Eiropas stratēģija saistībā ar bērna tiesībām: bērnu "diskriminācijas” un cilvēku ar "dis” problēmām atstumtības novēršana (debates) 
Priekšsēdētāja
Nākamais jautājums ir debates saistībā ar mutisku jautājumu Komisijai par Eiropas stratēģiju saistībā ar bērna tiesībām: par bērnu "diskriminācijas” un cilvēku ar "dis” problēmām atstumtības novēršanu, ko PPE-DE grupas vārdā uzdeva Anna Zįborskį, Amalia Sartori un Marie Panayotopoulos-Cassiotou, UEN grupas vārdā - Roberta Angelilli, PSE grupas vārdā - Zita Gurmai un Catherine Trautmann, GUE/NGL grupas vārdā - Adamos Adamou, Verts/ALE grupas vārdā - Hiltrud Breyer un Raül Romeva i Rueda, ALDE grupas vārdā - Elizabeth Lynne un IND/DEM grupas vārdā - Kathy Sinnott - B6-0317/2007).
Anna Záborská
(FR) Priekšsēdētājas kundze! Reglamenta 173. pantā ir noteikts, ka katras sēdes stenogrammu raksta visās oficiālajās valodās.
Vēršu jūsu uzmanību uz faktu, ka šīs debates par cilvēku ar "dis” problēmām atstumtību netiks tulkotas Eiropas Savienības oficiālajās valodās.
Gluži vienkārši praksē šis "instruments” ir likvidēts, lai gan Reglamentā tas ir paredzēts. Tādēļ mans norādījums par Reglamenta neievērošanu ir šāds. Šī vakara debates lielā mērā pieprasīja vairāki dažādu valstu skolēni, vecāku asociācijas, skolotāji, audzinātāji un ārsti.
Tomēr pilsoņi, kas ievēl šī Parlamenta deputātus, nepārzina visas dažādās šovakar lietotās valodas, tāpēc viņi nekad neuzzinās visu šajās Parlamenta debatēs runāto, lai gan tas ir domāts tieši viņiem.
Priekšsēdētāja
Liels paldies par jūsu aizrādījumu, kas neapšaubāmi attiecas uz mums visiem - it sevišķi Eiropas Valodu dienā. Šis jautājums tiek izskatīts, un patlaban tiek gatavots ziņojums, ko iesniegs Priekšsēdētāju konferencei, tātad jūsu arguments ir ņemts vērā.
Tagad mēs turpināsim debates par mutisko jautājumu Komisijai par Eiropas stratēģiju saistībā ar bērna tiesībām.
Anna Záborská
jautājuma iesniedzēja. - (SK) Ļaujiet man sākumā citēt vārdus, ko teica kāda 21 gadu veca jauniete, kas trešo gadu mācās universitātē.
"Kad man bija 17 gadu, skolasbiedri visu gadu par mani smējās, jo es izskatījos tā, it kā man būtu 11. Skolotāji manā dienasgrāmatā bieži rakstīja piezīmes, aicinot beidzot pieņemties prātā un sākt mācīties. Mums, kas ciešam no "dis” problēmām, ir jāstrādā daudz vairāk nekā citiem, un šāda dzīve ir ļoti grūta.” Citāta beigas.
Sabiedrība neuzzina, ka 10-20 % bērnu cieš no "dis” problēmām, jo tās netiek diagnosticētas. Šīs problēmas apgrūtina saskarsmi, traucē normālai izglītībai un dažkārt diemžēl noved pie nervu sabrukuma un sociālās atstumtības. Kas attiecas uz mums, Eiropas Savienība var darīt to, kas tai padodas vislabāk, proti, būt par pārstāvi un pietiekami dažādos veidos uzsvērt problēmu, kura citos apstākļos tiktu noklusēta un joprojām paliktu tabu. Eiropa dod iespēju identificēt labas idejas, kā arī organizāciju un valdību izmēģinātās un pārbaudītās metodes, kā norādīts Rakstiskajā deklarācijā Nr. 64/2007, kas patlaban atrodas Eiropas Parlamentā.
Jau ir izveidota Neuro-dys programma un Eiropas Savienības fondu projekti, kas varētu būt piemēroti arī tiem, kas cieš no "dis” problēmām - piemēram, Konkurētspējas un inovāciju pamatprogramma, IKT atbalsta programma, atbalsts informācijas un komunikāciju tehnoloģiju prasmju pētniecībai, Septītā pētniecības pamatprogramma - veselība, Mūžizglītības programma un Otrā sabiedrības veselības programma 2008.-2013. gadam. Šīs programmas var tikt grozītas un papildinātas ar ieteikumiem 2008. gada budžetam, un mūsu kolēģi no piecām politiskajām grupām jau ir iesnieguši priekšlikumus.
Priekšsēdētājas kundze, dāmas un kungi! Nobeigumā atļaujiet man izteikt dziļu apbrīnu, cieņu, pateicību un uzmundrinājumu tām mātēm, kurām dzīvē ir papilnam iemeslu zaudēt cerību un nonākt izmisumā - "des mčres désespérées”. Tomēr neviena no viņām nav padevusies. Viņas ir savu bērnu tiesību labākās aizstāves līdzās tēviem, ja viņi vēl ir palikuši savās ģimenēs. Es ticu, ka šī vakara debates parādīs, ka viņas netiks pamestas vienas un ka viņu problēmām uzmanību pievērsīs arī Eiropas Savienība.
Teresa Riera Madurell
jautājuma iesniedzēja. - (ES) Priekšsēdētājas kundze! Pirmkārt un galvenokārt es gribu atvainoties par Zita Gurmai, šī mutiskā jautājuma iesniedzējas Sociāldemokrātu grupas vārdā, prombūtni, jo neparedzētu apstākļu dēļ viņa nevar apmeklēt šo sēdi, tāpēc ar jūsu atļauju, priekšsēdētājas kundze, es gribētu runāt Z. Gurmai vāvrdā un arī savā vārdā, jo arī es lūdzu atļauju uzstāties.
Priekšsēdētājas kundze, es tikai vēlētos atkārtot jau teikto. Mēs runājam par mācīšanās traucējumiem, kas skar nozīmīgu mūsu iedzīvotāju daļu. Gandrīz 10 % Eiropas bērnu cieš no "dis” problēmām - tie ir bērni, kas parasti mūsu izglītības sistēmām paliek nepamanīti, un pārāk bieži viņu nesekmība tiek skaidrota ar neīstajiem iemesliem.
Šādas diskriminācijas novēršanai ir jāveic vajadzīgie pasākumi, un attieksmē pret mūsu skolēniem vajadzīga īpaša, savlaicīga, intensīva un daudzdisciplīnu pieeja, vēlams -viņu parastajos mācību centros. Tāpēc skolās vajadzīgi identificēšanas protokoli un rīcības stratēģija.
Manā valstī, Spānijā, sociālistu valdība pirmo reizi ir izdevusi izglītības likumu, kura mērķis ir palīdzēt skolēniem ar īpašām mācīšanās grūtībām. Tas ir ļoti svarīgs solis, jo daudzu mūsu valstu ģimenes parasti ir atkarīgas no skolotāju labās gribas un vēlēšanās brīvprātīgi pielikt pūles, lai sniegtu atbilstīgu apmācību. Izvēlēties citus risinājumus - tas nozīmē uzņemties ievērojamu ekonomisku slogu, kas bieži ir pārāk smags.
Mums ir jāatceras, ka meitenes un zēni, kam piemīt šīs disfunkcijas, ir gudri, un viņiem ir vajadzīgs vienīgi citāds mācību veids. Viņiem ir pilnībā iespējams gūt sekmes mācībās. Ir vajadzīga tikai politiskā griba, lai īstenotu pareizos mehānismus, kas radītu reālus risinājumus.
Lai padarītu šos skolēnus sabiedrībai redzamus, vajadzīga droša statistika, kas ļautu pieņemt pareizus lēmumus; ikvienam, kas to vēlas, ir jābūt pieejamai skaidrai un patiesai informācijai, un visās mūsu dalībvalstīs ir jāsāk izglītojošas kampaņas. Padarīt viņus redzamus mūsu izglītības sistēmām nozīmē, ka visiem šiem bērniem savlaicīgi vajadzīga īpaša pieeja ne tikai agrīnajos skolas gados, bet viņu vajadzības jāņem vērā, izstrādājot mācību programmas ikvienam izglītības līmenim. Vairākas universitātes jau izmanto eksāmenu un testu metodiku, kas pielāgota studentiem ar šāda veida problēmām.
Arī tādu Kopienas finansēto izglītības programmu kā tālmācība vai mūžizglītība izstrādē jāpatur prātā cilvēki ar "dis” problēmām. Dāmas un kungi, mums ir jāņem vērā šīs iedzīvotāju daļas vajadzības. Mēs vairs nevaram pagriezt muguru problēmām, kas skar vairāk kā 3 miljonus eiropiešu.
Hiltrud Breyer
jautājuma iesniedzēja. - (DE) Priekšsēdētājas kundze! Arī es esmu gandarīta, ka šis svarīgais temats - disleksijas pieaugums - šovakar tiek šeit apspriests. Šī noteikti ir pirmā reize, kad mēs runājam par šo jautājumu, taču tā nedrīkst palikt pēdējā reize. Es vēlos, lai Komisija darītu visu iespējamo šī jautājuma risināšanā. Mēs nesākam no nulles.
Daudzās dalībvalstīs jau pastāv programmas, jau pastāv iniciatīvas. Manuprāt, ir svarīgi, lai par disleksiju nerunātu kā par slimību vai invaliditāti, jo tas ir nepareizi. Jau tika teikts, ka daudzi bērni, kam ir disleksija, patiesībā ir ļoti gudri. Mēs zinām, ka domāšana šiem bērniem ir vairāk attīstīta nekā motorās iemaņas.
Tādēļ pirmais mūsu darāmais darbs - un es aicinu Komisiju to steidzami darīt -, ir gūt priekšstatu par to, kas jau paveikts pētniecības jomā un kādas programmas un iniciatīvas pastāv Eiropas līmenī, un pēc tam apkopot visu šo informāciju.
Manuprāt, ir svarīgi nejaukt disleksiju ar UDS. Abu apvienošanai būtu postošas sekas. Mums ir zināms, ka UDS ir cieši saistīts ar pārlieku intensīvu televīzijas skatīšanos un pārmērīgu stimulāciju. Disleksijas gadījumā mums ir jādomā arī par to, kā veicināt bērnu interesi par grāmatām un lasīšanu jau agrīnā vecumā. Ir zināms, ka bērniem, kas daudz lasa un kam grāmatas ir viegli pieejamas, ir mazāka tendence uz disleksiju. Šis varētu būt viens no veidiem, kā ierobežot satraucošo disleksijas pieaugumu.
Mēs mudinām Komisiju sagatavot pārskatu par Eiropā pastāvošajām atšķirībām un dažādajām pieejām. Vēl viena iespēja būtu organizēt konferenci, kurā visi šie cilvēki varētu dalīties savā dažādajā pieredzē šajā jomā. Mēs zinām, ka bērni ir mūsu nākotne un ka zināšanas ir Eiropas svarīgākais resurss, tāpēc šajā jautājumā mums jādara viss, kas vien ir mūsu spēkos.
Elizabeth Lynne  
jautājuma iesniedzēja. - Priekšsēdētājas kundze! Tiek lēsts, ka Eiropas Savienībā apmēram 49 miljoniem cilvēku ir kāda no "dis” problēmām. Veselus 10 procentus bērnu skar tādas "dis” tipa problēmas kā disfāzija, dispraksija, disleksija, diskalkūlija vai uzmanības deficīta sindroms.
Labs piemērs ir Šons no Apvienotās Karalistes. Skolas ziņojumā viņu aprakstīja kā stulbu, neveiklu, nedisciplinētu un pārlieku emocionālu. Viņa problēmas dēļ pārējie skolēni viņu atstūma un vajāja, taču skolotāji tikpat kā neiejaucās.
Galu galā Šona vecāki bija spiesti izņemt viņu no skolas, kad reiz viņš pārnāca mājās smagi piekauts un vienās asinīs, bet vietējā izglītības pārvalde atteicās nodrošināt viņam privātskolotāju vai asistentu; mācīšanās tika atstāta viņa vecāku ziņā, un viens no viņiem bija spiests pamest darbu. Par laimi, atradās vietējā atbalsta grupa, kas piedāvāja palīdzību Šonam un viņa vecākiem. Citiem Apvienotās Karalistes un dažu citu dalībvalstu bērniem nav tā paveicies.
Mums ir vajadzīga labākās prakses apmaiņa visu ES valstu starpā, un tieši šajā ziņā svarīga loma ir Padomei un Komisijai. Informācija ir jāpadara pieejama. Jāveic pasākumi, lai jau agrīnā vecumā varētu saskatīt, pārbaudīt, diagnosticēt un ārstēt šos traucējumus. Struktūras ir jāpielāgo tā, lai jauniešus ar šiem traucējumiem integrētu darba tirgū, un ir svarīgi izstrādāt Eiropas hartu saistībā ar cilvēkiem ar "dis” problēmām.
Būtiski svarīgi ir arī padziļināt pētījumus saskaņā ar Septīto pamatprogrammu. Nav jēgas tukši runāt par cilvēku ar invaliditāti tiesībām. Mums ir jāturpina cīnīties, lai tādiem cilvēkiem kā Šons nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi un sniegtu viņiem tādu palīdzību un atbalstu, kādu viņi ir pelnījuši.
Kathy Sinnott  
jautājuma iesniedzēja. - Priekšsēdētājas kundze! Ir miljoniem, burtiski miljoniem bērnu, kas netiek uzskatīti par invalīdiem, bet kas cīnās ar nopietniem defektiem, kuru dēļ viņiem ir apgrūtināta mācīšanās, kustības un saziņa ar citiem.
Lai gan dramatiski pieaug to bērnu skaits, kam diagnosticēta disleksija, disfāzija, diskalkūlija, dispraksija un līdzīgi specifiski traucējumi - tiek lēsts, ka disleksija vien skar 10 % ASV bērnu -, Eiropā daudziem, ja ne vairumam bērnu joprojām netiek noteikta diagnoze, tādējādi viņi praktiski nesaņem palīdzību.
Kad vecāki izsaka bažas, viņus bieži ignorē vai iesaka viņiem beigt fantazēt. Skolotājiem un izglītības iestādēm bieži nav pietiekamas kvalifikācijas, lai pamanītu atšķirības, tāpēc bērnus - pat apdāvinātus bērnus -, labu gribot, vienkārši noraksta kā intelektuāli vājus vai neveiklus.
Šo traucējumu ignorēšana neliks tiem izzust. Tie tikai sagādās bērnam vēl lielākas problēmas, laupot viņiem drosmi un radot vilšanos. Tas var nopietni traumēt bērna paštēlu un izniekot viņa potenciālu.
Formulējot šo jautājumu un rakstisko deklarāciju, mūsu mērķis bija uzsvērt, cik ļoti liela ir šī problēma gan bērniem ar īpašajām grūtībām, gan viņu ģimenēm, gan sabiedrībai, un aicināt Komisiju, Parlamentu un Padomi uztvert nopietni šos bērnus, izstrādājot pētniecības programmas, iniciatīvas, pamatnostādnes un stratēģijas.
Mums ir vairāk jācenšas izprast šīs "dis” problēmas un to, kā tās pēc iespējas agrāk identificēt un efektīvi iejaukties. Mums ir jācenšas arī izprast, kāpēc laikā, kad attīstās bērna smadzenes, tajās notiek šādi procesi, un kādos gadījumos šīs "dis” problēmas iespējams novērst. Mums ir jānodrošina arī tas, lai šāda stāvokļa dēļ nevienu cilvēku neuzskatītu par mazāk svarīgu vai mazāk vērtīgu.
Es gribētu komisāram norādīt, ka no šīm specifiskajām mācīšanās vai koordinācijas grūtībām cieš arī daudzi pieaugušie, taču savu stāvokli viņi neprot nosaukt vārdā un šajā jomā viņiem nav pietiekamu zināšanu. Daudzi izlīdzas ar dažādām kompensācijas metodēm. Šovasar es vācu parakstus iedzīvotāju lūgumrakstam, atbalstot cilvēkus ar invaliditāti, un biju pārsteigta, cik daudziem pieaugušajiem ir grūtības pat uzrakstīt savu vārdu.
Ļaudis cieš un klusē, un šo slēpto trūkumu dēļ viņu spējas un talanti paliek apslēpti pat viņiem pašiem. Kādu cenu par to maksā sabiedrība? Tie ir cilvēki, kas pamet mācības un strādā darbu, kas ir zemāks par viņu spējām, - jo viņiem ir problēmas vienā mācību jomā. Kāds izglītības psihologs man reiz teica, ka šo bērnu traģēdija ir tā, ka daudziem no viņiem varētu būt bijušas ļoti labas sekmes augstskolā un viņi būtu varējuši izmantot savas stiprās puses, taču šāda iespēja viņiem nav tikusi dota, jo viņi nav pabeiguši vidusskolu, kuras mācību programmu vispārējā rakstura dēļ šo bērnu īpašās grūtības kļūst par nepārvaramu šķērsli standartizētajai vērtēšanas sistēmai.
Es pazīstu kādu jaunu vīrieti ar specifiskām mācīšanās grūtībām. Viņš bija nesekmīgs gan pamatskolā, gan vidusskolā, un šo izglītības posmu beidza bez apliecības, taču, pamatojoties uz spēju pārbaudi un skolotāju rekomendācijām, tika uzņemts kādā nelielā koledžā. Pēc diviem gadiem viņš bija pierādījis, ka ir ārkārtīgi apdāvināts filozofijā, un bija kļuvis par studentu vidū populāru līderi.
Eiropas izglītības sistēmai ir nosliece uz konkurenci un stingrību. Šķiet, ka funkcionāri uzskata, ka tādā veidā tiek radīta izglītotu, prasmīgu pilsoņu klase, taču šis elastīguma trūkums - visiem vienāda pieeja - iznīcina neskaitāmu jaunu cilvēku potenciālu. Tas nav pieņamami, jo šādi veidojas sociālā atstumtība, kuras rezultātā daudziem bērniem draud vilšanās, un daži no viņiem pat kļūst par dusmu pilniem pieaugušajiem. Īrijā 76 % no Mountjoy cietumā ieslodzītajiem skolā ir bijuši nesekmīgi un, iespējams, cietuši no nediagnosticētām mācīšanās grūtībām.
Šo bērnu un pieaugušo ignorēšana ir skaidra diskriminācija. Esmu ļoti lepna par šī Parlamenta atbalstu rakstiskajai deklarācijai, taču vēlos izteikt arī kādu brīdinājumu. ANO Deklarācijā par bērnu tiesībām ir teikts, ka katram bērnam ir tiesības uz pamatizglītību, bet bērniem ar īpašām vajadzībām ir tiesības uz vajadzīgo atbalstu tikai atbilstīgi resursiem. Pirms šīs Konvencijas ratificēšanas un iekļaušanas mūsu stratēģijās mums tā ir ļoti rūpīgi jāizskata. Pretējā gadījumā šo kļūdu mēs ieviesīsim arī paši savā politikā.
Ján Fige¾
Komisijas loceklis. - Priekšsēdētājas kundze! Es pateicos visiem klātesošajiem, īpaši Anna Zįborskį un jautājuma līdzautoriem, jo uzskatu to par ļoti svarīgu - ne tikai kā jautājumu vai mūsu diskusiju tematu, bet arī saistībā ar rīcību to cilvēku atbalstīšanai, kuru dzīvei sabiedrībā, izglītībai un apmācībai vajadzīga īpaša palīdzība, īpaša pieeja vai īpaši apstākļi.
Sevišķi vēlos uzsvērt sākumā teikto, ka mēs gribam balss, kas runā to cilvēku vārdā, kuriem ir šīs grūtības, un, manuprāt, tā ir ļoti stingra morāla un politiska apņemšanās.
Komisija apzinās negatīvās sociālās un veselības sekas, ko šīs problēmas var sagādāt šiem cilvēkiem vai ģimenēm, kuras audzina bērnus ar "dis” problēmām.
Mēs piekrītam, ka ir jāveic pasākumi, lai uzlabotu šo bērnu ikdienas dzīvi un piekļuvi izglītībai, informācijai un kultūrai. Protams, dalībvalstīm ir galvenā atbildība saistībā ar cilvēkiem ar "dis” problēmām, taču Komisija un citas Eiropas Savienības iestādes var sniegt atbalstu dalībvalstu rīcībai.
Piemēram, mūsu Rīcības plānā saistībā ar invaliditāti 2003.-2010. gadam ir paredzēts, ka cilvēkiem ar invaliditāti un viņu ģimenēm ir pieejami atbalsta un aprūpes pakalpojumi. Komisija veicina tādu pakalpojumu līmeni, kurā atbilstīgā līdzsvarā ir drošība, izvēles brīvība un dzīves neatkarība.
Komisijas darba plānos 2005., 2006. un 2007. gadam sabiedrības veselības jomā ir ietverta īpaša norāde uz vajadzību pēc papildu informācijas un indikatoru definēšanas attiecībā uz uzmanības deficīta un hiperaktivitātes sindromu, apziņas traucējumiem un motoro, maņu, valodas un sociāli emocionālo funkciju traucējumiem.
Vairākkārt ir publicēti aicinājumi iesniegt priekšlikumus saistībā ar "dis” problēmām. Tomēr līdz šim Komisija šai jomā nav saņēmusi nekādus ierosinājumus.
Kā jums zināms, Kopienas programma PROGRESS sniedz atbalstu vairākiem lieliem Eiropas tīkliem, arī Eiropas Invaliditātes forumam. Mēs atbalstām Īpašo vajadzību izglītības attīstības Eiropas aģentūru. Šī aģentūra sniedz politikas veidotājiem un speciālistiem attiecīgo informāciju par īpašo vajadzību izglītību un veicina labas prakses apmaiņu.
Īpašās izglītības vajadzības ir arī viena no galvenajām prioritātēm mūžizglītības programmā, un, tā kā šī ir galvenā prioritāte, tai jāpiešķir prioritātes statuss arī saistībā ar visām šīs programmas darbībām.
Mūžizglītības programmai ir skaidrs mērķis - integrēt cilvēkus ar dažādām īpašajām vajadzībām. Konkrēti tas tiek darīts, finansējot sadarbības projektus saistībā ar pieredzes apmaiņu, rīcības izstrādi un uzlabošanu, kā arī veidojot vispārējās un speciālās izglītības pedagoģiskās struktūras un piedāvājot lielāku finansējumu dalībniekiem ar traucējumiem, lai nodrošinātu jebkādu vajadzīgo papildu atbalstu.
Turklāt Komisija ir atbalstījusi vairākus pētniecības projektus, arī šai mutiskajā jautājumā pieminēto Neurodys projektu. Komisija arī veicina cilvēku, kas cieš no "dis” problēmām, piekļuvi informācijas un komunikācijas tehnoloģijai (IKT) un jaunajām tehnoloģijām vispār.
Saistībā ar Pētniecības sestās pamatprogrammas IKT sadaļu ir piešķirts līdzfinansējums e-piekļuves un atbalsta risinājumu projektiem. Šajā saistībā gribu minēt tikai divus projektus - AGENT-DYSL projektu, kura uzmanības centrā ir jaunas paaudzes lasīšanas palīgierīču sistēmu izstrāde, un, otrkārt, ES projektu "Visiem”, kura mērķis ir izstrādāt tehnoloģijas, kas izglītību padarītu pieejamu ikvienam, tostarp cilvēkiem ar disleksiju. Septītajā pētniecības pamatprogrammā arī turpmāk būs paredzēts atbalsts ar "dis” problēmām saistītiem projektiem vai pētniecībai, un tie būs arī daļa no veselības aizsardzības prioritātes un daļa no e-piekļuves prioritātes.
Mēs apzināmies attiecīgo statistikas datu vākšanas nozīmīgumu. Tas šeit bija viens no centrālajiem jautājumiem. Lai gan Komisija šobrīd nevāc statistikas datus par specifiskajām "dis” problēmām, Eurostat sniedz datus par invaliditāti un sociālo integrāciju visas ES mērogā.
Pēc 2002. gadā veikta īpaša pētījuma par darbaspēku invaliditātes aspektā Eurostat patlaban izstrādā ES mēroga apsekošanas modeli. Šis pētījums ir daļa no Eiropas Veselības apsekojumu sistēmas, un tā uzmanības centrā ir aptuveni 18 gadus vecu cilvēku traucējumi un dažādi sociālās integrācijas aspekti.
Mēs saprotam grūtības, ar kādām saskaras cilvēki ar traucējumiem, tostarp tie, kas cieš no "dis” problēmām, un ģimenes, kuras viņus aprūpē. Saskaņā ar saistībām, kas iekļautas mūsu Dzimumu līdztiesības ceļvedī, 2005. un 2006. gadā mēs organizējām apspriešanos ar sociālajiem partneriem par līdzsvarošanas politiku. Apspriešanās skāra plašu tematu loku, iekļaujot dzemdību atvaļinājumu mātēm, bērna kopšanas atvaļinājumu vecākiem, paternitātes atvaļinājumu tēviem, adopcijas atvaļinājumu un jauna veida atvaļinājumu, kas paredzēts apgādājamo ģimenes locekļu aprūpei.
Pēc apspriešanās otrās fāzes pabeigšanas 2007. gada jūnijā Komisija patlaban strādā pie ietekmes novērtējuma procesa. Atkarībā no tā rezultātiem var tikt izvirzīti jauni priekšlikumi, visticamāk, 2008. gadā.
Komisija nepārtraukti uzrauga ES diskriminācijas novēršanas tiesību aktu transponēšanu valstu līmenī. Direktīva 2007/78/EK, ar kuru aizliegta diskriminācija nodarbinātības un profesijas jomā, attiecas uz visiem pilsoņiem, arī tiem, kas cieš no "dis” problēmām. Tomēr Komisija uzskata, ka tiesību aktos ir jāparedz aizsardzība ne tikai attiecībā uz darba ņēmējiem ar invaliditāti, bet arī tiem darba ņēmējiem, kas aprūpē invalīdu.
Šajā saistībā mēs ar lielu interesi sekojam Coleman lietai, kas patlaban ir iesniegta Eiropas Kopienu Tiesā.
Visbeidzot es patiesi vēlētos teikt, ka runa galvenokārt ir par īstām zināšanām un izpratni, un šis jūsu ieguldījums ir ļoti vērtīgs. Žēl, ka ir jau tik vēls - gandrīz pusnakts. Taču pēc tam, kad esam padziļinājuši patiesu izpratni, mēs, manuprāt, varam lielāku uzmanību pievērst īstenošanai un konkrētai rīcībai to cilvēku labā, kuriem tas patiesi ir vajadzīgs.
Maria Panayotopoulou-Kassiotou
PPE-DE grupas vārdā. - (EL) Priekšsēdētāja kundze, komisāra kungs! Paldies, ka palikāt tik ilgi, un paldies par jūsu vispusīgo pieeju šim jautājumam.
Jums ierādītajā sēdvietā es redzu vēl divus citus komisārus, viņu vidū arī komisāru, kas atbild par veselības jomu. Viņa pienākumos ir rīkoties, lai uzvedības un mācīšanās grūtības atzītu par veselības problēmām, nevis invaliditāti. Viņš vada arī pētījumu par agrīno diagnosticēšanu un nodrošina, lai medicīniskās aprūpes un terapijas metodes pārtaptu par konkrētiem ierosinājumiem pētniecības programmās. Tas savukārt stimulē jūsu sektoru - izglītību, liekot nodrošināt īpašu apmācību darbiniekiem un vecākiem, kā arī īpašu aprīkojumu skolām. Tas sekmē arī jauno tehnoloģiju ieviešanu, lai palīdzības un atbalsta pasākumus pielāgotu skolēniem ar īpašām izglītības vajadzībām.
Iespēja mācīties ved pie apmācības un profesionālas reintegrācijas. Redzu, ka kopā ar jums ir arī trešais komisārs, kurš atbild par nodarbinātību. Viņam vajadzētu izrādīt interesi par pasākumiem, kuru mērķis ir piekļuve profesionālai dzīvei, sociālajām tiesībām un sociālās integrācijas iespējām. To uzdevums ir novērst sociālo atstumtību attiecībā uz cilvēkiem, kuriem ir citāda veida spējas, kuri ir īpaši, taču ne invalīdi.
Jūs daudzkārt lietojāt vārdu "invaliditāte” un izklāstījāt mums visas programmas, kas attiecas uz invaliditāti. Tomēr šis ir jautājums par cita veida dispraksijas problēmām. To risināšanai nav vajadzīgs liels daudzums jaunu iniciatīvu; mums nevajag neko vairāk kā vien nelielus izdevumus un finansējumu, taču galvenokārt vajadzīgas vienkārši rūpes, plānošana un tās labākās prakses apkopošana, kas jau ir plaši pieejama dalībvalstīs.
Būtiski svarīgs priekšnoteikums ir juridiska atzīšana, kas ļautu piekļūt veselības aprūpei un skolām, kā arī sociālajam nodrošinājumam. Tehnisko līdzekļu un finansiālās palīdzības vecākiem izmantošana mazina arī ģimeņu diskrimināciju; šīs ģimenes piedzīvo ciešanas kopš brīža, kad pirmo reizi saskaras ar dispraksijas diagnozi, līdz pat tās izdziedēšanai.
Es ceru, ka mūsu jautājums sniegs Komisijai iespēju sākt rīkoties.
Catherine Trautmann
PSE grupas vārdā. - (FR) Priekšsēdētājas kundze, komisāra kungs, dāmas un kungi! Ir prieks redzēt, ka "dis” traucējumu temats, ko tik bieži ignorē, tagad ir izvirzīts Parlamentā, un fakts, ka šis jautājums ir raisījis reakciju praktiski visās Parlamenta politiskajās grupās, parāda mūsu pārliecību, ka neviens Eiropas iedzīvotājs, lai kādas būtu viņa problēmas, nedrīkst tikt diskriminēts. Tas attiecas arī uz tiem, kas cieš no "dis” problēmām, jo arvien sarežģītāki pētījumi liecina, ka šis invaliditātes veids joprojām ir ļoti izplatīts, tomēr joprojām netiek pienācīgi identificēts.
Būdama vienīgā Francijas deputāte šīvakara runātāju vidū, varu palepoties ar faktu, ka Francija ļoti aktīvi cenšas risināt "dis” problēmas. Pateicoties vecāku asociāciju un speciālistu grupu iniciatīvām, 10. oktobrī Parīzē pirmo reizi tiks rīkota īpaša nacionālā diena un cerams, ka tādējādi prese gūs vairāk informācijas par to cilvēku, īpaši bērnu, situāciju, kurus skar šāda veida problēmas.
Tomēr šovakar mana jautājuma mērķis nav slavināt vienas vai otras valsts progresu, jo vēl joprojām darāmā ir ārkārtīgi daudz, bet gan kopīgi apspriest veidus, kā Eiropas līmenī apkopot labāko izstrādāto praksi, jo atsevišķās dalībvalstīs pat nav atzīta šādu traucējumu pastāvēšana. Man šķiet, ka vēl viens solis šai pašā virzienā ir arī aicinājums izveidot Eiropas daudzdisciplīnu tīklu saistībā ar īpašām mācīšanās grūtībām, kas norādīts arī rakstiskajā deklarācijā. Labumu dotu arī saprātīga Kopienas darbību, piemēram, Septītās pamatprogrammas, izmantošana.
Šajā kontekstā, komisāra kungs, jūsu pieminētā iniciatīva, proti, NeuroDys projekts, kura mērķis ir noskaidrot disleksijas kognitīvos, cerebrālos un ģenētiskos cēloņus un kurā apvienotas 15 zinātniskās pētniecības grupas no deviņām dalībvalstīm, - un cita starpā es gribētu norādīt svarīgu niansi, ka šajā struktūrā ir pārstāvētas praktiski visas Eiropas valodas -, šķiet, būs labs piemērs, jo, pēc manām domām, Eiropai būtu jāveicina pasaulē sapratne par šīm problēmām un jābūt vadošajai attiecīgo bioloģisko datu vākšanā. Tomēr tai arī jābūt par paraugu efektīvāko rehabilitācijas un terapijas veidu noteikšanā, lai bērniem atgrieztos cerība un lai viņi varētu raudzīties dzīvē ar optimismu.
Vai Komisija nākotnē ir ieplānojusi arī citas šāda veida programmas? Komisāra kungs, jūs teicāt, ka uz jūsu uzaicinājumu nebija reakcijas. Mēs ļoti ceram, ka šo informācijas un motivētības trūkumu varbūt kompensēs informatīvā kampaņa, ko patlaban izvērš dažādas asociācijas un deputāti, kuri ir parakstījuši rakstisko deklarāciju. Mēs ceram, ka jūsu iespējas mobilizēt Eiropas finansējumu, kas nepieciešams šo gaidu piepildīšanai, nodrošinās attiecīgo pētījumu veikšanu saistībā ar citiem "dis” traucējumiem, piemēram, dispraksiju un disfāziju.
Wiesław Stefan Kuc
UEN grupas vārdā. - (PL) Priekšsēdētājas kundze! Ir diezgan biedējoši uzzināt, ka 10 % bērnu cieš no disfunkcionāliem traucējumiem. Tas nozīmē, ka katrs desmitais bērns cieš no kustību traucējumiem, nespēj izteikt savas domas vai izsaka tās neskaidri. Kāds pēc dažiem gadiem būs pieaugušo iedzīvotāju kopums? To veidos cilvēki, kam būs grūtības veikt parastos ikdienas dzīves uzdevumus un būt pilnvērtīgiem sabiedrības locekļiem. Vai mums attiekties pret viņiem kā pret invalīdiem un radīt invalīdu sabiedrību? Tas būtu nepieņemami. Ja šie traucējumi ir ārstējami, mums ir jādara viss, kas mūsu spēkos, lai šos bērnus ārstētu, nevis pievērstos tikai diskriminācijas un sociālās atstumtības novēršanai, jo cilvēks nevar atstumt sev līdzīgos. Es nedomāju, ka līdz tam nonāks. Uzskatu, ka šo situāciju ir iespējams risināt.
Visbeidzot, es vēlētos izteikt sirsnīgu pateicību tiem, kas man lika aptvert šo problēmu, un gribu teikt, ka esmu kopā ar viņiem.
Raül Romeva i Rueda
Verts/ALE grupas vārdā. - (ES) Priekšsēdētājas kundze! Sākumā es vēlētos izteikt atzinību tiem darbiniekiem un deputātiem, kas izvirzīja šo iniciatīvu par rakstisku deklarāciju un mutisku jautājumu, un arī Komisijai par klātbūtni tik vēlā stundā, lai apspriestu šo tematu, par kuru diemžēl rodas iespaids ne tikai kā par slepenu tematu, kas apspriežams ārkārtīgi piesardzīgi, bet arī kā par tematu, kurš atsevišķos gadījumos ir pilnīgi nepamanīts.
Tāpēc, par spīti šai situācijai, fakts, ka mēs to šobrīd apspriežam, nozīmē, ka mēs vēlamies darīt galu šai noklusēšanai, un tādēļ es dedzīgi atbalstu ne tikai šo rakstisko deklarāciju un mutisko jautājumu, bet arī šīs debates.
Es domāju, ka vairāk vai mazāk mēs katrs pazīstam cilvēkus, kas ir cietuši un joprojām cieš no šiem traucējumiem, bet tie nenozīmē slimību. Tādējādi, raugoties no šāda viedokļa un šādā kontekstā, mēs saprotam, ka šie cilvēki nepieder pie tiem, kuriem, piemēram, būtu vajadzīga īpaša aprūpe, kas būtu pielīdzināma slimības ārstēšanai. Viņiem nav vajadzīgs nekas cits kā vien atbalsts, specifisks atbalsts, palīdzība un iejūtība, un tai jānāk ne tikai no iestādēm, bet arī no ģimenēm, mācību centriem un it īpaši no sabiedrības.
Manuprāt, sliktākais, kas šādos gadījumos var notikt, ir diskriminācija, kuras pamatā ir vienkārša nezināšana un pieņēmums, ka šie cilvēki nav tādi, kuriem var būt pilnīgi normāla dzīve, lai gan viņiem var būt vajadzīgs zināms atbalsts, un it īpaši šo diskrimināciju veicina politiskās gribas un ekonomisko resursu trūkums, kas liedz īstenot nepieciešamās programmas, kas šiem cilvēkiem ļautu ne tikai - es atkārtoju - dzīvot normālu dzīvi, bet arī būt pilnvērtīgiem sabiedrības locekļiem un savu prātu, savas zināšanas, savas cerības un savus sapņus izmantot šīs sabiedrības labā, - sabiedrības, kas novēršas no viņiem un diskriminē cilvēkus, kuri nav izdarījuši neko tādu, lai būtu to pelnījuši.
Jan Tadeusz Masiel
(PL) Priekšsēdētājas kundze! Es gribētu izteikt atzinību tiem, kas izvirzīja jautājumu par šiem specifiskajiem defektiem. Šie 10 % bērnu izaugs un kļūs par 10 % iedzīvotāju, kam ir grūtības iekļauties sabiedriskajā dzīvē. Kad viņi būs pieauguši, viņu ciešanas būs jo lielākas. Tomēr šodien mūsu uzmanība ir pievērsta to bērnu liktenim, kas pilnībā neskaidru iemeslu dēļ ir nošķirti no sabiedriskās dzīves. Bērniem augot, vienas grūtības rada citas, un katrs komplekss ir augsne nākamajam.
"Dis” problēmas būtu uzskatāmas par īpašu stāvokli vai traucējumiem. Ar tiem saistītās īpatnības būtu jāizskaidro vispirms pašam bērnam un pēc tam arī apkārtējiem cilvēkiem - vecākiem, draugiem un skolasbiedriem. Šiem bērniem ir vajadzīga īpaša pieeja un individuāli pielāgots mācību veids. Šī stāvokļa identificēšana un skaidra raksturošana īpaši svarīga ir gadījumos, kad ārstēšanas iespējas ir ierobežotas.
Ján Figeľ
Komisijas loceklis. - (SK) Priekšsēdētājas kundze! Es vēlētos pateikties par daudzajām ļoti interesantajām runām. Šajā jautājumā es neesmu speciālists, tomēr par šo tematu mums ir vajadzīgas pilnīgākas zināšanas.
Es arī personiski esmu informēts par šo problēmu, taču tās konkrētai risināšanai dažādām iestādēm un politikas veidotājiem ir vajadzīga daudz pamatīgāka pieeja. Šeit daudz kas ir ticis ierosināts attiecībā uz tādām jomām kā sociālā politika, vienlīdzīgas iespējas, nediskriminācija, veselība, izglītība, profesionālā apmācība un citas ar šo jautājumu saistītas jomas. Patiesībā pats galvenais ir ieinteresētība un vēlme mainīt situāciju, jo nezināšana veicina neiecietību. Tas attiecināms uz jebkuru problēmu, arī šo.
Ir skaidrs, ka viens no uzdevumiem ir dalībvalstīs un ES saskaņot viedokļus par šo problēmu, respektīvi, ES dalībvalstīs, jo nepastāv skaidra definīcija, lai gan dažās dalībvalstīs šim jautājumam ir veltītas nacionālās dienas. Manuprāt, ierosmi dalībvalstīm varētu sniegt definīcija, ko ANO ir izmantojusi savā konvencijā par invalīdu tiesībām, taču tas ir pašu dalībvalstu ziņā.
Es gribētu vēlreiz atkārtot to, ko teicu sākumā. Mums ir vairākas vērienīgas programmas, kas varētu noderēt iespējamo risinājumu noteikšanā gan profesionālā, gan informācijas un saziņas aspektā. Es runāju par izglītības programmu, mūžizglītības programmu, pētniecības programmu un sabiedrības veselības programmu.
Atļaujiet man personiski un manas iestādes vārdā pateikties iesniedzēju grupai un arī citiem, kas cenšas nodrošināt, lai pret cilvēkiem ar "dis” problēmām būtu līdzvērtīga attieksme un lai tiktu atzīts fakts, ka bieži netiek pietiekami atzīti un novērtēti viņu talanti, spējas un potenciāls. Komisija ir saņēmusi aicinājumu aktīvāk strādāt šajā jautājumā, un es gribētu teikt, ka Komisija jau strādā un sadarbībā ar Parlamentu un prezidentūru ir gatava strādāt vēl aktīvāk, nekā ir strādājusi līdz šim.
Priekšsēdētāja
Liels paldies jums, komisāra kungs, par šo apliecinājumu.
Debates ir slēgtas.
Rakstiskas deklarācijas (Reglamenta 142. pants)
Alessandro Battilocchio  
rakstiski. - (IT) Es vēlētos pateikties kolēģiem, kas rosināja šīs svarīgās debates, kā arī Eiropas Komisijai, ko pārstāv komisārs J. Fige¾, ar kuru esmu sadarbojies jau iepriekš, par gatavību ņemt vērā Parlamenta ierosinājumus.
Lai gan veselības nozare galvenokārt ir valsts kompetencē, es atzinīgi vērtēju Komisijas centienus mudināt dalībvalstis izveidot stratēģijas, kas cilvēkiem ar traucējumiem ļautu saņemt aprūpi un - pats galvenais - dzīvot tik pilnvērtīgi, cik vien iespējams. Rīcības plāns saistībā ar invaliditāti 2003.-2010. gadam un programma PROGRESS jau ir soļi šajā virzienā. Tomēr ir svarīgi palielināt Eiropas iedzīvotāju informētības līmeni, lai veicinātu šo cilvēku, īpaši bērnu, integrāciju sabiedrībā. Skolās, darba vietās, sportā un ikdienas dzīvē ir vajadzīgas gan integrācijas un izglītošanas kampaņas pret "diskrimināciju”, gan piekļuve veselības aprūpei, lai šādas disfunkcijas - dažkārt tīri fiziskas - neapdraudētu šo cilvēku un viņu ģimeņu personisko un darba dzīvi.
