Juhlaistunto - Keski- ja Itä-Euroopan demokraattisen muutoksen 20-vuotispäivä
Puhemies
(EN) Ennen kuin aloitamme, haluaisin sanoa, että keskustelin presidentti Havelin kanssa, ja voin vakuuttaa teille, että emme olisi voineet kuvitella mitään tällaista 25 vuotta sitten!
(Suosionosoituksia)
Václav Havel
Arvoisa puhemies, hyvät kuulijat, haluaisin kiittää teitä kutsusta ja mahdollisuudesta puhua teille niiden päivien aikana, jolloin on kulunut 20 vuotta suljettujen rajojen dramaattisesta rikkomisesta, piikkilangan leikkaamisesta ja Euroopan kansojen välisten muurien, ja Saksan tapauksessa yhtä ja samaa kansaa jakaneen muurin, repimisestä alas. Se oli kaksinapaisuuteen perustuvan jaon loppu, ei vain Euroopassa vaan huomattavissa määrin koko maailmassa. Se oli historiallisesti niin merkittävä hetki, että monista ihmisistä tuntui, että se jälkeen maailmassa voisi vallita vain kukoistus.
Niin ei käynyt. Historia ei, tietenkään, loppunut. Tämän vuosipäivän viettäminen ei ole tärkeää pelkästään vetoomuksena miettiä nykyisyyttä vaan ennen kaikkea vetoomuksena ajatella tulevaisuutta. Haluaisin osallistua tähän vetoomukseen esittämällä viisi huomiota Euroopan yhdentymisestä.
Kukaan meistä ei ollut täysin valmistautunut rautaesiripun yllättävän nopeaan laskuun, emmekä olisi voineetkaan olla. Se olisi ollut luonnotonta. Siksi sitä seurasi erityisten ongelmien, eri vaihtoehtojen tutkimisen ja epävarmuuden aika. Lopuksi Nato otti rohkean askelen hyväksymällä uusia jäseniä ja takaamalla siten niiden turvallisuuden ja antamalla niille mahdollisuuden keskittyä Euroopan unioniin liittymistä koskeviin valmisteluihin. Sen jälkeen unioni avasi aidosti ovensa Keski- ja Itä-Euroopan uusille demokratioille. Näiden maiden kanssa on aina silloin tällöin erilaisia vaikeuksia. Se on sangen ymmärrettävää. Demokraattista poliittista kulttuuria ei voida luoda tai elvyttää päivässä. Se vie aikaa ja matkalla on monia odottamattomia ongelmia, jotka on ratkaistava. Kommunismi vallitsi nykyajan historian aikana ensimmäisen ja toivottavasti viimeisen kerran, ja me olimme siten ensimmäiset, jotka kohtasivat kommunismin jälkeisen ajan. Meidän piti selvitä pitkään kestäneen pelolla hallitsemisen seurauksista ja kaikista riskeistä, jotka liittyivät historiallisesti ennennäkemättömään varojen uudelleen jakamiseen. Esteitä oli ja on edelleen paljon, ja kokemuksemme tästä asiaintilasta on edelleen lapsenkengissä.
Uskon kuitenkin, että länsi toimi oikein. Kaikki muut vaihtoehdot olisivat sisältäneet paljon enemmän ongelmia, ja ne olisivat olleet vielä kalliimpia, ei vain lännelle vaan itse asiassa kaikille meille. Sen lisäksi, että seurauksena olisi saattanut olla se, että vaikutuspiireistä olisi alkanut vaarallisesti kehittyä uusi taistelu tai se, että toinen osapuoli olisi suoraan hallinnut toista, lännen poissulkemista valtioista olisi mitä todennäköisimmin tullut erilaisten kansallismielisten liikkeiden ja populistien ja niiden aseistettujen ryhmittymien leikkikenttä ja mahdollisesti jopa vaarallisten paikallisten konfliktien tapahtumapaikka, mikä olisi ollut vieläkin vaarallisempaa, koska toista maailmansotaa ei kaikkien hyvin tuntemien syiden takia seurannut todellinen rauhankonferenssi, jossa olisi voitu luoda Euroopan sodanjälkeiset suhteet sitovasti, tarkasti ja pysyvästi. Minun mielestäni monet niistä, jotka heiluttivat sirppi ja vasara -lippuja viime hetkiin asti, nostivat sangen nopeasti pystyyn kansallislipun. Näimme, mihin se johti entisessä Jugoslaviassa. Tiedetään tietysti hyvin, että paha synnyttää pahaa. Kukaan ei siksi osaa sanoa, olisiko tartunta levinnyt Euroopan länsiosaan. Elämme aikakaudella, jolloin - globalisaation ansiosta - mistä tahansa paikallisesta konfliktista voi helposti kasvaa maailmanlaajuinen konflikti.
Valittu lähestymistapa oli siksi historiallisesti luonnollisin ja käytännössä tarkoituksenmukaisin. Se oli lisäksi lähestymistapa, jota voitiin pitää historiallista kehitystä koskevan jaetun vastuun ilmentymänä, sillä kehityksen alku oli osittain demokraattisen maailman ajamassa lyhytnäköisessä myönnytyspolitiikassa.
Haluaisin tehdä yhteenvedon sanomalla, että huomattavat vaikeudet, joita EU:lla on tällä hetkellä kanssamme, kannattaa selvittää, koska kaikki muut vaihtoehtoiset toimintatavat olisivat selkeästi olleet paljon huonompia ja paljon vaarallisempia. Näissä olosuhteissa voimme vain pyytää EU:lta kärsivällisyyttä ja ymmärrystä.
Kysymys on tietysti siitä, mitä me voimme tarjota Euroopalle. Olen ollut kauan sitä mieltä, että sen jälkeen, mitä kestimme totalitarismin aikana, meidän olisi pitänyt - olisi suorastaan ollut meidän velvollisuutemme - selittää kokemus vakuuttavasti toisille, muuttaa kaikki siitä esiin noussut konkreettisiksi aloitteiksi. Se ei ole helppoa, enkä ole varma, että olemme onnistuneet siinä vielä. Totalitaaristen tai autoritaaristen hallintomuotojen alku on usein hyvin huomaamaton, ja niiden sosiaalisen kontrollin tavat ovat hyvin hienostuneita. Vasta nyt, kun aikaa on kulunut, monet meistä ymmärtävät, miten älykkäästi meidät joskus kiedottiin totalitarismin verkkoihin. Kaiken sen takia olemme erityisen varuillamme. Sen pitäisi olla meidän panoksemme pyrittäessä varmistamaan, että se, mitä koimme, ei koskaan tapahdu uudelleen.
Mitä siihen tarvitaan? Ennen kaikkea selkeää ja yksiselitteistä solidaarisuutta kaikkia niitä kohtaan, jotka vastustavat totalitaarisia tai autoritaarisia järjestelmiä tänä päivänä, olivatpa he missä päin maailmaa tahansa. Mitkään taloudelliset tai muut erityiset edut eivät saisi estää kyseistä solidaarisuutta. Jopa pienillä, vähäpätöisillä ja hyvää tarkoittavilla kompromisseilla voi olla - vaikkakin välillisesti ja hieman viiveellä - kohtalokkaita seurauksia. Pahalle ei voi antaa myöten, sillä pahan luonteeseen kuuluu käyttää kaikkia myönnytyksiä omien päämääriensä hyväksi. Euroopalla on sitä paitsi omat onnettomat kokemuksensa poliittisista myönnytyksistä. Voimme tuellamme auttaa enemmän kuin uskommekaan liberaalisti ajattelevia ihmisiä tai olosuhteista rehellisesti kertovia ihmisiä Pohjois-Koreassa, Burmassa, Iranissa, Tiibetissä, Valko-Venäjällä, Kuubassa ja niin edelleen. Autamme myös itseämme. Autamme itseämme rakentamaan parempaa maailmaa ja kohtelemaan toinen toistamme paremmin, toisin sanoen, olemaan uskollisempia niiden arvojen todelliselle sisällölle, joihin sitoudumme yhteisön tasolla.
Euroopan parlamentti antoi äskettäin Saharov-palkinnon Memorialille, venäläiselle järjestölle, joka seuraa ihmisoikeuksien kunnioittamista Venäjällä. Mielestäni se oli merkittävä teko. Muistan, miten tärkeää oli kotimaassani, kun Ranskan presidentti kerran valtiovierailun aikana kutsui meidät - opposition - hallituksen tahdon vastaisesti työaamiaiselle. Nämä asiat ovat vain näennäisesti pinnallisia. Totalitaarisessa hallinnossa on yksinkertainen totuus, että yksi aamiainen tai yksi tukahdutettu opiskelijamielenosoitus voi oikeissa olosuhteissa saada historian liikkeelle.
Kunkin ihmisen identiteetti ei koostu pelkästään siitä, mikä meissä on yksilöinä ainoalaatuista, vaan se koostuu monista tasoista sitä, mitä voitaisiin kuvailla kollektiiviseksi identiteetiksemme. Jokaisella meistä on, enemmän tai vähemmän, oma tunteensa kuulumisesta perheeseen, yhteisöön, alueeseen, yritykseen, kirkkoon, yhteiskuntaan tai poliittiseen puolueeseen, kansaan, kulttuuripiiriin, ja lopuksi, tämän planeetan väestöön. Kaikki tämä osoittaa, että meillä on tiettyjä koteja, olivatpa ne maantieteellisiä, aatteellisia, kielellisiä, etnisiä tai joitakin muita, ja me itse luomme ne yhdessä. Eri isänmaallisuuden muotomme, tavoitteemme, hengenheimolaisuutemme, mieltymyksemme, ylpeydenaiheemme, ominaisuutemme, perinteemme, tapamme, tottumuksemme ja erikoisuutemme ovat myös osa tätä. Lyhyesti, maailma on täynnä erilaisuutta, ja niin on myös ihmiskunta ja meistä jokainen.
Kollektiivinen riippumattomuus juontaa luonnollisesti juurensa tästä kollektiivisesta johonkin kuulumisen tunteesta. Olemme jollakin tavalla riippumattomia kaikilla identiteettimme tasoilla, mutta millään niistä emme ole, emmekä voisi olla, täysin riippumattomia. Yksi asia on välttämätön: näiden riippumattomuuksien pitää täydentää toinen toistaan, eivätkä ne saisi, jos vain mahdollista, olla toistensa kanssa ristiriidassa.
Olen varma, että olette arvanneet, että otan tämän asian esiin nyt, koska EU:n perustuslakia ja Lissabonin sopimusta koskevissa keskusteluissa keskitytään suurelta osin kysymykseen siitä, millainen suhde kansallisen riippumattomuuden ja EU:n riippumattomuuden välillä pitäisi olla. Vastaus on selkeä: niiden pitäisi täydentää toinen toistaan. Jos tunnen itseni eurooppalaiseksi, se ei tarkoita, että lakkaan olemasta tšekki. Asia on itse asiassa päinvastoin: tšekkinä olen myös eurooppalainen. Haluaisin sanoa hieman runollisesti, että Eurooppa on kotimaidemme kotimaa.
Samalla olen varma, että eurooppalainen riippumattomuus vahvistuu tulevaisuudessa asteittain. En tiedä, miten nopeasti tai miten hitaasti, enkä tiedä, mitä kierroksia ja kaarroksia matkalla on, mutta tiedän, että yhdentymisprosessin on jatkuttava. Se on kuitenkin olennaisella ja jopa välttämättömällä tavalla kaikkien edun mukaista, ei vain eurooppalaisten. Syyt siihen ovat selkeät: olemme osa yhtä ainoaa maailmanlaajuista sivilisaatiota, jossa grönlantilaisen kalastusyrityksen omistaja voi asua Taiwanissa ja omistaa myös osan pankista Brasiliassa tai tšekkiläisen kaivoksen omistaja voi johtaa yritystään tietokoneella Islannista. Sellaisella alueella erilaisilla ylikansallisilla, valtioiden rajat ylittävillä tai maanosan laajuisilla yhteisöillä on koko ajan merkittävämpi asema. Se ei ole nyt, eikä se ole jatkossakaan, kansallisvaltion loppu, vaan kansallisvaltiot ryhmittyvät yhteen, ja ne jatkavat yhteen ryhmittymistä ja yhdessä toimimista monilla aloilla. Se on ehdoton välttämättömyys jo pelkästään teknisen ja taloudellisen kehityksen takia. Toisaalta, kun maailma on suuntaamassa kohti pahaenteistä yhdentymisen muotoa, erilaisten pienten yhteisöjen perustamisella toisiaan lähellä olevien valtioiden ja kansojen kesken voidaan tarjota olennaisesti parempi suoja kansalliselle tai alueelliselle identiteetille.
Valtioiden asteittainen ja rauhanomainen ryhmittyminen yhteen vahvistaa tietysti myös rauhanomaista rinnakkaiseloa. Vai eivätkö useimmat viime vuosisatojen sodat olekin olleet kansallisvaltioiden sotia? Miten paremmin voitaisiin kesyttää erilaiset kansallismieliset demonit kuin kansojen välisellä käytännön yhteistyöllä? Monitasoista riippumattomuutta koskevan periaatteen hyväksyminen on tietysti mahdollista vain kansalaisten ja politiikan tuella. Olen huomannut, että kotimaassani - ja mahdollisesti monissa muissa maissa - ihmiset puhuvat usein "meistä" - minun tapauksessani tšekeistä - ja "heistä", jolla ihmiset tarkoittavat Brysselissä olevaa häijyjen ulkomaalaisten joukkoa. Emmekö mekin kuitenkin ole Brysselissä? Tämä jako ennakolta hyveellisiin "meihin" ja jotenkin häijyihin "heihin", jotka pyrkivät vahingoittamaan meitä mihin hintaan hyvänsä, osoittaa yksinkertaisesti sen, miten heikosti yhdentymisen todellista periaatetta ymmärretään. Myös tätä on käsiteltävä kärsivällisesti.
Olemme kaikki samassa veneessä ja vene on menossa oikeaan suuntaan. Se jatkaa kulkuaan oikeaan suuntaan, mikäli kaikki matkustajat tuntevat jaettua vastuuta, eivätkä vain pelaile omia pelejään omaksi hyödykseen. Emme saavuta vastikään perustetussa yhteisössä arvokkuutta tai ainoalaatuisuutta julistamalla kovaan ääneen epämääräisesti määriteltyjä kansallisia etuja, millä ainoastaan naamioidaan itseluottamuksen puute, vaan etenemällä määrätietoisesti yhdessä ja osallistumalla yhteiseen ponnistukseen.
Eurooppa on vuosisatojen ajan ollut tämän planeetan sivilisaation tärkein keskus, ja se on ehdottomasti pitänyt itseään sellaisena, vaikka se olisi ollut väärin. Siksi sen mielestä oli oikeutettua viedä sen omaa kulttuuria, omaa uskontoa ja omia keksintöjä kaikkialle maailmaan riippumatta siitä, halusiko kukaan niitä. Näitä arvoja vietiin usein väkisin. Voitaisiin jopa sanoa, että kaikki nykyaikainen kulttuuri - ei vain ne osat, joita maailmassa pidetään loistavina, vaan myös tämän päivän lyhytnäköisyys - on peräisin Euroopasta. Euroopan pitäisi ottaa oppia tästä kaikesta ja ottaa asemansa takaisin uudella tavalla. Se tarkoittaa, että se ei enää pakota maailmalle mitään vaan pyrkii vain innoittamaan sitä. Se antaa vain esimerkin, josta toiset voivat omaksua haluamansa ilman, että niitä pakotetaan siihen.
Olisi vaikeaa löytää maapallolta alue, jossa niin monet kansallisuudet tai etniset ryhmät olisivat keskittyneet eri maihin, niin monia vähemmistöjä ja vähemmistöjä vähemmistöissä. Viimeisimpinä vuosikymmeninä EU on joka tapauksessa onnistunut luomaan luultavasti tämän päivän maailman yhtenäisimmän ylikansallisen ryhmittymän. Tärkeintä on kuitenkin se, että ryhmittymä ei syntynyt vahvojen heikkoja kohtaan tekemän väkivallan tuloksena, kuten usein aiemmin. Päinvastoin, se syntyi käytännöllisten sopimusten tuloksena. Yhdentyminen on siten siirtynyt taistelukentiltä kokoussaleihin. Jo yksin tämä, ellei mikään muu, voi olla merkittävä haaste muulle maailmalle.
Mainitsin ylikansallisten rakenteiden kasvavan merkityksen tämän päivän maailmassa. Mielestäni paras poliittinen järjestely tulevina vuosikymmeninä olisi näiden suurten ylikansallisten tai maanosan laajuisten kokonaisuuksien kumppanuuteen pohjaava yhteistyö, joka perustuu tiettyihin sosiaalisiin vähimmäisnormeihin, joiden pitäisi olla pikemmin moraalisia kuin poliittisia. Jos näiden suhteiden halutaan olevan järkeviä, niiden on tietysti perustuttava kahteen perusperiaatteeseen: täydelliseen vastavuoroiseen yhdenvertaisuuteen ja mahdollisimman suureen avoimuuteen. Suhde ei ole kumppanuutta, jos käytännöllisten syiden takia, esimerkiksi pelosta, että öljy- tai kaasutoimitukset katkaistaan, joku panee laput silmilleen ja unohtaa kaikki riippumattomien toimittajien murhat tai vastaavat pahat tapahtumat, vaikka muissa olosuhteissa hän olisi valmis puhumaan niistä. Sellainen suhde perustuu valheellisuuteen. Aitojen kumppaneiden on pystyttävä puhumaan toisilleen kaikesta, mitä he ajattelevat, toisin sanoen koko totuuden, ja heidän on pystyttävä kuulemaan koko totuus.
Euroopan yhdentyminen, jonka ansiosta suurin osa maanosastamme on elänyt rauhassa niin kauan, on itse asiassa ainoalaatuinen pyrkimys saada aikaan valtioiden demokraattinen liitto. Se ei ole, eikä siitä välittömästi tule, täysin valmista liittovaltiota tai edes perinteistä valtioliittoa. Se on yksinkertaisesti jotakin uutta. Jospa vain tämä pyrkimys voisi olla esimerkkinä muille! Se ei ole kuitenkaan tärkein asia. Minä uskon, että Euroopan unionilla on tilaisuus innostaa muuta maailmaa jollakin vieläkin perusteellisemmalla kuin sen kansojen välisen yhteistyön mallilla. Tällä tarkoitan tilaisuutta pyrkiä muuttamaan kaikkia kyseenalaisia tapoja, joilla Eurooppa on päättänyt nykyaikaisen sivilisaation koko luonteesta tai vaikuttanut siihen. Se on liike, joka ehkä on hitaasti jo lähdössä käyntiin.
Tässä ajattelen pitkäaikaisista ja peruuttamattomista seurauksista piittaamattoman, mihin hintaan hyvänsä saatavien voittojen palvonnan torjumista, määrällisen kasvun ja jatkuvan kasvun palvonnan torjumista, Amerikan tai Kiinan tai kenen tahansa saavuttamista ja ohittamista koskevan karkean ihanteen torjumista ja ympäristön ja tulevien sukupolvien eduista piittaamattoman, maapallon vaarallisen ja suunnittelemattoman asuttamisen ja planeetan järjettömän ryöstämisen torjumista. Ajattelen myös älykästä energiansäästöä, jossa valtion onnistumista ei mitata kulutuksen kasvulla vaan päinvastoin, kulutuksen vähentämisellä.
Kaikki tämä on tietysti mahdollista vain, jos oletetaan, että nykyaikaisen eurooppalaisen mielessä alkaa tapahtua muutos. Hänen pitäisi vain olla - maailmankaikkeuden rakennetta tutkivan tieteen viimeisimpien löytöjen perusteella - vähän nöyrempi, hänen pitäisi miettiä, mitä tapahtuu hänen kuollessaan, ja hänen pitäisi osoittaa kunnioitusta maailmankaikkeuden mysteerien ja elämän edessä; lyhyesti, hänen pitäisi jälleen kerran ajatella enemmän ikuisuutta ja äärettömyyttä, aivan kuten tehtiin Euroopan kehityksen varhaisissa vaiheissa. Meidän pitäisi miettiä vakavasti sitä, että mitään tehtyä ei saa tekemättömäksi, että kaikki muistetaan jossakin - vaikkapa vain häivähdyksenä - ja että mitään ei siksi anneta anteeksi ikuisesti.
Palatakseni kuitenkin Eurooppaan muiden kumppanina, asia on niin, että useimmat sodat ihmiskunnan historiassa ovat johtuneet rajoista, toisin sanoen alueesta. Tästä saamme tärkeän opetuksen siitä, että kansallisvaltioiden lisäksi myös ylikansallisten yhteisöjen pitäisi aina tietää tarkasti, mistä ne alkavat ja mihin ne loppuvat. Epäselvät tai riitaisat rajat ovat usein tuhon lähde. Euroopan unionin pitäisi muistaa myös tämä ja olla selvillä ulkorajoistaan. Jos se haluaa repiä rajan alas, sen pitäisi ensin tietää, missä raja sijaitsee. Siten tuettaisiin ajatusta maantieteellisestä itsemäärittelystä laajemmassa eli maailmanlaajuisessa mittakaavassa. Myös tällä tavoin voitaisiin edistää huomattavasti ja konkreettisesti sitä, mitä me kaikki kaipaamme, eli rauhaa tämän planeetan kansojen ja kansakuntien välillä.
Kollektiivista riippumattomuutta koskeva aihe nousee eurooppalaisissa keskusteluissa useimmiten esiin unionin institutionaalisten järjestelyjen yhteydessä. Kiitän unionia siitä, että se on viime vuosina omistanut niin paljon energiaa tälle aiheelle, ja onnittelen sitä sen saavuttamasta menestyksestä. Juuri siksi rohkenen katsella tämän asian osalta pidemmälle tulevaisuuteen. Parlamentti, jossa te toimitte, valitaan suoraan, ja on pyritty siihen, että eri valtioiden edustajien määrät vastaavat niiden kokoa. Minun mielestäni Euroopan parlamentilla pitäisi ainoana kaikkien eurooppalaisten suoraan valitsemana elimenä olla hieman enemmän valtaa kuin sillä tällä hetkellä itse asiassa on. Lainsäädännön antamista koskevan työn pitäisi siten siirtyä selkeämmin toimeenpanevalta viranomaiselta lainsäädäntöviranomaiselle. Euroopan parlamentti ei saa näyttää kenestäkään vain unionin kalliilta koristeelta.
Mielestäni parlamentin rinnalle voitaisiin mahdollisesti luoda toinen pienempi elin, ja kansalliset parlamentit valitsisivat tämän elimen jäsenet omista riveistään ja kaikilla jäsenvaltioilla olisi sama määrä jäseniä. Tällä tai jollakin muulla vastaavalla tavalla olisi mahdollista ratkaista kaksi asiaa samalla kertaa. Ensinnäkin sen avulla päästäisiin eroon monissa kansallisissa parlamenteissa esiin nousseesta tunteesta, että ne ovat syrjässä EU:n päätöksenteosta. Toiseksi sillä varmistettaisiin, että ainakin yhdessä unionin elimessä taattaisiin kaikkien jäsenvaltioiden ehdoton yhdenvertaisuus. Kyseinen elin kokoontuisi tietysti vain harvoin, kun tietty määrä jäseniä pyytäisi sitä ja vain yksimielisyyttä edellyttävissä asioissa. Tämä ratkaisu tarkoittaisi myös, että komission nimityksiä ei tarvitsisi tehdä niin monimutkaisesti kansallisten suhdelukujen mukaisesti, eikä Eurooppa-neuvostolla tarvitsisi olla niin monimutkaisia ääntenlaskujärjestelyjä. Myönnän ajattelevani itse, että on tärkeämpää, että komission jäsenet ovat aidosti johtavia ammattilaisia alallaan, kuin että he olisivat mihin hintaan hyvänsä maanmiehiäni tai jopa puoluetovereitani.
Eurooppa-neuvosto on tällä hetkellä outo yhdistelmä toimeenpano- ja edustusviranomaista. Myös sen asemaa on selkeytettävä. Mielestäni sen aseman pitäisi olla hieman samanlainen kuin valtion päämiehen asema parlamentaarisessa demokratiassa, jolloin siinä olisi jonkinlainen osittain syrjässä oleva ja osittain näkyvä valtioiden liiton kollektiivinen johto, jonka näkyvä edustaja olisi, kaikille ymmärrettävästi, yksittäinen henkilö, tietysti, eli puheenjohtaja, jonka asemasta jo säädetään Lissabonin sopimuksella ja joka on hyvin huomattava henkilö. Olisi pidettävä mielessä, että aina kun luodaan jonkinlainen kollektiivinen valtiojohto, se tavallisesti ennakoi valtion hajoamista. En sano, että näin voi käydä myös ylikansallisen yhteisön tapauksessa, mutta mielestäni kuitenkin jossakin huipulla pitäisi olla yhdet ihmiskasvot, jotka edustaisivat koko monimutkaista koneistoa ja joiden ansiosta kaikki ymmärrettäisiin paremmin.
Olen jo monta kertaa sanonut, että minusta olisi erinomaista, jos joskus tulevaisuudessa meillä voisi olla lyhyt, ymmärrettävä ja luettava Euroopan perustuslaki, jonka jopa koululaiset pystyisivät ymmärtämään, ja jos kaikki muut asiakirjat - joita nyt on tuhansia sivuja - voisivat olla vain sen liitteitä. Perusoikeuskirja, teksti, jossa esitetään arvot tai ihanteet, joille unioni on rakennettu ja joita siinä pyritään noudattamaan ja jotka se ottaa päätöksiä tehdessään huomioon, olisi luonnollisesti kyseisen perustuslain olennainen osa tai itse asiassa sen ensimmäinen osasto.
Hyvät kuulijat, haluaisin esittää viimeisen huomioni, joka jossain määrin tuo minut takaisin siihen, mistä aloitin. Kaukaa katsottuna Euroopan unioni näyttää erittäin teknokraattiselta elimeltä, joka välittää vain taloudesta ja rahasta. Ikuinen saivartelu talousarviosta, kiintiöistä, tulleista, veroista, liike-elämän säännöksistä ja monista muista säännöksistä on ehkä tarpeen, enkä tuomitse sitä mitenkään. Ajattelen jopa, että kuuluisat suositukset tai normit gulassin valmistamisesta - euroskeptikkojen yleinen pilkan kohde - on tarkoitettu enemmän jonkin selvästi tšekkiläisen tai unkarilaisen suojaksi kuin hyökkäykseksi kyseistä jäsenvaltiota ja sen identiteettiä vastaan.
Ajattelen kuitenkin myös, että unionin pitäisi korostaa enemmän ja näkyvämmin asioita, jotka todella ovat tärkeimpiä, eli sen henkisiä ja arvoihin liittyviä perustuksia. Unioni on ennenäkemätön yritys rakentaa laaja ja omintakeinen ylikansallinen yhteisö, joka perustuu ihmisten vapauksien ja ihmisarvon kunnioittamiseen, aitoon eikä vain näennäiseen tai muodolliseen demokratiaan ja uskoon terveeseen järkeen, kohtuullisuuteen ja kykyyn käydä yhdenvertaista vuoropuhelua yhteisön ja kaikkien muiden kanssa. Se perustuu tietysti myös siihen, että kunnioitetaan yksittäisiä kansoja, niiden perinteitä, niiden alueita, niiden koteja ja maisemia, joissa nämä kodit sijaitsevat. Ja tietysti ihmisoikeuksien kunnioittamiseen ja ihmisten väliseen solidaarisuuteen.
Euroopan rikas henkinen ja kulttuurinen historia - joka on yhdistelmä antiikkia, juutalaisuutta, kristinuskoa, islamia ja myöhemmin renessanssia ja valistusta - on luonut kiistämättömien arvojen kokonaisuuden, josta Euroopan unioni saattaa puhua kauniisti mutta jota se usein pitää vain houkuttelevana kääreenä todella merkittäville asioille. Eivätkö kuitenkin juuri nämä arvot ole merkittävimpiä ja eivätkö juuri nämä arvot näytä suuntaa kaikelle muulle.
En ole puolustamassa mitään vallankumouksellista, mullistavaa tai radikaalia. Puolustan vain sitä, että Euroopan yhdentymisen todellista pohjaa mietittäisiin syvällisemmin, että eurooppalaisuuttamme kehitettäisiin voimakkaammin ja että viitattaisiin selvemmin moraalisäännöstöön, joka on laajempi kuin välittömien etujemme maailma, maailma, joka ei johda mihinkään ja jossa käytetään vain määrällisiä indikaattoreita määrittämään vauraus.
Euroopan repeämä korjattiin 20 vuotta sitten. Uskon lujasti, että maanosa ei ikinä enää salli itseään jaettavan ja että päinvastoin se on koko ajan syvemmän solidaarisuuden ja yhteistyön alue ja lähde. Jospa vain Schillerin Oodi ilolle voisi olla meille ja jälkeläisillemme enemmän kuin vain kansojen välistä ystävyyttä ylistävä runo ja jos se vain voisi kehittyä voimakkaaksi symboliksi yhteisille ponnisteluillemme humaanimpaa maailmaa kohti.
(Suosionosoituksia seisaaltaan)
Puhemies
(CS) Hyvät kuulijat, jos Saharov-palkinto olisi ollut olemassa 30 vuotta sitten, te, Václav, olisitte ollut johtava ehdokkaamme. Onneksi ette enää nyt tarvitse tuota palkintoa, koska meillä ei ole enää vanhaa ja uutta Eurooppaa. On vain yksi Eurooppa. Nyt meidän velvollisuutemme poliitikkoina on kunnioittaa niitä sovinnon ja solidaarisuuden arvoja, joille unioni on kasvanut. Tehkäämme siksi kaikki voitavamme varmistaaksemme, että niitä ei unohdeta.
(Istunto avattiin klo 15.50.)
