsskrivelse og Parlamentets godkendelse af den er sikkert også meget velkommen i Rådet, for den indeholdt samtidig også et skønnet overskud for det løbende budget på 900 millioner euro, som allerede kan konteres på indtægtssiden for 2001.
Det, som under hele budgetproceduren har holdt os mest beskæftiget, var finansieringen af vores udenrigspolitiske projekter. Vi har været klar over, at vores finansielle overslag for udgiftsområde IV siden krigen på Balkan ikke holdt længere. Kommissionen havde derfor også foreslået en revision på 300 millioner euro. Rådet strittede imod med arme og ben. På det punkt kunne man virkelig ikke tale fornuft med Rådet. Det kunne man ikke sidste år, og det kunne man heller ikke i år. Rådet holdt det finansielle overslag frem for sig som et helgenbillede. Det insisterede på, at det ikke kunne ændres. Det gjorde overslaget til en streng herre, for nu at blive i billedet fra den talemåde, jeg nævnte tidligere. Vi måtte altså i stedet forhandle os frem til de 200 millioner euro fra fleksibilitetsinstrumentet, som om det ikke var en ændring af det finansielle overslag. Men godt! Nu har vi 200 millioner mere, egentlig skulle vi have brugt 300 millioner euro mere. Men i det mindste kan vi dermed finansiere de ting, som vi finder vigtigst, demokratiseringen og genopbygningen på Vestbalkan med i alt 839 millioner euro, inklusive 240 millioner euro til Serbien.
Vi har ikke ladet vores andre udenrigspolitiske prioriteringer plukke yderligere. Vi kan finansiere samarbejdet med den baltiske region og vores krisereaktionsstyrker, og vi har afsat 40 millioner euro mere til Meda, end Rådet havde foreslået. Det er således lykkedes os at finde en løsning på budgettet 2001. Denne løsning åbenbarer imidlertid svagheder i den politiske og budgetmæssige planlægning, for den tager ikke højde for, at behovet løber over flere år.
Jeg kunne have ønsket, at vi havde imødegået de flerårige behov med en ordentlig flerårig planlægning. På denne måde betyder det naturligvis bare, at vi i næste budgetprocedure kommer til at stå over for det samme bjerg af vanskeligheder.
Allerede nu vil jeg ønske min efterfølger som Parlamentets hovedordfører og det belgiske formandskab i andet halvår af næste år god fornøjelse med forhandlingerne. Jeg ved af egen erfaring, hvor vanskeligt det er at holde sammen på alle Parlamentets grupper. Men jeg ved også fra samtaler, at det er mange gange sværere at formulere en rådsholdning, som der kan forhandles om, at få et mandat og lade de rent nationale egoistiske interesser udmunde i en nogenlunde fornuftig og ansvarlig samlet europæisk beslutning. Det gælder naturligvis ikke kun for de rent budgetmæssige processer, som topmødet i Nice endnu en gang så tydeligt har demonstreret.
Så nu står vi endnu en gang ved udgangen af et år og spørger os selv, hvordan i alverden vi skal få Rådet til at tage mod fornuft og gøre den strenge herre til en god tjener.

Ferber
Hr. formand, fru formand for Rådet, fru kommissær, kære kolleger, først vil jeg naturligvis tilslutte mig den tak, som fru Haug rettede til alle medarbejderne og kollegerne samt til Kommissionens kontorer. Rådet har jeg det lidt sværere med. Jeg har jo den ære at repræsentere de små budgetter, og her er der en relativ klar procedure for, hvem der har det sidste ord. De kan jo behandle os relativt dårligt i Nice, men som i tilfældet med Domstolen at vende op og ned på alt, hvad vi som Parlament havde lavet, vel vidende, at vi ville ændre det igen i denne uge - dér kunne vi have sparet mange ressourcer og bidraget til miljøbeskyttelsen ved at bruge mindre papir. Netop her kunne man have ønsket sig en større imødekommenhed over for Parlamentet; det kunne have sparet os for noget arbejde, som jeg imidlertid har udført med glæde, fordi det for mig drejer sig om at sikre, at vi får en funktionsdygtig Domstol i fremtiden, som er i stand til udføre det arbejde, den skal, og især også at afvikle de pukler, der ligger på oversættelsesområdet. Hvis Rådet havde vist større imødekommenhed på dette punkt, kunne vi have gjort det i fællesskab allerede i oktober.
Eftersom jeg kun har fået tildelt så kort tid, hvilket jeg beklager, fordi budgettet også for ordførerne kunne have fortjent mere end latterlige to og et halvt minut, må jeg begrænse mig til nogle få bemærkninger.
Vi må internt overveje, hvordan vi inden for forfremmelsespolitikken kan udvikle alle de eksisterende behov til gennemsigtige procedurer. Jeg er meget glad for, at Domstolen og Revisionsretten, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget nu er i færd med at overveje deres forfremmelsespolitik og udvikle et gennemsigtigt system, som bygger på fortjeneste, at det altså ikke længere er tjenestetiden, der er det afgørende kriterium, men den præstation, som den enkelte yder. Her tror jeg, vi er på rette vej, og som del af budgetmyndigheden - i dette tilfælde også som budgetmyndighed, da Rådet ikke spiller den afgørende rolle på dette område - vil vi holde øje med, at det bliver videreført fremover.
I Parlamentet må vi spørge os selv, om vores budget opfylder kriterierne om sandhed og klarhed. Også det vil jeg gerne sige helt klart. Vi har et antal ubesatte stillinger i Parlamentet, som år efter år giver os besparelser på tocifrede millionbeløb i euro, så vi må overveje, om det er rigtigt, sådan som vi opstiller vores eget budget. Derfor vil vi i beslutningerne - og jeg håber, at Parlamentet kan støtte det - opfordre vores egen forvaltning til at fremlægge en omfattede rapport om de ledige stillinger i Parlamentet, så vi får et budget, som opfylder kriterierne om sandhed og klarhed.
Jeg håber, at arbejdet for et fælles recruitment office, som det hedder på moderne tysk, altså en europæisk ansættelsesmyndighed, virkelig skrider fremad, så vi klarer de problemer i fællesskab, som alle institutionerne kommer til at stå over for i de kommende år - Rådet såvel som Kommissionen, Parlamentet og også de andre institutioner - nemlig personalebehovet i de kommende år. Jeg håber virkelig, at vi vil gøre store fremskridt på dette område.
Jeg har nu overskredet taletiden med et minut. Det har jeg gjort med glæde. Har jeg nu fået mere tid? Den giver jeg gerne tilbage til gruppen, for jeg var kun forberedt på to og et halvt minut og havde sat mig for at overskride med et minut. Dermed har jeg opfyldt mit personlige produktionsmål. Jeg vil gerne endnu en gang takke alle kolleger. Vi har, hvad angår de andre institutioner, på meget kollegial vis opnået et godt resultat på tværs af alle parti-, gruppe-, lande- og andre grænser, synes jeg. Hvis Rådet kunne tilslutte sig det til næste år, hvis det hurtigere ville høre på Parlamentet, så ville vi kunne nå det endnu lettere.

Formanden
De må ikke tro, mine damer og herrer, at jeg er blevet blød om hjertet på grund af hr. Ferbers argumenter. Han havde faktisk fem minutters taletid, og tjenestegrenene havde kun anført to et halvt minut. Undskyld, hr. Ferber. Hvis De ønsker at tilføje noget bagefter - fordi De har et minut tilbage - vil jeg give Dem ordet.

Colom i Naval
Hr. formand, da en delegation fra Europa-Parlamentet for et stykke tid siden besøgte Folkerepublikken Kina, var vi i Xiamen i det sydøstlige Kina, og man kunne se en ø i horisonten. Vi spurgte, hvad den hed, og de svarede os: "Det er den unævnelige". Det drejede sig om Taiwan, og i Kina måtte man ikke nævne den ved navn. Her er det, vi ikke må nævne ved navn, "revisionen af de finansielle overslag".
Mine damer og herrer, jeg synes næsten, at vi skulle behandle dette spørgsmål liggende på knæ, for det er et religiøst spørgsmål. Ifølge Rådets religion er det forbudt at nævne ordet "revision". Det er helt klart. Men jeg opfordrer min veninde, rådsformanden, til at forklare mig forskellen mellem revision af de finansielle overslag og udnyttelsen af fleksibilitetsinstrumentet. Det drejer sig om de samme flertal, og beløbene kan være de samme.
Medmindre det har religiøse årsager, er det virkeligt vanskeligt at forklare, hvorfor Rådet nægter at anerkende behovet for en revision af de finansielle overslag.
Af de 38 revisioner, der har været i Fællesskabet siden 1988, da dette system blev indført, har et par og tyve ydermere været årlige revisioner. Det vil sige, at man ikke en gang kan bruge argumentet om årlig revision eller flerårlig revision som undskyldning.
En anden grund til at behandle dette spørgsmål liggende på knæ er måske holdningen hos nogle af Parlamentets medlemmer, som tilsyneladende blot ønsker at følge Rådets instrukser blindt.
Vi har jo udkæmpet et stort slag for at opnå en stigning på 0,02% i Rådets budgetforslag. Jeg ved ikke, om dette er en stor succes for Parlamentet. Det kan man endog se i forbindelse med strukturfondene, hvor Kommissionen fortalte os, at der var brug for 8.000 millioner i tillægsbetalingsbevillinger, og resultatet er, at vi har beskåret dem med 340 millioner, og det er naturligvis noget, som Rådet har bedt om, ikke Parlamentet.
Jeg vil gerne kort minde om, at vi, da vi vedtog de nuværende finansielle overslag i 1999, stadig var i gang med - jeg siger, "vi var i gang med" på grund af Den Europæiske Unions indblanding - at bombe Balkan, nærmere bestemt Serbien. Og vi blev enige om, at når konflikten var afsluttet, ville vi revidere de finansielle overslag. Det blev aftalt mellem Rådet og Parlamentet.
Rådet nægter at foretage denne revision - man skulle ellers tro, at vi har oplysningerne nu - og jeg vil gerne komme med en advarsel til Rådet. Hvis man anvender fleksibilitetsinstrumentet to år i træk, i to på hinanden følgende år - rent faktisk i løbet af mindre end 15 måneder, og i det første tilfælde mindre end seks måneder efter vedtagelsen af overslagene - tømmer man fleksibilitetsinstrumentet økonomisk, for det forhindrer en retablering og eventuel akkumulation, som forventes at nå op på 600 millioner. Men det tømmes også for politisk indhold, og det er meget mere alvorligt, mine damer og herrer, for det kan føre til en fuldstændig mistillid fra Parlamentets side til selve ordningen med de finansielle overslag.
Rådet får os oprigtigt talt til at synes, at denne ordning ikke er tilfredsstillende, fordi en af de kontraherende parter ikke opfylder de politiske forudsætninger, der følger af at underskrive en aftale.
Behovene på Balkan er ikke opfyldt, de er flerårige. Og hvad gør vi nu? Vi er begyndt at ofre Meda, som er gået fra 980 millioner euro i 1999 til 741 i 2001. Det er det første offer for den manglende revision. Og jeg spørger mig selv, hvem der bliver det næste offer.
Jeg vil gerne vide, hvordan De vil behandle det oprindelige forslag, fru Schreyer, om revision af de finansielle overslag. De har ikke trukket det tilbage. Jeg vil derfor gerne vide, hvad De vil gøre.
Vil vi blive ved med at finansiere Balkanlandene ved hjælp af tryllekunster, som vi har gjort frem til udgangen af 2000, ved at "for-budgettere" nogle ting og derefter rent faktisk opføre 200 millioner på budgettet for 2001. Hvad skal vi gøre til marts? Jeg ved godt, at det bliver det svenske formandskabs problem, men i marts skal man se på overslagene for 2002, og hvad skal vi så gøre? Balkanproblemet vil ikke være løst.
Jeg tror oprigtigt talt, at jeg må anbefale Parlamentet at vedtage udnyttelsen af fleksibilitetsinstrumentet, for det vil gøre det muligt for os en gang for alle at få løst spørgsmålet om Serbien, og fordi det er en revision, som man ikke tør kalde ved sit rette navn.
Mine damer og herrer, kejseren har ingen tøj på.

Parly
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, fru kommissær, mine damer og herrer, Det Europæiske Råds møde i Nice bød på markante fremskridt for den europæiske integration. Den franske præsident vil om et øjeblik give en nærmere præsentation af disse. Forinden har jeg fornøjelsen at præsentere resultatet af andenbehandlingen af forslag til Den Europæiske Unions almindelige budget. Denne fandt sted den 24. november 2000 i Rådet. Det er mig en glæde og en ære at befinde mig i Europa-Parlamentet, som indtager en central plads i europæisk demokrati.
Forud for andenbehandlingen afholdtes et samrådsmøde med deltagelse af Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen. Det blev et langvarigt møde, hvis resultater imidlertid efter min mening i dobbelt forstand må betegnes som en succes. En succes for Europa, fordi det lykkedes os at sætte os ud over de umiddelbare meningsforskelle. En politisk succes, fordi det foreliggende budgetforslag ikke blot er udtryk for kompromiser, men primært for prioriteringer.
Repræsentanterne for de tre institutioner har således ydet en stor indsats for at nå til enighed om budgettet for 2001, og jeg vil gerne benytte lejligheden til på Rådets vegne at takke såvel medlemmerne af Europa-Parlamentets delegation som kommissær Schreyer.
Under andenbehandlingen af budgetforslaget tog Rådet derfor også højde for de aftaler, der var indgået med Europa-Parlamentets delegation, idet Rådet frem for alt har ønsket at vedtage et budget, som sikrer finansiering af alle prioriterede områder i Den Europæiske Union, og som er i overensstemmelse med de reelle behov og de reelle muligheder for at gennemføre bevillingerne. Budgettet sikrer således, at der kan gennemføres en reform af den fælles landbrugspolitik, og at strukturprogrammerne, der blev vedtaget i 1999, kan gennemføres, ligesom det sikrer, at de omfattende programmer, der er vedtaget af Europa-Parlamentet og Rådet i fællesskab, kan gennemføres. Jeg tænker i denne forbindelse især på områder som forskning, transeuropæiske net, kultur og audiovisuelle produktioner - sidstnævnte takket være Media Plus-programmet, som man nåede til enighed om den 23. november 2000.
Tillad mig kort at kommentere de væsentligste fremskridt, der er gjort i forbindelse med andenbehandlingen i Rådet. For det første er der enighed mellem Rådet og Europa-Parlamentet, når det gælder foranstaltninger udadtil, det vil sige udgiftsområde IV. De to institutioner er på dette område enige om målet, nemlig at frigøre betydelige midler til Balkanområdet i 2001 set i lyset af den seneste politiske udvikling i Serbien, uden at dette går ud over de øvrige prioriterede områder, som er omfattet af Den Europæiske Unions foranstaltninger udadtil.
Der blev den 23. november opnået enighed om en samlet bevilling til Balkanlandene på 839 millioner euro, heraf 240 millioner euro til Serbien. Der er tale om et meget betydeligt beløb, som modsvarer de ligeledes meget betydelige behov i 2001, og finansieringen heraf sikres hovedsageligt ved at udnytte fleksibilitetsinstrumentet (200 millioner euro hidrører herfra). Europa-Parlamentet har dermed i forbindelse med andenbehandlingen fortsat betydeligt råderum til finansiering af andre prioriterede områder, samtidig med at loftet for udgiftsområde IV respekteres som ønsket af Rådet.
Det andet punkt, jeg vil fremhæve i forbindelse med andenbehandlingen i Rådet, er ændringsskrivelse nr. 2, som sikrer gennemførelse af Kommissionens nye overslag på landbrugsområdet. Rådet har vedtaget ændringsskrivelsen i dens helhed. Idet det som før angivet tilstræbes, at bevillingerne bringes i overensstemmelse med de seneste til rådighed værende oplysninger, har Rådet endvidere godkendt Europa-Parlamentets ændringsforslag, når det gælder udgifter til udvikling af landdistrikter. Ændringsforslagene vidner om, at der sker fremskridt, når det gælder vedtagelse og gennemførelse af nationale programmer.
Endvidere har Rådet som aftalt under samrådet den 23. november vedtaget en yderligere bevilling på 60 millioner euro til finansiering af BSE-test. De 60 millioner euro er de første umiddelbare budgetmæssige konsekvenser af Rådets beslutning om øget anvendelse af BSE-testning af kvæg. Beløbet må betragtes som foreløbigt. BSE-krisen kræver andre foranstaltninger, hvis budgetmæssige konsekvenser endnu ikke kendes. Og i det øjeblik en foranstaltning er defineret, må vi naturligvis drage de eventuelle budgetmæssige konsekvenser deraf og frigive de fornødne bevillinger først og fremmest ved at undersøge mulighederne for omplacering under udgiftsområde I. Yderligere finansiering vil i givet fald kunne tilvejebringes ved et tillægs- og ændringsbudget under iagttagelse af de finansielle overslag.
Det glæder mig, at institutionerne har kunnet nå til enighed om at vedtage samtlige elementer i ændringsskrivelse nr. 2 ved førstebehandlingen. Skrivelsen omhandler ikke kun landbrugsudgifterne, men også fiskeriaftaler og forslag om at inkludere en anslået saldo for regnskabsåret 2000 i det foreløbige budgetforslag for 2001.
Det tredje punkt, jeg vil fremhæve i forbindelse med andenbehandlingen i Rådet, er aftalen om bevillingen til det flerårige program til fremme af iværksætterånden, som ligger i forlængelse af og supplerer beskæftigelsesinitiativet og strækker sig over perioden 2001-2005. Rådet og Europa-Parlamentet er nået til enighed om en rammebevilling på 450 millioner euro for nævnte periode og 100 millioner euro for året 2001. Der er således tale om en markant indsats, som vidner om, at Den Europæiske Union prioriterer de små og mellemstore virksomheders udvikling og beskæftigelsen højt. Æren for det gode resultat tilkommer ikke mindst ordføreren, Jutta Haug. Der er tale om områder, som også har høj politisk prioritet i Rådet. Herom vidner konklusionerne fra Det Europæiske Råds møder i Luxembourg, Lissabon og Feira.
Endelig nåede man den 23. november til enighed om en begrænsning af forhøjelsen af betalingsbevillingerne for 2001 til 3,5% i forhold til 2000-budgettet. Denne målsætning er som bekendt en "mærkesag" for Rådet. Jeg må understrege, at en stigning på 3,5% betegner en ganske betydelig indsats fra medlemsstaternes side, og stigningen er markant højere end den, der kendetegner de nationale budgetter. Jeg er imidlertid også klar over, at aftalen indebærer en betydelig indsats fra Europa-Parlamentets side, idet der må træffes undertiden meget vanskelige afgørelser i forhold til førstebehandlingen.
Aftalen om betalingsbevillingerne er muliggjort takket være Kommissionens forslag om at genopføre 1,6 milliarder euro i forpligtelsesbevillinger for 2002 og efterfølgende regnskabsår til fællesskabsinitiativprogrammer. Forslaget skal ses i lyset af den tid, der nødvendigvis medgår til vedtagelse af disse programmer. Forslaget blev vedtaget af Rådet og Europa-Parlamentet. Det indebærer, at betalingsbevillingerne i 2001 kan reduceres med 700 millioner euro i forhold til det foreløbige budgetforslag.
Rådets vedtagelse ved andenbehandlingen af en budgetforhøjelse på 2,5% skal ses i lyset af dette ændrede udgangspunkt. Europa-Parlamentet har således ved andenbehandlingen et betydeligt råderum - i størrelsesordenen 1 milliard euro - til finansiering af prioriterede områder, samtidig med at den samlede stigning på 3,5% respekteres.
Ved andenbehandlingen drøftedes selvsagt også spørgsmål, som ligger ud over de her anførte fire emner. Rådet accepterede flere af Europa-Parlamentets ændringsforslag under udgiftsområde III, indre anliggender, primært for at tage højde for udviklingen på det lovgivningsmæssige område.
Endvidere accepterede Rådet flere forberedende foranstaltninger og pilotprojekter inden for rammerne af den interinstitutionelle aftale og efter at have konsulteret Kommissionen vedrørende disses gennemførlighed.
Endnu to vigtige tekster, som er vedtaget i år, fortjener dog at nævnes. Rådet og Europa-Parlamentet har således for det første vedtaget en fælles erklæring om forbedret underretning af Europa-Parlamentet og Rådet om Kommissionens finansielle planlægning. Erklæringen blev vedtaget i juli 2000 på initiativ af hr. Colom i Naval.
For det andet vedtog Rådet og Europa-Parlamentet for nylig en fælles erklæring om den offentliggjorte rapport om reformen af Kommissionen og de fremskridt, der er gjort i så henseende. Denne erklæring blev vedtaget på initiativ af hr. Elles.
De to erklæringer styrker gennemskueligheden, når det gælder budgetproceduren og de igangværende reformer af Kommissionen. De vil efter min opfattelse sikre øget effektivitet, hvilket jeg ser som en fælles målsætning for Rådet og Europa-Parlamentet. Jeg tillægger personlig denne målsætning stor betydning.
På det generelle plan vil jeg gerne understrege, at budgetproceduren, som nu nærmer sig sin afslutning, i høj grad viser, at den interinstitutionelle aftale, som blev indgået den 6. maj 1999, spiller en afgørende rolle. Takket være de tre institutioners samråd i henhold til bestemmelserne i den interinstitutionelle aftale, er vi nået til enighed om det foreliggende budgetforslag for 2001. Udnyttelsen af fleksibilitetsinstrumentet, som betegner en central nyskabelse i 1999-aftalen, har sikret, at der kunne opnås enighed om en aftale om finansieringen af Den Europæiske Unions foranstaltninger udadtil i 2001, samtidig med at der tages højde for de nye elementer, der er kommet til under budgetproceduren. De supplerende bevillinger gør det muligt at fremskynde Den Europæiske Unions bistand til det vestlige Balkan i 2001. Rådet har ligeledes i overensstemmelse med den interinstitutionelle aftale sikret betydeligt råderum i forhold til de finansielle overslag og det loft, der blev aftalt for disse i 1999. Det gælder især udgiftsområde 3 (indre anliggender) og 4 (foranstaltninger udadtil). Takket være dette råderum kan Europa-Parlamentet ved andenbehandlingen fastsætte egne prioriteringer inden for de forskellige fælles politikker og aktioner.
Inden Europa-Parlamentet vedtager budgettet, vil jeg gerne understrege, at Rådet lægger vægt på, at en række grundlæggende budgetregler overholdes, i særdeleshed når det gælder henlæggelse af bevillinger, retsgrundlag og klassificering af udgifter.
For det første kan budgetmyndigheden i henhold til bestemmelserne i finansforordningen kun foretage henlæggelse af bevillinger, såfremt det fornødne retsgrundlag på det givne område endnu ikke foreligger. Rådet har således ved andenbehandlingen vedtaget at genopføre alle henlæggelser, som er foretaget af Europa-Parlamentet, såfremt disse ikke er begrundet i manglende retsgrundlag.
Det glæder mig i denne forbindelse, at Europa-Parlamentet og Rådet er enedes om at ophæve de betingede henlæggelser, som Europa-Parlamentet foretog ved førstebehandlingen. Det gælder dels udgiftsområde 4, resultatreserven, og dels udgiftsområde 5 for så vidt angår bevillinger til reformen af Kommissionen i henhold til ændringsskrivelse nr. 1.
For det andet er der grund til at understrege de grundlæggende regler om klassificering af bevillinger, som ligeledes skal overholdes. Der skelnes mellem obligatoriske og ikke-obligatoriske udgifter. Europa-Parlamentets Budgetudvalg har imidlertid fremsat et forslag med henblik på ændring af to budgetposter ved andenbehandlingen, nemlig dels posten vedrørende førtidspensioneringssystemet og dels posten vedrørende udgifter til fiskeriaftalerne.
Jeg må imidlertid påpege over for Europa-Parlamentet, at disse budgetposter i henhold til den interinstitutionelle aftale klassificeres som obligatoriske udgifter, hvilket Europa-Parlamentet i øvrigt anerkendte ved førstebehandlingen. Bevillinger, som er opført under disse poster, må derfor betragtes som endeligt vedtaget ved andenbehandlingen i Rådet, jf. traktatens artikel 272. Yderligere ændringer er således ikke mulige.
Inden jeg slutter denne gennemgang, vil jeg gerne fremhæve det positive klima, der har kendetegnet budgetproceduren. Diskussionerne har undertiden været hårde, men de har altid været relevante og har altid taget udgangspunkt i en løbende udveksling af synspunkter, hvilket har fremmet den gensidige forståelse og gjort det nemmere at nå det foreliggende resultat, som alle forhåbentlig finder tilfredsstillende. Et godt budget er et budget, som har været genstand for gode forhandlinger. Det foreliggende budget lover således godt. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at rette en særlig tak til formanden for Budgetudvalget, Terence Wynn, til de tre ordførere, Jutta Haug, Markus Ferber og Joan Colom i Naval, samt til de øvrige medlemmer af Budgetudvalget, som jeg har mødt i det forløbne halve år under det franske formandskab.
Jeg kan forsikre, at Rådet under hele budgetproceduren har set det som sit mål at nå frem til et budget for 2001, som sikrer, at Den Europæiske Union indfrier de forventninger, der stilles til indsatsen både indadtil og udadtil. Efter min opfattelse har vi i fællesskab skridt for skridt sikret et budget for regnskabsåret 2001, som ud over de enkelte institutioners prioriteringer vidner om det fælles ønske om at arbejde for et Europa, som tjener borgernes interesser. Næste skridt er Europa-Parlamentets godkendelse af det foreliggende forslag. Jeg håber den forløber gnidningsløst.

Schreyer
Hr. formand, mine damer og herrer, i modsætning til hvad der var tilfældet under forhandlingerne i Nice, blev der opnået væsentlige resultater for budgettet for 2001 allerede efter kun et enkelt fælles nattemøde. Og i modsætning til Nice tror jeg, at alle tre institutioner - Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen - er ganske godt tilfredse med slutresultatet.
Det er et godt grundlag for fællesskabspolitikken i det kommende år, og fællesskabstanken, det må man virkelig sige, har hele året under alle de indledende forhandlinger været den ledende tanke. På Kommissionens vegne vil jeg derfor gerne takke Dem, fru Parly, og Deres medarbejdere, De har virkelig været en meget dygtig fødselshjælper for dette budget 2001 og har virkelig sørget for at koncentrere debatterne og forhandlingerne om de væsentlige punkter. Jeg vil også takke ordføreren, fru Haug, for hendes meget interessante kombination af absolut beslutsomhed og stor forhandlingsvilje, som har ført til dette gode resultat.
Jeg vil også takke ordførerne hr. Ferber og hr. Colom i Naval, formanden for Budgetudvalget hr. Wynn og medlemmerne af Budgetudvalget for alle medlemmernes store engagement, som under forhandlingerne førte til de gode resultater. Budgettet for 2001, som det foreligger for os i dag, har et volumen på 96,2 milliarder euro, som er afsat til nye forpligtelser næste år, og 92,6 milliarder, som er afsat til betalinger. Dermed ligger væksten for budgettet, som De understregede, på 3,1 respektive 3,5% i forhold til det foregående år og dermed nogenlunde på højde med væksten i de nationale budgetter.
Det er meget væsentligt, at budgettets størrelse i alt kun udgør 1,06% af det samlede europæiske bruttonationalprodukt og dermed, udtrykt som de offentlige udgifters andel, er lavere end i år. Det viser for det første idéen om budgetdisciplin, men det viser også, at idéen om den finansielle planlægning, der blev vedtaget i Berlin, nemlig at udgifterne til de nuværende medlemsstater er faldende for på den anden side at skabe plads til at finansiere udvidelsen, er ført ud i livet og fungerer. Imidlertid må man også sige, at tallene, som de ser ud i dag, ikke omfatter det forestående tillægsbudget, som bliver nødvendigt som konsekvens af BSE-krisen. Det kommer jeg tilbage til om et øjeblik.
Først vil jeg gerne spørge, hvad der er det særlige ved dette budget 2001? Efter Kommissionens opfattelse er det den kendsgerning, at den største vækst findes i landbrugspolitikkens anden søjle, nemlig støtten til udvikling af landdistrikterne. Her er væksten på 10%, og det synes jeg er værd at understrege, for dermed er der afsat i alt 4,5 milliarder euro. Formanden for landbrugsudvalget har for nylig sagt i et avisinterview, at det ikke var nogen anden søjle, men en tandstikker. Det vil jeg protestere imod, fordi det heller ikke giver noget rigtigt billede af dimensionen - 4,5 milliarder, det er en betragtelig sum, det er næsten lige så meget, som vi har til udenrigspolitikken i det hele. Her må man også understrege denne dimension og relation. Inden for udenrigspolitikken kan man virkelig sige, at Den Europæiske Unions politik også med budgetmidlerne giver stor effekt, og jeg er også helt overbevist om, at det er en følge af EU's politik, at vi nu ser en demokratisering på Balkan og en chance for stabilitet, som forhåbentlig vil komme snart. Med det gamle koncept med bilaterale venskaber, hvor medlemsstaterne også spilles ud mod hinanden, er jeg overbevist om, at denne succes ikke ville have været mulig. Det er resultatet af en fælles politik, og derfor er det så godt, at det igen er lykkedes at afsætte 839 millioner til Balkanregionen i budgettet for 2001. Det var ikke let, men takket være enigheden om at benytte fleksibilitetsreserven lykkedes det, og dermed blev det også muligt, at der ud over det, som i Nice blev besluttet som grundlag for balkanpolitikken - nemlig disse 4,65 milliarder i alt i perioden frem til 2006 - er afsat ekstra midler med udnyttelsen af fleksibilitetsinstrumentet.
Med nødhjælpspakken på 200 millioner euro har Unionen desuden bevist, at den absolut er i stand til at handle hurtigt og leve op til sit udenrigspolitiske ansvar. Det er vigtigt, at intet land i Balkanregionen får mindre hjælp til rådighed som følge af demokratiseringen i Serbien, end der var planlagt før udviklingen i Serbien. Jeg tror, at det er et meget vigtigt budskab, at vi også økonomisk fuldt ud støtter de nye samarbejdsmuligheder, som nu endelig findes.
Her vil jeg også gerne benytte lejligheden til at takke hr. Kouchner, som har ydet en storartet indsats i Kosovo, og her har vi jo også kunnet yde en stor støtte med budgetmidlerne.
Kommissionens reformproces er også af stor betydning netop med henblik på god økonomisk forvaltning. God økonomisk forvaltning kræver godt og tilstrækkeligt personale. Her vil jeg gerne på Kommissionens vegne takke budgetmyndigheden for støtten og bevillingen af 400 nye stillinger. De har knyttet dette sammen med en forventning om, at der netop også på de områder, hvor de økonomiske støtteprogrammer hidtil er blevet implementeret sent eller dårligt, bliver gjort alt for at opnå forbedringer, og jeg kan forsikre Dem, mine damer og herrer - her henvender jeg mig især til hr. Elles - at Kommissionen vil gøre alt for at forbedre implementeringen af økonomiske programmer i forhold til tidligere. Vi må imidlertid også klart sige, at nedbringelse af de gamle forpligtelser ikke kun kræver god økonomisk forvaltning, men også de nødvendige betalingsmidler.
Næsten en tredjedel af budgettet går til strukturpolitikken, til at yde hjælp i regioner med økonomiske vanskeligheder, til at overvinde disse vanskeligheder og til at indhente økonomiske efterslæb, især gennem samhørighedsfondene. Revisionsretten har for nylig i en særlig rapport bekræftet, at dette mål bliver nået, at midlerne fra samhørighedsfondene bliver anvendt godt. Her giver Fællesskabet med fællesskabsmidlerne virkelig i solidarisk form hjælp til den økonomiske udvikling, og det burde faktisk være en selvfølge, at disse regioner og lande, som nu møder solidaritet, i fremtiden også vil være villige til på deres side at vise solidaritet med de nye lande, når vi gennemfører udvidelsen af Den Europæiske Union.
Mine damer og herrer, de nye tilfælde af BSE-smittet kvæg krævede øjeblikkelig handling, også på budgetområdet, nemlig inden for sundhedsområdet og forbrugerbeskyttelsen og også i forbindelse med hjælp til de landmænd, der er ramt af denne situation. I det budget, som vi vedtager i dag, er der afsat seks milliarder euro til subsidiering af oksekødsproduktionen, og der er allerede anvendt 60 millioner i budgettet til medfinansieringen af BSE-test. På deres krisemøder har landbrugsministrene foreslået nye initiativer som følge af BSE-krisen; vi er alle blevet enige om, at der ikke ville være nogen mening i at udsætte beslutningen om budgettet for at optage disse nye initiativer, men der er enighed om, at der hurtigst muligt skal fremlægges et tillægsbudget, som sikrer de nødvendige initiativer finansielt.
Der bliver tale om et anseligt beløb, og derfor mener jeg, det er absolut nødvendigt, at ØKOFIN-Rådet beskæftiger sig med de budgetpolitiske konsekvenser, for de krav eller forestillinger, som i nogle tilfælde stadig findes, stemmer ikke overens med de midler, der er til rådighed. Her gælder i øvrigt også det, som blev understreget endnu en gang i Nice, nemlig at der skal tages højde for de økonomiske ordninger og grænser for landbrugsbudgettet. Her er vi i den særlige situation, at spillerummet er blevet endnu snævrere som følge af den ændrede valutakurs. Derfor var det efter min mening også virkelig ærgerligt, at landbrugsministrene, som var fuldt orienteret om BSE-situationen, først hurtigt tog for sig af nogle juletallerkener, hvor der lå frugt og grøntsager, bananer og nødder, som i alt kræver 85 millioner i forhøjede subsidier.
Jeg mener, at når der opstår nye presserende behov - og set i lyset af BSE-krisen må der vel foretages omprioriteringer på landbrugsbudgettet - har det også tilsvarende konsekvenser, og så må der også på dette område træffes klare beslutninger om, at der med et samlet landbrugsbudget på trods alt 44 milliarder euro må foretages sådanne prioriteringer.
Jeg står også som budgetkommissær fuldt inde for de beslutninger, der må træffes, også til støtte for oksekødsmarkedet, men den kendsgerning, at vi på den ene side støtter oksekødsproduktionen med 6 milliarder euro, mens vi på den anden side må støtte destruktionen af den med trecifrede millionbeløb, viser efter min mening, at der er et akut behov for handling inden for hele landbrugspolitikken, og jeg tror, at der netop på dette punkt kan forventes støtte fra Europa-Parlamentet.
Mange af de beslutninger, der blev truffet i Nice, er særdeles relevante for budgetprocessen. Opgaverne på dette område vil ikke blive enklere for nogen af institutionerne. Desto mere bør vi glæde os over, at forhandlingerne om budgettet for 2001 er forløbet i så god en atmosfære og har ført til så gode resultater. Det vil jeg gerne på Kommissionens vegne endnu en gang takke alle involverede for!

Colom i Naval
Hr. formand, jeg vil gerne takke for de venlige ord fra såvel rådsformanden som kommissæren, men jeg stillede et præcist spørgsmål, sidst jeg havde ordet. Det drejer sig om, at der er en, der rationelt, for ikke at sige kartesiansk, skal forklare os forskellen mellem en årlig revision af de finansielle overslag og udnyttelsen af fleksibilitetsinstrumentet. Jeg ville foretrække at få en forklaring. I modsat fald må jeg fortolke det således, at tavsheden er svaret.

Parly
Hr. formand, jeg vil gerne besvare hr. Colom i Navals spørgsmål om udnyttelse af fleksibilitetsinstrumentet og revision af de finansielle overslag. Man kan - om end med urette efter min mening - betragte udnyttelsen af fleksibilitetsinstrumentet i to på hinanden følgende år som en revision af de finansielle overslag. Personlig mener jeg ikke, denne opfattelse er korrekt, hverken set fra et proceduremæssigt synspunkt eller hvad angår realiteten. Hvad angår proceduren for udnyttelse af fleksibilitetsinstrumentet, er denne fastlagt i den interinstitutionelle aftale. Udnyttelsen af dette instrument tager sigte på i særlige tilfælde at sikre finansiering af specifikke udgifter, som ligger ud over det loft, der blev vedtaget i Berlin, uden at der i øvrigt stilles spørgsmålstegn ved de finansielle overslag. Hvad angår realiteten, finder jeg således ikke, at de to indfaldsvinkler er indbyrdes modstridende, men derimod at de supplerer hinanden.
Hvad angår de specifikke tilfælde, i hvilke instrumentet har været udnyttet de seneste to år, nemlig Kosovo og Serbien, må det konstateres, at udnyttelsen af fleksibilitetsinstrumentet har gjort det muligt at finansiere en ekstraordinær udgift ved at yde en ekstraordinær indsats. I begge tilfælde har fleksibilitetsinstrumentet sikret, at vi har været på forkant med udviklingen. I Kosovo var det et spørgsmål om at fremskynde bistanden. I Serbien var det et spørgsmål om at kunne bidrage med et betydeligt beløb, endnu inden behovet var endeligt opgjort, og endnu inden opgavefordelingen mellem de forskellige bidragydere var fastlagt.
Udnyttelsen af fleksibilitetsinstrumentet er således efter Rådets opfattelse ikke et udtryk for, at der stilles spørgsmålstegn ved de finansielle overslag, der blev vedtaget i Berlin. Rådet har i øvrigt i forbindelse med rammeprogrammet for bistand til genopbygning af det vestlige Balkan fastsat en - ganske vist vejledende - flerårig bevilling, som holder sig inden for de finansielle overslag.
Jeg håber, jeg hermed har besvaret hr. Colom i Navals spørgsmål.

Formanden
Efter denne oplysning, som sikkert vil være meget nyttig for alle medlemmerne, vil vi gennemføre ordførerrunden for de forskellige parlamentariske udvalg.

Evans, Jonathan
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke fru Haug for hendes store og vellykkede indsats i forbindelse med små og mellemstore virksomheder. Det var et højt prioriteret emne i Industriudvalget, og vi er meget glade for, at det er lykkedes så godt for hende. Det har dog ikke kun været en succes for Industriudvalget og for Parlamentet, det afspejler også de europæiske regeringers prioriteringer. Derfor har jeg også været temmelig bestyrtet over Rådets holdning i denne sag.
Mit udvalg er meget interesseret i forskningsområdet. Vi roste kommissær Busquin, som overgik vores forventninger på dette område. Vi har ofte hørt Rådet udtale, at det ønsker at sikre, at Europa skal være helt i front på forskningsområdet. Og så ser vi, hvordan det drastisk nedskærer betalingsbevillingerne, så fru Haug må foretage visse ændringer. Vi har i dag hørt fra Rådet, at det er villigt til at øge bevillingerne med 3,5%. Det er de betingelser, vi arbejder under. Jeg lykønsker ordføreren, men vores udvalg er temmelig skuffet over Rådets holdning.

Maat
Hr. formand, jeg vil takke ordføreren, fru Haug, og ligeledes formanden for Budgetudvalget, hr. Wynn, for det fortræffelige samarbejde. Jeg har to bemærkninger til Rådet og Kommissionen om det forslag, der nu foreligger.
Allerførst det samlede landbrugsbudget. Naturligvis forholder det sig således, at det næsten udgør 45% af det europæiske budget, men når man tæller op, hvad medlemsstaterne i Europa betaler til landbrugsbudgettet, og hvad Den Europæiske Union betaler til det, når man frem til 1,9%, og heraf går tilmed en betydelig del til udvikling af landdistrikter og naturområder. Sammenlignet med andre handelsblokke i verden er det en klatskilling. Hvis amerikanske virksomheder omregnet modtager tre gange så meget støtte, og et vilkårligt land som Tyrkiet anvender mere end 10% af det offentlige budget på landbrug og gartneri, slipper Europa meget billigt.
Det andet punkt vedrører BSE. Jeg gør opmærksom på, at vi natten mellem den 23. og 24. november, da vi sad til bords hos fru Parly, kæmpede som løver for at få flere penge til BSE. Landbrugsudvalget sagde, at vi skal benytte det spillerum, der er mellem de finansielle overslag og det endelige budget, som foreligger, det var på det tidspunkt godt 900 millioner, og at vi skal bruge 600 millioner til BSE. Med stort besvær fik vi et par millioner euro til. To BSE-køer i Tyskland, og vi er kommet en uge længere frem. Det betyder, at der faktisk skal komme et tillægsbudget på 900 millioner euro. Det viser, at Landbrugsudvalget i Parlamentet meget tydeligt har erkendt, hvad det drejer sig om, og i denne henseende også har kritiseret Rådet og Kommissionen skarpt med hensyn til udformningen af en BSE-politik. Hurtigere beslutninger med henblik på testning i stedet for overdrevent strenge foranstaltninger bagefter ville have kostet betydeligt mindre. Det ville være temmelig vanvittigt med hensyn til denne politiske fremgangsmåde, også fra Rådets og Kommissionens side, at sige, at regningen derefter sendes til landbrugsbudgettet. Det kan man ikke, for med hensyn til resten af landbrugsbudgettet har vi en aftale med Rådet og Kommissionen om alle konti, som foreligger, og det betyder tillægsbudgetter, nemlig at disse ekstra penge skal komme fra medlemsstaterne og ikke fra det eksisterende landbrugsbudget. Jeg formoder, at De, dette siger jeg både henvendt til Rådet og til Kommissionen, har givet Deres ord på det, vi har aftalt med hinanden.

Pohjamo
 rådgivende ordfører for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme. (FI) Hr. formand, også jeg vil takke fru Haug for hendes fortræffelige indsats ved budgetforberedelsen. Fru Haug og Budgetudvalget har taget hensyn til forslagene fra Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme. Vores udvalgs hovedmålsætning var, at bevillingerne i næste års budget skal være tilstrækkelige. På den måde kan eliminering af efterslæb fra året før og en effektiv iværksættelse af de nye programmer sikres. Om nødvendigt må bevillingsspørgsmålet klares med et tillægsbudget. Ændringsforslag vedrørende grænseoverskridende samarbejde er berettigede, men hvad angår Interreg og Urban, nåede vi ikke helt vores mål. Inden for transportsektoren er det vigtigst at udvikle de transeuropæiske net. Jeg takker for indsatsen for en bæredygtig transportsektor, men vi er nødt til at konstatere, at bevillingsniveauerne for transport og turisme nærmest er symbolske. I de kommende år er der brug for en klækkelig forøgelse. Vores udvalg vil holde øje med gennemførelsen af budgettet. En effektiv anvendelse af midlerne kan medføre øget beskæftigelse især i kraft af SMV og ny teknologi.

Van den Berg
Hr. formand, som rådgivende ordfører for Udvalget om Udvikling og Samarbejde vil jeg for det første konstatere, at Europa-Parlamentet har vundet en stor sejr ved, at besparelserne på latinamerikanske, asiatiske og afrikanske fattigdomsprogrammer er ophævet. Jeg takker i særdeleshed Kommissionen og Rådet mange gange for det.
Latinamerika, Asien, Afrika og Balkan skal være ligeværdige støtter i vores udenrigspolitik og ikke spilles ud mod hinanden. Det skal der om lidt træffes bestemmelser om i det flerårige program, således som det også fremgår af diskussionen.
For det andet vil jeg med stor tilfredshed konstatere, at hele Parlamentet, med bred politisk opbakning fra alle grupperinger, støtter de konkrete fattigdomsmålsætninger, således som disse i øjeblikket er foreslået i budgettet for 2001 af Udvalget om Udvikling og Samarbejde, bl.a. på grundlag af de historiske oplysninger fra Kommissionen. Navnlig fordoblingen af budgetterne for den grundlæggende undervisning og det grundlæggende sundhedsvæsen i de regionale programmer for Latinamerika, Asien, Afrika og Den Europæiske Udviklingsfond, tilsammen et beløb på omkring fem milliarder euro, er et enormt fremskridt. Output i stedet for input. Vi regner med, at Kommissionen giver strenge instrukser og anvender mange penge i overensstemmelse med disse målsætninger. Jeg takker fru Haug mange gange.

Avilés Perea
Hr. formand, jeg vil også gerne takke ordføreren, fru Haug, for den fantastiske indsats, som hun har ydet som ordfører for budgettet, og hendes bestræbelser for at tage højde for de anmodninger, vi har fremsat fra de forskellige udvalgs side.
Hvad angår Udvalget om Kvinders Rettigheder, er det endelige resultat ikke blevet helt, som vi kunne have ønsket. Budgetbeløbene ligger langt under det, vi havde bedt om, men vi accepterer, at der har været tale om en generel praksis, og derfor accepterer vi det foreliggende resultat. Det betyder ikke, at vi ikke i forbindelse med det næste regnskabsår vil insistere på at opnå det, som efter vores mening er det mest retfærdige og passende, og som vil gøre det muligt for os at opfylde Udvalget om Kvinders Rettigheders målsætninger.

Perry
Hr. formand, for det første støtter jeg det overordnede budget. Det ligger inden for de finansielle overslag. Vores fornemste opgave er at sørge for, at vi ikke lever over evne.
Jeg taler om det, der vist er den mindste post på budgettet: 2,9 millioner euro til Ombudsmanden. Det er et meget lille beløb. Det udgør mindre end en cent pr. indbygger i Den Europæiske Union. Lad os betragte det som en "borgercent". Vi skal lytte til borgerne, og hvis de har noget at klage over, findes der procedurer til at gøre noget ved det. De penge er givet godt ud. I Udvalget for Andragender håber vi inderligt, at der nu bliver plads til en ordentlig database på budgettet, så de borgere, der er interesseret i at følge deres andragender, kan se, hvor langt de er nået. Det håber vi at opnå.
Endelig har information stor betydning for dette Parlament. Vi må sikre os, at vi kan beholde vores informationsprogrammer. Jeg nævner her specielt Euronews, så folk i medierne kan følge med i, hvad der sker i Parlamentet og Unionen.

Miguélez Ramos
Hr. formand, jeg vil også gerne takke fru Haug for hendes fremragende indsats.
Jeg er fuldstændig enig i Joan Coloms overvejelser om revisionen af de finansielle overslag.
Det totale beløb til den fælles fiskeripolitik beløber sig knapt nok til 1% af fællesskabsbudgettet. Dette lille beløb, som er absolut nødvendigt for at fastholde aktiviteten inden for sektoren og økonomien i de områder, der er afhængige af fiskeriet, er imidlertid sin lidenhed til trods en meget appetitlig bid, hver gang vi spørger os selv, hvor vi skal finde penge til at finansiere nye politikker.
Fisk er, fru kommissær, en grundlæggende bestanddel af en sund, afbalanceret og proteinrig kost. Når den europæiske forbruger går til markedet fuld af bekymring over, hvad han kan komme til at købe, så ved han, at fisk er et sundt kvalitetsprodukt. Så vil han tænke, at denne 1% af Den Europæiske Unions budget er givet meget godt ud.

Kuckelkorn
I forbindelse med budgettet for 2001 har medlemmerne af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål været temmelig oprørte. Årsagen var, at især informationskampagnen Prince blev sat i reserve for 50%'s vedkommende. Denne beslutning ville have forhindret, at informationskampagnen om indførelsen af euroen finder sted i det vigtige år 2001. Dette på et tidspunkt, hvor usikkerheden på grund af kurstab over for dollaren og informationsbehovet på grund af indførelsen af mønterne i år 2002 er størst. I de seneste dage har Budgetudvalget besluttet at foreslå Parlamentet at tage de 50% ud af reserven og sætte dem ind på denne post. Det skal medlemmerne af Budgetudvalget have vores hjertelige tak for. Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål kan være tilfreds, og Kommissionen har den fornødne planlægningssikkerhed.

Iivari
 rådgivende ordfører for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport. (FI) Hr. formand, der blev ikke udspillet det store drama ved budgetbehandlingen i år. Det betyder dog ikke, at det var nemt. Ordfører Haugs saglige arbejdsmetode viste imidlertid sin styrke. En fortjent tak skal også gå til Wynn, ordføreren for udvalget. Det er positivt for kulturen, at finansieringen af flerårige programmer som Sokrates, Kultur 2000, Ungdomsprogrammet og det nye Media Plus-program nu er ordnet på budgetplan. Forhåbentlig er de problemer, som er dukket op ved iværksættelsen af programmerne, nu overstået. Det er vigtigt, at Unionen tjener sine borgere godt. Budgettet indebærer direkte finansiering af europæiske kulturnet, og den har de uden tvivl behov for. Men spillereglerne for finansieringen er endnu ikke i orden. For mange tilfældigheder spiller ind. Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport har derfor i sinde at vende tilbage til sagen primo næste år. De pågældende ubetydelige pengebeløb skal anvendes på en god og retfærdig måde.

Elles
Hr. formand, jeg taler på vegne af Det Europæiske Folkeparti og De Europæiske Demokrater. Jeg vil gerne i forbindelse med, at jeg giver udtryk for vores gruppes holdning til dette, bifalde den indsats, som fru Haug og vores egen ordfører hr. Ferber har ydet, og takke kommissæren fru Schreyer og ligeledes rådsformanden fru Parly for deres betydelige bidrag til, at vi kunne opnå et budget den 23. november, der, som formandskabet ganske rigtigt nævnte, var en milepæl i samarbejdet mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen om i fællesskab at vedtage et budget for Den Europæiske Union.
Vi har et budget på under 1,06%, vi har et budget, hr. Colom, som ligger inden for de finansielle overslag. Jeg har på fornemmelsen, at man forenklet kan sige, at fleksibilitet hører sammen med små beløb, og ændringer med store beløb, men vi får se, hvordan det går i det næste par år. Jeg vil dog gerne takke både Kommissionen og rådsformanden for deres bemærkninger om den fælleserklæring, som vi har udarbejdet, for den er også en første indikation af, hvordan vi kommer til at overvåge forbedringer og udførelse af programmerne, navnlig inden for udgiftsområde 4.
Hvis vi ser på det et øjeblik, har vi en stor opgave for os, og vi afventer med stor interesse fru Schreyers rapport, helst inden 30. juni, så vi kan bruge indholdet af den i forbindelse med udformningen af budgettet for 2002. Spørgsmålet om de udestående forpligtelser, og hvordan vi begrænser varigheden af nye forpligtelser, ligger naturligvis inden for rammerne af den finansforordning, som vi skal forhandle. Vi mener, at det er helt afgørende, at denne statusrapport er med til at genoprette vores borgeres tillid til den måde, Den Europæiske Union fungerer på.
En bemærkning om reserven, fru rådsformand. Hvis jeg forstod Dem ret, sagde De, at vi ikke må bruge reserven, da det er imod reglerne. Vi bruger især ved førstebehandlingen reserven til at henlede opmærksomheden på særlige svage punkter i den måde, politikkerne fungerer på. Institutionernes nuværende informationspolitik er en skandale, og vi vil derfor, i stedet for at sætte penge på højkant til en informationspolitik, som vi ved, ikke vil blive brugt effektivt, beholde så meget som muligt af beløbet i reserve, mens vi venter på, at Kommissionen når frem til de rigtige forslag. Løsningen ville naturligvis være at give os lov til som fælles budgetmyndighed at løfte midler, som bruges i løbet af året, og det kunne være en nyskabelse, som vi kan indføre i revisionen af finansforordningen.
Til sidst vil jeg gerne sige om fremtiden, at Nice viste os, at der måske er en tendens til øget regeringsindflydelse, når Rådet vedtager Parlamentets tal uden at konsultere os. Vi kan kun bevare tilliden som en af de tre institutioner - ligesom den institutionelle enighed og de finansielle overslag kun kan opretholdes - hvis det lykkes os at skabe gensidig tillid, og hvis vi altid bliver hørt, når det gælder vores grundlæggende interesser.

Walter
Hr. formand, jeg vil gerne først takke Florence Parly, som nu ganske vist må forlade os, men jeg tror, hun kan høre det på vej ud. Efter sidste års erfaringer har hun efter min mening skabt en rigtig god atmosfære også fra Rådets side, idet hun har engageret sig meget intensivt gennem hele sin formandsperiode. Jeg vil gerne takke fru Schreyer, som også har hjulpet os med en meget konstruktiv tilgang, og naturligvis min veninde Jutta Haug, som har ydet en fremragende indsats, og Joan Colom i Naval og Markus Ferber.
Vi står nu i den situation, at vi skal beslutte, om vi kan stemme for dette budget eller ej på næste torsdag. Så må man naturligvis se nøje på det. Vi som Parlament og især vi som socialdemokrater i Parlamentet vil gøre det, fordi vi mener, at der i forbindelse med forhandlingerne er blevet opnået mange gode ting, og at vi ikke bare har kunnet bevare afgørende prioriteringer, men sågar udvide dem. Med en arbejdsløshed på stadig over 8% i hele Europa er det nødvendigt, at også Den Europæiske Union med det budget, som står til vores rådighed, sender et tydeligt signal, og at vi går i gang med at bekæmpe denne svøbe for vores økonomi og for vores mennesker. Derfor er det vigtigt, at disse 450 millioner står til rådighed næste år, med et startbeløb på 100 millioner til dette år. Det viser folk, at vi tager deres problemer alvorligt og arbejder på sagen.
Det er meget godt, at det i dette budget inden for udgiftsområde 4 har været muligt at vise dem, som lever i den største nød eller befinder sig i deres staters demokratiseringsprocesser over alt i verden, at Europa-Parlamentet og Den Europæiske Union ikke glemmer dem, heller ikke selv om vi har vores egne problemer, som vi skal løse, men også her er vi opmærksomme på, at der er penge nok til rådighed. Det er vigtigt for folk på Balkan, at de efter de langvarige krigeriske opgør, hvor vores side har ageret i sluttet trop, erfarer, at også når det handler om at yde hjælp til genopbygning, kan de regne med os. Her i Europa-Parlamentet sidder der folk, som nøje sørger for, at de nødvendige penge virkelig bliver stillet til rådighed, når der er brug for dem, og at man ikke kun taler store ord, men sætter konkret handling bag.
Jeg synes altså, at vi ud over meget andet, som jeg på grund af den korte tid ikke kan nævne, har set rigtig gode ting. Vi har imidlertid også truffet nogle beslutninger, som omfatter nogle pålæg. Eksempelvis vil jeg gerne sige til Kommissionen, at vi har stemt for de 400 ekstra stillinger, fordi vi ønsker, at implementeringen af forskellige programmer skal forbedres, fordi vi ønsker, at De skal kunne arbejde bedre, end det har været muligt tidligere. Men vi siger også helt tydeligt, at det betyder også et ansvar og en forpligtelse for Dem, for vi vil følge Dem i denne proces. Vi vil se efter, vi vil holde kontakt med Dem og hele tiden spørge, hvordan går det, har det virkelig betydet forbedringer, før vi er indstillet på at tage yderligere skridt sammen med Dem.
Det er også en forpligtelse over for Rådet. Rådet vil jeg virkelig også gerne stille et par spørgsmål til, uden at jeg ønsker at drage kompromiset i tvivl. Men kan det virkelig være rigtigt, at vi år efter år anstrenger os for at se, hvor mange penge der er blevet tilovers det foregående år, for at fremføre dem, så vi alt i alt kan få penge nok til regioner som f.eks. Serbien og Balkan? Kan det virkelig være rigtigt, at vi først må se, hvad vi har tilovers? Er det signal, som vi sender til disse mennesker, at først får de det, som bliver tilovers, og så ser vi, hvad vi kan lægge oven i? Kan det være signalet? Nej!
Ved at nægte at tale helt konkret med os om de langsigtede aspekter af denne udfordring har De stillet spørgsmålstegn ved meningen med og ånden i den interinstitutionelle aftale. De siger hele tiden, at for Dem er det finansielle overslag uantasteligt. Men de interinstitutionelle aftaler mellem de tre institutioner er også et vigtigt gode. De skulle føre til, at vi har fælles planlægningssikkerhed. Balkan og andre regioner har brug for planlægningssikkerhed. Den gentagne anvendelse af fleksibilitetsinstrumentet er også i modstrid med den interinstitutionelle aftale, for det er et instrument, som Europa-Parlamentet har tilkæmpet sig for at kunne bruge penge på uforudsete ting og kunne lade dem løbe op i en størrelse på 600 millioner. Det har aldrig været meningen, at vi hvert år skulle agere brandvæsen med dem på de områder, som vi under alle omstændigheder skal finansiere. De underminerer den interinstitutionelle aftale. For det næste år, det kan jeg sige Dem, vil vi nøje undersøge, om vi fortsat vil være med til det.

Virrankoski
Hr. formand, først vil jeg takke de rådgivende ordførere for budgettet, fru Haug og hr. Ferber, for en udmærket indsats, og ligeledes Wynn, ordføreren for Budgetudvalget, for en glimrende mæglingsindsats og en konstruktiv ledelse af udvalget.
Næste års budget bygger på en stram budgetdisciplin. Selv om landbrugsudgifterne, der udgør næsten halvdelen af budgettet, øges med over 5%, selv efter at der er taget højde for ændringsskrivelsen, vil den totale forøgelse af budgettet kun være på 3,5%. Dette betyder, at der for de andre budgetposter har været en meget stram anvendelse af midlerne. Budgettet udgør kun 1,056% af bruttonationalproduktet, hvilket bør anses som værende meget lavt, fordi loftet for de finansielle overslag er på 1,11%. I penge udgør besparelserne over 2 milliarder euro. Dette indebærer dog en risiko. Budgettet er ved at få et strukturelt betalingsbalanceunderskud, fordi midlerne til betalingsforpligtelserne overskrider midlerne til udbetalingerne med over 3,6 milliarder euro. Dette betyder, at antallet af uindfriede forpligtelser vokser. Derfor er Parlamentets bekymring om, at der skal findes en ordning for de uindfriede forpligtelser, på sin plads, og af den grund har Parlamentets og Rådets fælles meddelelse virkelig været nødvendig.
Kære ordfører, også det faktum, at Rådet og Parlamentet nåede til enighed om EU's budget for næste år, skal hilses velkommen. Det er et bevis for, at begge budgetmyndighederne handler ansvarligt med hensyn til EU's forvaltning. Det er derimod beklageligt, at Parlamentet igen måtte kæmpe for midler til Vestbalkan. For øvrigt vil jeg sige, at min gruppe mener, at det er positivt, at man var i stand til at blive enig om et flerårigt program til 450 millioner euro til beskæftigelsesinitiativerne, og at midlerne på 1,6 milliarder euro, som ikke bliver benyttet i Fællesskabet, kan aftales overført til senere års budget. Hr. formand, en større del af Parlamentets stillinger var ledige hele dette år. Det peger på, at der skal ske en bedre anvendelse af personaleressourcerne i fremtiden. Med disse bemærkninger er min gruppe parat til at vedtage budgetforslaget.

Rühle
Hr. formand, også min tak går til ordføreren og naturligvis til kommissæren og rådsformanden for det gode arbejde. Også vores gruppe vil stemme for dette budget, fordi det viser, at vi trods et voksende pres af problemer på eksemplarisk vis atter har fundet et kompromis. Det voksende pres af problemer vedrører især arbejdsløsheden, BSE-krisen og Stabilitetspagten for Balkan. For alle disse presserende problemer har vi fundet løsninger og udarbejdet et godt kompromis. I denne forbindelse har EU's interesse hele tiden stået forrest i billedet. Vi har ønsket at sikre EU's handlekraft og troværdigheden i befolkningen. Alligevel vil jeg gerne udtrykkeligt give den foregående taler Colom i Naval ret i, at det finansielle overslag mere og mere bliver til en spændetrøje. Det giver ikke mulighed for en ægte planlægning, en ægte flerårighed. Den permanente brug af fleksibilitetsinstrumentet forringer budgettets gennemsigtighed, og på langt sigt vil det også føre til troværdighedstab.
Heller ikke Notenboom-proceduren, overførsel af økonomiske midler til kritiske regioner, som finansiering af Stabilitetspagten for Balkan med Notenboom-proceduren, sikrer en virkelig gennemsigtighed for budgetproceduren. Vi ser allerede nu den store risiko, at opgøret mellem Meda, projekter for middelhavsstater og Balkan vil tilspidses, selv om vi alle ved, at der netop her er stort behov for penge. På den anden side kan vi konstatere, hvordan Rådet meget pludseligt kan stille spørgsmålstegn ved det finansielle overslag, når det drejer sig om BSE, når det drejer sig om nationale interesser. Jeg fandt Chiracs udtalelser under Rådet i Nice yderst interessante. Jeg synes, det er på høje tid, at Rådet overvejer, hvordan det vil håndtere det finansielle overslag. Parlamentet vil i hvert fald blive en langt hårdere modpart til næste år.

Formanden
Kære kolleger, vi afbryder nu forhandlingen for at lytte til præsidenten for Den Franske Republik og for Det Europæiske Råd. Forhandlingen fortsættes på et senere tidspunkt i henhold til dagsordenen.

Det Europæiske Råd/Det franske formandskab
Formanden
Kære kolleger, jeg har fornøjelsen at byde velkommen til præsidenten for Den Franske Republik, hr. Jacques Chirac.

Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om beretning fra Det Europæiske Råd og redegørelse fra Kommissionen om Det Europæiske Råds møde i Nice samt redegørelse fra Rådets formandskab om det franske formandskab. Jeg giver straks ordet til den franske præsident, hr. Jacques Chirac.

Chirac
Fru formand, mine damer og herrer, det er mig en fornøjelse at få lejlighed til i dag at møde Europa-Parlamentets medlemmer og gøre status over det franske formandskab og de resultater, der er nået inden for de seneste seks måneder.
Målsætningerne var velkendte. Jeg redegjorde herfor i Europa-Parlamentet den 4. juli 2000. Efter min opfattelse har vi indfriet løfterne. Jeg overlader det i øvrigt til Europa-Parlamentets medlemmer at dømme herom. Jeg ved, at Europa-Parlamentet i høj grad har bidraget til at sikre dette resultat. Topmødet i Nice er netop afsluttet efter fire dages intense forhandlinger under ledelse af det franske formandskab. Jeg var således sammen med premierministeren og regeringens medlemmer ansvarlig for mødets forløb. Det første emne, jeg vil omtale, er regeringskonferencen om de institutionelle reformer, og det er mig en glæde at fremlægge resultaterne af denne for Europa-Parlamentet, som repræsenterer Europas folk.
Vi stod over for store udfordringer, og vi er tilfredse med, at der er opnået enighed om en aftale. En sådan aftale havde ikke været mulig for tre år siden. Vi er tilfredse med, at det er lykkedes at overvinde de vanskeligheder, der gjorde det så svært at opfylde målsætningen om dels at indfri de løfter, der i Helsinki blev givet til ansøgerlandene, dels at sikre, at dette ikke ødelægger Den Europæiske Union, og sikre, at Unionen også fremover kan fungere effektivt. Jeg føler, denne dobbelte målsætning er opfyldt.
Nice-traktaten opfylder ikke i enhver henseende Europa-Parlamentets ønsker. Traktaten er imidlertid efter min opfattelse den bedst mulige under de givne omstændigheder. Traktaten opfylder kravet om en løsning, som sikrer, at Den Europæiske Union også kan handle og træffe beslutninger efter den forestående historiske udvidelse. Traktaten er afbalanceret. Forhandlingerne var som bekendt hårde, men ingen gik derfra som sejrherrer, ingen gik derfra som besejrede.
For tre og et halvt år siden, i Amsterdam, lykkedes det ikke at finde den hårfine balance mellem repræsentativitet og effektivitet. Det lykkedes i Nice, fordi alle medlemsstaterne gjorde en indsats. Nogle viste større vilje hertil end andre og fortjener en særlig tak. Der er ligeledes grund til at glæde sig over, at den europæiske bevidsthed sejrede og gjorde det muligt i Nice at løse de problemer, som ikke fandt deres løsning i Amsterdam, og at afstikke vejen for den fremtidige udvikling.
Vi havde lovet, at de rejste problemer alle ville finde deres løsning i Nice. Det var vores mål at sikre, at Kommissionen også fremover er en central og stærk institution i Den Europæiske Union, og at den fortsat kan tage ambitiøse initiativer. Nice-traktaten sikrer, at Kommissionen fortsat kan varetage opgaven som garant for Unionens interesser og fortsat kan fungere effektivt. Dette sikres med beslutningen om, at intet medlemsland får ret til to kommissærer, og med beslutningen om, at der på længere sigt lægges loft over antallet af kommissærer. Antallet skal således ligge under 27, og posterne besættes i henhold til en rotationsordning, hvori alle landene deltager på lige vilkår.
Kommissionens effektivitet sikres også ved de nye beføjelser, der tillægges Kommissionens formand, som fremover vælges med kvalificeret flertal. Der er tale om et reelt fremskridt. Et anliggende, som i særlig grad optog Europa-Parlamentet i forbindelse med forhandlingerne i Nice, var spørgsmålet om afgørelser truffet med kvalificeret flertal og de områder, der fremover skal være omfattet af bestemmelserne herom. Det var imidlertid også et af de vanskeligste spørgsmål. Der blev gjort fremskridt. Disse er reelle, om end formandskabet, som i dette anliggende i øvrigt viste stor åbenhed, gerne havde set mere vidtrækkende resultater.
Jeg må imidlertid anmode Europa-Parlamentets medlemmer om ikke at undervurdere de resultater, der blev opnået i Nice. Omkring 30 bestemmelser er overført og vil fremover være omfattet af reglerne om kvalificeret flertal. Der er gjort fremskridt, når det gælder retlige og indre anliggender, handel med tredjelande og samhørighed, til trods for at flere medlemsstater udtrykte forbehold på disse områder, da vi indledte forhandlingerne. Formandskabet beklager, at der ikke kunne opnås enighed på områder som beskatning og sociale anliggender.
Der er fundet en afbalanceret løsning på spørgsmålet om vægtning af medlemsstaternes stemmer i Rådet. Den nye stemmevægtning skal ses i lyset af udvidelsen, men der tages også højde for det legitime krav om, at de mindst folkerige medlemsstater fortsat skal kunne yde deres bidrag til Unionens videre udvikling. Lad mig tilføje, at løsningen indebærer, at Rådets afgørelser sikres demokratisk legitimitet, og at Rådet fortsat kan fungere. De mekanismer, der er etableret - det være bestemmelsen om demografisk kontrol eller bestemmelsen om landeflertal - påvirker ikke Den Europæiske Unions muligheder for at træffe beslutninger.
Jeg skal også omtale et af de mest positive resultater af regeringskonferencen. Det drejer sig om proceduren for forstærket samarbejde, som fremmes ganske væsentligt under første og tredje søjle. Forstærket samarbejde er altid åbent for alle. Samarbejdet respekterer selvsagt EU's acquis og den institutionelle ramme. Ved at smidiggøre reglerne for forstærket samarbejde, sikrer vi imidlertid, at proceduren også reelt kan anvendes. Vi sikrer dermed, at Europa i givet fald kan udvikle sig i hurtigt tempo. Det betegner ligeledes et fremskridt, at der åbnes mulighed for at etablere forstærket samarbejde under anden søjle.
Det skal endvidere påpeges, at regeringskonferencen resulterede i en udvidelse af Europa-Parlamentets beføjelser og kompetence. I forbindelse med den nye bestemmelse i artikel 7 om en varslingsprocedure vedrørende krænkelse af grundlæggende rettigheder tillægges Europa-Parlamentet en afgørende rolle. Der etableres et nyt retsgrundlag for statutten for politiske partier på europæisk plan, og Europa-Parlamentet får mulighed for at optræde som institutionel klager, jf. traktatens artikel 230. Der er tale om markante fremskridt, om end jeg klart fornemmer, at fremskridtene for så vidt angår øget anvendelse af den fælles beslutningsprocedure er mindre vidtrækkende, end Europa-Parlamentet - og i øvrigt også formandskabet - havde forventet.
Det stod klart, at der i forlængelse af regeringskonferencen er behov for at indlede en nærmere drøftelse om en række væsentlige spørgsmål vedrørende Den Europæiske Unions fremtid. Jo mere det europæiske samarbejde udvikles, jo større er behovet for at forbedre den demokratiske legitimitet, sikre mere gennemskuelige institutioner og klarlægge kompetencefordelingen mellem Den Europæiske Union og medlemsstaterne. Det er forudsætningen for, at Den Europæiske Union kan opfylde befolkningens ønsker.
Med dette sigte indledes nu en debat om Europas fremtid. Det Europæiske Råd har truffet beslutning herom, og Europa-Parlamentet vil selvsagt blive inddraget heri. Arbejdet forventes tilendebragt i 2004. Dette initiativ skal ses i lyset af den bekymring, der er kommet til udtryk den seneste tid. Det skal understreges, at dette arbejde under ingen omstændigheder er en forudsætning for udvidelsen og dermed ikke vil forsinke denne. Dette er i korte træk resultaterne af mødet i Nice for så vidt angår de institutionelle anliggender. Resultaterne vil sikre fortsat udvikling af det europæiske samarbejde, og jeg glæder mig over, at ansøgerlandene med de seneste dages positive tilkendegivelser har vist, at vi har indfriet deres forventninger.
Udvidelsen er det helt centrale spørgsmål, når det gælder Europas fremtid. Der er på samme tid tale om en stor udfordring og et historisk skridt i retning af et genforenet europæisk kontinent. Formandskabet har gjort sit yderste for at fremme forhandlingerne. Endnu 30 kapitler er afsluttet, herunder nogle af de mest komplekse områder af EU's acquis. Og nogle af de ansøgerlande, med hvilke der første lige er indledt forhandlinger, viser sig nu i stand til at indhente de "ældre" ansøgerlande. Takket være Kommissionens glimrende forarbejde fik vi fastsat en køreplan for de næste 18 måneder. Dette er et vidnesbyrd om, at Den Europæiske Union ønsker at fortsætte udviklingen. Det er et klart signal, som da også blev positivt modtaget under mødet i Europakonferencen i torsdags.
De sidste seks måneder har Europa også bevæget sig i positiv retning, når det gælder vækst og beskæftigelse. Samarbejdet i Den Økonomiske og Monetære Union er uddybet, koordineringen af de økonomiske politikker i Euro-Gruppen er styrket, og vi har fremmet de fælles bestræbelser for at forberede indførelsen af euroen som en del af borgernes hverdag. Der er inden for de seneste uger gjort markante fremskridt på tre områder.
For det første er de langvarige og vanskelige forhandlinger om skattepakken afsluttet, herunder beskatning af opsparing. For det andet er den europæiske sociale dagsorden vedtaget efter en omfattende høringsproces, hvorunder ikke mindst arbejdsmarkedets parter har været hørt. Den Europæiske Union har hermed vedtaget et femårigt arbejdsprogram, som fastlægger målsætninger inden for områderne arbejdsret, social sikring, mobilitet, livslang uddannelse og bekæmpelse af diskrimination og udstødelse.
Endelig lykkedes det i Nice, om end ikke uden vanskeligheder, at få vedtaget bestemmelserne om europæiske selskaber og sociale aspekter i forbindelse med disse. Det er et projekt, som har været undervejs i 30 år, og det franske formandskab glæder sig over at have bragt disse forhandlinger til afslutning.
Den Europæiske Union har endvidere påbegyndt gennemførelsen af de beslutninger, der blev truffet i Feira vedrørende ny økonomi og vækst. Vi aftalte, at omkostninger til internetadgang skulle reduceres markant. Det er også sket. Vi besluttede at sikre adgang til abonnentnet. Vi ønskede at indføre et EU-patent. Den Europæiske Union er i færd med at gennemføre beslutningen herom og har indføjet de fornødne bestemmelser desangående i traktaten.
Mine damer og herrer, Frankrig havde også som sit mål for formandskabet at sætte borgernes interesser på dagsordenen. I Nice proklameredes Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Denne tekst har stor politisk værdi. Dens fulde rækkevidde skal vurderes på længere sigt. Jeg benytter lejligheden til at takke Europa-Parlamentet for et værdifuldt bidrag til udarbejdelsen af chartret. Chartret betegner en styrkelse af Den Europæiske Union og dens grundlæggende værdier - værdighed, frihed og solidaritet. Det er nu vores opgave at sikre en effektiv opfølgning og snarest få taget stilling til chartrets status. Jeg ved, det er et spørgsmål, som også Europa-Parlamentet tillægger stor betydning.
Under det franske formandskab er der også sat fokus på de kulturelle og uddannelsesmæssige aspekter. For to måneder siden vedtog EU's undervisningsministre en handlingsplan for øget mobilitet omfattende 42 foranstaltninger. Og vi nåede til enighed om en betydelig bevilling på 400 millioner euro til Media Plus-programmet. Dette program er særdeles vigtigt for den europæiske filmbranche og for den audiovisuelle sektor. Hele branchen har som bekendt længe ventet på et sådant initiativ.
De erindrer måske, at jeg også over for Europa-Parlamentet har omtalt det franske formandskabs ønske om at sikre, at Den Europæiske Union i højere grad tager højde for sportens egenart og sociale funktion. Det er sigtet med den erklæring, der blev vedtaget i Nice, og det initiativ, der er iværksat med henblik på på europæisk plan at koordinere indsatsen til bekæmpelse af doping.
Hvis det europæiske projekt skal forankres i befolkningen, forudsætter det, at projektet bevarer et menneskeligt ansigt. Det forudsætter, at vi bevarer det, den enkelte helt legitimt føler sig knyttet til. De kendte omgivelser, territorial balance, livskvalitet. Jeg tænker i denne forbindelse på tjenesteydelser af almen økonomisk karakter. Formandskabet glæder sig over, at det initiativ, der var iværksat i Kommissionen og Rådet, i Nice førte til vedtagelsen af en erklæring, som understreger, at disse tjenesteydelser spiller en central rolle for den sociale og territoriale samhørighed i Europa.
Endelig har det franske formandskab gjort en aktiv indsats for at sikre, at Den Europæiske Union i højere grad opfylder borgernes krav på sikkerhed. Den Europæiske Union skal være beskyttende i ordets bedste betydning. Det er målet.
I Nice blev eksempelvis grunden lagt til en uafhængig europæisk fødevaremyndighed. Alle tænker i denne forbindelse selvsagt på følgerne af kogalskabsepidemien. Der var først og fremmest behov for at genskabe forbrugernes tillid og omgående træffe foranstaltninger med dette sigte. Frankrig kæmpede ihærdigt herfor, og Rådet (landbrug) vedtog på sit seneste møde en række foranstaltninger, herunder et forbud mod anvendelse af kød- og benmel i dyrefoder og øget anvendelse af BSE-test. Vi må imidlertid ikke glemme kvægavlerne og de mange erhverv, som er tilknyttet kvægsektoren, og som er hårdt ramt af denne krise, hvilket formandskabet også klart har påpeget.
Et andet centralt emne er sikkerheden til søs. For et år siden sank olietankskibet Erika ud for Frankrigs kyster. Til trods for den store indsats, der er ydet af frivillige og af de offentlige myndigheder for at afbøde følgerne af forliset, bærer kyststrækningen stadig præg heraf. For få uger siden var det et kemikalietankskib, Ievolu Sun, som forliste nær Kanaløerne. Katastrofer af denne art, som kan tilskrives menneskers uagtsomhed, må ikke gentage sig.
Der er i det seneste halve år gjort betydelige fremskridt, når det gælder behandlingen af Kommissionens udmærkede forslag på området. Europa-Parlamentet vedtog den 30. november med overbevisende flertal den første serie foranstaltninger, som i næste uge på ny forelægges trafikministrene. Det bliver det svenske formandskab - som i øvrigt prioriterer miljøanliggender højt - som skal sikre, at den anden serie foranstaltninger vedtages, herunder ikke mindst oprettelsen af et europæisk agentur for sikkerheden til søs. Rent undtagelsesvis og set i lyset af sagens presserende karakter opfordrede Rådet i Nice medlemsstaterne til allerede nu, og altså inden den endelige vedtagelse, som første skridt at iværksætte de foranstaltninger, hvorom der hersker politisk enighed.
Klimaændringer som følge af klodens opvarmning udgør som bekendt en trussel. På mødet i Haag kæmpede Den Europæiske Union for en troværdig og effektiv aftale, som modsvarer udfordringernes omfang og presserende karakter. Den Europæiske Union indtog en konsekvent holdning i forlængelse af Kyoto-forpligtelserne. Vi vil fortsat kæmpe for at overbevise vores partnere om, at også de bør forpligte sig. Vi skal i 2001 nå til enighed om en aftale, som sikrer, at der omsider sættes gang i den nødvendige nedbringelse af udledningen af drivhusgasser.
Også når det gælder organiseret kriminalitet, er der gjort fremskridt. Vi kan nævne direktivet om bekæmpelse af hvidvaskning af penge. Eller iværksættelsen af en fælles aktion mod lande og områder, som ikke er samarbejdsvillige, og som er identificeret af den internationale aktionsgruppe mod hvidvaskning af penge (GAFI). Vi kan nævne Europols øgede beføjelser, når det gælder dette anliggende, og vi kan nævne oprettelsen af en europæisk politiskole. Disse elementer står centralt i en samlet, kohærent indsats på dette felt.
Oprettelsen af den midlertidige europæiske enhed for retligt samarbejde (Eurojust) skal ses i dette perspektiv. Det er en forløber for det organ for strafferetligt samarbejde, som planlægges etableret i 2001, og som nu er indskrevet i traktaten.
Det franske formandskab havde ligeledes ambitioner for Den Europæiske Unions udvikling på internationalt plan og på langt sigt. En ambition om at sikre, at Den Europæiske Union er i stand til at øve indflydelse, komme til orde og handle i afgørende internationale anliggender. Det er planerne om en fælles udenrigs- og forsvarspolitik, jeg har i tankerne. Formandskabet havde også et mere kortsigtet mål, nemlig snarest at demonstrere medlemslandenes politiske vilje til at varetage egne interesser, såfremt europæiske interesser står på spil. Jeg tænker i denne forbindelse primært på Sydøsteuropa.
Der er gjort fremskridt på de to her nævnte områder. For det første afsluttede vi i Nice det forløb, der startede med Det Europæiske Råds møder i Köln og Helsinki. De mål, vi havde sat os, blev nået. For et år siden fastlagde vi Den Europæiske Unions militære kapacitet, som skulle etableres inden 2003 med det sigte at sætte Den Europæiske Union i stand til at forebygge og styre kriser som anført i traktaten. Medlemsstaterne har nu forpligtet sig til at bidrage med styrker og militære midler. Ud over troppestyrker får Den Europæiske Union den fornødne kommando-, planlægnings- og efterretningskapacitet, som gør det muligt at gennemføre komplekse fælles operationer. Den Europæiske Union vil anvende sin militære kapacitet i overensstemmelse med NATO's midler og i påkommende tilfælde med støtte herfra. En styrkelse af Europa er selvsagt også en styrkelse af NATO.
I Nice etablerede Den Europæiske Union de permanente organer, som er nødvendige for at fastlægge og gennemføre en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, nemlig en politisk og sikkerhedspolitisk komité, en militærkomité og en europæisk militærstab. Det er besluttet, at oprettelsen af den politiske og sikkerhedspolitiske komité, som er det helt centrale element i denne sammenhæng, indskrives i traktaten. Komitéen får mandat til at træffe beslutninger, når styring af en konkret krise gør dette påkrævet. Traktatændringen på dette punkt kan ses som et vidnesbyrd om, at de beslutninger, der blev truffet i Nice, er vigtige og af bindende karakter.
Vi så imidlertid gerne, at Den Europæiske Union, også inden disse organer bliver oprettet, i højere grad kommer til orde, når det gælder afgørende internationale spørgsmål, hvor europæiske interesser står på spil. Først og fremmest var der med hensyn til Sydøsteuropa behov for at tydeliggøre Den Europæiske Unions målsætninger og forventninger. Jeg tror, budskabet blev hørt på topmødet i Zagreb, hvor repræsentanter for det vestlige Balkan og Den Europæiske Union for første gang mødtes. Mulig fremtidig optagelse i Den Europæiske Union blev stillet i udsigt, og alle erkendte, at vejen til medlemskab var fredens, menneskerettighedernes og det regionale samarbejdes vej. Topmødet i Zagreb løste afgjort ikke alle problemer, men takket være stabiliserings- og associeringsprocessen er der udstukket en kurs. Mødet bidrog til at konsolidere de demokratiske fremskridt, og der tegnedes et perspektiv, som er i overensstemmelse med de værdier, det europæiske projekt bygger på.
Endvidere bør nævnes Euro-Middelhavskonferencen i Marseille, som - til trods for krisen i Mellemøsten - viste, at deltagerne nærer et stærkt ønske om at bevare og forny Barcelona-processen. Det var derfor også glædeligt, at Den Europæiske Union kunne meddele, at der ville være afsat 13 milliarder euro over syv år til dette formål, selvsagt inklusive lån ydet af Den Europæiske Investeringsbank.
Fru formand, mine damer og herrer, Den Europæiske Union er efter min opfattelse blevet styrket i de forløbne seks måneder. Unionen er styrket, idet den er gjort klar til at optage nye medlemmer, klar til at samle familien. Vi ved nu, vi vil kunne fungere sammen. Unionen er også styrket i borgernes bevidsthed for så vidt angår Unionens værdier, vækst og beskæftigelse, solidaritet, sikkerhed og bevarelse af den europæiske sociale model. Unionen er styrket og har vundet terræn på den internationale scene.
Æren for disse fremskridt tilkommer EU's institutioner i forening. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at udtrykke min anerkendelse af det gode samarbejde, der eksisterer medlemslandene imellem i Rådet. Jeg vil også udtrykke min anerkendelse af Kommissionens og kommissionsformandens, hr. Romano Prodis, vedholdende indsats for at sikre gennemførelsen af de initiativer og projekter, der var på dagsordenen for dette formandskab.
Jeg vil imidlertid i dag først og fremmest på egne vegne og på vegne af den franske premierminister og den franske regering takke Europa-Parlamentet for dets bidrag. Det er helt afgørende, at Europa-Parlamentet, som repræsenterer borgerne og disses ønsker, fuldt og helt inddrages i de beslutninger, der har betydning for alles fælles fremtid. Frankrig har været særdeles opmærksom på dette forhold. Europa-Parlamentet har jævnligt mødt hr. Moscovici og de øvrige franske ministre, idet de franske rådsformænd 68 gange har været til stede i plenarforsamlingen og i de forskellige udvalg. På vegne af det franske formandskab vil jeg gerne takke for dette samarbejde og takke for Europa-Parlamentets støtte. Fru formand, mine damer og herrer, tak, fordi De har taget imod formandskabet - også i dag.
(Bifald)

Formanden
Tak til den franske præsident, hr. Jacques Chirac. Jeg giver straks ordet til Kommissionens formand, hr. Romano Prodi. Hr. formand, ordet er Deres.

Prodi
Fru formand for Parlamentet, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, Det Europæiske Råd i december 2000 vil blive husket som et særligt langt og vanskeligt Råd. I betragtning af dagsordenen var dette givet på forhånd, og sådan blev det også.
Der blev truffet nogle gode beslutninger i Nice, og nogle af dem havde vi ventet på længe. Chartret om grundlæggende rettigheder blev højtideligt proklameret. For mit eget vedkommende er jeg overhovedet ikke i tvivl om denne teksts vigtighed, og til dem, der synes, at den er alt for svag - det ved jeg, at der er mange af Dem, der synes - vil jeg gerne sige, at den netop er udarbejdet og affattet på en stringent måde, fordi den skal være en retsakt.

Parlamentet og Kommissionen har allerede meddelt, at de har til hensigt at gennemføre dette charter fuldstændigt. Første gang, man begyndte at arbejde på at skabe et europæisk samfund, var for 50 år siden, mine damer og herrer. Der er tale om et juridisk instrument, der tydeligvis er nyttigt, et instrument, som aktørerne indtrængende anmodede om, og som vi har savnet under de store virksomhedsomstruktureringer, vi har været vidner til for nylig. Nu er der heldigvis ikke længere nogen hindringer for en hurtig gennemførelse af dette charter.
Hvad udvidelsen angår, vedtog man den strategi, som Kommissionen havde foreslået. Man vedtog ligeledes den sociale dagsorden, der er resultatet af et givtigt samarbejde med formandskabet, sådan som det allerede er blevet sagt.
Der var kraftig tilslutning til Kommissionens forslag om sikkerhed til søs og oprettelsen af agenturet for fødevaresikkerhed, og dette var også tilfældet med beslutningerne til fordel for vores syv regioner i den yderste periferi.
Det var nogle af de emner, som stats- og regeringscheferne skulle behandle. Jeg vil nævne et andet af disse emner, nemlig en innovation, som jeg kan mærke, ikke er uvæsentlig, da man i Nice også drøftede selve topmødernes tilrettelæggelse, deres træghed, deres komplekse karakter og den kendsgerning, at de finder sted i forskellige byer. Det Europæiske Råd traf derfor den fornuftige beslutning, at de hen ad vejen skal finde sted i Bruxelles alle sammen. Dette vil i endnu højere grad gøre byen til Europas hovedstad,
(Bifald)
og efter de planlagte topmøder vil hvert andet topmøde finde sted i Bruxelles. Når Den Europæiske Union har fået 18 medlemmer, vil beslutningen gælde for alle topmøder. Jeg mener virkelig, at dette stærke initiativ fra præsident Chiracs side fortjener vores anerkendelse.
(Bifald)
Jeg vil nu komme ind på regeringskonferencen og Nice-traktaten. Jeg vil gerne starte med at understrege, at jeg er Michel Barnier meget taknemmelig for det arbejde, han har udført.
(Bifald)
Hans arbejde er - ligesom mit eget, men også i større grad end mit eget - blevet udført i samråd med Parlamentet, navnlig med Giorgio Napolitano og hans udvalg, med de to ordførere, Leinen og Dimitrakopoulos, og naturligvis med hr. Brok og hr. Tsatsos, der har gjort en meget stor indsats. Endelig var Deres klare indlæg i Rådet virkelig eksemplariske, fru formand.
Som De sikkert husker, fru formand, sagde jeg sidste gang, jeg talte her i Parlamentet, nemlig lige før topmødet, at vi har brug for en traktat, som giver os en reel merværdi. Jeg lovede navnlig at vende tilbage til Parlamentet med en oprigtig vurdering af de opnåede resultater. I Deres tale ved topmødets åbning sagde De i øvrigt, at Parlamentet ikke kun ville anvende kvantitative kriterier ved dets bedømmelse af, hvorvidt topmødet i Nice havde været en succes, men også kvalitative kriterier.
Det vil et tage et stykke tid at foretage en nøjagtig og grundig vurdering af de fremskridt, man har gjort i Nice, men vi kan allerede fremsætte et par betragtninger på nuværende tidspunkt. Den første betragtning drejer sig om den udvidede brug af kvalificeret flertal. Det er et fremskridt, som er meget vigtigt set ud fra et kvantitativt synspunkt, eftersom ca. 30 nye emner kommer til at falde ind under denne beslutningsform, som således i stadig større grad bliver den almindelige regel for Rådet, hvilket ikke er ubetydeligt. Set ud fra et kvalitativt synspunkt er det en anden sag. På de vanskelige områder som samhørighed, skatteregler og sociallovgivning blev der kun gjort ringe eller slet ingen fremskridt.
(Bifald)
På disse områder stødte regeringskonferencen nemlig på en uforsonlig holdning fra nogle staters side. Jeg vil gerne give udtryk for min dybe skuffelse i den forbindelse, ikke bare over konsekvenserne heraf på kort sigt, men også over den lukkethed og mangel på forståelse, som denne holdning afspejler. De, der udelukkende betragter Europa som en kompensationsordning,
(Bifald)
som man kan hente noget fra, når det er nødvendigt, og som man fjerner sig fra, når der ikke er noget at hente, eller når man allerede har hentet en masse, gør ikke blot en historisk fejltagelse, men begår også en forbrydelse mod de nye generationer. De har ret til at få meget mere af Europa.
På trods af denne lukkethed og mangelen på gensidige indrømmelser skal det dog bemærkes, at der er sket små fremskridt, når det gælder de retlige og indre anliggender. Der er hovedsagelig tale om fremskridt, som ikke vil finde sted før i 2004. Vi skal dog ikke undervurdere dem. Men der bliver naturligvis sat spørgsmålstegn ved fremskyndelsen af den nye vigtige politik for retlige anliggender og grænseoverskridende kriminalitet, som blev vedtaget i Tampere, og der begynder at opstå forsinkelser i køreplanen fra Tampere. Jeg håber ikke, at man vil beskylde hverken Parlamentet eller Kommissionen for disse forsinkelser.
Endelig vil jeg gerne rette en tak til præsident Chirac og premierminister Jospin, fordi de har givet os mulighed for at komme af med de værste uklarheder i forvaltningen af vores handelspolitik. Man har fundet en god balance mellem de legitime bekymringer, der navnlig har rod i den kulturelle mangfoldighed, og vores forhandlingsstyrkes effektivitet over for vores handelspartnere.
En anden grund til tilfredshed er det resultat, man har opnået med hensyn til det tættere samarbejde. Mine damer og herrer, jeg tror, at vi nu står med et vigtigt instrument for den udvidede Union. Kommissionen vil benytte sig af dette instrument, og den vil hele tiden spille sin rolle som garant fuldstændigt. På den ene side vil den nemlig benytte sig af dette instrument til at give de lande, der i højere grad ønsker en fælles skæbne, mulighed for at nå nogle nye, vigtige målsætninger, og på den anden side vil den samtidig sikre alle mod risikoen for den splittelse, der kunne opstå ved en uhæmmet brug af tættere samarbejde.
Hvad institutionerne angår, vil jeg gerne sige tre ting. For Kommissionens vedkommende er der sket nogle gennemgribende og radikale ændringer. Kommissionen kan vokse, indtil den tæller 26 medlemmer, og herefter vil de nødvendige ændringer, som mange ønsker, blive foretaget. Samtidig har man dog iværksat nogle vigtige reformer af Kommissionens organisationsmodeller. Formanden skal udpeges med flertal og ikke længere enstemmigt, og efter Kommissionens godkendelse får han beføjelse til at afskedige en kommissær og til at træffe nogle i høj grad selvstændige beslutninger om Kommissionens organisationsmodeller, f.eks. tildelingen af porteføljer og udnævnelsen af næstformænd.
Parlamentet får først og fremmest en statut for europæiske politiske partier. Kommissionen forsvarede - desværre uden held, men det sidste ord er endnu ikke sagt i denne sag - vores fælles ønske om at beskytte EU's finansielle interesser ved at oprette en anklagemyndighed. Det er dog meget bekymrende, at parlamentsmedlemmernes antal faktisk fungerede som en kompenserende variabel for ligevægten i Rådet. I fremtiden bliver det nødvendigt at være meget mere opmærksom på dette problem og på problemer i forbindelse hermed, og vi skal gå væk fra forsvarsrollen og over til en meget mere aktiv rolle som forslagsstillere.
Endelig var forhandlingen og beslutningen om stemmevægtningen i Rådet den vanskeligste af alle. Dette var uundgåeligt i betragtning af den holdning, der gjorde sig gældende, men resultatet er så meget desto mere skuffende, både fordi det ender med at gøre det sværere at opnå et kvalificeret flertal - hvorved det bliver lettere at bremse forslagene - selv om en Union, der udvides, kræver lige præcis det modsatte,
(Bifald)
og fordi beslutningsprocessen er blevet endnu mere kompleks, hvilket således er det stik modsatte af den klarhed og gennemsigtighed, som borgerne beder om.
(Bifald)
For at opfylde borgernes forventninger i den forbindelse bad vi om et dobbelt flertal, som er det eneste objektive og forståelige instrument, og som der er bred enighed om blandt både de små og de store lande.
(Bifald)
På dette sted bør vi rette en særlig tak til den belgiske premierminister Guy Verhofstadt, der kæmpede en brav kamp for en mere ligelig fordeling af ansøgerlande og for at fastlægge en mere fornuftig grænse for det kvalificerede flertal, selv om denne grænse stadig er for høj. Han bekræftede herved Belgiens store historiske rolle i Den Europæiske Union.
(Bifald)
Fru formand, mine damer og herrer, vi må indrømme, at den møjsommelige afslutning på topmødet i Nice var en succes i sig selv. Vi skulle klare det, og med formandskabets indsats klarede vi det også. Der er ikke nogle resterende spørgsmål - ikke nogen leftovers - tilbage på forhandlingsbordet i Nice. Nu skal vi gøre en realistisk en indsats for, at traktaten bliver ratificeret så hurtigt som muligt. På denne måde vil vi kunne optage de nye medlemmer, hvilket er i tråd med konklusionerne fra Helsinki. Vi skal gå beslutsomt fremad i denne retning.
Mine damer og herrer, som præsident Chirac bemærkede, var topmødet i Nice karakteriseret af, at mange forsvarede deres umiddelbare interesser, hvilket gik ud over de langsigtede visioner. På dette topmøde tog man dog højde for en erklæring om Europas fremtid, som får mig til at være optimistisk. Kommissionen ved, hvor vigtigt det er at tilstræbe en mere klar adskillelse af EU's og medlemsstaternes beføjelser, at medtage chartret om grundlæggende rettigheder i traktaten, at forenkle traktaternes struktur og at overveje EU-institutionernes rolle. Det skal være nogle omfattende, oprigtige og indgående overvejelser, hvor vi inddrager regeringerne, parlamenterne og borgerne i de nuværende medlemsstater og i ansøgerlandene, og hvor vi viser, at det Europa, som stadig er under opbygning, er dynamisk. Disse overvejelser er nødvendige, for erfaringerne fra Nice viser, at den nuværende måde at revidere traktaterne på ikke længere er hensigtsmæssig.
(Bifald)
Ligesom det er tilfældet med selve Fællesskabets struktur, er også den tilrettelæggelsesproces, man anvender for at foretage ændringer af institutionerne, under pres og kræver nogle ændringer. Kommissionen vil stille nogle forslag for at forbedre forløbet af denne proces, og jeg regner med Deres deltagelse og støtte.
Fru formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, efter denne foreløbige og ufuldstændige redegørelse, som jeg har forsøgt at give på en entusiastisk og objektiv måde, må vi ikke glemme, at det endelige mål med topmødet i Nice er og bliver at forene Europa. Det nye årtusinde har givet os en enestående mulighed for at genforene landene på vores kontinent i et stort område med fred, stabilitet og udvikling. Topmødet i Nice er et skridt i denne retning. Det er ganske vist et kortere skridt end det, vi ville og kunne have taget, men vi går i den rigtige retning. Jeg beder Dem derfor om at støtte dette skridt.
(Kraftigt og vedvarende bifald)

Poettering
Fru formand, hr. Chirac, hr. formand for Kommissionen, kolleger. Hr. Chirac, vi i PPE-DE-Gruppen har altid modtaget Dem med stor respekt, med åbenhed og stor påskønnelse her i Europa-Parlamentet. Det gør vi også i dag, fordi vi påskønner Deres personlighed, og fordi Deres embedes værdighed kræver det. Vi forstår også at værdsætte, at De var her i juli, og at De er her igen, men denne værdsættelse af Dem personligt og af Deres embede fritager os ikke fra kravet om i dag at udtale vores mening klart og tydeligt i Deres nærværelse.
De sagde ved afslutningen af topmødet: "Topmødet i Nice vil gå over i Europas historie som et stort topmøde." For vores gruppes vedkommende må jeg desværre sige til Dem, at vi ikke deler denne opfattelse.
(Bifald fra højre)
Vi har oplevet en regeringskonference, som har trukket ud i månedsvis, og vi har oplevet et topmøde i Nice, hvor vi ligefrem kunne mærke foran fjernsynsskærmene, at også - og det er absolut et menneskeligt træk - stats- og regeringscheferne for landene i Den Europæiske Union havde nået deres psykiske og fysiske grænser. Jeg vil give Dem et eksempel. Gud ske lov reviderede man dette grimme forslag om, at Polen skulle have færre stemmer end Spanien, selv om befolkningstallet er det samme. Hvilket indtryk ville det ikke have vakt i Polen, efter erfaringerne med nationalsocialismen og kommunismen, hvis Polen ikke skulle behandles på lige fod med Spanien? Gud ske lov blev det korrigeret!

Hr. formand, jeg nævner dette, fordi den slags forslag opstår i den hektiske stemning under et topmøde i Nice, og dette må aldrig gentage sig i Den Europæiske Unions historie. Vi siger i dag til folkene fra Europas midte, at de er velkomne i Den Europæiske Union, og det var Alain Lamassoures forslag, som så blev til vores gruppes forslag, Parlamentets forslag, Kommissionens forslag - og nu har De heldigvis overtaget det - at vi vil sikre, at de første lande fra Europas midte kan deltage i de næste valg til Europa-Parlamentet i 2004.
(Bifald)
Vi har desværre i de sidste måneder - og heller ikke dette må nogensinde gentage sig, for det virker som en snigende gift i Den Europæiske Union - oplevet modsætningen mellem de store og de små lande, hvor nogle store lande har opført sig meget småligt, og nogle små lande har opført sig meget storartet.
(Bifald)
Og vi har i de sidste uger og måneder med stor bekymring set, at regeringerne i stigende grad falder tilbage til mellemstatsligt samarbejde, til et regeringssamarbejde, og jeg håber, at ånden fra Pierre Pflimlin, fra Robert Schuman og Jean Monnet vil være den ånd og den vision, som bestemmer Europas fremtid, ...
(Bifald) ... fordi vi er fast overbeviste om, at kun et fælles Europa med stærke europæiske institutioner sikrer os retfærdighed, demokrati, solidaritet og fred på vores kontinent.
Nice har naturligvis både lyse og mørke sider, men rigtig mange mørke sider. Men vores målestok for Nice har hele tiden været Den Europæiske Union handlekraft. Kommissionsformand Prodi, som vi takker lige som Michel Barnier - for vi har ikke glemt, hr. præsident, at hr. Barnier er medlem af Kommissionen, fordi De foreslog det, vi vil ikke kun være kritiske - har peget på, at der netop ikke blev opnået en udvidelse af flertalsbeslutningerne i Ministerrådet i de væsentlige spørgsmål. For Europa-Parlamentet, som var sejrherren i Amsterdam, er der ikke sket nogen udvidelse af Europa-Parlamentets medbestemmelse, og det er en af de store mangler i resultatet fra Nice.
(Bifald)
Jeg vil slet ikke komme nærmere ind på den vanskelige procedure med beslutningstagningen, for det vil Elmar Brok fra vores gruppe sikkert gøre om lidt. Men vi har ikke fået større gennemsigtighed. Vi sætter vores lid til fremtiden, selv om vi også kan se de gode ting, f.eks. Deres engagement i udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitikken, styrkelsen af Kommissionen. Vi tager Dem på ordet, præsident Chirac, og jeg var glad for at høre, at De vil inddrage Europa-Parlamentet intensivt i post Nice-processen. Vi forventer af alle Den Europæiske Unions medlemslande og deres regeringer, at der findes en konferenceform, som Europa-Parlamentet deltager i og har indflydelse på med henblik på at sætte dagsordenen og med hensyn til proceduren. Vi tager Dem på ordet, at dette kommer til at ske, og så vil vi måske også kunne gå sammen ind i en god fremtid.
Vi har hørt mange smukke ord. De taler med rette om gennemsigtighed. Vi har især brug for gennemsigtighed i Ministerrådet, og vi ser med stor bekymring, at også generalsekretæren - hr. Solana er jo mere højtstående repræsentant end generalsekretær - slet ikke kan opfylde sin funktion som generalsekretær i fællesskabsproceduren sådan, som han måske gerne ville.
Vi har med stor glæde hørt, at Europa-Parlamentet skal involveres fuldstændigt i post Nice-processen. Heraf afhænger også vores endelige svar, om vi siger ja eller nej til Nice. Vi ønsker en procedure for post Nice-processen, hvor Europa-Parlamentet er involveret med hensyn til dagsordenen og med hensyn til deltagelse i beslutningsprocessen. Hvis De sikrer dette, så vil der også være mulighed for, at vi kan arbejde tillidsfuldt sammen. Vi kommer til at følge Rådet meget kritisk i de kommende uger og måneder for at se, om det selv er i stand til at sikre denne gennemsigtighed, som De talte om.
Det vil være vores kriterier, og vi håber med Dem, at vi udfører vores arbejde således, at vi, Den Europæiske Union, virkelig er åbne med vores værdier for folkene fra Europas midte, som længe har lidt under kommunismen, og som nu ønsker at komme med i vores værdifællesskab. Vi må åbne portene, men beslutningerne skal træffes på en sådan måde, at Den Europæiske Union er i stand til at klare udvidelsen!
(Bifald)

Barón Crespo
Fru formand, hr. formand for Det Europæiske Råd, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, endelig blev topmødet afsluttet med et resultat. Indtil videre har vi knebet udenom. Nu skal vi nøje gennemgå teksten i Parlamentet.
På nuværende tidspunkt kan jeg, hr. rådsformand, sige til Dem, hvad der står på Rådets hjemmeside på Internettet, i det mindste hvad der stod i morges kl. 10.00: Traktaten vil være tilgængelig, når den er blevet vedtaget. Jeg beder Dem anmode Rådets tjenestemænd om i det mindste at ajourføre denne tekst. Jeg mener nok, at der er blevet vedtaget "noget" i Nice.

Den kendsgerning, at man er nået frem til en aftale, er under alle omstændigheder i sig selv en bedrift. For det drejede sig ikke om resterende punkter, udeståender eller uafsluttede spørgsmål fra drøftelserne i Amsterdam, som man ikke nåede til enighed om. Det drejede sig om væsentlige spørgsmål for ledelsen af Europa, og nu kan vi begynde at arbejde på det.
Vi tager Dem på ordet om indholdet, men så vidt vi ved, er der ikke den store grund til tilfredshed. Det er på sin plads at huske på, at regeringskonferencen til at begynde med havde til formål at opnå en forbedring af Unionens funktion for at få succes med udvidelsen. Jeg er bange for, at det foreliggende kompromis er et kompromis mellem nationale interesser, som er blevet opnået med møje og besvær i en sen nattetime, og at dette kompromis vil vanskeliggøre beslutningsprocessen i Unionen endnu mere i fremtiden.
Nu er det ikke kun på nogle fundamentale områder, at man fastholder regelen om enstemmighed, for nu har vi tre slags kvalificeret flertal. Kravet om, at der skulle kræves stemmer fra 62% af befolkningen for at få kvalificeret flertal, er blevet overgået af et krav om 71% ifølge nogle versioner og 73,49% ifølge andre. Procenten er så høj, at det er det samme som at genindføre vetoretten, især for de største lande.
Der er tale om et tilbageskridt inden for alle områder af Fællesskabet, og jeg forudser, hr. rådsformand, at vores medborgere - og jeg er bange for, at det også gælder parlamentsmedlemmerne og regeringscheferne - må tilbage til skolen for at få undervisning i decimalregning.
(Bifald)
Det skal undersøges meget nøje, hvilken rolle Kommissionen og Parlamentet er blevet tildelt i Unionens beslutningsproces. Hvis vi ønsker, at Unionen afspejler alle dens medlemsstaters og befolkningers interesser som et værdifællesskab, er de institutioner, der kan sikre det i henhold til fællesskabsmetoden Kommissionen og Parlamentet, når de handler inden for rammerne af chartret om de grundlæggende rettigheder. Hvis disse institutioner svækkes, og chartret ikke kommer med i traktaten, hvordan skal vi så bringe Europa tættere på borgerne?
Samtidig hedder det i erklæringen om udvidelsen - som er positiv - at ansøgerlandene kan indtræde i Unionen ved udgangen af 2002, og regeringscheferne i de lande, der er i gang med forhandlinger, hylder topmødet i Nice. Man skal imidlertid være opmærksom på en ting, nemlig at det er som, når et barn inviterer sine venner til fødselsdagsfest og ikke ved, om der er plads nok, og om der er penge til traktementet. Vi skal tage vores forpligtelser alvorligt.
Hvordan er vi havnet i denne situation? Det er for nemt at skyde skylden på rådsformandskabet, især fordi størstedelen af de politiske partier, som er repræsenteret her, også er repræsenteret i Rådet. Og den eneste grund til, at vi er havnet i denne situation, er, at regeringskonferencemetoden ikke længere fungerer.
Hvordan kan Unionen træffe beslutninger af konstitutionel art efter tre nætter uden søvn? Hvad har været formålet med den 11 måneder lange regeringskonference, to forsamlinger og utallige møder i Rådet (almindelige anliggender)?
(Bifald)
Jeg vil gerne, hr. rådsformand, i forbifarten påpege, at det er skatteyderne, der betaler omkostningerne.
Hvordan kan man træffe beslutninger, der afspejler Unionens dobbelte legitimitet, når det kun er den ene part, der træffer dem? Jeg beder Dem - ikke flere regeringskonferencer for lukkede døre.
(Bifald)
I erklæringen om Unionens fremtid - som jeg hilser velkommen på vegne af min gruppe - nævnes for første gang behovet for at forny arbejdsmetoden, nemlig behovet for en bredere debat, som alle de berørte parter deltager i. Der findes allerede en sådan metode. Det er forsamlingsmetoden. Ni måneder efterfulgt af en lykkelig nedkomst ...
(Bifald)
... mens vi endnu ikke har set det barn, der blev resultatet af topmødet i Nice. Jeg synes virkelig, at det vil være en god idé at anvende forsamlingsmetoden, når Unionens fremtid skal fastlægges.
Hr. rådsformand, hr. kommissionsformand, mine damer og herrer, det er kort sagt rigtigt, at der i forbindelse med de spørgsmål, der skulle drøftes i Nice, og som De selv, hr. Chirac, har påpeget - statutten for det europæiske selskab, den social- og arbejdsmarkedspolitiske dagsorden, kogalskaben, sikkerheden til søs - er tilstrækkeligt belæg for at sige, at topmødet har været en succes.
Til gengæld skal vi se nærmere på og bedømme det forfatningsmæssige. Vi kan ikke træffe en beslutning i dag. Vi ønsker at komme med et positivt bidrag, men nu må vi for at leve op til vores ambitioner - og det er det sidste, jeg vil sige, fru formand - anmode det svenske formandskab om at indlede forhandlingsforløbet, hvor vi skal handle meget præcist, for det er det, Unionen behøver, og vi skal en gang for alle positivt bekræfte vores politik til forsvar for og udvikling af fællesskabsmetoden.
Det er den udfordring, vi står over for nu.
(Bifald)

Cox
Fru formand, hr. formand for Rådet og hr. formand for Kommissionen, kolleger, min gruppe går ind for Nice-traktaten. Det er mit udgangspunkt, for uden en Nice-traktat ville vi befinde os i en betydelig politisk og institutionel krise, uden en Nice-traktat ville vi sende et klart signal til ansøgerlandene om, at der faktisk ligger en del hindringer i vejen for os. Derfor må vi bifalde resultatet. Med hensyn til Nice-traktatens indhold, må vi, som andre også har sagt i dag, reflektere, vi må se på teksten, vi må komme med en velovervejet bedømmelse.
Jeg må sige, at der er dele, som vi synes om, og meget, som bekymrer os. Ambitionen for Nice var den største europæiske ambition for et topmøde, vi har set i mange år. Det var ambitionen om at berede vejen for en kontinental udvidelse af Europa, og ud fra det skal vi vurdere indholdet i Nice. Kan det sikre en effektiv og gennemførlig kontinental udvidelse? Det var ambitionen, og mange her i salen frygter, at den ikke er blevet opfyldt.
Min gruppe er ikke desto mindre nået frem til en endegyldig konklusion, som andre også har nævnt i dag. Og det er, at den nuværende model med stærk regeringsindflydelse for at beslutte disse ting nåede og overskred sidste salgsdato i Nice. Efter ni måneder, over 330 timers forberedelse ved formelle møder og tusindvis af timers forberedelse i forbindelse med de møder endte det med en skandaløs situation, hvor forhandlerne til slut var kørt fast og ikke havde besluttet noget af betydning. Det er ikke vejen frem for Europa, og når jeg skal være helt ærlig over for det franske formandskab, er det heller ikke vejen frem at bede et formandskab afslutte en så kompliceret proces. Vi mener, at det er tid til ændringer.
(Kraftigt bifald) Selv om jeg kun kunne følge begivenhederne i Nice gennem medierne, vil jeg også gerne kommentere den generelle atmosfære, som forhandlingerne blev ført i. Når man ser på, hvor langt man nåede med at ændre stemmevægtene, er det jo helt klart kompliceret og svært at forklare, men meldingen til medierne fra de forskellige nationale delegationer ved mødet i Nice gik på, hvordan man kunne blokere tingene frem for at fremme dem. Atmosfæren afspejlede mere de negative aspekter af et stort europæisk projekt og en stor europæisk vision, end en positiv behandling af det dybe og gode i den europæiske drøm, og på det punkt skuffede Nice.

Jeg vil gerne prise Europa-Kommissionens indsats. Jeg vil gerne prise Romano Prodis europæiske mod. Jeg vil gerne prise kommissær Barniers detaljerede indsats. Jeg vil gerne prise den belgiske premierminister hr. Verhofstadts europæiske ånd for at holde ud til den bitre ende kl. 4 eller 4.30 om morgenen. Men for dem, der kæmpede for Europa, var det vist en ret utaknemmelig opgave, og det beklager jeg dybt. På min gruppes vegne vil jeg gerne sige, at når det drejer sig om at samarbejde med Europa-Kommissionen, når det drejer sig om den model, som har gjort det muligt for Europa at opnå det, vi ønsker, når vi ser på den europæiske proces' dobbelte legitimitet, som bygger på en Monnet-metode med stærk regeringsindflydelse, opfatter vi ikke Europa-Kommissionen og dens rådgivere som petits fonctionnaires. De spiller en central rolle i vores europæiske politikeres mission.
(Kraftigt bifald)
Der er nogle spændinger nu. Der er en tendens til øget regeringsindflydelse. Men Schuman-Monnet-metoden har hjulpet os til ikke blot at skabe, men også opfylde den europæiske drøm. Jeg vil gerne sige til dem, der tramper på den: I skal være forsigtige, for I tramper på vores drømme, når I ødelægger en metode, der har fungeret så godt. Jeg kender nogle skeptikere, som ikke bryder sig om den, men det kommer de aldrig til. Det store flertal her i Parlamentet tror dog på den, og det store flertal her i Parlamentet er også klar over, hvorfor den har fungeret.
Med hensyn til den næste fase 2004 glæder det mig at høre præsident Chirac udtale, at det ikke bliver en hindring for udvidelsen. Jeg mener, at det er en chance, og vi skal også gribe chancen til at bringe spørgsmålet om en reform af Rådet på bane, om en reform af den måde, vi forsøger at løse disse vigtige opgaver på, og sikre, at chartret om grundlæggende rettigheder bliver gjort til lov og ikke blot forbliver en proklamation. Det giver os en reel mulighed for at gøre noget ved manglerne i Nice. Jeg har lyttet nøje til Romano Prodi. Han sagde, at vi skal være ambitiøse, men også realistiske. Det er et vigtigt budskab, og det er forstået.

Lannoye
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, tillad mig et lille tilbageblik. Jeg erindrer om den berømte franske læge, Coué, som fandt frem til en helbredelsesmetode, som bygger på selvsuggestion og selvoverbevisning.

Lægen anbefalede os at sige til os selv om morgenen, når vi står op: I dag er jeg bedre end i går og knap så god som i morgen.
(Latter)
I politik er dette princip ikke uden betydning, men overdreven brug heraf må dog efter min opfattelse frarådes. Det glæder mig, at flere kolleger i dag har vist, at de er bevidste herom. Jeg vil derfor udtrykke min anerkendelse af de indlæg, vi har hørt. Det forekommer kun sjældent, at jeg kan sige sådan, men jeg har rent faktisk været meget tilfreds med de hidtidige indlæg under dagens forhandling. Personlig finder jeg, at topmødet i Nice var en fiasko. Jeg finder, mødet var en fiasko i forhold til de annoncerede ambitioner om at ændre Den Europæiske Unions institutioner med henblik på at kunne optage de nye medlemmer og sikre øget effektivitet. Jeg finder også, mødet var en fiasko i forhold til en anden vigtig, om end måske mindre omtalt, målsætning, nemlig at bringe Den Europæiske Union nærmere borgerne.
Hvad angår det første punkt, er alt vist sagt. Jeg vil dog gerne tilføje enkelte bemærkninger. Hr. Chirac omtalte Europa-Parlamentet i positive vendinger. Men Europa-Parlamentet er i vid udstrækning glemt i forbindelse med Nice-traktaten.
(Bifald)
Jeg erindrer om, at jeg har oplevet både Maastricht-traktaten og Amsterdam-traktaten, og jeg må for første gang konstatere, at Europa-Parlamentet er svækket i forhold til beslutningsprocessen i Den Europæiske Union. Det er ganske alvorligt. Vist er antallet af medlemmer i Europa-Parlamentet øget, også mere end forventet, hvilket giver en vis ro i sindet hos nogle medlemmer. Der er imidlertid tale om flere medlemmer, som får færre beføjelser. Jeg føler mig ikke overbevist om, at det er nogen fordel.
(Bifald)
Jeg må også give udtryk for en vis bekymring, når det gælder spørgsmålet om demokrati og gennemskuelighed. Lad mig give et eksempel på problematikken vedrørende gennemskuelighed. Traktatens artikel 133 om handelspolitikken. Jeg har som de øvrige tilstedeværende endnu ikke modtaget de endelige tekster, men jeg har modtaget tre sider, bilag 5 og 6, om handelspolitikken. Jeg har læst disse sider gentagne gange, og jeg må indrømme, at jeg ikke fuldt ud forstår indholdet heraf. Måske er det mig, der ikke helt er på højde med situationen. Men jeg forstår ikke fuldt ud disse tekster. Dog forstår jeg, at Kommissionen skal have øgede beføjelser, at Rådet vil styrke sin kontrol, og at Europa-Parlamentet fortsat er udelukket fra deltagelse, når det gælder disse anliggender. Det er politisk følsomme anliggender, som også påkalder sig stor folkelig opmærksomhed. Jeg må derfor påpege, at den anførte politik efter min opfattelse betegner en alvorlig fejl.
(Bifald)
Mangt og meget kunne siges om den fælles beslutningsprocedure. Hvad bliver det til med den fælles beslutningsprocedure? Der gøres stort set ingen fremskridt på dette punkt. Det er lige så alvorligt. Som medlemmer af Europa-Parlamentet og repræsentanter for den offentlige mening bør vi efter min opfattelse klart tilkendegive vores utilfredshed hermed og politisk lade denne utilfredshed udmønte sig i aktiv indsats. Det er, hvad jeg agter at gøre med de følgende ord. Det, der manglede i Nice, var, som jeg ser det, en vision for Europa.
(Bifald) En sådan vision manglede under topmødet i Nice. Det er regeringerne, det her drejer sig om. Jeg angriber ikke et enkelt lands regering, og ikke specielt det franske formandskab. Det ville ikke være rimeligt. Det er, som hr. Barón Crespo på udmærket vis udtrykte det, den mellemstatslige metode, der bør sættes spørgsmålstegn ved. Regeringerne har et ansvar for og er optaget af det indtryk, de efterlader på den hjemlige scene. Intet usædvanligt deri. De lader med enkelte undtagelser mere eller mindre hånt om den internationale offentlige mening og det indtryk, de her efterlader. Mange lader hånt herom, og vi bør gøre os klart, tror jeg, at dette indebærer, at man er tilbageholdende med at anlægge et europæisk synspunkt. Vi bør derfor ændre metode. Vi har set den mellemstatslige metodes begrænsninger. De fremstår med stadig større tydelighed. Der tegner sig også et alternativ.
Jeg er ikke helt så begejstret for chartret om grundlæggende rettigheder som visse andre. Man har talt om, at fødslen forløb planmæssigt, og barnet var velskabt. Barnet forekommer imidlertid noget svageligt. Jeg havde gerne set et livskraftigt barn. Det ville efter min opfattelse have forudsat en anden tilblivelsesproces. Forsamlingen til udarbejdelse af chartret kunne tjene til inspiration, men burde udstyres med et langt mere ambitiøst mandat for at sikre en reform af EU's institutioner og ikke mindst sikre mere demokratisk fungerende institutioner. En bred folkelig debat om Den Europæiske Unions målsætninger og ambitioner på internationalt plan ville være uomgåelig.
(Bifald)
Så vidt mine ønsker. Jeg glæder mig over den brede enighed, jeg fornemmer i Europa-Parlamentet om disse spørgsmål. Det er første gang, jeg oplever en sådan grad af overensstemmelse mellem vores analyser. Det lover godt for årene fremover.

Wurtz
Fru formand, hr. præsident, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, min gruppe fælder en hård dom over medlemsstaterne og deres lidet flatterende optræden i Nice. EU's borgere er sandsynligvis lamslåede over ved denne lejlighed på nærmeste hold via medierne at have oplevet, hvordan det reelt står til med den fælles vision, med solidaritetsfølelsen og den gensidige tillid mellem de europæiske ledere. Jeg følte personlig en vis lettelse over, at man trods alt nåede til enighed om en aftale. Var topmødet i Nice blevet en åbenlys fiasko, ville modstanderne af EU's udvidelse, som også påpeget af hr. Cox, på forsmædelig vis have udnyttet situationen til om ikke at give dette historiske projekt dødsstødet så i alt fald at begære det udsat på ubestemt tid. Vi havde i så fald sendt de øst- og centraleuropæiske folk et signal med uoverskuelige politiske følger. Vi har i dag på ingen måde sikkerhed for, at udvidelsen lykkes, men i det mindste har vi ikke afskåret os fra muligheden for fortsat at arbejde i den retning.
Når dette er sagt, må jeg konstatere, at mødet var et skånselsløst vidnesbyrd om den krise, der præger den europæiske integration. Samtidig med at Den Europæiske Union står over for gigantiske udfordringer, konstateres ikke blot en institutionel krise, men en mere grundlæggende identitetskrise. Problemet for medlemsstaterne er efter min opfattelse ikke så meget deres manglende evne til at finde de rigtige svar, men derimod deres manglende evne til at stille de rigtige spørgsmål. De rigtige spørgsmål blev efter vores opfattelse stillet af den imponerende menneskemængde, som dagen før topmødet strømmede til Nice fra hele Europa.
Det var ikke en gruppe urostiftere fra samfundets skyggeside. Det var arbejdstagere med meninger, som er repræsentative for de pågældende lande. Der var glødende tilhængere af den europæiske integration iblandt og utvivlsomt vælgere tilhørende de fleste af de politiske grupperinger, der er repræsenteret i Europa-Parlamentet. Uagtet deres forskelligheder stillede de et fælles grundlæggende spørgsmål: Hvad er målet for Den Europæiske Union, hvis institutioner man nu ønsker at reformere?
En Union for hvem? Med hvilket formål? I hvilken retning bevæger Unionen og de 15 medlemsstater sig? Og, endnu vigtigere, i hvilken retning vil Unionen og de fremtidige 27 eller 30 medlemsstater bevæge sig? Er Den Europæiske Union dømt til at lade sig rive med af den aktuelle liberale globaliseringsbølge? Til at sætte fuld fart på dereguleringen? Til at se den frie konkurrence som alfa og omega for den økonomiske politik? Til i markedets hellige navn at forsøge at opløse alt, hvad der udgør kernen i vores samfund, og det i et omfang, så der kan være grund til at råbe vagt i gevær for dog at sikre, at enkelte områder friholdes? Til at koncentrere al magt "på toppen", fjernt fra livet og fjernt fra borgerne?
Er andre valg mulige? Intet spørgsmål er vel vigtigere at få besvaret. Valg, som afspejler de holdninger, et flertal af borgerne indtager. Store fælles projekter på europæisk og på internationalt plan, som borgerne ser et formål med og finder glæde ved at engagere sig i i fællesskab. Projekter, som tager sigte på at sikre fælles kontrol med markederne, på at sikre en målrettet fælles politik, når det gælder økonomi, sociale anliggender, miljø og kultur, på at sikre aktørerne reel adgang til de nødvendige informationer og til beslutnings- og kontrolprocesser, i virksomhederne såvel som i institutionerne. Legitime spørgsmål, som rejses af borgerne. Hvordan søgte Det Europæiske Råd i Nice at besvare disse spørgsmål? Chartret om grundlæggende rettigheder, som skulle have været et højdepunkt, blev ekspederet, uden at der blev gjort større væsen heraf.
Den europæiske forsvarspolitik og de militaristiske toner, der akkompagnerede dens hurtige iværksættelse, er efter min mening heller ikke i stand til at tilføre det europæiske projekt den ønskede dynamik. Det er symptomatisk, at det er på områder, hvor kravene om konkrete foranstaltninger har været fremsat med størst eftertryk, at medlemsstaterne trods alt nåede til enighed om positive aftaler. Jeg tænker på fødevaresikkerheden, på sikkerheden til søs, på erklæringen om sportens særlige karakter i forhold til de konkurrenceretlige regler, og jeg tænker på statutten for europæiske selskaber. Hvad angår den sociale dagsorden, indeholder den ikke de ønskede præcise målsætninger, men den udgør dog et holdepunkt for indsatsen i de kommende fem år. Det er altid noget. Men det er ikke et projekt, og uden et fælles projekt måtte de institutionelle reformer uundgåeligt udvikle sig til en sjælløs og skånselsløs købslåen landene imellem.
Jeg og GUE/NGL-Gruppen må konkludere, at Det Europæiske Råds møde i Nice kom til at stå som en forhalingsmanøvre i forhold til en institutionel og politisk model, som tydeligvis har sine begrænsninger, og som har overlevet sig selv. Der savnes et sammenhængende fælles projekt, som er klart og engagerende. Der savnes en offentlig og gennemskuelig debat om mulighederne. Denne afvises under henvisning til, at der foreligger klar konsensus, som imidlertid nødvendigvis er af liberalt tilsnit og imod enhver antydning af frihedstrang i forhold til den etablerede orden. Der opleves en forbitret magtkamp mellem medlemmer af samme Fællesskab. Der opleves en overdreven magtkoncentration hos staternes ledelse og fjernt fra borgerne. Alle disse spørgsmål er ikke af ny dato, men de indgår uomgængeligt i de drøftelser om Europas fremtid, der nu er indledt. Tak.

Pasqua
Hr. præsident, jeg må udtrykke anerkendelse af Deres fysiske udholdenhed under det nylige maraton i Nice. Men jeg må beklage, at De ikke viste samme udholdenhed over for de problemer, De stod over for.
De udtalte, at mødet i Nice var en succes, eftersom det resulterede i en aftale. Ja, og hvad så, må jeg spørge. Alle vidste fra første færd, at det franske formandskab ville gøre alt - ikke mindst af indenrigspolitiske årsager - for at sikre en aftale i Nice. Med risiko for at berøve Dem Deres illusioner må jeg sige, at ingen i Europa-Parlamentet lader sig narre. De gentagne blokeringer under de 15 medlemsstaters topmøde er symptomatiske. Det er åbenlyst for enhver, at de er forløbere for de alvorlige problemer, der følger i kølvandet på det føderale europæiske projekt omfattende 27 eller 28 medlemsstater. Det mest overraskende i denne forbindelse er, at De fastholder denne illusion, til trods for at alle undersøgelser viser, at Europas befolkning for flertallets vedkommende er modstandere heraf.
Idet jeg primært udtaler mig på vegne af de franske medlemmer af UEN-Gruppen, må jeg pege på, at der er et permanent modsætningsforhold mellem de dyder, Den Europæiske Union tillægges, og de absurditeter, der kan konstateres i det daglige. For de ansvarlige består opgaven i stigende omfang i at manipulere med medierne og den offentlige mening. Teknikken er efterhånden velkendt. Bevisførelsen udsættes til senere, der træffes beslutninger, som er uden indhold, eller hvis gennemførelse ligger langt ude i fremtiden, og alt fremstilles som en fantastisk succes. Topmødet i Nice betegner i en vis forstand den ultimative triumf for denne taskenspillerstrategi. Herom vidner i første række chartret om grundlæggende rettigheder, som blev undertegnet i al hast under skyer af tåregas. Nogle ser dette dokument, som er et mesterstykke i tvetydighed, som en afgørende tekst, der danner indledningen til en europæisk forfatning, mens andre blot ser det som en hensigtserklæring uden retlig betydning.
Teksten er blevet udråbt som en sejr for demokratiet og for borgernes Europa. Ingen har naturligvis ulejliget sig med at undersøge, hvad befolkningen mente herom. De, hr. præsident, og den franske premierminister har betegnet teksten som en triumf for det sekulære samfund, set med franske øjne. Kansler Schröder har derimod betegnet den som en sejr for de religiøse værdier, set med tyske øjne. Der står tydeligvis ikke helt det samme i den franske og den tyske udgave af chartret. Det må mane til eftertanke!
Under topmødet i Nice vedtog man også en europæisk social dagsorden. Der er imidlertid tale om et dokument uden bindende virkning. Der fastsættes blot nogle få målsætninger for de kommende fem år, og det står medlemsstaterne frit for, om de vil opfylde disse eller ej og med hvilke politiske midler. Det anføres også, at der under topmødet blev indgået en aftale om sikkerheden til søs. Fremragende! En bindende aftale? Nej, på ingen måde. Der er blot tale om, at man har besluttet at opfordre medlemsstaternes trafikministre til at nå til enighed om de foranstaltninger, der skal træffes på dette område. Til listen over topmødets fortjenester kan føjes etableringen af et fødevareagentur, som ikke vil være funktionsdygtigt før 2002. Som kronen på værket besluttede stats- og regeringscheferne i Nice, at der i 2004 tages fat på nye institutionelle reformer. Der tænkes i den forbindelse på den - ja, undskyld mig, beskedne - opgave med at få præciseret den juridiske status for chartret om grundlæggende rettigheder og få præciseret kompetencefordelingen mellem Den Europæiske Union og medlemsstaterne.
Alle disse forhold er afgjort ikke tilfredsstillende. Vi oplever undvigen og skinmanøvrer. Vi oplever hykleriske aftaler og løfter for fremtiden. Det føderale Europa minder i stigende grad om et korthus, som nok skyder i vejret, men hvis fundament vakler. Den lære, vi i virkeligheden kan drage af topmødet i Nice, er, at det europæiske kontinent siden vedtagelsen af Maastricht-traktaten har bevæget sig i den helt forkerte retning.
Der savnes folkelig støtte til denne udvikling, for der eksisterer ikke noget europæisk folk. Medlemsstaterne må derfor af hensyn til den offentlige mening med stadig større ihærdighed forsvare nationale interesser, selv om det medfører, at det maksimale antal medlemmer i Europa-Parlamentet øges i forhold til Amsterdam-traktatens bestemmelser, som allerede er ved at være forældede, og selv om det medfører, at antallet af kommissærer øges til 27, uagtet at den nuværende Kommissionen med 15 kommissærer ikke fungerer.
Hr. præsident, jeg må beklageligvis påpege, at Frankrig efter topmødet i Nice endnu en gang synes at stå som den store taber. Tanken om, at Frankrig risikerede at få færre stemmer end Tyskland i Ministerrådet, gjorde Dem så skrækslagen, at De i sidste ende gav køb over for alle andre krav. Antallet af franske medlemmer i Europa-Parlamentet reduceres således fra 87 til 74. Ikke det store tab, vel? Tyskland bevarer til gengæld sine 99 medlemmer og mister ikke et eneste. For dem, der mener, Europa-Parlamentet spiller en rolle, havde det været ønskeligt i det mindste at bevare det nuværende antal medlemmer. Der blev givet køb, når det gælder, hvad vi kunne kalde den demografiske tærskel, som i betragtelig grad favoriserer Tyskland. Der blev givet køb, når det gælder opgivelsen af den ene af Frankrigs to kommissærer, og når det gælder opgivelsen af vetoretten på en række områder, som vedrører vores grundlæggende interesser.
Det endelige resultat er mageløst. Ingen forstår reglerne for denne konstruktion. Næsten alle er utilfredse hermed, ikke mindst de såkaldte små lande. Det eneste, der står klart, er, at de europæiske nationer modstræbende er på vej til at blive provinser i en autoritær føderal stat - hvis vi ikke modsætter os denne udvikling. En stat, hvis strategiske og militære målsætninger ligger på linje med USA's ønsker. Der bør omgående sættes en stopper for denne udvikling. Udviklingen er forrykt og indebærer opgivelse af de europæiske nationers suverænitet. Vi vil derfor også til sin tid anmode den franske præsident om at forelægge denne traktat for det franske folk og foranledige en folkeafstemning herom.
(Bifald)

De Gaulle
Fru formand, kære kolleger, Frankrigs politiske ledere stiller endnu en gang deres masochistiske tilbøjeligheder til skue og lader sig lokke i de fælder, der opstilles i kvadrillernes Europa. Utroligt! Første hengav man sig til det vanskelige samliv mellem en præsident og en premierminister af forskellig politisk observans. Så slog man sig til tåls med resignation og i overbevisningen om, at den nye traktat for enhver pris skulle undertegnes i Nice. Som gjaldt det Tysklands skæbne.
Portugal og Belgien talte ved denne lejlighed med større vægt end Frankrig, som gav køb over for alle krav og intet opnåede. Bortset fra bevarelsen af en upræcis undtagelsesbestemmelse på det kulturelle område, hvilket tjente som påskud for lanceringen af et nyt begreb, opfundet til lejligheden af Hubert Védrine. Der tales om suverænitet, som på samme tid er national og udøves i fællesskab. Selv Edgar Faure må vende sig i sin grav!
Disse såkaldte ledere er ikke i stand til at gennemføre de omkring 50 direktiver, som endnu ikke er indarbejdet i fransk lovgivning, på anden vis end ved at bemyndige regeringen til at udstede lovdekret. Samtidig accepterer de - uden at fortrække en mine - at Frankrigs repræsentation i Europa-Parlamentet reduceres med næsten 20%, uagtet at denne repræsentation skal varetage Frankrigs interesser i kraft af den fælles beslutningsprocedure.
Fra traktat til traktat stilles Frankrig således stadig ringere, men udviklingen følger den linje, der blev lagt med Maastricht-traktaten. Den linje, der med snilde blev lagt af Mitterrand, men som risikerer at føre til ulykke. Og hr. Chirac, som troede han kunne gå styrket fra topmødet i Nice! Og hr. Jospin, som tror på Gerhard Schröders ord, som Jaurès troede på den universelle fred!
Europa puster sig op, men på et tidspunkt brister ballonen. Og hvilken situation har de nævnte personer mon da bragt Frankrig i? Franskmændene vil stå tilbage med en flov smag i munden og følelsen af endnu en gang at være blevet snydt af middelmådige og egennyttige ledere.

Saint-Josse
Fru formand, hr. præsident, EDD-Gruppen beklager, at formandskabet ikke fulgte det budskab, Europa-Parlamentet sendte allerede i juli måned. Topmødet i Nice betød en styrkelse af de teknokratiske kræfter.
Kommissionens krise gav ikke anledning til reformer, som ændrer dennes rolle eller arbejdsform. Det eneste, vi får stillet i udsigt, er en styrkelse af kommissionsformandens rolle, og jeg tvivler på, at det ville have forhindret de uregelmæssigheder, der kom frem under Santer-Kommissionen. De seneste dages forhandlinger i Nice viser, at der blot var tale om gemene studehandler. Man strides om indflydelsen, og man udskyder afgørelsen om kompetencefordelingen og præciseringen af Den Europæiske Unions målsætninger til 2004, uagtet at det står klart, at ensretning fortsat er løsenet.
Man taler om lighed mellem de store medlemsstater, om end vi oplever, hvorledes denne brydes med 27 pladser ekstra til et enkelt land. Må vi være fri for denne dobbeltmoral! Man burde i Nice have sikret hver enkelt medlemsstat ret til at komme til orde i Rådet. En stemme er tilstrækkelig til det formål, og man undgår dermed de utallige beregninger vedrørende stemmevægtning, som følger af bestemmelserne om kvalificeret flertal. Hvis man på denne vis tog højde for medlemsstaternes interesser og forskelligheder i Rådet, ville man også undgå de lange drøftelser om antallet af kommissærer, som de enkelte medlemsstater finder så afgørende.
Når man hører en kommissær argumentere for, at kulturelle undtagelsesbestemmelser bør bringes til ophør, og for, at bestemmelserne om kvalificeret flertal bør udvides til også at omfatte artikel 133, når det gælder internationale forhandlinger, må jeg medgive, at jeg personlig ikke finder, det ville være det store tab at give afkald på en kommissær.
Europa-Parlamentets folkevalgte medlemmer burde repræsentere flertallet og støtte ministrenes afgørelser, idet sidstnævnte som bekendt skal stå til ansvar over for de respektive nationale parlamenter. Man har valgt en udvikling i anden retning, hvilket vi meget beklager. Det tjener hverken Europas eller den enkelte medlemsstats interesser.
Hvad angår konklusionerne fra topmødet, konstaterer jeg, at der er langt fra proklamationerne om tjenesteydelser af almen interesse til den liberalisering af postvæsenet, der er sat på dagsordenen for denne mødeperiode. Jeg frygter, at målsætningerne om fuld beskæftigelse, som er omfattet af den sociale dagsorden, lider samme skæbne.
I lighed med det europæiske projekt kan det franske formandskab ingenlunde betegnes som en succes. Skulle det tjene fælles interesser at underskrive en traktat, som søger at løse problemerne, ved at der afgives stadig mere suverænitet, hvilket er i klar modstrid med borgernes ønsker? Man kunne i øvrigt som Det Økonomiske og Sociale Udvalg hævde, at Europa lider under en manglende offentlig debat. Snart viger man uden om eller afkorter denne af bekvemmelighed eller tvunget af omstændighederne. Snart finder debatten sted, men som oftest høres kun eksperterne og eliten. Det er kun dem, man lytter til, og det er dem, der reelt påvirker afgørelserne, hvorfor borgerne nemt kommer til at opleve disse som uvedkommende, uagtet at de rent faktisk berører borgerne direkte.
EDD-Gruppen er skuffet over denne traktat og bekymret for den fremtid, der tegner sig i dens kølvand. Vi vil derfor modsætte os traktaten af al magt.

Hager
Fru formand, hr. præsident Chirac, det glæder mig, at De i modsætning til sidste gang i dag har fundet tid til også at høre mit indlæg. Det opfatter jeg som et glædeligt tegn på den afspænding, der er indtrådt i mellemtiden. Mens vi ventede på resultatet fra Nice, kom jeg til at tænke på min gamle matematiklærer. Hvis to opgaver ud af fire ikke var løst, var han ubønhørlig: Resultatet var "ikke tilfredsstillende". Indtil langt hen på søndagen var den karakter ikke utænkelig for Nice. Så fandt man alligevel et kompromis. Kompromisets natur er nu en gang, at man ikke opnår det optimale. Alligevel kan vi set fra et østrigsk synspunkt leve med resultatet.
Personligt er jeg især glad for, at alle faser i sanktionsproceduren er sat ind i en retlig ramme, først og fremmest Domstolens kontrolmulighed. Som østriger ved jeg, hvad jeg taler om. Retsstatslighed har her sejret over politisk vilkårlighed. Mange har beklaget de ringe fremskridt i forbindelse med det kvalificerede flertal. Det tager jeg noget mere roligt. Når stats- og regeringschefer har været tilbageholdende på visse områder, så er det nok ikke kun for sjov, at de efter lange forhandlinger har gjort brug af deres vetoret. Det skyldes snarere graverende problemer og bekymringer og resultatet af en national meningsdannelse, som man ikke må skubbe til side, men derimod skal tage alvorligt.
Hvordan skal den højt besungne europæiske følelse kunne forbedres, hvis der ikke tages hensyn til borgernes bekymringer? For mange borgere går det ganske enkelt for hurtigt. Mange kan endnu ikke se den havn, som Den Europæiske Union en gang skal sejle ind i. Forsigtige og velovervejede skridt anser jeg i hvert fald for mere fornuftige end eventuelle stormløb mod en konkurs. I denne situation er det imidlertid bekymrende, hvilket både jeg selv og hr. Poettering i øvrigt allerede har advaret i mod, at det forstærkede samarbejde kan bruges som en strategi til at knibe uden om på de områder, hvor der ikke har kunnet opnås en beslutning med kvalificeret flertal. En sådan fremgangsmåde ville ikke kun være i modstrid med ultima-ratio-klausulen, den ville efter min mening være ensbetydende med en alvorlig risiko for Unionens udvikling.

Formanden
Tak, hr. Hager.
Jeg giver nu ordet til formanden for Rådet, præsident Jacques Chirac, som ønsker at besvare de indlæg, vi har hørt fra formændene for de politiske grupper. Præsidenten forlader herefter Europa-Parlamentet og afløses af hr. Moscovici.
Hr. præsident, ordet er Deres.

Chirac
Fru formand, mine damer og herrer, jeg har naturligvis med største interesse lyttet til de bemærkninger, formændene har fremført på vegne af de politiske grupper. Jeg vil knytte enkelte bemærkninger hertil og i øvrigt overlade det til hr. Moscovici at besvare de mere specifikke spørgsmål.
Først - foranlediget af hr. Poetterings indlæg - en kommentar af generel karakter. Jeg har forståelse for og kan tilslutte mig den holdning, at Europa-Parlamentet pr. definition ser det som sin opgave, ja, som sit kald at pege på en vision for Europas fremtid på såvel kort som længere sigt og at sikre, at denne vision og dens virkeliggørelse til stadighed fremmes. Jeg har fuld forståelse for denne holdning. Det er Europa-Parlamentets rolle, ja, dets funktion.
Naturligvis må vi også se på realiteterne, se på den daglige virkelighed og se på, hvorvidt den offentlige mening, repræsenteret ved landenes regeringer, kan acceptere tempoet og målsætningerne for denne udvikling. Når det gælder den europæiske integration har jeg ofte - og ikke mindst under drøftelserne i Nice - været forundret over at høre denne eller hin stats- eller regeringschef sige til mig, at vist kunne vi arbejde i en given retning, men den offentlige mening i den pågældende medlemsstat ville aldrig kunne acceptere dette.
Endvidere drejer det sig om den franske regerings politiske holdning. Men hvad vigtigere er, det drejer sig også om tiltrædelsesproceduren, det være sig ved folkeafstemning eller ved godkendelse i parlamenterne. Vi risikerer, at det stadfæstes, at en given udvikling ikke vinder accept, og at der følgelig sættes en stopper for den europæiske integration. Der ligger faren. Uden at nævne navne må jeg påpege, at flere stats- og regeringschefer, når det gælder følsomme spørgsmål, giver udtryk for, hvad den offentlige mening i deres lande vil kunne acceptere - og med rette, eftersom de er demokratisk udpegede repræsentanter for befolkningen i de enkelte medlemsstater og bedst kan vurdere disse spørgsmål.
Europæisk integration hurtigst muligt kan være udmærket. Men støder vi på modstand, og sættes der spørgsmålstegn ved hele projektet med det resultat, at der sættes en stopper for udviklingen, er det langtfra udmærket. Vi bør sikre, at udviklingen sker så hurtigt som muligt, men vi bør være opmærksomme på forhold, som stiller sig hindrende i vejen. Det er således en vanskelig kunst, og de enkelte aktører må hver især løse deres del af opgaven. Regeringerne, der som før nævnt er folkets demokratisk udpegede repræsentanter og ledere, har til opgave at vurdere, hvilke grænser de kan tillade sig at overskride, og hvilke de ikke kan overskride. De må vurdere, hvilket tempo de samlet set kan acceptere. Andre, især Europa-Parlamentet og Kommissionen, har til opgave at sikre den fornødne fremdrift, sikre visioner og overbevise om disses fortræffelighed. Der er med andre ord behov for at træffe beslutninger, men også for at overbevise. Beslutninger, som ikke er overbevisende, er ikke til meget nytte.
Jeg ønsker med disse ord at nuancere de negative bemærkninger om resultaterne af topmødet i Nice. Havde forhandlingerne ikke ført til en aftale i Nice - hvilket til sidste øjeblik tegnede sig som et muligt udfald - ville udvidelsen gå i stå, hvilket ville være den værst tænkelige situation. Det var først og fremmest vores mål at muliggøre udvidelsen. Det lykkedes. Jeg medgiver, at resultatet ikke opfylder alle de i øvrigt legitime, storsindede og helt berettigede ønsker, man måtte have, og som jeg deler. Men undertiden er det tvingende nødvendigt at anlægge en realistisk holdning i en eller anden form.
Ud over disse generelle bemærkninger vil jeg tilføje et par mere specifikke bemærkninger til hr. Poetterings indlæg. For det første peges der på et utilstrækkeligt resultat, hvad angår flertalsafgørelser og øget anvendelse af kvalificeret flertal. Formandskabet beklager de utilstrækkelige resultater. Også Frankrig havde visse forbehold og ydede en ihærdig indsats for at sikre fremskridt på områder, som var specielt følsomme for Frankrigs vedkommende. Jeg må beklage, at ikke alle indtog samme holdning. Men også på dette område er der grund til at erindre om de berørte folk og grænserne for, hvilket ansvar disses repræsentanter kan påtage sig. Der er grund til at erindre om resultaterne af folkeafstemningerne om Maastricht-traktaten. Nogle lande stemte imod, andre stemte for, men med snævert flertal. Der eksisterer således nogle begrænsninger, som vi må respektere.
For det andet kan jeg ikke acceptere, at den opfattelse breder sig, at der var stillet forslag om at tillægge Polen færre stemmer end Spanien. Jeg ved ikke, hvor De har Deres oplysninger fra, hr. Poettering. Der var tale om en teknisk fejl, som betød ...
(Uro) Nej, undskyld, hr. Poettering, men jeg havde selv ansvaret for forhandlingerne. Jeg finder Deres ironi malplaceret, når det gælder et spørgsmål af denne art.
Der var tale om en teknisk fejl, som i virkeligheden var en slåfejl, og som bevirkede, at der kortvarigt cirkulerede et dokument med fejlagtige angivelser. Dokumentet blev omgående trukket tilbage, og tallene selvsagt korrigeret. Ingen kan vel forestille sig, at nogen ville foreslå, at Polen skulle være ringere stillet end Spanien, når de to lande har stort set samme indbyggerantal. Det er velkendt, at Frankrig altid har haft nære relationer til Polen. Jeg ønsker at understrege dette for at undgå, at der breder sig en forkert opfattelse desangående.
(Bifald)
Hr. Barón Crespo omtalte chartret. Hr. formand, det franske formandskab ser positivt på tanken om chartrets indskrivelse i traktaten. Visse lande er, som De ved, modstandere heraf. Det har aldrig været planen, at dette spørgsmål skulle sættes på dagsordenen for mødet i Nice. Det har hele tiden været planen, at dette spørgsmål skulle henlægges til det kommende formandskab.
Hr. formand, De påpegede - som i øvrigt også andre talere - manglerne ved den anvendte metode. Jeg tilslutter mig for det første Deres anerkendelse af forsamlingen til udarbejdelse af chartret. Jeg indrømmer, at jeg umiddelbart var skeptisk, da jeg erfarede, at man havde valgt denne metode til udarbejdelse af chartret. Men jeg må sige, at resultaterne har vist mig, at jeg tog fejl. Man nåede et flot resultat, hvilket efter min opfattelse vidner om, at metoden var korrekt, hvilket jeg også har haft lejlighed til at påpege bl.a. i Nice. Det skal også påpeges, at formanden for forsamlingen, hr. Roman Herzog, har ledet arbejdet på forbilledlig vis, hvilket naturligvis også har virket befordrende.
Der er utvivlsomt behov for en ændring af metoden. Jeg ved, Kommissionen vil fremsætte forslag herom, som også anført af kommissionsformanden, hr. Romano Prodi, for et øjeblik siden. Det er korrekt, at der er behov for ændringer. Det er ikke ønskeligt, at der arbejdes dage og nætter, at medarbejdere må arbejde tre døgn næsten uden hvile, og man kan ikke forvente på den måde at kunne formulere eller træffe afklarede beslutninger. Det tror jeg, er korrekt. Vi må naturligvis ikke glemme hele forarbejdet. Det er ikke uvæsentligt. Dermed undgik vi, at en række spørgsmål, som allerede havde været behandlet, blev rejst under mødet i Nice. Jeg tænker eksempelvis på skattepakken og den sociale dagsorden, men det samme gælder andre emner. Hvad angår de helt centrale spørgsmål, ligger det imidlertid i sagens natur, at stats- og regeringscheferne forbeholder sig retten til at træffe afgørelserne eller acceptere kompromiser i sidste øjeblik. De vil aldrig overlade det til deres medarbejdere at gøre dette på et tidligere tidspunkt. Metodisk er der således et problem, og der er efter min opfattelse behov for ændringer i så henseende, som De og flere andre talere også har påpeget.
Formand Cox udtrykker stor anerkendelse af Kommissionens indsats, og jeg kan naturligvis kun erklære mig enig heri. Formanden erindrer om en udtalelse af hr. Romano Prodi, som jeg finder helt central, og som fører mig til det emne, jeg berørte i starten af mit indlæg. Vi skal være ambitiøse, sagde kommissionsformanden, men vi bør moderere vores ambitioner med virkeligheden som målestok. Det er besindige ord, som det er vigtigt at have i erindring.
(Latter)Hr. Lannoye talte om et negativt resultat for udvidelsen. Hvordan havde det så ikke set ud, hvis der ikke var opnået enighed om en aftale? Jeg finder det en smule overdrevet at tale om negative resultater i denne henseende. Alle de berørte lande har i øvrigt også anerkendt omhandlede resultater. Hr. Lannoye anførte endvidere, at resultaterne betegner et tilbageslag for Europa-Parlamentet. Jeg omtalte tidligere en række af de fremskridt, der er gjort. Jeg skal ikke komme nærmere ind herpå. Det er selvsagt meget muligt, at der ikke fuldt ud er gjort de fremskridt, De kunne have ønsket. Der er, som De ved, også på disse punkter lande, som er forbeholdne. Der er imidlertid ikke tale om tilbageslag for Europa-Parlamentet, og jeg tror godt, jeg tør sige - formanden og de øvrige ansvarlige er mine vidner - at Europa-Parlamentet aldrig har været inddraget og hørt i højere grad, end det har været tilfældet under det franske formandskab. Dette blot sagt for at præcisere det anførte.
Hr. Wurtz omtalte den store folkemængde, som fandt vej til Nice. Bortset fra enkelte ansvarsløse urostiftere, hvis ærinde intet havde at gøre med fremadrettet human tankegang, var der som anført tale om et flot fremmøde, især på foranledning af Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation. Det gav ikke anledning til nogen form for vanskeligheder eller problemer. Jeg oplevede det som udtryk for ønsket om at deltage i den generelle debat.
Det er korrekt, at vi bør søge at sikre bedre vilkår for en bred debat, som i øget omfang inddrager det civile samfund. Også for at hente ny inspiration. Det er ofte vanskeligt at gennemføre i praksis, netop fordi ikke alle deltagerne nødvendigvis har de samme hensigter. Men når vi skal drøfte globalisering og sikre en bred debat desangående, får vi behov for at gå nye veje for at sikre, at alle på en eller anden måde og under rolige former har mulighed for at udtale sig om emnet.
Globaliseringen er uundgåelig. Den indebærer betydelige fremskridt, når det gælder levestandard, sociale fremskridt og økonomisk udvikling, hvilket er forudsætningen for al anden udvikling. Globaliseringen rummer imidlertid også betydelige farer, hvis man ikke er på vagt. Det gælder eksempelvis faren for udstødelse. Udstødelse af visse lande og i virkeligheden af et stigende antal lande. Og udstødelse af et stigende antal personer i de enkelte lande. Globaliseringen rummer betydelige farer, når det gælder opretholdelsen af økosystemerne og dermed vores muligheder for at efterlade et rimeligt miljø til kommende generationer. Vi kunne også nævne faren for udvikling af internetkriminalitet set i lyset af de moderne kommunikationsteknikker. Globaliseringen rummer betydelige farer, og det er nødvendigt både at tæmme globaliseringen og at give den en menneskelig dimension.
Det er korrekt, at nogle af de ansvarlige har tendens til på dette område at lægge lidt for meget vægt på de teoretiske aspekter. Den offentlige mening i dens mangfoldighed bør, hvad dette anliggende angår, kunne komme til orde. Jeg anerkender på dette punkt de af hr. Wurtz fremførte argumenter.
Min ven Charles Pasqua udtrykker sin anerkendelse af min fysiske form. Det kan ikke undre, og jeg takker for de pæne ord. Den filosofiske tone, der anslås i det kritiske indlæg, undrer mig derimod mere. Hvad er i grunden budskabet? Her i Europa-Parlamentet og under topmødet i Nice blev der truffet beslutninger, som var uden indhold, eller hvis gennemførelse ligger langt ude i fremtiden, hedder det. Og det tilføjes, at der er fastsat nogle få målsætninger, og at det står medlemsstaterne frit for, om de vil opfylde disse eller ej. De burde således ikke finde dette voldsomt bekymrende ...
(Latter)og der synes ikke at være belæg for Deres påstande om, at beslutninger uden indhold, eller hvis gennemførelse ligger langt ude i fremtiden, eller at disse målsætninger, som man kan vælge at opfylde eller undlade at opfylde, skulle være en forrykt udvikling, som indebærer opgivelse af de europæiske nationers suverænitet. Udsagnet forekommer mig at rumme et modsætningsforhold ...
(Bifald)og jeg kan ikke helt følge argumentationen. Jeg har imidlertid kendt Charles Pasqua i mange år og regner ham for en ven. Jeg kender og værdsætter derfor også hr. Pasquas subtile ræsonnementer. Jeg vil følgelig tænke nærmere over dette indlæg og søge at følge argumentationen.
(Latter og bifald)Hvad angår hr. de Gaulles indlæg, må jeg sige, at jeg slet ikke ser mig i stand til at komme ind på de subtiliteter og nuancer, indlægget rummer. Jeg vil derfor lade det anførte stå for hr. de Gaulles egen regning.
Hr. Saint-Josse peger på den manglende offentlige debat. Jeg har allerede været inde på dette forhold, og jeg tilslutter mig fuldt ud bemærkningerne om, at der er behov for en væsentlig bedre offentlig debat. Jeg skal ikke gentage, hvad jeg allerede har sagt desangående, blot påpege, at det er korrekt, at borgerne for ofte føler, at beslutninger er dem uvedkommende og træffes af instanser, de ikke kender. Det er en af de udfordringer, vi står over for.
Endelig vil jeg sige til hr. Hager, at forstærket samarbejde efter min opfattelse er et nyttigt instrument, som kan sikre, at Europa tilføres ny dynamik og sættes i stand til at vise vej, som det blev sagt for et øjeblik siden. Det var vist hr. Romano Prodi, der formulerede det sådan. Jeg tilslutter mig fuldt ud denne holdning.
Fru formand, mine damer og herrer, tak.
(Bifald)

Formanden
Tak til den franske præsident, hr. Jacques Chirac, for deltagelse i Europa-Parlamentets møde og for indlæg og svar til formændene for de politiske grupper.
(Mødet udsat og genoptaget kl. 15.00)

AFSTEMNING
Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (KOM(2000) 568 - C5-0485/2000 - 2000/0235(COD)) om ændring af direktiv 80/232/EØF for så vidt angår værdiskalaen for nominelle vægtmængder for kaffeekstrakter og cikorieekstrakter for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik

(Kommissionens forslag godkendtes)   
Indstilling ved andenbehandling (A5-0349/2000) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (8878/1/2000 - C5-0424/2000 - 1997/0197(COD)) med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om anvendelse af god klinisk praksis (GCP) ved gennemførelse af kliniske forsøg med lægemidler til human brug (Ordfører: Liese)
Barnier, Kommissionen. (FR) Hr. formand, hvad angår Liese-betænkningen, vil jeg gerne i forlængelse af min kollega Erkki Liikanens indlæg under gårsdagens forhandling bekræfte, at Kommissionen kan acceptere kompromisændringsforslag 28-43. Kommissionen kan ligeledes acceptere ændringsforslag 1, 2, 3, 6, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 14, 16, 19, 21, 23 og 24. Kommissionen kan endvidere principielt acceptere ændringsforslag 5, 11, 15, 17, 25, 26 og 27. Til gengæld kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 4, 18, 20 og 22.

Liese
Hr. formand, først vil jeg gerne bede om, at vi før afstemningen undersøger, om vi har nok medlemmer i huset til at nå op på de 314 stemmer, eller om vi måske skal tage de to andre betænkninger først, for der har jo været en del forvirring om, hvor længe denne afbrydelse skulle vare. Vi bør imidlertid passe på, at det kompromis, som vi nu har opnået, ikke ødelægges af, at nogle medlemmer ikke ved, at vi stemmer allerede nu.
Om selve emnet vil jeg gerne komme med en kort teknisk bemærkning; det er et vanskeligt emne. Vi skal støtte fremskridtene inden for den medicinske forskning, men samtidig også tage højde for, at forsøgspersonerne skal beskyttes. Udvalget har vedtaget betænkningen enstemmigt. Alligevel er der stillet ændringsforslag, som kommissæren rigtigt sagde. Der er tale om kompromisændringsforslag, hvormed der skal opnås overensstemmelse med Rådet. Rådet har tilbudt os at acceptere det centrale indhold i betænkningen, men foretage ændringer i ordlyden nogle steder. Derfor foreligger der disse ændringsforslag, de såkaldte kompromisændringsforslag, fra tre grupper. Jeg tror ikke kun, det er tre gruppers mening, men også andre gruppers, som af tekniske årsager ikke har kunnet skrive under. Derfor beder jeg Parlamentet om at stemme for disse ændringsforslag og ikke stemme for nye forslag, som nu er stillet af andre grupper, for ikke at bringe kompromiset med Rådet i fare. Ikke fordi jeg er imod forslagenes indhold, men fordi jeg gerne vil have dette kompromis med Rådet og ikke vil risikere en kompliceret og risikabel forligsprocedure på grund af et forslag.
For at gøre dette kompromis gældende vil jeg bede formandskabet om, at vi først stemmer om ændringsforslag 22, som er sat til afstemning helt i starten, efter ændringsforslag 43, da dette gengiver kompromiset med Rådet, og 22 udgør udvalgets oprindelige holdning, som vi kun bør vedtage, hvis kompromiset ikke opnår flertal her i Parlamentet.
Inden afstemningen om ændringsforslag 22:

Liese
Hr. formand, for at undgå forvirring vil jeg gerne sige, at da vi nu har vedtaget kompromiset, anbefaler jeg Parlamentet at stemme imod ændringsforslag 22. Så er vi i overensstemmelse med kompromiset med Rådet. I øvrigt mange tak for Deres støtte!
(Den ændrede fælles holdning godkendtes)   
Betænkning (A5-0356/2000) af Honeyball for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådes direktiv om sommertid (KOM(2000) 302 - C5-0322/2000 - 2000/0140(COD))

Sakellariou
Hr. formand, jeg ville gerne vide, om det, at Europa-Parlamentet er ansvarligt for sommertiden, er en af de nye landvindinger fra Nice.

Formanden
Hr. kollega, jeg har endnu ikke analyseret den tekst, der blev endeligt vedtaget i Nice, helt nøjagtigt, men jeg kan på stående fod svare Dem: nej!
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)   
Betænkning (A5-0355/2000) af Cerdeira Morterero for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om initiativ fra Den Portugisiske Republik med henblik på vedtagelse af Rådets rammeafgørelse (9650/2000 - C5-0392/2000 - 2000/0813(CNS)) om ofrenes stilling i forbindelse med strafferetlig procedure
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Stemmeforklaringer- Indstilling ved andenbehandling (A5-0349/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte for denne betænkning om reguleringen af de forsøg, der foretages for at udvikle nye lægemidler. Før jeg rejste fra Bergamo til Strasbourg, fortalte jeg pensionisten Giuseppe Rossi fra Bergamo om dette. Han sagde til mig, at han var meget glad for dette direktiv, men at jeg skulle gøre Parlamentet opmærksomt på - og det gør jeg med glæde - at når man prioriterer de sygdomme, som man gerne vil helbrede endeligt ved at foretage forsøg med nye lægemidler, bør man give førsteprioritet til de sygdomme, der især rammer ældre mennesker, som ikke har tid til at vente på forsøgene i modsætning til de unge, som har tid til dette. Derfor bør man give fortrinsret til de sygdomme, som rammer ældre mennesker.

Thomas-Mauro
UEN-Gruppen har støttet Liese-betænkningen.
Der var afgjort behov for at finde en løsning på de meget uensartede juridiske og administrative forhold, der hersker i medlemsstaterne, når det gælder gennemførelsen af kliniske forsøg. Det er således ønskeligt, at udviklingen af lægemidler fremmes i Fællesskabet, idet mulighederne for at kunne tilbyde patienterne en effektiv behandling dermed øges.
Der er ligeledes behov for at mobilisere forskerne og sundhedsministrene i de forskellige medlemsstater med henblik på udvikling af lægemidler til børn. To tredjedele af de lægemidler, der anvendes til børn, er i virkeligheden udviklet til voksne. På grund af manglende data indeholder markedsføringstilladelsen ikke angivelser om lægemidlernes anvendelse til børn. Anvendelsen af lægemidler til børn beror derfor undertiden på individuelle, erfaringsbaserede anvisninger. Der er således behov for at fremme lægemiddelindustriens udvikling af produkter specielt med sigte på børn og børns patologi, således at dosering og dispenseringsform er afpasset børns organisme.
Med Liese-betænkningen vil vi kunne sikre kortere frister, harmonisering af procedurerne og ikke mindst bedre beskyttelse, især når det gælder børn. Laboratorier, som hidtil har følt sig afskrækket af de komplekse procedurer for kliniske forsøg, vil måske takket være medlemsstaternes og Europa-Parlamentets initiativer gå i gang med at udvikle markedet for lægemidler til børn, uagtet at dette næppe er af en størrelse, som gør investeringen rentabel!
Det legitime ønske om på europæisk plan at beskytte patienter, der indvilliger i at deltage i kliniske forsøg, skal imidlertid ses i sammenhæng med overholdelsen af subsidiaritetsprincippet. Der er således behov for en præcis lovgivningsmæssig ramme, når det gælder patienters samtykke. Efter vores opfattelse bør det ikke være tilladt at inddrage personer, som ikke er i stand til at give informeret samtykke til et klinisk forsøg. Liese-betænkningens krav om mere præcise regler for beskyttelse af personer, som ikke gyldigt kan give deres samtykke, er i denne forbindelse interessante.
Bestemmelserne om samtykke bør i øvrigt efter vores opfattelse fastlægges ved national lovgivning. Der bør således fastsættes ufravigelige minimumsregler på europæisk plan, mens medlemsstaterne bør bevare retten til at vedtage strengere regler, sådan som det eksempelvis er sket i Frankrig.
Det vil være en fornuftig anvendelse af subsidiaritetsprincippet.
Betænkning af Honeyball (A5 - 0356/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, pensionisten Enrico Perniceni fra Locatello Imagna i Bergamo amt, hvor jeg kommer fra, fik at vide, at vi drøftede dette direktiv, og sagde til mig: "Hr. Fatuzzo, jeg er ganske vist meget gammel, men jeg ville ønske, at klokken aldrig kom til at slå for mig. Hvis klokken absolut skal slå for mig alligevel, vil jeg gerne have, at den er det samme i hele EU! Jeg opfordrer Dem derfor til at stemme for" - hvilket jeg også gjorde - "for det er rimeligt, at Europa også får en fælles tid, når vi nu har fået en fælles europæisk valuta, et Europa-Parlament og et europæisk flag. Efter min opfattelse er det nemlig rigtigt, at man også definitivt indfører den samme tid i alle EU's medlemsstater."

Martin, David W
Jeg lykønsker min kollega Mary Honeyball med hendes første betænkning til Europa-Parlamentet.
Sommertid bør være en sag for medlemsstaterne, men det er rigtigt, at EU bør harmonisere start- og slutdatoerne. Jeg bifalder aftalen om fortsat at lade sommertiden begynde den sidste søndag i marts og slutte den sidste søndag i oktober.
I lyset af visse sektorers planlægningsbehov, f.eks. inden for transport, kommunikation, turisme og IT, bifalder jeg forslaget om at gøre denne ordning permanent under forudsætning af, at Kommissionen kan ændre den hvert femte år.

Sacrédeus
Sommertid er i praksis blevet normaltid. Det er således på sin plads at sætte spørgsmålstegn ved begrebet "sommertid", da det drejer sig om syv af tolv måneder, det vil sige størstedelen af året.

Souchet
Skal vi fastholde sommertidsordningen, som blev indført under oliekriserne som energibesparende foranstaltning, og som efterfølgende er forlænget til 2001?
Vi kan konstatere, at begrundelsen for ordningen i vid udstrækning har mistet interesse og relevans. Den formodede energibesparelse er langtfra dokumenteret og har primært symbolsk værdi.
Ser vi bort fra spørgsmålet om luftforurening, konstaterer vi imidlertid, at disse tidsændringer i marts og oktober udgør en særdeles forstyrrende faktor for mennesker, og ikke mindst for børn. Dette er til gengæld vel dokumenteret og mærkes tydeligt i befolkningen. Mange anmoder således om, at denne ordning, som er forstyrrende for livsrytmen, opgives.
Kommissionen har ladet udarbejde en rapport til underbygning af dens forslag. I rapporten fastslås det blot, at der mangler sammenlignelige data, og at eksisterende undersøgelser giver modstridende resultater. Rapporten giver således ikke umiddelbart grundlag for at fastholde sommertidsordningen.
Kommissionen foreslår imidlertid, at ordningen gøres permanent, at direktivet herom gøres tidsubegrænset. Kommissionen ønsker ordningen gennemført uden mulighed for undtagelser og omfattende medlemslande såvel som ansøgerlande, uden hensyntagen til eventuelle særlige geografiske forhold. Intet, end ikke tiden, undgår harmoniseringsbestræbelserne! Samme tid i Brest og i Brest-Litovk, det er målet. Begrebet tidszoner har ringe gyldighed over for harmoniseringens velsignelser! Leve den fælles føderale tid!
Valg eller fravalg af sommertid er imidlertid i henhold til subsidiaritetsprincippet fuldt og helt en national afgørelse, som træffes af medlemsstaterne. Regeringerne bør ikke give afkald på denne ret. De bør som folkevalgte fortsat varetage befolkningens interesser.
Det ville utvivlsomt være at foretrække, at sommertidsordningen - modsat Kommissionens forslag - ophæves, og at vi året rundt følger GMT, også altså for Frankrigs vedkommende altid GMT + 1 time.
Set i dette perspektiv glæder jeg mig over, at Europa-Parlamentet har vedtaget to ændringsforslag. Dels et ændringsforslag, som forkaster Kommissionens forslag om at gøre sommertidsordningen og -direktivet tidsubegrænset. Dels et ændringsforslag, som sikrer, at medlemsstaterne og EU's institutioner fortsat har mulighed for at ændre ordningen.

Schierhuber
Hr. formand, jeg vil gerne afgive stemmeforklaring om Honeyball-betænkningen.

Formanden
Undskyld, fru kollega, jeg har ikke nogen anmeldelse af en stemmeerklæring fra Dem, desværre. Som De ved, skal det anmeldes skriftligt forud. Det er åbenbart ikke sket, og jeg kan ikke gøre nogen undtagelse, det må De have forståelse for, for ellers kommer vi i alvorlige vanskeligheder med Parlamentets regler.
Nu kommer vi til stemmeforklaringerne til Cerdeira Morterero-betænkningen. Overraskende nok er det kollega Fatuzzo, der har ordet, og jeg er spændt på at høre, hvilken pensionist der nu har fortalt ham hvad!
Betænkning af Cerdeira Morterero (A5-0355/2000)

Fatuzzo
De vil blive overrasket, hr. formand, for inden jeg tog af sted, var det denne gang turisten Carlo Fatuzzo, som sagde følgende til parlamentsmedlemmet Carlo Fatuzzo - vi taler nogle gange med hinanden i spejlet -: "Når nu du drøfter ofrenes beskyttelse, så husk, at jeg var turist i Spanien sidste sommer, og da jeg tog min tegnebog frem ved katedralen La Sagrada Familia for at give mit bidrag til færdiggørelsen af dette bygningsværk, forsvandt min tegnebog med alle mine papirer. Jeg gik straks til det spanske politi, som i løbet af ingen tid registrerede min anmeldelse. Men da jeg rejste tilbage til Italien, parlamentsmedlem Fatuzzo", sagde turisten Carlo Fatuzzo til mig, "måtte jeg foretage den samme anmeldelse en gang til for at få et nyt identitetskort og et nyt kørekort. Jeg måtte anmelde det samme tyveri to gange. Dette direktiv, som letter procedurerne, er derfor tiltrængt!"

Figueiredo
Der ydes ikke altid ofrene tilstrækkelig beskyttelse i forbindelse med en strafferetlig procedure. Dette problem er søgt løst gennem flere instrumenter fra Europarådet, lige fra begyndelsen af 80'erne, men inden for EU blev det først genstand for behandling i Rådet i 1998.
Siden da er der dels kommet Kommissionens forslag op til Det Europæiske Råd i Tampere i 1999, der anviste en række foranstaltninger, der skulle forhindre traumatisering og yde hjælp og bistand til ofrene, og som opfordrede til, at der blev udarbejdet minimumsstandarder for især beskyttelse af ofre og for disses adgang til domstolene og ret til erstatning, herunder refusion af sagsomkostninger, dels det portugisiske formandskabs forslag til rammebeslutning om ofrenes stilling i forbindelse med strafferetlig procedure.
Det er dette sidste forslag, der er genstand for denne betænkning, som vi grundlæggende må støtte, navnlig hvad angår lettere adgang til rettigheder, domstole og oplysninger og beskyttelsen af ofrenes rettigheder med hensyn til skadeserstatning gennem ordninger herfor.

Malmström, Paulsen og Schmidt
Vi er meget positivt indstillet over for en styrkelse af ofrenes stilling og glæder os derfor i princippet over det forslag til rammebeslutning, som Portugal har fremsat. Vi glæder os navnlig over, at man på europæisk plan opstiller principper for behandlingen af ofrene; medlemsstaterne bør dog selv have ansvaret for de nærmere detaljer. Vi mener dog, at et par spørgsmål bør analyseres nøjere og ønsker derfor at fremføre følgende synspunkter:
Foreningsfrihed er af fundamental betydning i en demokratisk retsstat, og derfor modsætter vi os et krav om, at velgørende organisationer skal være godkendt af staten for at måtte drive støttevirksomhed for personer, der udsættes for en forbrydelse.
Endvidere mener vi, at offentlighed er en forudsætning for, at myndigheder og domstole kan skabe tillid hos borgerne, og derfor modsætter vi os generelle regler, som begrænser pressens mulighed for at viderebringe oplysninger, der er kommet frem under en offentlig rettergang. Undtagelserne (f.eks. fortrolighed i sager om seksualforbrydelser og børnepornografi) fra offentlig retsforhandling ved domstolene skal derfor være få og præcist formulerede.
Endelig er det efter vores mening udmærket, at der er mulighed for en såkaldt medhøring (f.eks. videokonference), hvis det må formodes, at et vidne eller en pårørende af angst eller andre grunde ikke frit fortæller sandheden i tiltaltes nærvær.

Martin, David W
Jeg bifalder min kollega Carmen Cerdeiras betænkning. Denne betænkning har til formål at sikre, at alle ofre for forbrydelser i en EU-medlemsstat modtager behandling efter de samme principper, som opfylder visse mindstekrav. Der skal træffes passende foranstaltninger til at sikre ofrene for forbrydelser følgende rettigheder: at give og modtage oplysninger, kommunikationsfaciliteter, deltagelse i proceduren og adgang til gratis retshjælp, passende beskyttelse af ofrenes sikkerhed og beskyttelse af privatlivets fred, mulighed for at søge kompensation i henhold til strafferetlig procedure og for bilæggelse af tvister ved mægling.
Ofret skal behandles som en person, der befinder sig i en særligt værgeløs og angstfyldt situation - faktorer, som sikkert forstærkes yderligere, hvis offeret udsættes for forbrydelsen i en anden medlemsstat end sin egen.

Tannock
Selv om vi støtter betænkningens indhold og har den største sympati for ofrene for forbrydelser i hele Europa, har jeg som britisk konservativ forbehold over for visse aspekter af betænkningen. Jeg mener, at der allerede er tilstrækkelig beskyttelse af sådanne ofre i henhold til artikel 6 i Europarådets Menneskerettighedskonvention, og denne betænkning er blot endnu et eksempel på unødig europæisk indblanding på et område, som allerede er dækket af aftaler mellem medlemsstaterne og 25 andre medlemmer af Europarådet, som ikke er medlem af EU. Det britiske Konservative parti støtter ikke EU-forskrifter om at harmonisere strafferetten i EU, som fortsat skal være medlemsstaternes ansvarsområde.

Titley
Fru formand, jeg støtter inderligt denne betænkning om bedre beskyttelse af ofre for forbrydelser, som er endnu et udtryk for EU's vilje til at bekæmpe kriminalitet og beskytte vores borgere.
Vi prøver at sikre, at ofrenes rettigheder og interesser respekteres mere i alle EU-medlemsstaterne, også når forbrydelsen er begået uden for offerets sædvanlige bopælsstat. Mange rejsende og turister vil få glæde af dette initiativ. Det vil gøre det muligt for ofrene at kræve fuldstændig, omgående og effektiv kompensation for eventuelle skader, som om muligt skal betales af gerningsmanden.
Kampen mod kriminalitet er af afgørende betydning for min valgkreds i den nordvestlige del af England. Labour-regeringen slår hårdt ned på kriminalitet og uorden. Under Labour er kriminaliteten allerede faldet 10% siden 1997. Indbrud i privatboliger er faldet med 21% og biltyverier med 15% - det laveste niveau i 10 år. Den seks år lange nedgang i politistyrken er stoppet - med 9000 nye rekrutter kommer politistyrken op på det højeste tal nogensinde. I sin tale gjorde dronningen det klart, at næste skridt er at nedbringe voldskriminaliteten ved at samarbejde. De Konservative tilbyder derimod ikke andet end stigende kriminalitet og faldende investeringer. Deres resultater inden for lov og orden taler for sig selv. I deres regeringsperiode steg risikoen for at blive udsat for indbrud fra en ud af 32 til en ud af 13, og risikoen for at blive offer for vold blev tredoblet.
Fru formand, Labour-regeringen er fast besluttet på at slå hårdt ned på kriminalitet og årsagerne til kriminalitet. Ved at indføre større beskyttelse af ofrene i hele Europa gengiver vi borgerne tilliden til retssystemet og politiet, ikke blot i Storbritannien, men i hele Den Europæiske Union.
(Mødet udsat kl. 13.00 og genoptaget kl. 15.00)

Det Europæiske Råd/Det franske formandskab (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
beretning fra Det Europæiske Råd og redegørelse fra Kommissionen om Det Europæiske Råds møde den 7.-10. december 2000 i Nice;
redegørelse fra Rådets formandskab om det franske formandskab.

Bethell
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Dette er meget relevant for det emne, vi drøfter, da det berører pressefriheden og de uafhængige medier i Rusland. For et par timer siden blev ejeren af det meste af Ruslands uafhængige tv, hr. Vladimir Gusinsky, arresteret i Spanien. Jeg har ladet mig fortælle, at han vil blive udvist til Rusland. Jeg vil gerne protestere mod denne meget alvorlige udvikling og anmode om, at sagen bliver undersøgt. Hr. Gusinsky befinder sig netop nu i et fly til Madrid, hvor han risikerer udvisning til Rusland for at kritisere den russiske regering i sine medieaktiviteter.

Formanden
Lord Bethell, jeg tror, vi er enige med Dem. Vi vil undersøge denne sag. Vi tager den til efterretning nu, og selvfølgelig har vi samme opfattelse som De, nemlig at pressefriheden fortsat skal beskyttes i denne verdensdel.

Bayrou
Hr. formand, lad mig benytte denne lejlighed, hvor formanden for Kommissionen er til stede, og formanden for Rådet er på vej ind i mødesalen, til at understrege, at Europa-Parlamentet sjældent har kunnet opvise en sådan enighed om vurderingen af resultaterne af et topmøde. De politiske grupper har under formiddagens forhandling alle talt om en fiasko. Skal vi forsøge at finde årsagerne til denne fiasko, må vi efter min opfattelse primært konstatere, at vi i Nice oplevede, at der blev tilføjet det europæiske projekt nye sår, og drømmen om Europa fortoner sig yderligere.
Hvad er kendetegnende for denne drøm? Det er ikke drømmen om et område, hvor man driver samhandel, eller for den sags skyld et område, hvor man indgår aftaler. Drømmen om Europa er drømmen om et kontinent med fælles værdier og et kontinent, som manifesterer sig som politisk magt. Det er med andre ord drømmen om nabostater, som anerkender, at de er medlemmer af samme familie, og som i fællesskab beslutter at bygge en båd, som kan trodse alle storme. Det ville imidlertid forudsætte, at man anerkendte, at det fælles projekt rækker ud over egne interesser. Fra alle sider lyder der imidlertid kritik af topmødet i Nice, fordi der ikke blev fokuseret på projektet, men udelukkende på egne interesser. Man optrådte, som om båden allerede var bygget, og man nu var nået til den fase, hvor man skulle have fordelt kahytter, distinktioner og last. Derfor blev Nice for mange af os en fortvivlende oplevelse.
Det var fortvivlende at opleve, at drøftelserne fokuserede på, hvem der skulle have en stemme mere eller mindre, hvilke af landene der blev sejrherrer - Tyskland eller Frankrig, Nederlandene eller Belgien, Portugal eller Spanien. Ingen spurgte imidlertid, om Europa ville vinde herved. Resultaterne var fortvivlende. For at træffe beslutninger kræves fremover tre forskellige flertal - 75% af stemmerne, 50% af staterne og 62% af befolkningen. Det er pedanteri, som er ganske uforståeligt for borgerne. Resultaterne var også fortvivlende for Kommissionen, som blev betragtet ikke som et organ, der varetager fælles interesser, men som endnu et mellemstatsligt organ, som ikke længere er at betragte som et kollegium, og som symbolsk fjernes fra "skriftestolene". Resultaterne var fortvivlende for Europa-Parlamentet. Anvendelsen af flertalsafgørelser blev ikke markant udvidet. Europa-Parlamentet holdes uden for den fælles beslutningsprocedure. Og i parentes bemærket var afgørelsen om Europa-Parlamentets sammensætning chokerende, og den blev truffet, uden at Europa-Parlamentet blev hørt.
Resultaterne var ikke mindst fortvivlende for borgerne, som en gang for alle kan konstatere, at de holdes uden for disse diskussioner i kræmmerkredse om Europas fremtid. Borgerne må affinde sig med uforstående at se til. Der er behov for at genfinde drømmen om Europa. Der er behov for at genopbygge det europæiske projekt. Det bør være målet for den nye, tredje fase, vi nu går ind i.

Berès
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, topmødet i Nice efterlader primært indtrykket af, at Europa grundlæggende har to sider. Et Europa, som er i fremdrift, og et Europa, som er spørgende.
Europa er i fremdrift. Herom vidner de seneste seks måneder under fransk formandskab, hvor der efter min opfattelse trods alt er gjort fremskridt på seks væsentlige områder. Lad os blot nævne dem af hensyn til eftertiden: Den sociale dagsorden og det europæiske selskab. Styrkelse af Euro-Gruppen og vedtagelse af skattepakken. Kapacitetsbidragskonferencen og fremskridt med hensyn til iværksættelsen af en fælles forsvarspolitik. Sikkerheden - det være sig fødevaresikkerheden eller sikkerheden til søs. Foranstaltninger til fremme af unges mobilitet, anerkendelse af sportens egenart, vedtagelse af Media Plus-programmet og endelig den særdeles vigtige erklæring om tjenesteydelser af almen interesse.
På det konkrete plan er Europa således fortsat i fremdrift. Men hvilket indtryk efterlod topmødet i Nice sig hos EU's borgere? Først og fremmest et indtryk af Europa, som spørger: Hvor er vi på vej hen? Og hvilket mål forfølger vi? Dette spørgende Europa ligner undertiden et skib i havsnød.
Nice bragte afgjort en god nyhed, nemlig nyheden om, at Europa - 13 år efter Berlinmurens fald - vil være klar til at optage de lande i Central- og Østeuropa, som søger optagelse i Den Europæiske Union. Europa-Parlamentet havde på forhånd påpeget, at en snæver dagsorden betyder, at alle punkter skal behandles. Der er ingen vej udenom. Med Maastricht-traktaten fik vi euroen, som gav næring til nye drømme. Med Amsterdam-traktaten fik vi et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed og kapitlet om beskæftigelsen. Nice-traktaten skulle besvare det mest nærgående af alle spørgsmål, spørgsmålet om magtfordelingen. Og vi oplevede, at hensynet til nationale interesser trådte i forgrunden. Alle punkter, som var sat på dagsordenen, fandt deres løsning i Nice. Men fandt de en løsning takket være den europæiske bevidsthed? Det er vi ikke så sikre på. Vi ved alle, at vi bærer et fælles ansvar for disse triste resultater. Det gælder små som store lande, det gælder lande, der har været med fra starten, såvel som lande, der er optaget efterfølgende.
Nice sikrer EU's udvidelse, men uden et europæisk projekt, uden sjæl, uden ambition, uden vision. Vi kan sige, hvad vi vil om befolkningens holdning. Det er os, der bærer ansvaret, og befolkningen afventer vores initiativer, når det gælder kravet om et europæisk projekt og en drøm om Europas fremtid.
Lad mig komme med nogle enkelte bemærkninger. Først en bemærkning om chartret. Man har undertiden indtryk af, at stats- og regeringscheferne under Det Europæiske Råds møde i Köln nærmest lod sig overrumple og iværksatte en proces, hvis resultater de i virkeligheden frygtede. Hvordan kan man acceptere, at chartret, som rummer drømme, håb og ambitioner, blev proklameret nærmest i dølgsmål, og at man i sidste ende blot foreslår, at chartrets status tages op til overvejelse i 2004? Man omtaler end ikke den mulighed, at chartret indarbejdes i traktaten. I virkeligheden synes EF-Domstolen at være den eneste institution, der står styrket i denne sammenhæng, idet den kan indarbejde chartret i fællesskabsretten, endnu inden stats- og regeringscheferne har truffet beslutning herom.
Den næste bemærkning vedrører det emne, som mest direkte berører Europa-Parlamentet, nemlig spørgsmålet om kvalificeret flertal. Vi må nødvendigvis udtrykke en vis skuffelse over resultatet. Anvendelsesområdet er ikke så omfattende som forventet. Der er ikke sket fremskridt på så afgørende områder som beskatning og sociale anliggender. Skuffelsen bliver ikke mindre, når vi konstaterer, at ikke kun et, men tre kriterier skal være opfyldt. Vi får et mere kompliceret system, eftersom den kommende traktat vil indeholde appelbestemmelser, som gør tingene endnu mere uigennemskuelige for borgerne.
Set fra Europa-Parlamentets synsvinkel rejser anvendelsen af kvalificeret flertal altid spørgsmålet om den fælles beslutningsprocedure. Dette er afgørende for Europa-Parlamentet. Den fælles beslutningsprocedure karikeres undertiden, idet man hævder, at proceduren ikke er demokratisk, at den er for langvarig. Men demokrati er også et spørgsmål om tid, om den fornødne tid til debat. Vi anmoder indtrængende om, at rammerne for en sådan debat sikres.
Under konferencen har man undertiden fået det indtryk, at Europa-Parlamentet i sidste ende skulle tjene som variabel, når regnskabet skulle gøres op i Nice. Men, ja, hr. Bayrou, vi må medgive, at vi selv bærer en del af ansvaret herfor. Vi har ikke tilkendegivet, hvordan vi ønskede Europa-Parlamentet sammensat.
Hvad angår metoden, åbner topmødet i Nice efter min opfattelse interessante perspektiver.
Stats- og regeringscheferne erkendte i Nice, hvad vi anførte allerede efter topmødet i Amsterdam, nemlig at regeringskonferencen som metode ikke længere er i stand til at sikre Europas fremdrift. Vi glæder os over, at der indføres en ny metode, og håber, at det håb, der er tændt med muligheden for forstærket samarbejde, ikke må skuffes, og at Europa vil fortsætte sin udvikling. At det lykkes at udarbejde en forfatning, som kan genskabe borgernes tillid til det europæiske projekt.

Duff
Hr. formand, uanset hvad republikkens præsident siger om de problemer, der var, må man i lyset af skandalen i Nice spørge sig selv, om Unionen virkelig er klar til udvidelsen. Det må ikke have været sjovt for ansøgerne at være vidne til premierministrenes kamp om magt og status.
Desværre var den fælles sag en marginal faktor. Det ville have været mere passende at afgøre spørgsmålene om afstemning i Rådet og antal pladser i Parlamentet i kasinoet i Cannes end på Akropolis i Nice, og hr. Chirac kunne så have spillet chefcroupier.
Det var særlig beklageligt, at der ikke blev henvist til chartret - det vil skabe juridisk usikkerhed og politisk frustration.
Det, jeg frygter mest, er dog, at Storbritannien, Frankrig og Tyskland nu kan forrykke den hårfine balance, som gennem årtier er udviklet mellem stater af forskellig størrelse og mellem institutionerne. Det vil vi på det kraftigste gå imod.

Maes
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, resultaterne fra Nice er for os utilstrækkelige som EU's forberedelse af udvidelsen. I de 12 ansøgerlande taler man helst om Europas genforening. Det siger noget. Vi er mange europæiske borgere, der er opvokset efter Den Anden Verdenskrig i håb om, at et forenet Europa engang vil kunne spille en rolle i verden til gavn for freden samt menneskehedens og Europas egne borgeres og folks velfærd. Denne drøm synes efter Nice alligevel at være længere borte, end vi havde håbet. Nice var jo først og fremmest medlemsstaternes forsøg på bag lukkede døre at finde en løsning på de problemer, der ikke var løst i Amsterdam, med sikringen af vores egne interesser som den største bekymring. Men der var ingen bestræbelser på at ruste EU til at kunne klare udvidelsen. Det har mange sagt her i formiddag, og dem tilslutter jeg mig helhjertet.
Som repræsentant for de partier, der er forenet i Den Europæiske Fri Alliance, vil jeg advare Kommissionen, men frem for alt Rådet mod det tilfælde, at EU ikke ønsker at være mere end et mellemstatsligt samarbejde. De medlemsstater, der forbereder sig på tiltrædelsen, vil overtage vores egne medlemsstaters eksempel med hensyn til egoisme. Regionerne og folkene uden stat vil også gøre regnskabet op. De vil regne ud, hvor meget de kan vinde ekstra i Skotland, i Catalonien og i Flandern, hvis de i stedet for at spille det føderale spil vælger selv at blive medlemsstat, med en garanteret kommissær, garanteret vægt i Rådet og et større antal pladser, end de i øjeblikket kan gøre sig håb om. Skal vi så opgive drømmen om et forenet Europa? Det synes jeg ikke. Vi er forpligtet til at sætte vores lid til processen efter Nice. Vi ønsker, at dette er en virkelig proces, hvor ligevægten mellem Unionens institutioner og medlemsstaternes institutioner og de konstitutive regioner bør defineres med respekt for subsidiariteten.

Sjöstedt
Hr. formand, i George Orwells bog Kammerat Napoleon er der et citat, som på sæt og vis beskriver det, der skete i Nice. Det hedder, at "alle er lige, men nogen er mere lige end andre". Oversat til det, der skete i Nice, bliver det til "alle EU-lande er lige, men det er de store lande, der bestemmer".
Det, der skete i Nice, var ikke kun, at Unionens store medlemsstaterne satte dagsordenen, men de fik også gennemført traktatændringer, som garanterer dem samme magt i et udvidet EU. Et udvidet EU bliver på grundlag af Nice-traktaten en mere centralistisk union, hvor de små lande betaler hele prisen for udvidelsen. For de svenske forhandlere har det tilsyneladende været vigtigere at gøre de store tilpas end at slås for deres egen indflydelse. Derfor får Sverige færre stemmer end sammenlignelige medlemsstater.
Det er svært at se, hvilke ting i Nice-beslutningen der i realiteten letter EU's udvidelse. Beslutningsprocessen i Rådet bliver mere kompliceret, samtidig med at det bliver sværere at tage beslutninger. Nice betyder mere overstatslighed og centralisme, netop det, EU ikke havde brug for. EU's virkelige problem er mangelen på demokrati og folkelig forankring, men de spørgsmål blev overhovedet ikke behandlet på Nice-mødet. Jeg kan også oplyse Parlamentet om, at der i dag kom en opinionsundersøgelse i Sverige, som viste, at kun 38% af befolkningen ønsker at blive i Den Europæiske Union.

Dupuis
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, der er grund til at udtrykke anerkendelse af det franske formandskabs indsats. Der er grund til at udtrykke anerkendelse af præsident Chiracs indsats. Han har været gennem hårde prøvelser, han har kæmpet og vundet takket være sin vision for Europa. Han har nemlig en vision for Europa. Der er også grund til at lykønske præsident Aznar, som gik sejrrig fra mødet i Nice. Der er grund til at lykønske briterne, som ikke længere behøver at banke i bordet, men kan køre på frihjul, som den berømte nederlandske cykelrytter, Zoetemelk, udtrykte det. De gik også sejrrige fra Nice.
Det er imidlertid Europa-Parlamentet og Deres Kommission, hr. Prodi, som savner visioner. Det er Europa-Parlamentet og Kommissionen, som ikke forstår, at Kommissionens dage er talte. Kommissionen vil være ombragt om nogle år. Med beslutningen om, at Kommissionen skal tælle en kommissær pr. medlemsstat, slås det fast, at alle vigtige spørgsmål vil overgå fra Kommissionen til Rådet. Kommissionen får dermed dødsstødet, og Europa-Parlamentet foretrækker, som jeg tidligere har nævnt, at koncentrere sig om de opgaver, der blev det til del efter Det Europæiske Råds møde i Köln, i stedet for at beskæftige sig med det grundlæggende problem. Uden en overnational Kommission vil det Europa, vi ønsker, aldrig se dagens lys. Vi kommer til at se et nationernes Europa, ikke et føderalt Europa.
Klokken falder snart i slag. Vil vi vende udviklingen i retning af en føderal model, er der kun en mulig løsning, hr. Prodi, nemlig direkte valg af formanden for Kommissionen, hvilket vil styrke Kommissionens legitimitet. Står Kommissionen, Europa-Parlamentet og medlemsstaterne, der som eksempelvis Belgien og hr. Verhofstadt kæmpede bravt under Det Europæiske Råds møde, ikke sammen om konkrete målsætninger af nævnte art, kommer vi ikke til at opleve et føderalt Europa, men derimod et nationernes Europa, som vi aldrig har ønsket.

Krarup
Hr. formand, det nogenlunde samstemmende budskab fra rådsformanden, Kommissionen og regeringslederne går ud på, at Nice-traktaten sikrer rammerne for en samling af Europa. Nogle er gladere end andre, men hovedbudskabet er klart: Europa kan nu samles i et udvidet demokratisk EU, som oven i købet er tæt på borgerne, takket være Nice-traktaten. Disse budskaber rummer så massive og uhyrlige fordrejninger af virkeligheden, at vi skal tilbage til historiens kendteste propagandister for at finde rammende sammenligninger. For sagen er den, at det, der er besluttet i Nice, er forstærket samarbejde, stormagtdominans, rettighedscharter, demokratiovervågning og militærudbygning. Det, der er besluttet, er ikke nødvendigt af hensyn til udvidelsen, og det, der er nødvendigt af hensyn til udvidelsen, er ikke besluttet.
Nice-traktaten rummer en række helt afgørende skridt hen imod eliternes EU og tilsvarende skridt bort fra demokratiernes og folkenes Europa. Centralmagten og stormagtdominansen øges i voldsom grad, som om vi ikke allerede havde fået nok. Er dette en samling og demokratisering af Europa? Nej, det er en udbygning af eliternes magt, og virkelighedens ubehagelige dagsorden for Østeuropa hedder jo underkastelse. Vi bestemmer over ansøgerlandene. EU forhandler ikke med dem. De er ikke med til at beslutte Nice-traktaten, og EU dikterer alle vilkårene for deltagelse, og alle - jeg gentager - alle de afgørende problemer, der er knyttet til udvidelsesprojektet, integrationen af inkompatible sociale og økonomiske systemer, er ikke erkendt som problemer. EU og EU's politik er ikke løsningen, men problemet.

Brok
Hr. formand, kære kolleger, jeg kan gøre det meget kort i dag. For knap et år siden satte De mig sammen med kollega Tsatsos i gang med det forberedende arbejde til denne regeringskonference. I dag kan jeg meddele Dem, at vores mission er mislykkedes. Den opgave, som vi fik, var at yde et bidrag til, at Den Europæiske Union blev mere demokratisk og handlekraftig for at være forberedt på denne udvidelse, som vi længes så inderligt efter. Den er ikke blevet mere handlekraftig, den har opnået det modsatte. Beslutningsmekanismen i Ministerrådet er blevet mange gange mere kompliceret, forhindringerne er blevet forhøjet. Fremover vil det være meget lettere at samle et blokerende mindretal i Ministerrådet.
Vores mission er mislykkedes næsten fuldstændigt på de afgørende områder, hvor vi har brug for en flertalsbeslutning for at holde Den Europæiske Union handledygtig også med 27 lande. På nogle områder er der sågar sket tilbageskridt. Vi må konstatere, at vi på det demokratiske område ikke har bevaret princippet fra Amsterdam. Dér, hvor der inden for lovgivningen er flertalsbeslutninger, er der fælles beslutningsprocedure. Vi har fire væsentlige områder, herunder strukturpolitikken, herunder artikel 133 og to andre tilfælde, hvor Europa-Parlamentet er udelukket fra lovgivningen. Det betyder, at det demokratiske underskud er blevet endnu større. I øvrigt fastsættes antallet af pladser i Europa-Parlamentet mod vores eget ønske, og uden at Parlamentet høres. Jeg mener, at også dette er en uacceptabel tilstand.
Særinteresserne var fremherskende. Sejrherrerne var dem, som fik deres nationale interesser trumfet igennem. Det lader de sig også fejre for derhjemme. Ingen reklamerer med, at de har gjort noget for Europa, alle siger: Der blokerede jeg for noget, fordi min egen nationale interesse ikke kan berøres af vetoet på det punkt.
Denne metode er udlevet, denne metode med et regeringskontorernes Europa har ingen chance. Vi må nå frem til et gennemsigtigt, demokratisk borgernes Europa, så vi har en chance for udvikling. Derfor skal metoden være, at vi fremover udformer en regeringskonference via en forsamling, hvor parlamentsmedlemmerne og ikke regeringskontorerne har det afgørende ord, så vi kan bringe dette kontinent fremad. I øvrigt må det være sådan inden for lovgivningen, at også Ministerrådet fremover skal være en åben parlamentarisk foranstaltning, så der også kommer gennemsigtighed og kontrol her, for dette kan ikke fortsætte.
Af alt dette kan jeg kun drage den konsekvens, at jeg, når der skal stemmes om traktaten fra Nice, vil stemme nej.

Napolitano
Hr. formand, i de næste par uger skal vi foretage en nøjagtig og grundig analyse af regeringskonferencens konklusioner og af de grundlæggende spørgsmål, som de giver anledning til. Jeg vil ikke komme ind på de betragtninger igen, som de forskellige talere har fremsat om metoden, eller på andre emner som dem, vores kollega Brok lige nævnte.
Det første grundlæggende spørgsmål er, at konklusionerne fra Nice ikke giver en institutionel garanti - hvilket ellers var nødvendigt - for kontinuiteten og udviklingen i integrationsprocessen for den udvidede Union, som vi snart får. Vi kan godt lade være med at kalde dem resterende spørgsmål, reliquats eller leftovers, men de spørgsmål, der ikke er fundet en passende løsning på i Nice, vil uundgåeligt dukke op igen. Her tænker jeg på overgangen til flertalsafgørelser på nogle områder, som er vigtige set ud fra et kvalitativt synspunkt, og på selve mekanismerne for, hvordan der træffes flertalsafgørelser. Erfaringen vil vise os, hvilke spørgsmål vi skal tage op igen, hvad enten vi kan lide det eller ej.
Det andet grundlæggende spørgsmål er i højere grad et politisk spørgsmål end et institutionelt spørgsmål. Den ånd, der var fremherskende på Rådet i Nice, den lukkethed, som kommissionsformand Prodi talte om, og den snæversynethed, der var kendetegnende for flere regeringers holdninger - småtskårne holdninger, hvor man forsvarede nationale interesser eller synspunkter - fortæller os desværre, hvordan situationen ser ud, nemlig at det står sløjt til med fornemmelsen for Europas fælles interesse, og at der er sorte skyer over Europas fælles horisont.
De rigtige svar på begge de grundlæggende spørgsmål, både det institutionelle og det politiske, som udgør det mest negative resultat fra Rådet i Nice, skal vi dog nå frem til i den debat og den kontrol- og udarbejdelsesproces, der skal finde sted om Unionens fremtid. Vi skal gøre os nogle alvorlige overvejelser om det, der er sket. Ved at indgå en aftale om traktaten i sidste øjeblik undgik man en åben krise, der ville have sat spørgsmålstegn ved udvidelsen, men man kan sige, at der er tale om en latent krise, som vi nu er nødt til at tackle.
For at skabe et forenet Europa er det nødvendigt med langsigtethed og konsekvens. Jeg vil gerne sige til præsident Chirac, at vi ikke beder om en hurtig indsats, men om, at man ikke tager ét skridt frem og ét tilbage, at man ikke går ind for en udarbejdelse og proklamering af chartret for herefter slet ikke at turde nævne det i traktaten, og at man ikke glæder sig over at have opfundet det nye princip med forsamlingen for herefter ikke at turde nævne det som en mulig procedure efter mødet i Nice. Vi beder om, at man kalder konstitutionaliseringsudsigterne ved deres rette navn, og vi beder om, at man kommer med nogle klare og konsekvente visioner om Europas fremtid for at imødegå de skuffelser og den frygt, som borgerne nærer for det, Unionen eventuelt kan udvikle sig til.
Dette er den indsats, vi skal gøre, hr. Prodi og hr. Barnier. Vi er sikre på, at Parlamentet og Kommissionen vil følges ad i denne retning, sådan som de har gjort i det vanskelige år 2000.

Malmström
Hr. formand, det vigtigste resultat fra Nice var, at der trods alt kom en traktat ud af det, så der nu kan gøres plads til ansøgerlandene. Derudover var mødet hverken særlig historisk eller vellykket.
På Den Liberale Gruppes vegne vil jeg gerne tage fem punkter op i løbet af mit korte minut:
1. Det er ikke acceptabelt, at de store lande bruger afpresningsmetoder mod de små. Det strider imod hele EU-tanken.
2. Det er tragisk, at man ikke kom længere i spørgsmålet om kvalificeret flertal. Nu bliver EU trægt, handlingslammet, og beslutningsproceduren bliver mere indviklet.
3. Regeringskonferencen som metode, lukket og udelukkende, er gammeldags og udemokratisk. Fremover skal borgerne inddrages.
4. Den kommende konstitutionelle debat skal føre til forenkling, kompetencefordeling og mere demokrati. EU skal have en fælles forfatning.
5. En ny regeringskonference må ikke bruges som alibi til at udskyde udvidelsen. Vores nye kolleger skal have lov til at deltage i samtalen på lige vilkår som nye medlemmer.

Frassoni
Hr. formand, præsident Chirac banaliserede mange parlamentsmedlemmers negative reaktioner på resultatet af topmødet i Nice, da han kaldte reaktionerne for urealistiske og pragmatiske.
Det er i virkeligheden præsidenten selv, der er urealistisk, hvis han tror, at det er muligt at udvide Unionen med sådan en traktat. Jeg tror ikke, at det er mere realistisk at kæmpe for sin egen nationale prestige end at kæmpe for, at Unionen kan fungere effektivt, og jeg tror ikke, at de europæiske borgere mødte op i hobetal for at følge deres lederes søslag i Nice.
Det værste, som det franske formandskab gjorde, var efter min mening, at det ønskede at gøre debatten til en magtkamp mellem staterne - en tarvelig og hæmningsløs kamp om nogle småtterier - i stedet for at gøre den til en forhandling om indholdet i EU's politikker. Af frygt for at sætte ligestillingen med Tyskland på spil accepterede formandskabet stiltiende, at dets ca. 40 forslag om en udvidet brug af flertalsafgørelser blev reduceret til mindre end det halve. Men heller ikke de EU-venlige stater kæmpede særligt meget, og de endte med at bøje sig for et skuffende kompromis.
Det var kun Kommissionen, der forsvarede Europa-Parlamentets legitimitet, og det vil jeg således gerne takke kommissionsformand Prodi og kommissær Barnier for. De stod dog alene, og det afspejler sig i det endelige kompromis.
Vi håber virkelig, at dette er den sidste regeringskonference, også fordi topmødets forløb viste, at der er sket et brud på fællesskabssolidariteten. Denne konferences egentlige vindere var Blair og Aznar, Europas "nejsigere". Det er deres Europa - markedets og vetorettens Europa - som vinder, og ikke vores Europa, nemlig demokratiets og den bæredygtige fremtids Europa.
Der er kun ét lille håb, men også dette håb var det franske formandskab helt og holdent imod, nemlig den proces, der finder sted efter mødet i Nice, selv om der stadig er nogle uklarheder, som bør opklares hurtigst muligt. Først og fremmest er der alt for længe til 2004 - det er nødvendigt at handle inden. Vi ønsker, at man inden juni fastlægger en demokratisk proces, der skal iværksættes ved årets udgang, og hvis målsætning er en europæisk forfatning. Chartret blev udarbejdet på otte måneder, og en forfatning kan udarbejdes på mindre end fire år. Dette er vores næste kamp. Jeg håber, at vi denne gang vil kunne gøre det sammen med regeringerne og ikke endnu en gang imod dem.

Cossutta
Hr. formand, man sagde, at en fiasko var bedre end en skuffende afslutning. I virkeligheden ønskede man ikke en rigtig fiasko, men man var heller ikke i stand til at få en ordentlig afslutning.
Der var modsætningsforhold og udsættelser. For det første blev chartret om grundlæggende rettigheder vedtaget, men det bliver ikke medtaget i traktaterne og får derfor ikke retsgyldighed med det samme. Der er mere end nogensinde brug for en europæisk forfatning.
For det andet godkendte man retningslinjerne for et europæisk forsvar, men man har endnu ikke fastlagt dens effektivitet ordentligt, og denne effektivitet kan kun sikres ved hjælp af EU's uafhængighed af USA og af NATO, som efterhånden er et rent levn fra fortiden.
For det tredje nævnte man behovet for en social dagsorden for beskæftigelse, sundhed, uddannelse og miljø, men den blev ikke defineret ordentligt, og man præciserede ikke, hvilke forhindringer, der skal overvindes, og hvordan man skal overvinde dem for at sikre retfærdighed og frihed.
Endelig planlagde og lovede man en udvidelse mod øst og mod syd. Det er udmærket, men man traf ikke en klar beslutning om de institutionelle bestemmelser, der er en forudsætning for, at den kan gennemføres. Særinteresserne og de særlige privilegier var dominerende. Efter mødet i Nice er vi ikke længere tæt på at få det Europa, vi ønsker, men stadig langt fra. Rådet kan ikke se bort fra Europa-Parlamentet, regeringerne kan ikke se bort fra de nationale parlamenter, og de nationale parlamenter kan ikke se bort fra deres befolkninger.

Madelin
Hr. formand, mødet i Nice burde være og blev også en historisk begivenhed. Med det blev bolden givet op til det nye Europa, det nye århundredes Europa, et udvidet Europa, et Europa for alle europæere. Et flot projekt, trods alt, 11 år efter Berlinmurens fald. Men, ak og ve, det krævede vision, ambition, dynamik, storsindethed og mod!
Vi har længe vidst, at det ikke er muligt at passe et udvidet Europa ind i de eksisterende institutioner, som er indrettet efter det nuværende antal medlemsstater. Vi ved, der er behov for nytænkning og behov for nye institutioner. Men visionerne manglede. De rette spørgsmål blev ikke stillet, og man veg udenom, man købslog, man holdt ikke kursen i Nice.
"Hellere ingen aftale end en dårlig aftale", lød det fra det franske formandskab forud for topmødet i Nice. Har jeg forstået det budskab, vi hørte i formiddags, ret, hedder det nu reelt "hellere en dårlig aftale end slet ingen aftale". Med aftalen i Nice er der ganske vist åbnet mulighed for optagelse af ansøgerlandene, men vi er på vej i tæt tåge med foden på bremsen og i forvisning om, at køretøjet ikke når velbeholdent frem til bestemmelsesstedet.
Lad os derfor glemme Nice. Lad os se fremad. Jeg tillader mig at sætte min lid til Belgiens forslag om et stort konvent, som skal samles under det belgiske formandskab. Erfaringen har vist os, at der er behov for nytænkning, at metoden bør ændres, at der er behov for at øge tempoet. 2004 er for sent. Det er for langt ude i fremtiden. Det er for farligt. Ja til et stort konvent omfattende EU's institutioner, regeringerne, de nationale parlamenter i medlemslandene og i ansøgerlandene, som afgjort bør finde plads i det fælles hus. Det er dette projekt, jeg sætter min lid til.

Hänsch
Hr. formand, resultatet fra Nice er skuffende, utilstrækkeligt og småligt. Unionens handledygtighed i virkelig afgørende spørgsmål er ikke blevet forbedret. Resultatet af kompromiserne i Nice er ikke større gennemsigtighed, men mere tilsløring. Den demokratiske legitimation af den europæiske politik er ikke blevet større. I stedet har man åbnet døren for en snigende mellemstatslighed i den europæiske politik og dermed også til et endnu større bureaukrati. Javist, vi skal have post Nice-processen, det er i det mindste et lille lys for enden af tunnellen, som vi ikke skal overse.
Udvidelsen har sat Dem og os alle sammen over for den samme opgave, som den Monnet og Schuman og andre stod over for for 50 år siden, nemlig at udvikle en metode, en struktur og en vision for fremtidens Europa. Den gang gjaldt det for det halve Europa, og nu må vi udvikle den for hele Europa. Udvidelsen ville være en chance for det, og denne chance, hr. rådsformand, lod De passere i Nice. Det er min væsentligste kritik af Dem. Det kan godt være, at Nice rent aritmetisk gør EU klar til udvidelsen. Men den historiske forsømmelse i Nice er, at der bag beslutningerne ikke ses nogen vision for en Union, som kommer til at bestå af 27 stater. Det er denne ånd, Monnets, Schumans og andres ånd, som manglede i Nice, og som vi havde haft brug for. I stedet bestod ånden i Nice åbenbart i at spørge sig selv, hvordan man kan blokere, hvordan man kan lave mere mellemstatsligt samarbejde, hvordan man altså kan lade sig fejre derhjemme som forsvarer for de nationale interesser, i stedet for at sørge for virkelig at bringe Den Europæiske Union fremad. Hvis Monnet, Schuman, Adenauer, de Gasperi og andre havde handlet på den måde, så ville vi stadig ikke have nogen europæisk union. Præsident Chirac talte om de regeringschefer, som peger på, at den offentlige mening endnu ikke forstår og accepterer flere og andre fremskridt. Det er muligt. Det skyldes imidlertid også, ja hovedsagelig, at ingen af cheferne har mod til at lede den offentlige mening, at opdrage, drive frem, i stedet for bare at løbe efter den. Europas ulykke er, at af de mange, som vil lede det, er så få rede til at knytte deres politiske skæbne til Europas enhed.

Costa, Paolo
Hr. formand, jeg er en af dem, der længe håbede på miraklet i Nice, nemlig på en regeringskonference, et topmøde og en traktat, der både var i stand til at omstrukturere EU-institutionerne og fremme udvidelsesprocessen. Miraklet skete ikke! Det tydeligste tegn på den ringe succes er meddelelsen om en ny regeringskonference i 2004 samt kvaliteten og vigtigheden af de emner, der kommer i fokus i debatten efter mødet i Nice, lige fra kompetencefordelingen inden for EU til chartret om grundlæggende rettigheders gyldighed.
Miraklet skete ikke, når det gælder beslutningerne om en omstrukturering af institutionerne. Dette manglende mirakel skyldtes hovedsagelig regeringernes undvigelsesmanøvrer og deres vetoret samt Europa-Parlamentets ringe inddragelse. Det vidner om en mangel på langsigtethed, for i dag er Parlamentet det eneste organ i EU, som har befolkningernes legitimitet. Miraklet skete heller ikke, når det gælder tilrettelæggelsen af den fælles arv fra chartret om grundlæggende rettigheder. Parlamentet og Kommissionen har allerede erklæret, at de vil overholde dette charter. Hvorfor træffer Rådet ikke den samme beslutning?
Der er kun en lille ting, vi kan være tilfredse med, nemlig udvidelsen. Efter mødet i Nice kan man ikke længere påberåbe sig de institutionelle forhindringer. Vinderne i Nice - de eneste vindere i Nice - er ansøgerlandene, som kan se, at vejen til Den Europæiske Union bliver banet for dem. Kun de, der altid har troet på udvidelsens strategiske værdi, kan med rette lykønske dem.

Voggenhuber
Hr. formand, alle de store opgaver for den europæiske integration forblev uløste i Nice, og det vil de vedblive at være i årevis. Men også de nationale regeringers krav på at være forfatningsgivere for Europa led endeligt skibbrud. Håbet om, at stats- og regeringscheferne opfatter sig selv som forvaltere af idéen om Europas enhed, brast endeligt. Nej, de gjorde Europa til en nationalistisk, national interessebasar. Det, vi står over for efter Amsterdam og Nice, er et rigsfyrsternes Europa, et Europa af nationale forvaltninger og ikke den politiske enheds Europa.
Hvad var det for opgaver, de havde? I henhold til artikel 1 i traktaten om Den Europæiske Union havde de til opgave at gennemføre en stadig tættere politisk union. Men nej, stats- og regeringscheferne stillede sig i vejen for denne idé om Europas enhed. Hjemvendt fra Nice er de nu stolte, ikke af det, de har givet Europa, men af det, som de har forholdt Europa. De holder de nationale vetoers, forhindringernes og forhalingernes faner højt. Det er ikke det Europa, vi har talt om i årtier. Det er et forvaltningernes Europa. Nu er parlamenternes time slået, nu er det tid at vise, at parlamenterne er opstået af en idé om at tæmme regeringernes magt og ...
(Formanden fratog taleren ordet)

Van Velzen
Hr. formand, at udvikle en Union, som er i stand til at modtage 12 nye medlemsstater, var opgaven fra Nice. En Europæisk Union, som kan fungere effektivt, gennemsigtigt og demokratisk. Landene fra Central- og Østeuropa ønsker jo en handlekraftig Union, en Union, som er i stand til at træffe beslutninger.
Det er positivt, at der i Nice blev vedtaget en tidsplan for de første central- og østeuropæiske landes tiltrædelse, som er i overensstemmelse med Parlamentets tidsplan. Men det er påfaldende, at Rådet i de fire dages isolation i Nice beskæftigede sig mere med sig selv. Intet svar på spørgsmålet, hvordan Den Europæiske Unions institutioner kan fungere bedre i en udvidet Union. Rådet har virkelig sørget godt for sig selv, og der er absolut tale om en vis forbedring for Kommissionen samt en lille godbid til Europa-Parlamentet, således som det sømmer sig for en far. Men det hele står i skarp kontrast til den vægt, som Rådet har tillagt sig selv.
Der dukker fire centrale problemer op. For det første er der en institutionel uligevægt, hvor Rådet får meget, mens Kommissionen og Parlamentet kun får lidt. For det andet har de nationale interesser vundet. Kun den belgiske regeringsleder, hr. Verhofstadt, var en positiv undtagelse. For det tredje er der et demokratisk underskud. Gamle underskud er ikke ophævet, men der er kommet nye til. Endelig for det fjerde kan procedurerne for beslutningstagning ikke forklares hjemme. Det bliver alt sammen meget indviklet. Når hr. Prodi siger, at der ikke længere er uløste problemer fra Nice, vover jeg at tvivle på det. Vi kan ikke fortsætte med at mangle beslutningstagning med kvalificeret flertal om væsentlige emner. Nice vil gå over i historien som topmødet, hvor man forpassede lejligheden, som topmødet med manglende lederskab i Europa, som topmødet med de mange blokeringer, og som topmødet, hvorefter borgerne føler sig endnu mere fremmedgjort over for Den Europæiske Union.

Tsatsos
 Hr. formand, formålet med regeringskonferencen var at forberede Den Europæiske Union til at fungere efter en udvidelse. Jeg mener, at Europa-Parlamentet gør ret i at lade sin vurdering afhænge af, om to betingelser er opfyldt: effektivitet og demokratisering. Som repræsentanter for Europa-Parlamentet har min kollega, hr. Brok, og jeg kæmpet for begge dele, men uden at opnå det nødvendige resultat.
Vi kan naturligvis ikke forbigå den kendsgerning, at der er blevet taget skridt på begge områder. Hvad effektiviteten angår, er vi i flere tilfælde gået over til kvalificeret flertal, og Parlamentet har fået befæstet sin ret til at være part i sagen, når der er tale om retssager af forfatningsmæssigt indhold, ligesom det udvidede samarbejde er blevet en mere anvendelig institution. Der er ligeledes taget positive skridt med hensyn til Europa-Kommissionen. Men også hvad demokratiseringen angår, må vi pege på udvidelsen af den fælles beslutningstagning til flere områder samt det, at den europæiske lovgiver har fået bemyndigelse til at fastlægge ordningen med de europæiske politiske partier, ligesom der er nyttige forebyggende foranstaltninger til beskyttelse af demokratiet og friheden i medlemsstaterne.
Men desværre vejer traktatens minusside tungere set ud fra Europa-Parlamentets synspunkt. Inden for en række lovgivningsspørgsmål, hvor enstemmigheden er blevet afskaffet, får Parlamentet ikke beføjelse til fælles beslutningstagning. Charteret om grundlæggende rettigheder nævnes ikke i traktaten. Europa-Parlamentet medvirker ikke tilstrækkeligt i proceduren med det udvidede samarbejde. Grundlæggende områder er stadig underlagt enstemmighed. Systemet for beslutningstagningen i Rådet omfatter i realiteten princippet om dobbelt flertal, men det er blevet temmelig kompliceret og har forringet balancen mellem store og små lande.
Endelig giver den paragraf i Nice-traktaten, som omhandler udviklingen efter Nice, et stort dilemma for Europa-Parlamentet, når det i begyndelsen af det nye år skal foretage den endelige vurdering af traktaten. Denne paragraf tager Europa-Parlamentets synspunkt til sig, nemlig at Den Europæiske Union ikke kan udvikle sig yderligere med den mellemstatslige metode, der er anvendt indtil nu. Denne metode er afgået ved døden. Selv om paragraffen om udviklingen efter Nice indeholder overdrivelser og helt upræcise lovprisninger af traktaten, viser den, at der er lys for enden af tunnellen, for nu at gentage min gode ven, hr. Hänschs, udtryk. I henhold til den procedure, der opstilles, er det politiske og sociale aktører, hovedsagelig de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet, der skal finde på de nye forslag om fremtidens Europa. Uden denne paragraf om udviklingen efter Nice er jeg bange for, at traktaten ville være uacceptabel for Europa-Parlamentet. Med denne paragraf er traktaten stadig dårlig. Men en beslutning fra Europa-Parlamentets side om at sige nej vil kræve mange og grundige overvejelser.

Moscovici
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig de lovord, der har lydt vedrørende hr. Broks og hr. Tsatsos' indsats. Vi har efter min opfattelse fra hver vores platform sammen med kommissær Barnier på bedste vis søgt at bidrage til Nice-traktaten.
Jeg har fulgt forhandlingen siden i formiddags, først sammen med præsidenten siden alene, og jeg konstaterer, at kritikken har været behersket og venlig. Men der har været udtrykt kritik, ingen tvivl om det. Det var også, hvad hr. Bayrou konstaterede, om end hans ordvalg var et andet. Man har talt om fiasko, om nederlag, om en "tynd" traktat. Jeg skal ikke gentage de mange udsagn. Jeg bemærker i øvrigt, at de vidner om det modsætningsforhold, der er vores vilkår. Europa er vores fælles arv, men vi tilhører forskellige nationer, forskellige politiske partier. Og den kritik, der rettes mod Nice-traktaten - og mod Den Europæiske Union i al almindelighed - er beklageligvis, eller måske snarere lykkeligvis, særdeles modsætningsfyldt.
Nogle ønsker at styrke udviklingen i en retning, andre i en anden retning. Nogle ønsker mere Europa, nogle ønsker at styrke det sociale Europa, nogle ønsker at fremme det liberale Europa, nogle ønsker ganske enkelt mindre Europa. Vi har hørt gode eksempler herpå under formiddagens forhandling. Nogle ønsker mere føderalisme, nogle ønsker mindre føderalisme. Man vil således forstå, at ingen er helt tilfreds. Det ligger efter min opfattelse i kompromisets natur, også på europæisk plan, at det ikke skaber tilfredshed.
Jeg konkluderer ikke af denne grund, at Nice-traktaten er nøjagtig, som vi havde ønsket den. Men jeg tror, jeg sammenfattende kan sige, at det er den bedst mulige traktat set i lyset af de nuværende institutioner, set i lyset af de nuværende visioner for Europa, og i øvrigt set i lyset af vores nuværende tanker om Europa, set i lyset af Europas nuværende situation. Jeg forsøger som præsidenten at forestille mig, hvad der var sket, hvis vi i dag ikke havde haft nogen Nice-traktat. Det ville få uoverskuelige konsekvenser for Europa. Det ville efter min opfattelse have vanskeliggjort udvidelsen, og jeg noterer i øvrigt også, at ansøgerlandene udtrykker tilfredshed med resultatet. Tilliden til Europas økonomi ville have fået et alvorligt knæk, og arbejdet ville blive sat flere år tilbage. Det franske formandskab noterer med en vis tilfredshed, at det har løst den opgave, som bestod i her tre og et halvt år efter vedtagelsen af Amsterdam-traktaten og fem år efter, at arbejdet med de institutionelle reformer tog sin begyndelse, at fuldføre disse. Opgaven er løst.
Jeg vil gerne kommentere enkelte af de kritikpunkter og advarsler, der har været anført fra forskellig side. Det første punkt er stemmevægtningen og den nye fordelingsnøgle, som eksempelvis chokerede hr. Bayrou og vakte fru Berès' mishag. Der er grund til at erindre om, at det er første gang siden 1957, denne fordelingsnøgle ændres grundlæggende. Det er første gang, man for alvor reviderer denne. Under topmødet i Amsterdam lykkedes det ikke at nå til enighed herom til trods for det nederlandske formandskabs glimrende indsats. Vi nåede frem til en løsning i Nice, om end det er et særdeles følsomt og komplekst anliggende. Nej, der blev ikke spillet russisk roulette. Det er næppe den franske præsidents natur at optræde som croupier. Vi kunne ikke gøre alle tilfredse, men vi bestræbte os for ikke at gøre alle utilfredse. Vi søgte så at sige at løse cirklens kvadratur.
Det eksisterende system med dobbelt flertal var rent faktisk enkelt, men det indebar en skævvridning efter vores opfattelse. Jeg ved, at Kommissionen ikke nødvendigvis deler denne opfattelse. Det vil kommissionsformanden muligvis komme nærmere ind på. Vi forsøgte at løse denne nærmest umulige opgave ved et simpelt princip for stemmevægtning. Og jeg synes, vi samlet set har nået et afbalanceret resultat. Henvendt til fru Sjöstedt vil jeg sige, at jeg oprigtigt talt ikke synes, aftalen er indgået på de små landes bekostning. Der er tale om reel ligevægt og garantier til fordel for disse. Eksempelvis kunne to af de såkaldt store lande som bekendt oprindelig udgøre et blokerende mindretal. I dag kræves tre lande. I en Union omfattende 27 medlemsstater kræves mindst en stat mere. Det vil altså kræve fire lande for at udgøre et blokerende mindretal.
Før Nice-aftalen var de store lande i øvrigt underrepræsenterede, og der var behov for at skabe ligevægt på dette punkt. Drøftelserne førte til, at der blev tilføjet to "tærskler". For det første landetærskelen. Kvalificeret flertal kræver således tilslutning fra et flertal af medlemsstaterne. Det var et krav, som blev fremsat med eftertryk af de lande, der betegner sig selv som "de små lande". 21 lande, som er de mindst folkerige, og som udgør 30% af EU's befolkning, får således 50,7% af stemmerne i Rådet. Endvidere er der indført en demografisk tærskel. Jeg synes oprigtigt talt, systemet er afbalanceret - om end jeg ikke vil hævde, det er klart og enkelt.
Mange talere har været inde på, hvad der skal ske efter Nice. Det er selvsagt et væsentligt spørgsmål for Europa-Parlamentets medlemmer, og det er ikke overraskende, at spørgsmålet rejses. Vi har drøftet det gentagne gange i forbindelse med møderne i oktober og november. Formandskabet har som bekendt aldrig benægtet, at det er et vigtigt spørgsmål, men Europa-Parlamentet må medgive, at det var nødvendigt at koncentrere indsatsen om de vanskelige spørgsmål, som skulle besvares i Nice. Først skulle der findes en løsning i Nice. Dernæst kan vi tage fat på de opgaver, der skal løses efter Nice. Vi har efter min opfattelse aldrig søgt at undgå spørgsmålet om Unionens fremtid. Vi har tværtimod holdt os dette spørgsmål for øje. Der er behov for nye metoder. Flere har omtalt dette under dagens forhandling, og i konklusionerne fra Nice omtales, som De vil have bemærket, planerne om en bred debat med inddragelse af forskellige aktører, herunder Europa-Parlamentet, og med en forhåbentlig kort afsluttende regeringskonference.
Men jeg må også i al venskabelighed sige til hr. Brok, at jeg ikke tror, det vil være en farbar vej at lade Europa-Parlamentet kontrollere Rådet. Europa-Parlamentet skal inddrages, javist. Men øget kontrol eller tilstedeværelse vil næppe fremme sagen. Vi befinder os inden for forfatningsmæssige rammer, og magtfordelingen bør opretholdes. Det er en vanskelig opgave. Det var en landsmand, Montesquieu, der fostrede tanken om magtadskillelsen, og undertiden føler jeg, vi i EU lider under en manglende magtadskillelse. Det er imidlertid et godt system, som har stået sin prøve.
Tankerne om Unionens fremtid bør uddybes. Og jeg konstaterer i øvrigt, at der også på dette punkt er modsætningsforhold. De, der ønsker at drøfte Unionens fremtid, er ikke nødvendigvis enige om målsætningen. Eksempelvis kan nævnes drøftelserne om en forfatning. Nogle ønsker en forfatning af føderal karakter andre derimod en forfatning, som beror på subsidiaritet. Forudsætningen for alle videre drøftelser er imidlertid, at Den Europæiske Union fortsat fungerer. Det er en utaknemmelig opgave at skulle sikre dette. Det var en hård og vanskelig, men nødvendig opgave. Reformen havde været i støbeskeen i fem år. Det franske formandskab fuldendte opgaven uden at føle selvtilfredshed i den anledning. Formandskabet er imidlertid tilfreds med, at arbejdet er gennemført. Vi må derpå alle sammen overveje, hvordan vi kommer videre. Kursen er udstukket, udvidelsen er muliggjort, og Europa-Parlamentet vil blive inddraget, når disse spørgsmål skal drøftes, og muligheder og idéer skal uddybes.
Henvendt til hr. Napolitano, som har arbejdet meget med dette spørgsmål, vil jeg sige, at stats- og regeringschefernes holdning og Kommissionens holdning ikke afspejlede hensynet til nationale interesser. Man søgte at finde en fælles holdning imellem de nationale interesser. Det er forståeligt, at stats- og regeringscheferne tænker på den offentlige mening, på de nationale parlamenter og på deres politiske ståsted. Jeg må oprigtigt understrege over for Europa-Parlamentet, at man under ingen omstændigheder kan gennemføre det europæiske projekt på borgernes bekostning eller uden deres vidende.
Dette bliver et af mine sidste indlæg i Europa-Parlamentet, og jeg vil afslutningsvis gerne sige, at det har været en fornøjelse at deltage i Europa-Parlamentets møder sammen med Kommissionen, sammen med Kommissionens formand. Tillad mig at anføre en enkelt bemærkning om Europa-Parlamentets rolle. Når Europa-Parlamentet fremsætter kritik af resultaterne af Det Europæiske Råds møde og af den kommende Nice-traktat - og der har været enighed om at fremsætte kritik, om end den har haft forskelligt sigte - må jeg erindre om, at man også henvender sig til de enkelte landes regeringer og til EU's befolkning, som disse repræsenterer på legitim vis, og som også har valgt Europa-Parlamentets medlemmer. Der er efter min mening grund til at være opmærksom herpå. De tre institutioner - Kommissionen, Europa-Parlamentet og Rådet - arbejder, hver på vores plads, på fælles grundlag. Ingen har patent på at varetage Unionens interesser, mens de øvrige blot er kræmmere og prangere. Jeg tror grundlæggende på fællesskabsmetoden og dermed kravet om balance mellem de tre institutioner, som skal eksistere og trives side om side.
Det var de punkter, jeg ønskede at fremdrage vedrørende dagens forhandling, vedrørende det franske formandskab og regeringskonferencen. Det har været et vanskeligt arbejde. Jeg er sikker på, at resultaterne vil tjene Unionens fremtid. Arbejdet fortsætter, under forudsætning af at vi alle i fællesskab arbejder for at fremme det europæiske projekt.

Formanden
Jeg takker Dem mange gange, hr. minister. Jeg er sikker på, at Parlamentet fortsat vil tænke over forholdet mellem institutionerne.

Jonckheer
Hr. formand, hr. Prodi, hr. Barnier, jeg vil gerne kommentere to forhold.
For det første mener jeg i modsætning til hr. Chirac og hr. Prodi, at der er problemer, som ikke fandt deres løsning i Nice. Problemer, som vedrører de nuværende 15 medlemsstater, men i endnu højere grad de fremtidige 27 medlemsstater. Spørgsmålet er, om vi reelt er klar til udvidelsen, og med hvilke målsætninger. Der er ubesvarede spørgsmål, ikke blot når det gælder Kommissionen. Den manglende udvidelse af anvendelsesområdet for bestemmelserne om kvalificeret flertal og den fælles beslutningsprocedure skærper konkurrencen medlemsstaterne imellem, de nuværende 15 og i endnu højere grad de fremtidige 27. Samtidig undergraves den europæiske sociale model og dens fremtidige udvikling.
Hvad angår Unionens fremtid efter Nice, er det spørgsmålet, hvorvidt vi ønsker, at alle lande skal bevæge sig i samme takt, de nuværende 15 og i endnu højere grad de fremtidige 27 medlemsstater. Efter min mening er det ikke muligt. Vi bør opgive konsensusreglen, også i forbindelse med et fremtidigt konvent. Europas tarv - som ingen har patent på at varetage, heri har hr. Moscovici ganske ret - kan ikke bero på summen af nationale interesser. Disse overlapper og modvirker hinanden. Premierministeren, hr. Verhofstadt, sendte i denne forbindelse et velgørende budskab.

Méndez de Vigo
Hr. formand, der findes en talemåde på mit sprog "tage afsked på fransk maner", det vil sige at gå sin vej uden at sige farvel, og den passer på det, som formandskabet har gjort. Lad derfor mine første ord være en tak til hr. Prodi, fordi han er blevet. Kommissionen viser, at den er interesseret i drøftelserne her i Parlamentet.
Med hensyn til Nice-traktaten kan vi ikke sige så meget, for vi kender endnu ikke konklusionerne fra Det Europæiske Råd, og derfor kan vi ikke tilføje noget, før vi ser dem.
Jeg synes, at der er to spørgsmål, hvor Europa-Parlamentet spiller en vigtig rolle. Det første er chartret om de grundlæggende rettigheder. Chartret er blevet proklameret, og det er meget godt. Men det er ikke blevet indskrevet i traktaterne, og der er heller kommet en henvisning til det i EU-traktatens artikel 6, stk. 2. Og jeg har især en følelse af, at proklameringen ikke har været alvorligt ment. Det har været en skinproklamering. Derfor vil jeg gerne takke indgående for det, som vores formand, fru Fontaine, og kommissionsformand Prodi har sagt, nemlig at chartret nu gælder for Europa-Parlamentet og Kommissionen, at det vil få virkning fra nu af. Det er efter min mening positivt.
Det andet punkt, hvor Parlamentet skal tage stilling til Nice, er i forbindelse med den udvidede anvendelse af kvalificeret flertal og Parlamentets medbestemmelse. Og efter hvad jeg har kunnet høre her til morgen, er nyhederne ikke særlig klare og smigrende. Vi må afvente yderligere, før vi kan fastslå, hvad der er Parlamentets holdning.
Jeg husker, at da Dimitris Tsatsos og jeg udarbejdede betænkningen om Amsterdam-traktaten, talte vi om Ortega y Gasset, som sagde, idet han citerede gamle Cervantes for, at man ofte må vælge mellem at blive på kroen eller begive sig på vej. Nice er vejen frem i forbindelse med to vigtige forhold, hvoraf det ene er udvidelsen. Udvidelsen vil finde sted - det ved vi nu. Den er også vigtig for euroen. Efter min mening ville en fiasko i Nice have betydet et stød under bæltestedet.
Derfor står vi her i Parlamentet måske i en paradoksal situation, som er helt forskellig fra Amsterdam. Det er muligt, at Det Europæiske Råd i Nice ikke har været positivt for Parlamentet, som det var tilfældet med Amsterdam. Men måske viser Det Europæiske Råd i Nice den vej, der fører til håb og fremtid for Den Europæiske Union.
Det får vi at se, hr. formand, når vi læser konklusionerne. Indtil da forbeholder Det Europæiske Folkeparti sig retten til at beslutte, hvad der bliver dets holdning.

Corbett
Hr. formand, efter den europæiske fælles akt, efter Maastricht, efter Amsterdam-traktaten måtte dette Parlament bedømme resultaterne. I alle disse tilfælde nåede vi frem til den konklusion, at traktaterne ikke var fuldstændig tilfredsstillende, at de ikke opfyldte alle vores ønsker, men at de ikke desto mindre udgjorde et fremskridt og i det mindste var bedre end status quo. Vi anbefalede, at de blev ratificeret.
Denne gang har vi en traktat, som i det mindste på et punkt udgør et tilbageskridt, og som nok er værre end status quo, nemlig det nye system til afstemning med kvalificeret flertal i Rådet, som gør det endnu sværere at nå frem til en beslutning, end det er i dag. Det indfører tre begrænsninger - antal stater, befolkning og et højere stemmetal, end vi har nu. I øjeblikket er det 71% af stemmerne. Det er allerede et meget højt tal. Det blev sat så højt for at sikre, at det kvalificerede flertal altid repræsenterede et flertal af befolkningen. Nu, hvor vi alligevel har medtaget befolkningskriteriet, skulle det have været muligt at sætte grænsen for antal stemmer ned. I stedet lader den til at være blevet hævet, selv om jeg taler, mens vi endnu venter på den endelige tekst. Det blev tilsyneladende ændret i regeringskonferencens sidste time. Jeg vil evaluere resultatet, når jeg ser teksten. Men ikke desto mindre er det en meget betænkelig situation.
Resten af traktaten er en blanding af utilfredsstillende og positive ting - utilfredsstillende, men ikke desto mindre bedre end status quo, i det mindste hvad angår udvidelsen af afgørelserne med kvalificeret flertal, udvidelsen af den fælles beslutningstagning i Europa-Parlamentet og bestemmelserne om øget samarbejde. Det er alt sammen bedre, end det vi har i dag, selv om det ikke er alle vores ønsker, der er blevet opfyldt.
Endelig er der et par positive ting. Den nye version af traktatens artikel 7, artiklen om politiske partier og deres statut, Parlamentets ret til at bringe de øvrige institutioner for Domstolen - det er også en vigtig politisk kontrolfaktor, Europa-Kommissionens nye formel, som indfører den såkaldte "lex Prodi" i traktaten og styrker formanden og Kommissionens nye sammensætning - et rimeligt kompromis, som jeg accepterer, og som vil komme til at fungere med tiden. Og som min kollega hr. Tsatsos påpegede, er det vejen frem. Dette er ikke afslutningen på historien. Der kommer nye reformer, og det skal vi udnytte.
Må jeg konkludere, at vi har en blanding af det gode, det onde og det grusomme. Vi skal nu vurdere det nærmere. Jeg tror, vi kommer til at anbefale ratifikation, og at vi arbejder videre hen imod en ny reform, men vi skal læse det, der står med småt, før vi kan beslutte, om det er den rette vej frem.

McMillan-Scott
Hr. formand, jeg beklager, at mit indlæg ikke er så velforberedt. Jeg kommer lige fra et møde, og fordi der ikke er tv i mødelokalerne i denne bygning, er det meget svært at holde sig ajour med, hvad der sker i Parlamentet, en mangel, som jeg håber vil blive udbedret på et tidspunkt.
Mange af os betragter Nice-traktaten som uacceptabel, men af mange forskellige grunde. Den største vanskelighed i forbindelse med Nice-traktaten er, som mange allerede har bemærket, at vi ikke har nogen tekst endnu, og at det derfor er umuligt at foretage en egentlig vurdering. Vi ved ikke, om snedkerværkstedet i Nice har fremstillet en Pandoras æske til Kommissionens aktivisme eller en kiste til demokratiet, men uanset hvad, er det franske formandskab ved at pudse den af, og vi håber, at det endelige resultat bliver en hjælp for Den Europæiske Union.
Efter min mening er den ikke vellykket på grund af mangel på demokrati, fordi muligheden for offentlig kontrol med Rådet ikke er blevet fulgt op, selv om mange af os mener, at det var på tide at gøre det, og fordi ændringen af stemmevægtene er så ulogisk, idet den ene metode er til gavn for Rådet og den anden for Europa-Parlamentet. Der er mange, som vil undre sig over, hvorfor det er gjort på den måde, når de ser på Nice-traktaten. Jeg mener personligt, at ændringen af stemmevægtene skal tage hensyn til befolkningen, sådan som det er tilfældet i Europa-Parlamentet og også skulle have været det i Rådet.
Endnu en grund til at være imod Nice-traktaten er, at den betyder mere bureaukrati i Den Europæiske Union. Hvem kan med overbevisning hævde, at de 30 områder, som nu besluttes med kvalificeret flertal, er nødvendige for udvidelsesprocessen? Jeg tror, at de fleste af ansøgerlandene - samtidig med at de accepterer traktaten, som den er, fordi den eksisterer og åbner døren for deres tiltrædelse til sin tid, og jeg håber ikke, det varer længe - vil se på disse punkter og ligesom de fleste af os indse, at de ikke har nogen betydning for deres dagligdag. Ingen reform af den fælles landbrugspolitik. Ingen reform af udviklingspolitikkerne, som er meget uøkonomiske. Og så er der inkorporeringen af chartret om grundlæggende rettigheder som en obligatorisk mekanisme. Det er i sig selv, ligesom i USA i dag, en opskrift på sammenblanding af domstolene i Den Europæiske Union. Og det faktum, at Europa-Parlamentet ikke har nogen indflydelse i det udvidede samarbejde, selv om visse ledere af nationale partier - herunder lederen af Labour-partiet i sin Warzawa-tale - har lovet, at der ikke sker nogen reform af strukturfondene i faste priser inden 2013. Det er ikke en opskrift på udvidelse, det er en opskrift på mere bureaukrati og mindre demokrati.

Seguro
Hr. formand, vi har allerede foretaget en nøje vurdering af det, der er kommet ud af Nice, men det er vigtigt at huske på, at Nice lagde ud med en meget snæver dagsorden. Rådet bad Parlamentet om ikke at udvide denne dagsorden, fordi man udelukkende ønskede at koncentrere sig om de uløste spørgsmål fra Amsterdam. Rådet sagde, at det var, fordi det agtede at højne EU-institutionernes funktionsduelighed, så EU kunne fungere bedre med 27 medlemmer, end det gør i dag med 15. Hvad er så blevet resultatet af denne øvelse og disse anstrengelser? Det er lige præcis, at det, der var vigtigst og mest afgørende for at opnå større funktionsduelighed, fleksibilitet, beslutnings- og operationsdygtighed i EU's institutioner, ikke blev behandlet. Det, som Rådet koncentrerede sig mest om, var lige præcis spørgsmålet om magt, så der i Nice var for meget kalkule og for lidt politik. De billeder, der slap ud fra Nice, var et Europa, hvor landene sørgede for sig selv og gjorde det klart, at fremtidens Europa er en kamp mellem de store og små lande. Jeg spørger mig selv, om det ikke er vand på euroskeptikernes og Europas fjenders mølle ... Jeg spørger mig selv om det billede, der er blevet givet af Nice, ikke er en udfordring til de overbeviste europæere fra dem, der ikke vil have et indre marked, dem, der ikke vil have en fælles valuta, i denne temmelig ikke-europæiske tid.
Efter min mening blev Nice anden halvdel af Amsterdam, og vi befinder os nu i fasen, i intervallet, mellem Amsterdam og den regeringskonference, der skal afholdes i 2004, men som ingen ved, hvornår slutter. Det er de overbeviste europæisters pligt nu at imødegå det billede, der står tilbage fra Nice, og sige, at solidaritet betyder noget for os, sige, at det kan lade sig gøre at bygge et Europa op, hvor store og små lande kan leve sammen, at der med andre ord ikke er nogen lande, der kan undværes i dette europæiske projekt, og at nationalegoismen ikke hører hjemme i dette Europa. Derfor den appel, som jeg nu gerne vil rette til Parlamentet og Kommissionen om, at nogen påtager sig det europæiske projekts pædagogiske opgave. Det europæiske projekts pædagogiske opgave udgøres ikke af summen af nationale interesser; det er et solidarisk projekt, som formand Romano Prodi har sagt det, det er at se ud i fremtiden, hvor institutionerne nu må tage hinanden i hånden, så udvidelsen bliver til virkelighed, så borgerne ser på Europa, sådan som vi ønsker, at de skal, og så den politiske indsats igen kommer til at dreje sig om at opbygge det europæiske projekt og ikke kun om at bevare magt og især de store landes magt.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, som det så rigtigt er blevet nævnt, har Europa sin rod i nøden, og det er kun, når nøden banker på døren, at Europa beslutter sig til at tage et skridt fremad. Og nøden har med udsigten til et udvidet Europa, der ikke er i stand til at tilpasse sig forandringer, skyndt sig at banke på døren i Nice.
Man kan komme med mange vurderinger af det, der er sket i Nice, og det har vi set mange beviser på såvel i formiddags som her i eftermiddag under fortsættelsen af forhandlingen. Men Det Europæiske Råd i Nice er som så mange andre topmøder i Den Europæiske Unions historie en sejr for virkeligheden, pragmatismens sejr over utopien. Selv om vi alle kunne have ønsket en forøgelse af vores beføjelser i forbindelse med den fælles beslutningsprocedure - og til trods for diskussionerne mellem de store, mellem de store og små, og mellem de små og mellemstore lande - er det klart, at en Kommission, hvis formand får styrket sine beføjelser, en beslutningsprocedure, hvor der er flere beslutninger - ikke så mange, som vi kunne have ønsket - der træffes med kvalificeret flertal, en tydeliggørelse af det tættere samarbejdes rolle, og også, hvorfor ikke sige det lige ud, en ny stemmevægtning i Ministerrådet, om end den ikke er fuldkommen, alt sammen er tiltag, der uden at være opsigtsvækkende, som hr. Prodi sagde her i formiddags, går i den rigtige retning.
Men Nice er ikke, hr. formand, endemålet, men derimod starten på en ny etape med mange udfordringer. Vi skal afslutte udvidelsen med succes, konsolidere det indre marked, forløse den fælles mønt, udvikle en virkelig fælles sikkerheds- og forsvarspolitik og indlede en bred debat om Europas fremtid. Vi kan ikke klare disse udfordringer uden at inddrage borgerne. Og derfor behøver vi mere generøsitet, mere realisme, en større medvirken fra de institutioners side, som forsvarer den fælles interesse, og at alle, hr. formand, som Jean Monnet sagde, og nu slutter jeg, søger at finde sin interesse i den fælles interesse på denne slags konferencer.

Swoboda
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær, kære kolleger, der er vindere og tabere i Nice, men Europa hører bestemt ikke til vinderne, og demokrati og gennemsigtighed bestemt heller ikke. Det er egentlig essensen af det, som kommissionsformand Prodi i dag så prisværdigt sagde i en meget klar og entydig form.
Lad os se på tingene. Chartret blev ikke optaget i traktaterne, ikke en gang en henvisning. Inden for sikkerheds- og forsvarspolitikken er der ganske vist opnået fremskridt, men der er ingen parlamentarisk dimension for det. Hvad angår flertalsbeslutningerne, så er de kun udvidet en smule, og proceduren er blevet mere kompliceret og uigennemsigtig. Javel, der er det forstærkede samarbejde; hvordan det kommer til at fungere, har vi endnu til gode at se. Forholdet mellem de store og de små blev efter nogle helt uforståelige og uacceptable forslag i sidste ende ordnet helt fornuftigt, og Kommissionen blev styrket, selv om bindingen til antallet af medlemmer ikke ubetinget er nogen særlig fornuftig og gunstig beslutning.
Minister Moscovici har sikker helt ret, når han siger, at det ikke er tilstrækkeligt, at vi fortæller hinanden det her, vi må også fortælle befolkningen det. Det er rigtigt, at befolkningen sandsynligvis ofte er mere kritisk over for integrationen, end vi er her i Parlamentet. Og sandsynligvis ville vi nogle gange have større besvær med at overbevise befolkningen med et bedre resultat, men vi ville være mere overbevisende, hvis vi kunne have fået et bedre resultat med hjem fra Nice. Vi ville med bedre samvittighed have kunnet formidlet et bedre og stærkere europæisk resultat til befolkningen.
Derfor vil jeg gerne komme tilbage til det, som allerede er blevet berørt et par gange i dag. Ja, vi må beskæftige os med detaljerne i resultatet. Jeg mener imidlertid, at vi først bør beskæftige os konkret med det, når vi har klare og entydige tilsagn også fra Rådet om, hvordan den videre proces skal forløbe, nemlig med stærk deltagelse af Europa-Parlamentet. Det, man fandt frem til og sagde i Nice, er efter min mening for vagt. Ja til Parlamentets deltagelse. Til hvilken deltagelse? Det vil efter min opfattelse være en skændsel, hvis vi igen skal kæmpe for, at der måske kan deltage to repræsentanter, helst i de fleste møder. Det går ikke. Parlamentet skal, som det var tilfældet med forsamlingen, spille en bærende rolle i denne proces. Vi vil bevise over for regeringscheferne, at vi kan gøre det bedre. Hvis vi sammenligner forsamlingen med det, der sker på regeringskonferencen, ganske vist med en lettere problematik end på regeringskonferencen og med færre nationale interesser end på regeringskonferencen, så klarer forsamlingen og forsamlingens arbejdsmetoder sig klart bedre. Derfor mener jeg, at vi kun bør beskæftige os detaljeret med det, der blev resultatet af Nice, hvis det er klart, at Europa-Parlamentet kommer til at spille en vigtig og afgørende rolle i den kommende proces. Vi vil bevise over for regeringscheferne, at vi kan gøre det bedre.

Sudre
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær, kære kolleger, alle indlæg har påpeget de forventninger, der knyttede sig til topmødet i Nice. Mødet havde til formål at sikre, at Den Europæiske Union fortsat kan fungere på effektiv, demokratisk og gennemskuelig vis efter den forventede historiske udvidelse. Der blev så vist gjort væsentlige fremskridt under mødet i Nice, når det gælder de mange anliggender, som direkte berører borgerne og deres hverdag. Det gælder spørgsmål som bevarelse af sundhed, bevarelse af miljøet, socialpolitik og vedtagelsen af en statut for europæiske selskaber. Også chartret om grundlæggende rettigheder skal nævnes blandt de positive resultater. Chartret blev officielt proklameret under topmødet, om end det endnu ikke er besluttet, at det skal tillægges bindende virkning. Endelig blev der truffet en række beslutninger vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som alle betegner skridt i den rigtige retning.
Topmødet ville således have været en ubetinget succes, hvis den fornødne revision af traktaterne var gennemført med samme positive resultat som behandlingen af de førnævnte emner. Det synes ganske vist at være lykkedes at undgå en total lammelse af den fremtidige udvidede Union. Men det foreliggende traktatudkast afspejler ingenlunde det franske formandskabs ambitioner. Resultatet står langtfra mål med forventningerne, når det gælder det alt for ringe antal områder, inden for hvilke der fremover træffes afgørelser med kvalificeret flertal i stedet for enstemmighed. Eller når det gælder antallet af områder, som er underlagt den fælles beslutningsprocedure. Det samme gælder det øgede antal medlemmer af Europa-Parlamentet eller uvisheden om antallet af kommissærer efter udvidelsen.
Ud over reformens tekniske aspekter finder vi det først og fremmest bekymrende, at det bliver stadig vanskeligere for medlemsstaterne at træffe fælles beslutninger, som er i overensstemmelse med borgernes fælles interesser. Som ordfører for regionerne i EU's yderste periferi beklager jeg meget de skuffende resultater af topmødet i Nice. Man kvitterer blot for modtagelsen af Kommissionens arbejdsprogram. Regionerne i EU's yderste periferi fortjener bedre, og Europa-Parlamentet vil fortsat - og givetvis med kommissær Barniers støtte - arbejde ihærdigt for at sikre disse regioner den plads, de kan tilkomme i Den Europæiske Union.

Maij-Weggen
Hr. formand, Nice var ikke nogen succes. Til trods for den franske regerings praleri i formiddag er regeringskonferencen simpelthen ikke afsluttet ordentligt. Det styrkede samarbejde og den europæiske forsvarsstyrke kom ganske vist i stand. Sidstnævnte med temmelig mange engelske restriktioner. Det væsentligste tema, overgangen fra vetoer til flertalsbeslutninger, kom netop med hensyn til afgørende temaer ikke i stand. Skattepolitik, social sikring, retsvæsen, asylspørgsmål, landbrug, strukturfonde, netop om de temaer, hvorom der skulle være truffet bestemmelser inden tiltrædelserne, er der ikke truffet bestemmelser. Topmødet har simpelthen svigtet på dette område. Nationale interesser var større end den almene europæiske interesse. Og det er ekstra alvorligt, at der i en række tilfælde, hvor man er nået frem til flertalsbeslutning, ikke blev sørget for medlovgivende beføjelser til Europa-Parlamentet. Det demokratiske underskud er således blevet lidt større. Hvordan kunne det dog falde topmødet ind at udvise så ringe fornemmelse for demokrati?
Så er der den nederlandske holdning. Under topmødet så det ud, som om Nederlandene udelukkende var ude på at vinde en slags fodboldkamp med Belgien. Resultatet af al denne energi var en stemmevægt på 12-13 i stedet for 10-10. Hvad forskel gør det nu med 300 stemmer? Hvorfor satte Frankrig sig for øvrigt med hænder og fødder imod, at befolkningstætheden skulle tælles med? Det er da et meget anvendeligt demokratisk princip. Nederlandene har således fået én stemme mere end Belgien i Rådet. Men hvis vi ser på antallet af pladser i Europa-Parlamentet, falder Nederlandenes antal fra 31 til 25 og Belgiens fra 24 til 22. Nederlandene har således betalt en pris for dette støttepoint i Rådet.
Endelig er det tydeligt, at den traditionelle regeringskonference ikke længere fungerer. Når der i 2004 på ny skal forberedes et topmøde, er det bedre at bruge modellen med en forsamling. Lad de 15 regeringsrepræsentanter, 30 medlemmer af de nationale parlamenter og 15 medlemmer af Europa-Parlamentet forberede regeringskonferencen. Det fungerede godt i forbindelse med chartret, og det vil også fungere bedre end en traditionel regeringskonference. Desuden er det mere demokratisk.
Hr. formand, jeg giver simpelthen Nice dumpekarakter.

Suominen
Hr. formand, ifølge aviserne var den første kommentar fra den finske statsminister Paavo Lipponen efter Nice: "Denne traktat skal laves om". Vi er sikkert enige med ham, men vi ved, at ønsket først er muligt at gennemføre om flere år, hvis de nationale parlamenter godkender Nice-traktaten, hvilket jeg tror, de vil. Forhåbentlig viste topmødet i Nice imidlertid Finland og andre små lande, at Rådets rolle med at fremhæve den europæiske tanke mellem regeringer medfører konstante tab for mindre lande, når det drejer sig om beslutningstagning. På topmødet var der knap nok nogen, der talte for Europa. Da Kommissionen så forsøgte, som vi alle så, at gøre det, blev dens formand bogstavelig talt smidt ud ­ tak alligevel for dette initiativ.
Det er dog sørgeligt med tanke på det fremtidige Europa, at der ikke fandtes europæiske statsmænd. Så godt som alle lande bragte deres indenrigspolitiske problemer med til mødet. Efter hjemkomsten har statsministrene så påpeget netop deres sejre, hvad angik disse indenrigspolitiske problemer. "Vi var i stand til at holde sagerne i vores egne hænder" eller "Vi var i stand til at forhindre europæiske beslutninger", fortalte de i deres hjemland. Sådan fik ansøgerlandene et virkelig dårligt eksempel, som de sikkert er blevet forbløffet over fra Tallin via Budapest til Prag. Det er selvfølgelig positivt, at udvidelsen nu kan køre videre. Det klare budskab skal nu gå til ansøgerlandene. Efter udvidelsen er møder som Nice og regeringskonferencer umulige, integrationen må enten reelt gøre fremskridt eller begynde at gå i opløsning. Det kan ikke fortsætte som i dag.
Gid der var statsmænd i Europa. Der er den forskel på politikere og statsmænd, at politikerne godt er klar over, hvad befolkningen vil have i dag, mens statsmændene godt er klar over, hvad befolkningen faktisk vil have om 20 år.

Ferber
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, jeg hører endnu ikke til de kloge medlemmer, som allerede kan vurdere alle detaljer i det, som blev vedtaget i Nice, for jeg har heller ikke fået teksterne endnu. Men hvis vi har lært noget af Nice og skal lære noget, så er det, at Europa er alt for værdifuld til, at man kan overlade det til stats- og regeringscheferne alene. Modellen med regeringskonferencen er udtjent. Det er den første og vigtigste lære, vi må drage af den seneste uges forhandlinger.
På den positive side kan jeg notere, at det er lykkedes at tage hul på kompetenceafgrænsningen. Et gammelt krav, som vi fra Bayern har stillet gentagne gange; for år tilbage lo man ad os, men nu er det en beslutning for Rådet. Det betragter jeg som en stor succes. Men når jeg ser på, hvad der blev opnået i Nice, så havde det været vigtigere allerede nu at diskutere kompetenceafgrænsningen. Så ville det måske have været lettere at nå frem til fornuftige kompromiser. Formelt er de resterende punkter fra Amsterdam færdigbearbejdet. Men i virkeligheden er der fundet kompromiser på grundlag af den mindste fællesnævner. Europa kan ikke i længden køres på, at man kun arbejder på grundlag af den mindste fællesnævner.
Jeg håber, at også Parlamentet vil drage den rigtige lære af det. Parlamentet må blive mere selvbevidst, især over for Ministerrådet, hvis vi ikke vil have, at bureaukratiet og det hemmelige diplomati permanent skal overtage styringen i Europa.

Beazley
Hr. formand, det er ikke let at kritisere det franske formandskab under denne forhandling, da det ikke er til stede. Jeg forstår, at præsident Chirac, hr. Vedrine og hr. Moscovici har andre vigtige møder. Men jeg er sikker på, at præsidenten for Europa-Kommissionen, hr. Prodi, også har andre vigtige møder, ligesom kommissær Barnier, og alligevel har de vist os den høflighed at blive til afslutningen af forhandlingen.
Hr. Moscovici siger, at vi ikke skal skyde skylden på ham, men på andre regeringer i Rådet. Det er yderst beklageligt, at han ikke har kunnet finde en stedfortræder til at blive, til vores forhandling er overstået. Vi håber jo på at blive udvidet med ansøgerlandene fra Central- og Østeuropa, som har været vant til arrogance fra regeringens side og til, at folk ikke er til stede, til folk, som holder taler og så forsvinder. Jeg beklager dybt, at hr. Moscovici ikke har fundet en stedfortræder.
Var Nice en succes? Hr. Moscovici siger, at vi skal kritisere vores nationale regeringer. Det gør jeg gerne. Hr. Blair vendte tilbage til Storbritannien som en sejrsherre, fordi han ikke havde givet køb på hverken dit eller dat, men havde kæmpet for Storbritanniens interesser. Jeg støtter ham naturligvis i det, men hvad har han egentlig opnået? Han fortæller os, at han har sikret, at udvidelsen kommer til at finde sted. Jeg ved ikke, om Kommissionen vil svare efter forhandlingen, men i Rådets fravær spekulerer jeg på, om Kommissionen er lige så sikker på, at dette Europa-Parlament i 2004 også har medlemmer fra Tjekkiet, Ungarn og Polen samt de baltiske stater.
Hr. Moscovici siger, at vi skal være realistiske og ikke blot idealistiske. Så spørger jeg ham: Nøjedes de Gaulle med at være realistisk eller Winston Churchill? "Den offentlige mening vil ikke finde sig i dette." "Vi kan ikke få dette igennem Underhuset." "Der skal være en folkeafstemning." Skal der det? Er der intet lederskab i Den Europæiske Union? Hvor er Rådet, hvor er regeringerne?
Det er yderst beklageligt, og det eneste lyspunkt er, at Europa-Kommissionen tydeligvis har genvundet sin selvtillid. Europa-Parlamentet vil sammen med Europa-Kommissionen insistere på, at vores krav opfyldes.

Bodrato
Hr. formand, topmødet i Nice var et bevis på, at regeringskonferencernes tid er forbi. Vi skal nu til at udvide Unionen mod øst, og det er et vendepunkt, som bringer de små landes strategi i krise. Hvis ikke vi gør noget ved EU-institutionernes demokratiske underskud, kan Unionen ikke regne med befolkningernes støtte.
Listen over de spørgsmål, der blev taget op på topmødet i Nice, er lang, men som kommissionsformand Prodi sagde meget klart, lagde man ikke den nødvendige vægt på institutionsreformerne og Parlamentets rolle. Måske tog vi til Nice med for mange ambitioner. Parlamentets ambition er dog ikke en mangel på ansvarsfølelse. Hvis vi skal gøre, som realisterne siger, lader vi være med at gå videre med chartret om grundlæggende rettigheder og stiller os tilfreds med et frihandelsområde, som er overladt til de store selskaber og de nationale interesser. Der er noget, der ikke fungerer, og det har de unge føderalister forstået. De bad regeringscheferne om at være mere modige, nemlig lige så modige som Det Europæiske Fællesskabs stiftere. Det er nødvendigt at indlede en omfattende debat om Europas fremtid. Det er, hvad vi skal gøre efter mødet i Nice, hvis vi ønsker at puste nyt liv i det europæiske sammenhold i en situation, som har ændret sig fuldstændigt.

Prodi
Hr. formand, jeg vil gøre det meget kort, for dette er kun en takketale. Jeg vil ikke alene takke Dem for Deres høflighed over for os, men også for indholdet i Deres taler. Hr. Beazley, vi blev her ikke af høflighed. Kommissær Barnier og jeg blev her nemlig også for at få kendskab til Deres synspunkter, til de ting, der optager Dem, og til Deres sindsstemning, for hvis vi skal skabe et Europa, skal vi - Parlamentet og Kommissionen - efter min mening skabe det sammen.
Under forhandlingen her i dag lagde vi ikke skjul på vores tilfredshed og i endnu højere grad vores utilfredshed med Nice-traktaten, undertiden af forskellige årsager, men med samme fornemmelse og samme bekymringer.
Vi lagde ikke skjul på nødvendigheden af, at vi fortsætter med udvidelsen med samme kraft og med samme beslutsomhed som før mødet i Nice for at nå de målsætninger, vi har sat os, og som er den største historiske begivenhed, Parlamentet og Kommissionen skal iværksætte i de kommende år.
Mine damer og herrer, vi lagde heller ikke skjul på nødvendigheden af, at Parlamentet og Kommissionen samarbejder for at skabe det nye Europa. Denne byrde ligger nemlig på vores skuldre, men det er også en vigtig opgave og et vigtigt perspektiv for os.

Formanden
Mange tak, hr. formand for Kommissionen.
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2., modtaget seks beslutningsforslag.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 10.00.

Budget 2001 (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om budgettet for 2001.
Jeg giver ordet til hr. Wurtz.

Wurtz
Hr. formand, under førstebehandlingen fremsatte GUE/NGL-Gruppen forslag om forkastelse af budgettet. Vi ønskede med denne symbolske politiske handling at henlede opmærksomheden på nogle forhold, som efter vores opfattelse gjorde det fremlagte budgetforslag uacceptabelt. Vi påpegede princippet om, at nye politikker indebærer nye bevillinger. Vi krævede, at de anførte omplaceringer på bekostning af de traditionelt prioriterede områder blev erstattet af revision af de flerårige finansielle overslag, i særdeleshed overslagene for foranstaltninger udadtil. Samme problemstilling gør sig dog gældende for udgifter til fremme af beskæftigelsen og til beskyttelse af miljøet. Vi anførte på daværende tidspunkt, at vi ønskede at undgå en situation, hvor vi blev mødt med krav fra Rådet om at vælge mellem to prioriterede områder, som set med vores øjne har samme legitime behov, nemlig Balkan og Middelhavsområdet.
I dag befinder vi os lige netop i den situation, vi ønskede at undgå. I henhold til det kompromis, der er indgået mellem Europa-Parlamentets delegation og Rådet, beskæres bevillingerne til Euro-Middelhavssamarbejdet med 200 millioner euro i forhold til 2000-budgettet. Det er et nydeligt signal at sende til vores partnere i Middelhavsområdet. Hvad angår Balkanlandene, har de givet anledning til en vanskelig og ganske tvivlsom finansiel konstruktion. Den indebærer, at bevillinger overføres til 2001-budgettet fra 2000-budgettet, dels bevillinger til bistand til Latinamerika, dels uudnyttede bevillinger til Marokko inden for rammerne af det fremlagte udkast til fiskeriaftale. Problemet vedrørende finansieringen af EU's bistand til Balkanlandene for de kommende år er således fortsat ikke løst. Også kapitel 3, altså indre anliggender, giver anledning til en bemærkning. Initiativet til fremme af beskæftigelsen, som er omdøbt til programmet til fremme af iværksætterånd, er beskåret med 87 millioner euro, transeuropæiske net med 23 millioner euro og miljøbeskyttelse med 42 millioner euro.
Det samlede budget for 2001, som udgør knap 1,09% af EU's BNP, er relativt set et af de laveste i de sidste 10 år. Det ligger betydeligt under det i forvejen restriktive loft, der blev lagt i Berlin i marts 1999 i forbindelse med vedtagelsen af Agenda 2000. GUE/NGL-Gruppen kan af disse årsager desværre ikke støtte Haug-betænkningen.

Turchi
Hr. formand, først vil jeg gerne understrege, at dette års budget navnlig er blevet til efter det arbejde, som er udført af alle parlamentsmedlemmerne i udvalget og naturligvis af udvalgets formand, hr. Wynn, der var dygtig til at tackle de forskellige situationer og de spændinger, der opstod. Jeg vil også gerne takke kommissæren, fru Schreyer. Dette betyder dog ikke, at man ikke kunne gøre en større og også bedre indsats. Jeg vil skelne mellem de to områder. På den ene side er der de positive aspekter. Hvad landbrugsudgifterne angår, kan vi minde om de ca. 60 millioner euro, der er blevet sat af til BSE-test. Hermed har man taget et vigtigt skridt, selv om det efter min mening ikke bør være det sidste. Desuden er der bevillingen på ca. 450 millioner euro til de små og mellemstore virksomheder, for man har endelig forstået, at den europæiske økonomi ikke er baseret på de multinationale selskaber, men på de små og mellemstore virksomheder, hvilket vil kunne sætte gang i udviklingen og beskæftigelsen. Endelig er der forhøjelsen af betalingsbevillingerne, som er blevet begrænset til 3,5%, og forhøjelsen af bevillingerne til Balkanlandene, hvilket er vigtigt set ud fra et politisk synspunkt. I dette tilfælde gjorde vi en afgørende indsats på det pågældende udvalgsmøde.
Jeg vil nu minde om to aspekter, som efter min opfattelse kræver en vis opmærksomhed, og som vækker bekymring. Det drejer sig dels om den måske overdrevne brug af fleksibilitetsinstrumentet, der er en negativ faktor ligesom alle andre overdrivelser - derfor må dette instrument ikke blive en nødløsning - og dels om, at de nye arbejdspladser simpelthen skyldes førtidspensionering. Dette må ikke danne skole i vores institutioner. Til sidst vil jeg gerne give udtryk for ønsket om, at udvalget ligeledes vedtager en budgetstrategi for navnlig at styrke og forsvare vores fælles valuta, euroen.

Dell'Alba
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg burde også kunne sige fru formand for Rådet, men beklageligvis er denne ikke til stede. Det er i sandhed en fåtallig forsamling. Men forhandlingen om budgettet for 2001 har beklageligvis været mere langvarig end forventet, og jeg samt de efterfølgende talere får altså ikke mulighed for at drøfte spørgsmålet med formandskabet.
Jeg vil gerne tilslutte mig de anerkendende ord, der har lydt til ordførerne, til formanden for Budgetudvalget, til Kommissionen, Rådet og formandskabet for den indsats, der er ydet i forbindelse med den foreliggende aftale. Den sikrer, at vi kan stemme for budgettet for regnskabsåret 2001. Jeg må imidlertid også fuldt ud tilslutte mig de bemærkninger, der er fremsat af bl.a. hr. Colom i Naval, om de finansielle overslag. Det er et særdeles følsomt emne. Der er indgået en aftale i Nice med henblik på at muliggøre EU's udvidelse. Tidligere udvidelser har imidlertid givet anledning til betydelige ekstra bevillinger. Medlemsstaterne frygtede på daværende tidspunkt ikke den offentlige mening, og der blev i forbindelse med Spaniens og Portugals optagelse frigjort betydelige midler. Når jeg ser, at budgettet for 2001 er lavere end budgettet for 2000, både i faste tal og i procent af BNI, når jeg ser, i hvor høj grad vi har fjernet os fra Edinbourg-målsætningerne, står det mig klart, at det er her, det reelle problem ligger. Tager vi ikke fat på dette problem, bringer vi den europæiske integration og udvidelsen i miskredit.

Van Dam
Hr. formand, ved vedtagelsen af budgettet for 2001 koncentrerede diskussionen her i Parlamentet sig om et begrænset antal temaer. Et af disse temaer var og er også i dag forhøjelsen af de finansielle overslag vedrørende udenrigspolitikken. Med rette forkaster Rådet denne revision, for det giver ingen mening at fastsætte et loft for udgifterne for en periode af seks år i Berlin, hvis disse lofter hvert år tages op til diskussion. Disse lofter tvinger Kommissionen til at opstille prioriteter inden for et begrænset budget, således som alle myndigheder skal.
Et andet tema, der i år på ny blev spillet på, er fleksibilitetsinstrumentet. Et instrument på 200 millioner euro, som nu i kompromis med Rådet afsættes til bistand til Balkan. Med rette bemærker hr. Colom i Naval, at anvendelsen af fleksibilitetsinstrumentet på denne måde går længere end det oprindelige mål, nemlig til dækning af uforudsete budgetmæssige behov. Jeg spørger ærlig talt mig selv, om han også ville have sagt det, hvis dette instrument var brugt på samme uberettigede måde til Meda, således som Parlamentet havde foreslået. Under førstebehandlingen af budgettet gav jeg nemlig udtryk for denne kritik, og jeg kan ikke huske, at han var enig med mig. Naturligvis er jeg ikke imod bistand til Balkan. Unionen som et samarbejde mellem nationale stater, opstået på grund af behovet for fred i Europa, har en moralsk pligt til at finansiere freds- og forsoningsprocessen på Balkan. Jeg synes imidlertid, at man ved en sådan omfangsrig operation først skal undersøge behovet for bistand, inden man tager pungen frem. Den iver, som Kommissionen og Parlamentet lægger for dagen for at forsyne Balkan med en ophobning af bistand, står i skarp kontrast med nedskæringen af bistanden til ansøgerlandene.
Hr. formand, måske skal vi på forhånd reservere fleksibilitetsinstrumentet for budgettet for 2002 til ansøgerlandene. Hvis der overhovedet ikke træffes nogen foranstaltninger, vil de muligvis gerne blive medlem af Unionen før.

Ilgenfritz
Hr. formand, mine damer og herrer, ved opstillingen af budgettet er der taget højde for principperne om sparsommelighed og social og økonomisk ligevægt. Det skal ordførerne have tak for. Det er også godt, at de små og mellemstore virksomheder som hovedarbejdsgivere får stillet flere midler til rådighed. Det skaber nye arbejdspladser, og kampen mod arbejdsløsheden fortsættes. Vi kender også antagelsen i Kommissionens ændringsskrivelse nr. 2. Ifølge denne kan der spares godt 900 millioner inden for udgiftsområde I. Denne antagelse kan imidlertid næppe holde stik længere. For det første er euroens værdi styrket i den mellemliggende tid, hvilket vil forringe sparemulighederne. Desuden kan man allerede nu gå ud fra, at de midler, der er afsat i budgettet til at håndtere BSE-krisen, ikke vil slå til. Det vil derfor blive absolut nødvendigt at vedtage et tillægsbudget, hvilket igen vil reducere sparepotentialet inden for dette udgiftsområde stærkt, hvis ikke fuldstændigt.

Costa Neves
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil gerne først lykønske vores kollega, ordføreren, fru Jutta Haug, der på grund af den måde, hvorpå hun har røgtet sit hverv, i høj grad har bidraget til det konstruktive klima, der har hersket både i udvalget og i Parlamentet.
Med den afstemning, der følger efter denne forhandling, afsluttes den lange og komplekse godkendelsesprocedure af EU's budget for 2001. Som frugten af intense forhandlinger og adskillige kompromiser mellem de forskellige institutioner er der nu etableret et rimeligt grundlag for at vedtage det. Jeg vil imidlertid gerne fremhæve nogle forhold, der føres med over til de følgende år. Budgettet repræsenterer i betalingsbevillinger kun 1,056% af EU's BNP. I de finansielle overslag for 2001 var det sat til 1,11%, for ikke at tale om de 1,27%, der var på tale for nogle år siden. Derudover har samarbejdsprogrammerne med tredjelande stadig ikke fået fastlagt flerårige rammer, forskellen mellem forpligtelser og betalinger øges, visse projekter mangler stort set at blive gennemført, der er ubegrundet eller uholdbart forsinkede betalinger, og Parlamentet er blevet stillet over for fuldbyrdede kendsgerninger med følger for budgettet. Selv om der for det første punkt, BNP, ikke for indeværende kan findes nogen løsning, og selv om jeg, hvad det andet angår, er sikker på, at Parlamentet vil levere bevis for sin vedholdenhed snarest belejligt, vil jeg dog om det tredje punkt, som jeg har nævnt, alligevel gerne sige, at den store nyhed i de kommende års budgetprocedure efter min mening er den aftale, der er indgået mellem Parlamentet og Rådet om, at Kommissionen inden den 30. juni 2001 skal udarbejde en redegørelse, der skal forelægges de to andre institutioner, og som skal rapportere angående fremskridt på en række afgørende områder som nedbringelse af de uindfriede forpligtelser - RAL - forenkling af projektforløbene, bedre gennemførelse af programmerne, revision af komitologien, reform af Kommissionen, opstilling og overholdelse af gennemførelsesmål, navnlig i samarbejdet med tredjelande, og mest muligt fyldestgørende oplysning til Parlamentet på forskellige områder. Hvis fremlæggelsen af en sådan redegørelse ikke blot bliver endnu en formalitet, der skal iagttages, er den forventning, som mange af os nærer til dette nye tiltag, berettiget.

Wynn
Hr. formand, undertiden lyder vi som et selskab til gensidig beundring, sådan som vi lykønsker hinanden med dette. Jeg vil gerne afvige en smule fra den tendens i forhold til Rådet - ikke nødvendigvis det franske formandskab, men Rådet generelt.
Det er et godt budget, det er der ingen tvivl om. Det er ikke det budget, som jeg eller mange af mine kolleger ønskede, men vi kan være tilfredse med det. Hvis det var en fodboldkamp, vil det stå uafgjort 1-1. Men på grund af fleksibilitetsinstrumentet mener vi, at vi har vundet straffesparkskonkurrencen.
Kommissionens oprindelige forslag til en revision af de finansielle overslag om at overføre 300 millioner euro fra udgiftsområde 1 til udgiftsområde 4 var en god og yderst fornuftig ide, som fortjener støtte. Desværre var størsteparten af mine kolleger ikke enige med mig, og derfor kunne vi ikke støtte det. Der var heller ikke et kvalificeret flertal her i salen for at vende tilbage til artikel 272. Derfor måtte vi finde en løsning inden for rammerne af den interinstitutionelle aftale, som vi kunne få et ordentligt budget. Det er det, vi har gjort. Vi har undgået en budgetkrise ved at gå til artikel 272. De finansielle overslag er overholdt, selv om vi har brugt fleksibilitetsinstrumentet. Resultatet er det bedste, vi kunne håbe på uden en revision eller artikel 272.
Hr. Colom i Naval forklarede i morges de af os, som var til stede, da IIA blev vedtaget, at fleksibilitetsinstrumentet ikke bør bruges til det samme formål i på hinanden følgende år. Jeg beundrer det svar, som fru Parly gav i morges, men vi har vendt det døve øre til. Kosovo og Serbien er faktisk det samme. Vi har ignoreret det, vi aftalte. Vi har også sagt, at fleksibilitetsinstrumentet ikke skal være en årlig reserve for udgiftsområde 4, men det er lige, hvad det er blevet. Derfor er det ikke kun hr. Colom i Naval, som er frustreret over den måde, tingene har udviklet sig på i forbindelse med budgetproceduren i de sidste to år.
Det skal siges, og jeg vil gerne have det ført til protokols, at det franske formandskab har været en god partner i forsøget på at finde løsninger.
Med hensyn til klassifikation har jeg ingen problemer med de to punkter, der blev rejst. Pensioner er obligatoriske udgifter. Det, vi taler om, er førtidspensionering, som endnu ikke har noget retsgrundlag, og ingen ved, om det foreslåede bliver obligatorisk, og der er trods alt en premierminister, som løber risikoen.
Med hensyn til fiskeriaftalen har vi kun ændret bemærkningerne til A-posterne. Med andre ord de bemærkninger, der vedrører ikke-obligatoriske udgifter. I ingen af tilfældene er tallene ændret, så det bør ikke medføre uenighed.
Bare fordi vi har et budget, og fordi vi har indgået et forlig, må vi ikke tro, at alle vores problemer er løst. Problemerne er der, indtil vi finder ud af, hvad vi vil gøre ved de eksterne udgifter.
Der har været tidspunkter, hvor jeg i år har været dum nok til at tro, at så snart Kommissionen havde stillet sine revisionsforslag, ville vi kunne nå til enighed med Rådet. Jeg tog fejl. Da jeg så fandt ud af, at revisionen af artikel 25 i IIA ikke skulle til forhandling, blev jeg mildt sagt noget skuffet. Rådets holdning i denne fodboldkamp lader til at være, at man ikke skal gå efter bolden, men se at vinde kampen. Jeg vil blot sige, at vi ikke er løbet tør for bolde, og at dette hold har tænkt sig at kæmpe videre, indtil vi når det rigtige resultat.
Endelig vil jeg gerne takke alle, som har været involveret i dette - ikke blot ordførerne, men også Kommissionens sekretariat, Parlamentets tjenestegrene og de politiske gruppers medarbejdere.

Mulder
Hr. formand, allerførst vil jeg takke alle dem, som har spillet en rolle i forbindelse med vedtagelsen af budgettet, kommissæren, Rådet og ordførerne. Jeg vil også i særdeleshed takke hr. Wynn, som formodentlig nu har fuldendt sit første år som formand for Budgetudvalget under en budgetprocedure, og jeg synes, han har gjort det fortræffeligt.
Jeg er tilfreds med dette budget. Jeg er først og fremmest tilfreds, fordi vi også denne gang har holdt os inden for de finansielle overslag. Jeg synes, at Parlamentet skal overholde aftaler, og disse aftaler kan kun brydes i yderste nødstilfælde. Jeg har endnu ikke kunnet genkende et sådant nødstilfælde i år.
Kommissæren er hele tiden stolt over det og siger, at landbrugsudgifterne i år stiger med temmelig mange procent sammenlignet med foregående år. Det er også rigtigt, men det er aftaler, som også skal opfyldes. Disse var der allerede, inden hun var kommissær, og jeg tror, at det ville tale til hendes ære, hvis hun overholdt disse aftaler fra Berlin.
Hvad angår dette landbrugsbudget i øvrigt, kender vi alle sammen indholdet af ændringsskrivelsen fra oktober, og hvis alt går godt, og hvis dollaren holder sig på 91 cent, kunne vi inden for udgiftsområde 1A have et overskud på omkring 1,3 milliarder euro. Forestil Dem, at det ikke skulle ske, og hr. Duisenberg siger, at det ikke sker, hvordan vil vi så finansiere BSE-krisen? Det er mit spørgsmål. Vil vi nedskære andre landbrugsudgifter, vil vi rykke dem frem til andre år, er der stadig en mulighed for at bruge overskuddet fra 2000, eller kan vi udforme et forsikringssystem, hvilket også står i et af Parlamentets tidligere beslutningsforslag?

Garriga Polledo
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kommissær, repræsentanten for Rådet, ordførerne, i forbindelse med hvert regnskabsår får Europa-Parlamentet budgetmæssig relevans. Denne relevans er ikke grebet ud af luften, men stammer derimod fra traktaterne, selv om Rådet til tider har svært ved at indrømme det.
Sidste år udnyttedes fleksibilitetsinstrumentet for første gang med Bourlanges-betænkningen, ligesom der opnåedes en institutionel erklæring, som erkendte, at der kunne være utilstrækkelig finansiering inden for udgiftsområde 4.
I år har man med Haug-betænkningen benyttet sig af denne institutionelle erklæring fra sidste år til at drøfte behovet for at revidere de finansielle overslag. Det er blevet påvist, at tidspunktet ikke var velegnet til en revision, at der var tilstrækkelig margen til at klare forpligtelserne over for Balkanlandene og Meda-programmet uden af ændre prognoserne fra Berlin 1999, og det er blevet påvist, at det presserende behov for en revision kun findes hos dem, der i sin tid stemte imod Agenda 2000.
Europa-Parlamentet kan imidlertid ikke i al evighed blive ved med at nedjustere sine eksterne forpligtelser. I år har man atter anvendt fleksibilitetsinstrumentet, men vi bør ikke fortsætte ad denne vej.
Vi ønsker ikke, at der allerede nu skal foreligge et forslag om revision for næste år i Colom-beslutningen, for vi ønsker at afvente Verdensbankens vurdering, men vi er enige i kritikken af, at denne måde at løse den utilstrækkelige finansiering inden for udgiftsområde 4 på, forvrider det flerårige aspekt ved Unionens overordnede mål uden for Fællesskabet og selve definitionen af de finansielle overslag.
Denne gang ligger nøglen til succes mere end nogensinde i en korrekt gennemførelse af budgettet.

Naranjo Escobar
Hr. formand, fru kommissær, lad mig først lykønske hovedordføreren, fru Haug, formanden for Kommissionen og de kolleger, der har deltaget i forhandlingen, med deres fremragende indsats.
Den endelige status over forhandlingen er positiv, hvilket viser, at det, der er vigtigt for at nå bestemte mål, ikke er at nå alene og hurtigt frem, men at alle når rettidigt frem. Vi ønskede faktisk et budget, hvor vores indsats supplerede medlemsstaternes for på denne måde at bidrage til økonomisk vækst og beskæftigelsesfremgang, og derfor er den aftale, der er opnået om det flerårige beløb til programmet for de små virksomheder, god. Men fastholdelsen af denne og andre af Parlamentets prioriteringer skal være forenelig med budgetstabilitet på udgiftsområdet.
Det er rigtigt, at den økonomiske situation i Unionen er den gunstigste i de sidste 10 år, som det ses af den kendsgerning, at budgetsaldiene er blevet forbedret meget. Men netop derfor forekommer den opnåede aftale vedrørende betalingsbevillingerne mig fornuftig, for den forener indsatsen i den retning, der er nødvendig for at få konstant vækst.
Parlamentets budgetstrategi betegner et før og et efter begyndelsen af det nye årtusinde. For forhandlingen omfatter ikke kun de endelige slutbeløb og fordelingen heraf, men iværksættelsen af instrumenter, som vil gøre det muligt at måle, i hvilket omfang Parlamentets politik giver sig udslag i handlinger. Og jeg vil gå lidt videre, for det er ikke nok at råde over krævende og gennemsigtige regler ved gennemførelsen af budgettet som f.eks. tilbageførsel af forpligtelser efter to års manglende gennemførelse. Det bør ledsages af en forpligtelse fra Kommissærkollegiets side til en retfærdig og effektiv fordeling af de menneskelige og materielle ressourcer til forvaltning af de forskellige politikker, det vil sige, at de skal tilpasses Parlamentets politiske prioritering og Kommissionens forvaltningsmæssige prioritering.

Stenmarck
Hr. formand, nu, hvor vi er nået frem til den endelige beslutning om EU's budget for 2001, kan vi konstatere, at vi bag os har en stadig kamp for at klare budgettet inden for de rammer, som blev skitseret, da budgetplanen blev vedtaget i Berlin i marts 1999. I dag kan vi konstatere, at denne kamp er lykkedes. Vi vil kunne vedtage et budget inden for disse rammer, hvilket er en stor succes. Jeg tror faktisk, at både medlemsstaterne og skatteyderne er taknemmelige for, at afgifterne ikke sættes yderligere i vejret.
Jeg ser det også som en stor succes, at vi kan gå ind i det nye finansår med større margen end tidligere. Når vi udnytter 1,06% af medlemsstaternes BNI, giver det os en større marginal end nogensinde før og større end den, man forudså i Berlin for mindre end to år siden. Det giver os mulighed for at spille en aktiv rolle med hensyn til udvidelsen med landene i Central- og Østeuropa og med hensyn til at skabe fred og velstand i Serbien og Jugoslavien.
Hvis alt dette skal kunne lykkes, må vi også fremover foretage omfattende prioriteringer. Det bliver nødvendigt, hvis vi skal gennemføre vores langsigtede foranstaltninger, hvilket er muligt, hvis vi som målsætning har at arbejde for et stærkt, men samtidig også et begrænset EU.
Som jeg ser det, står vi i øjeblikket over for en stor trussel, nemlig BSE. Det er derfor vigtigt at konstatere, at vi må klare det problem inden for den gældende budgetramme. Det betyder, at hvis løsningen af dette problem kræver endnu flere penge, skal det finansieres gennem andre besparelser inden for udgiftsområde 1, eller ved at medlemsstaterne påtager sig en større del af udgifterne.

Sommer
Hr. formand, kære kolleger, i mine bemærkninger til budgetteringen på miljø-, sundheds- og forbrugerpolitikområdet kan jeg begrænse mig til ét væsentligt punkt. Generelt må man nemlig konstatere, at den del af budgettet, som afsættes til at sikre og bevare miljøet, er alt for lille. Det er særligt irriterende set på baggrund af, at miljøpolitikken er en tværgående opgave, for miljøpolitik - i hvert fald en vellykket miljøpolitik - kan kun lade sig gøre, hvis den er grænseoverskridende. Det ved vi alle. Derfor er det netop en opgave på fælles europæisk plan at fremme sikringen og regenereringen af miljøet. Det betyder imidlertid også, at vi bliver nødt til virkelig at finde tegnebogen frem. Vi må ikke hele tiden lade os nøje med at udstede nye direktiver og forordninger, ofte uden tilstrækkelig baggrundsviden, uden videnskabelig basis, men til gengæld som regel under et mægtigt tidspres.
Lad mig bemærke, at det ikke kun er mig, der på grund af denne situation permanent har indtryk af, at jeg kun sidder i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik for at forhindre det værste i denne reguleringstrang og hast, som er blevet påtvunget os!
Inden for miljøpolitikken må vi ikke fortabe os i støtten til små, geografisk begrænsede initiativer, hvor nødvendige de end måtte være, og heller ikke i permanent ukritisk finansiering af institutioner, hvis arbejdsresultater stort set er usynlige, hvilket f.eks. efter min opfattelse er tilfældet med Det Europæiske Miljøagentur i København.
Det, der mangler i den europæiske miljøpolitik, er en videnskabeligt funderet aktionsramme. Det har vi faktisk ikke. Det har vi ikke, fordi vi mangler fundamentet for det. Vi må langt om længe investere i videnskabelige undersøgelser og analyser. Kun på den måde kan vi udarbejde realistiske perspektiver, perspektiver for at sammenknytte miljø- og sundhedspolitikken med andre områder, perspektiver for at finde lovende realistiske initiativer til at løse problemerne. Kun på den måde vil de penge, som står til vores rådighed for vores medborgere, være fornuftigt og rigtigt investeret.

Laschet
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, lad mig komme med tre bemærkninger til det, der er kommet frem i denne debat. Det ene er det, som De, fru Schreyer, mindede om i morges. I forhold til nogle nationale budgetter har vi en lidt højere stigning i dette budget, men i forhold til de offentlige udgifter ligger vi stadig ganske lavt og eksemplarisk for mange nationale budgetter. I denne forbindelse må man fortælle offentligheden, når de nationale udenrigsministre eller andre igen og igen afgiver flere opgaver til det europæiske niveau, f.eks. hele programmet på Balkan, så må man også tage højde for, at det kræver penge, og at disse penge så også må stilles til rådighed.
Det andet er den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Her blev der gjort store fremskridt i 90'erne. I forbindelse med konflikten i Bosnien var Europa endnu ikke i stand til at tale med én stemme. Det ene land fik skudt i skoene, at det var på serbernes side, det andet, at det var på kroaternes side. Vi var næsten tilbage til alliancepolitikken fra det 19. århundrede. Nu, ved udgangen af dette årti, ved udgangen af 90'erne, taler Europa med én stemme, er Europa den største civile genopbygger på Balkan, større end USA, det yder et effektivt arbejde og har gennem sit budget og sin politik bidraget væsentligt til, at der blev mulighed for en fredelig revolution i Serbien. Det bør man efter dette urolige årti på Balkan sige helt klart til fordel for den europæiske politik ved udgangen af dette budgetår!
De udenrigspolitiske forpligtelser bliver vigtigere for os, og vi håber, at Kommissionen med de stillinger, som nu bliver stillet til rådighed, også yder det arbejde, som vi forventer af den. Det er forskudslaurbær, vi giver her, og De kan være sikker på, at vi fremover vil forsøge at kontrollere det strengt.
Der tales meget om post Nice. Nice var endnu en gang en national tingen om enkeltbudgetter. Inden for udenrigspolitikken har vi i vidt omfang overvundet det, og jeg håber, at vi under de næste budgetforhandlinger vil træffe flere saglige beslutninger, se mere på problemerne og tinge mindre om nationale interesser i budgettet.

Schreyer
Hr. formand, kære medlemmer, jeg vil kun komme ind på nogle af de aspekter, der er blevet nævnt under forhandlingerne. For det første om strukturen i budgettet for 2001. Det blev sagt, at landbrugsbudgettet ikke voksede nok. Jeg vil imidlertid gerne understrege, at landbrugsbudgettet har en meget høj vækst, nemlig 5,7%. Hvis vi indregner det forventede tillægsbudget, kommer den til at ligge på næsten 8%, mens vi på alle andre områder - om det nu er uddannelsespolitik, hele den interne politiks område, inklusive forskning, udenrigspolitikken, forvaltningen, førtiltrædelsesstøtten - alt i alt kun har en vækstrate på 1,1%. Det vil sige, at det må understreges, at netop også Parlamentet har udvist stor budgetdisciplin på de områder, hvor det har det sidste ord, men efter min mening alligevel har nået et rigtig godt resultat med klare prioriteringer.
Til hr. Mulders bemærkning: De bemærkede, at man på baggrund af, at budgettet nu ved andenbehandlingen holder sig under margen inden for landbrugspolitikken, må indkalkulere risikoen for en ændret valutakurs, fordi det jo heller ikke ville være at beklage, hvis forholdet mellem euroen og dollaren ville bevæge sig lidt opad. Her må jeg gøre opmærksom på ordningerne også i den interinstitutionelle aftale, som siger, at en "valutarisiko" på op til 200 millioner euro skal finansieres af landbrugspolitikken, hvorefter der kan gøres brug af valutareserven. Jeg mener imidlertid, at vi også i forbindelse med tillægsbudgettet skal passe på at bevare reserven på 200 millioner, så der ikke straks skal gribes til andre foranstaltninger ved den mindste ændring i valutakursen.
Til fru Sommers bemærkning om, at miljøaspektet var kommet til kort i Den Europæiske Unions budget, vil jeg gerne pege på, at en tredjedel af budgettet anvendes til strukturpolitik, og inden for strukturpolitikken har vi mainstreaming, for det første gender mainstreaming, som betyder, at de strukturpolitiske initiativer skal fremme ligestillingen mellem mænd og kvinder. Pengene skal bruges på en sådan måde, at det fremmer beskæftigelsen, og de skal - det er den tredje mainstreaming - anvendes på en sådan måde, at det tjener til at forbedre miljøsituationen. Det er naturligvis en masse penge, der står til rådighed her.
Jeg vil også pege på, at inden for landbrugspolitikken indeholder de 4,5 milliarder euro, som vi allerede talte om i morges, til støtte for udviklingen af landdistrikterne ganske mange støtteinitiativer til fordel for miljøbeskyttelsen. Desuden findes der inden for landbrugspolitikken på det område sågar noget, som absolut ikke er almindeligt inden for miljøpolitikken, og som fundamentalister også kan skæve kritisk til. Der gives nemlig erstatning for at afstå fra miljøskadelige foranstaltninger. Her har De nu nogle initiativer, som helt eksplicit fremmer miljøbeskyttelsen.
Jeg vil gerne igen komme ind på Colom i Navals henrivende spørgsmål fra i morges, som lød: Hvad er egentlig forskellen mellem en revision af det finansielle overslag og anvendelse af fleksibilitetsinstrumentet? De har naturligvis ret i igen og igen at pege på dette spørgsmål. Som jeg ser det, betyder en revision af det finansielle overslag, at man, når man på den ene side forhøjer noget, samtidig skal besluttet, hvor man så sparer i stedet. Dette krav har vi ikke i forbindelse med fleksibilitetsreserven. For så vidt er finansministrenes modstand mod en revision af det finansielle overslag endnu sværere at forstå. Nå ja, man lærer hele tiden noget nyt. Det var sikkert også endnu et eksempel på, at principperne nogle gange tæller mere end de budgetpolitiske hensigter.
Jeg tror, det er godt, at det denne gang alligevel er lykkedes at aktivere fleksibilitetsinstrumentet og anvende den nødvendige hjælp til Serbien, selv om jeg er helt enig med Dem i, at strategien ikke må være at lade det komme dertil, at et europæisk fleksibilitetsinstrument går gennem Europa, gennem de forskellige lande og regioner, alt efter hvor behovet er.
Afslutningsvis vil jeg gerne endnu en gang understrege, at budgettet for 2001 efter Kommissionens opfattelse er et virkelig godt grundlag for i fællesskab at føre en god fællesskabspolitik for Europa, og jeg vil gerne takke hjerteligt for det gode samarbejde. Eftersom samarbejdet er så godt, får vi jo allerede i januar mulighed for at fortsætte det i forbindelse med tillægsbudgettet. Men først vil jeg gerne ønske budgetfolkene god juleferie!

Formanden
Mange tak, fru kommissær. Parlamentet ønsker også Dem en glædelig jul.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 10.00.

Den fælles strategi med Rusland
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0363/2000) af Oostlander for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om gennemførelsen af den fælles strategi over for Rusland (2000/2007(INI)).

Oostlander
Hr. formand, forbindelserne med Rusland er fundamentalt ændret på grund af den kolde krigs ophør. Der er ikke længere tale om angst for militær vold, ej heller for et muligt diktatur, der rykker stadig nærmere.
Den Europæiske Unions og dens medlemsstaters holdning er snarere en følelse af medansvar for genopretningen af det russiske samfund. Det kan betragtes som en slags moralsk forpligtelse, men også som værende i Den Europæiske Unions interesse, idet den nu engang ikke har fordel af lovløshed og fattigdom i et meget stort naboland.
For øvrigt er udviklingen af Den Russiske Føderation for mange af os stadig en tvivlsom sag, og derfor kan jeg forestille mig, at man også her i Parlamentet sommetider indtager en tøvende holdning. I hvert fald er det bedste, vi kan gøre i vores strategi over for Den Russiske Føderation, at følge en dobbeltsporet strategi. Dels skal vi tydeligt og kraftigt fordømme krænkelser af menneskerettighederne og groft magtmisbrug, dels skal vi indlede et samarbejde i forskellige sektorer. Begge spor er nødvendige for at fremme Ruslands udvikling mod en blomstrende demokratisk retsstat. Dette er en gensidig interesse. Det betyder således, at vi fordømmer de grove voldshandlinger i Tjetjenien og skal søge efter muligheder for at bidrage til en afslutning af krigen og afhjælpning af nøden, og Den Europæiske Unions og OECD's tilstedeværelse dér er således nødvendig. Vi ved heldigvis, at man ikke er ligeglad med vores kritik. Det drøftes i mange samtaler, som man fører i Rusland. Også Rusland vil jo måles efter samme målestok som den, vi accepterer for os selv.
Det er også på sin plads, at vi skarpt kommenterer de visumforanstaltninger over for Georgien, som for nylig er truffet, således som det er gjort i nogle ændringsforslag. Jeg forventer, at en udførligere behandling vil finde sted i næste måned under den aktuelle og uopsættelige debat, og jeg foreslår, at der i disse beslutningsforslag kun gives et begrænset udspil med henblik på denne debat. Navnlig håber jeg, at halvdelen af ændringsforslaget fra De Grønne herom vedtages. Det er ligeledes på sin plads, at vi kritiserer, at der stadig ikke er truffet bestemmelser om forbindelserne mellem Rusland og de baltiske lande. Det skyldes ikke sidstnævnte. Disse har behov for, at Rusland også træffer ordentlige bestemmelser om dets anliggender med dem og fastlægger disse.
For så vidt angår samarbejdet med Rusland, giver den russiske reaktion på Den Europæiske Unions strategidokument gode holdepunkter. Etableringen af et videnskabeligt og teknologisk samarbejde med Den Russiske Føderation er et godt eksempel. Set i bakspejlet var afbrydelsen af dette samarbejde ikke nogen succes, navnlig fordi der synes at være ringe koordinering i den slags aktioner mellem Den Europæiske Union på den ene side og andre vigtige aktører såsom Japan og USA på den anden side. Dette må vi tage ved lære af i fremtiden.
Den nordlige dimension er et klart eksempel på et samarbejde, der kan programmeres konkret. Dette begreb er faktisk ikke benyttet tilstrækkeligt politisk set. Navnlig på områderne energiforsyning, miljøbeskyttelse, oprydning af atomaffald og demontering af atomubåde er dette et vigtigt koncept. Desuden er der mulighed for forskellige former for grænseoverskridende samarbejde, som hindrer, at der opstår en velfærdskløft. Inden for de samme rammer passer initiativer til samarbejde med regionen Kaliningrad.
Vi opfordrer til en særskilt budgetpost med henblik på udviklingen af denne nordlige dimension på en sammenhængende måde, således som der også allerede findes én for samarbejdet med de tre baltiske lande. Jeg mener for øvrigt, at Ruslands betydning ikke rigtig afspejles i budgettet, men vi har på dette punkt en anden opfattelse end Socialdemokraterne. Hvis man ser rigtigt på det, fremstilles Rusland omtrent som et land, der er lidt vigtigere end Marokko, og jeg tror ikke, at det er rigtigt. For øvrigt kan jeg leve med det, hvis betragtning G om dette punkt bortfalder, og der således kan opnås et bredere flertal med Socialdemokraterne for dette beslutningsforslag, fordi signalet til Rusland vil være tydeligere.
Vi håber, at samarbejdet også vil omfatte udenrigspolitikken. Beslutningsforslaget opfordrer Kommissionen til at varetage rollen som politisk initiativtager og den højtstående repræsentant til at koordinere politikken. Der kan nævnes forskellige områder, hvor der kan findes holdepunkter, såsom på Balkan, i Kaukasusområdet og i Centralasien. En mere afslappet drøftelse af gensidige sikkerhedsinteresser ville også være nyttig, idet NATO og inden for NATO forbindelsen med Nordamerika selvfølgelig for mig, for andre og for de fleste i min gruppe absolut er det vigtigste.
Vi følger med stor interesse udviklingen i samfundet og indenrigspolitikken i Rusland. Vi håber, at der i tide kommer et virkeligt civilt samfund i stand, som er det varige grundlag for et virkeligt politisk demokrati. Jeg håber, at der på alle niveauer vil blive knyttet kontakter mellem organisationer, personer og forbindelser i Den Europæiske Union med antipoder i Den Russiske Føderation. Således kan bevidstheden om de værdier, som vi sammen deler, bedre udbredes.

Van Orden
Hr. formand, Rusland har endnu ikke fundet sig selv og skal først beslutte, hvilken slags samfund det ønsker at skabe, og definere sin stilling i verden. I over 70 år blev landets udvikling forvrænget og holdt nede af det uhyrlige kommunistiske eksperiment, som kom til at true os alle. Jeg må sige, at jeg i høj grad bifalder hr. Oostlanders meget fornuftige og afbalancerede betænkning, som priser de konstruktive reformer og kritiserer de åbenlyse overtrædelser af menneskerettighederne. Men lad mig sige et par ord om vores strategiske partnerskab.
Samtidig med, at vi fremmer stærke økonomiske bånd mellem Den Europæiske Union og Rusland og forsøger at skabe et politisk samarbejde, skal vi passe på, at vi ikke ender i en slags strategisk afhængighedsforhold. Det er f.eks. blevet foreslået i forbindelse med den europæiske forsvarspolitik, som jeg må sige, at vi stadig har forbehold over for, at Den Europæiske Union kunne bede Rusland om at stille strategiske lufttransportfaciliteter til rådighed ud over de ordninger, der allerede er iværksat mellem Den Vesteuropæiske Union og Ukraine. Jeg går nu ind for at opfordre Rusland og Ukraine til at følge os og samarbejde med andre alliancelande om krisestyringsopgaver, men jeg ville ikke gå ind for, at vi fulgte dem eller justerede vores politikker for at tage hensyn til dem.
Det ville være en meget farlig situation, hvis europæerne skulle blive logistisk afhængige af Rusland. Hvis vi ikke har vores eget strategiske lufttransportsystem, så har vi allerede en allieret i USA, som har stået sin prøve flere gange, og i denne sammenhæng er jeg sikker på, at hr. Oostlander ikke ønsker, at Rusland skal erstatte USA som strategisk partner for Europa. Vi må samarbejde så tæt som muligt med USA i forhold til Rusland, og vi må bestemt ikke give Rusland det indtryk, at der findes nogle uenigheder, som de kan udnytte. Det ville ikke være i nogens interesse.
For det andet må vi sikre mangfoldigheden inden for produktion og levering af energi. 40% af den naturgas, som leveres til EU, kommer allerede fra Rusland, og en stadig større del af den importerede olie kommer nu fra SNG-landene, hvor de kendte reserver er større end i USA og Nordsøen til sammen. Mange af transitruterne går gennem storkonfliktområder. Det er i vores interesse at gøre alt, hvad vi kan, for at bidrage til at stabilisere regionen med økonomiske og politiske midler, og sikre, at vi ikke gør noget, som kan bidrage til at forværre eller opretholde ustabiliteten i Kaukasus og de sydlige regioner i Rusland.

Krehl
Hr. formand, kære kolleger, den fælles strategi med Rusland var den første fælles strategi i Den Europæiske Unions historie. Allerede det viser, hvilken betydning EU tillægger sine relationer til Rusland. Den dobbelte strategi med samarbejde og kritik, som hr. Oostlander har udviklet i sin betænkning, er efter min gruppes opfattelse tilpasset Ruslands situation. En sådan strategi er imidlertid et kompleks emne, for det kræver, at alle institutioner og medlemslande virkelig koordinerer strengt og handler forsigtigt.
Dette er, som Oostlander-betænkningen viser, mange gange slet ikke så let, og vi må som Parlament være meget påpasselige med at arbejde meget ordentligt på dette felt.
Et par bemærkninger til de vigtigste punkter i betænkningen. Rusland er utvivlsomt en vigtig sikkerhedspolitisk og økonomisk partner for Unionen, og partnerskabs- og samarbejdsaftalen udgør det nødvendige traktatmæssige grundlag og - hvis man anvender det fuldstændigt - også de tilsvarende instrumenter til at kunne reagere på de mest forskelligartede udviklinger. Traktaten indeholder således en menneskerettighedsklausul og bestemmelser om spørgsmål om opbygning af en demokratisk retsstat. Vores økonomiske forbindelser til Rusland har været udsat for store udsving i de seneste år, afhængigt af de forskellige krisesituationer. Men især er der mangel på direkte udenlandske investeringer i Rusland. Hertil kommer en enorm bortstrømning af russiske virksomhedsoverskud.
Hvis Rusland ikke snarest ændrer på denne situation ved at skabe den nødvendige retlige og sikkerhedsmæssige ramme og dermed skaber et venligere investeringsklima, kan man trods de nuværende høje oliepriser næppe se nogen udvej fra den kritiske økonomiske situation. Og så kan selv et Tacis-program kun være et meget beskedent bidrag, for ikke at sige, at det vil forslå som en skrædder i helvede.
For Kommissionen bør det derfor være en vigtig opgave at øge effektiviteten af anvendelsen af midler i dette program og især at øge dets synlighed. Jeg tror, det er vigtigt, at det fastholdes som ordførernes politiske ansvar og ikke overføres til projektforvaltning.

Schroedter
Hr. formand, kære kolleger, jeg tror, det konstant bliver undervurderet, at forsoning med Rusland er en fredsgaranti for Europa. Det understreger betydningen af strategien med Rusland og samtidig også betydningen af Deres betænkning, hr. Oostlander. Rusland er imidlertid en vanskelig partner, som det allerede er blevet sagt. Selv om præsident Putin over for os garanterer sit lands demokratiske udvikling, er han ikke dermed automatisk garant for et stabilt og demokratisk Rusland. Det demokratiske system er ikke en realitet i Rusland endnu. Det er efter min mening et problem, især for samarbejdet med Den Europæiske Union. For vi betragter anerkendelse af menneskerettigheder og mindretalsrettigheder som grundlaget for et sådant samarbejde, og det har vi også erklæret. Det betyder, at denne tovejsstrategi, som er idéen i denne betænkning, er meget, meget vigtig. Vi ønsker et særligt samarbejde med Rusland, men vi accepterer ganske enkelt ikke, at Rusland fortsat fører krig mod sin egen befolkning i Tjetjenien, nu uafbrudt gennem et år!
Vi kritiserer desuden massivt Ruslands provokerende visapolitik over for Georgien og kræver, at denne beslutning straks trækkes tilbage. Vi tolererer heller ikke, at pressefriheden trædes under fode i Rusland.
Jeg mener, at Prodi-planen kan bringe ny kvalitet ind i samarbejdet med Rusland, og den er et vigtigt grundlag. Vi må huske, at der også i Den Europæiske Union fandtes et grundlag, da kul- og stålaftalen sikrede et varigt fredeligt samarbejde for Tyskland og Frankrig. Og hvor står vi nu? Netop på samme måde kan også energifællesskabet med Rusland få en vigtig politisk dimension. Det betyder, at vi har et fælles ansvar for freden i Kaukasus, for miljøbeskyttelsen i Rusland og for de oprindelige folks rettigheder i landet.

Seppänen
Hr. formand, vi skal samarbejde med Rusland, en såret stat, så Rusland kan blive en civiliseret og kulturel europæisk stat. Oostlanders betænkning er af afgørende betydning og opfordrer til samarbejde. De sår, som 10 års rå kapitalisme har tilvejebragt i Rusland, skal heles i samarbejde. Det kan ikke klares med boykotter. Man har det ikke godt nu i Rusland. Der findes ingen middelklasse, der findes kun superrige og superfattige. Halvdelen af befolkningen lever under fattigdomsgrænsen. Det moralske forfald er stort, næsten som i Sodoma og Gomorra. Man er bange for, at antallet af hiv-positive i de nærmeste år vil komme op på 600.000 personer, og sygdommen er også ved at få fat i ungdommen. I dag er 80% af smittebærerne under 25 år. Fødselstallet daler, og dødeligheden vokser, og nettotabet i Ruslands befolkningstal er på en million mennesker om året. Det er en melding om, hvor dårligt befolkningen har det.
Landets tunge belastning er at beskytte naturen og folket mod gamle fejltagelser. Af kartoffelskimmelbakterier fremstillet til biologisk krigsførelse findes der endnu 300 ton, og selv den mindste dosis er dødelig. Som følge af nedrustningsforhandlingerne skal der tilintetgøres tonsvis af affaldsplutonium. EU skal bistå Rusland, for det er også en måde at forebygge risici, der kunne true en selv, på.
Det vigtigste samarbejdsområde er energipolitikken, som er knyttet til stormagtspolitikken, bl.a. hvilken vej olie og gas transporteres fra øst til vest. I dag kommer 30-40% af EU-landenes gas fra Rusland, og om 10 år er EU næsten fuldkommen afhængig af gas fra Rusland. Hverken i nord, vest eller syd findes der alternativer, hvor man kan importere gas fra. EU-landene bør ikke udgøre USA's geopolitiske forlængelse i sager om gas- og olieledninger. EU udgør ikke en trussel mod Rusland, men det gør den enpolede verden med USA i spidsen. Russerne kan i hvert fald endnu ikke modsætte sig NATO's underfundige udvidelse gennem militariseringen af EU's strukturer. Vi skal ikke være underfundige, vi skal bygge et Europa med økonomisk samarbejde.

Dupuis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg synes, at vi skal takke hr. Oostlander for at have understreget Kommissionens vigtige rolle, og især kommissæren med ansvar for eksterne forbindelser, hr. Pattens, vigtige rolle i iværksættelsen af denne fælles strategi. I modsætning til hvad andre talere har sagt, tror jeg ikke, at denne strategi har været en succes indtil videre. De store økonomiske skandaler, der fortsat præger de russiske forbindelser til den internationale finansverden og til et antal projekter i det internationale samfund, minder os desværre herom.
Jeg er ikke fuldstændig enig med hr. Oostlander i hans syn på menneskerettighedsspørgsmål og demokrati i Rusland. Jeg har stillet en række ændringsforslag, der har til hensigt at lægge mere vægt på disse spørgsmål. Hr. Oostlander plejer ikke at modtage mine ændringsforslag positivt, og jeg blev derfor ikke særlig overrasket over ikke at se dem medtaget.
Særligt hvad angår Tjetjenien, mener jeg ikke, at man kan sige, hr. Oostlander, at det ikke udelukkende kan være en militær løsning. Jeg mener ikke, at det kan være en militær løsning, hvilket situationen klart viser, men at den derimod kun kan være politisk. Hr. Putin siger selv, at spørgsmålet om Tjetjeniens fremtidige forfatning ikke er det vigtigste, hvilket vi ikke kunne have sagt bedre. Vi tør ikke sige noget tilsvarende i vores betænkning. Jeg synes, det er uacceptabelt. Lige som jeg synes, at det er uacceptabelt for ikke at sige fuldstændigt utilgiveligt efter halvandet års krig i Tjetjenien, at vores kommissær med ansvar for udvikling og humanitær bistand, hr. Nielson, stadig ikke rigtigt har sat sine ben i Tjetjenien. Og lige som jeg synes, at det er uacceptabelt, at Den Europæiske Union forholder sig passivt til mordene på de journalister, der dækker krigen i Tjetjenien. Det er ikke nogle få isolerede tilfælde, det er noget, der gentager sig gang på gang. Et medlem af mit parti, en radikal aktivist og journalist, er blevet myrdet for nogle uger siden i Tbilisi, en by, der tydeligvis er underlagt de russiske styrker. Jeg mener ikke, at Kommissionen og Rådet kan forholde sig passivt til en så alvorlig begivenhed.
Hvad angår Kaukasus, har hr. Van Orden fuldstændig ret. Vi er i færd med at støtte en grufuld forværring af situationen i Georgien. Dette land er totalt destabiliseret og bogstavelig talt kvalt af Rusland. Det er ved at "gå til", og Den Europæiske Union giver ikke noget konkret svar på afslaget, forbuddet fra de russiske myndigheder og sagen om visumkrav. Den kunne svare ved at fjerne visumpligten for folk fra Georgien, der rejser ind i Den Europæiske Union, og den kunne og burde begynde at tænke på Georgiens tiltrædelse af Unionen, før det er for sent, og før vi får en ny balkankrise tæt på Europas grænser.

Belder
Hr. formand, Kremls nuværende kurs giver overhovedet ikke grund til optimisme. Indadtil vælger præsident Putin klart og tydeligt en forceret recentraliseringspolitik under mottoet: al magt til Kreml. Udadtil ønsker Moskva ikke at overholde internationale forpligtelser. Det russiske diplomatis holdning på OSCE's topmøde i Wien i slutningen af november er forklaring nok i sig selv. Hverken tilbagetrækning af russiske tropper fra Moldova eller lukning af russiske militærbaser i Georgien.
Hvilken holdning indtager EU for øvrigt til den seneste russiske manøvre over for Georgien? Indførelsen af visumpligt for georgiere, med undtagelse af abkhasere og sydossetere. Det harmonerer da overhovedet ikke med ordførerens idé om en vis grad af konvergens mellem Den Europæiske Unions og Ruslands udenrigs- og sikkerhedspolitik i Kaukasus? Således giver man jo et forkert signal til Kremls hr. Putin på et fuldstændig forkert tidspunkt.
For nylig blev den kendte russiske oppositionspolitiker Grigorij Jawlinskij igen omtalt i de vestlige aviser. I skarpe vendinger fordømte han Vestens ukritiske holdning over for Kremls beboer. Han sagde, at vestlige politikere ikke forstår Rusland. De er oven i købet bange for Rusland. Derfor vælger de den nemmeste vej. De vil have en ven i Kreml. Hvad der sker med Rusland, med befolkningen og med samfundet, er Vesten ligeglad med.
Hr. Oostlanders betænkning er absolut i modstrid hermed, min kompliment. Og alligevel skitserer Jawlinskij vores europæiske kamp med fænomenet Rusland meget rammende.

Väyrynen
Hr. formand, på Den Liberale Gruppes vegne takker og gratulerer jeg hr. Oostlander for en godt udarbejdet betænkning. De vigtigste af Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitiks forslag blev vedtaget, og ved den endelige stemmeafgivning støttede vi godkendelse af betænkningen.
Oostlanders betænkning kommer med en klar kritik af den overdimensionerede magtanvendelse, som Rusland gjorde sig skyld i i Tjetjenien. Mangler i gennemførelsen af menneskerettigheder og demokrati fremgår også tydeligt. På den anden side støtter betænkningen EU's og Ruslands strategiske partnerskab. Samarbejdet med Rusland ønskes intensiveret. For den nordlige dimension foreslås der en egen budgetpost, og den samlede støtte til Rusland foreslås forøget. Betænkningen taler for udviklingen af energisamarbejdet mellem Unionen og Rusland. Det er vigtigt for Unionen, at adgangen til olie og naturgas sikres ved at skabe alternativer. Vi bør sætte fart i udnyttelsen af gas- og olieressourcerne i Barents-området samtidig med, at produktionen i Komi og Det Kaspiske Hav samt transportfaciliteterne derfra forbedres teknisk.
Nu da topmødet i Nice ser ud til at bane vej for en hurtig udvidelse af Unionen, er det vigtigt resolut at tage fat på de problemer, som udvidelsen risikerer at medføre i forholdene mellem medlemsstaterne og Rusland. Der er især behov for fleksibilitet ved ordninger, der drejer sig om handel og menneskers bevægelighed. Den grundlæggende løsning er imidlertid, at samarbejdet mellem Unionen og Rusland intensiveres, således at grænsehegnene mellem os formindskes. I forbindelse med unionsudvidelsen er det også vigtigt at overveje dens interne ændring, der også for sin del kan mildne problemer i grænseregionerne. På den anden side er der grund til at håbe, at også Den Russiske Føderation vil overveje en sådan decentralisering af beslutningsmagten og en intern ændring, som kan muliggøre en formindskelse af grænserne. Med dette mener jeg f.eks. skabelsen af specielle økonomiske regioner i Kaliningrad, Murmansk, Karelen og andre dele af Rusland, der grænser til Unionen.

Gahler
Hr. formand, jeg vil gerne takke kollega Oostlander for hans udmærkede og omfangsrige betænkning, også for det usædvanlige tidsforbrug, han har investeret, og for hans åbenhed over for at optage andre idéer.
Hvis man betragter Rusland udefra og punktvis også får direkte indtryk af landet selv og af russiske samtalepartnere, løber man hurtigt risiko for selektivt at erklære det for landets realitet, som passer ind i ens eget ruslandsbillede. Den aktuelle diskussion om de russiske statssymboler viser os, at Rusland er et land med flere virkeligheder. Vi har Peter den Stores statsfane ved siden af hærens røde fane, man har den zaristiske dobbeltørn som statsvåben ved siden af den stalinistiske nationalsang. Måske ligger disse indbyrdes modsatte symboler heller ikke helt så fjernt fra hinanden, eftersom de hver for sig på deres måde er udtryk for en autoritær stat.
Men også spektret mellem disse historiske antipoder er mangfoldigt, og det russiske samfund kan med sin dynamik sikkert ikke længere reduceres eller orienteres til det ene eller andet autoritære alternativ. Min personlige erfaring er, at jeg bliver mere og mere begejstret, når jeg møder unge, åbne og veluddannede russere, men at de russiske strukturer, om det nu er inden for staten, erhvervslivet eller sågar mafiastrukturer, gør mig mere og mere deprimeret. Vi hjælper Rusland bedst, hvis vi på den ene side afholder os fra en generel fordømmelse, men alligevel tydeligt påtaler usunde strukturer eller enkeltstående politikker, som tjetjenienpolitikken. På den anden side bør vi også påskønne positive udviklingstendenser uden generelt at tale, skrive eller tænke os Rusland smukt. Vi bidrager til stabiliteten udefra, hvis vi giver Rusland konkrete og klare signaler om, hvordan vi ønsker at forme samarbejdet. Med Polens og de baltiske landes tiltræden til EU vil vi udnytte den dermed forbundne større geografiske nærhed til Rusland til at styrke det grænseoverskridende samarbejde i området omkring Sankt Petersborg, Novgorod, Kaliningrad. Sektorer som transport, energi, miljø og intern sikkerhed står øverst på listen over muligheder.
Kreative løsninger for befolkningen i Kaliningradområdet med hensyn til deres fremtidige transitrejsefrihed gennem Litauen og Polen bør ligeledes forhandles på plads, før Polen og Litauen bliver optaget i EU. Hvorfor ikke gøre Kaliningradområdet til pilotprojekt i dobbelt forstand, for det første hvad angår Ruslands økonomiske samarbejdspotentiale med EU, og for det andet hvad angår Ruslands evne til at gennemføre principielle reformskridt som land-, skatte- og forvaltningsreform i dette område med vores støtte? Det er ad denne vej, vi kan knytte Rusland til EU.

Hoff
Hr. formand, Den Europæiske Union har i de forløbne år vedtaget forskellige ruslandsrelaterede dokumenter, som udgør en god basis for nære forbindelser med Den Russiske Republik. Den fælles strategi er et af dem. Efter europæernes opfattelse hører Rusland trods alle sine modsætninger entydigt med til Europa, og vi har stor interesse i et stabilt, demokratisk og økonomisk veludviklet Rusland, som griber selvbevidst ind i den internationale politik og er med til at udforme den. Vesten har også brug for Rusland som en vigtig international partner, når det handler om at give Europa en ny udformning efter murens fald. Ud fra denne interessesituation har Unionen i den fælles strategi med Rusland samt i de øvrige dokumenter udviklet konkrete aktionsfelter på mange områder.
Hertil hører bl.a. befæstelse af retsstaten og styrkelse af de statslige institutioner. Hertil hører også skabelsen af et borgerligt samfund som en vigtig forudsætning for at befæste demokratiet. På det økonomiske område bestræber Unionen sig på at indlemme Rusland i et fælles økonomisk og socialt område. Unionen er allerede i dag med over 40% Ruslands vigtigste transformations-, investerings- og handelspartner. Alligevel findes der stadig store reserver. Eksperter har beregnet, at Den Europæiske Unions handel med Rusland kun udgør en tredjedel af det omfang, som burde forventes ud fra det russiske nationalprodukt og Ruslands nærhed til EU's markeder.
På det politiske felt foreslår den fælles strategi Rusland at indgå i en permanent dialog om politik og sikkerhed og skabe en permanent mekanisme for denne dialog. Det ville være interessant at komme nærmere ind på dette, men det går ikke på grund af den begrænsede tid. EU tillægger i sin ruslandspolitik beskyttelsen af miljøet og den nukleare sikkerhed stor betydning. Ulykkeligvis stødte denne dynamik i relationerne mellem Rusland og EU også på modsatrettede tendenser, det vil sige Tjetjenien. Det har belastet relationerne stærkt. Indholdet og metoderne i den interne konsolidering, som Putin-regimet stræber efter, vil få en væsentlig indflydelse på relationernes karakter. Vi håber derfor, at det pragmatiske og realistiske partnerskab, der praktiseres for tiden, måske en dag virkelig kan blive til et strategisk partnerskab.

Laguiller
Hr. formand, Den Europæiske Union føler, at den i betragtning af Ruslands økonomiske og geopolitiske betydning bør søge at nå frem til en fælles strategi med Rusland. Betænkningen indeholder mange tomme fraser og endnu flere fromme ønsker. Det er ikke kun, fordi de europæiske stormagter hver især mest er optaget af at forsvare deres egne kapitalistiske interesser, man kan også spørge sig selv, hvad det kapitalistiske Europa i grunden kan tilbyde Rusland?
Økonomisk vækst? Nej, for den russiske økonomi har været for nedadgående i de sidste ti år. Enden på de allestedsnærværende butikskøer? Men hvad hjælper det, at butikkerne er mere eller mindre fulde, hvis en tredjedel af befolkningen lever under fattigdomsgrænsen på grund af arbejdsløshed, pensioner og lave eller ingen lønninger og ikke har penge til at købe disse varer? Demokrati? Nej, for det er bare en betegnelse, der dækker over de mere eller mindre officielle mafiabanders overmagt. Frihed? Nej, for den eneste frihed, som kapitalismens genindførelse har bragt Rusland, er den, der for en lille gruppe bureaukrater fra det seneste regime går ud på at udnytte de naturlige rigdomme og overflytte pengene til vestlige banker. Og hvad betyder frihed så for det tjetjenske folk?
Ved at stemme imod denne betænkning vil jeg understrege den kapitalistiske økonomis og den vestlige verdens manglende evne til at opnå fremskridt og velstand for befolkningerne i Rusland såvel som for størsteparten af jordens befolkninger.

Sacrédeus
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Oostlander for en fortjenstfuld indsats som ordfører. Som svensk kristdemokrat støtter jeg fuldt og helt den tovejsstrategi, som hr. Oostlander præsenterer med en kraftig, konsekvent og vedvarende kritik mod alle forbrydelser, ikke mindst overtrædelser af menneskerettighederne i Rusland. Men strategien indebærer samtidig et tæt og fortroligt samarbejde med Rusland, vores store nabo i øst.
I betragtningerne til betænkningen hedder det i punkt JJ: "(Europa-Parlamentet) der henviser til, at da Rusland er i politisk union med Belarus, er det magtpåliggende for Ruslands demokratiske legitimitet, at præsident Putin og den russiske regering tydeligt og vedholdende påpeger det omfattende behov for demokratiske fremskridt og reformer i Belarus, ikke mindst på baggrund af den rapport, den parlamentariske trojka fra EU, Europarådet og Organisationen for Sikkerhed og Samarbejde i Europa (OSCE) forelagde i Minsk den 16. oktober 2000". Hr. formand, jeg er forfatteren til dette punkt, som blev vedtaget i Udvalget om Udenrigsanliggender. Jeg vil gerne fremhæve betydningen af, at vi virkelig markerer det alvorlige i, at Rusland indgår i en politisk union med Hviderusland.
I forbindelse med den rapport, vi forelagde i Minsk, pegede vi for det første på, at det hviderussiske parlament i dag savner beføjelser, det kan ikke vedtage love, det har ikke vetoret over for dekreter fra præsidenten, og det kan ikke vedtage budgetter. For det andet pegede vi på, at valgloven betød, at en fjerdedel af kandidaterne ved det såkaldte parlamentsvalg i oktober, blev diskvalificeret. For det tredje kom vi ind på adgangen til medierne, der er så uretfærdig i et statskontrolleret system. For det fjerde påtalte vi den administrative straffelov, der gør det ulovligt at opfordre til valgboycot.
Hviderusland indgår altså i en politisk union med Rusland. Det er vigtigt, at vi markerer alvoren i dette forhold også for Ruslands vedkommende.

Paasilinna
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, menneskerettighedsspørgsmålene er vigtige for os, og de er ikke indre anliggender for noget land. Krigen i Tjetjenien er ét af dem, og f.eks. er den foreliggende arbejdslovgivning med til at reducere arbejdstagernes rettigheder på en ganske dramatisk måde. Vi har imidlertid prøvet med en boykotspolitik, og den har ikke påvirket denne krig. Den todelte strategi, som Oostlander foreslår, skaber en løsning, som jeg takker ham for. Det er den første ruslandsstrategi i vores historie. Et flersidigt samarbejde medvirker nemlig til stabilisering af forholdene i Rusland. Det er det første skridt. Dernæst stiles der efter, at lovene bliver overholdt. Desuden virker den økonomiske udvikling stabiliserende. Det vil alt sammen være med til at skabe det samfund, vi ønsker. Resultatet bliver til sidst øgede menneskerettigheder, som vi alle savner. Dette er altså som en fleretagers bygning, som man nu i denne betænkning baner vej for. Netop derfor er dette efter min opfattelse et vigtigt gennembrud. Vi har skabt en samarbejdsperiode med Rusland, hvor den politiske ledelse er blevet udskiftet. Vi forholder os kritiske, men vi afbryder ikke vores kontakter, som vi gjorde efter borgerkrigen, der blev fulgt af Stalins forfølgelser og grusomheder.
Den vigtige nordlige dimension får i dette forslag egne budgetmidler, hvilket er et meget essentielt aspekt. Jeg foreslår, at vi som lokomotiv for dette projekt anvender energispørgsmålene, for det er der behov for, det er der pengene er, og det er penge, som vi også kan bruge på infrastrukturen til sygehuse, miljøanliggender o.s.v. At lave penge af energien, det er der samarbejdsbehov for hos begge parter og især i de nordlige russiske regioner, som jeg gerne vil anmode Rusland om at kaste et blik på. Der er fred, og der er ikke behov for soldater til at vogte over gasledningerne. Agter De at støtte den form for projekt, kommissær Patten?

Alavanos
Hr. formand, for få dage siden besluttede Dumaen, at den sovjetiske nationalsang skulle være Ruslands nationalsang. Det er ikke så meget melodien og teksten og Dumaens beslutning, der betyder noget. Det, der er vigtigt, er, at et flertal af Ruslands borgere støttede dette tiltag. Og jeg spørger, hvorfor mon befolkningen ikke vælger Marseillaisen eller God Save the Queen som en hymne til håbet om noget nyt, men vender sig tilbage mod et styre, som mange mennesker kaldte umenneskeligt, forbryderisk m.m.
Hvad har dette årti, hvor Rusland pludseligt og hovedkulds blev kastet ud på det frie marked med kontakt til de vestlige værdier, betydet? Ved vi ikke, hvad det betyder? Naturligvis bærer Rusland hovedansvaret, både for fortiden og for nutiden. Men er Den Europæiske Union, USA og de øvrige magter uden ansvar? Vi har talt om mafia. Hvor har denne mafia fået sin næring fra, hvis ikke fra selveste Kreml? Hvem var Jeltsins beskyttere og agenter i alle de år? Hvem støttede Jeltsin med negle og klør i Rusland? Vi taler om "kleptokrati". Hvilke banker går pengene fra de udenlandske lån og fra Ruslands interne ophoben af penge ind i? I Bank of Havana eller Bank of Algeria? Nej, de går ind i de store vestlige banker! Og hvilken kontrol er der med dem? Og med de netværk af bordeller, der findes?
Det, jeg vil sige med dette, er, at ansvaret for dette årti også ligger hos Den Europæiske Union. Og ud fra, hvad vi har hørt fra flere talere, må vi konstatere, at det er vindermodellen, der gælder. Den kolde krigs model er blevet erstattet med vinderens model. Hvad er vi bange for? Hvorfor taler vi om afhængighed af Rusland? Måske forholder det sig i virkeligheden sådan, at hele Den Europæiske Union med Tyskland, Storbritannien, Italien, Spanien og alle dem, der var med i Nice, er afhængige af Rusland? Eller skal vi vælge at følge en procedure med gensidig afhængighed, som vi gør med alle andre stormagter i verden i dag?
Vi taler om Ruslands rolle. Hvilken rolle har Rusland, når beslutninger om et af dets naboområder, Balkan, blev truffet af NATO, der endog ignorerede FN, hvor Rusland er medlem, og ignorerede Organisationen for Sikkerhed og Samarbejde i Europa? Er det ikke at terrorisere denne magt? Jeg vil sige, at vi er nødt til at ændre holdning, vi må slippe frygten og undlade at sprede den og i stedet søge en samarbejdspartner, som i dag har brug for vores støtte og hjælp.

Patten
Jeg bifalder i høj grad denne betænkning, og jeg vil gerne rose hr. Oostlander for at have udarbejdet den. Hans betænkning har fået støtte fra alle sider af Parlamentet, undtagen måske fra dem, der længes tilbage til de ikke så gyldne tider, som et meget stort antal modige sovjetiske systemkritikere fejrer mindet om. Men det er en fremragende betænkning, der ligesom den fælles strategi understreger, hvor stor vægt vi lægger på forholdet - det strategiske partnerskab - mellem Den Europæiske Union og Rusland.
Betænkningen bifalder den såkaldte "dobbelte strategi" over for Rusland, en strategi, som kombinerer direkte udtalelser om emner som Tjetjenien - som jeg vender tilbage til om et øjeblik - med de løbende bestræbelser på at opbygge et effektivt forhold på grundlag af fælles værdier og samarbejde.
Den fælles strategi og Ruslands strategi på mellemlangt sigt for forholdet til EU har skabt ny dynamik. Den fælles strategi identificerede initiativer inden for udenrigspolitik, sikkerhed og kriminalitetsbekæmpelse. Vi forsøger desuden at øge EU's samarbejdsbestræbelser over for Rusland med hensyn til at opbygge retsstaten og demokratiet, det civile samfund, samarbejde mellem venskabsbyer samt regionalt og grænseoverskridende samarbejde og først og fremmest den nordlige dimension, som en række medlemmer nævnte.
Vi støtter kraftigt den russiske regerings økonomiske reformprogram, som er afgørende for en forbedring af investeringsklimaet. I denne sammenhæng igangsatte Romano Prodi, som Parlamentet ved, ved det sidste topmøde mellem EU og Rusland en vidtrækkende dialog om energi.
Dette er alt sammen områder, hvor Kommissionen kan yde et væsentligt bidrag, som det klart fremgår af betænkningen flere gange. Vores programmer for faglig bistand - navnlig Tacis - har allerede taget fat på mange af de prioriteter, som betænkningen omhandler. Tacis-kerneprogrammet til 34 millioner euro fokuserer på uddannelse, opbygningen af retsstaten, demokratiet og det civile samfund, herunder regional mediefrihed, beskyttelse af individuelle rettigheder og støtte til selvstyre. Det efterfølgende handlingsprogram - til en værdi af 58 millioner euro - fokuserer på institutionsopbygning, på retsstatsprincipper på det økonomiske område samt på forbedringer i forretnings- og investeringsklimaet.
Det understreges med rette i hr. Oostlanders betænkning, at der er behov for, at vores Moskva-delegation spiller en større rolle i styringen af vores finansielle bistand, og jeg er fast besluttet på, at der skal ske betydelige fremskridt på dette område som led i vores overordnede reform af Den Europæiske Unions eksterne bistandsprogrammer.
Betænkningen kommenterer den nordlige dimension. Vi ser også dette som en vigtig mekanisme til regionalt samarbejde og til udvikling af regionerne i den nordvestlige del af Rusland samt Kaliningrad. Jeg ser frem til et tæt samarbejde med det kommende svenske formandskab om at opnå konkrete fremskridt i forbindelse med den nordlige dimension. Det betyder, at vi skal koncentrere vores indsats om kerneområder som miljøet, som en række medlemmer har nævnt, og nuklear sikkerhed, om Kaliningrad selv og om at forbedre koordineringen af de forskellige finansieringskilder.
Vi er meget opmærksomme på det presserende behov for at tackle trusler mod miljøet fra nukleare oplagringsfaciliteter og rustende ubåde, som er taget ud af drift, i den nordvestlige del af Rusland, f.eks. omkring Kolahalvøen. Det er en enorm opgave. Den kræver en samlet indsats fra det internationale samfund og Rusland. Kommissionen er gået foran i forhandlingerne af en international aftale, som fastsætter det multilaterale nukleare miljøprogram for Rusland. Disse forhandlinger er nu nået til et vigtigt punkt, og vi håber at gøre betydelige fremskridt inden marts 2001.
Der er også et presserende behov for at øge den miljømæssige bevidsthed i Rusland. Det er netop formålet med det miljøarbejdsprogram for Den Russiske Føderation, som blev vedtaget i juni inden for rammerne af vores partnerskabs- og samarbejdsaftale.
Blot en bemærkning om Kaliningrad. Partnerskabs- og samarbejdsaftalen opstiller allerede de institutionelle rammer for vores dialog med Rusland om handels-, visum- og grænsespørgsmål. Samtidig er der allerede ydet støtte til områdets udvikling via Tacis-projektet i størrelsesordenen 30 millioner euro siden 1991. Vi er netop nu ved at færdiggøre en meddelelse til Rådet om Kaliningrad. Vi er ved at åbne et kontor i Kaliningrad. Jeg håber meget selv at kunne besøge Kaliningrad i begyndelsen af næste år, og ikke blot fordi Immanuel Kant tilbragte hele sit liv der. Det er et alvorligt emne, som vi skal se på i forbindelse med den nordlige dimension.
På alle de områder, jeg har nævnt, arbejder vi tæt sammen med Rusland til gavn for begge parter. Vi arbejder på at styrke det russiske demokrati, forstærke retsstaten og forvandle den russiske økonomi. Det er alt sammen godt, men der er stadig en alvorlig hindring for at knytte tættere bånd mellem Rusland og Den Europæiske Union. Jeg tænker naturligvis på Tjetjenien.
Ved det sidste topmøde mellem Den Europæiske Union og Rusland i oktober erkendte præsident Putin det presserende behov for en politisk løsning på konflikten. Jeg må sige til Dem - og det er en stærkt forkortet udgave af det, jeg kunne have sagt - at vi er dybt bekymrede over den humanitære situation i Tjetjenien. Vi er bekymrede over de fortsatte rapporter om overtrædelser af menneskerettighederne, f.eks. fra ngo'er som Læger Uden Grænser og Human Rights Watch. Vi håber, at vi sammen med de russiske myndigheder kan komme meget længere med løsningen af problemerne i de kommende måneder. Vi er dybt bekymrede over den skæbne, som tusindvis af flygtninge i Ingusjetien og Tjetjenien sandsynligvis vil lide i den kommende vinter.
Det er fordi, vi tager vores forhold til Rusland så alvorligt, at disse ting betyder noget. De kan ikke blot fejes ind under gulvtæppet. Vi må vende tilbage til dem igen og igen, men vi må også, som det så klogt fremgår af hr. Oostlanders betænkning, fortsat tage kampen op med Rusland. Vi må ikke begå den fejltagelse, som et medlem nævnte tidligere, og som man begik i begyndelsen af det forrige århundrede, da Rusland faktisk blev udelukket fra at deltage i europæiske anliggender efter den leninistiske revolution i 1917 med katastrofale konsekvenser til følge. Vi skal derfor holde fast i vores fælles strategi om at bygge videre på de fremskridt, der er gjort, for at løse mange af de problemer, der er nævnt i hr. Oostlanders betænkning, og frem for alt for at styrke Den Russiske Føderation.
Blot endnu en bemærkning om et spørgsmål, som er blevet rejst i et par af indlæggene, nemlig spørgsmålet om Georgien og visumpligt. Vi har allerede udtrykt alvorlig bekymring over den måde, som Rusland ensidigt indførte visumpligt for georgiske borgere den 5. december. Hele det internationale samfund, herunder også Rusland, er forpligtet til at støtte de uafhængige staters suverænitet og territoriale integritet. Handlinger begået af et land i regionen, som kunne underminere denne suverænitet, vil få alvorlige følger. Hvis der blev stillet mere lempelige visumkrav til beboerne i de uafhængige regioner, eller hvis de helt blev undtaget, ville det betyde, at man støttede disse styrers lovlighed.
Georgien er medlem af FN, af OSCE og af Europarådet, og det har en partnerskabs- og samarbejdsaftale med Den Europæiske Union. Det fortjener vores støtte. Vi opfordrer staterne i regionen til at benytte OSCE-mekanismerne til at løse deres stridigheder hurtigt, inden der kan nå at ske egentlig skade.
Jeg lykønsker endnu en gang hr. Oostlander med en meget god betænkning om et meget vigtigt emne, som jeg er sikker på, at vi vil komme tilbage til mange gange her i Parlamentet i de næste par år. Hr. Oostlander har givet os en meget nyttig politisk og intellektuel infrastruktur til brug i vores fremtidige forhandlinger.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B5-0559/2000).

Mihail Papayannakis
Spørgsmål nr. 1 af (H-0864/00):
Om: Genetisk modificerede organismer og afgrøder Siden foråret 2000 og frem til nu er der forekommet mange tilfælde af udsætning af genetisk modificerede organismer og afgrøder, som for eksempel bomuld, raps og majs, i miljøet i EU's medlemsstater. Nogle steder er der truffet forholdsregler, andre steder ikke, og i nogle tilfælde er der end ikke givet officiel meddelelse herom. Det er tydeligt, at der i mange tilfælde er sket en åbenbar og gentagen overtrædelse af direktiv 90/220/EØF. Hvorledes agter Rådet at imødegå dette, og hvordan agter det at forholde sig i den nærmeste fremtid hertil?

Moscovici
Som De ved, har Rådet vedtaget en fælles holdning til ændring af direktiv 90/220/EF. Den nye tekst indeholder langt strengere betingelser for brug og markedsføring af genetisk modificerede organismer. Kommissionen vurderer, at det nye direktiv, når det først er trådt i kraft, vil gøre det muligt at forbedre den aktuelle situation.
Rådet ønsker på sin side en hurtig vedtagelse af direktivet for at skabe en fastere ramme for indlemmelsen af nye GMO'er på Den Europæiske Unions territorium. Rådet vil også gerne gøre opmærksom på, at det er Kommissionens opgave at kontrollere anvendelsen af fællesskabslovgivningen.
Medlemsstaterne bør, når de iværksætter direktivet ved gennemførelse i deres nationale lovgivninger, sørge for en korrekt anvendelse af nævnte direktiv og ved udgangen af hvert år sende en kort saglig rapport om kontrollen med anvendelsen af samtlige indførte produkter i overensstemmelse med artikel 18 i direktivet. Medlemsstaterne og Kommissionen mødes i øvrigt regelmæssigt for at udveksle deres erfaringer om risikoforebyggelse i forbindelse med spredningen af GMO'er i miljøet.
Endelig har Kommissionen fremlagt en informationsrapport for Rådet (det indre marked/forbrugerpolitik/turisme) den 30. november om mærkning og sporbarhed af GMO'er. Rådet behandler Kommissionens forslag i Rådet (miljø) den 18.-19. december.

Papayannakis
Mange tak, hr. minister, for Deres svar. Spørgsmålet lød: Der har været tilfælde, hvor dette direktiv ikke er blevet fulgt, og hvor GMO'er er blevet spredt i naturen. Jeg gav eksempler herpå i mit spørgsmål. De sætter mig i en meget vanskelig situation. Kommissionen burde have sørget for, at direktivet blev overholdt. Det har den sandsynligvis ikke gjort, eller gjort dårligt, det ved jeg ikke. Medlemsstaterne burde have anvendt direktivet og gennemført det i deres egen lovgivning. Det har de ikke gjort i omtalte tilfælde. Jeg vil gerne tro, at det var en fejl.
Med hensyn til den modificerede bomuld i Grækenland har vi fået at vide, at den var til eksport. Kommissionen har på et lignende spørgsmål svaret, at landmændene ville modtage erstatning, og at den genmodificerede bomuld ville blive eksporteret. Kan Rådet redde mig ud af denne vanskelige situation? Hvem kan jeg henvende mig til for information? Er eksport af denne form for materiale lovligt? Det lyder alligevel utroligt, hr. minister. Jeg vil meget gerne have et svar.

Moscovici
Jeg gør opmærksom på, at Rådet har vedtaget en fælles holdning til dette forslag, og at forliget således er ved at være på plads. Hele proceduren burde være overstået senest den 4. januar 2001. I denne fælles holdning vil medlemsstaterne opleve, at der stilles langt strengere krav. Så jeg mener, at De kan finde svaret på Deres spørgsmål heri. Jeg har givet Dem alle de oplysninger, jeg havde, hr. parlamentsmedlem.

Purvis
Er formanden enig i, at der kan være betydelige fordele forbundet med genmanipulerede afgrøder for miljøet, folkesundheden, udviklingslandene og det europæiske forsknings- og erhvervsliv? Er der en risiko for, at Europa går glip af disse fordele, hvis vi reagerer på hysteri i stedet for videnskabelige fakta?
Ved topmødet i Lissabon blev det erklæret, at Den Europæiske Union skal være den mest dynamiske og konkurrencedygtige vidensbaserede økonomi i verden. Er Rådet parat til at kæmpe for den bioteknologiske industri med hurtigere feltafprøvninger og produktgodkendelser i medlemsstaterne?

Moscovici
Jeg frygter, at vi er på vej ind i en drøftelse om de grundlæggende principper, som vi ikke har tid til at behandle her. Jeg mener, at det er nødvendigt både at se på rækkevidden af og begrænsningerne for ethvert videnskabeligt fremskridt.

Rübig
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at denne debat er meget nødvendig, for BSE-krisen har enorme konsekvenser for foderstoffer, for dyrkning og import af foderstoffer. Vi har aktuelt et forbud mod kød- og benmel, og derfor er det absolut nødvendigt, at vi finder et klart standpunkt, for netop BSE-krisen betyder, at det haster. Hvornår tror De, det kan konstateres, at vi i Europa kan råde over 100% genteknikfrie foderstoffer i Europa? Vil denne label komme inden for meget kort tid, så forbrugerne kan stole på, at der står 100% ikke-gensplejset foder til rådighed?

Moscovici
Jeg vil give samme svar til dette parlamentsmedlem som til hans forgænger. Vi skal have drøftet disse ting, men jeg tror ikke, at spørgetiden er det rigtige tidspunkt hertil.

Purvis
Det er helt utilfredsstillende. Det er netop det, spørgetiden handler om. Vi har et spørgsmål, vi har ret til at stille et tillægsspørgsmål, og vi forventer absolut at få et ordentligt svar fra Ministerrådet. Det er derfor, vi er kommet. Hr. formand, jeg håber, De vil protestere over for Rådet.

Moscovici
Jeg vil alligevel gerne svare på parlamentsmedlemmets utilfredshed, således at det bliver optaget i protokollen, for man kan heller ikke lade usandheder ubesvarede. Der er fastlagt nogle yderst stramme regler for dette møde. Man beder Rådet om at svare på et meget stort antal yderst præcise spørgsmål på meget kort tid, og der er vist ingen her, der bilder sig ind, at de på ét minut kan give et udførligt svar på nogle meget komplekse samfundsspørgsmål. Det ville være både dumt og uforsigtigt gjort af Rådet. Jeg er således rede til at foreslå, at disse drøftelser skal finde sted. Vi skal blot vælge de rigtige rammer for dem. Jeg mener, at jeg ville opføre mig uansvarligt, hvis jeg gav mig til at improvisere i et minut over et spørgsmål om GMO'er, og det ville ikke være i formandskabets ånd.

Formanden


Bernd Posselt
Spørgsmål nr. 2 af (H-0871/00):
Om: Situationen i Tjetjenien Hvordan bedømmer Rådet den aktuelle situation i Tjetjenien, og hvilke bestræbelser har det gjort i de sidste seks måneder for at standse blodsudgydelserne på stedet?

Moscovici
Rådet er fortsat dybt optaget af situationen i Tjetjenien. Volden fortsætter, og den humanitære situation er stadig yderst foruroligende her ved vinterens start. Der er for øjeblikket ikke tegn på en politisk løsning på konflikten. Rådet har udtrykt sin bekymring på utallige møder med Rusland, på alle niveauer, for især at få dem til at undgå overdreven brug af vold samt undgå en eventuel forlængelse af konflikten, og for at iværksætte uafhængige og effektive undersøgelser af overtrædelserne af menneskerettighederne, at støtte OSCE's hjælpeservice i gennemførelsen af dens opgave og endelig at sørge for, at den humanitære hjælp når frem. Rådet har gentagne gange klart understreget, at kun en politisk løsning kunne sætte en stopper for denne krise.
Under det sidste topmøde mellem Den Europæiske Union og Rusland den 30. oktober i Paris blev spørgsmålet rejst af de to formænd. Hr. Putin var enig i nødvendigheden og det uopsættelige i at nå frem til en sådan løsning. For første gang accepterede Rusland en formulering af den slags i den fælles meddelelse fra topmødet. I samme forbindelse og samtidig med, at han modsatte sig en dialog med det, han kalder "terroristerne", har hr. Putin understreget, at man måtte skelne disse fra dem, der kæmpede i god tro for Tjetjeniens uafhængighed. Hr. Putin har ad anden vej bekræftet, at hjælpeservicen snart ville kunne vende tilbage til Tjetjenien. Jeg konstaterer, at det endnu ikke er sket.

Posselt
Hr. formand, to korte supplerende spørgsmål. For det første: Har Rådet haft kontakt med præsident Maskadov, som er demokratisk valgt under OSCE-kontrol, og andre tjetjenske demokratiske kræfter for at finde fredsløsninger?
For det andet: Har Rådet ladet sig informere af Europarådets kommissær for menneskerettigheder, som jo er godt repræsenteret på stedet?

Moscovici
Jeg har ikke tilstrækkeligt præcis information til at kunne svare på Deres tillægsspørgsmål. Det eneste, jeg kan sige, er, at vi holder en tæt kontakt til kommissæren med ansvar for menneskerettigheder.

Dupuis
Hr. formand for Rådet, vi har i Parlamentet forgæves forsøgt at overtale kommissæren med ansvar for udvikling og humanitær bistand, hr. Nielson, til at tage til Tjetjenien, ikke blot på besøg, men for at foretage en seriøs undersøgelse af den humanitære situation i landet. Det er ikke lykkedes os. Vi anmoder det franske formandskab om at tage over og tage kontakt til hr. Nielson for indtrængende at bede ham om at rejse til Tjetjenien hurtigst muligt.

Moscovici
Kommissionen holdes selvfølgelig underrettet om vores forhandlinger.

Rübig
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Det er egentlig også sædvane i Parlamentet, at spørgsmål, som ikke kan besvares fyldestgørende mundtligt, eftersendes skriftligt. Jeg vil bede rådsformanden om i det mindste at besvare vores spørgsmål skriftligt, hvis det ikke kan lade sig gøre mundtligt.

Formanden
Som De ved, er vi ved at se på omlægningen af vores arbejde. Et af de punkter, som behandles i næstformand Provans dokument, er forløbet af spørgetiden til Rådet og Kommissionen. Ved flere lejligheder har vi faktisk konstateret en vis utilfredshed, både fra Rådets, Kommissionens og parlamentsmedlemmernes side. Hvis Rådet ønsker det, kan det derfor give et skriftligt svar, sådan som De beder om. Vi skal dog tage højde for, at det i nogle tilfælde faktisk er umuligt at besvare tillægsspørgsmålene, og at det i andre tilfælde er svært at besvare dem, mens de i nogle få tilfælde kan være lette at besvare.

Posselt
Hr. formand, jeg ville bare sige, at det har været sædvane under de andre rådsformandskaber, at der blev svaret præcist på supplerende spørgsmål. Rådsformanden må dog vide, om han har mødt hr. Maskadov eller ej. Det kan han da ikke sige, at han ikke har præcise informationer om!

Moscovici
Jeg vil tilslutte mig det, som formanden sagde for et øjeblik siden. Denne spørgetid er tilsyneladende ikke tilfredsstillende. Jeg har ofte talt i Europa-Parlamentet. Jeg har deltaget i alle mulige spændende møder. Dette møde er ikke et af dem, for som De kan se, er mødesalen langt fra fyldt op. De er kun en ti stykker. Jeg mener hverken, at det er tilfredsstillende for Rådet eller for Parlamentet. Hids Dem nu ikke op.
(Hr. Posselt afbrød taleren)
Hør, hold nu op med det, under alle omstændigheder er det en fjollet diskussion. Jeg forsøger blot at forklare Dem en ting om kollektiv virksomhed, som jeg for øvrigt også har skrevet til formanden, Nicole Fontaine, der er enig med mig.
Jeg mener, at denne procedure skal ændres på en meget enkel måde, for at parlamentsmedlemmerne kan få nogle mere præcise svar på forhold, der skal behandles. Rådets formandskab, min herre, er ikke en regering eller en person, det er et land, der arbejder sammen med Ministerrådets generalsekretariat, og her giver vi Dem de præcise svar, vi er i besiddelse af, på præcise spørgsmål.
Hvis De vil drive fribytteri, kan det her tage flere timer. Vi må altså ændre eller modificere denne procedure. Jeg står fast herpå, og det har intet at gøre med fuldstændigt malplacerede værdiudsagn, hr. parlamentsmedlem.

Formanden


Giorgio Lisi
Spørgsmål nr. 3 af (H-0876/00):
Om: Rådets holdning til problemerne i forbindelse med transport af afgiftspligtige alkoholholdige drikke Er Rådet for Det Europæiske Fællesskab bekendt med ovennævnte alvorlige problem, som findes i mange medlemsstater af Den Europæiske Union (Belgien, Det Forenede Kongerige, Danmark, Tyskland, Holland og Italien) og de omkostninger, som dette medfører for transportvirksomheder, der transporterer alkohol, og den meget store risiko for svig og forfalskninger?
Hvilke ændringer agter Rådet at foretage af direktiv 92/12/EØF, således at ansvaret mellem leverandører og modtagere fastlægges entydigt og uden mulighed for svig?
Hvorledes vurderer Rådet muligheden for at løse dette alvorlige problem gennem telematisk kontrol mellem toldmyndighederne ved afrejsen og myndigheder ved indrejse eller i transit, og kan en sådan løsning gennemføres hurtigt, i og med at Kommissionen har vist betydelig interesse for, at problemet løses, gennem forslag og i grupper på højt niveau og således har vist, at den er rede til et konkret tiltag?

Moscovici
Rådet gør parlamentsmedlemmet opmærksom på de konklusioner, det vedtog på mødet den 19. maj 1998 om svindel i alkohol- og tobakssektoren. Ved denne lejlighed understregede det nødvendigheden af, at medlemsstaterne og Kommissionen bekæmpede svindelen med punktafgiften på alkohol og tobak. Det godkendte samtidig sammendraget af rapporten fra Gruppen på Højt Plan om svindel med tobak og alkohol. Og endelig, med forbehold af resultatet af en gennemførlighedsundersøgelse, som Kommissionen har foreslået, understregede Rådet betydningen af et langsigtet mål for udarbejdelse af et elektronisk kontrolsystem.
Rådet forpligtede sig ligeledes til at træffe foranstaltninger om øjeblikkelig iværksættelse af et effektivt varslingssystem, der fungerer selektivt. Siden har Kommissionen arbejdet herpå. Rådet opfordrer parlamentsmedlemmet til at henvende sig direkte til denne institution for at indhente informationer om detaljerne og udviklingen i iværksættelsen af ovennævnte foranstaltninger.

Lisi
Hr. formand, spørgsmålet var efter min mening tilstrækkeligt specifikt. Det pågældende parlamentsmedlem, nemlig undertegnede, har forsøgt at henvende sig til Kommissionen, som gav ham uofficielle oplysninger om, hvad vi kunne betegne som en stilstand i denne sag.
Dette direktiv er fra 1992. Problemet er yderst velkendt og hænger sammen med det mere alvorlige spørgsmål om skattesvindel, som vi alle er meget opmærksomme på, men det medfører også nogle meget betydelige skader for de virksomheder, der ikke har noget instrument, hvormed de til en vis grad kan koordinere eller kontrollere dette problem.
Jeg har derfor måttet henvende mig til Rådet. Jeg konstaterer nu, at De taler om et tiltag. Som tillægsspørgsmål vil jeg spørge Dem, om De på en eller anden måde er i stand til at sige noget om fremtiden, når nu Kommissionen lader til at være villig til dette, mens der - hvis jeg har forstået det ret - lader til at være en vis tilbageholdenhed eller uenighed i Rådet. Hvis De kan dementere dette, vil jeg blive meget glad og gå ud fra, at det hele kommer til at foregå meget hurtigt.

Moscovici
Jeg kan give dem Rådets holdning på baggrund af, at den aktuelle situation med hensyn til både direkte og indirekte skattesvindel og muligheden for at styrke det administrative samarbejde på disse områder på et overordnet plan har været genstand for drøftelser i ØKOFIN-Rådet på dets møde den 5. juni 2000 og altså for kort tid siden.
Ved denne lejlighed fik Rådet forelagt en rapport om bekæmpelse af skattesvindel fra ad hoc-udvalget, som blev nedsat af COREPER den 8. september 1999. Denne rapport viser, som De så rigtigt udtrykker det, at skattesvindel inden for Fællesskabet har nået et foruroligende højt niveau. Alle medlemsstater har gentaget deres ønske om at intensivere bekæmpelsen af svindelen såvel internt som i deres eksterne relationer. Rådet har opfordret Kommissionen til snarest muligt at stille nogle forslag med udgangspunkt i de henstillinger, som er vedtaget enstemmigt af ad hoc-gruppen. Dette gælder også, hvilke foranstaltninger, man eventuelt kunne træffe for at løse de specifikke problemer med svindel med punktafgifter.
Det er faktisk derfor, jeg har antydet for Dem, at Kommissionen arbejder herpå, uden at jeg for min del har kendskab til nogen form for uoverensstemmelse, og jeg tror faktisk godt, De kan udspørge Kommissionen uden at frygte nogen uoverensstemmelser mellem deres og Rådets holdninger.

Maes
Har De indtryk af, at medlemsstaterne nu har muligheder til rådighed for at nå målsætningerne? Jeg har indtryk af, at EU burde have mange flere beføjelser til at bekæmpe svig, og jeg mener ikke, at koordineringen mellem medlemsstaterne hidtil har givet de ønskede resultater. Vil de nye foranstaltninger give disse resultater?

Moscovici
De har ret, bekæmpelsen af svindelen bliver aldrig tilstrækkeligt effektiv. De ved, at vi igennem årene har opbygget nogle værktøjer, der begynder at fungere, men jeg indrømmer gerne, at det er en kamp uden ende. Det er det, vi må arbejde videre med.

Formanden


Jonas Sjöstedt
Spørgsmål nr. 4 af (H-0881/00):
Om: Øget ansvar for transportvirksomheder Det franske formandskab har i Rådet foreslået, at transportvirksomhedernes såkaldte ansvar skal øges. Dette ansvar indebærer, at en transportvirksomhed, f.eks. et flyselskab, straffes, hvis det transporterer personer uden gyldigt visum eller gyldige identitetspapirer til EU. I mange EU-lande medfører dette ansvar, at virksomheden skal anordne/bekoste den direkte tilbagesendelse, i visse lande kombineret med bødestraf. Nu vil formandskabet indføre obligatorisk bødestraf. Transportvirksomhedernes ansvar er en effektiv metode til at forhindre asylansøgere i at rejse til EU. Mange flygtninge, der ønsker asyl, kan ikke få pas og visum, som kræves ved indrejse til EU. Transportvirksomhedernes ansvar indebærer således, at disse personers asylanmodning ikke kan behandles i EU. I stedet frasorteres de af ansatte i flyselskaber, lufthavne og andre transportvirkomheder. Finder Rådet, at disse ansatte er kompetente til i praksis at afgøre asylansøgernes fremtid?

Moscovici
Det forslag, som parlamentsmedlemmet hentyder til, er et initiativ fra det franske formandskab til at vedtage Rådets direktiv om harmonisering af bødestraffe til transportvirksomheder, der transporterer personer uden gyldigt visum eller identitetspapirer fra tredjelande til EU-lande.
Denne tekst, der er blevet fremsendt til Europa-Parlamentet til høring den 6. september 2000, er i øjeblikket under behandling ved Rådets kompetente myndigheder. Målet med initiativet er at udarbejde en samlet politik til bekæmpelse af den illegale indvandring og menneskehandel, som er blevet en sand svøbe, på europæisk plan.
Ansvarliggørelsen af transportvirksomhederne er en af hovedlinjerne i teksten. Samtidig indfører direktivforslaget en minimumsordning for transportvirksomhedernes ansvar, der er fælles for alle medlemsstater, idet det fastsætter, hvilke kontrolforpligtelser, der påhviler transportvirksomhederne, og harmoniserer medlemsstaternes nuværende sanktioner. Det drejer sig ikke om at indføre nye sanktioner mod transportvirksomhederne, men om at harmonisere dem, der allerede er fastlagt i Schengen-aftalens bestemmelser.
Jeg vil gerne henlede parlamentsmedlemmets opmærksomhed på, at direktivforslaget faktisk i sin betragtning 3 nævner, at anvendelsen heraf ikke har indflydelse på de forpligtelser, medlemslandene har ifølge Genève-konventionen af 28. juli 1951 om flygtninges retsstilling som ændret ved New York-protokollen af 31. januar 1967. Den Europæiske Union har gentagne gange understreget sin fulde respekt for retten til at få asyl. Dette skal forenes med de effektive foranstaltninger til bekæmpelse af illegal indvandring og menneskehandel. Det er en bydende nødvendighed, og Det Europæiske Råd i Feira har opfordret Rådet til øjeblikkelig handling efter dramaet i Dover.

Sjöstedt
Hr. formand, jeg takker den franske minister for svaret. Jeg anser dog det forslag, som det franske formandskab har fremlagt, som fuldstændig uacceptabelt, og mener, at det rent faktisk kun har et formål, nemlig at holde asylansøgere ude af EU, hvilket i praksis risikerer at føre til en stigning i den illegale indvandring.
Desuden forholder det sig således, at det ikke blot er flygtninge i henhold til Genève-konventionen, der kan få asyl, men også betydeligt større grupper. Disse grupper er åbenbart ikke taget med i det nye forslag.
Jeg stillede også et specifikt spørgsmål, nemlig hvilken kompetence de ansatte i flyselskaber og lufthavne i praksis har til at afgøre asylsager. Hvis der er sådan, at personer, der betragtes som flygtninge i henhold til Genève-konventionen, holdes udenfor, hvilke muligheder har indcheckningspersonalet i en lufthavn i Istanbul da i praksis for at afgøre en flygtnings skæbne? Det er jo det, der er tale om her. Efter min mening er det et meget relevant spørgsmål, da man lægger flygtningens skæbne i hænderne på personalet i f.eks. flyselskaber og lufthavne. Jeg mener ikke, at dette personale er kompetent, det mangler uddannelse inden for dette område, og derfor er denne praksis i grunden uansvarlig.

Moscovici
Det er snarere en holdning end et spørgsmål. Jeg gentager, at vi er forpligtet til at træffe nogle effektive foranstaltninger mod en svøbe, som har givet anledning til et sandt drama, og at vi bør gøre det i fuld respekt, og jeg gentager, absolut fuld respekt for asylrettighederne. Nogle lande kan have problemer. Det arbejder vi på. Det er det enkelte lands opgave at gøre opmærksom på dem. Men jeg tror, at det er noget, vi skal gå videre med.

Sacrédeus
Tak for svaret. Jeg vil gerne stille følgende tillægsspørgsmål: Hvor stort og omfattende anser Rådet dette problem for at være, og hvor alvorligt ser Rådet på, at transportselskaber sørger for, at personer uden gyldige visa og identitetspapirer kan rejse ind i EU?

Moscovici
Det var lige præcist målet med det spørgsmål, jeg har forsøgt at besvare, og jeg gentager, at det er et yderst alvorligt emne af allerstørste betydning.

Formanden


William Francis Newton Dunn
Spørgsmål nr. 5 af (H-0882/00):
Om: "Alt undtagen våben"forslaget Er Rådet tilfreds med, at dette dramatiske forslag - som meget vel kan få alvorlige følger for de i forvejen hårdt pressede sukkerroedyrkere i Den Europæiske Union - måske bliver vedtaget uden høring af det direkte valgte Europa-Parlament?

Moscovici
Det forslag om Rådets forordning om ændring af forordning (EF) nr. 2820/98, som Kommissionen stillede for nylig for at udvide den toldfri handel til også at omfatte varer fra de mindst udviklede lande uden nogen form for kvantitativ begrænsning, er et led i fællesskabsinitiativerne til forbedring af de mindst udviklede landes adgang til markedet.
Til dette formål fastlægger partnerskabsaftalen AVS-Den Europæiske Union, som blev underskrevet i Cotonou i juni 2000, at Fællesskabet senest i 2005 sikrer adgang til toldfri handel med hovedparten af produkter fra de mindst udviklede lande.
I overensstemmelse med de igangværende reformer af den fælles markedsordning for sukker, ris og bananer planlægger Kommissionen i sit forslag at frigive ovennævnte landes adgang til disse markeder over en periode på tre år fra januar 2001. Forslaget indebærer, at LDC-produkter skal gøres toldfrie ved at ændre den generelle toldpræferenceordning, som for øjeblikket anvendes af Fællesskabet. I det omfang forslaget omhandler den fælles handelspolitik, henhører det under traktatens artikel 133, der ikke omfatter høring i Europa-Parlamentet.
Jeg kan ikke desto mindre forsikre Dem om, at Rådet behandler dette forslag omhyggeligt, og at det især vil koncentrere sig om den foreslåede toldfritagelses eventuelle konsekvenser for Fællesskabets producenter og om forslagets overensstemmelse med de aktuelle planer om reform af den fælles markedsordning i visse sektorer. Her tænker jeg på sukkersektoren.

Newton Dunn
I sidste måned, da jeg stillede et tillægsspørgsmål under spørgetiden, undgik formanden simpelthen at svare mig ved at sige: "Jeg kan kun gentage mit tidligere svar" og læse det tidligere svar op igen. Denne gang vil jeg ikke give ham mulighed for at læse det tidligere svar op, men bede ham om en bekræftelse og en tilkendegivelse af, at han er enig. Er formanden enig i, at der ikke skal besluttes noget om dette forslag, før der har fundet en fuldstændig vurdering sted af virkningerne på Unionen, på AVS-landene og på LDC-landene? Ja eller nej.

Moscovici
Formandskabet og flere medlemsstater har allerede modtaget forskellige former for henvendelser om Kommissionens forslag fra Europæisk Udvalg for Sukkerfabrikanter, som de vil tage hensyn til i deres forhandlinger. Den reelle betydning af den foreslåede toldfritagelse for de europæiske producenter er en afgørende faktor for Rådets endelige beslutning.

Clegg
Jeg vil gerne gentage et spørgsmål, som jeg stillede hr. Moscovici i plenarforsamlingen i sidste uge. Måske var der for mange spørgsmål til, at han kunne svare mig dengang.
De kan måske svare mig i aften, hvor vi befinder os i disse mere intime omgivelser. Det drejer sig om Europa-Parlamentets handelspolitik, som er ånden i hr. Newton Dunns spørgsmål. Tror De, at det er muligt for Dem, mig eller nogen anden i Europa at advokere for større gennemsigtighed og ansvarlighed i WTO-handelspolitikken, så længe denne forsamling ikke spiller nogen formel og seriøs rolle i forbindelse med kontrol og undersøgelse af de handelspolitiske beslutninger, der træffes af Ministerrådet og Europa-Kommissionen?
For at citere min kære ven, hr. Newton Dunn, kan dette spørgsmål bedst besvares med et ja eller nej.

Moscovici
Jeg ville blot prøve at få Dem til at forstå, hvad denne øvelse går ud på, eftersom det er min sidste mødeperiode i Europa-Parlamentet. Jeg gør opmærksom på, at formandskabet ikke har til opgave at udtrykke den ene eller den andens meninger, og at det ikke drejer sig om den ene eller den anden regering, men derimod om at udtrykke det, der, på et givet tidspunkt "x", i et givet øjeblik "t", er Rådets holdning. Jeg kan altså have nogle holdninger i min egenskab af politiker - og det har jeg også, det skal der ikke herske tvivl om, også om dette emne - men jeg retter mig efter Rådets holdning på det givne tidspunkt.

Kinnock
De nævnte Cotonou-aftalen. Er De klar over, at Cotonou-aftalen også indeholder en forpligtelse til at undersøge virkningerne på ikke-LDV-lande samt at afholde en høring? Ingen af disse to ting er sket. Det er ikke godt nok at afholde høringen bagefter. Er De klar over, at bortset fra sukkerproducenterne i Europa udtrykkes der bekymringer, især af lande, navnlig i Caribien, der er afhængige, af sukker, bananer og ris, som De nævnte?

Moscovici
Jeg kan forsikre samtlige parlamentsmedlemmer, der har stillet spørgsmål til mig, om, at Rådet vil tage Deres spørgsmål op til overvejelse.

Formanden
Da følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle

María Izquierdo Rojo
spørgsmål nr. 6 af (H-0886/00):
Om: Foranstaltninger til forebyggelse af kogalskab Har Rådet med det formål at forhindre udbredelsen af kogalskab undersøgt mulighederne for at indføre et midlertidigt generelt forbud mod brug af kød- og benmel? Hvilke omgående foranstaltninger vil Rådet foreslå gennemført i de lande, der er blevet erklæret for at tilhøre en særlig risikogruppe?
og

Efstratios Korakas
spørgsmål nr. 7 af (H-0932/00):
Om: Direkte fare som følge af BSE De fortsatte tilfælde af sygdommen kogalskab har skabt voldsom uro hos forbrugerne og kvægavlerne. De beslutninger Rådet (landbrug) for nylig har truffet, har oprørt medlemsstaternes borgere, hvis sundhed er i fare på grund af det fortsatte forbrug af kød, der er uegnet til menneskeføde.
Hvornår har Rådet til hensigt at træffe drastiske foranstaltninger for at beskytte forbrugernes sundhed ved at ændre organisationsmåden og udviklingskriterierne for dyreproduktion gennem anvendelse af proteinholdigt dyrefoder af vegetabilsk oprindelse som f.eks. bælgplanter, gennem grundlæggende ændringer af den fælles landbrugspolitik, forbud mod eksport af oksekød fra Frankrig og andre lande, hvor der er lignende problemer, generel kontrol med oksekød, samt forbud mod produktion og anvendelse af kød- og benmel til fodring af drøvtyggere?

Moscovici
Rådet vil gerne henlede opmærksomheden på, at dets vedholdende politik skal sikre den bedst mulige forbrugerbeskyttelse. Det har med sine seneste beslutninger især sørget for at sikre, at det kød, forbrugerne køber, giver maksimale garantier i den henseende, særligt med beslutningen om at garantere en større sporbarhed af kødets produktionssted og forbud mod en række specificerede risikomaterialer i fødekæden, hvortil Rådet lige har tilføjet indvolde fra kvæg.
Rådet har som en sikkerhedsforanstaltning og for at udrydde risikoen for krydsinfektion besluttet at forbyde brugen af kød- og benmel i fødevarer til brugsdyr. Endelig kan ikke-testede dyr på over 30 måneder ikke længere indgå i fødekæden. Der vil blive iværksat et opkøbs- og destrueringssystem for disse ikke-testede dyr for at holde opdrætterne skadesløse. Rådet vurderer, at de samlede foranstaltninger vil gøre det muligt at undgå den risiko, som parlamentsmedlemmerne omtaler.
Hvad angår organisationsmåden og udviklingskriterierne for animalsk produktion, gør Rådet opmærksom på, at det i sine beslutninger, som er taget på baggrund af Agenda 2000-reformen, allerede har lagt vægt på at forøge incitamenterne til ekstensiv produktion især via præmier. Desuden har Rådet den 4. december 2000 taget Kommissionens redegørelser om produktion af proteinholdige planter til efterretning og anmodet institutionen om snarest muligt at uddybe sin analyse og uddrage konsekvenserne heraf for den politik, der føres i denne sektor i dag, og for jordudtagningen, og ligeledes i påkommende tilfælde stille nogle passende forslag.
Rådet har til hensigt at genetablere forbrugernes tillid til Den Europæiske Union med alle disse beslutninger. Dog har det også i betragtning af nødvendigheden af at bevare principperne for det indre marked til hensigt at fremme fællesskabsforanstaltninger snarere end at foreslå specifikke foranstaltninger for nogle medlemsstater.

Izquierdo Rojo
Først vil jeg gerne sige, at rådsformanden efter min mening endnu ikke har besvaret hr. Korakas' spørgsmål.
For det andet og i forbindelse med mit specifikke spørgsmål takker jeg rådsformanden meget for hans svar. Jeg synes, at Rådet har udvist mod og hurtigt har truffet en række vigtige foranstaltninger. Vi står dog over for et meget alvorligt problem med den manglende opfyldelse af de aftalte foranstaltninger. Rådet ved, at man allerede i 1989 forbød såvel fremstilling af foder med dyreproteiner til drøvtyggere i Det Forenede Kongerige som produktion af kødmel. Det viser, at de foranstaltninger, vi i sin tid vedtog, var gode og sikre. Men nu står vi med det problem, at de ikke anvendes, at der svindles med dem. Jeg vil derfor gerne spørge rådsformanden, om Ministerrådet vil garantere, at fællesskabslovgivningen bliver overholdt, om det vil garantere, at de gældende foranstaltninger om forbud mod kødmel til foderfremstilling bliver overholdt. Hvilke inspektører skal tage sig af det? Hvilke kontroller skal der finde sted? Er dette noget, der har haft Ministerrådets bevågenhed i længere tid? Jeg beder Dem om et konkret svar på, hvilke garantier om fødevaresikkerheden De vil give, for at alle disse foranstaltninger vil blive anvendt.

Moscovici
Jeg har henledt fru Izquierdo Rojos opmærksomhed på Rådets beslutninger. Som De selv har nævnt, er det nogle dristige beslutninger af nyere dato, eftersom den sidstnævnte er fra den 4. december, altså en uge gammel. Det franske formandskab har fra begyndelsen koncentreret sig om at nå frem til et europæisk svar på denne krise, der både er en fødevare-, en samfunds- og en sundhedskrise. Det har hele vejen igennem insisteret på og prøvet at overbevise om, at der skulle træffes sådanne foranstaltninger, og De kan være overbevist om, at Frankrig, når det igen bliver almindeligt medlem af Den Europæiske Union efter formandskabet, vil fortsætte med at insistere. Under alle omstændigheder tror jeg, at der over hele Europa er en stigende opmærksomhed på problemet, der vil gøre det muligt at træffe de nødvendige foranstaltninger for at bekæmpe denne sygdom.

Maes
Jeg vil spørge, om der også er foretaget en vurdering af de foranstaltninger, som er truffet. Jeg har indtryk af, at man, hvis man tidligere havde truffet drastiske foranstaltninger, ikke havde stået over for et sådant katastrofescenario nu. Er det også Rådets vurdering?

Moscovici
Som De ved, handler vi hvert øjeblik ud fra vores kendskab til situationen, og jeg kan således ikke gøre denne analyse til min. Jeg tror for øvrigt, at vi bør styrke dette kendskab, og det er også baggrunden for iværksættelsen af et europæisk agentur for fødevaresikkerhed, som Det Europæiske Råd i Nice tog en principbeslutning om på mødet i sidste uge. Dette agentur skal nu oprettes, og jeg tror, at de europæiske myndigheders opmærksomhed på problemet er stærkt stigende, og at vi må være på forkant med situationen.

Formanden
Fru Maes, jeg får nu at vide - eftersom ingen af os kan forretningsordenen udenad - at De ikke havde ret til at stille det andet spørgsmål, da parlamentsmedlemmerne kun har ret til at stille ét tillægsspørgsmål i alt under spørgetiden.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 8 af McKenna.

Lucas
Jeg har forstået, at tjenestegrenene for to dage siden fik besked om, at jeg ville overtage spørgsmålet fra fru McKenna, fordi vi allerede da vidste, at hun skulle tilbage til Dublin i et vigtigt ærinde.

Formanden
Ingen af assistenterne har fortalt mig, at dette spørgsmål er blevet stillet, og derfor kan jeg ikke godkende det på nuværende tidspunkt.
Spørgsmål nr. 9 af Olivier Dupuis (H-0890/00):
Om: Forbud mod partiet WAFA i Algeriet
Ifølge den internationale presse nægter den algierske indenrigsminister, Yazid Zerhouni, i strid med de lovfæstede procedurer om oprettelse af foreninger og politiske partier, at anerkende partiet WAFA, som er ledet af den tidligere minister Ahmed Taleb og dannet med fuld overholdelse af de gældende love. Dette parti, som har til hensigt at forene islam med det moderne liv, og som vil kunne medvirke væsentlig til på ny at sætte skub i den mildest talt hensygnende demokratiske proces og følgelig til at konsolidere retsstaten, er blevet forbudt med det - noget forslidte - påskud, at det skulle udgøre en "trussel mod statens sikkerhed".
Hvilke initiativer har Rådet truffet, eller har det til hensigt at træffe for at få de algierske myndigheder til at respektere deres egne love og derigennem ligeledes fremme genoptagelsen af en demokratisk debat og demokratisk politisk proces, som kunne gøre det muligt for Algieriet at komme ud af den alvorlige krisesituation, det befinder sig i?

Moscovici
Algeriet har inden for rammerne af Barcelona-processen underskrevet et antal principper, bl.a. retsstatsprincippet. I formandskabets konklusioner, der blev vedtaget under den fjerde Euro-Middelhavskonference i Marseille den 15.-16. november 2000, blev der lagt vægt på nødvendigheden af at styrke den politiske dialog mellem alle 27 nuværende og kommende medlemslande, således også på ministerplan, og især inden for områder som konsolidering af retsstaten og overholdelse af menneskerettighederne og de demokratiske principper.
De mål, som De understregede i Deres spørgsmål, nemlig genoptagelse af forhandlingerne og relancering af en demokratisk politisk dynamik i den bilaterale politiske dialog, som Den Europæiske Union fører med Algeriet, er på programmet. Faktisk har Unionen for tre år siden påbegyndt en sådan dialog på ministerplan på baggrund af visse retningslinjer. Først og fremmest fordømmelse af volden og terrorismen, solidaritet med det algierske folk, de algierske myndigheders behov for at gennemføre nogle politiske og økonomiske reformer, behovet for en dialog mellem regeringen og oppositionen, et ønske fra Den Europæiske Union om at udvikle sine forbindelser og samarbejdet med Algeriet og endelig ønsket om at fremme en åben og altomfattende politisk proces i Algeriet.
Dette er de initiativer, som Rådet har taget eller vil tage over for de algierske myndigheder. Jeg kan forsikre Dem om, at Den Europæiske Union har til hensigt at forfølge og styrke den politiske dialog med de algierske myndigheder, særligt i ministertrojkaen.

Dupuis
Har formandskabets repræsentant, som tilsyneladende er Frankrigs ambassadør i Algeriet, mødt hr. Ahmed Taleb? Har Frankrigs ambassadør eller andre af Rådets ansvarlige medlemmer iværksat nogle drøftelser med de algierske myndigheder for at finde frem til en løsning på denne situation?

Moscovici
Så vidt jeg er orienteret, vil jeg lige gøre opmærksom på, har Den Europæiske Union faktisk påbegyndt en politisk dialog på ministerplan i 1997, og det franske formandskab planlægger i princippet et møde i ministertrojkaen med Algeriet, men har endnu ikke fastsat en dato. Så vidt jeg ved, har Rådet endnu ikke drøftet spørgsmålet om den manglende anerkendelse af partiet WAFA eller godkendt en redegørelse. Jeg har fået fortalt, at arbejdsgruppen har konstateret, at dette afspejlede interne stridigheder i den algierske statsmagt. Som De kan forstå, ligger jeg hverken inde med hemmelige eller præcise informationer, desværre. Både Rådet og jeg vil svare skriftligt på Deres andet spørgsmål.

Formanden


Glenys Kinnock
Spørgsmål nr. 10 af (H-0892/00):
Om: FN's særlige generalforsamling om børn På FN's særlige generalforsamling om børn, der afholdes i september 2001, er det børns situation verden over og vedtagelsen af en ny handlingsplan, som skal sikre børns rettigheder verden over, der står på dagsordenen.
Vil Rådet redegøre for sine politiske prioriteter til FN's særlige generalforsamling om børn? Har Rådet til hensigt som anbefalet af FN's generalsekretær at høre et bredt udsnit af det civile samfunds organisationer i forbindelse med udformningen af sine fremtidige politiske prioriteter for børn, både i Den Europæiske Union og udviklingslandene?

Moscovici
Jeg havde allerede for nogle uger siden lejlighed til at fremlægge nogle overvejelser om forberedelsen af FN's særlige generalforsamling om opfølgning på verdenstopmødet om børn, der finder sted i september 2001. Ved denne lejlighed understregede jeg betydningen af en god forberedelse af denne begivenhed og den helt igennem fundamentale rolle, som Den Europæiske Union burde spille i denne forberedelsesproces.
Af samme grund mødtes de ansvarlige ministre på børneområdet fra medlemsstaterne med en repræsentant fra Kommissionen i Paris den 20. november, på årsdagen for vedtagelsen af Konventionen om Barnets Rettigheder, og vedtog nogle fælles forpligtelser, der vil medvirke til at styrke Den Europæiske Unions aktioner omkring forberedelsen af den særlige generalforsamling.
Jeg vil gerne svare på Deres første spørgsmål og delagtiggøre Dem i de politiske prioriteter, som vi har lagt os fast på i forberedelsen. Hovedformålet med den særlige generalforsamling bliver at forny det internationale samfunds vilje til at sørge for børns velvære og rettigheder. I den anledning er det nødvendigt at lave en opgørelse over forpligtelser og målsætninger fra de sidste 10 år på verdenstopmødet, og det er også nødvendigt at tage de forpligtelser, der står i millenniumerklæringerne, som er et supplement til verdenstopmødet, op til alvorlig overvejelse. Disse forpligtelser omhandler adgangen til uddannelse, reducering af børnedødeligheden og dødeligheden blandt mødre og bekæmpelse af smitsomme sygdomme som f.eks. aids.
Hvad angår Deres andet spørgsmål, deler Rådet fuldt ud FN's generalsekretærs synspunkt, der går ud på at involvere samtlige berørte institutioner samt eksperter, forskningsorganer eller akademiske institutioner, der har en interesse i børnespørgsmål, i denne proces.
Vi mener, at de ikke-statslige organisationers deltagelse i forberedelsesprocessen og den særlige generalforsamling er en grundlæggende betingelse for, at dette møde bliver succesfuldt.
Vi glæder os i den henseende over de forslag til bestemmelser, som er stillet på det forberedende udvalgsmøde og godkendt af Generalforsamlingen, angående godkendelsebetingelser for ikke-statslige organisationer til forberedelsesprocessen og den særlige generalforsamling i september 2001. Vi holder en permanent kontakt til repræsentanterne for de ikke-statslige organisationer bl.a. i form af seminarer. Vi kan således drage fordel af deres erfaring og deres engagement på børneområdet.

Kinnock
Vi lykønsker det franske formandskab med dette initiativ til at forberede os på FN's særlige samling. De har åbenbart forpligtet Dem til at inddrage det civile samfund. Vil De også forpligte Dem til faktisk at konsultere børnene, da det er dem, det drejer sig om? Jeg håber, at man vil høre deres mening i de kommende måneder.
For det andet er det også et faktum, at selv om mange medlemsstater er meget aktive med hensyn til børns rettigheder, er det faktisk meget svært at være lige så proaktiv i Den Europæiske Union. Hvilke fremskridt tror De, vi kan gøre med hensyn til at sikre et retsgrundlag for Den Europæiske Unions arbejde med børn samt fremme af børns rettigheder?

Moscovici
Ja, fru parlamentsmedlem, Sverige vil også organisere en konference om flygtningebørn i Stockholm i foråret 2001.

Formanden


Alexandros Alavanos
Spørgsmål nr. 11 af (H-0894/00):
Om: Tyrkiets forpligtelser som led i partnerskabet EU-Tyrkiet I Kommissionens forslag om partnerskabet EU-Tyrkiet hedder det, at Rådet igen vil undersøge situationen vedrørende de verserende retsstridigheder, navnlig med hensyn til indvirkningen på tiltrædelsesprocessen, med det mål at fremme bilæggelsen af disse konflikter via den internationale domstol senest med udgangen af 2004. Europa-Parlamentet henviser i sin beslutning (A5-0297/2000, protokol af 15.11.2000) desuden til den dom, som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol afsagde i sagen "Laïzedov mod Tyrkiet" (15318/89), som hidtil ikke er blevet gennemført og anmoder den tyrkiske regering om at efterkomme beslutninger truffet af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. Agter Rådet, at gøre partnerskabet afhængig af, at Tyrkiet anerkender Den Internationale Domstols retspraksis i Haag og gennemfører beslutninger truffet af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, som Europarådet enstemmigt har krævet?

Moscovici
Ja, man nåede frem til en politisk aftale i Rådet (almindelige anliggender) om dokumentet "Tiltrædelsespartnerskabet med Republikken Tyrkiet" samt om den rammeforordning, der definerer principperne og vilkårene herfor. Formandskabet er yderst tilfreds med resultatet, der markerer en vigtig etape i iværksættelsen af den tyrkiske førtiltrædelsesstrategi, som blev fastlagt sidste år i Helsinki.
Rådet har ikke lavet nogle gennemgribende ændringer af Kommissionens oprindelige forslag, der blev godkendt af kommissærkollegiet den 8. november. Det er kun præferencerne for de politiske kriterier og den styrkede politiske dialog, der er blevet ændret.
Med hensyn til henvisningen til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols jurisdiktion er Kommissionens forslag ikke blevet ændret. Partnerskabsaftalen indeholder flere referencer til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. Den understreger i øvrigt nødvendigheden af at styrke de juridiske muligheder for sanktioner i forbindelse med overtrædelse af menneskerettighederne.
Endvidere understreger den betydningen af et forbedret domstolssystem og uddannelsen af tyrkiske dommere, især på menneskerettighedsområdet.
Hvad angår den fredelige bilæggelse af stridigheder, siger tiltrædelsespartnerskabsaftalen i overensstemmelse med konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Helsinki, at dette spørgsmål er et vigtigt emne i den politiske dialog mellem Unionen og Tyrkiet.
Sidstnævnte skal som de andre ansøgere gøre alt, hvad der står i deres magt, for at løse enhver bestående grænsestridighed.

Alavanos
Jeg takker ministeren for hans svar. Mit spørgsmål blev stillet inden færdigbehandlingen af spørgsmålet om partnerskabsforholdet. Jeg forstår, at alle er trætte i disse dage, og derfor vil jeg koncentrere mit andet spørgsmål om Laïzedov-sagen, det vil sige kendelsen afsagt af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i Strasbourg, der går imod Tyrkiet, vedrørende beslaglæggelsen af græsk-cyprioternes ejendom på den besatte del af øen. Hvad Laïzedov-sagen angår, er der to gange afsagt kendelse, som går imod Tyrkiet. Agter Rådet at tage dette spørgsmål op med den tyrkiske regering inden for rammerne af det omtalte partnerskabsforhold?

Moscovici
Hr. parlamentsmedlem, jeg gjorde ganske enkelt opmærksom på både de generelle og mere præcise vilkår for godkendelsen af dette tiltrædelsespartnerskab. Det er på den baggrund, at forhandlingerne vil fortsætte med denne ansøger, hvis ansøgning vi har godkendt, og til hvem vi har visse krav og særlige anmodninger.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 12 af Karamanou.

Neil MacCormick
Spørgsmål nr. 13 af (H-0897/00):
Om: Grundlæggende rettigheder og retfærdighed Under henvisning til Pierre Moscovicis svar på mit spørgsmål og tillægsspørgsmål af 14. november 2000 (H-0854/00) er det fortsat helt uklart, hvorfor Rådet mener, at gennemførelse af princippet om gensidig anerkendelse af domme i sig selv vil bidrage til at sikre behørig opfyldelse af de garantier, der er indeholdt i artikel 5 og 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigher, og som nu er gentaget i chartrets artikel 48 og 49.
Her tænkes på garantier som retten til at forsvare sig personligt eller ved bistand af en sagfører, som man selv har valgt, eller, hvis man ikke har tilstrækkelige midler til at betale for sagførerbistand, at modtage den uden betaling, hvis retfærdighedens interesser kræver det, retten til at få vederlagsfri bistand af en tolk, hvis man ikke forstår eller taler det sprog, der anvendes i retten, og retten til rettergang inden for en rimelig frist eller til løsladelse i afventning af rettergang.
Hvordan kan Rådet med hensyn til enkeltsager som dem, der er nævnt i mit tillægsspørgsmål, hævde, at gensidig anerkendelse i sig selv vil føre til forbedringer af nogen som helst art?

Moscovici
Som Rådet har fremhævet over for parlamentsmedlemmet i sit tidligere svar, vil den gensidige anerkendelsesproces omkring strafferetlige afgørelser fremme beskyttelsen af de personlige rettigheder. Den gensidige anerkendelse af strafferetlige afgørelser vil faktisk sikre en bedre personbeskyttelse, eftersom den gør det lettere at bekæmpe kriminaliteten i Unionen takket være en forbedring af det retlige samarbejde. Efterforskning og retsforfølgelse vil med tiden ikke længere blive begrænset af forskelle i de nationale retssystemer.
Endvidere fremmes Unionens retssikkerhed af den gensidige anerkendelse, eftersom den garanterer, at en dom, der afsiges i én medlemsstat, ikke vil blive taget op til fornyet prøvelse i en anden medlemsstat. Der er her tale om anvendelsen af princippet non bis in idem, nemlig at de samme kendsgerninger ikke vil blive pådømt på ny, og at de definitive afgørelser ikke vil blive taget op til fornyet prøvelse. Det er et meget vigtigt led i personbeskyttelsen.

MacCormick
Med al respekt, formand, ser det for mig ud til, at Rådet endnu en gang har undladt eller nægtet at se på det særlige problem, som jeg bad det om at se på. Sidste gang kunne Rådet måske hævde, at det ikke fik tilstrækkeligt varsel. Denne gang stillede jeg stort set det samme spørgsmål for anden gang på en måned i håb om at få en eller anden form for svar. Unionsborgere varetægtsfængsles i helt uacceptabelt lang tid, og varetægtsfængslingen forlænges igen og igen. Det sker især i Longuenesse-fængslet i Frankrig og rammer lastbilchauffører fra Det Forenede Kongerige og andre lande. Jeg finder det fuldstændig uacceptabelt, at dette problem simpelthen fejes ind under gulvtæppet, samtidig med at vi forsikres om, at den fælles anerkendelse af domme kommer til at afhjælpe problemet på en eller anden måde. Jeg vil vide, hvorfor dette spørgsmål, som er helt enkelt og ligetil, ikke bliver besvaret. Overholdes retten til et forsvar i tilstrækkelig grad, og kommer den fælles anerkendelse til at hjælpe på problemet?

Moscovici
Jeg vil give Dem Rådets fortolkning af Deres spørgsmål og det svar, som Rådet giver. Hvad angår de særlige tilfælde, som De har nævnt, vil den gensidige anerkendelse ikke kunne legitimere en retslig afgørelse, der er blevet truffet uden hensyn til de grundlæggende rettigheder som f.eks. retten til at forsvare sig ved bistand af en sagfører, som man selv har valgt, eller retten til gratis tolkebistand. På den ene side er det nogle rettigheder, som alle stater har vedkendt sig, og som udgør et fælles strafferetligt grundlag, og på den anden side er den gensidige anerkendelse en proces, der ikke sker automatisk, og som afhænger af, hvilken afgørelse, man har med at gøre. Således kan det gensidige anerkendelsesprogram udelukkende sikre forbedringer af de grundlæggende rettigheder, som Rådet understregede i sit sidste svar.

Lucas
Hr. formand, jeg må sige, at rådsformanden har gjort en kunst ud af ikke at besvare spørgsmål. Jeg vil gerne lægge yderligere pres på ham. Hvad agter Rådet at gøre for at sikre, at staterne gør de ting, som han netop har omtalt? Hvilken garanti har vi for, at den teori, som De netop har fremlagt, også udføres i praksis?

Moscovici
Jeg har ikke nogen yderligere svar at give. Jeg tror ganske enkelt, at vi er ofre for en lille misforståelse. Jeg forsøger faktisk at forklare Dem, at Rådet netop arbejder på at opfylde Deres ønsker.

Formanden


Esko Olavi Seppänen
Spørgsmål nr. 14 af (H-0899/00):
Om: Udrykningsstyrkens mandat Der er i EU ved at blive oprettet en udrykningsstyrke. Hvilke afgørelser er der truffet om det mandat, som skal danne grundlag for indsættelse af tropperne, og til hvilke formål skal de anvendes?

Moscovici
Det er Rådets opgave at tage stilling til en eventuel militær operation under Unionens ledelse og inden for rammerne af Petersberg-opgaverne. I overensstemmelse med unionstraktatens artikel 23 skal Rådet enstemmigt vedtage denne beslutning som i øvrigt alle andre beslutninger, der henhører under forsvarsområdet.
Derudover er det den enkelte medlemsstats opgave at tage den nationale, suveræne beslutning om at indsætte eller ikke indsætte nationale tropper. Det Europæiske Råd i Nice har fastlagt betingelserne for, at Rådet kan tage en beslutning i en krisesituation. Således kan Den Politiske og Sikkerhedspolitiske Komité med henblik på en troppeindsættelse rette en henstilling til Rådet, som er begrundet i udtalelser fra Militærkomitéen. Rådet, hvis vedtagelser forberedes af COREPER i henhold til de almindelige procedurer, vil kunne tage beslutninger på dette grundlag. Beslutningen om troppeindsætning er i princippet det samme som en fællesskabsaktion. COPS, som er drivkraften i den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik og i FUSP, spiller en central rolle i udformningen af Unionens svar på en krisesituation. Den har især til opgave at sikre den politiske kontrol med og den strategiske ledelse af en militær krisestyringsoperation. Der kan træffes beslutning om at benytte sig af udrykningsstyrken til samtlige krisestyringsopgaver, det vil sige til Petersberg-opgaverne som fastlagt i unionstraktatens artikel 17, stk. 2, til humanitære aktioner og redningsaktioner, til fredsbevarende missioner, til kampstyrkernes opgaver i forbindelse med krisestyring samt til fredsskabende missioner.

Seppänen
Hr. formand, hr. minister, jeg vil gerne spørge, om der er taget principielle beslutninger om nødvendigheden af et mandat fra FN eller en anden international organisation ved udredning af disse opgaver. Efter international ret kan der legalt kun foretages sådanne indgreb i andre landes regioner, som man har mandat til fra en international organisation. Jeg vil derfor også gerne spørge, hvilke juridiske definitioner der er givet eller fastlagt af Rådet angående disse opgaver, der er knyttet til anvendelsen af krisestyringstropper?

Moscovici
Vi er i besiddelse af en rapport, der var vedlagt rapporten fra formandskabet for Det Europæiske Råd i Nice om europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik. Den vil give hr. Seppänen alle de svar, han har brug for. Den er lang, men alt i den er yderst omhyggeligt planlagt.

Formanden
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 15-21.

Lennart Sacrédeus
Spørgsmål nr. 22 af (H-0918/00):
Om: Skatters betydning for det indre markeds funktion Kommissionsformand Prodi forsikrer i en artikel i Financial Times i november i år, at han ikke ønsker skatteharmonisering og fælles skatteniveauer inden for EU ved at erklære, at skattesatserne er underlagt de nationale parlamenter og også bør forblive det. Samtidig mener han i samme artikel, at det - for at EU skal blive dynamisk og konkurrencedygtig - er nødvendigt at gå over til flertalsafgørelse i skattespørgsmål, da dette er nødvendigt for at det indre marked skal kunne fungere.
Hvilke skatter mener formanden ikke har nogen betydning for, at det indre marked fungerer dynamisk og konkurrencedygtigt?

Moscovici
Med Deres tilladelse, hr. formand, bliver dette det sidste spørgsmål, jeg vil svare på i denne spørgetid.
Parlamentsmedlemmets spørgsmål angår kommissionsformandens uofficielle holdninger. Det er altså ikke Rådets opgave at svare herpå. Jeg vil blot gøre opmærksom på, at traktatsystemet skelner mellem afgifter og indirekte skatter, der skal harmoniseres for at sikre iværksættelsen og funktionen af det indre marked - det står i artikel 93 - og den tilnærmelse af de forskellige lovgivninger, fastlagt i artikel 94, der har direkte indflydelse på iværksættelsen eller funktionen af fællesmarkedet, bl.a. på direkte beskatning. Rådets beslutninger på baggrund af artikel 93 og 94 skal vedtages enstemmigt. Efter Nice-traktaten vil de desværre fortsat skulle vedtages enstemmigt.

Sacrédeus
Jeg takker det franske formandskab for svaret. Jeg vil blot spørge, om man fra Rådets side bifalder denne form for meget modstridende og uklare udtalelser fra Kommissionens formand. Det er dog således, at hvis man ønsker at opbygge et fortroligt samarbejde mellem Rådet, Parlamentet og Kommissionen, er det ulykkeligt, hvis Kommissionens formand kommer med den slags svævende udtalelser. Man kan nemlig ikke tolke hans udtalelser på anden måde, end at han vil åbne for en harmonisering på skatteområdet, men han hylder sine udtalelser ind i et tågeslør.

Moscovici
Jeg gentager, at jeg ikke kan kommentere kommissionsformandens udtalelser. Men spørgsmålet om, hvorvidt beslutninger på skatteområdet skulle vedtages ved flertalsafgørelser er blevet behandlet på regeringskonferencen. Som De ved, er der desværre ikke blevet registreret nogle fremskridt i Nice på dette område.

Formanden
Spørgsmål nr. 23-32 vil blive besvaret skriftligt.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.00 og genoptaget kl. 21.00)

Stabiliserings- og associeringsaftale EU-Kroatien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0364/2000) af Baltas for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Kommissionens beretning om muligheden af forhandling om en stabiliserings- og associeringsaftale med Republikken Kroatien (KOM(2000) 311 - C5-0506/2000 - 2000/2244(COS)).

Baltas
Hr. formand, det er med stor tilfredshed, jeg i dag præsenterer Europa-Parlamentets plenum for stabiliserings- og associeringsaftalen mellem Kroatien og Den Europæiske Union. Kroatien har gjort væsentlige fremskridt på såvel det økonomiske som det politiske og sociale område. Og stabiliserings- og associeringsaftalen er en naturlig følge af disse fremskridt. Lad os ganske kort se på disse tre vigtige områder.
Det økonomiske område. Ganske vist kræver det stadig en stor indsats, før Kroatien kan nå op på Fællesskabets niveau, hvad angår reglerne for markedets funktion. Men der gøres tydeligvis et forsøg med klare resultater af de strukturelle og økonomiske reformer, navnlig med privatiseringerne, der sker med gennemsigtige procedurer, og beskyttelsen af udenlandske investeringer. Stabilitets-, stabiliserings- og associeringsaftalen vil med den økonomiske hjælp, den medfører, og den generelle økonomiske bistand via de relevante fællesskabsprogrammer styrke denne fremgang på det økonomiske område og fremskynde forberedelserne af Kroatiens fremtidige tiltrædelse af Den Europæiske Union.
Kroatiens fremskridt er ikke kun tydelige på det økonomiske område, men også på det politiske. Demokratiet og retsstaten er det, den nye koalitionsregering, som blev dannet efter det seneste valg i Kroatien, satser på. Regeringens engagement i demokratiet og den retlige beskyttelse heraf er ikke en simpel erklæring, men en daglig handling med dannelse af institutioner og lovgivningsmæssige reformer, f.eks. inden for beskyttelse af flygtninge, retten til asyl og indvandring. Her må vi desuden gøre opmærksom på regeringens afstandtagen fra det forsøg, som repræsentanter for det kroatiske samfund i Bosnien har gjort på at genetablere småstaten Bosnien-Hercegovina, der blev oprettet under krigen, dens overholdelse af betingelserne i Dayton-aftalen og samarbejdet med Den Internationale Krigsforbryderdomstol vedrørende det tidligere Jugoslavien.
På det sociale område er fremskridtene lige så tydelige, og jeg vil her nøjes med at læse et udsnit af Europarådets bemærkninger:
Det påpeger, at "Kroatien har gjort væsentlige fremskridt med hensyn til opfyldelsen af landets forpligtelser som medlem af det internationale samfund, navnlig dets ratifikation af den europæiske menneskerettighedskonvention, den europæiske konvention til forebyggelse af tortur og umenneskelig eller vanærende behandling eller straf, rammekonventionen om beskyttelse af nationale mindretal, den europæiske konvention om lokalt selvstyre og den europæiske pagt om regionale sprog og mindretalssprog".
Efter de ændringer og den demokratiske udvikling, der er sket i Jugoslavien, stabiliserings- og associeringsaftalen mellem Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Den Europæiske Union og den stabiliserings- og associeringsaftale med Republikken Kroatien, der nu skal vedtages, er der gunstige udsigter for demokratiserings- og normaliseringsprocessen i de vestlige Balkanlande, og den rolle, den særlige rolle, Kroatien kan spille i denne henseende, er af afgørende betydning.
Stabiliserings- og associeringsaftalen mellem Den Europæiske Union og Republikken Kroatien kommer i stand på det helt rigtige tidspunkt. Parlamentet kan også være meget tilfreds med fremskyndelsen af godkendelsen af aftalen, så det sker i 2000. Også konklusionerne fra topmødet i Nice, der sluttede i går morges, viser, at vi i Parlamentet havde ret. Jeg vil læse op af det afsnit, der har fået betegnelsen "Det vestlige Balkan":
"Man kunne på Zagreb-topmødet den 24. november, hvor man for første gang samlede de lande i regionen, der er vendt tilbage til demokratiet, glæde sig over den historiske ændring i de vestlige balkanlande, først i Kroatien og derefter i Forbundsrepublikken Jugoslavien. Det blev på mødet bekræftet, at stabiliserings- og associeringsprocessen har politisk topprioritering i Unionen over for de fem involverede lande, der hver især nyder godt af en individuel behandling."

Stenzel
Hr. formand, betænkningen om stabiliserings- og associeringsaftalen tager højde for de nye demokratiske udviklingstendenser i Kroatien og understreger det europæiske perspektiv for dette land, som det i løbet af i år er lykkedes at finde den ønskede tilslutning til det internationale statssamfund. Først medlemskabet i NATO-partnerskabet for fred, i Verdenshandelsorganisationen, bilaterale aftaler med EFTA-landene, frihandelsaftaler med CEFTA-landene samt senest forhandlingerne om en vidtrækkende stabiliserings- og associeringsaftale med EU, som blev indledt den 8. november, dokumenterer det tydelige kursskifte, som Kroatien har foretaget siden valget den 3. januar 2000.
Dette understregede Den Europæiske Union yderligere med topmødet den 24. november i Zagreb. Ganske vist blev det også på dette topmøde tydeligt, hvor skrøbelig og konfliktladet den indre jugoslaviske situation fortsat er. Hvis det adfærdsmønster, som siger, at, hvis der er tvivl, kæmper alle mod alle, bibeholdes, kan det sprænge stabilitetspagten for Sydøsteuropa, som er baseret på regionalt samarbejde. For allerede nu spørger stater som Kroatien sig selv, om det påtvungne regionale samarbejde ikke snarere er med til at trække deres egen vej til Europa i langdrag. Kroatien kan lige som et demokratiseret Serbien, hvor jeg håber, at demokratiet bliver konsolideret den 23. december, blive en vigtig stabiliserende faktor i denne region, som er ødelagt af krige og etniske konflikter. Det er vigtigt, at Den Europæiske Union og Europa-Parlamentet gør alt for sikre den demokratiske proces i disse lande økonomisk og styrke den. Selv om disse landes vej til Den Europæiske Union stadig er lang, er den økonomiske og politiske hjælp ganske enkelt ensbetydende med håbets princip, og Baltas-betænkningen tager højde for dette princip.
Differentieringens princip bør imidlertid også anvendes i denne region. Kroatien har gjort betydelige fremskridt, især med ratificeringen af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, konventionen mod tortur, rammekonventionen til beskyttelse af nationale mindretal og det europæiske charter om regionale sprog og mindretalssprog. Europa-Parlamentets betænkning henviser med rette til disse ratificeringer. Også de nyvalgte kroatiske myndigheders ændrede holdning til den internationale straffedomstol for det tidligere Jugoslavien tæller på den positive side i Kroatiens regnskab.
Kroatien har altid følt, at det hørte til det vestlige Europa, til den vestlige kulturkreds. Det har brug for al mulig støtte og opmuntring til at fortsætte de hidtidige reformer på det økonomiske og politiske område.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil først lykønske hr. Baltas hjerteligt med hans betænkning, især også med hans hurtige betænkning, for det var vigtigt og rigtigt at reagere hurtigt på forandringerne i Kroatien, som fru Stenzel allerede har nævnt. Jeg havde absolut også gode samtaler med medlemmerne af den tidligere regering. De var til dels meget effektive, men det hele skulle altid ses ud fra en ekstrem nationalismes aspekt, et meget slæbende samarbejde med den internationale domstol og en meget tøvende holdning over for Bosnien-Hercegovina. Det har ændret sig. Den europæiske politik på Balkan anerkendes ikke kun af Kroatiens nye regering, men støttes af den. Derfor var det også rigtigt at reagere hurtigt.
Jeg ser ikke nogen modsætning mellem den individuelle relation mellem Den Europæiske Union og Kroatien og de enkelte lande på Balkan og et regionalt samarbejde. Vi har brug for det regionale samarbejde. Vi har f.eks. brug for det med Bosnien-Hercegovina, og det er meget glædeligt, at regeringen har sagt, at den vil støtte Bosnien-Hercegovina som samlet stat, hvilket ikke altid har skaffet den venner blandt kroaterne i Hercegovina. Men det er et modigt, klart og entydigt skridt, og det må fortsættes.
Endelig har vi også brug for samarbejdet med Jugoslavien, og det skal være et gensidigt samarbejde. På den ene side må vi insistere på, at de flygtninge af serbisk afstamning, som er flygtet fra Kroatien, kan vende tilbage til Kroatien, at det ikke kun er regeringens vilje, men at det så vidt muligt kan sættes igennem trods lokal modstand i nogle regioner, landsbyer og byer. Men vi har naturligvis også brug for samarbejdet med Jugoslavien, ikke bare til denne proces, men også for stabiliseringen i regionen. Selv om vi nu er lidt forsigtige og tilbageholdende, har vi - kollega Pack er her jo også - sagt helt tydeligt til Kostunica, at samarbejdet med den internationale domstol, det regionale samarbejde, viljen til at løse konflikterne fredeligt, alt det må vi også forlange af det nye Jugoslavien, som forhåbentlig vil gå styrket ud af valget den 23. december.
En tredje og sidste bemærkning. Topmødet i Zagreb sendte et klart signal. Her i Parlamentet fik vi indført udviklingsklausulen allerede i aftalen med Makedonien. Nu gælder det imidlertid om at forberede vejen godt. Det er lidt skuffende ved beslutningen eller ikke-beslutningen fra Nice. Kompleksiteten i processen med flertalsbeslutninger er vanskelig allerede for den nuværende udvidelse, men for en udvidelse mod Sydøsteuropa vil det blive meget mere vanskeligt. Her har Unionen endnu meget at gøre.

Schroedter
Hr. formand, kære kolleger, også vi kan svare bekræftende på spørgsmålet om, hvorvidt Kroatien er værdigt til en stabiliserings- og associeringsaftale. Kroatien indtager i stadig stigende grad en stabiliserende rolle i regionen. Udviklingen inden for demokratiet må vurderes som positiv. Jeg vil imidlertid gerne understrege, at det, at vi hilser fremskridtet velkommen, ikke er ensbetydende med, at vi mener, at Kroatien allerede har nået målet. De næste skridt skal nu tages i forbindelse med lovgivningsreformen, især hvad angår mindretallenes rettigheder, pressefrihed og et uafhængigt retsvæsen. Det er Kommissionens opgave at se kritisk på netop disse punkter under forberedelsen af stabiliserings- og associeringsaftalen. Jeg vil også gerne understrege, at Kroatien forsøger at bringe forholdene til nabostaterne helt i orden. Det er virkelig positivt, hvad man har opnået af fremskridt på dette område.
Især er det vigtigt at vise Kroatien, at vi betragter det som helt centralt, hvilken rolle landet spiller med hensyn til stabiliseringen i Bosnien-Hercegovina og føderationen dér. Det er nemlig lige præcis her, Kroatiens bidrag til stabiliseringen skal måles.
Det vil efter min mening være fatalt, hvis EU i stabiliserings- og associeringsaftalen knytter den økonomiske hjælp sammen med en tilbagetagelsesaftale om flygtninge. Dette spørgsmål skal behandles på andre forudsætninger, nemlig den forudsætning, om adgangen til asyl i Kroatien er forenelig med internationale normer, og om der er tale om en human adgang til asyl. Jeg mener, at dette spørgsmål skal behandles for sig og ikke må indgå i aftalen.

Marset Campos
Hr. formand, vores gruppe støtter hr. Baltas' indsats i forbindelse med betænkningen om muligheden for at gennemføre forhandlingen om stabiliserings- og associeringsaftaler med Republikken Kroatien. Vi synes ligeledes, at Kommissionen har handlet hensigtsmæssigt for at iværksætte dette forslag.
Efter vores mening er arbejdet udført på rekordtid, og vi lykønsker hr. Baltas med hans effektive indsats i udvalget.
Vi synes, at den er belejlig, for selv om vi i sin tid fra den europæiske venstrefløjs side kritiserede nogle vesteuropæiske lande på grund af deres rolle i sønderdelingen af Eksjugoslavien ved at støtte, fremme eller opildne til had og etniske eller andre former for aggressioner, som førte til dannelsen af Kroatien, synes jeg i dag, hvor også Kroatiens nyeste fortid har undergået en forandring, at det er et meget godt tegn, at Den Europæiske Union går forrest og bistår med at genskabe tolerancen, demokratiet, respekten for menneskerettighederne og sameksistensen med de andre republikker og områder i regionen, for det er af afgørende betydning for Den Europæiske Union.
Vi må ikke glemme de lidelser, som næsten 300.000 personer af serbisk oprindelse har gennemlevet, da de i løbet af en uge blev brutalt fordrevet fra Kraina ved hjælp af terroristmetoder og måtte søge tilflugt i Serbien. Jeg synes, at det er vigtigt at erkende, at det var en fejl, og at man letter disse personers tilbagevenden til deres hjem, hvis de ønsker det. På denne måde ville man vise, at det er muligt at forene tolerance, sameksistens og respekt af forskellige opfattelser i balkanområdet, og det ville forbedre vores fremtidsudsigter i regionen.

Pack
Hr. formand, kære kolleger, jeg er meget glad for, at der er indledt forhandlinger om en stabiliserings- og associeringsaftale, som åbner de perspektiver for landet, som det, når alt kommer til alt, har fortjent. Dette land ville til forskel fra nabolandet Slovenien ikke straks efter uafhængigheden i 1991 have kunnet udvikle sig på en sådan måde, at det allerede i dag kunne være et ansøgerland. En tredjedel af landet blev nemlig besat dengang i 1991. Kroaterne blev fordrevet. I 1991-92 blev over 250.000 kroater fordrevet fra Kraina, fra Vest- og Østslavonien. De kunne først vende tilbage til deres hjemegn, efter at disse områder - efter min opfattelse berettiget - var blevet tilbageerobret. Her genfandt de deres ejendomme i ødelagt tilstand. Under denne tilbageerobring skete der desværre også det, at serbere, som retmæssigt boede i området, blev fordrevet, ikke kun af kroatere, men desværre også af deres serbiske ledere, som jo gjorde det samme i Bosnien-Hercegovina og i Sarajevo.
Desværre skete der også grimme overgreb under denne tilbageerobring. Man skal imidlertid ikke forveksle årsag og virkning. For denne tilbageerobring blev Kroatien af os straffet med betydelig afvisning. Enhver hjælp blev nægtet. Også som følge af, at vi nægtede af hjælpe, udviklede mange ting i Kroatien sig efterfølgende forkert, forkerte privatiseringer, korruption.
Den nye regering er nu på mange politiske områder slået ind på en europæisk vej. Den samarbejder med domstolen i Haag. Den har undladt at støtte separatistiske forsøg i Bosnien-Hercegovina. Den gennemfører i øjeblikket vanskelige besparelser for at opfylde de indledende betingelser. Jeg mener altså, at Kroatien fortjener vores støtte. Landet kan blive en stabiliserende faktor i hele regionen.

Martínez Martínez
Hr. formand, i de år, jeg var formand for Europarådets parlamentariske forsamling, havde jeg lejlighed til at følge mange kroater i deres indsats for frihed og fremskridt, som de i lighed med andre folk på vores kontinent forbandt med deres integration i de europæiske institutioner.
Kroatien har i løbet af det 20. århundrede gennemgået de samme faser, som mange af os andre, der i dag udgør Den Europæiske Union, har måttet igennem. I de sidste år af 1960'erne oplevede Kroatien en særlig hadefuld fascisme. En fascisme som i Tyskland, Østrig, Italien eller Spanien. Et typisk europæisk forløb.
Senere løsrev kroaterne ved hjælp af en særdeles militant antifascistisk modstand sig fra nazismen. Og denne modstandskamp er ligeledes en del af den bedste europæiske kulturarv.
Efter endnu en lang periode med autoritært styre opnåede man uafhængighed under ledelse af nationalistiske styrker og andre, der byggede på rent demokratiske værdier. I tomrummet mellem de to fløje måtte kroaterne endnu en gang gennemleve et nyt kapitel med et ultranationalistisk autoritært styre, som paradoksalt nok blev næret af dets serbiske modstykke på grund af besættelsen af en del af dets territorier og på grund af krigen.
Med freden og den demokratiske konsolidering har det kroatiske folk valgt en vej med mådehold og tolerance, med frihed og respekt. Og det har gjort dette valg klart og tydeligt med dets deltagelse i det europæiske integrationsprojekt.
Kroatiens optagelse i Europarådet bidrog afgørende til den positive udvikling i landet, og det var endnu et skridt ad den vej, som fører til den aftale om stabilisering- og associering med Den Europæiske Union, som vi drøfter i dag, og som forhåbentligt kan føres ud i livet snarest muligt. Denne aftale er blot endnu et skridt på vejen mod Kroatiens tiltrædelse som fuldgyldigt medlem af Den Europæiske Union, uden at denne vej skal være belagt med andre betingelser end dem, som de øvrige ansøgerlande skal opfylde.
Kroaterne har ret til denne tiltrædelse, men jeg synes også, at det er åbenbart, at det europæiske projekt ikke bliver fuldkomment, sålænge mosaikken mangler den kroatiske brik og brikkerne fra dets øvrige naboer i Eksjugoslavien. Derfor stemmer vi for de forslag, som vores ven Baltas har stillet, og vi forpligter os til fortsat at støtte Kroatien i dets bestræbelser på at gøre landet til endnu et medlem af Den Europæiske Union.

Patten
Hr. formand, det glæder mig at kunne kommentere Hr. Baltas' fremragende betænkning, der, som adskillige medlemmer har sagt, er udarbejdet meget hurtigt, om Kommissionens forundersøgelse af muligheden for en stabiliserings- og associeringsaftale med Kroatien.
Det har jo været et historisk år for Sydøsteuropa. Vi må ikke glemme, at det var Kroatien, der satte tingene i gang med valget for mindre end et år siden. Så det glæder mig, at vi fejrer årets slutning med at igangsætte forhandlinger med Kroatien om en stabiliserings- og associeringsaftale.
Vi startede passende nok forhandlingerne ved Zagreb-topmødet for 14 dage siden, og det første fulde forhandlingsmøde finder sted på mandag i Bruxelles. Vi håber, at disse forhandlinger kommer til at skride hurtigt frem, og at vi kan afslutte dem hurtigt. Hvor hurtigt afhænger til en vis grad ikke blot af os, men også af det kroatiske forhandlingshold, som er yderst velforberedt. Jeg må sige, at jeg på grundlag af Kroatiens præstation i år har fuld tillid til, at vi kan sætte et rask tempo. Det er i hvert fald, hvad Kroatien har gjort i de seneste måneder. De har været et eksempel til efterfølgelse for deres naboer og vist, hvor hurtigt man kan vende et lands politiske lykke, hvis ens visioner og politiske mod er tilstrækkelige.
Jeg vil gerne hylde Kroatiens ledere og befolkning for det, de har opnået. Kroatien har f.eks. modigt forandret sit forhold til Haag på grundlag af præsidentens kloge udtalelse om, at et land kun kan frikendes for sin kollektive skyld, hvis man placerer den individuelle skyld. Det er et klogt råd, som ikke kun passer på Kroatien, men på alle lande, hvor der angiveligt er begået krigsforbrydelser.
Som fru Stenzel påpegede, er Kroatien lige blevet medlem af PFP og WTO og har påtaget sig en lang række andre internationale forpligtelser. Den nye regering har foretaget radikale ændringer i Kroatiens forbindelser til Bosnien og Hercegovina og klart taget afstand fra ekstremisterne i Hercegovina og etableret mere åbne økonomiske forbindelser til de kroatiske dele af føderationshæren. Det har banet vejen for frihandelsaftaler med Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Slovenien og nu med Bosnien og Hercegovina. Det spillede en yderst nyttig rolle ved at støtte den demokratisk valgte regering i Montenegro og modstå presset fra Milosevic-regimet.
Samtidig er regeringen begyndt at iværksætte egentlige indenrigspolitiske og økonomiske reformer, som har fået os til at konkludere, at Kroatien vil kunne opfylde de betydelige forpligtelser, som en stabiliserings- og associeringsaftale medfører. Kroatien var, som Parlamentet ved, i sidste måned vært for det historiske Zagreb-topmøde og udviste meget imponerende effektivitet og diplomatisk snilde. Det er ikke noget dårligt resultat for et år. Så jeg er glad, om ikke overrasket over, at Parlamentet er enigt i vores bedømmelse af, at det var rigtigt at starte disse forhandlinger med Kroatien hurtigt.
Jeg er enig i mange af betragtningerne i betænkningen. Jeg er f.eks. helt enig i, at vi skal øge den finansielle bistand til Kroatien betydeligt under Cards-forordningen. Vi har i denne uge et hold embedsmænd i Kroatien for at se på næste års programmering. Jeg støtter kraftigt Parlamentets holdning. Jeg ved, at det er den kroatiske regerings faste holdning, at de lande, som deltager i stabiliserings- og associeringsprocessen skal bedømmes individuelt.
Aftalerne skal skræddersyes, så de passer til landenes særlige omstændigheder, og justeres i forhold til de fremskridt, der er gjort. Det er også vores holdning, og den hastighed, hvormed vi har justeret vores politik over for Kroatien i de seneste måneder, er et bevis på det. Vi ønsker naturligvis også, at de lande, som deltager i stabiliserings- og associeringsprocessen, går foran, ikke blot når det gælder om at skabe tættere forbindelser til Den Europæiske Union, men også til hinanden.
Dette er ikke - og det vil jeg gerne understrege - et forsøg på at genskabe Jugoslavien ad bagdøren. Det understreger over for disse lande, hvad der har været vores egen erfaring. Vi har klaret en forfærdelig politisk deling. Vi har klaret den uro, som sammenlægningen skabte, ved at prøve at samarbejde økonomisk og politisk. Det kan ikke komme som nogen overraskelse for de lande, som ønsker et bedre forhold til os, som ønsker et tættere forhold til os, som ønsker at blive en del af den europæiske familie, at vi insisterer på nøjagtig det samme for dem.
I det seneste år har Kroatien dristigt og beslutsomt begivet sig på vej til Europa, men der er trods de seneste fremskridt stadig et stykke vej igen. Vi må løbende se stærke beviser for, at Kroatien og andre regeringer i regionen vil gøre noget for, at flygtningene kan vende tilbage - et punkt som et par af medlemmerne nævnte.
Først og fremmest skal vi se løbende økonomisk og institutionel reform, etablering af en ægte fri økonomi, reform af ejendomsretten, styrkelse af domstolenes uafhængighed og beskyttelse af mindretallenes rettigheder. Der er også behov for en seriøs reform af medierne og en reel indsats for at skabe et virkelig åbent og pluralistisk mediemiljø, som lever op til de højeste professionelle standarder for upartiskhed og uafhængighed, især inden for tv.
Vi har altså fortsat brug for dette Parlaments støtte, når vi opfordrer vores kroatiske venner til at videreføre reformerne, selv om det i mange tilfælde skal gøre ondt, før det kan gøre godt. Vi bifalder Parlamentets hidtidige støtte, ikke mindst til det vigtige spørgsmål om et retsgrundlag for stabiliserings- og associeringsaftalerne. Det er et vigtigt punkt for os, og jeg håber, at vi kan regne med Parlamentets støtte, når vi konsulterer Dem formelt efter forhandlingen af aftalen. Indgåelsen af stabiliserings- og associeringsaftalen afhænger naturligvis af Parlaments samtykke.
Kroatien har med disse forhandlinger indledt en ny æra i sit forhold til Den Europæiske Union. Kroatien har fået mange venner i Europa på grund af den rolle, det har spillet i det seneste år, og på grund af de fremskridt, det har opnået. På mange punkter er det svære kun lige begyndt, men jeg har fuld tillid til, at det kroatiske folk kan klare udfordringen, kan klare den vanskelige reformproces, som fører til Europa. Vi i Europa-Kommissionen ser frem til at hjælpe Kroatien med at tage udfordringen op og til at lede Kroatien på rette vej.
Som jeg startede med at sige, begyndte dette år med, at det kroatiske folk og dets nye demokratiske regering tændte et lys. Jeg tror, at det var af største vigtighed for hele regionen. Vi skylder Kroatien at yde regeringen og det kroatiske folk al den hjælp, vi kan, i de kommende år, og vi er meget taknemmelige for hr. Baltas' kloge råd om, hvordan vi kan gøre det.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
Jeg vil gerne takke alle kolleger, som har bidraget til forhandlingen og overholdt deres taletid så fint. Det er usædvanligt her i Parlamentet. Jeg kommer til at være streng fra nu af.

Nærmere forbindelser mellem Indonesien og EU
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0323/2000) af Maij-Weggen for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om meddelelsen fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om udvikling af nærmere forbindelser mellem Indonesien og Den Europæiske Union (KOM(2000) 50 - C5-0288/2000 - 2000/2152(COS)).

Maij-Weggen
Hr. formand, kære kolleger, da Kommissionen for et år siden offentliggjorde sin meddelelse om forbindelsen mellem Indonesien og Den Europæiske Union, viste det sig, at Indonesien med en nytiltrådt regering ledet af Wahid var på vej mod et virkeligt demokrati. Nu, et år senere, er billedet meget mindre optimistisk.
Vejen mod demokrati, mod respekt for menneskerettighederne, mod et godt forvaltnings- og retssystem og mod afskaffelse af korruption viser sig at være en lang vej med mange forhindringer. Modstanden mod Wahid-regeringen er stor, og processen synes at stagnere. Denne modstand mod den demokratisk valgte regering kommer fra forskellige sider, nemlig fra militære kredse, fra det korrupte Suharto-regimes bagland, fra grupper af fanatiske muslimer og fra væbnede militsers kredse.
Præsidenten står tilmed også for skud i forbindelse med Bulog- og Brunei-affæren. Det er imidlertid vigtigt, at vicepræsidenten og parlamentets formand har givet præsidenten en tillidserklæring. Det problem, som regeringen kæmper med, bliver tydeligst i de regioner, som tidligere under Suharto-regimet blev brugt som migrationsområder for overbefolkede områder og også blev misbrugt som erobrede områder.
Værst er situationen i Irian Jaya og på Molukkerne. Det er i denne forbindelse uforståeligt, at Laskar Jihad-krigerne i foråret fik chancen for i tusindvis at tage til Molukkerne for endnu en gang at fremprovokere konflikterne. Blandt molukkerne er der i mellemtiden i tusindvis af dræbte og i hundredtusindvis af flygtninge. I øjeblikket hersker der stor angst, også blandt de 50.000 molukkiske borgere i Nederlandene, for, at situationen vil eskalere omkring jul. Vi har fået beretninger om, at Laskar Jihad på ny forbereder en offensiv bl.a. i den vestlige del af Irian, men også i retning af små øer som Gorom og Lusalaut. Mennesker dræbes, fordi de er kristne. Mennesker lukkes inde i kirker og tvinges til at lade sig omvende til muslimer. Det forlyder endda, at Laskar Jihad har sagt, at ikke en eneste klokke i en kristelig kirke må ringe til jul på Ambon. Der er simpelthen tale om religiøs terror. Som ordfører synes jeg, det er uacceptabelt, og jeg spørger derfor kommissæren, hvad Den Europæiske Union kan gøre over for Wahid-regeringen for at forhindre yderligere blodsudgydelser.
Og så er der Irian Jaya. Også dér er der tale om eskalering af voldshandlinger. I denne weekend var der på ny dræbte. I sidste uge blev hundrede studenter anholdt, og fire af disse blev afleveret dræbte hos deres forældre. Også Papua-lederne er stadig fængslet.
I vores beslutningsforslag har vi udtrykkeligt villet respektere Indonesiens territoriale integritet. Men det kan da ikke betyde, at mennesker i Irian Jaya skal fornægte deres egen kultur og identitet. Den slags voldshandlinger får blot hadet til at blusse endnu mere op. Jeg vil tilslutte mig den amerikanske regerings advarsel om, at voldshandlingerne skal ophøre. EU bør også tilslutte sig denne.
Også på Timor og Atjeh er freden langtfra genoprettet. På Timor blokerer militser flygtningenes tilbagevenden, og hjælpearbejdere trues. Heller ikke mordet på den nederlandske journalist Thoenes er undersøgt endnu. I Atjeh blev så sent som i sidste uge tre hjælpearbejdere dræbt og i begyndelsen af december 15.
Hr. formand, den regionale problematik er i øjeblikket den alvorligste i Indonesien. I denne sammenhæng er planerne om større autonomi i disse regioner positive ligesom løfterne om at lade regionerne få større indtægter fra råstofferne. For så vidt angår den almene politik i Indonesien, går tingene egentlig i den rigtige retning. Men netop disse problemer i regionerne er stadig tydelige.
Hvilken rolle kan Den Europæiske Union spille? Indonesien er et af de vigtigste lande i ASEAN-området. Det er vigtigt for hele området, at Indonesien er en stabil, demokratisk retsstat med gode forbindelser i og uden for ASEAN. Den Europæiske Union skal støtte de demokratiske og socioøkonomiske udviklinger, men ikke kritikløst. Vi må opstille betingelser for vores hjælp og støtte. Der må være tale om fremskridt i demokratiseringsprocessen, menneskerettighedssituationen skal forbedres, de, der krænker menneskerettighederne, skal stilles for en domstol, korruption skal bekæmpes, og hærens magt skal yderligere formindskes. Ellers må bistanden om nødvendigt suspenderes.
Endvidere bør bistanden koordineres meget mere på europæisk plan. EU-ambassaden i Jakarta kan påtage sig denne koordinering. Vi anmoder også i vores beslutningsforslag Kommissionen om at følge denne politiske kurs.
Endelig, med al respekt for Indonesiens suverænitet, hvis voldshandlingerne omkring jul igen bryder løs på Molukkerne og Irian Jaya, må en international aktion efter vores opfattelse ikke udelukkes. Jeg sigter til FN-observatører i kriseområderne, hvor det virkelig er nødvendigt, men eventuelt også humanitære hjælpeaktioner. Myrderierne skal virkelig ophøre. I hvert fald hærenheders, militsers og militante muslimers myrderier. Hvilken forskel er der ellers mellem Wahid-regeringen og det gamle Suharto-regime?
Vi er meget bekymrede, og vi forventer en reaktion fra Kommissionen på disse udviklinger.

Plooij-van Gorsel
Hr. formand, jeg vil gerne give fru Maij-Weggen en kompliment for hendes gode betænkning og takke for det behagelige samarbejde.
Politisk stabilitet, respekt for menneskerettighederne og en retsstat er nøgleelementer for økonomisk genopretning efter krisen i Asien. Det er også en forudsætning for tættere samarbejde mellem Den Europæiske Union og Indonesien.
På Industriudvalgets vegne begrænser jeg mig til tre punkter. Vi er bekymrede over korruptionens og nepotismens store omfang i den indonesiske økonomi. For mange medlemmer af de tidligere herskende familier har stadig magten i hænderne. Dette er en stor hindring for økonomisk genopretning og social stabilitet i regionen og bør således gribes an.
For det andet er omstruktureringen af den private banksektor i Indonesien væsentlig. Agenturet for omstruktureringen af de indonesiske banker, det såkaldte IBRA, har hidtil ikke kunnet sørge for, at handelsbankerne igen kan yde lån. Desuden har IBRA store finansielle interesser i forskellige virksomheder. For nogle virksomheder er det endda den eneste aktionær. Disse virksomheder bør privatiseres. Det ville samtidig skabe nye muligheder for udenlandske investeringer, som er temmelig nødvendige.
Mit sidste punkt er, at de økonomiske forbindelser med Indonesien nu er baseret på ASEAN-aftalen. ASEAN-landene har hidtil gjort ringe fremskridt i forbindelse med den økonomiske integration, selv om der i årevis er talt om oprettelsen af en frihandelszone mellem medlemmerne. Derfor anmoder Industriudvalget om, at der indgås en bilateral samarbejdsaftale mellem Den Europæiske Union og Indonesien. Jeg beder hermed kommissær Patten om at undersøge denne mulighed sammen med sin kollega, hr. Lamy.

Miranda
Hr. formand, den positive udvikling i Indonesien er så ubetvivlelig, at den begrunder et nyt forhold til landet og et egentligt samarbejde med det. Indholdet i Kommissionens rapport fra årets begyndelse har vist sig berettiget, selv med det euforiske præg, som den havde på grund af de forandringer, der var foregået.
Indonesien står imidlertid over for enorme og komplekse interne udfordringer, således som det tydeligt fremgår af den seneste udvikling. Der er den eksplosive situation i Irian Jaya, der er blevet skærpet på grund af undertrykkende metoder; der er den vanskelige situation i Aceh og på Molukkerne; og der er også den dramatiske situation i flygtningelejrene i Vesttimor - og den utilstrækkelige indsats for at afhjælpe den - hvor militserne stadig ustraffet kan føre sig frem; og alt dette samtidig med betydelige manøvremuligheder og pres fra dele af militæret, der utvetydigt har forbindelse til det foregående Suharto-regime og til fundamentalistiske og nationalistiske bevægelser.
Disse forhold, der kun kan vække bekymring, tilråder derfor en vis forsigtighed og en vis neddæmpning af den indledende optimisme, som er så fremtrædende i Kommissionens rapport. Der er ingen tvivl om, at samarbejdet med Indonesien skal styrkes, og at det også skal bestå i støtte til landets myndigheder for at få forbedret administrationen, bekæmpe svindel og korruption, styrke retsvæsenet, beskytte og genoprette miljøet og yde humanitær bistand til fordrevne og flygtninge. Dette samarbejdes omfang må dog afspejle, om der faktisk sker fremskridt i løsningen på de regionale problemer, og de metoder, der benyttes til at løse dem, om menneskerettighederne overholdes, og om landet samarbejder med henblik på en positiv udvikling i Timor Lorosaes uafhængighedsproces, herunder problemerne med flygtningene fra Vesttimor, og om det retsforfølger og dømmer de militsfolk, der har begået forbrydelser, og som for kort tid siden har myrdet tre FN-medarbejdere.
Jeg mener, at den betænkning, som fru Maij-Weggen, der i øvrigt kender situationen godt, har skrevet, på tilfredsstillende vis tager højde for disse forhold, af hvilken grund den får vores fulde støtte.

Costa Neves
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne først lykønske fru Maij­Weggen for det fremragende arbejde, som hun har udført. Demokratiseringsprocessen i Indonesien fortjener berettiget anerkendelse og en deraf følgende støtte. Et af de stærkeste udtryk for denne proces, men også for de modsigelser, der svækker den, er det, der er sket i Østtimor. Efter at retten til selvbestemmelse var accepteret, i perioden mellem folkeafstemningen og anerkendelsen af dens resultat, gennemførte bevæbnede militser bistået af indonesiske militærfolk en minutiøs plan til ødelæggelse af samfundets infrastruktur og tusinder af boliger, afgrøder og landbrugsredskaber, og forfulgte befolkningen, der rædselsslagen flygtede op i bjergene og over til Vesttimor.
Som medlem af Europa-Parlamentets delegation var jeg en af de internationale observatører under afstemningen, og jeg var vidne til det timoresiske folks umådelige tørst efter frihed, men jeg blev også klar over, at næppe ville vi være ude, før der ikke ville være sten på sten. Modsigelser som disse består fortsat i Indonesien, både på Molukkerne, i Aceh, i Irian Jaya, og de kommer også endnu i dag til udtryk i Østtimor. Retsforfølgningen af dem, der har begået forbrydelser, og som nu befinder sig på indonesisk område, er endnu ikke sket. Det er uacceptabelt, at en nyligt offentliggjort lov fritager dem for retsforfølgning. Flere end 100.000 flygtninge er stadig i Vesttimor, hvor de fungerer som menneskelige skjolde for de moralsk og reelt skyldige i forbrydelserne i Østtimor.
Jeg har besøgt disse flygtningelejre i år. Der befinder de, der begik forbrydelserne, og de, der var vidne til dem, sig. Den retsforfølgning, der ikke sker, og de flygtningelejre, der gøres permanente, er slagmark mellem den gamle og den nye magt i Indonesien og viser, hvor skrøbelig demokratiseringsprocessen er. Så sent som i denne uge løb højtstående medarbejdere i UNTAET en alvorlig risiko, da de kom ud fra det indonesiske parlament efter at have haft møde med dets formand. Vi kan støtte demokratiseringsprocessen, og det har vi gjort; vi kan imidlertid ikke træde i stedet for dem, der skal gennemføre denne proces.

Wiersma
Hr. formand, Indonesien kæmper, men det går fremad. Omvæltningen i landet og den måde, hvorpå den fandt sted, er stadig grundlaget for forsigtig optimisme. Men fru Maij-Weggens fortræffelige betænkning gør det samtidig tydeligt, at Indonesiens problemer snarere er blevet større end mindre. Det er landet ikke ene om. Disse problemer er jo kendetegnende for et land, som skal igennem en overgang på mange områder. Det skal udvikle en ny identitet med en bedre balance mellem centrum og periferi. I økonomien skal markedet befries for vidtgående statsindblanding og tiltrække nye investeringer. Fattigdomsproblemet er presserende. Et hybridt samfund skal gøres gennemsigtigt. Der skal tages fat på korruptionen. Det kan EU hjælpe med ved at henvende sig til europæiske virksomheder. Der bør ryddes op i gamle strukturer, således at Indonesien endelig kan få styr på sig selv. Mange aktuelle problemer forårsages af manglende demokratisk kontrol med f.eks. dele af hæren, som modsætter sig forandring og tab af privilegier. Mange steder er volden mere fremherskende end dialogen. Mest foruroligende er det på Molukkerne, hvor Jihad-krigerne på en uacceptabel måde kan gøre, hvad de vil. Regeringen i Jakarta burde gøre meget mere for at få styr på situationen på stedet, og EU skal fortsætte med at udøve temmelig stort pres, bl.a. som udtryk for det større ansvar, som Den Europæiske Union skal påtage sig for regionen. Hvis dette giver for lidt resultat, må vi ikke udelukke en mere aktiv rolle fra det internationale samfunds side. Til en retsstat, der først lige er begyndt at fungere igen, hører også et opgør med fortiden. Dette forløber meget langsommeligt. De gamle strukturer modsætter sig den nødvendige retfærdighed. De er jo i mange tilfælde medskyldige i forbrydelserne. Vi anmoder om og kræver, at de skyldige opspores og stilles for en domstol. Hvad enten det nu drejer sig om familien Suharto eller om den nederlandske journalist Sander Thoenes' mordere. Forbindelserne mellem Indonesien og EU kan kun forbedres yderligere, hvis vi ved, at vores samtalepartnere dér også virkelig repræsenterer autoriteter, og at retsstaten fungerer behørigt.

Van den Bos
Hr. formand, Suhartos spor er langtfra udvisket i Indonesien. Militærets indflydelse er ganske vist formindsket, men den er stadig alt for stor. Korruptionen griber stadig om sig. Vedholdende vold på Molukkerne, i Atjeh og i Irian Jaya skaber store lidelser hos befolkningen. Præsident Wahid og vicepræsident Sukarnoputri har endnu kun kunnet udvise ringe styrke til at regere landet. Det er meget vigtigt, at Europa støtter de økonomiske og demokratiske udviklinger i Indonesien. Men denne hjælp er ikke betingelsesløs. Det sagde fru Maij-Weggen også. Den skal være til gavn for de fattigste befolkningsgrupper. Krænkelserne af menneskerettighederne skal ophøre, korruptionspenge skal opspores, og først og fremmest skal velfærden fordeles meget bedre. Det er meget vanskeligt at holde sammen på det enorme rige. Den tid, hvor en håndfuld hollændere kunne gøre det, er heldigvis forbi. Men dårlig forvaltning, hvor militærpersoner uforstyrret kan gøre det katastrofale, de vil, giver næring til uafhængighedsbestræbelser. Årsagen til konflikten på Molukkerne findes først og fremmest i Suhartos uigennemtænkte migrationspolitik, hvorved befolkningsligevægten blev forstyrret. Situationen på disse øer er stadig alarmerende. Først hvis en upartisk hær griber ind, er der chance for fred. Det internationale samfund skal sætte Jakarta under maksimalt pres for at bringe volden på Molukkerne til ophør. Der skal bringes mere humanitær bistand dertil. Det gælder også for ECHO, som for øvrigt gør en fortræffelig indsats der.
Også Irian Jaya er offer for migrationspolitikken. Her bliver den lokale befolkning ligeledes frustreret på grund af indvandringen af muslimer og militærets brutale optræden. Det er af største betydning, at de, der gør sig skyldige i krænkelser af menneskerettighederne, ikke unddrager sig deres straf. Jeg tilslutter mig mine kolleger, som beder om en øjeblikkelig retslig undersøgelse af mordet på Sander Thoenes.
Fru Maij-Weggen har skrevet en fortræffelig betænkning, og jeg konkluderer derfor, at Europa skal gøre alt for at støtte landet på vejen mod demokrati, men det er i sidste instans op til indoneserne selv at udviske sporene efter Suhartos regime.

Ribeiro e Castro
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil først henlede jeres opmærksomhed på to datoer. I morgen har vi her overrækkelsesceremonien for Sakharovprisen. For et år siden var det netop præsident Xanana Gusmão, der modtog denne pris. Da hyldede vi det timoresiske folks indsats, mod og eksempel. I februar i år tog Kommissionen et nyt politisk initiativ over for Indonesien, som vi også støttede. Efter min mening, og jeg siger det med beklagelse, noget overilet. Jeg siger det med beklagelse, fordi også jeg gerne så, at det var gået godt for Indonesien. Også jeg havde gerne set, at den tvivl, som vi lod komme den anklagede til gode, var blevet gjort til skamme. Desværre viser det seneste års udvikling, at det ikke er gået på den måde. Som vores kollega Maij­Weggen fremhævede det i sin indledende fremlæggelse - som jeg varmt støtter ligesom den indsats, som hun har lagt i betænkningen - er situationen i Indonesien under forværring. Det må vi lære af og sende klarere og mere entydige signaler til Indonesien, signaler, der ikke modsiger sig selv.
Jeg mener, at Indonesien er et stort land, men at det står ved en korsvej. Det afhænger af den indsats, som det internationale samfund og EU kan yde, om landet ved denne korsvej tager det afgørende skridt i retning af demokrati, retsstat og respekt for menneskerettighederne, eller om kaos tværtimod skal blive værre. Vi må her forstå at prioritere vores indsats, således at vi ikke blander miljø, socialpolitik og økonomisk politik sammen med nøglespørgsmålet om respekt for demokrati og menneskerettigheder, der helt klart må have politisk prioritet i vores forhold til Indonesien. Jeg siger, at vi også må give et klart signal, fordi vi ikke bør føre en politik i to hastigheder, så det på den ene side ser ud, som om vi kritiserer, mens det på den anden side ser ud, som om vi alligevel ingenting gør. Vi må drage lære af dette års erfaringer, som er ærefulde nok, så vi kan give et kraftfuldt signal om, hvilken forandring vi ønsker for Indonesien.

Belder
Hr. formand, ordføreren, fru Maij-Weggen, viser tydeligt, hvor skoen trykker politisk i Indonesien. Hun nævner udtrykkeligt modstanderne mod den væsentlige og krævende reformproces. Disse betegnes i hendes betænkning med rette stadig som meget stærke. På grundlag af de seneste beretninger fra det indonesiske øhav trænger spørgsmålet sig imidlertid på, om situationen ikke ser endnu alvorligere, ja endnu farligere ud for præsident Wahid og dennes medkæmpere, end ordføreren analyserer. En insider sammenfattede i går situationen i det indonesiske øhav med sætningen: "Fornyelserne stagnerer, og genopretningen med undtagelse af familien Suharto går støt fremad." Stagnationen af fornyelserne indebærer på ingen måde, at vejen mod en demokratisk retsstat, jeg citerer ordføreren, "virkelig ender blindt". Derfor bør Den Europæiske Union netop nu efter evne forsigtigt støtte de demokratiske kræfter, som hverken er talrige eller stærke.
I betragtning af den historiske byrde, som hviler på to nutidige indonesiske områder, Molukkerne og Irian Jaya, ville alene indonesisk og vestlig forståelse for denne rystende historiske belastning fjerne meget politisk spænding og smerte. Her ligger bestemt en fælles opgave.
Et lyspunkt er den beretning, jeg fik fra missionsarbejdere i Indonesien. Fra de kristelige kirker har der til trods for usikre tider hævet sig røster, som beder om selvbesindelse. Man skal holde op med at sikre sine egne gruppers interesse og udvise medfølelse med sine medmennesker, også muslimerne, ud fra Kristus' kærlighed, forsoningsperspektivet for hele det til tider så hårdt ramte øhav.

Deva
Hr. formand, jeg lykønsker fru Maij-Weggen med en fremragende betænkning. Jeg ved, at hun har stor erfaring med Indonesien og især det indonesiske molukkiske samfund i Holland. Vores holdning til Indonesiens territoriale integritet er enkel. Vi skal overholde folkeretten og FN's resolution 2504 af december 1969. Denne resolution bekræfter kategorisk, at Irian Jaya er en del af Indonesien. Det er noget, som alle vores lande har aftalt, som de har skrevet under på, og som de er forpligtet til at støtte. Det var det globale samfunds anerkendelse af lovligheden af afstemningen i Irian Jaya om at blive en permanent del af Indonesien og bekræfte FN's deklaration 1514 af 1960, som forbyder enhver handling, som sigter mod delvis eller fuldstændig nedbrydning af et lands nationale enhed og territoriale integritet.
Situationen i Irian Jaya er helt anderledes, både retligt og forfatningsmæssigt, end situationen i Østtimor. Parlamentet må ikke blande de to ting sammen. Irian Jaya er historisk set en integreret del af Indonesien. Det har Østtimor aldrig været. Retsstatsprincipperne skal derfor gælde. Ja, vi skal selvfølgelig sikre, at Indonesien fortsat retsforfølger de medlemmer af sikkerhedsstyrkerne, som er anklaget for overtrædelser af menneskerettighederne. I dette tilfælde skal vi bruge gulerodsmetoden. Alle andre indgreb end støtte til demokratiseringen og retsstaten vil virke mod hensigten og virke provokerende på alle parter. Der kan ikke blive nogen vinder, hvis vi indtager en imperialistisk holdning til dette. Og jeg bruger med vilje det ord.
Det, vi kan gøre i Europa-Parlamentet og EU, er at bede den nye demokratiske indonesiske regering om ikke at overreagere. Det ville være til separatisternes fordel, fordi det gør terroristerne til martyrer og helte. Desuden kan vi straks yde massiv støtte til projekter til fremme af god regeringsførelse i Indonesien i form af arbejdskraft, penge, ngo-aktiviteter, opstilling af standarder og kriterier, så de overdragede administrationsordninger, som præsident Wahid nu er gået med til, kan underbygges ved at skabe varige demokratiske institutioner samt institutioner i civilsamfundet.
Hvis vi ønsker at hjælpe Indonesien, skal vi reagere med penge og handling nu og ikke kun med ord.

Seguro
Hr. formand, jeg vil gerne med mine ord slutte mig til mine kolleger, både med hensyn til betænkningens indhold, og hvad angår den ros, der er tilkommet fru Maij­Weggen for den realisme, hvormed hun har udarbejdet betænkningen, og, frem for alt, for hendes troskab over for EU's værdier og principper. Jeg mener, at det i forbindelse med et udvidet samarbejde med Indonesien er vigtigt at stå vagt om disse værdier og retsstatens principper. Kommissionens forslag kommer på et yderst vigtigt tidspunkt, hvor Indonesien befinder sig ved en korsvej, i en alvorlig økonomisk krise, og vores støtte til, at der indføres en retsstat, og til de kredse, der vil sikre demokratiet og gøre Indonesien til en stærkt land, som respekterer den menneskelige værdighed, er afgørende.
Jeg vil gerne, hvis man tillader, fremsætte to forslag og en anmodning til Kommissionen. Det første forslag er, at Europa-Parlamentet sender en delegation ud for specifikt at besøge lejrene for de fordrevne, ikke kun i Vesttimor, men overalt, fordi der ifølge fru Maij­Weggens betænkning er ca. en million flygtninge. Det er vigtigt, at vi ikke blot vedtager denne betænkning, men at vi følger op på den. For det andet er det vigtigt, at Indonesiens myndigheder tillader ngo'er fri adgang til at bringe lægelig og humanitær bistand til Indonesiens indbyggere og til timoreserne, der befinder sig i en menneskeligt nedværdigende situation, hvorfor disse organisationer ikke må forbydes adgang. De humanitære principper må absolut overholdes og respekteres. Til sidst vil jeg gerne anmode Kommissionen, via kommissær Christopher Patten, om at stå vagt om disse principper, fordi selv om jeg går ind for, at EU skal udbygge samarbejdet med Indonesien, må det ikke ske for enhver pris, og jeg vil derfor gerne anmode om en detaljeret overvågning af, hvordan denne bistand finder anvendelse.

Lynne
Hr. formand, jeg bifalder denne betænkning, men jeg synes, at den er lidt for optimistisk. Situationen er forbedret, og vi skal anspore præsident Wahid, men der er stadig enorme problemer. Regeringen er svag og under konstant angreb, militæret er imod civil kontrol, økonomien er skrøbelig, og frem for alt står det elendigt til med menneskerettighederne. Vi skal derfor kæde udviklingsbistanden sammen med fremskridt på menneskerettighedsområdet.
Vi må også sikre os, at journalisten fra Financial Times, Sander Thoenes' mordere stilles for retten, og at de tre bistandsarbejderes mordere og de medlemmer af de indonesiske sikkerhedsstyrker, som i sidste uge dræbte et torturoffer, stilles for retten, ligesom der bør føres en ny retssag mod præsident Suharto.
Det glæder mig, at FN i dag udstedte anklageskrifter på grundlag af forbrydelser mod menneskeheden i Østtimor, og Indonesien skal være klar over, at de retssager kommer til at finde sted med eller uden dets samarbejde.

Patten
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at lykønske min kære ven fru Maij-Weggen med hendes betænkning, som de fleste vil betegne som fremragende. Det er en meget omfattende betænkning, og den er særligt nyttig, fordi den fører os ajour med udviklingen siden vedtagelsen af Kommissionens meddelelse i februar.
Tiden har sandelig ikke stået stille i Indonesien siden da. Jeg tænker undertiden på, hvad en god amerikansk ven, som var ambassadør i Indonesien, engang har sagt. Han mente, at af alle de vigtigste lande i verden var Indonesien det land, vi vidste alt for lidt om. Jeg mener, at betænkningen bidrager til at belyse, hvad der er sket. Jeg er derfor taknemmelig over for hende og udvalget for forslaget til beslutning. Det glæder mig især, at det generelt lader til at støtte Den Europæiske Unions og navnlig Europa-Kommissionens handlinger.
Hovedbudskabet i Kommissionens meddelelse var behovet for en erkendelse af, at Indonesien var midt i en vanskelig overgangsperiode, hvor reformkræfterne havde brug for vores støtte. Den støtte skal tilvejebringes gennem øget politisk og økonomisk dialog samt øget målrettet udviklingssamarbejde.
Meddelelsen blev skrevet i en positiv ånd og afspejlede vores nye forhold. Man må sige - og det vistnok i overværelse af den indonesiske ambassadør - at Indonesien erkendte og bifaldt det.
Næsten et år senere er det nyttigt at overveje, om vores forslag og analyse stadig holder i lyset af den seneste tids politiske udvikling i Indonesien. Der har navnlig i det seneste år været voksende uro, ustabilitet og overtrædelser af menneskerettighederne i området og navnlig i Aceh, Irian Jaya og Molukkerne, hvor Kommissionen for nylig vedtog en beslutning om yderligere 2 millioner euro fra ECHO til hjælp til fordrevne personer i begge provinser.
Situationen er langt fra stabil i de tre områder. Så sent som i sidste weekend blev tre lokale medarbejdere fra en dansk ikke-statslig organisation, som flere medlemmer har mindet os om, myrdet i Aceh. Jeg fordømmer på det kraftigste disse mord. De minder os om de yderst farlige betingelser, som alle bistandsarbejdere arbejder under i mange steder i Indonesien. Jeg vil gerne hylde deres mod og beslutsomhed. Jeg ved, at Parlamentet gerne vil gøre det samme.
Kommissionen og Rådet har bekræftet deres støtte til Indonesiens territoriale integritet. Det glæder mig, at Parlamentet gør det samme. Men samtidig har vi også understreget den indonesiske regerings forpligtelse til at overholde retsstatsprincipperne og beskytte menneskerettighederne i dens territorium.
Det er ikke mindst en stor udfordring for præsident Wahids demokratiske regering at bekæmpe det, han har kaldt fortidens mørke kræfter, som prøver at udkæmpe en national magtkamp på fjerne slagmarker. Det er afgørende, at han tager udfordringen op. Samtidig skal han opfylde de berettigede forventninger lokalt og regionalt om at få del i den økonomiske vækst og større autonomi.
Et særligt spørgsmål, som endnu ikke er løst, er Vesttimor. Det er selvfølgelig helt uacceptabelt, at titusindvis af flygtninge fra Østtimor stadig holdes som gidsler af bevæbnede banditter, som under dække af indonesisk patriotisme prøver at slippe for straf for deres tidligere forbrydelser. Den indonesiske regering har truffet visse foranstaltninger, men der skal gøres meget mere meget hurtigere. Jeg lyttede med interesse til det forslag, som medlemmet stillede i slutningen af vores forhandling.
Indonesiens usædvanlige overgangsproces er langt fra overstået. Demokratiet er stadig ungt og meget skrøbeligt. For blot to år siden blev Indonesien stadig styret af en autoritær leder med militærets støtte. Det massive økonomiske sammenbrud i kølvandet på den finansielle krise i Asien i 1997 har forværret de sociale spændinger og etniske konflikter. Det står klart, at Indonesiens problemer ikke kan løses fra den ene dag til den anden. De største udfordringer er stadig dem, som vi identificerede i meddelelsen. For det første er det konsolideringen af retsstaten, herunder civilt overherredømme over militæret og bekæmpelse af korruption. For det andet er det gennemførelsen af regionalt selvstyre på en sådan måde, at det reducerer incitamentet til separatisme. Og for det tredje er det økonomisk omstrukturering.
Så hvad bringer fremtiden for vores forbindelser til Indonesien? Vi skal først og fremmest fortsætte med at udtrykke vores støtte til den nødvendige, men skrøbelige demokratisering og til reformerne, og ligesom vi gjorde under hele krisen, skal vi sikre, at markederne forbliver åbne.
Et kvindeligt medlem nævnte tidligere i forhandlingen, at vores forhold til Indonesien er et led i vores forhold til ASEAN. Jeg må sige, at det, der er specielt ved vores forhold til Indonesien, er, at landet i så høj grad har draget fordel af vores generelle toldpræferenceordning. Det var den fjerdestørste modtager i 1998. Mens EU's eksport faldt i 1997 og 1998 og kun lige er blevet stabiliseret siden da, er EU's import fra Indonesien steget kraftigt, så Indonesien har fået et handelsoverskud, der har beskyttet det mod krisen.
Hvordan skal vi inddrage Indonesien i de kommende år. De vigtigste mekanismer er beskrevet i meddelelsen, nemlig øget og mere åben dialog på både det politiske og det økonomiske område. Møderne på højt embedsmandsplan i år fortsætter med vores andet rådgivende forum i begyndelsen af 2001. Vi vil også se øgede kontakter med reformkræfterne og omorganiseringen af vores udviklingssamarbejde.
I denne forbindelse er det mig en glæde at kunne informere Parlamentet om, at Kommissionen har iværksat et nyt program for god regeringsførelse, som forsøger at gøre noget ved de strukturelle svagheder i forvaltningen af de offentlige anliggender. Desuden vil et landestrategidokument, som beskriver vores langsigtede udviklingsstrategi, blive drøftet med vores indonesiske partnere i 2001. Ligesom Parlamentet har Kommissionen også identificeret korruption som et vedvarende problem. Den støtte, vi i øjeblikket yder til justitsministeren i Jakarta, er beregnet på at hjælpe ham i hans forsøg på at bekæmpe korruptionen.
En sidste ting. Jeg mener, at der er grund til forsigtig optimisme, hvad angår vores langsigtede forbindelser til Indonesien, men vi - det vil sige Den Europæiske Union og alle dens institutioner - skal fortsat yde støtte. Indonesien er yderst vigtigt for os. Det er vigtigt på grund af dets størrelse - det er verdens fjerde folkerigeste land. Det er vigtigt på grund af økonomiens størrelse, dets regionale rolle og dets miljømæssige indflydelse.
I perioden mellem min tidligere beskæftigelse i Hongkong og min nuværende stilling i Europa-Kommissionen skrev jeg en bog og lavede nogle tv-programmer om Asien, og jeg husker mit besøg i Indonesien lige efter urolighederne der i 1998, hvor jeg interviewede den daværende præsident Habibie. Jeg husker, at jeg havde en klar fornemmelse af, at dette store land balancerede på grænsen mellem oprør og reform, og at vi ville være meget heldige, hvis den demokratiske proces resulterede i en regering som den, vi ser i dag.
Det er vores opgave at hjælpe den regering over på den anden side af kløften. Hvis det ikke lykkes, får det meget alvorlige konsekvenser for os alle og navnlig for regionen og Indonesien - enten det største islamiske demokrati i verden og et af de mest vellykkede demokratier i Asien, eller meget store problemer for hele regionen. Det er vigtigt, at Parlamentet fortsat viser interesse. Det er vigtigt, at Parlamentet fortsat lægger pres på Den Europæiske Union som helhed for at hjælpe Indonesien, men det er særligt vigtigt, at den indonesiske regering - præsidenten og hans tilhængere - træffer de modige, men vigtige beslutninger, som er nødvendige for at sikre, at Indonesien kan respektere borgerrettighederne, garantere og konsolidere demokratiet og sikre det indonesiske folk en blomstrende og stabil fremtid.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0376/2000) af Theato for Budgetkontroludvalget om Kommissionens meddelelse om beskyttelse af Fællesskabernes finansielle interesser - Bekæmpelse af svig - Hen imod en samlet strategisk tilgang (KOM(2000) 358 - C5-0578/2000 - 2000/2279(COS)).

Theato
Hr. formand, beskyttelsen af de finansielle interesser angår alle, organerne og deres medlemmer på politisk niveau, den europæiske og den nationale offentlige tjeneste og deres ansatte, skriver Kommissionen i sin meddelelse. At denne beskyttelse sikres ligeværdigt, effektivt og afskrækkende i hele Den Europæiske Union angår imidlertid især dem, som først og fremmest stiller med pengene, nemlig de europæiske skatteydere. Det er dem, vi repræsenterer her, og det er dem, vi skal stå til ansvar over for. Derfor er jeg glad for, at Kommissionen med sit papir forelægger os en samlet strategi for, hvordan den vil forhindre misbrug af EU-penge.
Jeg synes dog, at den periode, man har valgt, er for lang, fem år - 2001 til 2005 - for hvis vi ser tilbage, så har emnet bekæmpelse af svig været fremme længe. Et stedse voksende budget har desværre også ført flere uregelmæssigheder og tilfælde af svig med sig. Det indre marked har også åbnet grænserne for bedragere, men de er fortsat lukket for efterforskningen og strafforfølgelsen. Der er ganske vist udstedt forordninger om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser og om kontroller på stedet, UCLAF og for halvandet år siden OLAF er blevet oprettet, og i Maastricht-traktaten og siden i Amsterdam-traktaten er der optaget artikler om bekæmpelse af svig. Det var alt sammen gode skridt, men det er ikke nok. Bedragerne er stadig et hestehoved eller mere foran os. Udvidelsen af Fællesskabet og indførelsen af euroen kan bringe yderligere risici med sig.
Derfor må vi kombinere de politimæssige, administrative og strafferetlige midler og instrumenter med hinanden, både mellem medlemsstaterne og med EU. Her indeholder Kommissionens fire principper initiativer, som jeg finder meget positive. For det første en lovgivningspolitik om bekæmpelse af svig. Her må artikel 280 i Amsterdam-traktaten gælde som retsgrundlag, som skal udvides yderligere for at finde en fællesnævner for de forskellige nationale lovgivninger og dermed finde fælles standarder for straffe og procedurer. Kommissionen ville fremlægge et dokument om dette i slutningen af november. Jeg har endnu ikke modtaget det. Frem for alt er det imidlertid nødvendigt, at lovgivningen bliver klarere for at forhindre smuthuller for lovovertrædere.
For det andet en ny kultur for det operative samarbejde. Det er vigtigt, at alle medlemsstater trækker på samme hammel. Når alt kommer til alt, begås over 80% af svindelen med EU-midler hos dem. Hidtil er de ikke gået sammen på dette felt, for så ville konventionen fra 1995 for længst være ratificeret af alle lande og dermed være trådt i kraft. I mellemtiden er den forældet, og topmødet i Nice gjorde ikke noget på dette område. Men også internt vil Kommissionen skabe en ny kultur, har kommissionsformand Prodi lovet. Den skal gennemføres med den interne reform. Vi følger vågent denne proces.
Det tredje princip drejer sig om initiativer til forebyggelse og bekæmpelse af korruption på tværs af organerne. Her drejer det sig om de europæiske organers troværdighed, et meget vigtigt punkt, hvor man må fremhæve oprettelsen af OLAF, det nu ikke længere helt nye kontor til bekæmpelse af svig, og dets arbejde. Forhindringerne for, at det kan arbejde uafhængigt, især i forbindelse med personalerekruttering og kontorets struktur, skal overvindes en gang for alle. Her er der bud efter både kontoret og Kommissionen. For at sikre en vis beskyttelse af de sigtedes rettigheder foreslår vi, at der indsættes en høringskonsulent. EIB og ECB opfordres til endelig at tilslutte sig den interinstitutionelle aftale.
Endelig skal systemet til bekæmpelse af svig kompletteres med en styrkelse af den strafferetlige dimension. Som en begyndelse til at skabe en europæisk retlig myndighed fortjener Kommissionens perspektiv om at oprette en europæisk anklagemyndighed støtte, eftersom det er baseret på et mangeårigt krav fra Parlamentet. Denne anklagemyndighed, som skal støttes af delegerede anklagemyndigheder i medlemslandene og i henhold til ekspertundersøgelsen corpus juris suppleres af en "frihedsdommer", ville som en slags efterforsknings- og koordineringsinstans opfylde princippet om retssikkerhed og subsidiaritet uden at forringe kompetencen hos de kompetente domstole i de enkelte stater. Den skal begrænses strengt til beskyttelsen af de finansielle interesser. Som sekundær ret kan de nødvendige bestemmelser og betingelser for dens arbejde så fastlægges i den fælles beslutningsprocedure.
Jeg er klar over, at der stadig er mange forbehold på dette område. Dem gælder dem om at nedbryde, for kun med retsstatslige og standardiserede ordninger og foranstaltninger, som vi desværre ikke fik fra Nice, vil vi kunne blive herre over denne kriminalitet. Jeg takker Kommissionen for dens bestræbelser og dens indsats ...
(Formanden fratog taleren ordet)

Stauner
Hr. formand, når det drejer sig om penge, hører spøgen som bekendt op. Det gælder også for Den Europæiske Union. Derfor er der her og i de andre organer i EU enighed om, at beskyttelsen af de finansielle interesser skal prioriteres. Der er imidlertid delte meninger om, hvordan og hvorledes denne beskyttelse kan sikres. Effektiv bekæmpelse af svig kræver en koncentration af alle politimæssige, administrative og strafferetlige midler, for det drejer sig om de europæiske skatteyderes penge og om langt mere. Det drejer sig om tilliden til de europæiske institutioners omhu, især om tilliden til Kommissionen i dens håndtering af de midler, den har fået betroet.
Denne tillid halter det som bekendt lidt med set i lyset af de tab på godt 850 millioner euro som følge af svig og uregelmæssigheder, som Kommissionen selv nævner i sin rapport om bekæmpelsen af svig i 1999. Det er derfor på høje tid, at Kommissionen gennem en intern reformproces sætter handling bag sin udtalelse om, at svig ikke bliver tolereret, og at ethvert tilfælde af svig forfølges konsekvent. Derudover skal kontoret til bekæmpelse af svig, OLAF, fungere. Den foreliggende betænkning vier med rette den største plads til denne institution. At OLAF's uafhængighed og funktion langt fra er sikret, ses med al ønskelig tydelighed af OLAF-kontroludvalgets konklusion af 5. december, som siger, at de forhindringer, som Kommissionen forårsager i forbindelse med OLAF's personalerekruttering, truer bekæmpelsen af svig, muligvis uopretteligt. Jeg opfordrer udtrykkeligt Kommissionen til at undlade enhver form for indblanding i OLAF's arbejde. Endelig støtter jeg oprettelsen af en europæisk anklagemyndighed, så de ansvarlige for tilfælde af svig kan stilles for retten.

Bösch
Hr. formand, dette er Kommissionens time, vil jeg gerne sige til Dem. Topmødet i Nice resulterede heller ikke i fremskridt for beskyttelsen af Unionens finansielle interesser. Nu er det helt afgørende, at Kommissionen meget hurtigt og med beslutsomhed og fantasi stiller forslag, som vi kan komme videre med inden for den eksisterende retlige ramme. Den udmærkede betænkning af Theato peger her på en række muligheder. Den bekræfter på ny forslaget fra de fem uafhængige eksperters rapport om Kommissionens reform, som siger, at oprettelsen af en europæisk anklagemyndighed er mulig allerede på grundlag af Amsterdam-traktaten.
Allerede i maj forlangte Parlamentet forslag fra Kommissionen om dette emne til en indledende fase, hvor den europæiske anklagemyndighed kun skulle være ansvarlig for overtrædelser og forbrydelser begået af medlemmer og ansatte ved EU's institutioner mod Unionens finansielle interesser. Dens opgave ville så være at lede OLAF's undersøgelser i de pågældende sager og lette de kompetente nationale domstoles forfølgning af sådanne forbrydelser. Jeg er overbevist om, fru kommissær, at når disse første skridt er taget, vil diskussionen om den europæiske anklagemyndighed miste den karakter af religionskrig mellem modstandere og fortalere, som hidtil har blokeret for fremskridt. Denne chance for at tage det første skridt har Kommissionen også og netop efter Nice. Fru Schreyer, De har vores fulde støtte til at tage dette første skridt.
De forrige talere har allerede været inde på OLAF. Kontroludvalgets virkelig alvorlige, nye udtalelse om rekrutteringen er også allerede blevet nævnt.
Fru Schreyer, De har gentagne gange understreget over for Parlamentet, at De som den kommissær, der har ansvaret for bekæmpelsen af svig, især ser Deres opgave i at sikre OLAF's uafhængighed. Jeg beder Dem fortælle os, om De støtter hr. Brüner i dette afgørende spørgsmål eller ej. Vi ved, at Kommissionen har diskuteret dette emne på sit sidste møde, uden at man nåede frem til en afgørelse. Vær venlig at fortælle os, hvad De mener, der skal ske nu, og hvordan denne blokadesituation skal løses!

Rühle
Hr. formand, jeg kan gøre det kort, for det er jo ikke den første diskussion, vi har om dette emne. Jeg vil derfor også gerne i denne forbindelse takke ordføreren for hendes vedholdenhed med igen og igen at kræve en europæisk anklagemyndighed. Jeg tror, at netop dette egentlig må være konsekvensen, også af Nice. Vi må stædigt arbejde videre på det. Vi ser, at der er store blokader i Rådet, at der hos nogle medlemsstater ikke er sket fremskridt siden 1995, at der fortsat er blokader. Vi ser imidlertid også, og det er jeg meget glad for, at den nuværende Kommission har taget dette spørgsmål op og udarbejdet et oplæg til Nice, og at den sammen med Parlamentet arbejder med dette emne. Jeg tror, at det er vores chance i den nuværende situation, fordi Parlamentet og Kommissionen kan opnå noget i fællesskab. Og kun i fællesskab vil det kunne lade sig gøre at bryde modstanden hos medlemsstaterne. Især må vi arbejde på at skabe en offentlig debat.
Vi havde for kort tid siden en høring. Jeg tror, vi skal fortsætte ad denne vej. Vi må også overbevise parlamentsmedlemmer i de nationale parlamenter, for kun på denne måde kan vi arbejde videre og komme videre. Vi har hårdt brug for et skridt i denne retning for at skabe troværdighed hos vælgerne og især hos skatteyderne om, at bekæmpelsen af svig også tages virkelig alvorligt på europæisk niveau, og at vi vil arbejde for, at der gælder samme standarder på europæisk niveau som på nationalt.

Camre
Hr. formand, min gruppe har stor sympati for en effektivisering af indsatsen mod svig, korruption og hvidvaskning af penge, og vi finder det fuldstændig uacceptabelt, at de penge, som medlemsstaternes skatteydere overlader til EU, forvaltes så dårligt, og i så vidt omfang kanaliseres væk fra de formål, de var tiltænkt, og at den grænseoverskridende kriminalitet er i uhyggelig vækst. Når vi alligevel vil stemme imod denne betænkning, er det fordi vi ikke tror på effekten af de midler, betænkningen foreslår til bekæmpelse af svig og kriminalitet. Uanset al mulig sympati for ordføreren, fru Theato, og hendes i øvrigt dygtige indsats, er vi imod etableringen af en uafhængig europæisk anklagemyndighed, fordi den er et led i det føderale Europa, som vi er modstandere af.
Det er selve etableringen af en økonomisk forvaltning på EU-plan, der skaber problemerne, fordi de omfordelingsmodeller for EU-skatteydernes penge, der er oprettet af det såkaldte "fællesskab", er dårligt udformede og i mange tilfælde helt uønskede. Altså jo færre penge i EU's kasser, jo mindre svig. I sin tale på de tyske delstatsjustitsministres møde i sidste måned sagde fru Theato udtrykkeligt, at de åbne grænser letter de kriminelles aktivitet. Jeg er enig. Schengen-aftalen er en katastrofe for hæderligheden, men hvem har skabt Schengen? Det har EU. Vi tror ikke på, at flere løsninger på fællesskabsplan kan forbedre kriminalitetsbekæmpelsen, fordi indsatsen vil blive præget af lige så meget ligegyldighed, sjusk og hemmeligholdelse, som EU's forvaltning i øvrigt. Vi ser jo klart af behandlingen af de seneste års revisionsrapporter, at stærke kræfter også her i Parlamentet har mere travlt med at forhindre opklaring af svig end med at retsforfølge de ansvarlige. Vi ser gerne forhandlinger mellem medlemsstaterne om en ensartet lovgivning på kriminalitetsområdet, men vi vil ikke indordne vores lande under en føderal EU-anklagemyndighed.

Dell'Alba
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg stemte imod Theatos betænkning i udvalget, og i morgen vil også min gruppe, Gruppen Europæisk Radikal Alliance, stemme imod den på grund af den dualistiske og selvpromoverende holdning, der kendetegner denne betænkning og aktiviteterne i Budgetkontroludvalget i det hele taget, eller i det mindste nogle af udvalgsmedlemmernes aktiviteter.
Alt det gode kommer fra Budgetkontroludvalget, og alt det dårlige er det, som de andre laver. Derfor er betænkningen fuld af henvisninger til den tidligere beslutning. Som vi sagde for tre måneder siden, skal alle tilsyneladende udelukkende rette sig efter det, som Budgetkontroludvalget siger.
Hr. formand, vi stemmer imod betænkningen af to årsager. Den første årsag er, at vi i starten havde UCLAF, og det var nærmest, som om UCLAF var Guds sendebud på jord. Alt, hvad UCLAF gjorde, var helt fantastisk, og vi fik afskediget en Kommissionen på grund af UCLAF's undersøgelser. Nu duer de tidligere embedsmænd i UCLAF mærkeligt nok ikke længere, og det er nødvendigt at fyre dem og i stedet give en direktør for OLAF ret til at skalte og valte med nogle embedsmænd, der har gjort et godt stykke arbejde. Eftersom Budgetkontroludvalget beder om det, bør disse embedsmænd forlade OLAF, da de var ansat i UCLAF, og da UCLAF efter nogens mening var perfekt, idet vi jo også fik Kommissionen afskediget.
Den anden årsag til, at vi stemmer imod, er, at når det gælder anmodningen om at indføre en europæisk anklagemyndighed, er det ikke tilstrækkeligt at have henvist til en dommer på frihedsområdet. Man skal derimod én gang for alle sørge for, at der indføres et garantisystem. En anklagemyndighed i sig selv uden noget garantisystem er nemlig ikke et skridt i retning af mere demokrati, men i retning af et inkvisitorisk system, der risikerer at være farligt. Man gik da heller ikke videre med forslaget i Nice.

Heaton-Harris
Hr. formand, det er altid en fornøjelse at følge efter hr. Dell'Alba, fordi han får en britisk euroskeptiker til at lyde meget fornuftig på dette sted. Jeg ville meget gerne lykønske ordføreren, som jeg synes om og beundrer som person og politiker, med betænkningen, men det kan jeg desværre ikke. Hvis ikke ændringsforslagene om OLAF var blevet vedtaget på udvalgsstadiet, ville det have været svært for mig at finde noget i denne betænkning, som jeg kunne støtte. Heldigvis opnåede denne idé meget lidt støtte i Nice i sidste weekend. Rådet bryder sig heller ikke om den, hvilket fru Rühle udførligt gav udtryk for.
Det er min personlige mening, at den europæiske anklagemyndighed blot er første skridt på vejen til corpus juris, en fælles retsinstans for hele Europa. Jeg mener også, at det er kommissærens opfattelse. Kommissær, De vil måske være så venlig at lade mig vide, om det er tilfældet - om dette er første skridt på vejen til noget, der ville blive en fælles retsinstans for hele kontinentet. Jeg mener, at jeg hørte Dem sige noget i den retning i udvalget.
Jeg vil også gerne vide, hvorfor udgivelsen af Kommissionens dokument om dette emne blev udsat til dagen efter den danske folkeafstemning om euroen. Måske er Kommissionen klar over, at selv om dette forslag nyder en vis støtte blandt politikere i Europa, strækker støtten sig ikke videre.
Der fremsættes ofte det argument for en europæisk anklagemyndighed, at disse forslag blot skal beskytte Fællesskabets finansielle interesser - noget, som alle kan blive enige om. De sælges interessant nok ofte som et lille skridt - der ligger ikke meget bag dem. Hvorfor så al den bekymring? Tja, de af os, som stadig er ved at kæmpe os igennem Revisionsrettens beretning, vil finde, at én definition af svig mod Fællesskabet er det sorte marked, hvor man betaler for varer à la belge, som de siger i Bruxelles. Det er svig mod Fællesskabet, fordi EU tager en lille procentdel af alle momstransaktioner. Det giver anledning til et andet spørgsmål. Hvis den europæiske anklagemyndighed skal kunne undersøge alle momstransaktioner i hele Europa, hvor omfattende skal den myndighed så være?
Der er så mange andre spørgsmål - forholdet til OLAF, hvem der skal udnævne den europæiske anklagemyndighed, hvem den skal referere til, og hvordan det påvirker medlemsstaterne - at jeg er bange for, at jeg opfordrer de britiske konservative og andre til at stemme imod denne betænkning.

Morgan
Hr. formand, jeg skal følge efter hr. Dell'Alba og hr. Heaton-Harris, og det er svært. Jeg vil gerne lykønske fru Theato med hendes betænkning og især med, at hun er kommet her i aften, da jeg ved, at hun ikke har det ret godt i aften.
Betænkningen omhandler beskyttelsen af Fællesskabernes finansielle interesser, og hvordan vi behandler dem, og det er de vigtigste spørgsmål. Det er altid på det område, vi ser de største overskrifter i aviserne, og vi skal behandle disse spørgsmål seriøst, ellers vil der blive ved med at være mange euroskeptikere blandt offentligheden, som dem, der repræsenteres af hr. Heaton-Harris.
Vi må ikke glemme, at 85% af pengene bruges i medlemsstaterne, og vi må heller ikke glemme, at det er Parlamentets og Kommissionens rolle at indtage en paneuropæisk holdning til disse ting. Vi skal også huske, at svig også vedrører penge, som ikke opkræves, noget der sker meget ofte. Vi går glip af store beløb, fordi de ikke opkræves af medlemsstaterne. Det er interessant, at flere lande, uagtet deres protester mod svig, stadig ikke har underskrevet konventionen om beskyttelse af Fællesskabernes finansielle interesser. Jeg har stillet et ændringsforslag om at nævne disse lande ved navn, da det er på tide, at de udpeges. Vi skal have disse lande ud af busken, så vi kan afsløre deres hykleri.
Det var ganske interessant at høre, hvad hr. Prodi sagde i dag, for han lød helt entusiastisk over for idéen om en europæisk anklagemyndighed, hvilket er noget af en kovending i forhold til tidligere. Jeg vil gerne ud fra den politiske gruppes synspunkt understrege, at det ændringsforslag, der blev stillet af hr. Bösch, var kritisk over for betænkningen, fordi den talte om at koncentrere Den Europæiske Unions institutioner, og den offentlige anklagemyndighed er kun relevant i den sammenhæng.

Schreyer
Hr. formand, mine damer og herrer, bekæmpelse af svig til skade for Den Europæiske Union er prioriteret højt i Kommissionens arbejde og er et vigtigt mål for reformen af hele Kommissionens økonomiske forvaltning. Vi diskuterer i dag Theato-betænkningen om Kommissionens rapport om dens strategi til bekæmpelse af svig. Kommissionen fremlagde sin rapport i juni i år, og jeg er glad for, at vi kan drøfte disse dokumenter allerede i dag.
Kommissionens strategi til beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser og til bekæmpelse af svig er omfattende; omfattende vil sige, at alle handlingsniveauer og alle aktører inddrages, alle aktører både i Den Europæiske Unions institutioner og i medlemsstaterne samt i tiltrædelseslandene eller tredjelande, som har ansvaret for europæiske midler.
Strategien omfatter fire handlingsstrenge. Lovgivningen om bekæmpelse af svig, det operative samarbejde mellem de kompetente myndigheder, de interinstitutionelle procedurer til bekæmpelse af svig i embedet og den videre udvikling af den strafferetlige dimension. Da tiden er begrænset, vil jeg nøjes med en kort præsentation af de enkelte punkter. Til den første handlingsstrategi om en omfattende lovgivning om bekæmpelse af svig hører bestemmelser om forebyggelse, afsløring og strafferetlig forfølgning af svig, og for at en politik til beskyttelse af de finansielle interesser kan være effektiv, skal den være baseret på klare, let anvendelige retlige ordninger, som indeholder bestemmelser om effektiv økonomisk forvaltning.
Den anden handlingsstrategi vedrører det operative samarbejde med medlemsstaterne og tiltrædelseslandene og tredjelandene, og netop for dette område er oprettelsen af OLAF et meget slagkraftigt instrument, hvis anvendelsesmulighed gradvis udbygges, og hertil hører især i øget omfang at benytte OLAF til indsamling og vurdering af informationer som en slags efterretningstjeneste for bekæmpelse af svig.
Det næste skridt vil bestå i at organisere OLAF's arbejdsgang på en sådan måde, at OLAF kan være en ægte serviceplatform for medlemsstaterne, for de myndigheder, som er involveret i bekæmpelse af svig. OLAF har, som De med rette bemærker i Deres betænkning, fru Theato, en central position i Kommissionens strategi til bekæmpelse af svig, og derfor er Kommissionen, og det vil jeg gerne understrege kraftigt, særdeles interesseret i en hurtig yderligere udvidelse af denne myndighed. Retsgrundlaget for oprettelsen af OLAF gemmer imidlertid på adskillige vanskeligheder. De ved, at Kommissionen ville have foretrukket, at OLAF var blevet oprettet som en helt uafhængig myndighed. Der blev skabt et andet retsgrundlag, hr. Bösch, OLAF er uafhængigt på det operative område, men skal på den anden side løse direkte opgaver for Kommissionen, og det fører altid vanskeligheder med sig, som naturligvis skal løses. Jeg kan kun endnu en gang forsikre Dem, også hvad angår problemet med ansættelsesmyndigheden, at OLAF's direktør står helt frit, når det gælder ansættelse af medarbejdere, og det gælder ikke kun for det lave niveau, men også på højere niveau og på ledelsesniveau. Det, De nævner, er spørgsmålet om, hvorvidt OLAF vil indsætte en rådgivende komité for at gøre udvælgelsesproceduren for ansatte på de højere niveauer mere gennemsigtig. Jeg er egentlig sikker på, at netop også OLAF er interesseret i at gøre udvælgelsen af højerestående ledelseskræfter gennemsigtig.
Jeg vil kun gøre opmærksom på, at vi nu må leve og arbejde med dette retsgrundlag. Kontroludvalget udarbejder hele tiden interessante forslag og anstiller overvejelser om den videre udvikling af retsgrundlaget, og Kommissionen er meget åben over for forslag og reformer på dette punkt.
Den tredje handlingsstrategi vedrører en fælles aktion fra de europæiske institutioners side til bekæmpelse og forebyggelse af svig i embedet, og her kan jeg pege på, at den sag, som Kommissionen har anlagt mod EIB og ECB på grund af uoverensstemmelserne vedrørende OLAF fortsat er under behandling, og det samme gælder den sag, som 70 medlemmer af Parlamentet har anlagt mod OLAF's undersøgelsesbeføjelser.
Den fjerde handlingsstrategi vedrører endelig den strafferetlige dimension og dermed den strafferetlige konsekvens af fundet, opdaget eller formodet svig. Her er situationen alt i alt fortsat utilfredsstillende, især i samarbejdet med medlemsstaterne, ikke på grund af manglende vilje, men fordi der findes strukturelle mangler og vanskeligheder på dette område. Derfor havde Kommissionen også taget det skridt at forelægge et forslag til oprettelse af en europæisk anklagemyndighed for regeringskonferencen i Nice. Dette forslag fik i den forberedende diskussion op til Nice positiv opmærksomhed fra flere og flere stater, så man på det grundlag måske ikke kun håber, at der allerede ville blive foretaget en sådan ændring af traktaten, men der var begrundet håb om, at man i Nice ville beslutte, hvordan man ville behandle emnet fremover. Desværre blev der ikke taget nogen beslutning om dette lørdag aften i Nice på grund af indsigelse fra en stat, hvilket jeg finder meget beklageligt. Alligevel vil Kommissionen ikke miste modet, og vi vil sørge for, at der finder en offentlig debat sted. Det næste mål er så 2004, den næste regeringskonference.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Reform af budgetkontrolprocedurer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0383/2000) af Morgan for Budgetkontroludvalget om reform af budgetkontrolprocedurerne og -institutionerne (2000/2008(INI)).

Morgan
Hr. formand, jeg er helt klar over, at denne betænkning ikke rangerer blandt de største og mest radikale bidrag til den europæiske debat. Grunden til det "store" fremmøde her i aften er, at andre også har erkendt det. Ikke desto mindre er der en række faktorer og spørgsmål i denne betænkning. Den skal ses som en lejlighed for Parlamentet til at omvurdere sin indsats ikke blot på budgetkontrolområdet, men navnlig i forbindelse med dechargeproceduren.
Vi må ikke glemme, at det var Parlamentets utilbøjelighed til at godkende den måde, som de europæiske skatteyderes penge blev brugt på i 1996, som fremskyndede Kommissionens fald i 1999. Resultatet af Kommissionens afgang er en omfattende reformproces. Men i Europa-Parlamentet skal vi passe på, at vi ikke overser bjælken i vores eget øje, fordi vi koncentrerer os så kraftigt om splinten i naboens - Kommissionens - øje. Vi har også problemer, måske ikke så store som Kommissionens, men det er vigtigt, at vi indser, at vi også har problemer.
Det er klart at vi ikke kan trykke på den røde knap i form af dechargeproceduren ved det første tegn på problemer. Så Europa-Parlamentet skal bruge dette stærke våben, som det har til rådighed, med største forsigtighed. Dechargeproceduren giver Parlamentet mulighed for at vurdere Den Europæiske Unions finansielle forvaltning og finansielle ressourcer, at foreslå forbedringer og at fælde en overordnet politisk dom over dens kvalitet.
Det er klart, at hovedformålet med vores arbejde i Budgetkontroludvalget er Kommissionens forvaltning, og at vi anerkender, at Kommissionen i sidste ende er ansvarlig for at gennemføre budgettet. Vi må dog ikke glemme, at 85% af pengene bruges og misbruges i Den Europæiske Unions medlemsstater. Medlemsstaterne har i alt for lang tid skjult deres skyld bag Kommissionens komplicerede embedsværk, som ikke kan svare igen.
Lad os tage et eksempel - forsinkede betalinger. Hvis EU-penge ikke kommer til tiden, mister folk deres job. Det er sket ved flere lejligheder, f.eks. i forbindelse med strukturfondene. Vi har EU-love, som beskytter erhvervslivet mod den type dårlig forvaltning, og Kommissionen har nu lovet at indføre sine egne bestemmelser for at sikre betaling til tiden. Men hvis Kommissionen hoster op med pengene, blot for at de derefter skal ligge i medlemsstaternes kasser og trække renter, er problemet ikke løst i slutbrugerens øjne. Så hvor er reformerne i disse skyldige medlemsstater?
Her har vi et problem, fordi vi som Budgetkontroludvalg og som parlament kun er så gode som den information, vi har at arbejde med. Vi er afhængige af, at Revisionsretten forsyner os med ammunition, som vi kan affyre mod problemområderne. Men Rettens - og for den sags skyld også Kommissionens - uvilje mod at sætte navn på de skyldige lande vanskeliggør vores arbejde. Vi prøver at slukke en brand og kvæles i røgen. Vi må kende årsagen til branden. Revisionsretten og Kommissionen kan gemme sig bag revisionserklæringen, men vi lader os ikke slå ud af kurs. Vi har hørt, at det ville være uretfærdigt at sætte navn på medlemsstaterne, fordi der kun foretages stikprøver. Min kollega hr. van Hulten drog i aften en interessant parallel mellem stikprøver og sportsudøvere, som har fået hele deres karriere ødelagt. Hvis de er skyldige, kommer deres navn frem. Det samme bør være tilfældet i Parlamentet.
Vi skal også have alt at vide, når årsberetningen for det pågældende år udsendes. Det betyder, at vi skal vide, hvilke lande der har betalt hvad tilbage. Vi skal vide, hvad der sker med hensyn til omkostningsinddækning.
Det er også afgørende, at vi holder os til det, der kræves af os, og at vi under dechargeproceduren udelukkende koncentrerer os om det pågældende år. Vi har andre metoder til at belyse tidligere uopdagede tilfælde af svig.
Endnu en vigtig anbefaling i denne betænkning er at prøve at udvide dechargeansvaret, så det ikke kun er Budgetkontroludvalgets domæne. Den vigtigste grund til, at Europa-Parlamentet eksisterer, er kontrollen med Kommissionens forvaltning og udgifter, og dechargeproceduren er det vigtigste redskab hertil. Vi har tidligere forsøgt at inddrage andre udvalg, men de har ikke reageret, så vi ønsker at ændre bestemmelserne i Parlamentet. Vi prøvet at holde øje med Kommissionen og medlemsstaterne, og denne betænkning er et forsøg herpå.

Pomés Ruiz
Hr. formand, jeg vil indlede mit indlæg med at protestere over, at denne forhandling finder sted ved nattetide. Det er skammeligt, at sager som denne og andre vigtige sager skal forhandles så sent. Det er skammeligt. Og der er ingen, der kan forstå det, heller ikke jeg. Fru Theato er kommet til stede til dette sene aftenmøde, selv om hun er syg, og jeg har måttet melde afbud til en middag med repræsentanter for "Basta Ya", der har modtaget Sakharovprisen i år. Det kan ikke blive ved.
Dernæst vil jeg gerne lykønske ordføreren med hendes betænkning, der er så vigtig og nødvendig i modsætning til, hvad der er blevet sagt. Jeg synes ydermere, at hendes betænkning er endnu et eksempel på den nye måde, vi skal forstå det, der skal være politisk korrekt i institutionerne, nemlig gennemsigtigheden.
Under forhandlingen i formiddags om Det Europæiske Råd i Nice kritiserede vi, at møderne finder sted om natten og for lukkede døre. Det ville være godt at få at vide, hvad der foregår der, og måske ville staterne opføre sig anderledes, hvis det foregik for åbne døre. Og det er netop Morgan-betænkningens store bidrag. Den tilstræber, at hele denne proces bliver gennemsigtig, at tingene kaldes ved deres rette navn, at man peger på, at man siger, hvilke tjenestegrene der gør et dårligt arbejde. Jeg kritiserer f.eks. Rådet for at være fraværende ved forelæggelsen af Revisionsrettens beretning, som om Rådet var ligeglad med Parlamentet. Jeg synes også, at det er kritisabelt, at Rådet ikke er til stede ved Budgetkontroludvalgets møder, hvor man taler om de fejl, som netop opstår i 80% af det budget, som Rådet bruger. På et tidspunkt bliver vi nødt til at ændre denne slags fravær af "den rene hånd", nemlig Rådet, der aldrig er skyldig i noget. De har netop, fru Schreyer, citeret Rådet og sagt, at der var en medlemsstat, der modsatte sig skabelsen af en europæisk anklager. Nu er det på tide, at det bliver politisk korrekt at sige, hvilken medlemsstat det drejer sig om, og nævne den ved navns nævnelse.
Det sker også i mange betænkninger. Her til morgen så vi f.eks. i den forhandling, vi har haft i Budgetkontroludvalget, hvordan repræsentanten for Kommissionen, da vi bad om at få oplyst, hvilke medlemsstater der ikke gør tingene ordentligt, sagde til os, at det er medlemsstaterne, der skal udføre kontrollen i form af stikprøver, og at der ikke er nogen grund til, at vi straffer de medlemsstater, hvor der er fundet uregelmæssigheder takket være en stikprøvekontrol. Personligt er jeg ligeglad med, om de siger, at en eller anden medlemsstat i henhold til en stikprøve ikke har gjort tingene ordentligt.
Jeg vil afslutte med at sige, at det er vigtigt at følge op på godkendelsen af årsregnskabet, og for mig er det det vigtigste, det vil sige, at ikke kun Kommissionen, men også Rådet er indstillet på ændringer, og det er også vigtigt i betænkningerne om medlemsstaterne at medtage bemærkninger om, hvordan de opfylder eller ikke opfylder beslutningerne om godkendelse af årsregnskabet. Jeg kunne godt tænke mig, at medlemsstaterne, i det mindste formandskabet og repræsentanterne for de berørte stater, er til stede ved forhandlingerne i plenarforsamlingen samt i udvalget.

Casaca
Hr. formand, jeg vil gerne hilse dette initiativ velkomment og prise den omhu, hvormed ordføreren, fru Eluned Morgan, har udført sit hverv. Formålet med dechargeproceduren er at gennemgå gældende procedurer og fremgangsmåder og registrere eventuelle utilstrækkeligheder heri, så institutionerne efterfølgende kan reformere dem. Til dette formål vil jeg gerne fremhæve fire punkter, som jeg finder væsentlige for myndigheder, der skal kontrollere budgettet.
For det første balancen i den måde, som budgetposterne betragtes på, hvor det er uacceptabelt, at Revisionsrettens revision af egne indtægter udtrykkeligt udelukker indtægter fra transaktioner, der ikke er blevet fra toldanmeldt, i kontrast til den ihærdighed, som utallige administrative aspekter af flere udgiftsområder behandles med, også selv om der under tiden er tale om rene petitesser. For det andet gennemskueligheden i de tilfælde og hændelser, der drages frem, hvor Revisionsretten, hver gang den nævner specifikke tilfælde, bør identificere de berørte institutioner, så den kan stilles til regnskab for sine påstande. For det tredje undersøgelsens stringens, hvor det er uforståeligt, at Revisionsrettens mange særberetninger af høj kvalitet ikke inddrages i dens årsberetning, der til gengæld behandler andre emner uden nogen forudgående analyse og på grundlag af diskutable, men politisk opportune kriterier. For det fjerde omhyggelig brug af statistik, hvor det jo er sådan, at statistik kan være et værdifuldt analyseredskab, men også et farligt middel til fordrejelse af kendsgerningerne. At bruge statistik til at sammenligne uregelmæssigheder, der er afdækket af forskellige institutioner via mere eller mindre streng kontrol, kan let komme til snarere at skjule end at afsløre de faktiske forhold. Et stort antal uregelmæssigheder kan lige så godt være en indikator på kontrolmyndighedernes ihærdighed, som de kan indikere, at lovgivningen ikke duer.

Mulder
Hr. formand, selv om ordføreren beskedent siger, at betænkningen kunne have været bedre, giver jeg hende alligevel en kompliment.
Det er allerede sagt, at decharge er et af de vigtigste våben, Parlamentet har. Det er derfor særdeles ønskeligt, at vi håndterer det omhyggeligt. Revisionsretten fremlægger beretninger, og en af de vigtigste kunder for disse beretninger er Parlamentet. Jeg tror derfor, at Parlamentet gør meget klogt i at tilkendegive over for Revisionsretten, hvad det præcist forventer af disse beretninger. En række andre medlemmer også sagt, at vi vil have konkrete, korte beretninger, så vi ved, hvad vi har at rette os efter, og de skal være letlæselige. Vi må nævne lande, tilfælde, institutioner, alle de ting, som gør det lettere at forstå det. Min gruppe synes også, det er overordentlig vigtigt, at der ikke blot kommer en revisionserklæring ("DAS") for hele budgettet, for hele dechargen, men også en revisionserklæring for hver sektor. Vi må, når alt kommer til alt, kunne bedømme, om det bliver bedre eller dårligere. Jeg synes også, det er en udmærket idé i betænkningen, at medlemmer af Revisionsretten skal møde op i Parlamentets specialiserede udvalg, for vi kan ikke følge det hele selv, vi må gøre det i fællesskab.
For Parlamentet selv er problemet traktaten. Traktaten siger, at vi kan give decharge, men traktaten siger ikke, at vi kan nægte at give decharge. Jeg tror, at Parlamentet skal træffe bestemmelser herom. Vi må selv kunne gøre det, men jeg tror, at nægtelse af decharge er en overordentlig vigtig politisk sag. Derfor står der også i betænkningen, at Parlamentet, hvis det er tilfældet, øjeblikkeligt skal holde en politisk debat om de politiske konsekvenser deraf. I ændringsforslag 8 fra Den Liberale Gruppe siges det, at det er vigtigt, at Udvalget om Konstitutionelle Anliggender udformer anbefalingerne i denne Morgan-betænkning nærmere, således at de kan bruges.

Stauner
Hr. formand, den foreliggende betænkning er en udmærket redegørelse, som viser, at Budgetkontroludvalget kan finde en sammenhængende og overbevisende position i et meget omstridt spørgsmål som betydningen af budgetkontrolprocedurer og -instanser. Budgetkontrol vil altid være et besværligt og utaknemmeligt forehavende, fordi det ikke drejer sig om at uddele komplimenter, men om at pege på svagheder, fejl og fejltagelser og på denne måde udvirke, at Kommissionen håndterer de europæiske skatteyderes penge bedre.
Hovedpunktet i betænkningen er, uhøjtideligt udtrykt, at Budgetkontroludvalget fremover vil se nøjere efter og også vil have sat navne på, når der er tale om, at europæiske skattepenge forsvinder på uforklarlig vis. Hverken Kommissionen eller medlemsstaterne skal kunne unddrage sig deres ansvar, især ikke ved gensidigt at pege på, at det er den andens ansvar.
Betænkningen indeholder under punkt 21 en meget modig beslutning, som tyder på, at dechargen bør udsættes, hvis Kommissionen tilbageholder informationer. Jeg håber, at denne forpligtelse også vil blive indløst, hvis dette skulle ske og hårdt sættes mod hårdt. Hvis Parlamentet havde besluttet dette tidligere, havde man ikke kunnet give dechargen for 1998. Kommissionen tilbageholder nemlig fortsat informationer, især i Fléchard-sagen, og undlader at besvare spørgsmål.
Jeg vil også gerne fremhæve punkt 20 i betænkningen. Det indeholder en klar bekendelse til ethvert medlems ret til at forlange og modtage informationer fra Kommissionen, også fortrolige informationer. Denne bekendelse til det enkelte medlems rettigheder er særligt vigtigt, fordi Kommissionen har sat spørgsmålstegn ved netop disse rettigheder. Det maner til eftertanke, når Kommissionen, fru kommissær, som traktatens vogter skal gøres eksplicit opmærksom på at overholde medlemmernes rettigheder.

McCartin
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Morgan for hendes betænkning og sige, at det efter min mening er en vigtig og en god betænkning. Den er resultatet af et glimrende samarbejde på udvalgsplan, og jeg vil også gerne anerkende hr. Pomés Ruiz' og fru Theatos bidrag. Denne betænkning vil bidrage til at afklare vores ansvarsområder og også hjælpe Europa-Kommissionen til at forstå, hvad der er dens rolle, og hvad der forventes af den. Jeg vil også gerne gentage det, hr. Mulder sagde, da han talte om vigtigheden af dechargeproceduren og understregede, at det er noget, der skal tages yderst alvorligt. Medlemmerne af Budgetkontroludvalget er ikke altid klar over, hvor vigtigt dette instrument er som rettesnor for Fællesskabets arbejde på mange af dets ansvarsområder. Vi skal udføre denne opgave med fasthed, men også med mådeholdenhed og forståelse, og vi skal indse, at det i årenes løb - måske fordi de offentlige udgifter på europæisk plan var en så lille procentdel af de samlede offentlige udgifter i Den Europæiske Union, 1% mod gennemsnitligt 40% i medlemsstaterne - er blevet opfattet som en detalje. Man kan vist godt sige, at det var meget svært at få medlemsstaterne til at forstå, at de skulle være lige så omhyggelige med at passe på Unionens ressourcer, som de var med deres egne ressourcer.
Jeg har hørt - og det er ikke et isoleret tilfælde - socialministeren i Det Forenede Kongerige udtale i tv, at hvis han kunne sætte en stopper for svig, kunne han spare 6 milliarder engelske pund. Han sagde det helt ærligt og beklagede, at det var tilfældet. Men hvis en europæisk kommissær sagde det samme, kunne vi forvente dennes opsigelse næste morgen. Så vi skal erkende, at svig ikke kun er et problem i Den Europæiske Union.

Heaton-Harris
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske fru Morgan med denne betænkning, især i betragtning af den stramme tidsfrist, hun satte for sig selv, da hun blev gravid. Jeg er sikker på, at Parlamentet ønsker hende al mulig held og lykke med det projekt, selv om jeg er en smule bekymret for, at barnets første ord måske bliver "decharge" og "procedure". Jeg vil også gerne rose den måde, hvorpå betænkningen lige fra begyndelsen byggede på andre betænkninger, som allerede var blevet vedtaget i vores udvalg. Nogle af de tilstedeværende kender til min interesse for budgettet generelt, og som budgetordfører for Budgetkontroludvalget skrev jeg en betænkning, hvori kimen blev lagt til en række af de konklusioner, som findes i denne betænkning, navnlig afsnit 16. Fra fosterstadiet har de nu gennemgået svangerskabsperioden og er blevet født i denne betænkning.
De vedrører en række fremgangsmåder, som Budgetkontroludvalget kan benytte, når der er problemer på forskellige områder, herunder at anbefale Budgetudvalget at fastfryse eller nedsætte bevillingerne til de pågældende budgetposter i næste års budget, at vedtage, at der ikke kan finde bevillingsoverførsler sted, som øger de pågældende poster, i en bestemt periode, før yderligere interne undersøgelser er afsluttet, og at bede Kommissionens formand anmode om individuelle kommissærers afgang, hvis de er indblandet i alvorlige problemer, en slags EU-kejsersnit.
Endelig vil jeg rose ordførerens forslag om at fremskynde den kontradiktoriske procedure og de forskellige erklæringer om særberetningerne, skønt jeg må sige til ordføreren, at jeg ikke kan tilslutte mig tidsfristen på fem måneder til at behandle dem som foreslået i betænkningen. Måske ville en tidsfrist på ni måneder være passende.
Jeg er sikker på, at ordføreren ville være glad for at høre, at der kun er nogle få uoverensstemmelser mellem hovedgrupperne i dette tilfælde. Aftalerne skal ikke tages med tang, og vi stemmer for hendes betænkning.

Schreyer
Hr. formand, mine damer og herrer, denne betænkning, fru Morgan - og det kan man se på den - har krævet meget arbejde og mange diskussioner inden for og uden for Parlamentet, inden for og uden for Kommissionen og inden for og uden for Revisionsretten. Men det viser jo netop, hvor politisk vigtig denne betænkning er. Jeg vil gerne ønske Dem tillykke med dette vellykkede og afbalancerede resultat.
Efter det sidste års begivenheder er det Deres mål at gøre budgetkontrolproceduren og dechargen mere gennemsigtig og især mere effektiv. Jeg kan forsikre Dem, at Kommissionen bestræber sig på løbende af forbedre sine egne procedurer. Derfor vil den også bruge betænkningen som en kilde til yderligere inspiration.
Det var et meget formålstjenligt og efter min mening også meget selvbevidst skridt af Dem at inddrage Kommissionen og Revisionsretten i Deres drøftelser, før betænkningen blev udarbejdet. Organerne har målrettet forsøgt at finde muligheder for at forbedre dechargeproceduren.
Hvad angår adgangen til dokumenter til brug for dechargebetænkningen, hvilket jo er et vigtigt punkt, vil jeg gøre opmærksom på, at udgangspunktet for Kommissionens arbejde er den interinstitutionelle aftale fra juli i år, især bilag 3, det vil sige adgang til fortrolig information. Jeg kan forsikre Dem, at Kommissionen fuldt ud vil holde sig til denne aftale. Jeg vil gøre fru Stauner opmærksom på - De nævnte før bestemte spørgsmål - det står der i denne aftale, at det i forbindelse med fortrolig information er udvalgsformanden, der stiller eller formidler spørgsmålene til Kommissionen. Jeg kan fortælle Dem, at udvalgsformanden ikke har stillet nogen spørgsmål til Kommissionen om denne sag.
Betænkningen kræver udførlige redegørelser for de operative aktiviteter, grundig kontrol af budgetposter og uregelmæssigheder samt evalueringer af arbejdet internt i Kommissionen. Vi er overbevist om, at Kommissionen her er kommet et vigtigt skridt videre med forvaltningsreformen. Parlamentet har jo også påskønnet dette reformprogram.
Spørgsmålet om, hvorvidt Revisionsretten fremover vil foretage en individuel vurdering af de enkelte generaldirektorater, Kommissionens enkelte afdelinger, optager en del plads i Deres betænkning, fru Morgan. I denne forbindelse vil jeg minde Dem om, at artikel 276 i EF-traktaten henviser til decharge for gennemførelsen af budgettet generelt og ikke til enkelte dele eller budgetområder. Jeg må i denne forbindelse også nævne, at risikoen for at begå fejl under udførelsen af budgettet - uanset om det er små eller store fejl - er meget forskellig for de forskellige afdelinger, fordi de råder over helt forskellige operative budgetter og skal håndtere forskellige risici. Eksempelvis omfatter hr. Fischlers budget på landbrugsområdet i alt 443 milliarder euro, mens det operative budget i Generaldirektoratet for Budgettet er på næsten nul, og der derfor næsten ikke er nogen risiko. Det ville man i givet fald skulle tage højde for. Det vil naturligvis også være et spørgsmål for hele debatten, om der vil være forskellige fejltolerancer, fordi det naturligvis er meget enklere at gennemføre budgettet f.eks. på det administrative område, hvor der udbetales lønninger. Fejltolerancen måtte her være tæt på nul, mens man inden for de eksterne tjenester og udenrigspolitikken har med helt andre risici at gøre, når man er aktiv f.eks. i et krigsområde med humanitær hjælp. Også det skulle man i så fald tage højde for.
De kan se af mine bemærkninger, at jeg synes, det er fornuftigt at diskutere disse forslag yderligere for at se, hvordan man også her kan gøre ansvaret tydeligere. Det er jo også det, De er interesseret i i forhold til medlemsstaterne. Jeg vil gøre opmærksom på, at jeg vil bruge Deres forslag som en anledning til at diskutere disse forslag også på det næste møde med medlemsstaternes repræsentanter for revisionsområdet. Jeg vil så også gerne fortælle udvalget om denne diskussion.
Endnu en gang hjertelig tillykke med Deres betænkning!

Bösch
Hr. formand, jeg vil kun lige kort komme med en rettelse. Fru kommissær, udgangspunktet for formidlingen af informationer til Europa-Parlamentet er EF-traktaten og ikke den interinstitutionelle aftale. Det ville jeg lige præcisere.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Overtagelsestilbud
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0368/2000) fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om Rådets fælles holdning (8129/1/2000 - C5-0327/2000 - 1995/0341(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv på selskabsrettens område vedrørende overtagelsestilbud (Ordfører: Lehne).

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer, andenbehandlingen af dette lovgivningsprojekt er et yderst kompliceret forehavende, som gør, at det ikke er let at forklare de sammenhænge, det handler om her. Jeg vil alligevel prøve.
Den fælles holdning, som foreligger her, og som vi skal tage stilling til i dag, har efter min mening en hel række afgørende mangler, som i øvrigt hidtil ikke principielt er blevet anfægtet under debatten. Den første afgørende mangel er den manglende harmonisering. I denne fælles holdning, hvor det jo drejer sig om overtagelse af selskaber, skal der laves aktionærbeskyttelse. Det er efter min opfattelse et absolut efterstræbelsesværdigt mål. Men dertil hører netop også bestemte rammebetingelser. Det skal jo være et rammedirektiv. I en række af de spørgsmål, som ganske enkelt skal reguleres i forbindelse med fjendtlige overtagelser, med overtagelser, regulerer denne fælles holdning egentlig ikke noget som helst.
Jeg vil som eksempel nævne spørgsmålet om den såkaldte overtagelsesgrænse, fra hvilken der altså udløses et obligatorisk tilbud, spørgsmålet om en såkaldt rimelig pris, som aktionærerne skal tilbydes, eller spørgsmålet om, under hvilke omstændigheder der skal være pligt til kontant betaling. Vi har i Europa sammenvoksende kapitalmarkeder. Jeg tror, at det på denne baggrund er absolut nødvendigt, at disse spørgsmål ikke bliver ved med at hænge i luften, men tværtimod reguleres. Af denne simple grund indeholder betænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, som jeg skal præsentere i dag, i en hel række ændringsforslag konkrete forslag til, hvordan disse spørgsmål kan reguleres.
Jeg mener også, at disse forslag er rigtige, for hvis vi ikke gør det, må man i det mindste med hensyn til disse problemer alvorligt spørge sig selv, om der overhovedet er en mening med dette direktiv. At skrive i et direktiv, at aktionærerne skal have en rimelig pris, har nogenlunde samme værdi som at skrive, at et æble falder af træet, når det er modent. Så må man også skrive, hvad den rimelige pris egentlig er, og hvad det hele overhovedet drejer sig om.
Det andet store problem med dette direktiv er artikel 9. Formålet med dette direktiv skal være at skabe en level playing field i Europa, altså ens betingelser. Resultatet af denne fælles holdning ville imidlertid være, hvis den ikke bliver ændret, at vi til slut ikke bare ikke har ens betingelser i forhold til USA, men ikke en gang inden for Europa. Amerikanerne har den såkaldte business judgment rule, altså muligheden for at forsvare sig mod overtagelser. I Europa vil man i henhold til direktivet principielt få en streng neutralitetspligt. Altså kan amerikanske selskaber fremover let overtage europæiske.
Det andet problem er, at der heller ikke er ens betingelser i Europa. Der findes en række lande, det klassiske eksempel er Storbritannien, flere gange skildret med London Stock Exchange som eksempel, hvor selskabsretten giver mulighed for faktisk at udelukke overtagelser ved hjælp af begrænsninger af stemmeretten i aktieselskabets vedtægter. Altså ville konsekvensen af denne artikel 9, sådan som den står her, være, at nogle selskaber fra nogle lande i Europa ville være langt lettere at overtage, men at andre selskaber i andre lande i Europa i praksis aldrig ville kunne overtages, hvis de har sådanne bestemmelser i deres vedtægter. Derfor skal artikel 9 ændres.
Det næste problem er spørgsmålet om den ansvarlige tilsynsmyndighed. Den fælles holdning bruger tre sider på at regulere dette spørgsmål. Når man regulerer den slags over tre sider, så er det klart, at der er nok holdepunkter og anledninger til uenighed, og at man dermed ikke skaber nogen retssikkerhed. Derfor tror jeg også, vi må forbedre artikel 4.
Kun en enkelt bemærkning mere. Vi har i Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked fundet kompromisændringsforslag på tværs af grupperne. Disse kompromisændringsforslag gør ikke alle i Parlamentet lykkelige. Det er kompromisændringsforslags natur. Men det afgørende er, at vi erkender, og det er der jo enighed om, at dette direktiv har alvorlige mangler. Den eneste mulighed for at fjerne disse mangler er, at vi her med et flertal på 314 stemmer beslutter at gå ind i forligsproceduren. Det er helt klart, at forligsproceduren ikke vil føre til et resultat, som svarer til det, Rådet har vedtaget, eller som Parlamentet beslutter i morgen. Resultatet vil være endnu et kompromis. Hvis vi i morgen ikke vedtager de ændringer, der foreligger her, får vi ikke dette næste kompromis, og direktivet bliver ved med at være så dårligt, som det er.
Derfor kan jeg kun bede Parlamentet om at stemme for kompromisændringsforslagene fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked. Hvis man nu fra kredse i Kommissionen eller fra anden side frygter, at direktivet kunne falde til jorden, så må jeg ærligt sig, at det tror jeg ikke. I den tid, vi har haft forligsproceduren mellem Parlamentet og Rådet, og det er nu over seks år, er der kun et eneste direktiv, nemlig det om biopatentet, som er faldet til jorden i forligsproceduren. Det blev så alligevel vedtaget både i Rådet og Parlamentet kort tid efter.
Jeg kan ikke se, hvorfor det ikke skulle lykkes at nå frem til et kompromis, sådan som det er lykkedes for alle andre direktiver. Jeg deler derfor ikke på nogen måde den bekymring, der er blevet givet udtryk for her. Vi befinder os i en helt normal procedure. Vi bør gennemføre andenbehandlingen med positivt resultat, og derefter bør vi i forligsproceduren stræbe efter et godt kompromis.

McCarthy
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne minde medlemmerne af Parlamentet om artikel 9, stk. 2, med henvisning til bilag I, artikel 1: "Ethvert medlem, der har umiddelbar økonomisk interesse i det emne, der drøftes, gør, når han tager ordet i Parlamentet eller et af dets instanser, mundtligt opmærksom herpå." På baggrund af at hr. Lehne foreslår en styrkelse af bestyrelsesmedlemmernes rolle, er det helt klart, at medlemmerne måske ønsker at gøre opmærksom på dette, før de taler. Det betyder ikke, at de ikke må tale, og det påvirker måske ikke vores ordfører, men det vedrører bestemt visse medlemmer af hans gruppe, som har ledende stillinger i mediekoncernen Bertelsmann.

Inglewood
Hr. formand, jeg bør gøre opmærksom på, at jeg er bestyrelsesmedlem i CN Group. Min ven hr. Lehne har fremlagt PPE-Gruppens stilling. Jeg vil fremlægge den britiske Konservative delegations og en række andre medlemmers stilling. Han har dog ikke nødvendigvis givet en fuldstændig og nøjagtig beskrivelse af PPE-Gruppens stilling.
Når et aktieselskab noteres, fortæller direktionen og ejerne verden, at investorerne frit kan købe og sælge dets aktier, uden at direktionen eller staten manipulerer markedet. Det indre marked er et paneuropæisk marked, men inden for det marked skal aktiemarkedet behandles som andre markeder, således at nationale grænser, selv om de adskiller forskellige retssystemer, ikke griber forstyrrende ind i de regler, der styrer markedet.
Inden for det indre marked skal investorer, hvad enten der er tale om private, virksomheder eller pensionsfonde, kunne udøve deres ejendomsret til fordel for de selskaber, de investerer i, og for investorerne.
I mit land har vi reelle forbehold til den fælles holdning, men vi har været parat til at acceptere den af god vilje. Desværre mener vi, at visse af ændringsforslagene ikke forbedrer den. Tværtimod vil nogle af dem være ødelæggende for skabelsen af en fælles paneuropæisk overtagelsesordning. For at være effektivt, nyttigt og i den offentlige interesse skal et sådant direktiv for det første undgå domstolenes direkte indblanding og snarere etablere en myndighed med vide beføjelser i overensstemmelse med retsstatsprincipperne, for det andet klargøre og opstille brugbare regler om domsmyndighed, for det tredje klart definere rimelige kurser og opstille passende rammer og for det fjerde sikre, at direktionen ikke på upassende vis kan fratage aktionærernes lovlige ret til at træffe beslutninger om det selskabs fremtid, som de har en interesse i.
Hvis vi ikke får dette direktiv på plads, er det et signal til verden om, at Europa ikke vil se det globale markeds virkelighed i øjnene. Det betyder ikke, at det ikke kommer til at gøre det med tiden, men blot at tilpasningen bliver mere langvarig og smertefuld, og at det kommer til at gå ud over europæiske arbejdspladser og europæisk velfærd.

Berenguer Fuster
Hr. formand, det ser ud til, at vi endelig er ved at nå til vejs ende om det direktivforslag, der regulerer overtagelsestilbud. Det er et forslag, der har tilbagelagt en lang og stormfuld vej for at overvinde nogle af de nuværende vanskeligheder.
Det er rigtigt, at der har været mange vanskeligheder. Det er ligeledes rigtigt, at den politiske aftale, der blev opnået i Rådet sidste år, har gjort det muligt at få afhjulpet nogle af dem.
Derfor tillader jeg mig at komme med en betragtning om Parlamentets funktion. Hvad skal være Europa-Parlamentets rolle i den fælles beslutningsprocedure, hvor man i en så vanskelig sag er nået til en politisk aftale? Skal vores rolle begrænse sig til at sige ja og amen til Rådets forslag? Sådan synes jeg ikke, det bør være, mine damer og herrer.
Jeg ønsker ikke hermed at sige, at Parlamentet, når Rådet er nået frem til denne aftale, skal sabotere den. Mine damer og herrer, vi er politikere, og derfor er vi altid tilhængere af at finde politiske aftaler.
Disse overvejelser passer fuldstændig på denne betænkning. Rådet er nået frem til en aftale, som i det væsentligste skal respekteres, sådan som ordføreren, hr. Lehne, gør det i sin fremragende betænkning, som jeg oprigtigt lykønsker ham med. Og jeg lykønsker ham ikke kun, fordi han respekterer det essentielle i denne aftale, men fordi han søger nogle løsninger, der, selv om de som nævnt respekterer det væsentlige, forsøger at forbedre lovgivningsforslaget. Det er efter min mening den rolle, som en institution, der som Parlamentet er medansvarlig for lovgivningen, skal spille i den fælles beslutningsprocedure.
De ændringsforslag, der er foreslået af vores udvalg, kan grupperes i tre blokke. Den første indeholder en række tekniske ændringsforslag, der har til formål enten af klarlægge begreberne eller udfylde nogle huller. Det vil jeg ikke komme videre ind på.
Den anden blok indeholder en række ændringsforslag, som forsøger at forbedre arbejdstagernes deltagelse, når der foreligger et overtagelsestilbud. Vi kan ikke lukke øjnene for virkeligheden. Når der sker en overtagelse, finder der personalemæssige omstruktureringer, afskedigelser m.m. sted, kort sagt foranstaltninger, som berører arbejdspladserne. Det er derfor vigtigt, at arbejdstagerne og deres repræsentanter helt fra starten er informeret om det, der foregår, og at de kommer til orde i selve overtagelsesproceduren.
Den tredje blok omfatter de ændringsforslag, der under behandlingen har givet størst anledning til konflikt. Og jeg ville ønske, at jeg var i stand til at overbevise Dem om, at der ikke er nogen som helst grund til at frygte konsekvenserne af at vedtage disse ændringsforslag. Det er rigtigt, at Europa-Parlamentets forretningsorden ikke giver denne mulighed, men blot gør disse forhandlinger til en ren og skær samtale mellem døve. Det kan vi ikke gøre noget ved!
Det første ændringsforslag drejer sig om artikel 4, hvori det fastsættes, hvilken tilsynsmyndighed der er kompetent til at føre tilsyn med tilbuddet. I afsnit 1 fastsættes det, at det er den medlemsstat, hvor målselskabet har sit vedtægtsmæssige hjemsted, hvis - naturligvis - kapitalandelene i dette selskab er optaget til omsætning i den pågældende medlemsstat. Hvad sker der, hvis de ikke er optaget til omsætning i denne medlemsstat? Der foreslås et svar, som ikke forekommer at være foreneligt med et andet ændringsforslag, hvor man altid betinger sig hjemstedskriteriet, og som er stillet af nogle medlemmer, der uden tvivl har været i god tro. For hvis aktierne ikke omsættes der, hvorfor skal de så være underlagt denne myndigheds tilsyn?
Det andet konfliktfyldte ændringsforslag drejer sig om forpligtelsen til at være neutral. Her er holdningerne meget divergerende, ja, endog modstridende, og der er fundet en løsning, der indrømmer nogle undtagelser for at kunne foretage defensive manøvrer, når det ikke er muligt at indkalde generalforsamlingen.
Min gruppe og jeg vil støtte disse ændringsforslag.

Wallis
Hr. formand, jeg er bange for, at vi er ved at miste tråden og glemme, hvad dette direktiv handler om. Det er en del af en handlingsplan for finansielle serviceydelser, som med vores kommissærs ord er et nøgleelement til skabelse af et fuldstændigt integreret marked inden for finansielle serviceydelser, og som giver investorerne og forbrugerne flere valgmuligheder. Forslagene nævner tre hovedelementer på et tidspunkt, hvor der er ved at ske en ændring af kontrollen med selskaberne i form af beskyttelse af mindretalsaktionærerne, gennemsigtighed i forbindelse med tilbudsinformation og tilsyn med processen. Men hvad er det, vi som Parlament risikerer at gøre i kraft af de stillede ændringsforslag?
For det første er vi langt fra gennemsigtige. Nogle af ændringsforslagene lader til at være et skjult forsøg på at indføre visse elementer af virksomhedsvedtægter gennem bagdøren. For det andet vedtager vi stive strukturer og procedurer, selv om Kommissionen faktisk anbefalede en lettelse, som gav medlemsstaterne mulighed for at afspejle national praksis i virksomhedskulturen.
Endelig er der spørgsmålet om klarhed. Mangelen på klarhed er særligt iøjnefaldende i forhandlingen om domsmyndighed - et område, hvor jeg har nogen erfaring. Den fælles holdning pegede på en slags delt ordning. Nu har vi et forslag, som ville medføre uklarhed, forum shopping, potentielle retstvister på et ømtåleligt tidspunkt i en handel. Det er ikke hensigtsmæssigt. Domsmyndigheden skal udelukkende ligge i det medlemsland, hvor målselskabet har hjemsted. Det er retfærdigt over for mindretalsaktionærerne, det er gennemsigtigt, og det er frem for alt klart. Jeg vil gerne bede kommissæren overveje, om han kan acceptere mit ændringsforslag på dette afgørende punkt.
Lederen i Financial Times handlede i dag om tilbudspolitik. Det har taget ikke mindre end 10 år at nå frem til dette forslag, og vi, Parlamentet, kan ødelægge det på 10 minutter i morgen ved at stemme for misforståede ændringsforslag. Jeg håber, at det ikke bliver tilfældet.

MacCormick
Hr. formand, jeg vil gerne forsikre fru Wallis om, at jeg stemmer for hendes ændringsforslag 19 af de samme grunde, som hun har nævnt - og jeg håber, at min gruppe gør det samme. Dette er et spørgsmål, som kræver den største klarhed. Vi vil ligeledes stemme imod den kritiske del af ændringsforslag 17, som ville udelukke aktionærerne fra at træffe beslutning på grundlag af et tilbud på et selskab, de ejer. Grunden hertil er, at det ikke er regeringers, tilsynsmyndigheders eller siddende direktioners opgave at godkende eller afvise et tilbud. Det er selskabets ejeres - aktionærernes opgave.
Det er det princip, som måske vil dele os i morgen, og som burde være det altoverskyggende spørgsmål i forbindelse med en lov, der regulerer overtagelser. Hvis De mener, at det rigtige er retfærdighed og gennemsigtighed over for alle aktionærer - både hovedaktionærer og mindretalsaktionærer - vil det afgøre, hvordan De stemmer i forbindelse med en række af disse spørgsmål.
Der er et par punkter, hvor jeg gladelig vil stemme for kompromisforslagene, navnlig dem, der vedrører medarbejdernes stilling. Jeg forstår godt hr. Lehnes ønske om, at det skal indbringes til behandling ved forligsprocedure, så det kan klargøres yderligere. Det kan jeg godt gå ind for. Men vi skal hele tiden holde os beskyttelsen af aktionærerne for øje.

Bordes
Hr. formand, målet med denne betænkning, som er en fælles europæisk lovgivning om overtagelsestilbud for virksomheder, angår kun en lille minoritet af store kapitalistiske koncerner og deres storaktionærer, der monopoliserer virksomhedernes ejendom. Arbejderne, teknikerne, de ansatte og lønmodtagerne, de, der får de virksomheder, som de store finanskoncerner slås om i milliardstor stil, til at løbe rundt, er ikke engang nævnt i Rådets og Parlamentets juridiske ordkløverier. De europæiske institutioner har ikke nogen kur mod de nedlæggelser af stillinger og lukninger af virksomheder, som opstår efter næsten samtlige overtagelser eller virksomhedsfusioneringer.
Jeg for min del er helst fri for de herrer storaktionærers juridiske problemer, og jeg vil stemme imod denne betænkning. Jeg vil til gengæld gerne her understrege min solidaritet med dem, de udnytter, og hvis Parlamentet havde den mindste respekt for disse arbejdere, burde det i det mindste forbyde, at virksomhedsovertagelserne resulterede i afskedigelser.

Farage
Hr. formand, efter at have arbejdet i finanssektoren i 18 år mener jeg ikke, at der er behov for dette direktiv. I Det Forenede Kongerige har man haft stor succes med at regulere overtagelser efter en frivillig norm, som administreres af et overtagelsespanel. Det er et godt eksempel på en pragmatisk tilgang til et yderst komplekst emne, hvor lovgivning ville have været mindre hensigtsmæssig. Vi skal huske på, at overtagelsesmarkedet hovedsagelig er britisk. Aktiviteterne i London overgår hele den samlede mængde i resten af Europa, og derfor vil denne foranstaltning skade Det Forenede Kongerige. Der er mange, der mener, at indførelsen af en lov blot er en beskyttelsesforanstaltning, som sætter mindre effektive europæiske virksomheder i stand til at beskytte sig selv imod overtagelser ved at ty til komplicerede retssager.
Er de europæiske virksomheder så bange for konkurrence, at de har behov for at gemme sig bag en restriktiv lov, som snarere vil begrænse end forbedre den europæiske konkurrenceevne? Hvis ikke, bør medlemmerne stemme imod dette direktiv.

Cederschiöld
Hr. formand, det er nødvendigt at effektivisere virksomhedsstrukturerne på det europæiske marked, hvis Europa skal klare sig på verdensmarkedet. Virksomhederne skal kunne omstruktureres, også mellem landene inden for Unionen.
Dette direktiv vil nok ikke føre til de tydelige bestemmelser, som der nu er brug for på det internationale børsmarked, men slaget er endnu ikke tabt. Problemet er, at børslovgivningen hænger tæt sammen med selskabsretten, og det er svært at harmonisere det ene område, hvis det andet ikke er harmoniseret. Uanset hvordan man udformer reglerne, vil nogen blive ramt.
På et lille marked som det svenske med forholdsvis koncentrerede ejerforhold vil et harmoniseret niveau for tilbudspligt på 30% skabe problemer, og vi ønsker større fleksibilitet. Der er behov for endnu større fleksibilitet, når det gælder den fuldstændige neutralitetspligt, som Rådet har fastlagt. Der vil opstå problemer for de tyske virksomheder, da stemmediversifiering er forbudt i henhold til tysk selskabsret. Man er nødt til at udvise større forståelse for de særlige nationale omstændigheder, ellers kan det få ødelæggende konsekvenser for et enkelt lands virksomhedsstruktur.
Det vil derimod være lettere at løse problemer med, hvilken kontrolmyndighed der skal have jurisdiktion. Det mest smidige ville være at vælge kontrolmyndigheden i det land, hvor målvirksomheden har sit hjemsted. Virksomheder kan være børsnoteret på forskellige markeder, og virksomheder med hovedkontor i Sverige er ikke altid børsnoteret i Sverige. Det vil mildest talt være mærkeligt, hvis f.eks. de amerikanske myndigheder skulle være ansvarlige for en overtagelse, der involverer to europæiske virksomheder. Hvis man vil undgå sådanne konsekvenser, kan man stemme for ændringsforslag 19, hvor det gøres klart, at målselskabets hjemsted skal være afgørende.
Hvis vi ikke værner om neutralitetspligten, fjerner vi formålet med direktivet. Hvis vi derudover åbner døren for defensive foranstaltninger, forsvarer vi måske omstruktureringen af de europæiske markeder og ikke mindst beskyttelsen af småaktionærerne.
Jeg ønsker blot at understrege, at forligsudvalget har et meget stort ansvar, og at der er behov for en fælles indsats, hvis dette skal lykkes.

McCarthy
Hr. formand, det er blevet sagt, at det er et meget vigtigt og afgørende stykke lovgivning, som vi skal tage stilling til. Det er centralt for EU's handlingsplan for finansielle serviceydelser. Men det er endnu vigtigere, at det vil bidrage til at fremme Lissabon-dagsordenen om at skabe en konkurrencedygtig og dynamisk europæisk økonomi. Det kræver et effektivt marked for varer, serviceydelser og kapital.
Hr. Bolkestein, jeg deler Deres betænkeligheder. Vi har ikke råd til at tabe dette direktiv på gulvet, for EU's økonomi ville i årevis skulle betale prisen for, at de europæiske selskaber ikke kunne omstruktureres. De ændringsforslag, som er stillet af vores ordfører, leder os imidlertid i den retning. Jeg er bange for, at det vil underminere effekten af den omstrukturering af virksomhederne, som er nødvendig for at øge EU's konkurrenceevne på det globale marked. Hvis vi skal opnå globale fortrin inden for f.eks. telekommunikationssektoren, skal vi sikre, at den seneste tids overtagelser, bl.a. Vodafone, Mannesmann, France Telecom og Orange, viser, at den europæiske model fungerer og ikke kan blokeres af fjendtlige overtagelsesforsøg eller poison pills. Det ville være at vende ryggen til muligheden for at opnå den ønskede konkurrenceevne.
Min delegation af parlamentsmedlemmer fra Labour-partiet kan derfor ikke acceptere ændringerne i artikel 9, som giver bestyrelserne ret til at træffe foranstaltninger til at afværge overtagelser uden aktionærernes samtykke. Hr. Bolkestein har selv sagt, at det er afgørende, at målselskabernes direktion konsulterer aktionærerne i et sådant tilfælde.
Det må være vores vigtigste mål at beskytte vores investorer, at sikre en retfærdig og ligeværdig tilbudsproces og en effektiv kapitalstrøm. Vi må ikke ende med at udarbejde love, som beskytter potentielt dårlige ledere og støtter nødlidende selskaber. Det er ikke i nogens interesse. Det ville betyde, at investorerne ikke ser EU som et integreret kapitalmarked, det ville svække investorernes tillid, og det ville betyde kapitaludstrømning fra Europa.
Ordførerens ændringsforslag skaber forvirring på procesområdet, og det ville være forkert af os at stemme for forvirring i potentielle retstvister.
Jeg må sige, at jeg ikke kan forstå hr. Lehnes udtalelse i det britiske Economist, hvor han selv har sagt, at hans kompromis ikke var gennemførligt, men at han fremlagde det for at glæde socialisterne, og at han er parat til at trække det tilbage ved et forlig. Det er ikke acceptabelt.

Karas
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det er meget vigtigt, at det vigtige spørgsmål om en minimumsharmonisering af overtagelsesretten efter 10 års drøftelser kan behandles med et fornuftigt rammedirektiv, selv om det sidste forslag, som hr. Lehne nævnte, opviser nogle tekniske, men også nogle indholdsmæssige problemer, og vi kan antage, at det nuværende forslag desværre først kan ændres kvalitativt i forligsproceduren. Det skal imidlertid bemærkes, at omstændighederne har ændret sig entydigt siden førstebehandlingen. De udenlandske investeringer inden for EU er fordoblet mellem 1997 og 1998, og grænseoverskridende fusioner og overtagelser har nået et rekordhøjt niveau. Indtil nu findes der ikke nogen bindende ordning for overtagelser, hverken i EU-retten eller i nogle medlemsstaters lovgivning. For at opretholde en fair konkurrence og af retssikkerhedsmæssige grunde synes der derfor at være behov for direktivet om overtagelsestilbud.
Jeg er i den lykkelige situation, at jeg kan sige, at Østrig siden den 1. januar 1999 har haft sin egen overtagelseslov. Den østrigske overtagelseslovgivning og især gennemførelsen af den, som udføres af overtagelseskommissionen, har mere eller mindre vist sig at være hensigtsmæssig. For os her i Europa-Parlamentet drejer det sig, når alt kommer til alt, om at regulere de store spændingsfelter inden for overtagelsesretten, f.eks. direktion versus aktionærer, i en minimumsform på europæisk plan.
Det er desuden absolut nødvendigt, at medlemslandene i overensstemmelse med de generelle mål og inden for rammerne af direktivet har mulighed for at træffe videregående fornuftige ordninger, f.eks. som i den nuværende østrigske overtagelsesret fremme af ligebehandling af alle aktionærer ved at vi ...
(Formanden fratog taleren ordet)

Martin, Hans-Peter
Hr. formand, først vil jeg gerne sige tak for det arbejde, hr. Lehne har gjort, og for at han har genoptaget hele denne sag. Det er ærgerligt, at denne betænkning har været så længe undervejs. Tiden løber endnu en gang fra os i det politiske arbejde. Erhvervslivet sætter standarderne. Når man oplever dette her som en spøgelsesdebat, så har det ikke så meget med klokkeslættet at gøre og heller ikke med de få tilstedeværende kolleger, men mere med det, som vi nu oplever igen. Vi taler om et Europa, som skal forenes, og hvad hører vi? Britiske lobbyister mod dette Europa, mod et skær af socialmodel, som man så hele tiden taler om under valgkampene. Det ville være dejligt, hvis British Labour - de konservative kan man åbenbart overhovedet ikke forvente det af længere - ville prøve at bevæge sig uden for City of London. Engang hed det Britain rules the waves, nu hedder Britain drifts away. Hvorfor skal vi altid tages som gidsler for denne lille City of London? Hvorfor er vi ikke ærlige og siger, at overtagelser bliver til et stort socialt problem, hvis vi ikke afbøder dem? Hvor tør vi ikke stå ved det, som vi altid forkynder i valgtalerne? Konkret ved vi, at 70% af fusionerne går skævt. BMW/Rover en katastrofe. Daimler/Chrysler bliver i stigende grad til en crime, når man ser, hvad der foregår dér.
Er det nok, hvad der nu står i Lehne-betænkningen? Nej, men det er en begyndelse, tror jeg, i en bestemt retning. Jeg personligt - og jeg ville ønske, at det også kom til at gælde for British Labour - vil støtte de ændringsforslag, som fører til mere regulering. Vi ønsker ikke at få amerikanske tilstande hos os. Vi behøver dem ikke. Det går rigtig godt for det europæiske erhvervsliv. I Storbritannien vokser afstanden mellem de sociale modsætninger. Insiderforretninger skal vi bruge det til, til kartelretten. Går magt foran ret, er spørgsmålet. Men svaret er, at Lehne-betænkningen i det mindste er et lille stykke i retning af et borgernes Europa.

Harbour
Hr. formand, det er interessant at følge hr. Martin som engelsktalende, og jeg kan forsikre ham om, at den britiske økonomi bestemt ikke er ved at falde fra hinanden, selv om mit parti gerne så et regeringsskifte. I forbindelse med dette overtagelsesdirektiv vil jeg gerne føre diskussionen tilbage til de millioner af vælgere i mit land og millioner af mennesker, som har pensionsordninger og opsparinger, der er baseret på aktieinvesteringer. Fru McCarthy mindede os med rette om, at vi skulle gøre opmærksom på det, hvis vi havde en interesse i sagen. Det gør jeg hermed. Jeg har en pensionsopsparing fra min tidligere arbejdsgiver. Dens værdi afhænger i høj grad af investeringer i det britiske aktiemarked, og jeg er afhængig af, at min investering forvaltes sikkert med henblik på min fremtidige pensionisttilværelse. Det er selvfølgelig en stor styrke for den britiske økonomi, hr. Martin, for de midler er til rådighed, når vi bliver ældre, og pensionerne skal udbetales. Vi har ikke et overskudsudbud af offentligt finansierede pensioner.
Det er noget, som alle i Den Europæiske Union skal tage stilling til, og den endelige udgave af dette overtagelsesdirektiv skal tage højde for det. Problemet med de stillede ændringsforslag er, hvis de vedtages, at de personer, der forvalter min pensionsopsparing, ikke længere vil kunne maksimere dens værdi for mig. Det berører millioner af almindelige mennesker, som arbejder i selskaber i hele Det Forenede Kongerige. Det er deres fremtid, vi taler om. Det er ikke et abstrakt begreb. Det rammer det centrale i den britiske økonomi, og det er noget, som også vil blive stadig mere afgørende for den europæiske økonomi.

Bolkestein
Hr. formand, jeg vil gerne takke Parlamentet, fordi det har lagt vægt på dette forslag, og fordi Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked og frem for alt ordføreren, hr. Lehne, har gjort en stor indsats. Det er absolut berettiget, at der lægges vægt på forslaget i betragtning af betydningen af denne tekst, som stats- og regeringscheferne prioriterede højt under Det Europæiske Råd i Lissabon i marts 2000. For godkendelsen deraf ville medføre en betydelig forbedring af de europæiske finansmarkeders funktion og stabilitet.
Det glæder mig særdeles meget, at jeg omsider kan drøfte denne fælles holdning, som vi har måttet vente på i lang tid, men som endelig i juni i år enstemmigt blev vedtaget af medlemsstaterne.
Nogle ændringsforslag, som Parlamentet foreslog, forbedrer teksten i Rådets fælles holdning yderligere. De henleder nemlig opmærksomheden på nogle punkter, som kunne føre til fortolkningsvanskeligheder, og opfordrer til en hurtigere gennemførelse af direktivet.
Derfor støtter Kommissionen ændringsforslag 7, 14 og 18. Den sætter i særdeleshed pris på ændringsforslag 18, som sigter mod at nedsætte gennemførelsesfristen for direktivet i overensstemmelse med det ønske, som Kommissionen flere gange har tilkendegivet. Den har jo hele tiden gjort opmærksom på nødvendigheden af ikke at spilde nogen tid i forbindelse med gennemførelsen af dette direktiv, som alle interesserede har set så meget frem til.
Endvidere tager Kommissionen de meddelelser til efterretning, som er nævnt i ændringsforslag 5 og 13. Kommissionen har i princippet ingen indvendinger imod disse forslag, men den erindrer om, at de ikke hører hjemme i dette direktiv. Den nuværende tekst garanterer arbejdstagerne passende information om tilbuddets betingelser og følger. Bestemmelser, som går videre på dette område, stemmer ikke overens med målsætningerne i direktivet, som vedrører beskyttelse af aktionærerne. Arbejdsforbindelserne og arbejdstagernes rettigheder i tilfælde af omstrukturering af virksomheder træffes der bestemmelser om i andre EU-direktiver.
Kommissionen vil ligeledes vise sin interesse for ændringsforslag 12. Dette ændringsforslag sigter på at indføre et instrument, hvorved en majoritetsaktionær kan overtage de øvrige værdipapirer. Denne procedure, som allerede findes i en række medlemsstater, vedrører imidlertid ikke blot området med offentlige overtagelsestilbud, men rækker meget videre og kunne eventuelt studeres nærmere inden for rammerne af den generelle revision af selskabsretten, som Kommissionen agter at foretage. Jeg foreslår derfor, at dette emne tilføjes de temaer, som kunne forelægges et ekspertudvalg.
De øvrige ændringsforslag kan Kommissionen desværre ikke godkende af forskellige grunde. Ændringsforslag 2 og 10 er ikke acceptable, fordi de ændrer direktivets anvendelsesområde. Direktivet vedrører alle offentlige og udelukkende offentlige tilbud om køb eller bytte, hvad enten de nu er frivillige eller obligatoriske.
Ændringsforslag 4 og 15 er ikke acceptable, fordi de ikke hører hjemme i de tilsigtede bestemmelser. Disse vedrører kun indehavere af værdipapirer i det første tilfælde og tilsynsmyndigheden i det andet.
Ændringsforslag 8 og 9 er uberettigede. Det står jo på ingen måde fast, at den foreslåede definition af rimelig pris er bedre end en anden, for de forskellige definitioner, som i øjeblikket anvendes i medlemsstaterne, er alle sammen helt tilfredsstillende.
Endelig har Kommissionen grundigt undersøgt de indholdsmæssige ændringsforslag, men den kan ikke acceptere nogen af dem. Således synes ændringsforslag 6, 11 og 16 at forbigå de eksisterende nationale forskrifter, som teksten netop forsøger at bringe nærmere hinanden i den fælles holdning. Først og fremmest ændringsforslag 6 indeholder en sammenblanding af idéer, som alle i løbet af drøftelserne af direktivet allerede i større eller mindre grad er taget op og forkastet, fordi de ikke viste sig at være anvendelige. Frem for alt udpegningen af den kompetente myndighed, mens teksten i den fælles holdning kom i stand efter drøftelser med tilsynsmyndighederne selv. Endvidere definitionen af den procentdel, der bestemmer kontrollen over selskabet, og som har forbindelse med andre forskrifter inden for selskabsret, som er overordentlig forskellige fra medlemsstat til medlemsstat.
Ændringsforslag 17 kunne, hvis det skulle blive godkendt, gøre ethvert fjendtligt overtagelsestilbud umuligt. Kommissionen har ingen indvendinger imod udvidelsen af neutralitetspligten til også at gælde efter den officielle acceptfrist, således som det foreslås i det første afsnit. Den kan imidlertid ikke være enig med Parlamentets forslag om at tillade bestyrelsen for et bestemt selskab at træffe afgørelse om virksomhedens fremtid uden at bekymre sig om aktionærernes holdning ved simpelthen at underkaste sine beslutninger de kompetente myndigheders vurdering eller forelægge dem for en dommer. En sådan løsning risikerer dels, at den fører til forvirring omkring tilsynsmyndighedernes rolle, som skal forblive uafhængige og upartiske, dels, at der systematisk anlægges retssager, som kan være tidrøvende og kostbare, og som hverken de involverede selskaber, deres bestyrelsesmedlemmer eller de øvrige involverede, først og fremmest arbejdstagerne, har gavn af. Situationen i USA kan, hvad det angår, lære os meget og bør mane os til større forsigtighed.
Må jeg til sidst erindre Dem om, at dette er et rammedirektiv i overensstemmelse med det ønske, som Parlamentet har givet udtryk for på et tidligere stadium. I direktivet fastsættes det ikke desto mindre, at der dels er et ekspertudvalg fra medlemsstaterne og fra Kommissionen, der fører tilsyn med gennemførelsen og anvendelsen af teksten, dels er optaget en revisionsklausul for at foretage de ændringer, der i fremtiden kunne vise sig at være nødvendige.
Endelig gør Kommissionen opmærksom på, at det, hvis Parlamentet vedtager de foreslåede ændringsforslag, kunne være meget vanskeligt at opnå en aftale mellem Rådet og Parlamentet. Kommissionen er imidlertid overbevist om, og den støttes heri af de involverede økonomiske aktører, at den tekst, som er resultatet af mere end 10 års forhandlinger, mere end den tid, der er nødvendig for at tage hensyn til alle interesser, udgør et godt udgangspunkt, og at tiden nu er inde til at handle.
Endelig er der stillet to nye ændringsforslag, hvorom jeg gerne ville sige følgende. Ændringsforslag 19 er ikke acceptabelt af samme grund som ændringsforslag 6. Hvad angår ændringsforslag 20, som ligner ændringsforslag 17, gælder det samme som for sidstnævnte ændringsforslag 17, af lidt forskellige grunde. Den første del er acceptabel, ligesom i ændringsforslag 17. Den anden del er det ikke, fordi begrebet "Aufsichtsrat", for at sige det på tysk, henhører under begrebet "bestyrelse" og er omfattet af samme forpligtelser som alle ledere i en virksomhed. Den tredje del er ikke acceptabel af samme grund som alle såkaldte "sociale ændringsforslag".
Det er, hvad jeg gerne vil sige om det, som Parlamentet har taget op, og Kommissionen ser naturligvis med overordentlig stor interesse frem til afstemningen om dette emne.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Følgeret
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0370/2000) fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om Rådets fælles holdning (7484/1/00 - C5-0422/2000 - 1996/0085(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om følgeret for ophavsmanden til et originalkunstværk (Ordfører: Zimmerling).

Zimmerling
Hr. formand, Europa-Parlamentet er i gang med andenbehandlingen af harmoniseringen af følgeretten for kunstnere og tager dermed til fordel for kunstnerne, gallerierne og auktionshusene i Europa en ordning op, som har været diskuteret siden 1996. Jeg vil først gerne takke de kolleger, som har deltaget i arbejdet med dette projekt. Det har været meget vanskeligt at finde en løsning på problemstillingen, som var fornuftig for de involverede. Til sidst lykkedes det dog med god vilje fra alle grupper i Parlamentet, som især beslutningen i Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked har vist.
En særlig tak skylder jeg kollegerne Dehousse og Echerer, som gennem mange samtaler har bidraget til de bæredygtige kompromiser. Følgeretten fastslår kunstnernes obligatoriske og umistelige ret til en del af indtægten fra videresalg af deres værker. Den er således en del af den sociale ophavsretlige beskyttelse og dermed udtryk for social anerkendelse af kunstnerens skabende virksomhed. Det er nødvendigt at harmonisere den, da den allerede gælder i mange EU-stater, men hidtil ikke har været kendt i Storbritannien, Holland, Irland og Østrig. Det fører til alvorlig konkurrenceforvridning, fordi en kunstner i et land profiterer af et salg, men ikke får noget i et andet land. Det er uacceptabelt på det europæiske marked, da det er i modstrid med det indre markeds krav.
Der er planlagt følgende ændringer af Rådets fælles holdning. Følgeretten skal også omfatte professionel handel med kunstværker. Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked foreslår, at det beløb, som sælgeren skal betale, gradueres som en procentdel på 4% ved en salgspris på op til 50.000 euro og 1% ved priser over 200.000 euro. Derudover får kunstneren ret til at blive informeret om sine krav hos en professionel kunsthandler inden for en frist på op til tre år, hvilket er fornuftigt, da de skal føre bog over køb og salg. Her skal der altså ikke indkobles noget udnyttelsesselskab.
Det nye minimumsbeløb på 1.000 euro genoptager et forslag fra Europa-Parlamentet under førstebehandlingen. De fleste handler i Europa ligger under den grænse på 4.000 euro, som Rådet har foreslået i den fælles holdning, så allerede her er der behov for harmonisering. Under et beløb på 1.000 euro er der imidlertid ikke noget behov for harmonisering, da det europæiske marked ikke er berørt, så der på grund af subsidiariteten heller ikke skal gælde nogen europæisk følgeret.
Desuden har vi strøget Rådets overgrænse på maksimalt 12.500 euro til kunstneren, da det ikke er klart, hvorfor kunstnere, som har succes, skal straffes. Hvad angår gennemførelsesfristerne for dette direktiv har udvalget efter forslag fra mig besluttet at fastsætte en frist på to år, hvor medlemsstaterne skal gennemføre direktivet, og hvor arveretsfølgen indtræder for de lande, som hidtil ikke har haft nogen følgeret.
En frist på fem eller 10 år, som ønsket fra Rådets side og især fra britisk side, er uacceptabel, da den i praksis ville betyde en cementering af status quo og kun ville komme kunstmarkedet i Storbritannien til gode. De betænkeligheder, der ytres, kan sammenfattes i to store grupper. For det første frygter britiske lobbyister tab af arbejdspladser. Jeg ser imidlertid ikke nogen risiko for, at kunstmarkedet skulle flytte til Schweiz eller USA, da udgifterne til forsikring og transport overstiger afgifterne til følgeretten og dermed gør flytningen til en dårlig forretning.
Hertil kommer, at både Schweiz og USA er interesserede i at indføre et følgeretskrav, efter at vi i Europa har vedtaget en harmoniseret følgeret.
Det andet problem vedrører Østrig, hvor der er opstået kunstnergrupper, som frygter negative konsekvenser og derfor vender sig mod dette direktiv. Her er der tale om en simpel misforståelse, fordi man betragter udnyttelsesselskaberne som obligatoriske, sådan som det hidtil har været tilfældet i Østrig. Men det er netop ikke indeholdt i direktivet. Derfor er det på dette punkt de østrigske lovgivere, der er bud efter, og ikke de europæiske lovgivere, der skal angribes, som kun skaber de positive rammebetingelser for kunstnere og aktionshuse.
Jeg håber altså ikke, at den nationale blokadeånd fra Nice fortsætter hos vores britiske kolleger, men at Parlamentet vedtager en eksemplarisk europæisk regulering af kunstmarkedet.

Fourtou
Hr. formand, ud af de 15 lande i Den Europæiske Union anerkender 11 følgeretten, men der er kun otte, der anvender den med større eller mindre held.
Østrig, Nederlandene, Irland og Det Forenede Kongerige har ikke implementeret den i deres lovgivning, og uden for Den Europæiske Union anerkender hverken Schweiz eller USA følgeretten.
Iværksættelsen af følgeretsanordninger synes ved første øjekast at kunne begrundes med et ønske om lighed og hjælp til kunstnerne. Men følgeretten er ikke en hjælp til frembringelsen, tværtimod. Det er en bremse for kunstmarkedet, der skal være dynamisk og kunne udvikle sig med et minimum af restriktioner.
For en nulevende kunstner, der ser sine noteringer vokse og af den grund oplever, at hans produktion revurderes, er det køberens dynamik og hans salgspotentiale, der tæller. Følgeretten skaber et kompliceret lovområde, der i sandhed er forbundet med store omkostninger i forhold til de ofte beskedne summer, der i mange tilfælde har svært ved at finde frem til de involverede parter. Den skaber ekstra administration og giver herved fornyet anledning til at klage over de europæiske standarder. Den rammer gallerierne, som skal koncentrere sine kræfter om at yde støtte til kunstnerne. Den vækker bekymringer og skaber ekstraomkostninger og administrative bryderier for potentielle, velvillige købere samt af og til absurde situationer. Eftersom følgeretten udregnes efter videresalgsprisen, vil man i tilfælde af tab snarere fremme værkets mobilitet end frembringelsen.
Skal man for fremtiden udbrede denne anordning til lande, der ikke vil have den - her tænker jeg især på Det Forenede Kongerige, der er førende på det europæiske kunstmarked lige nu - med risiko for at ødelægge deres konkurrenceevne?

Dehousse
Hr. formand, for at gentage GESAC's (Groupement européen des sociétés d'auteurs et de compositeurs) heldige udtryk, har det projekt, som vi behandler, under Rådets behandling været genstand for uforholdsmæssigt store angreb. Det kompromis, som Rådet har vedtaget, er altså reduceret til en svag genspejling af Kommissionens indledende forslag, som blev vedtaget med stort flertal under Europa-Parlamentets førstebehandling.
Den Socialdemokratiske Gruppe samt for øvrigt den overvejende del af Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked er forbløffet over en sådan holdning fra Ministerrådet, som indeholder flere uacceptable elementer, hvoraf det farligste er at forlænge medlemsstaternes gennemførelsesfrist til 15 år, når Kommissionens indledende forslag allerede er fire år gammelt. Principielt er en frist på 15 år uacceptabelt i en verden, der er så foranderlig som vores, den indebærer en fuldstændig forandring af sektoren, særligt på grund af de teknologiske fremskridt. Endvidere ville det at skabe en sådan præcedens i en tid, hvor Den Europæiske Union er ved at fordoble sig selv, sende et fuldstændigt forkert signal til ansøgerlandene. Med en sådan frist ville det være bedre at give afkald på idéen om et direktiv.
Den Socialdemokratiske Gruppe har altså forsøgt at undgå, at Parlamentet bringer sig selv i miskredit ved at acceptere nogle forslag, der gør den afstemning, der fandt sted ved førstebehandlingen, helt til grin. Vi glæder os altså først og fremmest over, at denne holdning er blevet forstået og deles af ordføreren, hr. Zimmerling, ikke blot hvad angår spørgsmålet om fristen, men også mange andre spørgsmål, som han har opremset i aften. Vi glæder os desuden over, at næsten alle de demokratiske grupper har delt samme konstruktive synspunkt.
Forhandlingerne og især den afstemning, der vil finde sted, vil således endnu en gang foregå mellem dem, der vil være på forkant med Unionens udvikling, og dem, der lader sig bremse af nationale interesser, hvis legitimitet synes stærkt tvivlsom, i modsætning til de europæiske kunstneres interesser. Desuden er behovet for en fælles holdning til det emne, der optager os, så meget desto større, eftersom kun en fælles holdning vil give Den Europæiske Union mulighed for at sætte sig igennem på internationalt plan for at forsvare kunstnernes interesser verden over.

Thors
Hr. formand, hr. kommissær, det er svært at forstå, hvorfor de mennesker, der er imod en harmonisering af indkomstskatterne, skulle være for dette direktiv. I Den Liberale Gruppe var vi meget kritiske ved førstebehandlingen, og det er vi fortsat. Vi tror, at det vil få negative konsekvenser for det europæiske marked, hvis dette direktiv gennemføres, inden der er gennemført en international harmonisering på dette juridiske område.
Vi mener ikke, at fristerne for gennemførelsen skal forkortes på den måde, som ordføreren har foreslået. Vi mener heller ikke, at det er bevist, at der er brug for nationale minimumsbestemmelser for afledt ret for at forbedre det indre marked.
Som en af de foregående talere var inde på, er velstående gallerier og gode stipendiesystemer vigtige for de unge kunstnere.

Echerer
Hr. formand, hr. kommissær, kolleger, i denne konflikt mellem de mest forskelligartede lobbygrupper har det for mig altid været de europæiske kunstneres ord, der har været gældende. I mit land uden følgeret er kunstnerne imod dette direktiv. Forståeligt, når man kender den østrigske tradition på hjemmemarkedet, et internationalt anerkendt marked. Der venter mig stadig et stort overbevisningsarbejde i mit hjemland, men jeg er fast overbevist om, at harmoniseringen af følgeretten, som Europa-Parlamentet ser den, vil være fordelagtig for alle involverede.
Jeg håber også på Kommissionens støtte, i det mindste på ét af de tre store punkter, der er uenighed om. Jeg tænker også et skridt videre. Vi må snarest søge en tættere dialog med udnyttelsesselskaberne, i fællesskab søge efter enklere og mere gennemsigtige strukturer og sørge for, at udgifterne til at administrere dette direktiv ikke bliver helt absurde. Udnyttelsesselskaber er ikke kun en slags inkassoagentur, de er meget vigtigt partnere for Europas kunstnere, når det drejer sig om deres rettigheder. Holdningerne til følgeretten trækker ikke deres grænser langs de politiske grupper, men langs medlemsstaterne. Jeg har forståelse for de forskellige kulturelle traditioner, men samtidig beder jeg Parlamentet om at lade den samme europæiske ånd råde, som bestemte atmosfæren i formiddag. Det handler ikke kun om de enkelte nationale kunstnere, nationale gallerier og nationale auktionshuse. Det handler om det europæiske kunstmarked og alle dets aktører, især om de europæiske kunstnere. Jeg sætter min lid til Parlamentets visdom og fremsynethed.

Karas
Hr. formand, hr. kommissær, selv om jeg, som De sikker ved, går ind for europæiske ordninger, når de er nødvendige, og er modstander af en europæiske basar for nationale særinteresser, har jeg lovet at fremføre bekymringerne i sammenslutningen mod indførelse af følgeretten og i kunstnerkredse her i de europiske borgeres Parlament. Følgeretten er fortsat så omstridt som nogensinde før. Det drejer sig i sidste ende om konkurrenceevnen for det europæiske kunstmarked, som allerede i dag har svært ved at kæmpe mod den udenlandske konkurrence. I mit land siger kunstnerne selv, at de føler, at de bliver påtvunget et gode og henviser til Tyskland, hvor under 1% af de 42.000 kunstnere har profiteret af følgeretten.
Gallerierne, som bidrager væsentligt til at støtte unge kunstnere, er bekymrede og afviser følgeretten, da denne skal betales, selv om et kunstværk bliver solgt med tab. Auktionshusenes bekymringer går på, at maksimalbeløbet på 12.500 euro skal bortfalde. Jeg tror, det er vigtigt, at vi i debatten fremfører bekymringerne hos auktionshusene, kunstnerne, gallerierne, kunstnermiljøet i et land og en sammenslutning af kunstnere og inddrager dem i vores overvejelser. Det har ikke noget med politiske særinteresser at gøre, men med et bidrag til en åben og gennemsigtig politisk diskussion.

McCarthy
Hr. formand, som kommissæren også vil vide, var der enstemmighed i Rådet om den fælles holdning. Jeg håber, De vil indtage lige så fast en holdning til hr. Zimmerlings ændringsforslag, som De gjorde til Lehne-betænkningen.
Det er også et spørgsmål om det europæiske kunstmarkeds vitalitet og konkurrenceevne. Hvis det drejede sig om Berlin, er jeg sikker på, at hr. Zimmerling ville argumentere helt anderledes i forbindelse med gennemførelsesperioder og beløbsrammer. Uden en international følgeret vil det europæiske kunstmarked gå til udlandet. Det er der flere eksempler på. Jeg skal ligesom fru Echerer lytte til kunstnerne. De er delt i spørgsmålet. Künstler gegen Folgerecht er også delt i spørgsmålet. Det er arrogant af hr. Zimmerling at affærdige de menneskers meninger, som vi hævder at lovgive for her i Parlamentet. Vi lovgiver i deres interesse. Så bør vi også lytte til deres meninger.
Vi kan også se, at Folgerecht faktisk ikke er til fordel for mange kunstnere. I Tyskland var der f.eks. i 1998 7.000 kunstnere, som overdragede deres rettigheder, kun 274 fik nogen penge ud af det, og 40% af følgekravet blev ædt op af omkostninger til opkrævning af beløbet. Så der er nogle problemer med, hvordan det fungerer i øjeblikket.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at få protokolført min forbløffelse over, at Kommissionen ikke har udført nogen analyse eller evaluering af de økonomiske konsekvenser af følgeretten. Det er alt for vigtig en lov til ikke at gøre det. Jeg forstår stadig ikke, hvordan Kommissionen nåede frem til den vilkårlige ramme på 1.000 euro uden videnskabelige grunde til at bakke det op. Jeg må derfor plædere for en lang overgangsperiode til at få gang i seriøse forhandlinger om international følgeret, uden hvilken vi mister det europæiske kunstmarked, om det så befinder sig i Paris, Berlin eller London. Det mener jeg heller ikke vil gavne kunstnerne.

Wallis
Hr. formand, jeg prøver at forholde mig praktisk til dette emne, fordi et af de største auktionshuse uden for London ligger i min valgkreds. Her har man også udtrykt bekymring over disse forslag, og da jeg besøgte auktionshuset for nylig, foretog vi sammen nogle undersøgelser. Vi tog nogle malerier fra en netop afholdt auktion, som ville være blevet berørt af dette forslag. I et af tilfældene ville det have været yderst vanskeligt at opspore kunstnerens familie, og det ville kun være opsporingsbureauet og inkassofirmaet, der ville have fået noget ud af det. I et andet tilfælde ville kunstværket uden tvivl være blevet solgt et andet sted, det vil sige i USA. Den ene kunstner, som det lykkedes os at få kontakt med, og som ville have fået noget ud af det, var ikke interesseret og sagde, at det ville være for kompliceret at hjælpe ham eller hans familie.
Jeg er bange for, at dette får mig til at drage den uundgåelige konklusion, at vi ikke har behov for dette, og at vi godt kan undvære denne interne markedslov, så længe der ikke er indgået en international aftale.

Inglewood
Hr. formand, følgeret er et ukendt juridisk begreb i Det Forenede Kongerige, og vi mener ikke, at det er en nyttig tilføjelse til vores lovgivning. Som det allerede er blevet påpeget, skyldes det, at mange kunstnere for nylig har bekræftet, at den ikke hjælper dem. Desuden viser erfaringerne fra Frankrig, at det først og fremmest er arvingerne til afdøde, rige malere og ikke fattige, levende malere, som nyder godt af den. Hvorfor skal det i det hele taget være principielt rigtigt at pålægge salget af et brugt maleri en afgift, når det samme ikke er tilfældet med en brugt bil eller et brugt sæt tøj?
Det er også unødvendigt i det indre marked, som i årevis har fungeret ganske udmærket uden, som det allerede er blevet påpeget her i aften. Der er kort sagt ikke behov for den type harmonisering på dette område.
Ikke desto mindre har vi i Det Forenede Kongerige med bange anelser og i kompromisets ånd accepteret en formel, som betyder, at den også vil blive indført i Det Forenede Kongerige. Den er kompliceret, og det vil tage flere år, før den træder i kraft. Kynikere ville måske sige, at det er lidt ligesom med Nice-traktaten. Men det vil gå uforholdsmæssigt hårdt ud over London, som er det europæiske kunstmarkeds centrum, hvis en stor del af handlen flyttes til Genève eller USA, og det vil betyde en ensidig eksport af britiske arbejdspladser, medmindre der indføres en international ordning, som eliminerer global markedsforvridning.
Hvis kompromisets reelle indhold ikke efterleves, ser vi hellere, at dette unødvendige direktiv ikke gøres til lov. Hvis det sker, er det meget uretfærdigt, navnlig over for dem, der har kunstmarkedet som deres levebrød, og især kunstmarkedet i London.
Jeg kan forsikre Parlamentet om, at hvis min partileder William Hague vinder valget, vil han i vores lands interesse gå lige så kraftigt imod dette forslag som den nuværende premierminister. Det rækker videre, end hvad der er aftalt i den fælles holdning.

Bolkestein
Hr. formand, tillad mig at svare følgende på de bemærkninger, der er fremkommet, og de spørgsmål, der er blevet stillet.
Kommissionen stiller sig positivt over for de fleste ændringsforslag fra Deres Retsudvalg og lykønsker ordføreren, hr. Zimmerling, med hans vilje til at indgå kompromisser, der har gjort det muligt at samle det størst mulige flertal for de vigtigste spørgsmål og først og fremmest de frister, som Deres ændringsforslag 11 og 15 nedsætter til fire år i alt, nemlig en overgangsperiode på to år og en gennemførelsesfrist på to år. Dette virker rimeligt i forhold til, at erhvervslivet skal have tid til at tilpasse sig, og de nationale myndigheder skal have tid til at gennemføre de nødvendige lovændringer.
Det andet vigtige spørgsmål er det loft, som Deres ændringsforslag 7 fjerner. Dette ændringsforslag kan dog kun delvist godkendes. Kommissionen vurderer faktisk, at en opdeling i fem satser som beskrevet i den fælles holdning er mere effektivt end det, De foreslår, til at undgå eventuelle salgsomlægninger, især inden for de højeste prissatser. Det tredje spørgsmål drejer sig om den grænse, som Deres ændringsforslag sætter til 1.000 euro, det vil sige til Kommissionens oprindelige forslag. Igen kan dette ændringsforslag kun delvist godkendes, eftersom Kommissionen ikke er i stand til at støtte Dem og gøre denne grænse obligatorisk. Den vurderer, at fjernelsen af de nationale følgerettigheder ved salg under denne grænse ikke kan retfærdiggøres med en henvisning til det indre marked, og at det i nogle medlemslande sætter kunstnerne i en ufordelagtig situation i forhold til den, der herskede før harmoniseringen. Af samme grunde skal ændringsforslag 4 og den del af ændringsforslag 7, der henviser til dette spørgsmål, ligeledes forkastes.
For at resumere, hr. formand, er Kommissionen således i stand til at godkende Deres ændringsforslag 1, 2, 3, 5, 11, 12, 13, 14 og 15, kun delvist at godkende ændringsforslag 6 og 7 af førnævnte grunde samt at godkende ændringsforslag 9 i form af en betragtning i stedet for en artikel. Kommissionen kan derimod ikke godkende ændringsforslag 4, der er knyttet til minimumsbeløbets obligatoriske karakter, og ændringsforslag 8 med den begrundelse, at den benyttede opdeling mellem de arvinger, der kan nyde godt af følgeretten, ikke svarer til denne rettigheds beskrivelse af ejendom og udelukkende henhører under den nationale lovgivning. Et lignende ændringsforslag blev forkastet under førstebehandlingen. Den kan heller ikke godkende ændringsforslag 10 med den begrundelse, at opstillingen og revideringen af en liste over de tredjelande, der anvender følgeretten, giver nogle praktiske problemer og ikke giver en større juridisk sikkerhed.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
(Mødet hævet kl. 00.15.)

