

Talmannen. 
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A6-0249/2005) av Csaba Őry för utskottet för sysselsättning och socialpolitik om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om minimikrav för arbetstagares hälsa och säkerhet vid exponering för risker som har samband med fysikaliska agens (optisk strålning) i arbetet (nittonde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) (05571/6/2005 – C6-0129/2005 – 1992/0449(COD)). 
Jacques Barrot,
   .– Herr talman, mina damer och herrar! Först och främst skulle jag på kommissionens vägnar vilja lyckönska föredraganden, Csaba Őry, till hans utmärkta betänkande och hans insatser för att föra denna svåra fråga till ett lyckligt slut. Ärendet gäller avsnittet om optisk strålning i förslaget till direktiv om skyddet av arbetstagare mot risker som har samband med fysikaliska agens. Kommissionen fäster även i fortsättningen största vikt vid alla åtgärder som syftar till ett bättre skydd för arbetstagares hälsa och säkerhet eftersom det är faktorer som är avgörande för livskvaliteten på arbetsplatsen.
De senaste vetenskapliga rönen tyder på att omfattande exponering för optisk strålning, vare sig källorna är naturliga eller artificiella, kan medföra allvarliga konsekvenser för hälsan, särskilt hos arbetstagare som exponeras för den under sitt yrkesutövande. Med tanke på att de skador som orsakats av exponering för optisk strålning inte är beroende av huruvida källan till den strålningen är artificiell eller naturlig, omfattar förslaget samtliga fall av exponering för optisk strålning på arbetet. Kommissionen har dock godtagit det förhållningssätt som antogs i rådets gemensamma ståndpunkt, vilket består i införandet av differentiell behandling för att minska riskerna i samband med exponering för naturliga källor som exempelvis solen eller för artificiella källor som exempelvis lasrar eller ultraviolett belysning.
När det gäller exponering för artificiella källor innehåller förslaget gränsvärden för exponering och en rad förebyggande åtgärder, inbegripet riskbedömning som utförs på förhand i syfte att helt undanskaffa riskerna eller inskränka dem till ett minimum. För att undvika att belasta företag i onödan påpekas även i förslaget att det i bedömningen kan komma att tas hänsyn till uppgifter som lämnats av tillverkarna av den utrustning som alstrar optisk strålning, i de fall utrustningen omfattas av gällande gemenskapsdirektiv.
När det gäller exponering för naturliga källor vars förekomst och intensitet ligger utanför människans kontroll har det inte bedömts som lämpligt att tillämpa gränsvärden för exponering. I det fallet betonas dock i direktivet vikten av att informera och utbilda arbetstagare samt att bedöma riskerna på förhand, varvid hänsyn ska tas till enkla skyddsåtgärder som anpassats till situationen på marken.
Herr talman! Jag kommer inom kort att få möjlighet att klargöra kommissionens ståndpunkt om ändringsförslagen, men jag behöver först låta debatten äga rum. Jag skulle också vilja påpeka att jag tar hand om det här ärendet eftersom Vladimír Špidla inte är närvarande. Han har åkt till toppmötet mellan EU och Kina. Jag är väl lämpad att ersätta min kollega eftersom ärendet gäller arbetsförhållanden, något som jag själv har haft många tillfällen att jobba med. Jag skulle vilja tacka parlamentet på förhand för att det låter oss få ta del av alla uppgifter och upplysningar som det har tillgång till. 
Csaba Őry (PPE-DE ),
   .–Att skapa rättsliga villkor som gör det möjligt att skydda europeiska arbetstagares hälsa och säkerhet har i århundraden varit ett tydligt formulerat åtagande för den europeiska lagstiftningsprocessen. Det här åtagandet fastställs bland annat i artikel 137 i Romfördraget. Ett ”ramdirektiv” från Europeiska ekonomiska gemenskapen, vilket antogs 1989, utgör grunden för dessa rättsliga villkor. I bestämmelserna i det här direktivet föreskrivs att arbetsgivare, för att säkra arbetstagares hälsa och säkerhet, har en allmän skyldighet att bedöma alla eventuella risker som skulle kunna påverka arbetstagares hälsa negativt under deras yrkesutövning. I ramdirektivet fastställs sedan denna övergripande skyldighet att se till att arbetstagare kan skyddas mot alla skadliga effekter. I denna lagtext anges inga specifika typer av risker eftersom listan över risker ständigt ändras och utökas till följd av förändringar i arbetsmiljön. Arbetsgivaren ska dock oavsett detta vara uppmärksam på alla risker.
Redan så långt tillbaka som 1989 avsåg lagstiftarna att utarbeta lämpliga rättsliga föreskrifter, skräddarsydda för att passa de olika riskerna, och det var skälet till att en särskild lag lades fram när det gäller fysiska risker. Efter förstabehandlingen 1992 beslutade parlamentet att dela upp den i fyra delar, vilket alltså gav upphov till de olika riskrelaterade direktiven om buller, vibrationer och elektromagnetiska fält. Den sista delen, om optisk strålning, är nu aktuell för andrabehandling. Under parlamentets arbete och den förlikningsprocess som genomfördes mellan kommissionens och rådets företrädare uppnåddes en ganska bred enhällighet i frågor som gäller strålning från artificiella källor. Däremot visade sig frågan om solstrålning vara kontroversiell, så jag skulle vilja säga något om den.
Det är en grundläggande princip att arbetsgivaren är ansvarig för varje skada som en arbetstagare kan råka ut för till följd av sin yrkesutövning. Det är obestridligt, och i de tidigare lagbestämmelser som fortfarande gäller föreskrivs detta tydligt. En åtskillnad måste tydligen göras mellan olika länder, olika förhållanden och till och med vad gäller strålning, och därför krävdes ett omfattande, ingående och invecklat samråd innan vi kunde uppnå en kompromiss med majoriteten av våra ledamöter. Kärnan i den kompromissen är att det, på grund av de extremt skilda förhållanden som råder när det gäller solljus, vore klokt om detaljbestämmelser och specifika åtgärder utarbetades på medlemsstatsnivå. I en anda av subsidiaritet föreslås i den här kompromissen att det, vid strålning från naturliga källor, är de enskilda ländernas behörighet att fastslå lämpliga bestämmelser. Det är klart att situation skiljer sig mycket åt i Sverige och Grekland, i Spanien och Tyskland. Traditionerna är annorlunda, kulturen är annorlunda. Därför är det klokt att ge enskilda länder möjlighet att ange de skyldigheter som arbetsgivare förväntas fullgöra. Samtidigt ser jag det dock som ett viktigt framsteg att bred enighet nåddes i flera frågor i samband med betänkandet. Jag tänker då till exempel på att rådet angav att det var villigt att godta det förslag som stöddes av samtliga politiska grupper i parlamentet och som handlar om att utarbeta en praktisk teknisk handledning, vilken vi nu väntar oss från kommissionen. Det skulle hjälpa företag, särskilt små och medelstora företag, att förstå, tillämpa och helt enkelt hantera de ofta mycket invecklade åtgärder de måste vidta, särskilt när det gäller strålning från artificiella källor. Det vore storartat om den handledningen även skulle utgöra en del av direktivet.
Jag uppmanar mina kolleger och parlamentet att stödja den version av direktivet, och ändringsförslagen, som skapar en jämvikt mellan EU-bestämmelser om minimikrav och medlemsstaternas praktiska möjligheter och skyldigheter. Jag uppmanar er därför att stödja dessa kompromisser. Avslutningsvis vill jag tacka ”skuggföredragandena” från alla politiska grupper, mina kolleger och rådets och kommissionens företrädare. Vi har arbetat mycket hårt de senaste veckorna, och jag tycker att samarbetet varit gott. 
Ria Oomen-Ruijten,
   . – Herr talman! Först av allt skulle jag vilja rikta ett varmt tack till Csaba Őry, eftersom han var tvungen att arbeta med den här knepiga frågan under extrem press, inte bara från övriga ledamöter utan även från medierna. Min uppskattning för rådets och kommissionens företrädare är mindre. Jag beklagar att ni, herr Barrot, i inledningen av debatten inte kan lägga fram kommissionens ståndpunkt i den här frågan och att ni inte kan tala om huruvida kommissionen är beredd att försvara den hållning som utskottet för sysselsättning och sociala frågor intar eller inte. Jag uppskattar inte heller att rådets företrädare hittills inte har tagit någon kontakt, särskilt eftersom politikerna i medlemsstaterna säger att vi verkligen borde ändra kurs i Europa, medan de byråkrater i kommissionen som fördjupar sig i det här ämnet säger att vi måste hålla oss till vad vi har.
Det hela strider mot vad jag står för. Vad vi gjort är att fatta beslut om en förstabehandling som genomfördes redan 1992 – det är 13 år sedan – och vi har inte kommit fram till en andrabehandling förrän nu! Mycket har skrivits i den här frågan. Vad artificiell strålning beträffar måste vi vara stränga när det gäller arbetsförhållanden. Det är ju ändå arbetstagarnas hälsa som står på spel. För solljus, eller naturlig strålning, skulle vi vilja inta en annan hållning, något som låter sig göras genom de subsidiaritetsklausuler som vi har till vårt förfogande. Solen skiner under olika lång tid och med skild intensitet från en plats till en annan. Därför tycker vi att europeiska minimikrav är att gå för långt.
Jag är därför glad att reaktionen på våra ändringsförslag har varit mycket positiv från utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Jag tror att det betänkande som nu lagts fram kommer att få ett brett stöd här i kammaren.
Hur tänker vi hantera naturlig strålning? Vi medger att det finns en fara, men medlemsstaterna borde, i samverkan med arbetsgivarna, avgöra för sig själva om och när åtgärder bör vidtas.
Den principen har införlivats i det godkända betänkandet, och jag skulle vilja rikta en angelägen vädjan till samtliga grupper, inbegripet socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, att ge det här betänkandet sitt stöd. 
Stephen Hughes,
   . – Herr talman! Jag tackar Csaba Őry för hans utmärkta arbete som föredragande. Han har samarbetat mycket nära med alla skuggföredragande, han har förbättrat en redan ganska bra gemensam ståndpunkt och utarbetat ett bra förslag till betänkande för utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Det är bara synd att detta goda arbete äventyrades av den hållning som hans egen grupp, PPE-DE, och en fraktion i den liberala gruppen intog till en aspekt i förslaget: bestämmelserna om de yrkesmässiga riskerna med exponering för optisk strålning. 
Tyvärr har vi kommit att förvänta oss fullständigt missvisande och sensationella pressmeddelanden från högern som ger en felaktig bild av viktiga delar av lagstiftningen om hälsa och säkerhet. När vi arbetade med frågan om buller inom industrin anklagades vi för att försöka förbjuda spelning på säckpipa i Skottland. Vårt arbete med riskerna med helkroppsvibration gick uppenbarligen ut på att hindra jordbrukarna från att köra traktor redan efter tre eller fyra timmar, till och med i den brådaste skördetiden. Nu framställs vårt arbete med förslaget som ett försök att tvinga medborgarna att bära paraply. Detta är rent nonsens. Kommissionsledamoten har själv sagt att det ursprungliga förslaget innebar att man skulle ta mycket lättare på optisk strålning än på artificiella källor. 
Men denna gång anar jag att det rör sig om någonting mer än ett försök att på ett billigt sätt skapa rubriker i tabloidtidningarna, någonting som är mer ideologiskt motiverat. Jag tror att de som sitter bakom Csaba Őry och försöker underminera hans arbete tror att de genom att åsidosätta en stor del av EU:s sociala agenda får en chans att verka för avreglering och åternationalisering av viktiga element i den grundläggande sociallagstiftningen. Om det är på det sättet, låt mig då tala om för dem att de bör tänka om. Vi kommer att göra allt vi kan för att hindra dem i deras förehavanden och fortsätta att förbättra, inte underminera, arbetarskyddet. 
I själva verket har våra ändringsförslag om optisk strålning inget samband med de löjliga historier som man förser medierna med. Vi försöker göra tre positiva saker. För det första vill vi explicit uttrycka det som redan finns implicit i förslaget. Vi talar inte om dyra avgifter som arbetsgivarna ska påtvingas. När arbetsgivaren finner en risk till följd av optisk strålning kommer information att ges till arbetstagarna. I de allra flesta moderna arbetsmiljöer kommer det inte att finnas någon risk.
Genom att utgå från rådets uppfattning att medlemsstaterna bör garanteras en roll när det gäller att fastställa kriterierna för riskbedömningen mot bakgrund av nationella omständigheter erkänner vi för det andra det uppenbara faktum som båda talarna redan har påpekat, nämligen att risken med optisk strålning är något mindre i Newcastle än i Neapel. 
För det tredje försöker vi skapa större rättssäkerhet för arbetsgivarna. Även om högern försöker förneka det åläggs arbetsgivarna genom 1999 års ramdirektiv en klar skyldighet att bedöma alla yrkesmässiga risker. 1992 års direktiv om byggarbetsplatser går faktiskt längre och nämner specifikt hänsynstagande till miljön. Vi bör använda förslaget till att skapa större rättssäkerhet. Detta är precis vad vi försöker göra i våra ändringsförslag genom att sträva efter att lägga tonvikten på informationen till arbetstagarna. 
Vi talar om en mycket allvarlig risk. Enligt Cancer Research UK är hudcancer en av de vanligaste cancerformerna i Förenade kungariket. Antalet hudcancerfall har mer än fördubblats sedan 1980-talet. Förenade kungariket har nu fler hudcancerfall än Australien. Mer än 69 000 nya fall diagnostiseras i Förenade kungariket varje år och över 2 000 människor avlider varje år i Förenade kungariket till följd av hudcancer. 
Detta är inte specifikt för Förenade kungariket. I Tyskland har hudcancer bland jordbruksarbetare ökat med mellan 15 och 20 procent bara under det senaste decenniet. Var snälla och titta på statistiken i era egna länder. Detta är en global, inte en nationell, företeelse. Låt oss därför använda den rättsliga grund som gäller inom hela EU till att ge alla våra arbetstagare ett bättre skydd.
Elizabeth Lynne,
   . –Herr talman! Jag talar som företrädare för hela ALDE-gruppen, till skillnad från vad Stephen Hughes ville göra gällande. Jag vill tacka föredraganden för hans samarbete kring detta direktiv. Nu hoppas jag att alla Europaparlamentets ledamöter, även socialdemokraterna, ska ta sitt förnuft till fånga och antingen ta bort optisk strålning helt och hållet från direktivet eller åtminstone godkänna den kompromiss som vi röstade för i utskottet och låta medlemsstaterna avgöra frågan. Det är verkligen skrattretande att behålla optisk strålning i direktivet. Jag trodde att det var ett skämt när jag läste det första gången. Jag trodde inte att rådet och kommissionen verkligen kunde mena allvar med detta. Det skulle ställa EU i ännu sämre dager om vi lagstiftar mot solen på arbetsplatsen. Bortsett från det är detta ett ganska förnuftigt direktiv, att skydda människor som till exempel svetsare mot artificiell strålning, men vi bör inte ta med optisk strålning från solen. Som texten är utformad för närvarande skulle arbetsgivarna vara skyldiga att göra en riskbedömning varje dag genom att vidta tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda arbetstagarna. Vad innebär detta? Att hålla dem inomhus en stor del av tiden för att skydda dem mot solen? Att tillhandahålla skyddsutrustning som till exempel solglasögon, mössor eller solskyddsolja och se till att de använder den? Det är inte EU:s uppgift att tala om för arbetstagarna att de inte får gå med bar överkropp eller ha på sig shorts. De är vuxna. 
Man kan föreställa sig hur det skulle låta om arbetstagarna blev tillsagda att täcka kroppen när de försökte skaffa sig solbränna under sin semester. Och hur skulle man bevisa ansvarsskyldigheten? Om en arbetstagare får hudcancer, var det på arbetsplatsen, var det på stranden eller var det i trädgården? Enligt min mening skulle det vara en rättslig mardröm. Ja, alla bör varnas för farorna med solen, men detta bör inte vara arbetsgivarnas uppgift. Alla bör varnas genom myndighetskampanjer.
Om vi antar direktivet och låter optisk strålning ingå i det skulle det innebära att vi går alltför långt med förmyndarsamhällets mentalitet. Jag hoppas uppriktigt att alla ledamöter av Europaparlamentet antingen kommer att rösta för att ta bort optisk strålning från texten eller rösta för kompromissen i utskottet. 
Sepp Kusstatscher,
   . – Herr talman! Under de senaste månaderna har det skapats uppståndelse i medierna genom att halvsanningar och osanningar spridits i form av skrattretande historier. Det enda med de så kallade minimikraven för arbetstagares hälsa och säkerhet vid exponering för risker som har samband med fysikaliska agens (optisk strålning) i arbetet – som det heter i titeln – som bitit sig fast i allmänhetens medvetande är att Bryssel i sin regleringsmani till och med försökte att enligt lag utfärda ett förbud mot solsken och krävde att servitriser skulle avstå från att bära korta klänningar och till och med ville förbjuda fotbollsspelare att bära kortbyxor i framtiden. Jag är säker på att jag inte behöver påpeka för kammaren att det här direktivet endast gäller förebyggande åtgärder och skyddsåtgärder på arbetsplatsen samt förbättrande av försiktighetsåtgärderna mot hudcancer – inte minst som en yrkessjukdom.
I själva verket skulle vi inte behöva några föreskrifter och förordningar om exempelvis gamla vedertagna regler om hur man klär sig för att hantera naturlig optisk strålning fortfarande följdes. De innebar att man tog för givet att en person som arbetar i solen skulle bära hatt och kläder för att skydda huden. Vi skulle inte heller behöva dem så mycket om solens ultravioletta strålar inte hela tiden blev farligare på grund av att ozonskiktet förstörs. Tyvärr är det ett obestridligt faktum – och ett som flera av ledamöterna hänvisat till – att fallen av hudcancer har flerfaldigats på senare år, särskilt bland de som arbetar inom byggnadsindustrin eller jordbruket, vilka inte kan betraktas som privilegierade yrken.
Den fråga som vi ska besvara i dag är om vi vill eller inte vill skydda dessa arbetstagare bättre mot optisk strålning, precis som vi gör mot buller, vibrationer och elektromagnetisk strålning, vilket dessutom sker i lika hög grad i varje medlemsstat, och om vi vill garantera att hudcancer erkänns som en yrkessjukdom i hela EU eller inte. Vi får inte skyffla över våra egna behörigheter och ansvarsområden på medlemsstaterna. De ansvarar för genomförandet.
Hälsa är en grundläggande tillgång för varje enskild person, men samtidigt har hälsan en ekonomisk dimension. Vi borde därför anta rådets föreslagna minimikrav – och komma ihåg att de är just minimikrav! – men förkasta artiklarna 4 och 5, vilka blivit fullständigt urvattnade. I princip delar vi i gruppen De gröna den socialdemokratiska gruppens ståndpunkt och uppmanar till miniminormer för lämpligt skydd på arbetet i alla EU:s medlemsstater. 
Ilda Figueiredo,
   . – Skyddet av arbetstagares hälsa och säkerhet har redan varit föremål för ett antal direktiv inom områden som vibrationer, buller och elektromagnetiska fält. Det är därför obegripligt att ledamöter i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater och ledamöter i gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa har uttalat sitt motstånd mot antagandet av åtgärder som syftar till att förstärka skyddet av arbetstagare som exponeras för naturlig strålning. Sådana åtgärder skulle innebära att det åligger arbetsgivarna att bedöma hälso- och säkerhetsriskerna så att de steg som behöver tas för att minska dessa risker kan identifieras och genomföras, till exempel genom en handlingsplan som omfattar tekniska och/eller organisatoriska åtgärder i syfte att minska hälso- och säkerhetsriskerna till ett minimum.
Det är vad som skedde i utskottet för sysselsättning och sociala frågor när det gäller artiklarna 4.2 och 5.2, som tidigare nämnts, i ett försök att se till att dessa förslag inte omfattade arbetstagare i samband med optisk strålning. Vi anser naturligtvis att arbetstagares hälsa måste skyddas och har därför svårt att godta kompromissen från rådets ordförandeskap.
Naturligtvis får medlemsstater ta hänsyn till den typ av verksamhet som utförs och nivån av exponering för solljus, och de får lägga fram specifika kriterier för sådan riskbedömning. Vad som är viktigt är dock att minimivärden fastställs med hänsyn till uppgifterna från Världshandelsorganisationen, av vilka framgår att tusentals personer i Europa har avlidit i hudcancer, en sjukdom som är på uppgång i hela EU. Följaktligen måste arbetstagare inom sektorer som jordbruk, byggnadsindustri, turism, brottsbekämpning – alltså alla som arbetar utomhus – skyddas. Av den anledningen har vi lagt fram förslag som syftar till att återinföra åtminstone grundläggande nivåer av skydd för alla arbetstagare i EU. 
Roger Helmer (NI ).
   –Herr talman! Varför fortsätter vi här i parlamentet att dra ett löjets skimmer över oss genom att verka för sådana idiotiska åtgärder som denna? I Tyskland har medierna drivit med förslaget på grund av den effekt det får för bayerska servitrisers bröst. I Storbritannien har pressen gjort sig lustig över förslaget därför att det begränsar byggnadsarbetarnas rätt att gå med bar överkropp. Jag medger att en murares bringa kanske inte är någon vacker syn, men att skapa regler om det är inte någon uppgift för Europaparlamentet. 
När ska vi börja behandla EU-medborgarna som vuxna som kan fatta egna beslut? Hur länge ska vi fortsätta att behandla dem som små barn genom att försöka reglera och kontrollera varje detalj i deras liv? Hur länge ska vi fortsätta att betunga arbetsgivarna med kostnader, ansvar, osäkerhet och omfattande byråkrati och därigenom göra EU:s ekonomier mindre lönsamma och mindre konkurrenskraftiga? 
Jag har kontaktats av en rad organisationer, från National Farmers Union till Federation of Master Builders, som är djupt oroliga för effekten på deras verksamhet. Tråkigt nog har jag inte kontaktats av några bayerska servitriser, men min dörr står alltid öppen om de skulle vilja träffa mig. 
Detta är en onödig och skadlig åtgärd. De enda som kommer att dra nytta av den är skadeståndsjurister. Vi bör utan att tveka förkasta de delar av förslaget som handlar om optisk strålning. 
Thomas Mann (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja påpeka för Sepp Kusstatscher att förebyggande och skydd – inte under människors fritid utan på deras arbetsplatser – är något som vi också bryr oss om. Om kommissionen och rådet får som de vill är det dock så att byggföretag i framtiden måste styrka att ultravioletta strålar är säkra för de av deras arbetstagare som arbetar utomhus. Tidsödande åtgärdsprogram för hantering av solbrännor kommer att utarbetas, livräddare i utomhusbassänger måste nära nog svepa in sig helt och hållet och serveringspersonal vid värdshus med trädgårdar kommer uppenbarligen inte bara att bära på brickor utan även ett ställbart parasoll eller två.
Det som ställts samman här på – och det är värt att minnas! – 42 hela sidor, är en belastning för företag, äventyrar arbetstillfällen och orsakar berättigad upprördhet hos allmänheten. Föredraganden, Csaba Őry, gjorde ett mycket bra arbete när han lade fram en kompromiss i utskottet för sysselsättning och sociala frågor, där det fick stöd av en majoritet, låt vara en väldigt knapp sådan.
Vad vi vill uppnå är att medlemsstaterna själva bestämmer vad de ska göra med det här ”solskensdirektivet”. Med det här förslaget har vi hissat realismens flagga och givit uttryck för vårt motstånd mot överdriven byråkrati. De misslyckade folkomröstningarna i vissa medlemsstater – medan andra tvekar att fortsätta med beslutsprocessen – visar att allmänheten endast kommer att acceptera Europeiska unionen om vi koncentrerar oss på det viktigaste, verkligen tar frågorna på allvar och utnyttjar våra befogenheter och vårt ansvar. Elizabeth Lynne har rätt när hon säger att vi riskerar att ställa EU i dålig dager.
Över tio år har gått sedan det här dokumentet om optisk strålning behandlades första gången. Den förra versionen har nästan inga likheter alls med den nuvarande. Det är irrelevant – och kan inte vara något annat – att säga att vi ska skydda arbetstagare på samma sätt över hela Europa när vi är väl medvetna om att klimatzonerna i våra länder skiljer sig enormt åt. Arbetstagare har genom år av erfarenhet själva lärt sig vad de kan och måste göra när det gäller optisk strålning. En del kan klara solen väldigt bra och andra kan det inte alls. De kommer fram till sina egna lösningar, och det får vi inte blanda oss i.
Ria Oomen-Ruijten har rätt när hon säger att det vi sett här är en bristande vilja från rådets sida att träffa kompromisser, och rådet intar en hållning, inte minst exemplifierad genom detta svårfattliga nya förslag, som ligger riktigt långt från verkligheten. Det behöver inte sägas att den federala regeringen i Tyskland, som fortfarande sitter kvar, har följt den. Vi, de parlamentsledamöter som tillhör CDU och CSU, kommer att vara konsekventa och förkasta en gemensam ståndpunkt som inte garanterar subsidiaritet. Låt oss skydda solen från Europeiska unionen och dess mani på att skapa regler! 
Harlem Désir (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag tycker att den kontrovers som det här direktivet givit upphov till är oproportionerlig och samtidigt utan tvekan visar på två olika förhållningssätt till den politik som EU måste föra för att skydda arbetstagares rättigheter. Jag tror inte, herr Mann, att skyddet av arbetstagares rättigheter äventyrar några arbetstillfällen.
Csaba Őry påpekade mycket riktigt att det här direktivförslaget helt enkelt är den fjärde delen av en uppsättning lagar som parlamentet och rådet redan avgivit ett yttrande om och som, ur ett hälso- och säkerhetsperspektiv, syftar till att skydda arbetstagare mot risker i samband med exponering för fysikaliska agens. Som ni vet har vi redan antagit bestämmelser om vibrationer, buller och elektromagnetiska fält. I det här fallet förväntas vi göra åtskillnad mellan strålning från artificiella källor och från naturliga källor. Samtidigt är en del av ert tal och resonemang rörande hälso- och, särskilt, folkhälsopolitik höljt i mörker, om ni ursäktar uttrycket: ni gör ingen åtskillnad mellan den risk som någon – i det här fallet en arbetstagare – utsätts för på grund av naturliga strålar och den som han eller hon utsätts för på grund av artificiell strålning.
Även om de bestämmelser som föreslås i den gemensamma ståndpunkten verkligen tar hänsyn till skillnaden mellan att stå framför en maskin och bli utsatt för strålning från solen vid arbete utomhus, behöver vi specifika strategier för alla eventualiteter. Det behöver vi även om vi slutligen anser att det som gemenskapen genomfört inom ramen för artikel 137 i enhetsakten skulle vara tillräckligt. Vi borde med andra ord se till att hälso- och säkerhetsåtgärder vidtas för att skydda alla arbetstagare i EU på deras arbetsplatser. Att inte göra det vore att ge upp, och det kan vi inte göra. Det finns en ny risk. Det finns uppgifter från både Världshälsoorganisationen och våra nationella hälsoorgan som inte kan ignoreras och som visar att antalet fall av cancer som har samband med exponering för solen ökar. De ökar särskilt inom yrken med högre exponering för solen, något som inte endast kan förklaras med semestrar och annan fritid. Man exponeras för solen vid byggnadsarbete, anläggningsarbete och arbete inom turistindustrin. Ordningspoliser arbetar också mycket ofta utomhus. Listan med berörda yrken skulle kunna göras mycket längre.
Vi har därför ett ansvar, och det förslag som läggs fram är rimligt i det avseendet att det tar hänsyn till företagens behov av att kunna uppfylla den här typen av skyldigheter till en låg kostnad. Det handlar om information, utbildning, bedömning och förebyggande åtgärder. Det handlar egentligen om att fastställa skyldigheter för arbetsgivare eftersom det faktiskt är så att arbetstagare är beroende av sina arbetsgivare. En del personer vidhåller att förslaget är för exakt och att gemenskapen och Europeiska unionen drar ett löjets skimmer över sig. Min egen ståndpunkt är att inom det ekonomiska området kan lagstiftningen aldrig vara för exakt. När det gäller finansiella förordningar, den inre marknaden eller bankområdet är vi mästare i att rösta för exakta normer. Saken är den, tror jag, att vi även behöver kunna vara exakta när det gäller människors hälsa.
Vi håller inte med om uppfattningen att europeiska normer och regler måste vara obligatoriska inom det ekonomiska området men att subsidiaritets- och undantagsklausuler systematiskt behöver åberopas när det handlar om sociala rättigheter och skyddet av arbetstagares hälsa. Det är anledningen till att vi inte vill att innehållet i den här lagstiftningen förvrängs och att, när det gäller informationsgivningen, vi vill att alla arbetstagare inom EU erbjuds samma normer för bekämpandet av hudcancer. 
Marian Harkin (ALDE ).
   –Herr talman! I likhet med de flesta andra talarna vill jag koncentrera mig på naturlig optisk strålning, eller solljus. I grund och botten måste vi skapa balans mellan arbetstagarnas hälsa och säkerhet och frestelsen att lagstifta alltför mycket – att ge alltför många förhållningsorder – och sätta oss över subsidiaritetsprincipen och försöka skapa en lagstiftning som passar överallt. 
När jag talade om nitratdirektivet under förra sammanträdesperioden sa jag att inte ens Europaparlamentet kan lagstifta om vädret runt om i Europa, och jag har inte ändrat uppfattning. I detta sammanhang, med tanke på de mycket varierande klimatförhållandena i Europa, anser jag därför att det är lämpligast att beslut om arbetstagarnas hälsa och säkerhet vid exponering för solljus fattas av de nationella myndigheterna.
Det går inte att jämföra riskerna för hälsa och säkerhet vid exponering för solljus mellan till exempel en nigeriansk arbetstagare på en irländsk byggarbetsplats och en irländsk arbetstagare på en grekisk byggarbetsplats. Detta är dock inte en fråga som får ignoreras, och arbetsgivarna har ett verkligt ansvar – enligt min mening i första hand genom att öka medvetenheten – när det gäller förebyggande praktiska åtgärder som gör att anställda som arbetar utomhus kan göra informerade val om sin exponering för solljus och behovet att vidta praktiska försiktighetsåtgärder för att skydda sig. 
Elisabeth Schroedter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja påminna kammaren om att minimikraven för hälsa och säkerhet på arbetsplatsen redan angivits som en europeisk befogenhet i Europeiska enhetsakten och att arbetsgivare redan, sedan så långt tillbaka som 1989, är skyldiga att utföra riskbedömningar, utbilda och informera arbetstagare, tillhandahålla skyddsutrustning när det behövs och föra protokoll över dessa åtgärder.
I det särdirektiv som vi behandlar i dag fastställs inte mer än ramarna för dessa åtgärder, och det sker på ett välavvägt och lämpligt sätt, även i de situationer där vi inte kan kontrollera källan, så jag kan för mitt liv inte förstå varför arbetsgivarorganisationer motsätter sig en sådan rättslig säkerhet. De enda alternativ de har är ju trots allt att ta till enkla åtgärder som till exempel att sätta upp meddelanden eller ge aktuell information om hälsorisker eller annars riskera att det går vidare till domstol för erkännande av yrkessjukdom. Jag kan inte förstå varför de inte väljer det billigare alternativet, och därför anser jag att ändringsförslaget från CSU skapar större rättslig osäkerhet och är särskilt menligt för små företag. 
Jiří Maštálka (GUE/NGL ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att tacka Csaba Őry för allt hans hårda arbete. Jag skulle också vilja tacka honom för hans samarbete i det här betänkandet, vilket jag hade tillfälle att diskutera med honom i egenskap av skuggföredragande för vår grupp. Jag håller med Ria Oomen-Ruijten om att debatten om det här betänkandet hållit på alldeles för länge och att det har utsatts för sensationsmakeri genom vissa utlåtanden i pressen till följd av bristen på tydlighet i kommissionens och rådets ståndpunkter.
Jag tvivlar inte alls på att skyddet av arbetstagare mot hälsorisker till följd av optisk strålning är en fråga som borde regleras på EU-nivå. Ett sådant förhållningssätt återspeglar trots allt slutsatserna i mitt betänkande om hälsoskydd på arbetsplatsen och som kammaren antog för en tid sedan.
Som en av de föregående talarna påpekade så har Världshälsoorganisationen rapporterat att tusentals personer dör av hudcancer. Det betyder att det finns ett klart behov av att ge bättre skydd till arbetstagare som exponeras för optisk strålning, särskilt från naturliga källor. Jag kan inte förstå logiken hos de ledamöter som inte vill ha med naturlig strålning, och jag motsätter mig också de ändringsförslag vars syfte är att låta arbetsgivare själva avgöra om de ska öka sina anställdas medvetenhet om optisk strålning och skydda dem från den eller inte. Det är inte billigt att skydda arbetstagare, men det är oumbärligt om vi verkligen vill förbättra hälsoskyddet på arbetet. 
Anja Weisgerber (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att själv tacka Csaba Őry, föredraganden, som gjort ett utmärkt jobb.
Vilken väg vill vi att Europa ska följa? Vi upplever en konstitutionell kris. Vi genomgår en finansiell kris. Människor förstår inte Europa längre. Vi måste göra allt för att få tillbaka allmänheten ombord. De föreslagna reglerna om naturlig strålning i den gemensamma ståndpunkten kommer att få rakt motsatt effekt eftersom det är ett klassiskt exempel på överdriven reglering och byråkratiska metoder. De står inte i relation till Europeiska unionens avregleringsinsatser. Kommissionen och rådet talar alltid om bättre lagstiftning som en väg mot större tillväxt och skapande av fler arbetstillfällen i EU. Min uppfattning om ”bättre lagstiftning” är dock ganska annorlunda. Jag anser att det är med sådana här regler vi måste börja. Rådet och kommissionen missar målet rejält med sina krav på skydd mot solljus.
Bara det faktum att det råder skilda klimatförhållanden inom EU betyder att det även finns många praktiska överväganden som talar mot en EU-reglering av det här slaget. Jag tror inte att skyddet av arbetstagare mot solen skulle behandlas med samma vikt i Finland som i Spanien eller Grekland. Vi tar ansvaret från Europas befolkning. Vad har egentligen hänt med arbetstagarnas eget ansvar? Hur kan man förresten avgöra om en solbränna har tillkommit under fritiden eller under arbetet? Vad ska göras åt problemet med ansvarsskyldigheten om arbetsgivare utför den omfattande riskbedömning av solens strålar som åläggs dem i det här direktivet?
Låt mig ge er ett annat kort exempel. Jag pratade med en säkerhets- och skyddsansvarig på en arbetsplats, och han berättade för mig hur han stod bredvid en arbetstagare som intill sig hade en meterhög eldslåga. Han frågade arbetaren varför han inte släckte lågan och fick svaret: ”du är den som är ansvarig för säkerheten på arbetsplatsen”. Det är ett exempel på varför vi behöver ge arbetstagare en känsla av ansvar för sig själva.
I morgon kommer vi här i kammaren att kunna ange vår önskan om att byråkratin bryts ned och om avreglering och sända ett budskap om att vi lärt oss något av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna. Precis som Thomas Mann, Philip Bushill-Matthews och många andra parlamentsledamöter har jag lagt fram ändringsförslag i syfte att inte låta solen omfattas av direktivet. Jag uppmanar er att stödja våra ändringsförslag eller åtminstone den kompromiss som antogs i utskottet. Vi måste återvinna förtroendet hos Europas befolkning. 
Karin Jöns (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I mitt eget land har vi i flera veckor varit tvungna att se på hur parlamentarikerna från CDU/CSU gör ett riktigt groteskt försök att utnyttja det här direktivet om optisk strålning för sina egna syften i det tyska valet. Det ändringsförslag som lagts fram av Markus Ferber och Hartmut Nassauer, med målsättningen att förkasta den gemensamma ståndpunkten i sin helhet, är en klimax på den här kampanjen, och den är verkligen trist att skåda. Man skulle kunnat förvänta sig ett sådant ändringsförslag från de brittiska konservativa, men inte från CDU/CSU. På det sättet uttrycker dessa ledamöter sitt motstånd mot allt skydd på arbetsplatsen i EU, och det måste sägas att deras öppetställande av frågan strider mot deras tidigare hållning i frågan om arbetsplatsskydd.
CDU/CSU röstade för alla tre övriga direktiv om arbetsplatsskydd; de stödde samtliga av dem. Kan någon kanske förklara för mig varför de vill förbättra skyddet av arbetstagare från faror som uppstår genom vibrationer, buller och elektromagnetisk strålning, men inte från faror som uppstår till följd av optisk strålning?
Till Anja Weisgerber måste jag säga att var och en som i rubriken på sitt pressmeddelande hänvisar till ett ”solskensdirektiv” medvetet försöker ge missvisande information. Ni vet mycket väl, fru Weisgerber, att det här direktivet främst handlar om skydd mot artificiell strålning, men det har ni inte något att säga om. Ni tar i stället naturlig strålning och skapar ett avskräckande exempel, samtidigt som ni skenheligt svamlar om att vara nära medborgarna. Allt detta förpliktar arbetsgivare att upplysa sina arbetstagare om är hälsoriskerna i samband med solsken, något som upprepats med stor tydlighet i PSE-gruppens två ändringsförslag. Om – och i så fall hur – arbetstagarna skyddar sig själva mot solens strålar beslutar de i praktiken fortfarande själva. Utdelandet av informationsblad är absolut inte för mycket begärt. Den sortens verksamhet har tidigare gett bra resultat när det gäller skyddet på arbetsplatser.
Vi i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet vill även låta medlemsstaterna ange sina egna kriterier för hur riskbedömningen ska gå till. På det sättet tas verkligen lämplig hänsyn till subsidiariteten, men något som vi socialdemokrater inte kan gå med på är ett arbetsplatsskydd i Europa. 
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   –Herr talman! Jag håller med Stephen Hughes, denna åtgärd har utnyttjats av de småskurna anti-europeiska fraktionerna här i parlamentet för att sprida förvirring snarare än för att åstadkomma förnuftig lagstiftning. Ett förnämligt exempel på detta var Roger Helmer som höll ett anförande fullt av nonsens och halvsanningar och som sedan gick, antagligen för att sätta sig i middagssolen någonstans. 
Ingen seriös människa skulle ifrågasätta önskvärdheten av att skydda arbetstagarna mot hudcancer. I Skottland är detta en allvarlig och angelägen fråga trots vår nordliga latitud. Frågan för oss är om skyddet skulle uppnås om solljuset tas med i direktivet. Om man tar med det naturliga ljuset leder det tyvärr till att de förnuftiga förslagen i detta paket blir ohanterliga, svåra att genomföra juridiskt och svåra att hantera praktiskt. Jag är glad att höra föredraganden nämna subsidiariteten. Om allt annat misslyckas kommer subsidiariteten förhoppningsvis att leda till ett större mått av sunt förnuft vid genomförandet av denna åtgärd. 
Det skotska National Party är oroligt för att dessa åtgärder trots sitt lovvärda syfte inte kommer att leda till det önskade resultatet. Vi fruktar snarare att inbegripandet av solljus i detta paket kommer att lägga ytterligare bördor på jordbrukare, fiskare, skogsarbetare, företag i allmänhet och andra utan att de önskade hälsoeffekterna nödvändigtvis uppnås. Vi anser att lagstiftning behövs på detta område, men vi accepterar inte att det görs på detta sätt. 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   –Herr talman! Jag beklagar att kommissionsledamoten själv inte kan vara hos oss i dag, men jag förstår att han måste vara i Kina. Jag hoppas att solen skiner på honom där och att han får instruktioner om att täcka kroppen väl. 
Den förra sammanträdesperioden i juli var den första då Förenade kungariket var närvarande i egenskap av ordförandeland. Vi fick löften om många saker: det nya ordförandeskapet skulle lätta på bördorna för företagen, minska byråkratin och stå för ett ledarskap som gör EU mer relevant för människorna. Hela parlamentet, även denna sida av kammaren, bör stödja en sådan dagordning om den faktiskt genomförs. 
Detta är den första sammanträdesperioden sedan dess, den första chansen för oss alla att bedöma om Förenade kungarikets ordförandeskap menar vad det säger. I dag håller bilden redan på att klarna, eftersom det vi har på dagordningen är mer byråkrati, inte mindre. Vi har ett direktiv som kräver att företagen ska registrera hur mycket solen skiner. Förenade kungarikets ordförandeskap försöker tona ned hela detta direktiv genom att hävda att det hela är mycket okomplicerat och att invändningarna är långsökta. 
Om detta vore sant, varför har jag och mina kolleger fått alltmer desperata budskap från organisationer och enskilda företag av alla storlekar inom viktiga verksamheter som jordbruk, trädgårdsnäring, byggnadsverksamhet, turism och hotellverksamhet? De har inte fått sin information från så kallade vilseledande pressmeddelanden – trots den förutsägbara vinklingen från Stephen Hughes och hans socialdemokratiska kolleger – utan direkt från direktivet. De nöjer sig inte med att göra antaganden om problem för sakens skull. De redogör i detalj för specifika problem i den gemensamma ståndpunkten som rådet helt enkelt inte förutsåg när det godkände den. I synnerhet ordförandeskapets företrädare borde vara mycket röda i ansiktet nu, även om jag misstänker att det inte beror på solbränna. 
Vår roll här i parlamentet är uppenbarligen att bidra till att skapa EU-lagstiftning som är lämplig och proportionerlig. I sin nuvarande form är det här förslaget varken lämpligt eller proportionerligt. Om Förenade kungarikets ordförandeskap inte tar något initiativ kommer vår politiska grupp att göra det. Vi har lagt fram ändringsförslag om att förkasta den gemensamma ståndpunkten helt och hållet, att stryka allt som sägs om naturligt solljus och att åter göra direktivet någorlunda förnuftigt. Vi är glada över att vi får stöd från många av liberaldemokraterna och även från andra politiska grupper. Men hela parlamentet bör framföra budskapet högt och tydligt. Folk vill inte att politikerna ska skydda dem mot solljuset. Folk vill helt enkelt i allt högre grad skyddas mot politikerna. 
Harald Ettl (PSE ).
   – Herr talman! Arbetsgivare har alltid behandlat arbetstagares behov av skydd som om det var något oväsentligt. Det tog till exempel inte bara decennier att få yrkessjukdomar erkända, utan utdelandet och användandet av hörselskydd i utbildningsanläggningar ansågs under lång tid inte heller vara ett hälsoskydd, och nu har artificiell och optisk strålning, av stor betydelse för arbetstagare, blivit ett lämpligt ämne för polemik i tabloidpressen.
Vad det här direktivet om optisk strålning beträffar borde vi återgå till det som rådet föreslog. Det är inget annat än ett polemiskt trick att jämföra naturligt solsken med ett solarium. Det är trots allt en viss skillnad mellan en arbetstagare som exponeras för extrem solstrålning hela dagen och en person som solbadar lite – vilket, om de är känsliga, kommer att ske under kort tid. När vi överväger detta måste vi komma ihåg den påvisbara starka ökningen av risken för hudcancer i Europa, en risk som byggnadsarbetare, skogsarbetare och andra utomhusarbetare utsätts för. Att kräva av arbetsgivare och hälso- och säkerhetsansvariga att ge information om extrema väderförhållanden när dessa inträffar är absolut inte att kräva dem på oproportionerliga utgifter och är något som borde tas på allvar. Större rättslig säkerhet är också fullständigt logiskt från både skydds- och försäkringssynpunkt, och det är en nödvändighet. Det kan tilläggas att ledamöter i denna kammare i sitt beslutsfattande borde ledas av medvetenhet om arbetstagarnas problem i stället för okunnighet när de fattar sina beslut. 
Alexander Radwan (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig börja med att säga något om förfarandet. Vi behandlar här ett stycke av Europaparlamentets lagstiftningshistoria. Det var nämligen 1992 som kommissionen fattade beslut i frågan, och i dag diskuterar vi alltså – och det vill jag understryka – den behandlingen av den. När vi röstar, som vi kommer att göra i morgon, kommer vi att vara bundna av regeln att det krävs en majoritet för förkastande eller antagande. Jag var inte ens ledamot av parlamentet vid den första behandlingen, och jag måste säga att jag tycker det är oacceptabelt att varken kommissionen eller rådet är lika bundna när det gäller ett förslag som lagts fram vid en tidpunkt då de flesta av oss ännu inte var ledamöter av parlamentet. Även om det är tillåtet enligt arbetsordningen så kunde jag inte lägga fram mina ändringsförslag i utskottet.
Därför borde vi alla trycka på för att bli av med sådana märkvärdigheter. Det är också ett skäl till varför CDU/CSU har lagt fram det här förslaget om att förkasta direktivet. Vi gjorde det inte för att vi avvisar berättigade åtgärder i samband med onaturlig optisk strålning utan för att uppmana kommissionen att komma med ett förslag som vore trovärdigt i förhållande till konstitutionen och Lissabonmålen. Ordförande José Manuel Barroso och hans kolleger förivrar sig alltid när de analyserar skälen till varför konstitutionen förkastades och åberopar regelbundet Lissabonmålen. Om man ställer dem mot väggen över reglerna och direktivet säger de: ”solskensdirektivet? Jag var inte tillsatt vid den tiden”. Samtidigt saknas det dock inte tjänstemän i kommissionen som helt enkelt struntar i vad deras chefer säger. Bättre regler? Vad har de som får ansvaret för konsumentskyddet, de som förväntas vidta åtgärderna för intresse av det? För dem är det ”business as usual”.
I Tyskland är det här inte bara en fråga för ena sidan av det politiska spektrumet. Jag skulle bara vilja påminna Karin Jöns om ordföranden för Deutscher Städtetag [förbundet för tyska städer]. Det undgick henne kanske under sommaruppehållet, men i alla fall har ordföranden för Deutscher Städtetag, som samtidigt är Münchens borgmästare och, som hon kanske vet, medlem i SPD, kallat solskensdirektivet för löjligt. Då inser vi att det i Tyskland finns en bred politisk enhällighet i det avseendet att vi är för regler som är utförbara. Kompromissen skulle föra oss närmare dem. I förslaget om förkastande uppmanas kommissionen att komma fram med någonting bättre. Om det inte antas så uppmanar jag er att i alla fall stödja kompromissförslaget. 
Ole Christensen (PSE ).
   – Herr talman! Jag tycker att ledamöterna till höger om mitten i kammaren försöker ta allt för lätt på en allmänt allvarlig fråga. Skyddet av arbetstagares hälsa och säkerhet är hjärtat i ett socialt Europa. Det här direktivet är just ett försök att förbättra arbetstagarnas förhållanden genom att betona alla hälsorisker som arbetstagare utsätts för på arbetsplatsen till följd av optisk strålning. Solljus utgör en risk för de många personer som arbetar utomhus varje dag. Under de senaste 30 åren har antalet fall av hudcancer sjudubblats, och det står utom tvivel att de som är anställda inom exempelvis bygg- eller jordbrukssektorn löper mycket högre risk att drabbas av hudcancer. Det är den verklighet som vi måste reagera på, och det är de siffror som gör det till vår plikt att begära att arbetsgivare i framtiden upplyser sina arbetstagare om hur de ska skydda sig mot solens farliga strålar. Strålning på arbetet är farligt, och det behövs gemensamma regler på EU-nivå.
Kommissionen har fått i uppgift att beskriva alla de risker som arbetstagare utsätts för i arbetslivet. Solens skadliga ultravioletta strålar är en fara för människor och måste naturligtvis förekomma i direktivet. Cancer är inte mindre verkligt för arbetstagare om det nu orsakats av naturlig eller av artificiell strålning. Arbetstagare har naturligtvis ett ansvar för sin egen hälsa och säkerhet. Vi kräver bara att arbetsgivare också tar sin del av ansvaret. Vi har hittat en lösning som inte överbelastar arbetsgivare och som omfattar skydd för arbetstagare. Vi kan bara tolka motståndet från höger om mitten som ytterligare ett försök att åternationalisera arbetsmarknadslagstiftningen. Det är en fullständigt obegriplig ståndpunkt som kommer att störa konkurrensen inom EU:s gränser. Det måste finnas gemensamma regler på EU-nivå. Det är det enda sättet att garantera anständiga villkor för alla europeiska inkomsttagare. 
Avril Doyle (PPE-DE ).
   –Herr talman! Kommissionsledamoten sa att gränsvärden för exponering för optisk strålning inte ansågs möjliga att införa, och jag vill understryka denna punkt. 
Jag vill börja med att be kommissionsledamoten att mycket tydligt ange vad kommissionen anser om denna debatt, om ändringsförslagen och om händelseutvecklingen i de olika utskotten. Det hade varit till hjälp om vi hade känt till er inställning innan vi började, herr kommissionsledamot, eftersom vi talar i ett vakuum. Kanske ni instämmer i vad den ena eller den andra sidan säger, men vi vill veta var ni står. 
Som jag ser det har vi här en bra rättsakt: ramdirektivet som kräver att arbetsgivarna minskar hälsoriskerna för de anställda. Ingen av oss motsätter sig detta. Vi har redan behandlat vibration, buller och elektromagnetiska fält och nu tar vi ställning till optisk strålning. Jag stöder direktivet – det är en bra rättsakt – med det enda undantaget att solstrålningen har tagits med. Vi behöver rättssäkerhet inom arbetslivet, både för arbetsgivare och för anställda. Det finns ingen rättssäkerhet när det gäller bedömningen av riskerna vid exponering för solstrålning på arbetsplatsen, och i en processlysten tid är det juridiskt sett säkert att riskbedömningen kommer att bli en uppgift för en advokat och ingenting annat. 
Om jag väljer att tillbringa 10 timmar på en strand på lördag och söndag eller att exponera mig för solen i trädgården i 10 timmar vid en temperatur på 27 grader eller vistas på golfbanan i mycket hett solsken skulle alla hälsomyndigheter säga att det var alldeles för länge. Vad kollegerna har sagt om hudcancer är fullständigt sant. Men om jag väljer att tillbringa min fritid med att exponera mig för solen alltför mycket och sedan kommer till arbetsplatsen till exempel en måndag, och om jag arbetar på en byggarbetsplats, på åkrar, i en vinodling, på en sportarena, vid en swimmingpool eller var det nu kan vara och om jag redan har exponerat mig för solen alltför mycket under helgen på grund av bristande ansvarskänsla, är det då min arbetsgivares skyldighet att se till att jag inte exponeras ytterligare för solen under måndagen? Två timmar kanske skulle vara alltför mycket i detta fall, för att inte tala om fyra timmar. 
Om jag är en rödhårig, ljushyad irländare är två timmars solsken det mesta jag bör få, och då bör jag ha ordentligt solskydd och hatt och jag bör täcka huden och använda solskyddskräm. Men om jag är en mörkhårig, brunögd och mörkhyad sydeuropé skulle jag kunna tillbringa sex eller sju timmar i solskenet utan att det fick någon effekt alls. Vad gör arbetsgivarna? Radar de upp sina anställda en måndagmorgon och kontrollerar deras hudtyper och om de har varit överexponerade under helgen? Eller kontrollerar de om de har blivit brända på båda sidor i Torremolinos under de senaste fjorton dagarna när de var på semester och säger ”Tyvärr, ni får inte vara ute i solen alls den här veckan”? Det är omöjligt att genomföra. 
Vi vill ha rättssäkerhet. Vi vill överlåta det personliga ansvaret till individen. Ja, vi vill att man ska kunna göra val som bygger på information från hälsosynpunkt – alla, inte bara anställda, bör informeras om riskerna med överexponering – men var snäll och säg till ordförande José Manuel Barroso för allas vår räkning att om han menar allvar med reglering i enlighet med Lissabonstrategin och med att mindre reglering är bättre reglering, då behöver vi inte denna förmyndaraktiga reglering och då måste solstrålningen tas bort från direktivet. Man kan inte överlåta detta till medlemsstaterna eftersom det så vitt jag förstår finns ett juridiskt problem. Riskbedömningen kan inte överlåtas till varje enskild medlemsstat enligt villkoren i direktiv 89/391, eftersom den uteslutande hör till gemenskapens behörighetsområde. Var snäll och tala om för oss vilka alternativen är och var ni står i denna fråga, herr kommissionsledamot. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   –Herr talman! Sunda förnuftet verkar ha svikit PPE-DE-gruppen och liberalerna i den här frågan. Meningsskiljaktigheterna har varit inriktade på ett enda avsnitt som gäller ett krav på att ge arbetstagarna information om cancerrisker. Medierna har naturligtvis haft en riktigt bra dag, när de har fått information från människor som borde veta bättre som till exempel Elizabeth Lynne. Jag har inte hört någon här i dag förneka att överexponering för solljus är farlig och kan leda till döden, och ändå ser vi hur man spelar detta spel. 
Högern – både EU-vänner och EU-motståndare – har använt denna fråga som draghjälp i sin kampanj för att åternationalisera bestämmelserna om hälsa och säkerhet, och de bortser från att man inte kommer att ha någon reglering alls i en öppen, konkurrensinriktad ekonomi, om man inte har EU-reglering. Detta skulle oundvikligen leda till protektionism, en protektionism som redan visar sitt fula tryne efter de franska och nederländska folkomröstningarna. 
Att ge information om cancerrisker till dem som arbetar utomhus är inte någon börda för arbetsgivarna, det är en investering i en frisk arbetskraft. 
Jacques Barrot,
   .– Herr talman! Kommissionen och rådet känner till att skyddet mot risker från naturliga källor bör behandlas på olika sätt, vilket även återspeglas i den gemensamma ståndpunkten. Därför ska jag noggrant förklara kommissionens inställning till ändringsförslagen. Först skulle jag väldigt gärna vilja tacka parlamentet för dess arbete och för den debatt som har ägt rum. Under den långa och svåra lagstiftningsprocessen har kommissionen varit angelägen om att göra allt för att se till att denna handling fortfarande erbjuder en hög skyddsnivå för arbetstagare, samtidigt som man undviker diskriminering mellan arbetstagare som utsätts för liknande risker samt att den är förenlig med ramdirektiv 89/391 och att proportionalitetsprincipen uppfylls. Syftet har varit att göra det möjligt att nå en kompromiss i slutet av processen som alla berörda institutioner kan acceptera. Kommissionen kan således inte acceptera det som påstås, särskilt i ett antal tidningar, som går ut på att texten i den gemensamma ståndpunkten är resultatet av ett fruktlöst arbete som förmodligen kommer att ge européerna en bild av att Europeiska unionen är stel och byråkratisk. Kommissionen anser att den gemensamma ståndpunkten är en balanserad text som motsvarar de verkliga riskerna som ögonsjukdomar och hudcancer eller melanom utgör och som är en fråga som berör alla européer samt att den helt och hållet stämmer överens med villkoren i Europaparlamentets nya resolution om främjandet av hälsa och säkerhet. Naturligtvis måste vi hitta sätt för att undvika eventuella onödiga bördor för våra företag och, som många har betonat, särskilt på små och medelstora företag. I ändringsförslagen 1, 8, 9, 10, 11 och 36 betonas å ena sidan att man på ett tidigt stadium måste upptäcka hälsoeffekter och å andra sidan att man måste ange vilken kvalifikationsnivå som krävs av de som ansvarar för den medicinska kontrollen. Kommissionen kan acceptera dessa ändringsförslag. Kommissionen kan även acceptera ändringsförslagen 2, 3, 6, 12, 14, 15, 16, 17, 34 och 35. De bidrar till att förbättra texten och till att stärka och förtydliga innebörden i de berörda bestämmelserna.
Däremot kan kommissionen inte acceptera ändringsförslagen 5, 7 och 37 i sin nuvarande form där man föreslår att varje medlemsstat ska få befogenhet att lagstifta om lämpligheten, eller också att arbetsgivarna ska få bedöma riskerna vid exponering för naturliga strålningskällor. Faktum är att sådana bestämmelser, utöver beaktandet att skydda arbetstagarnas hälsa som jag hänvisade till för en stund sedan, skulle strida mot de skyldigheter för arbetsgivare som föreskrivs i ramdirektiv 89/391 om man räknar med alla risker och bedömer riskerna i samtliga fall. Om man antog dessa ändringsförslag – och jag betonar detta eftersom det är en viktig detalj i lagstiftningen – skulle man överföra ansvaret från arbetsgivaren till den nationella lagstiftaren. Jag anser att detta skulle innebära ett stort problem när det gäller arbetsrätt och arbetsvillkor, och jag tror inte att det skulle bli lätt för länderna att utföra denna uppgift. Därför vill jag betona detta.
Därför kan inte kommissionen acceptera ändringsförslag 18, där man vill förkasta den gemensamma ståndpunkten, ändringsförslagen 21 och 24, som särskilt innebär att hänsynen till särskilt sårbara riskgrupper och konsekvenserna av reaktioner med ljuskänsliga ämnen utesluts, samt hela innebörden i ändringsförslagen 19–23 och 25–33 där man vill att optisk strålning från naturliga källor utesluts från direktivet, även om kommissionen förstår skälen bakom dessa ändringsförslag. Kommissionen har för avsikt att arbeta fram en lösning med parlamentet och rådet så att direktivet kan antas så fort som möjligt.
När det gäller ändringsförslagen 4 och 13 med bestämmelser om att kommissionen ska utarbeta praktiska riktlinjer är kommissionen beredd att undersöka hur den ska ta itu med detta på bästa sätt. Samtidigt är kommissionen angelägen om att undvika förfaranden som kan försvaga innebörden i den gemenskapslagstiftning som styrs av ett interinstitutionellt avtal.
Det är alltså så det ligger till, herr talman och mina damer och herrar. Kommissionen vill att ändringsförslagen som ska antas i morgon gör att texten i det nya direktivet kan uppfylla målen i artikel 137 i fördraget helt och hållet när det gäller arbetstagares hälsa och sociala skydd. Jag vill ta mig friheten att personligen betona hur bra den kompromiss är som vi har kommit fram till. Detta har vi lyckats med genom att skilja ordentligt mellan olika riskkällor och genom att – på ett, som jag anser det, enkelt sätt, särskilt när det gäller risker från naturliga strålningskällor – tillåta ett antal säkerhetsåtgärder genom vilka man på ett enkelt sätt kan påminna arbetstagarna om deras intresse för sin hälsa och som därmed fullständigar de bestämmelser som gör det möjligt att skydda EU-arbetstagarnas hälsa utan att vi går in i en uppsjö av detaljer och krångel.
Herr talman! Det är därför jag anser att kompromissen verkligen förtjänar odelad uppmärksamhet från parlamentets sida. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.
Katalin Lévai (PSE ).
   – Ögat står för den största delen av människans varseblivning, och man förstår därför att ögonskador eller förlorad syn är en av de allvarligaste fysiska skadorna.
Detta direktiv måste upprättas så fort som möjligt eftersom det ligger i arbetstagarnas grundläggande intresse. Det ligger i allas vårt intresse att det här betänkandet antas. Vi anser att detta är en teknisk fråga, och i sådana fall finns det alltid goda möjligheter att nå ett samförstånd. Under debattens gång har det emellertid getts uttryck åt vissa tekniska reservationer.
Kännedom om riskerna, användning av skyddsutrustning och sträng efterlevnad av säkerhetsföreskrifter är viktigt, både för att skydda synen och för alla andra aspekter av hälsoskydd. Det finns oerhört många risker i arbetslivet, och risken för skadliga effekter på hälsan och för att utveckla kroniska sjukdomar är stor.
Solsken är ett naturfenomen som alla vet är väldigt svårt att lagstifta om, och en del av EU:s medlemsstater har inte mycket sådan lagstiftning över huvud taget.
Vi måste även tänka på att direktivet bör ge medlemsstater så många möjligheter som möjligt, inom så många områden som möjligt, att själva – i samråd med arbetsmarknadens parter och inom direktivets ramar – utforma en nationell lagstiftning som bäst stämmer överens med deras förhållanden. Det får inte bli någon överreglering. Det måste finnas en balans mellan arbetstagarnas säkerhet och verklighetsförhållandena i ett lands ekonomiska och skattemässiga förhållanden.
Vi kan och ska förändra den alltför byråkratiska strategin, men hälsoskyddet måste alltid stå i fokus för vårt arbete. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0199/2005) av Karin Jöns för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om inrättande av ett gemenskapsprogram för sysselsättning och social solidaritet – PROGRESS (KOM(2004)0488 – C6-0092/2004 – 2004/0158(COD)). 
Jacques Barrot,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag ska börja med att tacka er föredragande, Karin Jöns, och utskottet för sysselsättning och sociala frågor för ett mycket bra arbete. Jag vill även tacka föredraganden för yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, Ilda Figueiredo.
Det framtida PROGRESS-programmet kommer att spela en avgörande roll i utvecklingen av den europeiska socialpolitiken. I detta avseende är syftet med programmet att slå samman gemenskapens fyra åtgärdsprogram som utgör grunden för genomförandet av den socialpolitiska dagordningen till 2006 och även några budgetposter för arbetsvillkor.
Den strategi som föreslås kommer att bidra till att instrumenten förenklas, både juridiskt och hanteringsmässigt, och till att budgetstrukturen rationaliseras. Den kommer också att göra instrumenten tydligare och mer synliga, sammanhängande och konsekventa, och överlappningar kommer att undvikas. Kommissionen har alltid varit angelägen om att se till att denna förenkling och rationalisering finns kvar i den reviderade texten. Så var det med det första förslaget, och de flesta av ändringsförslagen som parlamentet har ansett lämpliga att föreslå har också haft detta syfte.
Herr talman! Jag vill gärna höra parlamentets iakttagelser, återigen som ersättare för Vladimír Špidla, som fått förhinder på grund av toppmötet mellan EU och Kina. 
Karin Jöns (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att återigen tacka mina kolleger i utskottet för deras konstruktiva samarbete. Men jag vill även tacka det tillfälliga utskottet för budgetplanen som har spelat en mycket viktig roll, inte bara därför att det har sett till att PROGRESS nu är ett bra instrument för att genomföra den socialpolitiska dagordningen på ett bättre sätt, utan också för att det har gjort att vi nu har tillräckligt med pengar för att verkligen kunna garantera en bättre hållbarhet.
PROGRESS är ett svar på resultatet av Eurobarometerundersökningarna. Allmänheten vill nämligen att EU engagerar sig mer i kampen mot arbetslöshet och fattigdom. För detta krävs det dock främst ett välorganiserat och strukturerat utbyte av erfarenheter, och vi måste särskilt främja processen med att lära av varandra mycket mer, antingen genom att stödja europeiska nätverk, starta Europaomfattande undersökningar och analyser eller till och med genom konferenser. Detta är enda sättet att lyckas ha kvar en så hög nivå av socialt skydd som möjligt i hela Europa i framtiden. Det sociala skyddet är trots allt en förutsättning för att vi ska kunna ha kvar ett fredligt samhälle och social sammanhållning i Europeiska unionen. Medlemsstaterna verkar till sist ha insett detta.
Nu går jag över till kommissionens förslag, som vi har föreslagit ett antal förbättringar och tillägg till. Förbättringarna rör i första hand en ökning av de totala anslagen och vissa förändringar när det gäller deras fördelning mellan de olika målområdena. Det går i korthet ut på att vi nu har röstat om att PROGRESS ska tilldelas 225 miljoner euro mer än kommissionen hade anslagit från början, och jag kan även nämna att vi har tagit hänsyn till den förväntade inflationen i denna summa.
Det var ett område inom PROGRESS-programmet som vi, tillsammans med utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, fick kämpa särskilt hårt för, nämligen integrering av ett jämställdhetsperspektiv. Utan att vilja slå upp gamla sår måste jag säga att jag är fullt övertygad om att vi måste införa detta på alla områden som omfattas av programmet och i de åtgärder som vidtas inom programmet för att få med detta utskott, och för att det inte ska finnas några officiellt fristående åtgärdsprogram för att främja lika möjligheter i framtiden.
Vidare kunde inte vårt utskott tänka sig att acceptera nedskärningarna i de resurser som avsatts för integrering av ett jämställdhetsperspektiv som rådet och kommissionen ville göra. Vi vänder på många av nedskärningarna, men i stället för att ta pengar från andra viktiga målområden har vi röstat om att göra den mycket höga flexibilitetsmarginalen på tio procent mindre stel och på så sätt kunna öka andelen till jämställdhet mellan könen med fyra procent till nuvarande tolv procent av budgeten för PROGRESS.
Utskottet anser också att fem punkter i programmet är särskilt viktiga, och jag förväntar mig att kommissionen stöder oss i detta. För det första vill vi göra de enskilda målen mer synliga, vilket innebär att programkommittén måste ha fem underkommittéer och att den måste anordna en årlig diskussion om hur programmet genomförs där varje underkommitté kan ansluta sig till fackutskotten i kammaren för att diskutera detta.
För det andra vill vi att det transnationella utbytet fortsätter i framtiden eftersom detta är enda sättet att ge Europa det mervärde vi vill ha, och för det tredje vill vi att PROGRESS ska bidra till att vi verkligen får den erfarenhet från programmet som cirkulerar bland medlemsstaterna snabbare än vad vi har fått från de nuvarande programmen.
Vi i parlamentet vill nu naturligtvis – och detta är min fjärde punkt – bli mer involverat i övervakningen av programmet. Som jag ser det gör enbart det faktum att programmet ska löpa under sju år att detta är absolut nödvändigt. Därför anser vi inte att den årliga fördelningen av medel till de olika målområdena ska vara programkommitténs ansvar, utan snarare en fråga för budgetförfarandet varje år.
Detta leder mig in på min sista punkt, arbetsmarknadsparternas och de icke-statliga organisationernas roll. Utskottet kunde inte förstå kommissionens önskan att begränsa dessa parters roll till att endast eftersträva EU:s mål. Vi anser att de är oumbärliga i den pågående strategiutvecklingen.
Även nationella och regionala icke-statliga organisationer måste ha möjlighet att delta i PROGRESS. Därför bör taket för EU:s medfinansiering ligga kvar på 90 procent och inte på runt 80 procent, vilket skulle innebära stora svårigheter för många EU-nätverk.
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – En av de mest kontroversiella aspekterna i förslaget att upprätta ett nytt gemenskapsprogram för sysselsättning och social solidaritet – PROGRESS – är att man har slagit ihop jämställdhet mellan kvinnor och män i ett enda socialt program, trots att jämställdhetsfrågan inte enbart är en social fråga.
Därför har vi i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män försökt finna en balans mellan behovet av att lyfta fram kampen för en verklig jämställdhet och kommissionens förslag genom att föra de åtgärder som bör vidtas närmare samman med gällande direktiv. Mot denna bakgrund är det väldigt viktigt att det skapas ett europeiskt jämställdhetsinstitut, och detta institut bör få större befogenheter och en bättre finansiering än vad kommissionen föreslår för närvarande.
De flesta förslag som vi antog i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män har, åtminstone delvis, behandlats i betänkandet av Karin Jöns, och jag vill tacka henne för hennes arbete. Jag skulle vilja betona följande punkter: ökningen av medfinansiering till ett tak om 90 procent med tanke på de svårigheter som icke-statliga organisationer och andra sociala organisationer arbetar under på detta område; ökningen av den finansiella ramen till 854,2 miljoner euro för sjuårsperioden från 2007 samt förändringen av fördelningen av medlen mellan de olika avsnitten.
Programmet måste på ett effektivt sätt inriktas på frågan om skydd för och social integration av invandrare, funktionshindrade, arbetslösa, barn och ungdomar och gamla samt på frågor som arbetsvillkor, kampen mot diskriminering och främjande av mångfald. Jag vill emellertid betona att integreringen av ett jämställdhetsperspektiv och frågan om jämställdhet mellan kvinnor och män måste genomsyra alla avsnitt och åtgärder som ingår i PROGRESS-programmet och alla andra program som finansieras med gemenskapsmedel för att förhindra att kvinnor faller offer för upprepad diskriminering och för att se till att inte jämställdhetspolitiken faller tillbaka på flera olika områden. 
Raymond Langendries,
   . – Herr talman! Först och främst skulle jag vilja vända mig till Karin Jöns och gratulera henne till det utmärkta betänkandet om PROGRESS. Jag är även nöjd med kvaliteten i den debatt som vi har haft i utskottet och med de mycket intressanta kompromissändringsförslagen, och jag vill särskilt påpeka följande. Jag anser att det har lagts fram intressanta ändringsförslag till kommissionens text, särskilt med tanke på parlamentets egen roll. Jag måste medge, herr kommissionsledamot, att kommissionen i sin första text behandlade oss styvmoderligt i utvärderingen av ett program som faktiskt sträcker sig över sju år (2007–2013). Jag tycker det är värt att komma ihåg det som kommissionen föreslog angående parlamentets roll, nämligen att parlamentet enbart skulle få en utvärdering i efterhand där man fokuserade på hela programmet, en utvärdering som kommissionen skulle utarbeta ett år efter det att programmet hade avslutats.
Jag anser att förslagen från kommissionen speglar parlamentets behov att ingripa direkt och under hela den sjuårsperiod som ett sådant viktigt program sträcker sig över. Förslagen är också särskilt behagliga för kommissionen.
För det andra har Karin Jöns fäst uppmärksamheten på den särskilt viktiga roll som de icke-statliga organisationerna och de sociala organisationerna spelar genom att använda kompromissändringsförslag. Alla kommer att hålla med om att dessa organisationer spelar en särskilt viktig roll ur ett nationellt och transnationellt perspektiv med tanke på de specialiserade nätverk som tillhör dem på EU-nivå. Därför är det självklart att de ska delta i utformningen, genomförandet och övervakningen av programmet. Det är också tydligt att man genom att främja direkt utbyte av erfarenheter kan öka individens förståelse för händelser som äger rum i olika länder. Detta är dessutom det enda sättet för att utbytet av strategier, goda rutiner och nyskapande strategier ska kunna bli givande och ge utvärderingarna den kvalificerade vetenskapliga ställning som krävs.
Jag ska säga ett sista ord om finansierings- och budgetfrågor eftersom de fortfarande är den viktigaste frågan. Det bör påpekas att den summa av 628 miljoner euro som kommissionen föreslagit inte alls motsvarar den summa som rekommenderas i betänkandet av Reimer Böge om finansierings- och budgetpaketet för 2007–2013. Jag skulle särskilt vilja betona att PROGRESS-programmets lyckade genomförande beror på hur stor summa som anslås till programmet, och det är tydligt att den summa som kommissionen har föreslagit för programmet inte är godtagbar. 
Jan Andersson,
   . – Herr talman! Jag vill också börja med att tacka föredraganden för ett som alltid väldigt bra betänkande. Detta förslag om PROGRESS och sammanslagningen av tidigare fyra program har vi sett positivt på. Det kan innebära en bättre samordning, mindre av överlappningar och ett effektivare kostnadsutnyttjande. En sammanslagning är därför bra.
Programmet har en roll att spela i Lissabonstrategin som ju inte bara handlar om konkurrenskraft utan också om det sociala Europa och att minska klyftorna. Arbetslösheten för hög i dag. De sociala trygghetssystemen och den sociala integrationen fungerar inte 100 procent tillfredsställande. Det finns brister i jämställdheten, och det förekommer fortfarande diskriminering. Detta program är därför väldigt viktigt.
Jag vill kommentera några aspekter som även föredraganden tagit upp. För det första: erfarenhetsutbytet och det transnationella erfarenhetsutbytet. Det är oerhört viktigt att tillvarata den innovativa karaktären. På nationell nivå bedriver vi nämligen arbetsmarknadspolitik. Dessa program ska vara nyskapande, innovativa och spridas över nationsgränserna, så att alla kan dra nytta av det som genomförs genom olika projekt.
För det andra bör jämställdheten inte bara vara koncentrerad till ett avsnitt, utan den ska genomsyra alla delar av programmen och av PROGRESS. Jag vill också peka på tillgänglighetsaspekterna. Funktionshindrade står idag i större utsträckning utanför arbetsmarknaden. De har svårare att integreras i samhället. Det är därför viktigt att tillgänglighetsaspekterna i vid mening integreras och beaktas i alla delar av programmet, så att funktionshindrade kan delta i arbetet. Detsamma gäller den sociala integrationen av människor som kommer från andra delar av världen, och som står utanför arbetsmarknaden.
Jag har själv erfarenhet från Sverige och av arbetet där med det nationella programmet. Jag vill understryka det som även föredraganden tog upp, nämligen att arbetsmarknadens parter och icke-statliga organisationer måste involveras i hela arbetet, både i utformningen, genomförandet och övervakningen av programmen. De är en stor resurs i arbetet för att förankra dessa program på nationell och regional nivå.
De ekonomiska aspekterna har redan berörts. Kommissionens förslag beviljar alldeles för lite medel och är alltför gammalmodigt. Det sociala Europa är ett område som vi måste koncentrera oss på när vi skapar den långsiktiga budgeten. Därför är förslaget från det ansvariga utskottet som läggs fram här i parlamentet, och som förespråkar mer resurser, att föredra.
Nu har det brittiska ordförandeskapet tagit upp det sociala Europa. I detta sammanhang bör också behovet av ett PROGRESS-program som får ordentliga resurser bedömas. 

Luigi Cocilovo,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill också ta detta tillfälle i akt att tacka för det utmärkta arbetet från föredragandens sida och från alla grupperna och mina kolleger i utskottet som genom sina ändringsförslag har bidragit till att förbättra ett initiativ som vi är mycket nöjda med.
Enligt min åsikt är den största förtjänsten med PROGRESS-programmet som en del av förenklings- och rationaliseringsarbetet det förnyade engagemanget för prioriteringar som är viktiga för att uppnå Lissabonmålen i och med att det ger instrument som, även om de inte är helt balanserade, är lämpliga.
När vi talar om investeringar i aspekter som mänskliga resurser, utbildning, sysselsättningstjänster, arbete för att nå en högre sysselsättningsnivå, främjande av viktiga kvalitativa och kvantitativa sysselsättningsnivåer och samtidigt en dagordning för social sammanhållning, tänker vi på mål som inte enbart ska ses som ett ersättningstillbehör för att uppväga en Lissabonstrategi som enbart är inriktad på den ekonomiska delen, utan som utgör en väsentlig del av den.
Därför anser jag att det är oerhört viktigt att föreslå och planera en stärkning av den finansiella ramen. Men vi måste också lägga stor vikt vid att förslaget blir framgångsrikt, däribland avsnittet som handlar om en ökning av taket för medfinansiering, som är viktigt för att främja en avgörande aspekt för programmet, nämligen en viktigare roll för samarbete.
Om inte den sociala aspekten spelar en ledande och avgörande roll i utformningen och genomförandet kommer förmodligen inte institutionernas engagemang att räcka för att nå målen. Andra ledamöter har redan behandlat andra frågor, och jag har därför bara tagit upp några få punkter som jag anser är viktiga för att vi ska lyckas med ett alternativ som är avgörande för nylanseringen av EU:s strategier för utveckling och systemets konkurrenskraft. 
Bairbre de Brún,
 Herr talman! Jag välkomnar Karin Jöns betänkande och tackar henne för hennes arbete. Jag välkomnar särskilt den tonvikt som läggs vid social integration, integrering av jämställdhetsperspektiv, funktionshindrade och den roll som de icke-statliga organisationerna spelar i detta program. Jag vill också uttrycka mitt stöd för kraven på en ökning av det föreslagna ekonomiska biståndet och en medfinansiering på 90 procent, snarare än 80 procent, i relation till den roll som de icke-statliga organisationerna och arbetsmarknadens parter spelar. 
Låt oss vara tydliga: de nuvarande ekonomiska strategierna driver fler och fler människor i Europeiska unionen till fattigdom, och vi hoppas att PROGRESS kan bidra till att spela en viktig roll i kampen mot social utslagning. Stärkandet av jämställdheten mellan könen bör stödjas helhjärtat av parlamentet, i synnerhet de inslag som fäster vikt vid insatser för jämställdhet mellan könen i syfte att bekämpa diskriminering när det gäller möjligheter till anställning, yrkeskarriär, lön och yrkesutbildning och att bekämpa orsakerna till fattigdom och social utslagning. 
Detta är en verklig och aktuell fråga i synnerhet för kvinnor. I till exempel Irland har löneklyftan mellan könen ökat betydligt, och löneskillnaderna mellan män och kvinnor i Irland är bland de största i EU:s medlemsstater över huvud taget. Irländska kvinnor får 17 procent mindre betalt för samma arbete som irländska män, och enligt en nyligen publicerad rapport från Central Statistics Office är sannolikheten för att familjer med en förälder ska drabbas av fattigdom tre och en halv gånger större. 
Om vi vill se en grundläggande förändring i samhället och låta denna grundläggande förändring påverka tänkesätt och förhållanden måste vi stödja detta program och detta betänkande. 
Derek Roland Clark,
   . –Herr talman! Sysselsättning och social solidaritet hänger ihop. Den största sociala förmånen, den största solidariteten, är att människor har arbete. Men en högre sysselsättningsgrad kommer inte att förverkligas genom byråkratiska planer och projekt som Lissabonstrategin, en strategi som föredraganden och andra verkar tro kommer att vara till hjälp men som nu inte längre inger förtroende: efter halva tiden har mindre än hälften av den genomförts. 
Sysselsättningen främjas genom att man tar bort hinder och slopar regleringar. Jag påpekar ännu en gång här i parlamentet att de länder som inte har infört euron har den lägsta arbetslösheten. Men det går djupare än så. I utskottet för sysselsättning och sociala frågor sa David Blunkett, Förenade kungarikets arbets- och pensionsminister, i juli att vi inte får arbeta mot medlemsstaterna, att olika länder har olika lösningar och att det första steget är att definiera bästa praxis. 
Därför måste vi iaktta vad andra gör och lära av varandra, vi måste ta vad som passar bäst från varandra och anpassa det. Vi får inte trolla fram nya projekt med ständigt växande budgetar. Föredraganden säger med rätta att byråkratin måste minskas, men är skeptisk till Europeiska unionens förmåga att göra det. David Blunkett sa också att det antas många förordningar som är omöjliga att genomföra. Just det, den första åtgärd som bör förkastas är detta välmenande men konstgjorda försök att skapa social solidaritet. Jag röstade mot förslaget i utskottet och jag uppmanar parlamentet att göra detsamma. 
Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja ge en kort kommentar till det som föregående talare sa. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater stöder det här programmet. Om vi vill uppnå Lissabonmålen och om vi vill att alla ska ha ett arbete måste vi hjälpa människor att nå detta mål. Människor som har ett arbete är ju trots allt de som har de bästa förutsättningarna att tillfredsställa sina egna grundläggande behov. Därför är det så viktigt att alla de här missgynnade grupperna vet att EU finns och att det kan ge dem stöd när det gäller att hitta ett arbete, förbättra sina kvalifikationer, förändra arbetsvillkoren och så vidare, och det är därför jag gratulerar Karin Jöns till det här betänkandet.
Jag skulle vilja svara på två frågor. Jag har precis fått ett meddelande som jag nu kan besvara på mitt eget språk. Den första frågan är: Hur har ni egentligen kommit fram till den summa som nämns i ert ändringsförslag? Den summa som var på förslag då var 854 miljoner euro, vilket fortfarande var önsketänkande från Karin Jöns sida. Då trodde vi inte att det skulle gå att nå upp till denna summa, men sedan enades vi och kom fram till en slutsumma om 858 miljoner i betänkandet av Reimer Böge. Det var därför som vi ökade summan från 854 miljoner till 858 miljoner euro, och jag förmodar att alla är överens om detta. Vi har även ändrat procenttalen. Vi ville göra utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män en tjänst genom att avsätta större medel till jämställdhet mellan könen, och vi ville även avsätta en del pengar för arbetsvillkor. Jag tycker att dessa är värdefulla frågor som till viss del kan återställa balansen i PROGRESS.
Slutligen är det på grund av att alla dessa små oväsentliga program inte gör livet lättare som jag är nöjd med PROGRESS. Det kommer att ge oss möjlighet att kanalisera våra pengar, vårt engagemang och vår energi på ett mycket effektivare sätt. Jag skulle därför vilja uttrycka mitt stöd för alla inblandade i det här PROGRESS-programmet, och jag hoppas att de två ändringsförslag som vår grupp lagt fram kommer att föra programmet i hamn. 
Richard Howitt (PSE ).
   –Herr talman! Jag stöder varmt min goda vän och kollega, vår föredragande Karin Jöns, i hennes arbete för att stärka detta finansieringsförslag. Förslaget innebär ett stöd till vårt EU-arbete med de svåra frågorna diskriminering och social utslagning som fortfarande hämmar så många människor i våra samhällen. 
Om Lissabonstrategin ska innebära mer än bara ord har parlamentet rätt att förvänta sig en betydande ökning av anslagen till detta område. Om politikerna i Bryssel verkligen är oroade över den brist på engagemang och den alienation som har kommit till uttryck genom omröstningarna om konstitutionsfördraget och på andra sätt är det rätt av oss att insistera på att kommissionen bör stärka, inte försvaga, den roll som både arbetsmarknadens parter och de icke-statliga organisationerna spelar i detta program.
Jag stöder helt och fullt kampen mot alla former av diskriminering. Som många kolleger vet har jag ett specifikt intresse av att arbeta med handikapprörelsen. Jag vill påminna parlamentet och kommissionen om att detta är det program som ger det viktigaste ekonomiska stödet till att göra det möjligt för funktionshindrade, och förvisso även andra grupper som diskrimineras, att träffas och företrädas på EU-nivå. Om vi inte tillåter detta utesluter vi de mest missgynnade människorna från vårt arbete i Europeiska unionen. 
Jag minns mycket väl budgetkrisen 1998 när bidragen till sådana icke-statliga organisationer ifrågasattes på ett alltigenom oberättigat sätt. Krisen löstes på politisk nivå av medlemsstaterna som tydligt förstod att dessa organisationers arbete för att bekämpa diskriminering är av avgörande betydelse för att förverkliga EU:s program. Låt oss komma ihåg detta i dag. 
Jag vill upprepa att det är viktigt att dessa nätverk är självständiga och kan företräda sina medlemmars intressen. Kommissionen betraktar dem alltför ofta som organ för att främja och genomföra dess eget arbete. Nej, de måste företräda de åsikter och erfarenheter som finns hos de funktionshindrade själva. 
Jag tror på integrering av jämställdhetsperspektivet, men det bör också gälla de funktionshindrade, som bör företrädas av funktionshindrade och inte av starka och arbetsföra människor. Våra ändringsförslag, som kräver omställning, anpassning, tillgänglighet och även publicitet, är av helt avgörande betydelse för att de funktionshindrade ska göras delaktiga. 
Slutligen vill jag uttrycka mitt stöd till de små handikapporganisationerna för blinda och för människor med intellektuella funktionshinder. De har också rätt att träffas på EU-nivå, och vi bör inte glömma dem och försöka klumpa ihop människor i stora grupper. Det finns utrymme för alla organisationer, både stora och små. 
Siiri Oviir (ALDE ).
   – Herr talman, ärade kolleger! Solidaritet är en av de mest grundläggande principerna i den europeiska integrationen. I detta hänseende utgör grannländerna i Skandinavien ett bra exempel för mitt hemland Estland. Finland, Sverige och Danmark har några av världens högsta indikatorer för mänsklig utveckling. Samtidigt har de en hög ställning när det gäller den ekonomiska konkurrenskraften. Vi borde verkligen tänka på deras värdefulla erfarenheter om vi vill uppnå Lissabonmålen och finna en lämplig social modell för att möta de utmaningar som EU kommer att ställas inför i framtiden.
Det beslut vi håller på att diskutera om upprättandet av ett program för sysselsättning och social solidaritet i unionen är ett betydande steg mot skapandet av mer enhetligt utvecklade sociala förhållanden i Europa. Med anledning av detta skulle jag vilja understryka att icke-statliga organisationer kan vara effektiva partner för nationella regeringar, och i egenskap av civilsamhällets drivande krafter är de också lyhörda sociala indikatorer.
För att kunna öka och förbättra programmets framgångar, och även genomförandet av det, föreslog jag som en av medföredragandena att medfinansieringsnivån skulle ökas till 90 procent av de icke-statliga organisationernas sammanlagda utgifter. Detta är en betydande åtgärd som särskilt kommer att vara till hjälp för de tio länder som senast anslöt sig till Europeiska unionen att snabbare nå i fatt de övriga länderna. Vi strävar alla efter att uppnå ett blomstrande Europa. I nuläget behöver särskilt de nya medlemsstaterna stöd för att kunna arbeta som jämlikar med de övriga medlemsstaterna, utan att tära på de övriga ländernas budgetar.
Vi måste se till att de demokratiska processerna blir hållbara och detta hänger direkt samman med social hållbarhet. Åtgärden att öka medfinansieringen är även viktig eftersom såväl EU:s associerade kandidatländer som de stater på västra Balkan som är med i processen kan delta i programmet. Avslutningsvis skulle jag vilja tacka föredraganden, Karin Jöns, för hennes utmärkta arbete, och jag skulle även vilja tacka er, mina ärade kolleger, för er uppmärksamhet. Tack. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi stöder Karin Jöns betänkande – och jag vill gratulera henne – därför att vi anser att det är vår omedelbara plikt att skydda en hög nivå av socialt skydd och arbetstagarnas medverkan i en tid när det är marknaden och vinstintresset som styr.
Vi anser att alla arbetstagare har rätt att arbeta och leva under jämlika förhållanden med social sammanhållning, och vi betonar därför bland annat att invandrare inte är andra klassens arbetstagare eller medborgare. Alla har rätt till lika rättigheter och jämställdhet, och det sociala skyddet och integrationen av dessa är inte förhandlingsbara.
Detsamma gäller människor med funktionshinder, som också måste ha tillgång till arbete och vars sociala integration måste främjas och bekräftas.
Europaparlamentet kan och måste ha en grundläggande roll i övervakningen och tillämpningen av PROGRESS-programmet. Unionens medborgare och alla övriga människor måste ha rätt till medverkan och jämställdhet i det samhälle de lever i. Detta kan inte uppnås förrän socialpolitiken har hunnit ikapp vinstintressets försprång. Vi anser att PROGRESS-programmet, med de förbättringar som godtagits i de behöriga utskotten – däribland den ökade finansieringen – åtminstone kan bidra till att skydda en viss nivå av social sammanhållning genom att ge arbete åt de som tidigare har stått utan socialt skydd, och, i slutändan, genom att leda till socialt skydd till alla arbetstagare, utan genvägar och utan diskriminering. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi bör inte prata om PROGRESS-programmet, utan om PROGRESS-programmen, som EU hoppas kommer att utvecklas tack vare förslaget från er kommission. Arbetet med att rationalisera de medel som förvaltas av er kommission är berömvärt, och vi hoppas att det kommer att bli framgångsrikt när det gäller att uppnå större sammanhållning och att undvika överlappningar när det nya programmet har antagits.
Utan att glömma medlemsstaternas behörigheter arbetar man på att skydda gemenskapens regelverk och på att tillämpa den öppna samordningsmetoden inom områdena sysselsättning, socialt skydd, förläggningen och förbättringen av arbetstider, kampen mot diskriminering samt jämställdhet mellan könen.
Genom att minska antalet budgetposter från 28 till två och harmonisera de avsnitt som ingår i de fyra program som redan finns hoppas vi att man kan bidra till att stödja den sociala och politiska dagordningen i Lissabonstrategin på ett effektivare sätt.
Jag gratulerar föredraganden därför att hon genom sin förmåga att inta en balanserad hållning har godtagit alla positiva förbättringar som utskotten föreslagit i sina yttranden, särskilt yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, som jag var skuggföredragande för på PPE-DE-gruppens vägnar.
Jag hoppas särskilt att de bestämmelser som programkommittén, tillsammans med de fyra föreslagna underkommittéerna, kommer att anta leder till den förenkling som krävs när det gäller användningen av och flexibiliteten i finansieringen av programmen, så att de europeiska nätverken och de nationella och regionala icke-statliga organisationerna verkligen får delta, så att det transnationella samarbetet stärks och integreringen av jämställdheten för att bekämpa alla former av diskriminering och könsdiskriminering och för att öka medbestämmandet för kvinnor och människor med funktionshinder verkligen stärks och så att den europeiska sysselsättningsstrategin, som är nyckeln till Lissabonstrategins genomförande, får hjälp av den sociala medvetenheten som kommer att stärka PROGRESS-programmen.
Därför är programmet utformat för att stödja tillämpningen av skyddet och kampen mot social utslagning, särskilt av minoritetsgrupper, och förbättringar av arbetsmiljön, tillsammans med möjligheter att kombinera familjeliv med arbete så att kvinnor får möjligheter till medbestämmande på arbetsplatsen.
Vi hoppas också att det ska vidtas åtgärder för att bekämpa alla former av diskriminering mot invandrare och för att integrera dem genom att erkänna svart arbete, så som man föreslår i programmet.
Tack. Vi hoppas att målen i programmet kommer att förverkligas. 
Lissy Gröner (PSE ).
   – Herr talman! En av de grundläggande principerna i gemenskapsrätten är att kvinnor och män ska behandlas lika. Alla direktiv som har med detta att göra har klart bidragit till att förbättra situationen för kvinnorna, som utgör 52 procent av befolkningen och därmed är i majoritet. Även om jag är tacksam för att Karin Jöns har förstärkt den här delen av PROGRESS-programmet anser jag att det är ett politiskt misstag att slå samman de fem områdena i den sociala agendan och att detta måste rättas till. Det bör finnas ett eget fristående program för jämställdhet mellan könen.
Det finns sex argument till stöd för detta: för det första förstärker konstitutionsfördraget jämställdhetspolitiken, och för det andra var jämställdhetsprogrammet, och budgeten för det, tidigare med all rätt en fråga för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män. För det tredje kommer det efterlängtade institutet för könsfrågor, integreringen av ett jämställdhetsperspektiv och ett tillämpligt fristående jämställdhetsprogram att göra EU och vårt parlament mycket synligt för kvinnor när det gäller jämställdhetspolitiken. Alla kvinnor kommer att se att EU arbetar aktivt för dem. För det fjärde är jämställdhetsutskottet fortfarande pådrivande i fråga om våra kvinnliga medborgares rättigheter och kommer inte att acceptera att dessa rättigheter undermineras av sådant som den planerade sammanslagningen av Daphneprogrammet mot våld med programmet mot narkotika från och med 2008, vilken är en öppen attack mot kvinnopolitiken. För det femte måste integreringen av ett jämställdhetsperspektiv göras konsekvent i alla pelarna i PROGRESS-programmet, om det så gäller sysselsättning, social trygghet, arbetsvillkor eller kampen mot diskriminering, eftersom kvinnor fortfarande diskrimineras på många områden, och för det sjätte strider det som nu pågår mot Barrosokommissionens utfästelse att sätta upp jämställdheten högt på dagordningen.
Även om PROGRESS-programmet placerar kvinnorna på den sociala agendan igen, instoppade under ”sociala frågor”, är lösningen på jämställdhetsproblemet politisk till sin natur. Vi kvinnor har kanske förlorat den första ronden, men parlamentets ändringsförslag – som jag också tackar Karin Jöns för – har förhindrat drastiska nedskärningar i fråga om lika möjligheter.
Låt mig dock varna kommissionen för att kvinnornas stöd kommer att minska om jämställdhetspolitiken blir ännu mindre synlig och tas på ännu mindre allvar. Det är på dem som PROGRESS-programmet hänger. 
Anna Záborská (PPE-DE ).
   – Herr talman! EU:s tidigare program för jämställdhet mellan könen kommer hädanefter att ingå i PROGRESS-programmet, i form av ett avsnitt om likabehandling av kvinnor och män. Jag gratulerar Karin Jöns till hennes betänkande. Lissabonutmaningarna gör utan tvivel att det krävs en agenda för att de socialpolitiska utgifterna och övervakningen av dem ska bli rationella. Men kommer EU:s nya socialpolitik att göra det möjligt för kvinnor att få full erkänsla för alla de funktioner som de fyller? Kommer värdet av deras arbete att erkännas i högre grad genom att jämställdhetspolitiken integreras med sysselsättningspolitiken?
Etymologerna får oss att fundera. Ordet ekonomi kommer ifrån , hus, och , regel, vilket förklarar att ekonomi är en önskan att hushålla på ett effektivt sätt. Kvinnor vet hur de ska ta till vara knappa resurser och omvandla dem till någonting annat inom alla delar av hem- och yrkeslivet, i den konkurrensutsatta och i den icke konkurrensutsatta sektorn. De vet hur de ska tillfredsställa allas behov och önskemål och omfördela det som de producerar. Omkring 30 procent av kvinnornas ekonomiska produktion redovisas inte ens. Den amerikanske ekonomen Gari Becker fick Nobelpriset för detta. I mitt land, bakom järnridån, förväntade sig inte kvinnorna att få några lönebesked eller något arbetslöshetsunderstöd för att försörja sina närmaste. De arbetade bara för att de själva och deras familj skulle kunna överleva. Lissabonmålen syftar till att bekämpa utarmning i EU och skapa större social rättvisa. De klart definierade kommersiella kriterierna debatteras mycket här. Det råder inget tvivel om att det måste göras betydande ansträngningar för att fastställa vilket arbete som kvinnorna gör, drivkraften bakom solidaritetsnätverken, inklusive de ekonomiska indikatorerna i våra länders räkenskaper. För att få en solidarisk ekonomi måste vi bedriva politik på ett annat sätt och skapa relationer mellan människor som grundar sig på ett socialt ansvarstagande och ett socialt medvetet beteende där allas skillnader respekteras. 
Rodi Κratsa-Τsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Debatten om det nya gemenskapsprogrammet PROGRESS hålls vid en mycket viktig tidpunkt. För det första har den nyligen utvidgade Europeiska unionen som grundsträvan att nå det svåruppnåeliga målet ekonomisk och social sammanhållning i dagens samhälle med låga utvecklingsnivåer och regionala och sociala skillnader.
För det andra förbereder sig Europeiska unionen på en utvidgning mot sydöstra Europa och på att inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet, ett stort land med allvarliga problem i alla sektorer. Denna utveckling har ett direkt samband med våra politiska planer och våra budgetplaner.
För det tredje är de europeiska medborgarnas sociala problem, som PROGRESS-programmet ska bekämpa, just det som funderingarna om vår sociala modells effektivitet liksom Europeiska unionens trovärdighet och gångbarhet handlar om. 
Av dessa skäl förväntar vi oss en hel del av hur PROGRESS-programmet är uppbyggt, att det har en kollektiv och samordnande karaktär, att det får tillräckliga medel, att det har en potential att mobilisera sociala och ekonomiska organ och mer specifikt ge många organ på nationell och regional nivå chansen att delta. Vi får inte glömma att vår hittillsvarande förvaltning får de europeiska medborgarna att säga att vi stöder och samarbetar med proffsen i EU-programmen och inte med dem det verkligen gäller. 
Jag vill särskilt framhålla behovet av att integrera könstänkandet i alla sektorer där åtgärder vidtas, i alla löpande och årliga utvärderingar och översyner av PROGRESS-programmet, som utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män betonar i sitt yttrande.
Vi har en hel del erfarenhet av tillämpningen av jämställdhetsprogram i Europeiska unionen i dag, både på EU-nivå och på nationell nivå. Samtidigt har kvinnor mängder av problem som har med diskriminering, arbetslöshet, fattigdom och utslagning att göra.
Därför måste vi arbeta inom den nya ram som vi har framför oss, PROGRESS-programmet, med politisk klarsynthet och lämpliga administrativa mekanismer, så att vi kan svara upp mot kvinnornas förväntningar och lösa deras problem. 
Jacques Barrot,
   . Herr talman! Jag tackar parlamentet för denna intressanta och viktiga debatt. Det gläder mig att det yttrande som parlamentets utskott för sysselsättning och sociala frågor har antagit innehåller samma önskan att förenkla och rationalisera som kommissionens förslag, och jag vill säga några ord om kommissionens inställning till vissa viktigare ändringsförslag.
När det gäller ändringsförslag 55 om att icke-statliga organisationerpå regional eller nationell nivå ska kunna omfattas av programmet, betonar kommissionen att ett sådant stöd för regionala och nationella organisationer inte är uteslutet. Icke desto mindre ville kommissionen sända ut ett budskap som klart visar att programmet först och främst riktar sig till icke-statliga organisationer på EU-nivå, eftersom de ger ett högre mervärde.
Kommissionen har ingenting emot en debatt om möjligheten att öka den finansiella ramen för programmet, enligt ändringsförslagen 66 och 73, och att fördela anslagen mellan programmets olika avsnitt och införa en flexibilitetsreserv, enligt ändringsförslagen 67 och 74, men i det här läget ändrar vi inte vårt ursprungliga förslag utan väntar på en övergripande överenskommelse om budgetplanen.
När det gäller ändringsförslag 59, att kommittén ska delas in i fem underkommittéer som motsvarar de fem avsnitten i programmet, kommer inte kommissionen att ändra sin ståndpunkt att den vill bistås av endast en kommitté för PROGRESS-programmet, även om ledamöterna i denna kommitté kan variera beroende på agendan, som framgår av skäl 12a i det ändrade förslaget till rådets beslut. Det gläder mig att kunna notera att Europaparlamentets ståndpunkt inte ligger så långt ifrån kommissionens.
De ändringsförslag som syftar till att utöka Europaparlamentets roll och att integrera ett jämställdhetsperspektiv välkomnar kommissionen till exempel väldigt mycket. Det finns ingen risk att vi tappar bort integreringen av ett jämställdhetsperspektiv i det nya PROGRESS-programmet. Tvärtom kommer kommissionen att se till att framhålla könsaspekten, som kommer att stärka integreringsprincipen genom att den är integrerad i det nya programmet.
Jag förstår verkligen den oro som parlamentet framför i sitt förslag till yttrande. Det är därför som kommissionen kommer att ändra sitt förslag så mycket som möjligt som svar på parlamentets yttrande.
Herr talman! Jag ska nu räkna upp de ändringsförslag som kommissionen kan acceptera till fullo: 1, 2, 3, 5, 6, 7, 8, 10, 12, 13, 15, 17, 19, 20, 21, 24, 25, 26, 30, 34, 36, 37, 39, 40, 42, 43, 46, 47, 52, 53, 54, 61, 62, 63, 68, 69 och 70.
Kommissionen kan i huvudsak acceptera följande ändringsförslag, men accepterar bara andan i vissa av dem, och under förutsättning att de formuleras om: 4, 11, 14, 18, 22, 27, 28, 29, 31, 32, 35, 41, 44, 45, 48, 49, 58, 64, 65 och 71.
Slutligen måste kommissionen tillbakavisa ändringsförslagen 9, 16, 23, 33, 38, 50, 51, 55, 56, 57, 59, 60, 66, 67, 72, 73 och 74.
Avslutningsvis vill jag tacka Europaparlamentet för kvaliteten på debatten om det här förslaget. Tack vare dialogen mellan kommissionen och Europaparlamentet är jag övertygad om att den slutliga texten kommer att ta större hänsyn till Europaparlamentets politiska målsättningar samtidigt som den bidrar till ansträngningen att förenkla och rationalisera, vilket kommer att vara till gagn för dem som programmet riktar sig till. Det PROGRESS-förslag som vi har lagt fram för er är avgörande för genomförandet av den nya sociala agendan. Det här programmet kommer att göra det möjligt för oss att finansiellt understödja de instrument vi har, såsom den öppna samordningsmetoden, sammanställningen av lagförslag och bemödanden att övervaka lagtillämpningen, utbytet av god praxis och icke-statliga organisationers verksamhet. Herr talman! Detta är min slutsats. 
Talmannen
   . – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00. 
Talmannen
   . – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0202/2005) av Henri Weber för utskottet för kultur och utbildning om tillämpningen av artiklarna 4 och 5 i direktiv 89/552/EEG – ”Television utan gränser” – ändrat genom direktiv 97/36/EG, för perioden 2001–2002 (2004/2236(INI)). 
Henri Weber (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Direktivet ”Television utan gränser” är utan tvivel en av Europeiska unionens framgångssagor. När den första texten antogs, 1989, fanns det bara omkring 50 televisionskanaler i Europa. I dag finns det 50 gånger så många. Det audiovisuella landskapet har förändrats radikalt av satelliter, kabel-TV, digitala sändningar, Internet och mobiltelefoner. Nya medier, nya sändningsmetoder och nya tjänster har tillkommit. Därför finns det ett oavvisligt och trängande behov av att se över och utöka direktivet. Viviane Reding har meddelat att hon kommer att lägga fram dessa förslag för oss under hösten. Jag tar tillfället i akt att gratulera henne till hennes engagemang för den europeiska televisionen och tacka henne för att hon så uppenbart har lyssnat till dem som är verksamma i sektorn. Jag uppmanar henne att ta hänsyn till de tre delarna i det här betänkandet, till våra tankar om tillämpningen av artiklarna 4 och 5, till de metoder som vi föreslår för en översyn av direktivet och till det betydande problem som mediekoncentrationen utgör.
När det gäller artiklarna 4 och 5 är resultaten goda, och dessa åtgärder måste vidmakthållas. De är de minimistandarder som tillfredsställer de flesta, och det är bäst att inte trappa ned dem, trots det ökade trycket för att minska regleringarna. Vi kan dock till exempel föreslå bättre definitioner av begreppen ”oberoende producent” och ”verk” och ett mer standardiserat frågeformulär till medlemsstater om deras resultat. Det är inte lätt att se över direktivet. Vi måste hitta den rätta balansen så att den audiovisuella sektorn inte blir en rent kommersiell sektor, till men för den kulturella mångfalden. Samtidigt får vi inte sätta käppar i hjulen för utvecklingen i en sektor som är mitt uppe i en ständig teknisk revolution, en revolution som är mycket viktig för våra industrier och för våra arbetstillfällen. 
De normer som slås fast i direktivet är redan minimalistiska, och de har inte alltid förhindrat en förskjutning mot kommersialism och andefattighet i medlemsstaterna. Tyvärr visar de många samtal som jag har haft att den allmänna stämningen är sådan att regleringsnivån kommer att minska under det förenade trycket från industrierna och reklamföretagen liksom även ett antal medlemsstater. Det är därför som jag, tillsammans med mina kolleger, kräver att den rättsliga grund som väljs ska vara sådan att den här texten kan ses över av utskottet för kultur och utbildning. Jag vill inte skapa missämja, men jag är rädd att ett annat utskott skulle kunna angripa den här texten från en mer kommersiell än kulturell utgångspunkt. De förslag som jag lägger fram syftar inte till att avvika från principerna i det nuvarande direktivet, som till stor del bygger på självreglering och som inte är alltför normativt. Det avviker inte heller från de två tidigare betänkandena från vårt parlament, inklusive det som min kollega Ruth Hieronymi sammanställde.
I den här översynen av direktivet måste ett antal grundläggande principer framhållas: fri rörlighet för europeiska televisionssändningar, fri tillgång till särskilda evenemang, gynnande av europeiska produktioner och nyproduktioner av oberoende producenter, skydd för minderåriga och den allmänna ordningen och konsumenterna genom att programproducenterna identifieras och genom insyn i reklamen samt rätt till genmäle. Direktivet måste också främja rörligheten för nationella verk i alla unionens länder. Vi producerar en hel del. Utbytet européer emellan är för litet. Det måste vi göra något åt. Vi måste också främja att europeiska televisionsprogram visas. Det kan vi naturligtvis göra genom Media Plus-programmet.
Jag vill också att vi tar itu med definitionen av verk. I direktivet ”Television utan gränser” anges vad ett verk inte är. Det är inte information. Det är inte reklam. Men är det till exempel verklighets-TV? I likhet med ett antal fackmän skulle jag föredra en riktig definition. Jag skulle också kunna betona public service-företagens roll. De måste kunna sköta sitt ansvarsområde. Hur kan vi hjälpa dem med detta? Jag beklagar att mina kolleger inte accepterade mitt förslag att skapa en stadga för allmännyttiga tjänster på det audiovisuella området.
Jag vill också uppmana kommissionen att finna sätt att skydda äganderätten till televisionssändningar och förhindra all överdriven mediekoncentration. Mångfald i medier är viktig i demokratier, och eftersom unionen ständigt säger till oss att vi inte får lagstifta på det här området så måste den åtminstone hjälpa medlemsstaterna att införa mer stringenta regler. Tisdagen den 13:e i nästa vecka ska vi ha ett seminarium om denna viktiga fråga i Manchester. Eftersom Viviane Reding lyssnar på oss vill jag be henne att informera oss om den utveckling som kommissionen räknar med i det här skedet av arbetet, särskilt när det gäller reklamrelaterade frågor, direktivets tillämpningsområde, stödåtgärderna för produktion av europeiska och oberoende verk och regelverkets uppbyggnad. Vad sägs om att tillämpa principen om ursprungsland och principen om mångfald i medier? 
Luis Herrero-Tejedor,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Henri Weber för att han är beredd att föra en dialog och försöka komma överens. Jag är helt övertygad om att demokrati egentligen är ett system för den allmänna opinionen och att dess kvalitet därför beror på kvaliteten hos det som vi brukar kalla yttrandefrihet, en rätt som alla inte förstår sig riktigt på. För mig är yttrandefrihet framför allt varje medborgares rättighet att välja de informationskanaler som han eller hon föredrar. Således måste vi för att värna om denna rättighet förhindra att för många medieorganisationer hamnar i händerna på ett fåtal, och jag håller helt med er om att vi måste bekämpa koncentrationen, herr Weber, men vi måste också konsolidera en situation där medier inte underkastas kriterier som fastställs på grund av att den regering som råkar sitta vid makten får ett infall.
Mina damer och herrar! Jag anser att de här kommentarerna är mycket generella, och de leder till vissa specifika synpunkter som jag skulle vilja se omvandlade i praktiken inom en inte alltför avlägsen framtid. Vi måste bekämpa alla initiativ som sänker yttrandefrihetens kvalitet. Därför kan man inte acceptera ingrepp i programinnehållet. Låt oss sluta upp med det.
Jag anser inte att vi bör föreskriva för de kommersiella televisionskanalerna hur de ska sköta sin reklam, för reklam är grundläggande för den kommersiella televisionen. De måste hålla sig inom de gränser som lagen ger, men vi bör inte tala om hur de ska fördela sin reklam. De vet exakt hur de ska göra källan till sin kommersiella överlevnad livskraftig.
Herr Weber! Vi måste fastställa det politiska målet – och det är här som våra meningar går isär – att sätta stopp för ett koncept som jag anser medför vissa svårigheter, nämligen public service. Det är ett meningsfullt koncept i den mån som eterutrymmet är begränsat och regeringarna därför måste reglera det genom ett tillståndssystem, vilket i slutändan blir avskräckande. Icke desto mindre har ni erkänt att vi går emot en värld där televisionen måste definieras om, en värld där television betyder den konventionella television som vi känner till, men också television via Internet, television via mobiltelefon och television via all ny teknik. Därför handlar det inte om någon knapp resurs, och vi måste begränsa den statliga interventionismen. Jag hoppas att detta public service-koncept i en inte alltför avlägsen framtid inte längre kommer att tillämpas på kommersiell television.
Därför önskar jag att vi kunde komma överens om hur vi ska omdefiniera de offentliga televisionskanalernas roll. De är grundläggande, under förutsättning att de håller sig till subsidiaritetsprincipen, det vill säga att de gör de program som tittarna vill se och inte kan se på de kommersiella kanalerna. Detta är subsidiaritetsprincipen, som jag försvarar, herr Weber.
Herr talman! Avslutningsvis anser jag att tekniken håller på att förändras och att följaktligen perspektiven också håller på att förskjutas. Jag anser också att det är vår skyldighet att göra vårt bästa för att se till att det nya direktivet ”Television utan gränser” blir en möjlighet att öka demokratins kvalitet. Därför vill jag framföra min förhoppning om att vi ska göra ett gott arbete. 
Gyula Hegyi,
   – Herr talman! Jag välkomnar Henri Webers betänkande om television utan gränser och stöder det helt. En lämplig mediepolitik som förmedlar kulturella värden är av avgörande betydelse för att öka förståelsen mellan våra nationer. 
När den första rättsakten om detta godkändes var mitt hemland Ungern ännu inte med i de europeiska gemenskaperna. Men denna lagstiftning svarar mot kraven i vår kulturpolitik. 
I samband med detta ämne vill jag ställa följande fråga: varför måste vi reglera programmen i våra TV-kanaler? Svaret är mycket enkelt: därför att vi vill bevara våra nationella kulturer och skapa en gemensam europeisk identitet. För att främja kulturell mångfald och bygga upp en europeisk identitet behöver vi ett mer omfattande utbyte av våra kulturella värden, däribland vårt filmarv. 
Detta nya betänkande är ytterligare ett steg i rätt riktning. De så kallade kvoterna har i allmänhet fungerat väl. De fall där de inte gjorde det bör sammanställas och studeras. Men vi bör ge ett mer exakt svar på frågan: ”Vad är en europeisk produktion?” Hur kan vi se till att den består av så många filmer som möjligt med filmiska värden? För mig är detta en avgörande punkt. Jag är säker på att den europeiska filmen hjälper européerna – framför allt de unga – att förstå varandras sorger och glädjeämnen. Kanske det skulle bli bättre om man införde en delkvot speciellt för långfilmer och dokumentärfilmer. 
Den andra frågan gäller fallet med produktioner som görs utomlands. I mindre länder som till exempel Ungern är det inte något problem. I våra TV-kanaler sänds många icke-ungerska och europeiska filmer. Men i en del större medlemsstater förekommer det knappast några europeiska program som spelas in utomlands. Som folkomröstningen om konstitutionen visar vet människor från en del större nationer nästan ingenting om de värden som finns i de central- och östeuropeiska länderna eller andra mindre medlemsstater. Den europeiska identiteten behöver och förtjänar att komma till uttryck även i de större nationernas kanaler. Ofta följer vår lagstiftning bara den tekniska utvecklingen. Jag hoppas att vi med tanke på den digitala revolutionen kan anta lämplig lagstiftning i rätt tid. Därför välkomnar jag Henri Webers utmärkta betänkande. 
Claire Gibault,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill också upprepa att direktivet ”Television utan gränser” har en speciell och viktig plats i den europeiska integrationsprocessen. Genom den påverkan televisionen har skapar den ett starkt och tydligt band mellan alla européer, den är en av de viktigaste faktorerna i den interkulturella dialogen och den bidrar till att utveckla vår europeiska identitet. 
Henri Webers betänkande handlar inte bara om tillämpningen av artiklarna 4 och 5, utan också om frågor som översynen av själva direktivet och medial mångfald. Genom mina ändringsförslag ville jag särskilt driva på för att Europas speciella karaktär backas upp, så att kulturell mångfald, frihet, pluralism och självständiga medier förblir de viktigaste komponenterna i EU:s audiovisuella modell. Jag fäste också stor vikt vid att prioritera kvalitativa metoder för att analysera det kulturella innehållet när de privata och kommersiella produktionsbolagen går till offensiv på de europeiska marknaderna. Därför anser jag att det är viktigt att utveckla den speciella europeiska karaktären hos programinnehållet genom att knyta den till finansieringsmetoderna. Just denna punkt behövde inte utvecklas i det här betänkandet, men den måste absolut fortsätta att vara ett prioriterat mål i samband med att hela direktivet ses över. Det är faktiskt så att ingenting kan bli riktigt effektivt så länge som medlemsstaterna inte förbinder sig att fortsätta att finansiera public service-TV och rättfärdiga medelsanvändningen för Europeiska unionen.
Det går naturligtvis inte att tala om en översyn av det här direktivet utan att ta upp den känsliga reklamfrågan. När det gäller denna tyckte jag att innehållet och reglerna för den bör definieras klart, särskilt i fråga om reklam för alkohol, som har en skadlig inverkan på barn och svaga personer. Jag skulle till och med tycka att det är viktigt att utöka direktivet till att omfatta alla audiovisuella tjänster som allmänheten har tillgång till.
Därför hoppas jag att det nya direktivet ska medföra en lagstiftning som verkligen innebär att de fastställda sanktionerna i fråga om kvoter och reklam tillämpas. Avslutningsvis ber jag er därför att rösta för detta mycket tillfredsställande betänkande, som vår kollega Henri Weber har lagt fram. 
Helga Trüpel,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill också tacka Henri Weber för hans betänkande och särskilt instämma i den inställning som det genomsyras av, nämligen att det här televisionsdirektivet har varit en framgångssaga för EU. Under de senaste åren har det varit möjligt att reservera större delen av sändningstiden för europeiska verk, vilket var meningen med direktivet. Det är också viktigt att den integrationsprocess som pågår i EU betyder att det måste till ett utökat utbyte av televisionsprogram mellan alla europeiska länder. Med tanke på att andelen program som produceras av självständiga producenter tyvärr har minskat under de senaste åren bör flera sådana sökas upp och fler europeiska samproduktioner möjliggöras.
Det finns två problematiska punkter som jag vill ta upp. Särskilt i de nya medlemsstaterna har mediekoncentrationen ökat betänkligt, och det måste vi ha i åtanke. En sådan mediekoncentration kan inte ligga i vårt intresse, politiskt sett, eftersom mångfald i medier innebär frihet och liberalitet och är någonting som vi måste försvara. Jag håller med Henri Weber om att det behövs regler om vi ska kunna göra det.
Den andra avgörande punkten är att vi måste göra allt för att se till att den allmänna televisionen verkligen kan dra nytta av den nya tekniken när direktivet anpassas till den nya tekniska revolutionen och till digitala medier, oavsett vilka utmaningar som konkurrenterna ställer den inför, så att den inte undermineras och hamnar på efterkälken utan att någon märker det. Det verkliga testet på vår framgång kommer att bli mediemångfald också i den offentliga sektorn. Bortsett ifrån att jag högaktar den allmänna televisionen och är engagerad för den måste jag som tysk ledamot av parlamentet säga att den måste göra vad som krävs av den också med de nya resurser som den har till sitt förfogande och att vi inte vill se mer av vad man skulle kunna beskriva som smygreklam i den allmänna televisionen. 
Dimitrios Papadimoulis,
   . – Herr talman! För det första vill jag tacka föredraganden Henri Weber för det utmärkta betänkande som han har lagt fram och för att han ger oss en större bild av de behov som direktivet ”Television utan gränser” ska fylla och målen för det. Enligt min mening finns det två stora problem som vi – både Europaparlamentet och kommissionen – än en gång måste ta itu med inför översynen av direktivet i höst.
Det första och viktigaste är den för stora mediekoncentrationen, som är ett hot mot pluralismen och i hög grad begränsar demokratin, vilket föredraganden så rätt påpekar. Vi har dock också en viss erfarenhet. Hittills har den här frågan överlåtits helt till medlemsstaterna. Överkoncentrationen ökar och i åtskilliga medlemsstater lider demokratin skada. Därför anser jag att vi måste be kommissionen om en gemensam antitrustpolitik för EU, som ska värna om pluralismen och mångfalden och förhindra orättfärdig ägarkoncentration.
Det andra problemet rör själva försvaret av europeiska televisionsproduktioner, som är en del av vår europeiska identitet och kultur. Vi måste göra allt som vi kan här för att stärka de europeiska produktionerna genom att utöka utbytet av nationella produktioner på transeuropeisk nivå, genom att stödja gemensamma politiska åtgärder och produktioner på EU-nivå och genom att bättre använda och samordna den offentliga radions och televisionens positiva roll. Om vi vill tala om kvalitet behöver kommissionen dessutom en positiv definition av vad verk är, så att löjeväckande produktioner av typen verklighets-TV inte får gälla för kvalitet och som europeiska produktioner. 
Jag litar på att parlamentet kommer att spela en grundläggande roll när det gäller att utforma direktivet på båda dessa områden. 
Vladimír Železný,
   . –  Herr talman! För mig, som har levt större delen av mitt liv under kommunistiskt styre, låter de regler som vi tvingar fram i direktivet ”Television utan gränser” alltför bekanta. Under kommunisttiden gällde ett sovjetiskt direktiv med samma inriktning i Tjeckien, i syfte att drastiskt minska antalet amerikanska filmer till förmån för europeiska produktioner. Det var bara det att på den tiden tillämpades det på franska respektive sovjetiska filmer.
Enligt punkt 14 i Weberbetänkandet ska parlamentet försöka se till att innehållet i televisionsprogrammen får en europeisk särprägel. Då uppstår frågan om vem som ska bestämma vad ”europeisk” betyder i det här sammanhanget. Jag kan försäkra er om att om begreppet universaleuropé existerar så finns det en enkel lösning på eventuella problem en sådan kan ha på det här området. Genom att använda sin kanalväljare tillsammans med en liten parabolantenn och en mottagare som kostar 130 euro kan han se 1 400 televisionskanaler. Det skulle vara snudd på omöjligt att reglera hans tittande.
Vi kommer inte att lyckas med att skapa en europeisk televisionsproduktion genom det här direktivet. De enda kulturer som finns är de nationella, och det kommer alltid att vara de som fyller de europeiska kvoterna. För övrigt är det mest europeiska programmet av alla den amerikanska filmen , eftersom varenda tittare från Finland till Portugal kan förstå den i dess helhet. Hollywoodproduktionerna är förvånansvärt europeiska i sitt globala tilltal, och våra ihärdiga försök att hålla den amerikanska kulturen borta från den europeiska civilisationens huvudfåra och värden är skrattretande. Jag ser fram emot tiden efter Turkiets anslutning när vi ska använda kvoter för att förvägra européerna lättbegripliga amerikanska filmer av det här slaget och tvingas sända turkiska filmer i stället, som en del av en gemensam europeisk kultur.
Detta är ingenting annat än den vanliga sociala ingenjörskonsten, som bygger på inställningen att förbud, kvoter, bestämmelser och subventioner kan användas för att skapa kulturella värden. Denna tro är helt felaktig, eftersom det enda som vi kommer att skapa är bortklemade filmdirektörer som är trygga i förvissningen att de kan göra absurda filmer som bara en utvald grupp släktingar, älskarinnor och vänner kan applådera. Genom att förverkliga direktivet göder vi omfattande övervakningsorgan i EU:s medlemsstater och ger subventioner till talanglösa kreatörer som annars skulle ha blivit frånsprungna i den normala konkurrensen om tittarna. Vi befäster också ett ineffektivt system för den offentliga televisionen och finansierar europeiska televisionsstationer som lockar så få tittare att det är slöseri med elektricitet att driva deras sändare. Verklig kultur är inte beroende av regelverk eller en oändlig ström bidrag. Den överlever på nationell nivå, också utan konstgjord andning från EU:s sida. Vi bör upphäva direktivet och låta de kulturella värdena stanna där de hör hemma, nämligen i nationalstaterna. 
Ruth Hieronymi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Televisionsdirektivet är verkligen ett direktiv som låter allmänheten direkt få uppleva fördelarna med Europa och Europeiska unionen. Värnandet om de unga och om konsumenternas intressen, den kulturella mångfalden, det europeiska innehållet och de europeiska produktionerna – alla dessa faktorer är värdefulla, och direktivet ”Television utan gränser” ser till att tittarna i alla Europeiska unionens medlemsstater får del av dem.
Jag är mycket tacksam för att Henri Weber betonar vilken framgång som direktivet har varit och ställer de krav som behövs för att det ska fortsätta att vara det. Som vi alla är medvetna om har människor inte bara en TV-apparat hemma, utan de kan också i allt större utsträckning ta emot program via Internet eller i sina datorer och mobiltelefoner. Det är inte acceptabelt att samma sändningar ska regleras av olika bestämmelser beroende på varifrån de sänds ut, så det här direktivet behöver verkligen ses över snarast.
Om några veckor ska kommissionen och det brittiska ordförandeskapet hålla en stor konferens om den här frågan i Liverpool. Jag uppmanar verkligen inte bara kommissionen och medlemsstaterna, utan också företagen och TV-bolagen, att vara beredda att driva på det här direktivet ordentligt.
Speciellt kräver jag, för det första, att den digitala klyftan reduceras, eftersom vi behöver tillgång till alla medier. För det andra måste televisionsdirektivets mål – kulturell mångfald, det dubbla systemet, värnandet om ungdomar och konsumenter – tryggas ordentligt i nya medier. Det är därför som det här betänkandet får ett brett stöd i parlamentet. 
Nikolaos Sifunakis (PSE ).
   – Herr talman! Televisionen har varit ett katalytiskt medium i många år nu, och har informerat, utbildat och roat de europeiska medborgarna.
Europeiska unionen är medveten om bristen på europeiska kvalitetsproduktioner och har satt upp som sitt främsta mål i direktivet ”Television utan gränser” att ändra på detta bekymmersamma faktum, genom att införa sändningskvoter som ska främja europeiska och oberoende produktioner.
Det är väldigt positivt att Europeiska kommissionen i sin senaste rapport för 2001-2002 noterar att andelen europeiska produktioner har ökat och att oberoende europeiska produktioner svarar för strax över 10 procent av sändningarna. 
Denna positiva bild har dock ett antal negativa aspekter. Till exempel visar en noggrann granskning av kvoterna att de i huvudsak fylls upp med inhemska produktioner. Även om detta visserligen inte strider emot direktivet bidrar det inte till att skapa ett europeiskt audiovisuellt område. Så länge som de europeiska tittarna inte har tillräcklig tillgång till andra europeiska länders audiovisuella produktioner kan detta inte komma till stånd. Det är ett faktum att europeiska samproduktioner måste främjas.
I betänkandet tar Henri Weber, som har arbetat metodiskt och gratulerats till ett väl förrättat värv av hela utskottet för kultur och utbildning, också upp andra viktiga frågor, såsom tryggandet av pluralism och mediekoncentrationen – den främsta frågan för många länder.
Således måste kommissionen ta förslagen i betänkandet på allvar. Det är vår skyldighet att stå emot påtryckningarna i syfte att reducera regelverket i direktivet, vars minimiregler inte har kunnat motverka den försämrade programkvaliteten. 
Det här århundradets bildkultur är en utmaning för oss att försvara europeisk kultur och kanalisera den till andra kontinenter i vår värld som en konkurrenskraftig produkt, mot bakgrund av att våra medborgare hittills tyvärr har konsumerat allt möjligt som produceras på andra sidan Atlanten.
Denna huvudfråga är en kulturell och primärt politisk fråga. Vi har sett i vilken kontrast de glamorösa produktionerna i Förenta staterna står till verklighetens New Orleans. 
Giulietto Chiesa (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Weberbetänkandet innehåller många nyskapande och viktiga beståndsdelar, däribland ett totalt bejakande av att demokratins funktionssätt i alla länder i stor utsträckning påverkas av mediesystemen, och att det därför är viktigt att ha ett system med demokratisk kontroll som kan garantera att medborgarnas rättigheter inte kränks av statliga eller privata monopol. Det är inte bara avgörande att alla får korrekt information, alla måste också kunna vara delaktiga i hanteringen av kommunikationen.
Jag vill dock understryka att begreppen information och kommunikation omfattar mycket mer än debatten om konkurrens och pluralism. En offentlig sektor räcker inte för att säkra offentlig kontroll över informationshanteringen. Det räcker inte att den statliga televisionen är underställd staten och partierna som i Italien och som den uppenbarligen riskerar att bli i Slovenien. Den privata sektorn är inte heller någon garant för någonting, om alla kommersiella televisionskanaler är i händerna på ett fåtal och reklamen inverkar på beslut och programinnehåll både vad gäller underhållning och information.
Jag anser att EU och parlamentet måste ta ett stort steg framåt för att kunna förstå problem som dessa. Det är viktigt att direktivet ses över, men kommissionen bör komma ihåg att debatten gäller mer än marknadsargument. Det är ju televisionen som sätter ramarna för den kulturella, intellektuella och etiska miljön i alla länder, och denna bestämmer i sin tur graden av demokrati. 
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   –Herr talman! Jag har länge ansett att den audiovisuella sektorn har en stor potential för Skottland och Europa. Under sommaren tillbringade jag själv en dag i Glasgow och följde inspelningen av en film där. Jag vill också för egen del gratulera föredraganden till ett mycket förnuftigt och ambitiöst betänkande. 
Detta är inte ett område där det saknas lagstiftning, tvärtom. Frågan för oss är hur effektiv denna lagstiftning är i denna mobila digitala Internetera. 
Jag vill dock diskutera punkt 21 i resolutionsförslaget. Skottland har naturligtvis en specifik kulturell, nationell och förvisso även kommersiell potential, och jag anser att det skotska parlamentet bör ansvara för sändningarna, även om det dess bättre inte finns någonting i EU-reglerna som utesluter detta. 
Jag stöder också varmt punkterna 10 och 11 som kräver en utvidgning av Media Plus-programmet. Detta har visat vilken positiv inverkan EU kan ha. Jag hoppas att kommissionen kommer att anta vår utmaning och vara lika ambitiös som vi är. 
Mario Borghezio (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I det här betänkandet, som är väl balanserat, betonas vissa problem och frågor som bekymrar alla som – liksom vi självständiga anhängare av ett folkens Europa – inser den uppenbara faran med en globalisering vars negativa konsekvenser framför allt visar sig på det kulturella området.
Detta bekräftas av det slags budskap och värden – eller snarare brist på värden – som sprids i system för produktion och utsändning av televisionsprogram, och som tränger undan vår egen produktion och kväver de självständiga producenternas fria uttryck. Därför anser jag att det skulle vara positivt om direktivet kan ses över så att man kan hjälpa producenterna och de små och medelstora företagen, som verkligen inte är de som mottar stödet i fråga, och därigenom begränsa dessa budskaps påverkan.
Vi har dock inte uttömt debatten om det fullständiga kulturella virrvarr som globaliseringen av audiovisuella budskap leder till. Kärnfrågan är emellertid att den europeiska identiteten hotas av att sådana budskap sänds ut. Det är således detta som vi borde diskutera, och vi bör ha modet att kalla saker vid deras rätta namn, eftersom det som vi upplever faktiskt är en utarmning av allt som den europeiska kulturen för med sig. Jag vill betona en speciell sak, som nämns i punkt 38: censureringen av sändningar från kanaler utanför EU som piskar upp hat mot vår kultur, mot Västerlandet, som när den libanesiska kanalen al-Manar nyligen sände program riktade emot vår civilisation från källor som står Hizbollah mycket nära, via en europeisk satellit. 
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Henri Weber har använt sig av sin erfarenhet i sitt utmärkta betänkande, och det gratulerar jag honom till.
Trots att framsteg har gjorts genom tillämpningen av artiklarna 4 och 5 i direktivet ”Television utan gränser” om framtiden för EU:s politik för det audiovisuella området finns det fortfarande en oro för de europeiska programmens sändningskvoter, som förblir låga och gör konkurrensen med andra produktioner, särskilt från Förenta staterna, svår eller omöjlig.
Samtidigt noterar jag att de självständiga produktionerna har minskat med omkring 4 procent under de senaste fyra åren, vilket inte ligger i linje med direktivet och ansträngningarna att utvidga den fria marknaden för audiovisuella medier. Tvärtom begränsar det producenternas fria uttryck både kvalitativt och kvantitativt, med den monopoltaktik som andra länder i Europeiska unionen tillämpar. 
Olyckligtvis är brott mot de regler som Europeiska unionen har antagit om total reklamtid, reklamavbrott i programmen, sändning av olämpliga program vid särskilda tidpunkter och indirekt reklam för förbjudna produkter såsom tobak och alkohol i sändningarna bara några aspekter av ett okontrollerat fenomen som medlemsstaterna bär ansvaret för.
Kulturell mångfald är omöjlig om vi inte har en television utan gränser, en inre marknad och skydd för värdigheten när det gäller konsumenterna, de minderåriga och medborgarna i allmänhet. En television utan gränser kan bara överleva och verka om det finns åsiktsfrihet, fritt tillhandahållande av tjänster och skydd för producenternas immateriella rättigheter.
Det är Europeiska unionens skyldighet att försvara de offentliga och privata audiovisuella mediernas roll, med respekt för tillämpliga bestämmelser och direktiv liksom för stadgan om de grundläggande rättigheterna. 
María Badía i Cutchet (PSE ).
   – Herr talman! Först vill jag framföra min tillfredsställelse med översynen av det här direktivet, eftersom en del av bestämmelserna i direktivet ”Television utan gränser” uppdateras, särskilt de som gäller främjande av distribution och produktion av televisionsprogram.
Marknaden kan inte ensam lösa sektorns problem när det gäller programinnehållet, och dessutom får inte tekniska framsteg lämnas utanför den befintliga lagstiftningen. Därför måste alla direktivets artiklar ses över med jämna mellanrum, för att förhindra att teknisk utveckling blir synonym med bristande kontroll och se till att de grundläggande principerna i det nuvarande direktivet bibehålls. Jag vill särskilt betona principerna om skydd för minderåriga och kontroll över våldet.
Med tanke på att kvoterna för europeiska program till stor del fylls av nationella produktioner stöder jag föredraganden till fullo när han förespråkar frivilliga initiativ för att höja kvoterna för icke-nationella europeiska program och förslaget att införa mer verksamma mekanismer för efterlevnad av och kontroll över lagstiftningen i medlemsstaterna.
Mot bakgrund av att de audiovisuella offentliga utsändningarna är nyckeln till opinionsbildningen, bidrar till kulturell mångfald och pluralism och till att skapa en medvetenhet om det europeiska medborgarskapet vill jag understryka vikten av språkutbildning i syfte att öka tillgången till paneuropeiska kanaler och audiovisuella verk.
Jag vill också säga att det reviderade direktivet måste skydda utvecklingen av ny teknik och nya tjänster, för att se till att den europeiska ekonomin växer och arbetstillfällen skapas i enlighet med Lissabonstrategin.
Slutligen måste vi trygga pluralism på medieområdet. Koncentrationen är ett hot mot demokratin och bör förhindras, liksom beviljandet av sändningstillstånd som inte följer lagen. Kulturell mångfald, frihet och mediepluralism måste fortsätta att vara de viktigaste inslagen i EU:s audiovisuella modell. 
Anneli Jäätteenmäki (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! En del av syftena i det direktiv som vi diskuterar är desamma som i Europarådets konvention om gränsöverskridande television. Det här direktivet omfattar faktiskt nästan alla frågor som Europarådet har reglerat i sin konvention. Båda syftar till att bibehålla och höja andelen högkvalitativa europeiska produktioner i televisionssändningarna. Det är ett utmärkt mål, men detta är ett exempel på att Europarådets arbete överlappar Europeiska unionens arbete. I diskussionen om det här direktivet bör vi vara öppna i vårt sökande efter sätt för dessa båda organ att samarbeta, och tydligt peka ut vilka ansvarsområden som Europarådet respektive Europeiska unionen ska ha. Det är inte vettigt att båda organen hanterar samma frågor på exakt samma sätt.
Men först vore det bra om vi kunde komma överens om gemensamma koncept för att eliminera skillnader i tolkningen av vad ett europeiskt verk och en oberoende producent är. Det viktigaste är dock att resurserna kombineras. På så sätt kommer vi att nå de bästa resultaten. 
Thomas Wise (IND/DEM ).
   –Herr talman! Uttrycket ”television utan gränser” verkar harmlöst och kanske är det relevant för TV-programmet. En del kanske tycker att det är intelligent att använda tidiga TV-bilder av alleuropeisk vänskap som en metafor för EU:s kulturella integration. Begreppet innehåller faktiskt en djupare sanning som anhängarna av detta förslag helt missar eller avsiktligt döljer. 
Televisionen är utan gränser. För tjugo år sedan kunde kommunistregimerna hindra människor från att ta sig över Berlinmuren, men de kunde inte hindra TV-signaler från att nå in i östtyska hem. I dag har tekniken gått framåt och människor över hela jorden kan titta på vad de vill när de vill. Ändå försöker EU driva igenom detta paranoida, trångsynta förslag med dess kvoter för de europeiska programmen, och vi vet alla vilket kaos kvoter kan leda till. Faktum är att om TV-tittarna vill se amerikanska program eller vilka andra program som helst dygnet runt finns det ingenting som kan hindra dem, och förvisso inte EU – eller är detta den dolda verkligheten?
I Förenade kungariket kallas ”It's a Knock-Out”. EU:s TV-tittare, inte politikerna, kommer att slå knockout på detta önskedrömsprojekt eftersom vanliga människor vet att om EU är svaret, då måste det ha varit en dum fråga. 
Ivo Belet (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även om vi naturligtvis ser fram emot det förslag som vi hoppas att kommissionen kommer att lägga fram innan årets slut har inte de temadokument som kommissionens tjänstemän har tagit fram inför konferensen om audiovisuell politik i Liverpool i slutet av månaden precis varit förtroendeingivande.
Till att börja med inser jag att det nya direktivet naturligtvis inte bör hindra utvecklingen av en audiovisuell industri i Europa, men det får väl ändå inte innebära att inga åtgärder kan vidtas mot den höga koncentrationen av televisionsbolag, om de så är horisontella, vertikala, gränsöverskridande eller något annat.
Parlamentet har vid upprepade tillfällen bett kommissionen att lägga fram förslag i ämnet. Som alla vet är detta avgörande för om vi ska behålla pluralismen i medier. Jag anser att kommissionen är lite för snar att smita undan den uppgiften, med ursäkten att det här tillhör medlemsstaternas befogenheter. Det innebär med andra ord att den inte kommer att lägga fram några förslag, och det tycker jag inte är acceptabelt.
Införandet av ett europeiskt övervakningsorgan, vars funktion även skulle vara att observera marknaden och samla in uppgifter, har också diskuterats. Ursäkta mig, men det räcker verkligen inte. Det är bara en tillfällig överslätande åtgärd som är helt onödig om den inte följs upp med verkställighetsåtgärder.
För det andra vill jag kommentera de nationella kanalernas ställning. En studie som parlamentet har beställt visar faktiskt, svart på vitt, att det inte går att säkert garantera de nationella kanalernas självständighet i många medlemsstater. Kommissionen sitter fast i föreställningen att medlemsstaterna bär det politiska ansvaret för de nationella kanalerna. Även om detta stämmer undrar jag verkligen om vi – det vill säga kommissionen och parlamentet – inte borde överväga vilka vägar och åtgärder som vi ska välja när de nationella regeringarna har gjort de nationella kanalerna till veritabla lokalkontor för regeringspolitiken. Låt mig sluta med att säga att den minimalistiska utgångspunkt som vi nu har framför oss kommer att leda oss rätt in i situationer som liknar den amerikanska. Jag förmodar att det finns en del ledamöter här i plenisalen, som nu börjar fyllas ordentligt, som tycker att det är ett lockande framtidsperspektiv. Herr kommissionsledamot! Det är ont om tid och dags för handling. 
Jacques Barrot,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag ersätter Viviane Reding, som är i London med det brittiska ordförandeskapet i dag. Först och främst vill jag tacka parlamentet för denna breda översikt och gratulera det till det breda stödet för den övergripande linjen i de sammanfattande dokument som publicerades i början av juli 2005 som kommer till uttryck i Henri Webers betänkande. Det är en ny och heltäckande linje som innebär en successiv reglering av linjetjänster (radiosändningar) och icke-linjetjänster, såsom nätbeställd video. Som man rätteligen framhåller i betänkandet måste de befintliga reglerna anpassas till strukturförändringar och till den tekniska utvecklingen, samtidigt som grundprinciperna i dagens direktiv ”Television utan gränser” vidmakthålls.
Huvudmålen för direktivet, vid sidan av målen om en inre marknad och allmänintresset, som fortfarande gäller, är följande: fri rörlighet för audiovisuella program på och mellan plattformar oavsett sändningsmetod, fri tillgång till evenemang av större vikt, gynnande av europeiska produktioner, oberoende produktioner och kulturell mångfald, minimistandarder för att skydda tittarna mot smygreklam, integritet för audiovisuella verk, särskilt filmer, skydd för minderåriga och mänsklig värdighet samt rätt till genmäle. Samrådet har ägt rum med full öppenhet och med deltagande av ledamöter av Europaparlamentet. Så kommer det också att bli vid den viktiga audiovisuella konferensen i Liverpool, där de framtida reglerna för hur det audiovisuella innehållet ska regleras ska diskuteras vid sex olika rundabordssamtal.
När det gäller de nuvarande artiklarna 4 och 5 har vi vederbörligen noterat er oro och ska försöka komma fram till en bättre och mer enhetlig tillämpning av begrepp som ”oberoende producenter” och ”europeiska verk” genom att införa tydligare koncept. Jag har till fullo noterat Henri Webers önskan att fylla det här verkbegreppet med ett mer specifikt innehåll. Åtgärderna för att främja europeiska verk och oberoende produktioner var också föremål för samråd inom ramen för de sammanfattande dokument som omfattar samma punkter som betonades i Weberbetänkandet. Samrådet visade att grundprinciperna fortfarande gäller, eftersom artiklarna 4 och 5 har gett ett stabilt och effektivt underlag för att främja kulturell mångfald och den europeiska audiovisuella sektorn. Idén att organisera ett europeiskt televisions- och medieår i syfte att ta fram en europeisk pakt för innovation förtjänar att övervägas och ägnas intresse och måste undersökas grundligare. Emellertid kan vi ännu inte göra något åtagande för ett år i det här skedet av funderingar och diskussioner.
Jag noterar de farhågor som kommer till uttryck i Weberbetänkandet i fråga om behovet att trygga pluralismen i medier. Denna viktiga fråga kommer att diskuteras vid ett rundabordssamtal under konferensen i Liverpool. Kommissionen inser vikten av pluralism i fråga om medier och ägnar sig mycket åt frågor om koncentration och ägande inom ramen för sina befogenheter. Flera allmänna debatter har initierats för att granska om den här frågan bör hanteras på gemenskapsnivå. Den här debatten visade att det inte finns någon omedelbar lösning på denna svåra fråga. Det som man kan säga är att det utan tvivel finns ett behov av åtgärder som till exempel en effektiv reglering på nationell nivå, tillämpning av nationell och europeisk konkurrensrätt och aktivt främjande av pluralism inom medier på nationell och gemenskapsnivå genom att rörligheten för europeiska verk underlättas eller genom att europeiska producenter stöds inom ramen för direktivet ”Television utan gränser” och Mediaprogrammet.
Denna handfull punkter ville jag framhålla, för Viviane Redings räkning, genom att än en gång säga till Henri Weber och till alla de ledamöter som följde debatten att kommissionen har deltagit i denna dialog och i detta utbyte med parlamentet med stort intresse. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Etelka Barsi-Pataky (PPE-DE ),
   . –Herr talman! Jag vill lägga fram ett muntligt ändringsförslag som gäller en liten teknisk förändring; orden ”i 2004 års priser” bör strykas i ändringsförslagen 6, 7, 8 och 19. 


Lívia Járóka (PPE-DE ).
   –Herr talman! Jag vill föreslå två ändringar i den ursprungliga texten. Båda gäller den romska befolkningsgruppen i Europa. Först kommer jag att läsa upp de ord som jag vill ska föras in i skäl 7, ändringsförslag 6: ”... såväl som romernas speciella situation”. 
Den andra förändring jag föreslår gäller betydelsen av de positiva åtgärderna. I denna punkt föreslår jag att en hel mening med följande lydelse ska föras in: ”Särskild uppmärksamhet bör ägnas av tradition missgynnade grupper som (exempelvis) romer och funktionshindrade.”
Karin Jöns (PSE ),
   . – I egenskap av föredragande vill jag påpeka att kommissionens förslag omfattar alla de kategorier som nämns i artikel 13, alltså inklusive de grupper som diskrimineras på grund av sitt etniska ursprung. Således kommer romernas speciella problem också att uppmärksammas under PROGRESS-programmet. Jag tycker att det är synd att ingenting sades i utskottet om huruvida de skulle nämnas uttryckligen eller ej, för i så fall hade vi haft tid att diskutera det här.
Att ta in en ny grupp i det här skedet medför problem, eftersom vi ju då borde nämna de övriga grupper som påverkas separat. Hittills har vi bara hänvisat till människor med funktionshinder specifikt. Jag tycker att vi ska låta det vara så i stället för att börja nämna enskilda grupper. Artikel 13 bör förbli tillämplig. Jag kan för övrigt tillägga att det var min grupp som vid omröstningen i juni hävdade att vi i det här programmet skulle ta särskilt hänsyn till sinternas och romernas problem. Mot bakgrund av allt detta kommer jag att avstå i omröstningen. 

Karin Jöns (PSE ),
   . – Jag vill tacka ledamöterna i det tillfälliga utskottet för budgetplanen på det varmaste. De har gjort det möjligt för oss att få den finansiering som vi behöver för att skaffa oss ett bra instrument för att genomföra vår socialpolitiska dagordning. 

Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – På begäran av flera parlamentsledamöter, som skulle rösta för ändringsförslaget om det ändrades – även om vi anser att den nuvarande formuleringen är lämpligare – föreslår jag att följande mening läggs in i vårt ändringsförslag 9: ”Europaparlamentet påpekar att avskaffandet av kvoter inom textil- och konfektionssektorn kan få skadliga effekter i de minst gynnade regionerna och kan bidra till att den regionala BNP per capita minskar, en situation som motiverar lämpliga åtgärder.” 

Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad.

Maria Carlshamre, Lena Ek och Cecilia Malmström (ALDE ),
   .– Jag anser att det är av största vikt att EU: s jordbrukspolitik, inklusive organisationen av marknaden för råtobak, reformeras. Nuvarande system kostar mycket pengar och dessutom innebär de höga jordbrukssubventionerna i dag att EU-produkter dumpas på världsmarknaden vilket ger allvarliga konsekvenser för utvecklingsländerna.
Idag har Europaparlamentet röstat om en ändring av förordningen om den gemensamma organisationen av marknaden för råtobak. Jag valde att rösta ja då ändringen innebär att den påbörjade reform av råtobaksmarknaden kan fortgå. Jag anser inte att EU ska stödja tobaksodling. Jag välkomnar till följd av detta fortsatta reformer som fastställts och som innebär att hälften av det totala stödet till tobakssektorn (484 miljoner euro) from år 2010 kommer att avsättas för omstruktureringsprogram i de tobaksproducerande regionerna, inom ramen för landsbygdsutvecklingen. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   .– Kommissionens förslag innebär en välbehövlig omarbetning av förordning (EEG) nr 2075/92, som har blivit förlegad till följd av att rådets förordning (EG) nr 1782/2003 antogs. Denna nya förordning är ett resultat av förverkligandet av det andra reformpaketet för den gemensamma jordbrukspolitiken som antogs i april 2004.
Det betyder att ett antal artiklar och bilagan bör tas bort för att skapa rättslig klarhet och öppenhet. Anledningen är att bidragsordningen och produktionskontrollen har avskaffats och att innehållet i vissa artiklar och bilagan har omvandlats till detaljerade regler om genomförande och anpassning i råtobakssektorn.
Med tanke på behovet av rättslig konsekvens välkomnar jag kommissionens förslag, och det positiva yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling förtjänar parlamentets stöd. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi röstar nej till detta betänkande eftersom vi anser att det inte ska finnas en gemensam organisation av marknaden för råtobak överhuvudtaget.
Vi anser att det så snart som möjligt bör tagas ett beslut inom unionen att tobaksproducenterna så snart som möjligt ska verka på en fri marknad och anpassa sig till detta.
Det är också otroligt inkonsekvent att man i EU å ena sidan subventionerar tobaksodling samtidigt som man verkar för hälsofrämjande kampanjer och åtgärder. Hur länge ska denna absurditet få fortgå? 
David Martin (PSE ),
   .– Jag välkomnar dessa steg i riktning mot en reglering av handeln med råtobak. 
Men jag ser fram emot den dag då denna handel försvinner helt och hållet. 
Neil Parish (PPE-DE ),
   – De brittiska konservativa avstod i dag från att rösta om detta betänkande. Vi välkomnar att åtgärder äntligen vidtas för att avsluta EU:s gemensamma organisation av marknaden för råtobak, som kostar en miljard om året, men vi anser samtidigt att de reformer som beslutades 2004 inte är tillräckligt långtgående och att de kommer för sent. Vi fördömer kraftigt att de tobaksodlande medlemsstaterna fick möjligheten att behålla upp till 60 procent av det befintliga tobaksstödet som bidrag till denna gröda fram till 2010. Bidragen till de flesta andra sektorer inom den gemensamma jordbrukspolitiken har avvecklats helt, och vi ser ingen anledning till att ett så flagrant undantag gjordes för tobak, en produkt som dödar hundratusentals EU-medborgare varje år. 
Anders Wijkman (PPE-DE ),
   .– Jag anser att det är av största vikt att EU: s jordbrukspolitik, inklusive organisationen av marknaden för råtobak, reformeras. Nuvarande system kostar mycket pengar och dessutom innebär de höga jordbrukssubventionerna i dag att EU-produkter dumpas på världsmarknaden vilket ger allvarliga konsekvenser för utvecklingsländerna.
Idag har Europaparlamentet röstat om en ändring av förordningen om den gemensamma organisationen av marknaden för råtobak. Jag valde att rösta ja då ändringen innebär att den påbörjade reform av råtobaksmarknaden kan fortgå. Jag anser inte att EU ska stödja tobaksodling. Jag välkomnar till följd av detta fortsatta reformer som fastställts och som innebär att hälften av det totala stödet till tobakssektorn (484 miljoner euro) fr. o m år 2010 kommer att avsättas för omstruktureringsprogram i de tobaksproducerande regionerna, inom ramen för landsbygdsutvecklingen. 

Duarte Freitas (PPE-DE ),
   .– Kommissionen föreslår att förordning (EEG) nr 2092/91 om ekologisk produktion av jordbruksprodukter och uppgifter därom på jordbruksprodukter och livsmedel ska ändras.
I sitt meddelande om EU:s handlingsplan om ekologiska livsmedel och ekologiskt jordbruk lanserade kommissionen idén att ersätta det nuvarande nationella importundantaget med ett nytt permanent system som utnyttjar tekniska likvärdighetsbedömningar utförda av organ som utnämnts av kommissionen. Det krävs att en viss tid avsätts för att det nya permanenta systemet ska kunna utformas.
Jag välkomnar ändringsförslaget, och det positiva yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling förtjänar parlamentets stöd. 
Christa Klaß (PPE-DE ),
   .– Jag vill ta upp tillverkningen av gelatin och biogelatin.
Båda typerna av gelatin tillverkas med hjälp av samma process. Den enda skillnaden ligger i insamlingen och övervakningen av råmaterialet, eftersom det råmaterial som används för tillverkning av biogelatin bara kommer från grisar som har fötts upp under kontrollerade ekologiska förhållanden, med respekt för alla de bestämmelser som är tillämpliga på ekologisk uppfödning.
Bilaga 6 C till denna förordning innehåller ett undantag för råmaterial som används för tillverkning av konventionellt gelatin, eftersom jordbruksprodukter som har producerats på ett icke biodynamiskt sätt får användas i tillverkningen av ekologiska produkter upp till en viss procentuell andel.
Det är inte mer än rätt, eftersom efterfrågan på gelatin fortfarande är långt större än utbudet av biogelatin.
I Tyskland finns det många företag som ägnar sig åt att producera biogelatin.
För att produktionen av detta biogelatin fortfarande ska vara möjlig måste följande processhjälpmedel inkluderas i bilaga 6 B till förordningen: 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för det här betänkandet, till stor del på grund av vikten av förutsägbara och stabila regler i näringslivet och framför allt på grund av att det inte finns några rättsliga vakuum som hindrar handelsutbytet. Bortsett från frågor som kan uppstå på grund av den försenade uppdateringen av den förteckning som det handlar om här och det yttrande om innehållet som vi kommer att avge när förteckningen kommer är det viktigaste nu att se till att de erforderliga – och realistiskt möjliga, med tanke på de tidigare nämnda restriktionerna – förutsättningarna för att den internationella handeln ska kunna fortsätta finns. 

Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . Vi vill återigen slå fast att vi principiellt är emot en militarisering av rymden och att den används för militära ändamål.
Därför anser vi inte att EU:s satellitnavigeringssystem Galileo ska användas i militära syften eller säkerhetssyften, som man nu tänker sig.
På grundval av den principen anser vi att systemet kan användas som ett alternativ till det USA-dominerade GPS-systemet. Låt oss inte glömma att USA tidigare har blockerat tillgången till detta system, så att det kunde användas vid de militära attackerna mot Jugoslavien och Irak.
Man bör notera att länder som Kina och Indien visar intresse för Galileosystemet och kan bli partner i projektet. Detta skulle bidra till att krossa GPS-monopolet och skapa ett alternativt projekt som bygger på ett brett internationellt samarbete.
Det här projektet måste användas i fredliga syften inom ramen för det internationella samarbetet, utan att medborgarnas rättigheter, friheter och garantier äventyras. Det bör inriktas på att tjäna allmänheten genom ett brett tillämpningsområde. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Galileoprogrammet är långt ifrån bara ett forskningsprojekt. Det har blivit mycket viktigt för EU, med tanke på att det är det första satellitbaserade radionavigerings- och positioneringssystemet i världen som har utformats särskilt för civila ändamål.
Jag röstade för Barsi-Patakybetänkandet (A6-0212/2005) om genomförande av installations- och driftsfaserna i det europeiska projektet för satellitbaserad radionavigation.
Syftet med genomföranderiktlinjerna i detta betänkande är att ge tillfredsställande svar på frågor som har med ekonomi och immaterialrätt att göra, och att skapa lämpliga mekanismer för demokratisk kontroll.
Programmet måste förverkligas på ett välbalanserat sätt, med hänsyn till den nya offentliga/privata genomförandestrategin.
Slutligen tror jag att programmet kommer att få en alltigenom positiv inverkan på medborgarnas vardagsliv, eftersom det kommer att uppfylla en del av målen i Lissabonstrategin genom att bana väg för att stora mängder arbetstillfällen skapas i Europa och att EU:s konkurrenskraft stärks genom alla de tekniska kunskaper och den know-how som inhämtas på området. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för Costabetänkandet om förslaget till rådets beslut om ingående av ett avtal mellan Europeiska gemenskapen och Republiken Libanon om vissa luftfartsaspekter.
De olika bilaterala avtal som har ingåtts på luftfartsområdet är de viktigaste instrumenten för att se till att våra förbindelser med tredjeländer löper friktionsfritt, särskilt när det gäller luftsäkerhetsfrågor. Som en följd av detta och det faktum att Europeiska gemenskapernas domstol har fastställt att gemenskapen ensam har befogenheter på det här området uppdrog rådet till kommissionen att inleda förhandlingar med tredjeländer i syfte att ersätta vissa bestämmelser i de befintliga bilaterala avtalen med gemenskapsavtal.
När det gäller Republiken Libanon är de ändringar som parlamentet föreslår korrigeringar som gäller beskattningen av flygbränsle, klausuler om utseende av lufttrafikföretag och flygtransportpriser. Vi har inga invändningar på dessa områden. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för Costabetänkandet om förslaget till rådets beslut om ingående av ett avtal mellan Europeiska gemenskapen och Georgien om vissa luftfartsaspekter.
De olika bilaterala avtal som har ingåtts på luftfartsområdet är de viktigaste instrumenten för att se till att våra förbindelser med tredjeländer löper friktionsfritt, särskilt när det gäller luftsäkerhetsfrågor. Som en följd av detta och det faktum att Europeiska gemenskapernas domstol har fastställt att gemenskapen ensam har befogenheter på det här området uppdrog rådet till kommissionen att inleda förhandlingar med tredjeländer i syfte att ersätta vissa bestämmelser i de befintliga bilaterala avtalen med gemenskapsavtal.
När det gäller Georgien är de ändringar som parlamentet föreslår korrigeringar som gäller beskattningen av flygbränsle, klausuler om utseende av lufttrafikföretag och flygtransportpriser. Vi har inga invändningar på dessa områden. 

Duarte Freitas (PPE-DE ),
   .– Jag välkomnar i stora drag kommissionens förslag, som följer upp en rad åtgärder som har genomförts i syfte att uppdatera kontrollsystemet för fiskefartyg i EU.
Jag anser att det arbete som parlamentets fiskeriutskott har gjort väsentligen har bidragit till utformningen av den slutliga texten. Jag vill betona det faktum att tidpunkten för genomförande av de föreslagna åtgärderna har flyttats fram till 2008, med tanke på att en del pilotprojekt ännu inte har avslutats.
Jag välkomnar också användningen av fjärranalysmetoder (VDS) och införandet av en elektronisk loggboksmekanism. Jag tror att dessa åtgärder kommer att bidra till att förbättra övervakningen av fiskezonerna och möjliggöra en bättre och mer exakt hantering av fiskbestånden, varigenom förfarandena för insamling och spridning av fiskeinformation underlättas.
Under förutsättning att de ändringsförslag som parlamentet har lagt fram är i linje med situationen ute på fältet i de olika medlemsstaterna anser jag att de förtjänar att bifallas. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi har valt att rösta nej till detta betänkande. Vi är starkt kritiska till EU:s gemensamma fiskeripolitik. Det är dock viktigt att kunna fastställa att EU:s fartyg följer de regler som finns och att detta sker på ett tillförlitligt sätt. Vi stödjer därför principen om elektronisk registrering och rapportering av fiskeriverksamhet. Vi anser dock att de kostnader som uppstår i samband med datoriseringen av fartyg inte ska bekostas av EU. Finansieringen får respektive medlemsland avgöra. Den naturliga lösningen är att hela kostnaden läggs på fiskeriindustrin. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . Syftet med kommissionens förslag är att införa en skyldighet att elektroniskt registrera och rapportera information om fiske. Därigenom kommer medlemsstaterna att tvingas utrusta sina fiskerikontrollcenter med den teknik som behövs för att utnyttja fjärranalysmetoder (VDS). Vidare ska fartyg som är längre än 15 meter vara utrustade med ett instrument för automatisk positionsbestämning som gör det möjligt att övervaka deras fiskeverksamhet genom ett satellitbaserat kontrollsystem. Syftet är att nå de mål för kontroll och administration som sattes upp vid reformeringen av den gemensamma fiskepolitiken 2002.
Vi har alltid haft våra tvivel om införandet av det här systemet, både med utgångspunkt från respekt för suveräniteten och kostnaderna för och effektiviteten i ett sådant system.
Resultaten av genomförandet av pilotprojektet IMPAST för förbättrad fiskeriövervakning genom integrering av passiv och aktiv satellitbaserad teknik på nationell nivå bekräftade våra farhågor om systemets verkningsgrad och kostnadseffektivitet, oavsett vilken helhetsbedömning som kommissionen gör. I vilket fall som helst är det viktigt att man tar hänsyn till de olika fiskeflottornas specifika egenskaper och zoner med ensamrätt när systemet förverkligas, liksom att gemenskapsfinansiering tillhandahålls för att bidra till kostnaderna för investeringar och utbildning. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   .– De alltför komplicerade regler som fiskare förväntas följa har blivit alltmer betungande för fiskerinäringen och även för kontrollorganen i takt med att den gemensamma fiskeripolitiken har utvecklats. 
Vid ett tillfälle nyligen blev en skotsk båt felaktigt anklagad för att använda olaglig fiskeutrustning därför att kontrollorganet tolkade gällande regler felaktigt. 
Jag stödde Paulo Casacas betänkande därför att användningen av ny teknik teoretiskt sett innebär en möjlighet att i någon mån minska det betungande pappersarbetet, men det bästa Skottland skulle kunna göra vore att slopa den gemensamma fiskeripolitiken och återföra förvaltningen av fisket till lokal kontroll. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . Jag vill gratulera Paulo Casaca till hans enastående betänkande om förslaget till rådets förordning om elektronisk registrering och rapportering av fiskeverksamheter och om metoder för fjärranalys. Jag stöder det här betänkandet till fullo.
Det här initiativet måste stödjas. Det kommer att leda till förbättringar av informationens kvalitet och av effektiviteten i hanteringen av fiskbeståndet. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . Det här användbara och viktiga förslaget till rådets förordning förtjänar att stödjas av alla som anser att det ligger i allas intresse att skydda fiskbeståndet, särskilt i fiskarnas intresse och i de ekonomiers intresse där fisket spelar en stor roll. Faktum kvarstår dock att ett förslag inte bara behöver vara användbart, det måste också vara vettigt och gångbart. Många av de ändringsförslag som har lagts fram, av föredraganden och av andra parlamentsledamöter, är steg i denna riktning och rättfärdigar därför att vi stöder betänkandet. Den version som nu föreligger är helt enkelt mer rättvis, mer resonabel och mer gångbar än den version som rådet lade fram. Av dessa skäl och med särskild hänsyn till de nationella intressena röstade jag för det här betänkandet. 
Catherine Stihler (PSE ),
   .– Eftersom det inte hölls någon debatt om betänkandet vill jag understryka betydelsen av data om fiskeverksamhet. Med tanke på de minskande fiskbestånden är det ytterst viktigt att samla in exakta data om vi ska ha en hållbar gemensam fiskeripolitik. 

Carlos Coelho (PPE-DE ),
   . Återtagandeavtalen mellan Europeiska gemenskapen och tredjeländer har avgörande betydelse för EU:s strategi för att bekämpa olaglig invandring.
Detta återtagandeavtal, som har förhandlats fram och ingåtts mellan Europeiska gemenskapen och Albanien, är det fjärde i sitt slag efter de avtal som redan har ingåtts med Hong Kong, Macao och Sri Lanka. Det ska träda i kraft vid årsskiftet.
Enligt det här avtalet blir Albanien skyldigt att låta albanska medborgare återvända om de vistas på medlemsstaternas territorium olagligen, och unionen å sin sida blir skyldig att låta medborgare i EU:s medlemsstater återvända om de vistas på albanskt territorium olagligen.
Jag röstade för det här betänkandet, i vilket man rekommenderar att det här avtalet ska ingås. Jag vill också berömma föredraganden Ewa Klamt för hennes enastående arbete med betänkandet och för att hon verkade förebyggande genom att nu utfärda en varning för de problem som Albanien säkerligen kommer att stöta på när avtalet träder i kraft och om behovet av att landet får hjälp att lösa dem.
Det är också viktigt att vi noggrant undersöker hur vi kan stödja återintegreringsprocessen så att människor kan återvända på ett hållbart sätt. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . Invandringsfrågan är en ytterst viktig fråga som vi, såsom politiker och medlemmar av allmänheten, bör hantera med hög prioritet. Förekomsten av en ekonomisk och social modell fungerar självfallet som en riktpunkt, något som har skett under hela migrationshistorien, och trots sina problem så är den här modellen klart en relativ framgångssaga. Man kan inte förneka att strävan efter ett bättre liv är en del av människans natur. Därav följer dock inte att ett framgångsrikt ekonomiskt och socialt system klarar av att hantera hela migrationstrycket. Därför behöver vi regler och – vad viktigare är – vi behöver regler som kan drivas igenom. Annars skulle vi främja organiserade övergrepp och att det bildas olagliga ekonomiska organisationer som erbjuder en olaglig service.
Vi måste reagera på migrationsfrågan med både mänsklighet och realism. Det betänkande som vi har på bordet innehåller faktiskt en lösning som är både realistisk och human och som bör sända ut ett budskap. Därför röstade jag för betänkandet. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   . Jag välkomnar tanken på att avbinda gemenskapens externa bistånd, och parlamentet har också stött det. Poängen är att en bra idé inte bör leda till ett dåligt resultat. De ändringsförslag som har lagts fram i det betänkande som vi diskuterar förtjänar att stödjas, för det första eftersom det helt enkelt inte är logiskt att bara främja konkurrens för konkurrensens egen skull – särskilt när den konkurrensen förverkligas på ett orättvist sätt eller inte följer regler som vi anser vara av avgörande betydelse – och för det andra att syftet med att bevilja bistånd bör vara att främja utveckling och inte att främja utvecklade ekonomier och våra konkurrenter. Det är faktiskt mycket klokt att knyta utvecklingsbiståndet till den – indirekta – finansieringen av regionala ekonomier i utveckling, så att vi kan hjälpa till att se till att det bistånd som beviljas blir dubbelt så effektivt. Men när det bara leder till att utvecklade ekonomier och våra konkurrenter främjas kommer vi naturligtvis bara att finansiera dem som inte behöver någon finansiering. 
Mot bakgrund av det och med tanke på de mest relevanta delarna av betänkandet röstade jag för. 

Brian Crowley (UEN ),
   .– Jag välkomnar detta förslag från rådet och Europaparlamentet som en möjlighet att skapa rättslig klarhet på avfallsutvinningens område men också som ett förnuftigt sätt att bekämpa de mycket stora avfallsvolymerna från utvinningsindustrin. 
Jag har lagt märke till betydelsen av i dagens omröstningar. Det är av grundläggande betydelse att EU och dess medlemsstater inriktar sig på problem av den typ som gäller avfall och skydd av vår miljö genom krav på medlemsstaterna och deras industrier att ha planer för avfallshantering, att göra inventeringar av nedlagda avfallsanläggningar, att ge ekonomiska garantier till behöriga nationella myndigheter för återställnings- och upprensningsinsatser och att förhindra förorening av vatten och jord genom övervakning och kontroll. Allt detta är i överensstämmelse med principen att ”förorenaren betalar”. 
Det krävs emellertid balans när vi röstar om ett visst antal ändringsförslag som skulle innebära att ett oproportionerligt stort antal bördor läggs på den samlade industrin, att gagna miljön eller samhället. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Vi röstade för de flesta av förslagen i det här betänkandet, som är en andra behandling av direktivet som syftar till att införa en sund miljölagstiftning för att, som föredraganden säger, gynna en mer hållbar produktion, minskad avfallsproduktion, långsiktiga investeringar och företag med ett seriöst och utvecklat miljöarbete. Syftet är således att klargöra den rättsliga situationen för utvinningsindustrin i gemenskapen, vilket Portugal skulle vara mycket angeläget om. 
Rådet har gått med på ett antal ändringsförslag som parlamentet antog vid första behandlingen. En del av de förslag som rådet inte accepterade har sedermera återinförts, och försök har gjorts att klargöra andra. Jag anser att en historisk avfallsinventering bör göras och att åtgärder bör vidtas för att hantera avfall som skapar miljöproblem.
Nu hoppas vi att rådet kommer att vara mottagligt för de flesta av de förslag som har lagts fram. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi har valt att stödja detta betänkande eftersom hantering av avfall från gruvindustrin delvis är en gränsöverskridande miljöfråga. Vi är dock kritiskt inställda till att använda strukturfondsmedel för inventering av nedlagda avfallsanläggningar. Det finns normalt ingen anledning att skattebetalarna i andra länder ska betala för sådana åtgärder. Strukturfondsmedel bör bara sättas in när det är fråga om fattiga medlemsländer med ovanligt stora inventeringsbehov. Vi har därför röstat emot ändringsförslag 8. Principen ska vara att berörda företag ska stå för kostnader som uppstår vid implementeringen av den föreslagna lagstiftningen. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag välkomnar detta betänkande vars syfte är att se till att vi har en lagstiftning som omfattar avfall från gruvindustrin. Avfall från gruvindustrin omfattas för närvarande av allmänna avfallsdirektiv, men ett antal allvarliga incidenter med avfall från stenbrott och gruvor har föranlett rådet att be om ett specifikt direktiv om avfall från gruvindustrin. 
Den enda kontroversiella frågan är om det skulle skapas en ny kategori avfall för detta direktiv – icke-inert, ofarligt avfall, till exempel krita och kalk. Eftersom denna kategori på det hela taget inte finns med i direktivet om deponering av avfall anser jag att det vore förnuftigt att införa denna nya kategori. 

Hynek Fajmon (PPE-DE ).
    –  Jag vill kort förklara hur jag röstade i fråga om Sjöstedtbetänkandet om hantering av avfall från utvinningsindustrin. Enligt min mening skulle gruvdriften bli betydligt dyrare för de företag som verkar i branschen om vi antar förslaget till betänkande. Detta skulle leda till att kostnaderna för att konstruera offentliga nätverk, såsom vägar och järnvägar, liksom för alla andra offentliga byggnationer där ballastmaterial används, skulle stiga. Det skulle också bli en dramatisk ökning av de offentliga kostnaderna för övervakning av material som har utvunnits men ännu inte använts. Slutresultatet av allt detta skulle bli en tyngre börda för skattebetalarna i hela Europeiska unionen, utan att något positivt uppnås. Det var därför som jag röstade emot större delen av ändringsförslagen. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Betänkandet om EU-programmet för sysselsättning och social solidaritet (Progress) är visserligen vällovligt, men det bygger på den felaktiga föreställningen att kommissionen kan och bör utarbeta övergripande strategier och förslag på hur dessa frågor ska lösas för 25 mycket olika länder. I stället för att EU reglerar ovanifrån, bör medlemsländerna lära av varandra genom sund institutionell konkurrens.
Inga beslut har tagits om programmets finansiella ramverk, eftersom EU:s långtidsbudget har förkastats av Europeiska rådet. Att ändå försöka driva igenom Progress-programmet, som överstiger en miljard euro från 2007 till 2013, visar att man inte respekterar rådets beslut. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   .– Jag välkomnar detta betänkande av Karin Jöns, där hon betonar det fortsatta behovet av bidrag och stöd till åtgärder för att göra slut på diskrimineringen i fråga om möjligheter till anställning, socialt skydd och arbetsvillkor. 
Jag stöder framför allt föredragandens avsikt att tydligare erkänna den roll som icke-statliga organisationer på lokal och nationell nivå spelar för att förverkliga dessa mål på ett framgångsrikt sätt. 
Jag hoppas att kommissionen regelbundet kommer att inhämta synpunkter från dem som är närmast delaktiga i planerna på att genomföra åtgärder mot diskriminering och se till att medfinansieringsnivåerna inte är så höga att de lokala nätverken avskräcks från att medverka. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . Vid sitt möte i Lissabon satte Europeiska rådet upp ett nytt strategiskt mål för unionen, nämligen att göra den till världens mest dynamiska och konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomi med förmåga till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och större social sammanhållning. Den socialpolitiska agendan är unionens vägvisare i sociala frågor och sysselsättningsfrågor, som en del av den allmänna Lissabonstrategin.
I det sammanhanget har kommissionen betonat vikten av att förenkla och rationalisera dagens situation, genom att föreslå ett integrerat program för sysselsättning och social solidaritet (PROGRESS).
PROGRESS-programmet är det nya gemenskapsprogram som innehåller de fyra program som för närvarande utgör den socialpolitiska agendan och en rad budgetposter som har med arbetsvillkor att göra.
När det gäller de ändringsförslag som föredraganden har lagt fram välkomnar jag den ökade finansieringsramen, att parlamentets roll i fråga om att övervaka och genomföra programmet stärks och att arbetsmarknadens parter och icke-statliga organisationer blir delaktiga. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag välkomnar PROGRESS som kommer att ge ett betydande bidrag när det gäller att uppnå Lissabonstrategins socialpolitiska mål. Förslaget innehåller i synnerhet välbehövliga försök att förenkla och rationalisera genom att kombinera specifika handlingsprogram. Men det är nödvändigt att se till att man faktiskt sparar kostnader, att man undviker dubbelarbete och lyckas uppnå större administrativ tydlighet och öppenhet. 
Jag stöder också föredragandens förslag till åtgärder för att stärka parlamentets roll i övervakningen av programmet och öka dess inflytande på genomförandet genom åtgärder som regelbundet åsiktsutbyte med parlamentet under kommissionens ledning och en interimsrapport som utvärderar de resultat som uppnåtts och de kvalitativa och kvantitativa aspekterna av programmets genomförande. 

Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill göra en kort röstförklaring. Jag uppskattar min kollegas arbete med textilfrågan. Det gläder mig också att Europeiska unionen och Kina har nått en överenskommelse, men jag kan inte stödja Europaparlamentets, för att inte tala om EU:s, politik i den här frågan. Skälet är enkelt: den princip som det borde handla om här är frihandeln, inte kvoter. Enligt min åsikt har EU:s politik i den här frågan varit alltför protektionistisk, och det är konsumenterna som får lida mest av detta i form av högre priser. Med andra ord stöder jag kommissionen och de länder som är beredda att öppna textilmarknaden, inte blockera den. 
Jörg Leichtfried (PSE ).
   – Herr talman! Jag begärde ordet för att säga något om Saïfibetänkandet. I princip vill jag gratulera föredraganden till det, eftersom det på det stora hela är ett mycket bra betänkande, men det finns vissa orosmoln som måste nämnas. Man kan säga att betänkandet redan är överspelat av händelseutvecklingen i form av de problem – som vi alla känner till alltför väl – som för närvarande finns i fråga om importerade textilier från Kina. Jag tycker emellertid att det är viktigt att det vi hittills har krävt återigen skrivs ned i ett betänkande som detta.
Det krävs ytterligare åtgärder för att lösa det problem som har uppstått på det här området. Jag anser att EU har ett utmärkt tillfälle att göra sina konsumenter till världens mest frigjorda. Det skulle när allt kommer omkring vara mycket intressant att kräva att en standardetikett ”Tillverkad i Europa” införs, åtminstone för framtida bruk. Denna skulle vara förknippad med stränga krav i syfte att se till att det som våra konsumenter köper har tillverkats under de rätta omständigheterna, utan att orsaka stora miljöskador och utan att till exempel barnarbete används. Skapandet av en sådan etikett skulle också kunna göra det möjligt för EU att hitta andra sätt att klara dessa politiska utmaningar. 
Jan Andersson, Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen och Inger Segelström (PSE ),
   .– Vi röstade ja till ärendet om textil- och konfektionsindustrins framtid efter 2005. Vi delar inte fullt ut förslaget, speciellt inte punkt 11 där man eftersträvar en överenskommelse gällande fler textilkategorier än de som finns i överenskommelsen mellan EU och Kina från juni. Vi anser att kvotsystemet bör avskaffas på sikt och att EU bör öppna upp handeln med övriga världen. 
Laima Liucija Andrikienė (PPE-DE ),
   .– Betänkandet om textil- och konfektionsindustrins framtid efter 2005 är ett mycket viktigt dokument för mitt land, Litauen, där det finns en lång textil- och konfektionstradition och antalet sysselsatta är betydande, så jag röstade för att uppmana kommissionen och rådet att ta krafttag och införa effektiva åtgärder för att klara de utmaningar som EU:s textil- och konfektionsindustri står inför 2005. 
Med tanke på att unionens textil- och konfektionsindustri består av små och medelstora företag och är mycket arbetsintensiv, och att medlemsstaterna kanske inte inför åtgärder självständigt eftersom de har delegerat handelspolitiken till EU som ensam ansvarig, röstade jag för att skydda EU:s konsumenter mot förfalskning av textil- och konfektionsprodukter och införa obligatorisk ursprungs- och företagsnamnsmärkning för produkter inom den här sektorn, samt att alla företag som vill exportera till EU måste förklara sig beredda att garantera internationella rättigheter och uppfylla standarder på det sociala området och miljöområdet.
Vi bör också utlova vårt stöd till de textil- och konfektionsföretag som utnyttjar de möjligheter som EU:s strukturfonder ger efter 2005 i enlighet med de strategiska Lissabonmålen. 
Roberta Angelilli (UEN ),
   .– Det måste betonas att textilsektorn är toppen av ett isberg: invasionen av kinesiska produkter på den europeiska marknaden påverkar alla sektorer, från skodon till livsmedel. Vi behöver lämpliga motåtgärder.
Jag talar om införandet av en obligatorisk märkning av varor och råmaterial som inte har sitt ursprung i EU.
Jag syftar också på bekämpningen av förfalskade produkter, som skadar den högkvalitativa produktionen liksom de tekniska och hantverksbaserade kunskapstillgångarna i sektorn.
Det skulle också vara en god idé att driva medvetenhetskampanjer till förmån för en medveten konsumtion för att hjälpa de europeiska konsumenterna att välja produkter genom en läslig och tydlig märkning.
Slutligen ska vi inte glömma att varje kinesisk produkt som säljs till lågpris betyder att tusentals arbetstillfällen går förlorade i Europa och att mänskliga rättigheter förvägras i Kina, samt att man fortsätter att använda dödsstraff och förtryck samt att utnyttja minderåriga.
Kommer Lissabonstrategin avslutningsvis att komma i tid för att finansiera forskning och nyskapande?
Och är vi säkra på att vi kan avvisa tanken på att införa tullar för att skydda vår produktion och våra arbetare, som man gör i Förenta staterna, inför en veritabel kommersiell attack som i fallet med den onormala ökningen av den kinesiska exporten? 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   .– Vi moderater röstade idag mot ovanstående betänkande. Avskaffandet av kvoter för handeln med textilier och Kinas inträde i WTO har gjort frågan högaktuell. Vi motsätter oss såväl de protektionistiska åtgärder som införts under våren som dem som föreslås i detta betänkande.
De som betalar priset för den typ av protektionism som betänkandet förespråkar är konsumenter genom högre priser, andra branscher genom dyrare insatsvaror, och hela regioner genom förlorad strukturomvandling och därigenom förlorad konkurrenskraft – konsekvenser som under sommaren blivit tydliga för allt fler européer.
I norra Europa avreglerades handeln med textilier redan under 70- och 80-talen, vilket innebar stora fördelar för flera länder i södra Europa. Detta var en smärtsam process för många regioner i norra Europa men det har medfört ny konkurrenskraft. Det är beklagligt att de länder som var de stora vinnarna på denna avreglering inte själva är redo att genomgå samma process.
Att vi 2005 skulle få en ny ordning för världshandeln med textilier, utan kvoter, har vi varit medvetna om i tio år. Textilindustrin har haft goda möjligheter att förbereda sig. Några ytterligare år av handelshinder hjälper inte den europeiska textilindustrin. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Saïfi-betänkandet syftar till att motverka den ökade importen av textilier från Kina till Europa. Denna har ökat markant efter att kvoterna avskaffades den 1 januari 2005 då världshandelsavtalet om textilier löpte ut. EU:s ledare borde kunnat förutsäga den uppkomna situationen, och i tid anpassat sig till denna, men protektionistiska skygglappar har under lång till skymt EU:s sikt i handelspolitiken.
En ökad protektionism kan inte i längden skydda europeisk industri och arbetstillfällen från en allt hårdare internationell konkurrens. Bästa sättet att möta denna konkurrens är genom satsningar på utbildning, forskning och innovationer samt att underlätta för företagen att agera på den globala marknaden. Efter den inkompetenta hanteringen av textilkvoter hitintills kan det dock finnas skäl att lägga upp en tydlig plan för övergången till frihandel i tekoprodukter för att mildra påfrestningarna för de anställda i Sydeuropas tekoindustri.
Junilistan stödjer generellt sett en ökad liberalisering av världshandeln och kan därför inte rösta för betänkandet i sin helhet. Vi kan inte heller stödja förslaget om en ”etikskatt” på internationella företag, eftersom vi motsätter oss att EU ges rätt att beskatta. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
    Utvecklingen inom textil- och konfektionsindustrin i EU under den senaste tiden har bara visat att vår kritik mot hur rådet och kommissionen förde samtalen var berättigad. Den visar också att våra förslag för att försvara denna viktiga tillverkningssektor var och är riktiga, särskilt för Portugal.
Det så kallade samförståndsavtalet från den 10 juni angående begränsningar av textilimporten gjorde att skyddsklausulerna inte utlöstes, när kommissionen hade gjort allt för att begränsa konsekvenserna av denna åtgärd till ett minimum. 
Genom att föregripa avtalet och dess ikraftträdande försökte de stora multinationella kedjorna och importörerna snabbt att få det att spåra ur. De fick omedelbart stöd av Barrosokommissionen, som i och med att den föreslog att miljontals plagg som stoppats i tullarna skulle släppas in helt enkelt inte höll tidigare överenskommelser.
Vi beklagar att parlamentet avvisade några viktiga förslag som vi lade fram i syfte att skydda denna tillverkningssektor inom EU.
Även om resolutionen innehåller förslag som kommer från utskottet för regional utvecklings yttrande – förslag som vi har sammanställt, såsom att införa ett gemenskapsprogram till stöd för sektorn – kännetecknas det fortfarande av en strävan att avreglera sektorn. Därför röstade vi emot. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   .– Den pågående konflikten med Kina belyser en växande trend som håller på att göra livet svårt för våra egna textil- och trikåvaruindustrier. 
Jag stödde de ändringsförslag som gick ut på att kräva övervakning av arbetsplatser i länder utanför EU, inbegripet arbetsplatser som har utlokaliserats av EU-företag. 
Den pågående utvecklingen mot lågprisimport bör inte tas som intäkt för att fortsätta använda undermåliga produktionsanläggningar med oacceptabla arbetsförhållanden och löner. 
Carl Lang (NI ),
   .– Den franska textilindustrin offras på euro-internationalismens altare. I min region Nord Pas de Calais försvinner oändligt många arbetstillfällen i industrin. Under 2004 minskade antalet arbetstillfällen i textilbranschen med 13 procent, samtidigt som importen till EU skjuter i höjden.
Det här betänkandet innehåller ingenting nytt när det gäller att rädda våra jobb. Tvärtom är de lösningar som rekommenderas i denna excess i proeuropeisk jargong extraordinära, naiva och schizofrena. Man kritiserar USA:s protektionism och vill föreslå triviala sociala åtgärder, samtidigt som man i punkt 44 föreslår hjälp till Maghreb och Turkiet!
De extrema internationalisternas ultraliberala hårdföra inställning är dödsstöten för vår ekonomi och vår know-how, samtidigt som kopiering och varumärkesförfalskning är ett fenomen med monstruösa proportioner i Asien. Under tiden utövar fabriken Kina, denna marknadssocialismstat, en illojal konkurrens genom sina arbetsläger och sitt underbetalda arbete.
De bilaterala avtalen och WTO ger inte oss något skydd alls mitt i det ekonomiska kriget. För vår del vill vi producera franska produkter i Frankrike med fransmän. Vi vill med andra ord ha skydd och nationella preferenser i Frankrike. Vi vill med andra ord ha skydd och gemenskapspreferenser i EU. 
Marine Le Pen (NI ),
   .– Det här betänkandet är ett typiskt tecken på den utbredda autism som den ekonomiska och politiska eliten och intelligentian i Europa lider av.
Europeiska unionens textil- och konfektionssektor är ytterst viktig för ekonomin och den regionala utvecklingen. Som en följd av den globala avregleringen dras sektorn med allvarliga svårigheter samt utstår omlokaliseringar och åtskilliga konkurser, vilket leder till att antalet arbetstillfällen minskar.
Vad föreslår EU för att försvara och skydda den här sektorn? Att vi ska kasta oss med huvudet före in i återvändsgränden global frihandel! Amerikanerna har emellertid just visat oss att det inte kan finnas något skydd utan gränser. De väntade nämligen inte tills de hade kastat in tusentals hushåll i ekonomiska svårigheter och sammanställt det femtioelfte oanvändbara betänkandet innan de reagerade. De agerade och reagerade snabbt och effektivt, vilket var deras skyldighet att göra för att först och främst värna om sina intressen.
Efter omröstningen den 29 maj är det här betänkandet och den ideologiska grund som det vilar på en förolämpning mot alla som har förlorat, eller håller på att förlora, sina jobb. Det strider emot principen om gemenskapspreferenser och bereder vägen för den här sektorns kollaps på medellång sikt. 
Marie-Noëlle Lienemann (PSE ),
   .– Jag avstod i omröstningen om det här betänkandet, som inte innehåller någon förebyggande strategi för att få bukt med denna allvarliga situation. Jag vill också påtala utskottets reträtt vid ett möte med den kinesiska regeringen i går. Det är inte acceptabelt att avvika från det avtal om de nya kvoterna som undertecknades så sent som i juli och som gällde från 2005. Gjorda åtaganden måste respekteras, och den fullbordat faktum-politik som de stora distributörerna bedriver kan inte stödjas, eftersom den skulle äventyra tusentals arbetstillfällen. Utskottet har skjutit upp införandet av den importkontroll som krävs för att lansera WTO:s skyddsklausuler och inte organiserat sig så att det kan införa minimiregler på det sociala området och miljöområdet i den internationella handeln. I dag vägrar det att föreslå en textilplan som klarar utmaningarna: brist på medel till forskning och nyskapande, bristfälligt stöd till teknisk och social omvandling och till utbildning, och ingen nylansering av Europa-Medelhavsområdet, med gemensamma tullar. Miljontals arbetstillfällen och en industrisektor som fortfarande är lovande blir offer för en nonchalant EU-politik. 
Kartika Tamara Liotard, Erik Meijer och Eva-Britt Svensson (GUE/NGL ),
   . – Konflikten om importen av kinesiska textilier till Europeiska unionen gör det glasklart vilka konsekvenserna av den globala fria marknadsekonomin är. Konkurrensen leder till en hänsynslös nedåtgående spiral i fråga om arbetsvillkor. De kinesiska arbetarna arbetar sex långa dagar i veckan. Under dessa förödmjukande omständigheter är det knappast förvånande att de producerar mer konfektion är européerna. Som en följd av detta förlorar europeiska arbetare sina jobb, vilket leder till en situation som alla förlorar på. Vi bör också tillägga att 70 till 80 procent av arbetarna i konfektionsindustrin i de fattigaste länderna är kvinnor.
Frihandel är bara acceptabel om länderna är jämförbara i sociala och ekonomiska termer. Till dess att de är det kommer den hårda kampen mellan företagen att fortsätta att skörda nya offer i form av massuppsägningar och oacceptabla arbetsvillkor. Det är därför som vi måste utöva påtryckningar på Kina, men också på FN och WTO, för att få till stånd förbättrade arbetsvillkor i landet.
Författarna av detta inlägg vill understryka att de höga standarderna i fråga om miljö och säkerhet är viktigare än konkurrenskraften. Därför är det oacceptabelt att de höga REACH-standarderna om kemiska ämnen sänks för att säkra konkurrenskraften. Ekonomisk framgång måste alltid stå tillbaka för människors välbefinnande. 
David Martin (PSE ),
   .– Detta är ett betänkande i rätt tid om textilindustrins situation efter avlägsnandet av exportkvoterna och om textilindustrins framtidsutsikter. 
För mig är det uppenbart att textilproducenterna i EU inte har några större framtidsutsikter om de ska gömma sig bakom en protektionistisk mur. Åtgärderna för att begränsa importen från Kina måste betraktas som tillfälliga och utnyttjas av industrin för att omstrukturera och bygga upp en marknad. 
Textilfabrikerna i EU förtjänar dock att arbeta på lika villkor, och fritt tillträde till våra marknader måste motsvaras av liknande tillträde till marknaderna i tredjeländer. Om EU-producenterna investerar i ny design och nya material förtjänar de på samma sätt fullt skydd för sina upphovsrättigheter. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . Den avreglering av textilmarknaden som skett sedan den 1 januari i år har haft en djupgående negativ inverkan på Europas textilindustri, framför allt i Portugal.
Jag är visserligen förespråkare för fördelarna med en kapitalistisk ekonomi och öppen marknad, men vi måste också inse att om vi inte skyddar de företag som har en konkurrenspotential – och i den portugisiska textilindustrin finns det många exempel på konkurrenspotential – så kommer vi snart att få ett land med konsumenter som inte producerar något. Om man inte producerar något kan man inte heller konsumera. Det är mot den bakgrunden vi måste betrakta problemen med att textilmarknaden öppnats. Om konkurrensen begränsas på grund av en praxis som i vår ekonomi kunde betraktas som olaglig, till exempel att arbetstagarnas grundläggande rättigheter överträds, så kan vi inte blunda för detta och öppna marknaderna för sådan konkurrens. Om vi inte vill att detta ska ske på vår egen marknad så kan vi inte låta det ske när konkurrensen kommer utifrån. Detta har varit och kommer att förbli min ståndpunkt i försvaret av portugisiska och europeiska intressen. 
Catherine Stihler (PSE ),
   .– Vi bör välkomna dagens nyhet om att handelstvisten mellan EU och Kina har fått sin lösning. 

Jan Andersson, Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen och Inger Segelström (PSE ),
   .– Vi röstade för betänkandet om tillämpningen av artiklarna 4 och 5 i direktivet ”Television utan gränser”. Det är viktigt att vi visar vårt stöd till möjligheterna för public service att utvecklas. Public service är av stor betydelse för demokratin och mångfalden och det är viktigt att EU värnar om detta. Dessutom ser vi med oro på den ökande mediekoncentrationen inom EU. Principiellt är vi dock mot regler som bestämmer hur stor del av sändningstiden som ska utgöras av europeiska produktioner. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi anser att sändningskvoter för europeiska produktioner och program av oberoende programföretag är något mycket tvivelaktigt. Framförallt ska dessa kvoter inte beslutas på EU-nivå.
Vi vill främja produkter som framhäver kulturell särart, men vi ställer oss tveksamma till att sändningskvoter är ett lämpligt medel för detta mål.
Vi har med ovanstående motivering valt att rösta nej till detta betänkande. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . TV:ns betydelse för vårt samhälle är väl dokumenterad. Det är i detta sammanhang dags att reflektera över om reglerna för en avreglerad ekonomi ska följas bokstavligt och om läget är sådant att det motiverar någon form av reglering för att skydda gemenskapens intressen.
En av de aspekter som utan tvivel definierar ett samhälle är språket. Kulturproduktion och kulturprodukter är när allt kommer omkring ett av de mest tydliga samhällsuttrycken som finns. Någon form av reglering som garanterar det utrymme som behövs för ett samhälles kulturella uttryck kan därför anses befogad, till skillnad från statliga ingripanden som anger villkoren för människors smak och preferenser.
Trots detta får vi inte falla i den begreppsliga och analytiska fällan att tro att nationell kultur gynnas av att man begränsar tillgången till kultur. Att hitta rätt nivå när det gäller att gynna tillräckligt utrymme för spridande av kulturproduktion är inte samma sak som att påtvinga någon en kulturkonsumtion eller, ännu värre, begränsa valfriheten. Genom att se till att vi inte överskrider den gränsen kan vi skydda ett samhälles intressen utan att för den skull begränsa individens frihet eller friheten att skapa. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets presentation av förslaget till allmän budget för budgetåret 2006. 
Ivan Lewis,
   . – Herr talman, ärade ledamöter av Europaparlamentet, mina damer och herrar! Det är en stor ära för mig att på rådsordförandelandets vägnar i dag lägga fram det förslag till Europeiska gemenskapernas budget för 2006 som fastställdes av rådet den 15 juli 2005.
Jag skulle vilja inleda med att tala om för ledamöterna att vi i Förenade kungariket är mycket tacksamma och mycket rörda över det stöd och den solidaritet som vi har fått efter de fasansfulla terrorattackerna i London. När något sådant händer tror jag att vi alla än en gång vill visa att vi i Europeiska unionen är fast beslutna att på internationell nivå behandla den moderna terrorismens gissel som ett av de största hot som världen står inför. Jag anser att EU har en viktig roll att spela för att se till att den internationella terrorismen angrips med full kraft. Jag tackar er än en gång för ert stöd och er solidaritet i samband med dessa attacker.
När det gäller budgeten skulle jag vilja uppmärksamma den historiska betydelsen av 2006 års budgetförfarande. Det är det sista förfarandet enligt den nuvarande budgetplanen och budgeten spelar därför en speciell roll när det gäller att förena tidigare prioriteringar och framtida mål. Givetvis måste den även erbjuda ett visst mått av kontinuitet och utgöra en grund för samstämmighet mellan två budgetplaner. Budgeten måste emellertid även erbjuda utsikter till reformer och förnyelse så att framtida budgetar verkligen kan möta EU-medborgarnas behov och förväntningar under 2000-talet. Detta ger budgetmyndighetens två grenar– parlamentet och rådet – ett särskilt ansvar. Vi måste bygga vidare på den samarbetsanda som har bildats mellan oss för att under 2006 kunna lägga fram en budget som erbjuder en gemensam vision om en bättre framtid. 
Redan under den korta tid som jag har fullgjort dessa skyldigheter har jag lärt mig att värdesätta det förhållande som jag har kunnat utveckla med budgetutskottets ordförande, föredragande och ledamöter samt med kommissionsledamoten. Samtidigt som det i detta skede av en process av detta slag är svårt att verkligen nå någon form av överenskommelse är den atmosfär, den miljö och de förbindelser som byggs upp goda. Förhoppningsvis lägger de grunden för en process som kommer att leda fram till en lösning som kan godtas av båda parter.
I dag kan jag ge er ett exempel på fördelarna med detta samarbete. Under förlikningssammanträdet den 15 juli mellan rådet (budget) och en delegation från Europaparlamentet kunde vi enas om två ytterst brådskande frågor: dels en strategi för att finansiera ett betydande EG-bidrag till återställandet och återuppbyggnaden av de länder som drabbades av tsunamin, dels användning av EU:s solidaritetsfond för att hjälpa Slovakien att hantera följderna efter en allvarlig storm. Detta är praktiska, konkreta och mycket synliga åtgärder. De är viktiga både för alla de människor som vi företräder och för tsunamioffren. Dessutom lyckades vi komma överens om att revidera taken i budgetplanen för 2006 för att kunna modulera jordbruksstödet.
När det gäller tsunamin måste jag erkänna att det fortfarande fattas 13 miljoner euro. Med tanke på vår samarbetsanda och de framsteg som vi gjorde i juli är jag emellertid fortfarande optimistisk och tror att vi kommer att kunna minska detta underskott ganska snabbt.
Vi hade en löftesrik inledning på vårt förhållande. Om vi fortsätter att föra en konstruktiv och löpande dialog och får stöd av kommissionsledamoten är jag övertygad om vi i slutet av denna budgetprocess kommer att få till stånd en bra överenskommelse om en balanserad och godtagbar budget för 2006.
Innan jag i detalj redogör för den budget som rådet fastställde den 15 juli 2005 skulle jag vilja utnyttja detta tillfälle till att påminna om de huvudprinciper som har legat till grund för våra förslag. De är helt i linje med de budgetriktlinjer för 2006 som rådet antog i mars i år. Jag anser att det är mycket viktigt att vi är tydliga när det gäller de prioriteringar och principer som styr och vägleder de ekonomiska besluten. Det är lika relevant för 2006 som för varje debatt om den framtida finansieringen i nästa budgetplan. Vi måste vara väldigt tydliga när det gäller de principer, den politik och de utmaningar som EU står inför.
För det första respekterar det budgetförslag som rådet har upprättat det gällande interinstitutionella avtalet från 1999 om budgetdisciplin och förbättring av budgetförfarandet. Detta tål att upprepas.
För det andra var rådet extra noga med att respektera det utgiftstak som fastställdes i den nuvarande budgetplanen och att – där det går – lämna tillräckligt stora marginaler under taket så att det finns ett visst spelrum för att finansiera oförutsedda händelser under 2006.
För det tredje har rådet i samband med betalningsbemyndigandena fortsatt att ta ställning för begränsad och kontrollerad tillväxt i kombination med sund och strikt finansförvaltning. I budgetförslaget tas vederbörlig hänsyn till genomförandegraden tidigare år och förväntad genomförandegrad i framtiden. Rådet välkomnar också de påtagliga förbättringar av genomförandegraden som vi har sett den senaste tiden.
Det är särskilt viktigt att försäkra sig om rätt nivå på betalningsbemyndigandena för EG:s budget och jag är säker på att alla ledamöter är medvetna om att de nationella budgetarna är starkt begränsade. Alla offentliga utgifter måste motiveras och prioriteras för att vi även i fortsättningen ska kunna försäkra oss om allmänhetens förtroende och stöd.
När rådet utarbetade budgetförslaget hade det en övergripande strategi som följde dessa grundläggande principer, men man strävade även efter att erbjuda adekvat och realistisk finansiering av EU:s olika budgetprioriteringar. Med hänsyn till behovet av budgetdisciplin ökade rådet marginalerna för åtagandena i rubrik 3, intern politik, och rubrik 5, administration. Dessutom skapades en marginal i rubrik 4, yttre åtgärder, men utan användning av flexibilitetsinstrumentet. Vi anser att detta är helt i linje med artikel 12 i vårt interinstitutionella avtal. Med hjälp av välavvägda ändringsförslag enades vi om ett budgetförslag som även i fortsättningen svarar mot verkliga prioriteringsbehov.
Genom hela budgeten hade rådet en liknande välavvägd inställning till betalningsbemyndiganden för såväl obligatoriska som icke-obligatoriska utgifter. Samtidigt som den totala ökningen av betalningsbemyndiganden begränsades finns det mot bakgrund av de prioriterade mål som fastställdes i Lissabonstrategin fortfarande utrymme i budgetförslaget för en ökning på ca 12 procent till forskning och en ökning på 9,8 procent till strukturfonderna, vilket speglar en förbättrad genomförandegrad.
När människor talar om ”nedskärningar” talar de ibland egentligen inte om ”nedskärningar” utan i själva verket om en annan nivå av betydande ökningar i budgetrubrikerna. Ändå har rådet ibland anklagats för att föreslå nedskärningar. I det stora flertalet budgetrubriker föreslår vi inte några nedskärningar. Vi talar om oförminskad och stabil tillväxt, men inte nödvändigtvis till de nivåer som andra anser vara den bästa vägen framåt.
Nu kommer jag att mer i detalj redogöra för förslaget till budget för 2006. I budgetförslaget för 2006 görs åtagandebemyndiganden på 120,8 miljarder euro, en ökning med 3,7 procent jämfört med 2005 års budget. Det görs betalningsbemyndiganden på 111,4 miljarder euro, 4,9 procent mer än i 2005 års budget, och betalningarna motsvarar 1,01 procent av gemenskapens BNI. Förhoppningsvis har alla fått en övergripande motivering till budgetförslaget. Jag tänker inte tråka ut er här och nu med en förklaring post för post – om detta inte är något som ni verkligen vill, vilket jag förmodar inte är fallet. Jag kommer emellertid att göra er uppmärksamma på de nyckelpunkter som berör de olika budgetrubrikerna i budgetplanen.
Jag inleder med rubrik 1, som handlar om jordbruksutgifter. Jag måste betona min uppskattning för den överenskommelse som vi har nått om att justera budgetplanens tak för 2006. Tack vare det kan vi föra över 655 miljoner euro från marknadsutgifter i underrubrik 1a till landsbygdsutveckling i underrubrik 1b.
Rådet har gjort en generell minskning av åtaganden och betalningar med 150 miljoner euro, vilket berör de budgetposter i underrubrik 1a som är större än 50 miljoner euro. Minskningen tar hänsyn till låg genomförandegrad de senaste åren. Rådets ståndpunkt kommer emellertid att bli föremål för en översyn – och detta är en viktig punkt – mot bakgrund av uppdaterade prognoser i höstens ändringsskrivelse till det preliminära budgetförslaget. Jag måste betona att denna blygsamma minskning är i linje med den övergripande strategin för kontrollerad tillväxt av betalningsbemyndiganden, som bör gälla både obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter. Rådet har helt och hållet godtagit det belopp som kommissionen har föreslagit för underrubrik 1b, och anser att genomförandet där kan ske på ett effektivare sätt.
Om vi går vidare till rubrik 2, strukturåtgärder, har rådet redan antagit de åtagandebemyndiganden som kommissionen har föreslagit i linje med slutsatserna från Europeiska rådets möten i Berlin i mars 1999 och i Köpenhamn i december 2002. Betalningsbemyndigandena har sammanlagt minskats med 150 miljoner euro, vilket speglar rådets syn på den förväntade genomförandegraden och baseras på tidigare bevis på bristande genomförande. Full hänsyn tas till de betydande och välkomna förbättringar som har uppnåtts på senare tid. Minskningarna berör både strukturfonder och gemenskapsinitiativ.
I rubrik 3, intern politik, godtog rådet de åtagandebelopp som föreslogs för fleråriga program som antas i enlighet med medbeslutandeförfarandet – i enlighet med överenskommelsen efter utvidgningen – samt de specifika belopp som hör till Köpenhamnsåtagandena. Rådet begränsade emellertid åtagandebemyndigandena för vissa budgetposter som inte baseras på fleråriga program, exempelvis de som baseras på kommissionens företrädesrätt, pilotprojekt och förberedande åtgärder.
Dessa beslut följde på rådets behandling av verksamhetsberättelser, vilka snabbt håller på att bli ett mycket viktigt analysverktyg. Dessutom begränsade rådet anslagen för stöd till vissa decentraliserade organ. Det är inte mer än rätt att decentraliserade organ ska omfattas av samma hårda budgetkrav som vi ställer på centraliserade institutioner samt våra egna inhemska organisationer. Samtidigt är det rätt att ge nya organ liksom organ som är under utveckling större anslagsökningar. I budgetförslaget görs ett försök att upprätthålla denna distinktion.
När rådet behandlade betalningsbemyndigandena till rubrik 3 tog det full hänsyn till behovet av att öka betalningarna, särskilt till viktiga forskningsposter som kommer att bidra till att förstärka den mycket viktiga – och centrala – Lissabonagendan.
Rådet kunde emellertid inte bortse från tidigare års genomförandegrad i denna rubrik. Vi anser att det finns en begränsad kapacitet för att absorbera ökningar på ett effektivt sätt. Mot denna bakgrund anser rådet att det vore oansvarigt att just i denna rubrik införa de stora ökningar på nästan 12 procent som förslås i det preliminära budgetförslaget. Rådet har minskat den totala ökningen till mer hanterliga och realistiska 5 procent. Men det är mycket viktigt att komma ihåg – och jag upprepar gärna detta – att budgetförslaget fortfarande innebär en mycket stor ökning, närmare 12 procent, av anslagen till forskning. Detta speglar den prioritet som detta mycket viktiga politikområde ges.
Rådet har anslagit tillräckliga medel till rubrik 3 och fastställt en rimlig marginal på 210 miljoner euro under taket. Jag är säker på att Europaparlamentet kommer att ha samma budgetdisciplin i tankarna när de överväger prioriteringar för denna rubrik.
Jag går nu vidare från rubrik 3 till rubrik 4, yttre åtgärder. Rådet var noga med att respektera taken i budgetplanen. I linje med det interinstitutionella avtalet ansåg rådet att alla möjligheter till omfördelning måste vara uttömda innan man kan föreslå att flexibilitetsinstrumentet ska användas. Det kommer säkert inte som någon överraskning att rådet inte delade kommissionens åsikt i det preliminära budgetförslaget om att möjligheterna till omfördelning hade uttömts. Rådet gav sitt helhjärtade stöd till kommissionens utfästelser och det efterföljande budgetförslaget för återuppbyggnadsbehoven i de länder som drabbades av tsunamin och i Irak. Rådet respekterade dessutom referensbeloppen för de program som tillkommit i enlighet med medbeslutandeförfarandet. Det godtog även det belopp för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP) som föreslogs i det preliminära budgetförslaget.
Rådet ansåg emellertid att det fortfarande fanns utrymme för att få in de samlade utgifterna inom budgettaket och uppnådde detta genom en mycket blygsam generell minskning av åtaganden i de återstående kapitlen, däribland till internationella fiskeriavtal. En något mindre minskning gjordes för Afghanistan. Därför kan gemenskapen fortfarande uppfylla sitt fleråriga löfte om stöd till återuppbyggnaden.
Efter dessa justeringar återstår en marginal på 41,65 miljoner euro i rubrik 4. Detta bör räcka för att finansiera följderna av de kommande sockerreformerna i enlighet med de åtgärder som vi förväntar oss att kommissionen kommer att föreslå. Återigen har vi samma uppfattning om att detta är absolut nödvändigt för att sockerreformen ska lyckas. Jag hoppas vi kan komma överens om det slutgiltiga beloppet för GUSP-budgeten och de internationella fiskeriavtalen under den andra behandlingen av budgeten för 2006, i enlighet med det interinstitutionella avtalet. Jag kan försäkra er att vi som ordförandeland i god tid och på lämpligt sätt kommer att ge Europaparlamentet lämplig information om GUSP. Ni håller säkert med om att stora framsteg har gjorts på detta område den senaste tiden.
Jag går nu vidare till rubrik 5, administration. Målet för budgetförslaget är återigen att respektera taket i budgetplanen och att fastställa en lämplig marginal för oförutsedda händelser. Med detta i åtanke fastställde rådet en marginal på 130 miljoner euro. Denna marginal ska uppnås genom att spara in på driftkostnaderna för mellaninstitutionellt samarbete och budgetminskningar, som speglar antalet lediga tjänster på de olika institutionerna. Rådet hade en objektiv och pragmatisk strategi. Men vi kan aldrig förvänta oss att någon institution ska vara helt och hållet nöjd med resultatet av vår analys. 
Rådet godtog de flesta av de nya poster som institutionerna begärde för utvidgning, föranslutning och nya uppgifter. Det är emellertid sant att vi gjorde en liten minskning för att ta hänsyn till den betydande förseningen av rekryteringen till tjänster som beviljats tidigare år. Rådet gav uttryck för sin stora oro för rekryteringsförseningar och för det centrala behovet av en geografisk balans efter utvidgningen. Jag vet att parlamentet delar denna oro. Det är beklagligt att vi på grund av tidsbrist inte kunde komma överens om ett gemensamt uttalande om denna fråga den 15 juli. Jag har emellertid all anledning att tro att vi fortfarande kan nå en sådan överenskommelse. Detta skulle göra det absolut klart att parlamentet och rådet är helt och hållet överens när det gäller att rekrytera och behålla personal. Vi har nyligen mottagit ett dokument från kommissionsledamoten där vi uppmanas att ange vår inställning i fråga om administrationen och mer specifikt om tjänster. Vi kommer att behandla dokumentet under de kommande veckorna.
Jag går nu över till rubrik 7, föranslutningsstrategi. Rådet godtog de åtagandebemyndiganden som kommissionen hade föreslagit. Vi begränsade emellertid ökningen av betalningsbemyndiganden för vissa budgetposter, återigen mot bakgrund av genomförandegraden tidigare år.
För rubrik 8, kompensation, godtog rådet slutligen hela de belopp som kommissionen föreslog i det preliminära budgetförslaget. Tack vare detta garanteras att slutsatserna om nya medlemsstater från Europeiska rådets möte i Köpenhamn uppfylls på ett riktigt sätt.
Vi anser att detta budgetförslag ger ett adekvat svar på EU:s olika prioriteringar. Det tillhandahåller finansiering men respekterar också den viktiga principen om budgetdisciplin och sund förvaltning, något som rådet och parlamentet är gemensamma väktare av. Vi möts i dag i ett läge där det är viktigare än någonsin att vi återuppbygger och stärker förhållandet mellan EU, dess institutioner och Europas folk.
En central beståndsdel i detta förhållande är vår trovärdighet som aktör. En nyckel till denna trovärdighet är hur vi förvaltar våra finanser, att vi visar att vi är effektiva, att vi är försiktiga, men även att vi tillsammans använder pengar på ett sätt som ger ökad livskvalitet för de människor som bor i EU. Vi måste minska klyftan mellan retorik och verklighet. En av de stora utmaningarna för oss som passionerat tror på EU:s betydelse är att människor ofta inte betraktar det arbete som sker i parlamentet, kommissionen och rådet som något som gör någon skillnad eller något som är relevant för deras vardagsbekymmer i fråga om livskvalitet och levnadsstandard.
Inom ramen för inte bara 2006 utan även debatten om budgetplanen för kommande år är det därför mycket viktigt att vi hela tiden tänker på hur viktigt det är att vi kopplar våra åtgärder, våra ord och de beslut som vi fattar till den centrala frågan om att se till att vi återuppbygger och stärker allmänhetens förtroende och stöd för den funktion, det arbete och den vision som EU bygger på.
En utmärkt startpunkt skulle vara att på ett moget sätt enas om en överenskommelse om 2006 års budget. Vi står inför stora utmaningar, men vi kan överbrygga klyftan i denna fråga. Som vi kommer att höra i debatten i eftermiddag är det stora skillnader i vissa av budgetrubrikerna och det finns vitt skilda åsikter om vad som är bästa vägen framåt.
Jag anser emellertid att vi under de kommande veckorna bör försöka överbrygga dessa klyftor. Vi bör försöka få till stånd någon form av samförstånd. För att detta ska ske krävs det ofrånkomligen kompromisser. Om vi kan enas kommer detta att bli en mycket viktig byggsten i de utmaningar som vi står inför när det gäller de nödvändiga reformerna av hur vi budgeterar och fattar beslut om framtiden.
Många av er var säkert närvarande när den brittiske premiärministern talade till parlamentet alldeles i inledningen av ordförandeskapet. Jag tror att det fanns en bred enighet hos alla närvarande – oavsett politisk hemvist och oavsett åsikt – när han redogjorde för reformdagordningen, och att de instämde i hans beslutsamhet att vi ska uppnå detta tillsammans, att hans analys av EU är riktig och att detta är rätt tillfälle att ta tjuren vid hornen och ta itu med vissa av de grundläggande frågorna om EU:s framtida karaktär och unionens förhållande till sina medborgare.
Budgeten för 2006 kan – mot bakgrund av denna större debatt – kännas som en relativt liten fråga. Men om vi kan visa att vi kan nå en kompromiss på dessa områden och på så sätt fortsätta vår positiva utveckling kommer detta att hälsas med stor glädje. Budgeten kommer att bli mycket väl mottagen bland dem som noga kontrollerar hur vi arbetar.
Herr talman, ärade ledamöter, mina damer och herrar! Det är med glädje jag avslutar mitt anförande och anförtror Europaparlamentet budgetförslaget denna eftermiddag. 
Talmannen.
   – För allas räkning tackar jag Ivan Lewis som på rådets vägnar har redogjort för förslaget till 2006 års allmänna budget.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en allmän debatt om Europeiska unionens allmänna budget för 2006. 
Janusz Lewandowski (PPE-DE ),
   . –  Herr talman! Den redogörelse för 2006 års budget Ivan Lewis har gjort i dag bekräftar det intryck parlamentets delegation fick vid förlikningskommitténs sammanträde den 15 juli. Till skillnad från vad namnet anger liknade detta sammanträde mest en lista över skiljaktigheter, snarare än en förlikningsprocess. Det är förvisso sant att ingen förväntar sig enighet vid denna tid på året, men man kan inte förneka att ståndpunkterna från EU:s båda budgetmyndigheter i fråga om 2006 års budget ligger miltals ifrån varandra. Inte ens det samförstånd som har nåtts i viktiga men ändå sekundära frågor som moduleringen, eller med andra ord överföringen av anslag till ett värde av 655 miljoner euro från rubrik 1 till landsbygdsutveckling, kan dölja detta faktum. Vårt mål är att nå en uppgörelse om budgeten, men uppgiften är långt ifrån enkel.
Europaparlamentet är ett politiskt organ vars ledamöter ingick ett avtal med sina väljare för ett år sedan. De värnar om de löften de gett. Mycket sades vid den tiden, och sägs fortfarande, om behovet av att fullborda EU:s utvidgning och därför investera i sammanhållningen, liksom om behovet av att gjuta nytt liv i Lissabonstrategin och finansiera EU:s nya ambitioner på den internationella arenan. Samtidigt kan vi inte undkomma det faktum att vi för ett år sedan också lovade att iaktta en sträng budgetdisciplin. Den röstande allmänheten är mycket bestämd i sitt fördömande av odisciplinerade och därmed slösaktiga utgifter. Politiska ambitioner och mål som inte backas upp finansiellt blir inget annat än tomma ord.
Parlamentet måste behandla 2006 års budget mot bakgrund av förra årets erfarenheter. Vi ställdes i princip mot väggen och samtyckte till en betalningsnivå som ligger långt under våra behov för 2005, vilket redan framgår tydligt av utgiftsnivån hittills i år. Budgeten för 2006 måste dessutom betraktas som ett steg på vägen mot en ny budgetplan. Med dessa två aspekter i åtanke beslutade vi att kommissionens ursprungliga förslag på 1,02 procent av BNI, vilket är nästan sju miljarder euro lägre än det tak som anges i budgetplanen för 2006, var otillräckligt. Klyftan är gigantisk mellan dessa förslag för 2006 års budget och kommissionens förslag till betalningar 2007, vilket är det första året inom den nya budgetplanen. Detta innebär att det är ännu svårare att förstå eller acceptera de nedskärningar rådet har gjort när det minskar betalningarna till strax över en procent av BNI.
I år har vi sett att rådet har valt en mer selektiv och mindre mekanisk inställning till budgetnedskärningar, och jag ska mycket snabbt nämna de olika enskilda rubrikerna. Den modulering från rubrik 1 man enats om kan betraktas som en gemensam framgång. Samtidigt förväntar vi oss dock att kommissionen lägger fram förslag till utgifter på jordbruksområdet på lång sikt som underlag för ytterligare diskussioner.
Parlamentet har inte behövt lång tid på sig för att notera att sammanhållningen undkom rådets nedskärningar relativt oskadd, men de preliminära rapporter som nått oss om strukturfonderna tyder på att användningen av fonderna 2005 inte kommer att motsvara den nivå som angavs i rådets förslag, utan kommer att motsvara, eller till och med överskrida, kommissionens ursprungliga förslag. Trycket börjar märkas mest under rubrik 3, det vill säga den inre politiken, där de relativt sett största nedskärningarna har gjorts och uppgår till över 500 miljoner euro. Därigenom blir målen för Lissabonstrategin meningslösa, trots att strategin innehåller investeringar i forskning och små och medelstora företag. Det betyder också att parlamentet inte på något sätt kan genomföra sina prioriteringar. Vad gäller rubrik IV är det dock inte parlamentets prioriteringar som tar stryk, utan snarare det brittiska ordförandeskapets egna uttalanden.
De godtyckliga nedskärningar på omkring fyra procent som har gjorts på alla områden, med undantag för den så favoriserade gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, innebär att vi omöjligen kan hantera den ständiga strömmen av nya utmaningar. Dessa handlar inte enbart om länder som drabbas av tsunami eller om Irak och Afghanistan, eftersom behov kommer att uppstå av att finansiera stöd till andra regioner som drabbas av naturkatastrofer. Kompensationen till sockerproducenterna står för ytterligare ett problem. Kommissionen har också nämnt problemen med administrativa utgifter och möjligheten att frysa rekryteringen av anställda från de nya medlemsstaterna.
Sammanfattningsvis förs vår debatt om 2006 års budget mot en allmänt pessimistisk bakgrund. EU är dock i akut behov av goda nyheter. En uppgörelse om 2006 års budget och rimliga siffror för budgetplanen vore därför precis de nyheter unionen hoppats på. En sådan uppgörelse kunde förnya människors tilltro till EU. Det är vårt gemensamma ansvar att se till att detta uppnås. 
Giovanni Pittella (PSE ),
   . – Herr talman, herr Lewis, fru Grybauskaitė, mina damer och herrar! Våra sympatier för det brittiska ordförandeskapet befriar oss inte från skyldigheten att utrycka vår besvikelse över det budgetförslag som lagts fram.
Som utskottsordföranden Janusz Lewandowski redan påpekat uttryckte vi vår besvikelse mycket uppriktigt och bestämt till förlikningskommittén i juli. Vi bekräftar därför i dag att vi visserligen uppskattar Ivan Lewis inlägg för dess uppriktighet och väl valda formuleringar, men ändå anser att allt måste omvandlas till slutliga val.
Det föreligger olyckligtvis en skarp motsättning mellan premiärminister Tony Blairs passionerade ordval i den här församlingen och de val rådet gjort i budgeten.
Budgetnedskärningarna – eller om man så hellre vill, era budgetprognoser – för jordbrukssektorn och strukturfonderna är visserligen mer begränsade än förra året, men bekräftar ändå att tendensen går mot en omotiverad åtstramning. Om nedskärningarna godkänns öppnar de dörren för justeringar under året, vilket förstärker skillnaden mellan förväntningarna – vilka dessutom ökar tack vare en god genomförandenivå för anslagen – och de otillräckliga resurserna.
I fråga om de inre och yttre politikområdena har vår oro omvänts till farhågor: vi blir inte övertygade, herr Lewis, av symmetrin mellan medel anslagna till åtaganden, vilka har minskat i mindre grad än betalningsbemyndigandena. Inte heller bidrar en analys av de största nedskärningarna till att förklara det politiska budskap vi alla vill avge. Så här ser de sammanlagda siffrorna ut: 21 miljoner mindre till företag, 33 miljoner mindre till transport, 279 miljoner mindre till forskning, 131 miljoner mindre till information; 20 miljoner mindre till utbildning och kultur och 8 miljoner mindre till frihet, säkerhet och rättvisa.
Uttalandena om att gynna tillväxt, sysselsättning och åtgärder till stöd för ungdomar stämmer inte överens med minskade anslag under de olika budgetrubriker som är mycket viktiga för att uppnå dessa mål. Jag skulle vilja fråga er, herr Lewis, vad allt detta betyder.
Betyder det att dessa politikområden är mycket viktiga, men måste genomföras av de nationella regeringarna på egen hand? Det intrycket får jag. Om det är korrekt står vi inför en öppen konflikt, eftersom dessa politikområden även måste genomföras av EU på grund av att de tillför ett europeiskt mervärde. Jag anser att detta är det grundläggande politiska problem vi först och främst måste klargöra för att kunna arbeta samstämmigt.
När det gäller rubrik 4 – den välkända rubriken ”Yttre åtgärder” – kräver vi att flexibilitetsinstrumentet används. Om anslagen under rubrik 4 enligt era önskemål hamnar under det maximala taket går det inte att leva upp till EU:s traditionella prioriteringar: millenniemålen, nödsituationer som uppstått under årens lopp – från Irak till Afghanistan och tsunami, horisontella program och geografiska program. Nu vill vi med all rätt också föra upp socker på listan. Hur ska allt detta gå till? Och vad händer med det dussintal övriga åtgärder som – än en gång med all rätt – har planerats som yttre åtgärder? Hur kan vi genomföra sådana åtgärder med minskade ekonomiska anslag, utan att ens tillämpa flexibilitetsinstrumentet?
Jag har fått intryck av att ni – och nu använder jag ett talesätt för att förklara mig – både vill äta kakan och ha den kvar. Vi är oroliga och besvikna, men vi fortsätter att be om mer eftertanke från er sida, och vi förväntar oss, fru kommissionsledamot, mer målmedvetna påtryckningar från kommissionen. Inom parlamentet, bland oss alla, gror tanken på en omvälvning, på att vidta åtgärder, inte impulsivt utan på ett genomtänkt sätt för att öppna människors ögon och påminna alla om vilka skyldigheter de har.
Vi har inte fått några hoppingivande signaler i fråga om budgetplanen. I själva verket skulle jag vilja påstå att vi inte fått några signaler alls. Detta ökar givetvis vår oro och vågen av skepsis bland medborgarna. Ni hänvisade med all rätt till medborgarna som – låt oss kalla dem så – huvudmålet för våra åtgärder. Men det råder en väldig skepsis bland medborgarna, eftersom unionen inte har lyckats uppnå en plattform där den kan genomföra sin politik. Har det brittiska ordförandeskapet kanske beslutat att ge upp i fråga om budgetplanen utan att ens göra ett försök?
Vi vet med vilken beslutsamhet premiärminister Blair brukar anta olika utmaningar, och vi kunde därför förvänta oss andra signaler – och vi väntar fortfarande på dem. Tid och deadlines väntar dock inte på någon. Som Tony Blair mycket väl känner till skulle man ge upp helt om man bara nöjde sig med att hanka sig fram inför Europas kris. Vi här i parlamentet kan inte förbli passiva medan Europa går utför, och vi hoppas att premiärminister Blair och det brittiska ordförandeskapet känner detsamma. 
Valdis Dombrovskis (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr Lewis och fru Grybauskaitė! Mina damer och herrar! Jag vill tacka Ivan Lewis för hans redogörelse av budgeten för de andra EU-institutionerna 2006. Europaparlamentet och rådet har uppenbarligen olika synsätt i vissa frågor som rör förslaget till budget, men det finns också en rad gemensamma nämnare.
Båda institutionerna med budgetbefogenheter anammar principen om budgetdisciplin och rationellt utnyttjande av skattebetalarnas pengar inom EU. Rådet föreslår att EU-institutionernas administrativa utgifter ska minska med 120 miljoner euro jämfört med deras ursprungliga äskanden. Det måste dock framhållas att denna minskning i många fall har genomförts på ett ogenomtänkt sätt, utan någon ordentlig genomgång av arbetets art och de specifika problemen vid varje institution. Därför kommer Europaparlamentet att föreslå en översyn av nedskärningarna av institutionernas utgifter med en bedömning av varje institutions budgetäskanden och nya arbetsuppgifter 2006 utifrån dess egna förutsättningar. Det är viktigt att se till att det i en av prioriteringarna i EU-budgeten för 2006 finns tillräcklig finansiering, nämligen förberedelserna för nästa EU-utvidgning när Bulgarien och Rumänien ska ansluta sig. Jag anser att EU:s institutioner måste ha ett samordnat synsätt på anställningen av personal från de nya medlemsstaterna. När det gäller Europaparlamentets budget bör vi notera att parlamentets presidium i morgon fattar beslut om Europaparlamentets förslag till budget för 2006 som sedan ska översändas till budgetutskottet för behandling. I egenskap av budgetföredragande anser jag att budgetutskottet kommer att behöva ytterligare information i olika frågor för att kunna fatta varje beslut utifrån dess egna förutsättningar, framför allt vad gäller Europaparlamentets informations- och kommunikationspolitik. Jag vill än en gång betona principen att den gemensamma utgiftsnivån i Europaparlamentets budget bör fastställas efter behov som har konstaterats efter en noggrann utvärdering. Att uppnå ett tak på 20 procent för gemensamma administrativa utgifter är inte något mål i sig.
Jag vill slutligen säga några ord om EU:s allmänna budget för 2006. Rådets förslag att minska betalningsbemyndigandena för EU:s strukturfonder 2006 med 150 miljoner euro är obegripligt. Ett sådant synsätt är ett tecken på rådets ovilja att fullt ut finansiera de åtaganden som EU gjort inom ramen för den nuvarande budgetplanen. Med tanke på att 2006 är sista året i den nuvarande budgetplanen är det viktigt att avslutningen av nuvarande program blir framgångsrik och att fastställa en volym för åtaganden och betalningsbemyndiganden för 2006 års budget som motsvarar de åtaganden EU har gjort. 
Dalia Grybauskaitė,
   . –Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag vill tacka för den möjlighet jag fått att i dag framföra mina synpunkter på rådets första förslag, i synnerhet med tanke på att vi så tidigt som i juni efter första behandlingen fick tillfälle att diskutera med parlamentet och rådet och företrädare för Europaparlamentets politiska grupper. Jag har samma inställning som de flesta talare, nämligen att 2006 års budget är speciell. Det är den sista budgeten inom den nuvarande budgetplanen, och den har utarbetats av kommissionen i syfte att på ett så omfattande och realistiskt sätt som möjligt ta hänsyn till EU:s mest trängande behov, det vill säga att fullfölja alla viktiga projekt och på ett bra sätt förbereda för nästa budgetperiod. Som svar på förslaget från rådet vill jag därför först definiera de tre områden som kommissionen anser utgöra de största utmaningarna. 
Efter att först ha redogjort för betydelsen av EU-budgeten för 2006 skulle jag vilja koncentrera mig på tre områden där kommissionen anser att de stora problemen måste hanteras och lösas av samtliga tre institutioner, framför allt budgetmyndighetens två grenar.
Vi är mest bekymrade över rubrik 3, där vi anser att de minskningar som rådet föreslår inte kan rättfärdigas. Kommissionen kan inte stödja dem, huvudsakligen för att de krav och belopp som kommissionen föreslog baserades på projekt där ett åtagande redan hade gjorts och som fortfarande pågick. Vi tror att sådana minskningar kommer att skapa många problem för medlemsstaterna i samband med betalningen av räkningar för pågående projekt inom gemenskapen under 2006.
Hälften av de föreslagna minskningarna av betalningsbemyndigandena har dessutom koncentrerats till verksamheter som endast representerar omkring 10 procent av den totala budgeten. Förvånande nog ges ingen motivering till varför minskningarna har fördelats på detta sätt.
I rubrik 4 kommer de minskningar som rådet har föreslagit att skapa åtminstone tre allvarliga problem. För det första går minskningarna emot de beslut som rådet (allmänna frågor) har fattat, särskilt om återuppbyggnaden i Asien efter tsunamin och det förnyade åtagandet om millenniemålen. För det andra förväntar vi oss med anledning av den senaste tidens utveckling i världen att EU kommer att tillfrågas om att bidra i samband med Israels tillbakadragande från Gazaremsan. Vi har redan fått indikationer på detta. Det tredje problemet rör förhandlingarna om fiskeriavtalet med Marocko. Alla dessa tre saker gör det svårare att godta eller se positivt på rådets förslag.
Frågan om rubrik 5 togs upp och diskuterades ingående på mötet mellan de tre institutionerna den 15 juli. Som utlovat sände jag i fredags kompletterande information till båda grenarna av budgetmyndigheten om hur rekryteringen från EU-10 och EU-15 fortskrider. Den 31 juli i år hade 90 procent av rekryteringsmålen från de nya medlemsstaterna uppfyllts. Vi anser att de föreslagna minskningar som rådet har föreslagit beror på ett missförstånd mellan oss. De kan mycket väl härröra från ett tekniskt fel.
Vi är övertygade om att vi före den andra behandlingen kommer att kunna samråda med rådet för att lösa just denna fråga. Det förslag som i dag ligger på bordet betyder att under 2006 kommer vi inte bara att vara oförmögna att rekrytera från EU-10, vi kommer också att stoppa all rekrytering i kommissionen samt sakna resurser för att betala ut löner till befintlig personal.
Med hänsyn till allt detta och som svar på Giovanni Pittellas begäran om att kommissionen ska inta en så stark ståndpunkt som möjligt till detta förslag vill jag tala om att vi är beslutna att lösa alla tänkbara frågor i samarbete med budgetmyndighetens två grenar. Jag uppmanar alla sidor att visa god vilja i samband med dessa ansträngningar. Det kommer verkligen att behövas om vi ska kunna ro uppgörelsen för detta år i hamn. 
Laima Liucija Andrikienė,
   . –Herr rådsordförande, fru kommissionsledamot! Den 15 juni 2005 hade jag tillfälle att delta i förlikningsmötet mellan Europaparlamentet och rådet i Bryssel, och dessförinnan hade Europaparlamentet antagit en resolution där denna EU-institutions ståndpunkt och dess prioriteringar i samband med upprättandet av budgeten för 2006 tydligt tillkännagavs. Trots den kritik som Europaparlamentet sedan framförde mot de otillräckliga anslagen för åtaganden och betalningar beslutade Ekofinrådet den 15 juli 2005 att föreslå en minskning av anslagen för betalningar med 1,1 miljarder euro och av anslagen för åtaganden med 478 miljoner euro jämfört med det preliminära budgetförslaget. Detta förslag visar enligt min mening tydligt att rådet i själva verket inte tar någon hänsyn till EU:s faktiska behov och åtaganden. Låt mig påminna om att det preliminära budgetförslag som kommissionen lagt fram enligt den ovannämnda resolutionen från Europaparlamentet är otillräckligt och i budgethänseende inte återspeglar gemensamt överenskomna politiska ambitioner, främst dem som gäller Lissabonstrategin och behovet av att stödja små och medelstora företag.
Vi uppmanade också rådet att inleda en seriös och konstruktiv dialog med Europaparlamentet om hur dessa politiska åtaganden kan fullgöras. Våra politiska mål, dvs. ekonomisk tillväxt och förstärkt konkurrenskraft, kan inte nås utan ökade anslag till forskning, innovation och små och medelstora företag, som utgör 90 procent av alla företag i EU. Vi i Europaparlamentet har tidigare framhållit och vill återigen betona de viktiga program för externt bistånd som inte kunde förutses när den gällande budgetplanen behandlades, exempelvis de som gäller Afghanistan och Irak och det nyligen föreslagna stödpaketet för återuppbyggnad efter tsunamin. Rubrik IV, ”Externa åtgärder”, var enligt vår mening redan otillräckligt finansierad i det preliminära budgetförslaget. Och nu föreslår rådet en ytterligare minskning av anslagen under denna rubrik. Jag skulle också vilja fästa er uppmärksamhet på andra oroväckande minskningar med anknytning till specifika tematiska och geografiska åtgärder. Jag anser att en ny förlikning är nödvändig när det gäller belopp och medel i budgeten. Dessutom vill jag betona vikten av den europeiska grannskapspolitiken, inklusive stöd till demokratisk utveckling i grannländerna.
Jag måste återigen erinra om att anslutningen av tio nya medlemsstater 2004, som bara utgör början på en lång sammanhållningsprocess, är en ny utmaning för sammanhållningspolitiken och innebär att genomförandet av denna politik bör inriktas på regioner för att undvika framtida konflikter mellan de nya medlemsstaterna och de mindre utvecklade regionerna i EU-15. Avslutningsvis vill jag på nytt uppmana rådet att låta sig styras av Europaparlamentets prioriteringar vid upprättandet av budgeten för 2006. Jag är övertygad om att ni inte behöver påminnas om att Europaparlamentet är den enda EU-institution som väljs direkt av EU:s medborgare och i enlighet med EU-rätten har tilldelats en uppgift i samband med upprättandet och genomförandet av EU:s budget. 
Constanze Angela Krehl,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Som föredragande för utskottet för regional utveckling måste jag säga att jag anser att den budget som rådet lagt fram för oss är otillfredsställande. Detta säger jag med särskild hänvisning till nedskärningen – för det vill jag kalla den – av betalningarna med 150 miljoner euro. Under senare år har vi, genom att införa N+2-reglerna, strävat efter att mycket nära länka samman utgifterna med åtagandena och se till att pengarna verkligen används. Nu bestraffas vi i själva verket för våra ansträngningar, eftersom det finns 150 miljoner euro mindre för betalningar.
Vi bestraffar emellertid också oss själva, EU som helhet, för vi kommer någon gång framöver att uppmanas att stå för de åtaganden vi gjort. Vi har alltid haft som policy att undvika att gapet mellan betalningar och åtaganden blir för stort. I det preliminära budgetförslaget har kommissionen verkligen avsatt ett minimum av medel för finansiering av strukturpolitiken. Vi vill ha medlen tillbaka, och jag uppmanar rådet att stödja oss i detta avseende. 
István Szent-Iványi,
   .– Rådet vill minska EU:s budget med en halv miljard euro jämfört med kommissionens förslag. Detta är i sig oacceptabelt, men vad som framför allt inte kan godtas är att mer än en tredjedel av dessa nedskärningar gäller de yttre förbindelserna. Den föreslagna minskningen av utgifterna för yttre förbindelser är tio gånger större än på något annat område. EU:s framsteg och resultat hittills har i rätt hög grad haft anknytning till de yttre förbindelserna. Vi är stolta över utvidgningen och över vår biståndspolitik, och vi är stolta över att vara världens största givare. Dessa prioriteringar saknas dock i budgetförslaget och, ännu mer påfallande, i rådets förslag. Och det räcker inte med det; nedskärningarna skulle dessutom drabba dessa program allra hårdast. Ändå anser jag att det i dag är mycket viktigt att vi kan uppvisa framgångar. Europa och EU kräver framgångar.
Det finns dock ytterligare ett problem. Vi tar inte våra egna principer på allvar; vi har inte gjort det hittills, och vi gör det inte heller i detta förslag. Rådet har praktiskt taget aldrig åberopat klausulen om mänskliga rättigheter. Vi stöder ett stort antal länder som ringaktar demokrati och mänskliga rättigheter. Ändå har vi ett verktyg vi kan använda, eftersom klausulen om mänskliga rättigheter ger oss möjlighet att dra tillbaka stödet till länder som inte respekterar de mänskliga rättigheterna och rättsstatliga principerna och öka stödet till länder som följer dessa regler. Länderna på västra Balkan är ett exempel. Ni föreslår däremot ännu större nedskärningar av stödet till västra Balkan än av de totala utgifterna för yttre förbindelser. Och ändå ligger det i högsta grad i vårt intresse att västra Balkan stabiliseras. Det är obegripligt att rådet vill minska stödet till exempelvis denna region med 5 procent och till Serbien med 8 procent jämfört med föregående år. Samtidigt är man mycket generös när det gäller EU:s särskilda sändebud, vars budget har fördubblats på två år. Med andra ord ökar medlen för något av tveksam betydelse, medan nedskärningar görs som drabbar saker vi verkligen behöver. 
Helga Trüpel,
   . – Herr talman, mina damer och herrar, herr Lewis! Vid granskningen av budgetförslaget för 2006 kan vi inte undgå att lägga märke till att det är av övergångskaraktär, och det är därför det är av så grundläggande betydelse för de ytterligare prioriteringar och ambitioner vi delar – eller som vi i alla fall borde dela. Jag vill därför uppriktigt kritisera en aspekt av rådets förslag: det är alldeles för försiktigt och innehåller nedskärningar som är enorma jämfört med dem som kommissionen föreslagit.
För att klargöra vad jag menar med att denna budget är av övergångskaraktär vill jag hänvisa till Bögebetänkandet och våra förväntningar på budgetplanen. Det finns en stor skillnad mellan oss och rådet; den uppgår till 106 miljarder euro i budgetplanen. Vi anser att vi, för att verkligen förbereda EU för framtiden, måste inrikta oss på mycket specifika områden: forskning, utbildning, ungdom, kulturellt utbyte i ett utvidgat EU, miljö och förnybar energi – och detta säger jag med tanke på händelserna i New Orleans nyligen.
En titt på siffrorna i parlamentets budgetplan och nu i rådets förslag för 2006 visar att de skiljer sig åt i hög grad: i budgetplanen anslås 10 miljarder euro för forskning, medan rådet endast anslår 4 miljarder euro; 2 miljarder euro går till utbildning, kultur och ungdom, jämfört med bara 0,8 miljarder euro från rådet för samma period. När det gäller energi och transport har parlamentet föreslagit 2,5 miljarder euro men rådet bara 1,3 miljarder euro. Bara detta visar klart att rådets förslag för budgetåret 2006 är blygsamma, försiktiga och saknar framtidsperspektiv.
Som jag ser det bör budgetförslaget för 2006 i stället utgöra ett slags bro till kommande år, från 2007 till 2013, och att lägga fram så blygsamma och futtiga budgetberäkningar som rådet gjort är därför fel sätt att hantera saker och ting. De siffror som uppgetts för oss saknar anknytning till både det skenheliga talet om Lissabon som en förnyelseprocess och till den stora ekonomiska potential vi måste återskapa.
För att sedan övergå till kommunikationsstrategin vill jag säga att det, särskilt efter misslyckandena i folkomröstningarna, absolut måste ligga i vårt intresse att göra mer 2006, i stället för att dra ned på betalningarna eller utnyttja flexibilitetsinstrumentet i mindre utsträckning. Det är obegripligt politiskt sett att rådet, trots att vi ställs inför så många utmaningar världen över, är så blygsamt och försiktigt i sin hantering av flexibilitetsinstrumentet, i stället för att demonstrera EU:s vilja att vara en global aktör och tillgodose behoven i världens många krishärdar. 
Esko Seppänen,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, fru kommissionsledamot! Sedan flera år tillbaka är jag min grupps och Europaparlamentets företrädare vid juli månads budgetförlikning med medlemsstaterna efter rådets första behandling. Det har alltid varit svårt att enas på sommaren, men i år var det särskilt svårt. I praktiken nåddes inte enighet om någonting, och parlamentet får därför genomföra sin första behandling utan några förpliktelser gentemot rådet.
Som min grupp ser det är de grundläggande problemen den låga nivån på betalningsbemyndigandena och budgetens huvudinriktning. I rådet finns det en grupp så kallade nettobetalare, som inte är intresserade av det mervärde som uppstår genom finansiering av olika gemensamma EU-projekt. Det enda som rådet egentligen verkar intresserat av att finansiera är militariseringen av EU. Trots att krigföring inte omfattas av EU:s behörighet vill medlemsstaterna finansiera gemensamma militariseringsprojekt med EU-pengar. Såvitt jag förstår finansieras polisoperationen i Kongo och uppdraget i Sudan med hjälp av utvecklingsanslag, och det betyder att finansieringen av den militära verksamheten sker utan möjlighet till insyn.
Trots att konstitutionen, som förkastades i två folkomröstningar, inte kommer att träda i kraft under den närmaste tiden genomförs en del av dess artiklar av den politiska eliten i medlemsstaterna, exempelvis i och med inrättandet av en försvarsbyrå. Medlemsstaternas agerande är odemokratiskt, och det är uppenbart att en stor del av EU:s gemensamma militära verksamhet saknar rättslig grund i fördragen. I stället för att militarisera EU bör vi börja diskutera uppbyggnaden av ett socialt Europa. Det är det enda sättet för EU:s arbete att få legitimitet, dvs. allmänhetens godkännande.
I det sociala Europas namn har vår grupp ständigt kritiserat Lissabonstrategins snäva målsättning; den främjar enbart ett storföretagens Europa. Vi kritiserade nyligen rådets sätt att blunda för verkligheten och dra ned på utgifterna, till och med jämfört med kommissionens budgetförslag, för att minska budgetanslagen till 1 procent av EU-ländernas bruttonationalinkomst. En stram budgetdisciplin är av godo, men i det här fallet är det ett rejält kok stryk som rådet förordar.
Det finns också ett strategiskt mål mitt framför ögonen på oss. Om ingen enighet nås om budgetramarna och frågan hänförs till budgetförfarandet enligt artikel 272 i fördraget, måste det sammanlagda beloppet för 2006 års budget från rådets ståndpunkt sett bli så lågt som möjligt. Detta är ett strategiskt mål vi inte kan godta.
Vår grupp är också oroad över strategin att täcka kostnaderna för plötsliga och oväntade utgifter, som för tsunamin, genom att anslå pengar som redan avsatts för ändamål som parlamentet godkänt till nya ändamål. Om nya, yttre behov uppstår måste vi vara beredda att anslå nya, ”friska” pengar för dem.
Slutligen vill jag säga att vi måste slå vakt om utbetalningarna från strukturfonderna och öka de mänskliga resurserna för att tillgodose behoven till följd av utvidgningen. Det är oerhört svårt för oss i parlamentet att förstå konflikten mellan kommissionen och rådet när det gäller synen på personalkrav och behovet av ökade mänskliga resurser till följd av utvidgningen. 
Lars Wohlin,
   . – Herr talman! Jag ingick i det tillfälliga utskottet för politiska utmaningar och budgetmedel och argumenterade då för att vi skulle hålla oss till en procent av BNP. Mot den bakgrunden anser jag inte att vi ska besluta att överskottet från 2004 års budget ska användas för utgifterna i 2005 års budget.
Jag anser att den strukturfond som redan växer i storlek genom dessa utgifter inte behöver bli större. Den uppgår redan till mer än åtta miljarder. Jag håller därför inte med om att jag uttrycker mitt missnöje över att det inte spenderas pengar. Det finns naturligtvis skäl till att det inte spenderas pengar, och det är därför ingen nackdel att pröva frågor väldigt noggrant när det gäller nya utgifter.
Jag är däremot inte beredd att återföra dessa överskott till medlemsstaterna, utan jag anser att dessa medel ska användas för en flexibilitetsmarginal som enligt min uppfattning är alltför liten. Annars kommer vi ofta att hamna i situationer där vi måste konstatera att vi inte kan göra nödvändiga insatser. Vi kan inte förutse framtiden. Jag anser därför att dessa medel bör användas för att bygga ut flexibilitetsmarginalen och inte för att bygga upp strukturfonder. 

Wojciech Roszkowski,
   . –  Fru talman! När grunderna för Europeiska gemenskaperna lades för mer än ett halvt århundrade sedan ingick Polen och de övriga nya medlemsstaterna i Sovjetblocket. Vi kunde bara med avund se på hur tidigare konflikter övervanns med hjälp av ekonomiskt samarbete. Vi trodde då, och tror än i dag, att utveckling och solidaritet är de viktigaste målen för Europeiska unionen, som Polen sedermera anslöt sig till.
All tillfredsställelse detta kan ge störs dock av en utveckling som blir allt tydligare i vissa länder som är nettobetalare. Denna utveckling är följden inte bara av en ekonomisk avmattning utan även av de principer som styr handlandet. Höga arbetskraftskostnader försämrar dessa ekonomiers konkurrenskraft, och överreglering leder till budgetunderskott. Som en följd blir dessa länder mer benägna att minska sina betalningar till EU.
Läget när det gäller EU:s budget för 2006 ger anledning till stor oro. Rådet har återigen gjort neddragningar i förhållande till kommissionens förslag och minskat det med mer än 1 miljard euro till 1,01 procent av bruttonationalinkomsten. Detta är ett illavarslande tecken, särskilt som dödläget i fråga om budgetplanen för 2007–2013 heller inte brutits. Om budgetplanen inte antagits nästa vår kommer den minskade budgeten för 2006 att kunna ligga till grund för framtida budgetar, och den oroande utveckling jag nyss nämnde skulle kunna hålla i sig i många år.
Det finns i dag två sätt att se på frågan om EU:s finanser. Enligt det första synsättet ska utgifter läggas på utveckling snarare än på jordbruksstöd, medan det andra innebär att EU-projektets sociala dimension ska främjas framför Lissabonstrategin. Det kan tyckas att det första synsättet innebär att utveckling främjas på bekostnad av solidaritet och det andra att solidaritet främjas på bekostnad av utveckling, men det vore ett misstag att tro att utveckling och solidaritet är varandras alternativ. En sådan uppfattning skulle bara underblåsa själviska, nationella intressen och därmed leda till en katastrofal kompromiss som inte resulterar i vare sig utveckling eller solidaritet. Dessutom skulle den innebära att utopin om ”mer Europa för mindre pengar” blev verklighet.
Det huvudsakliga skälet till att vissa nettobetalares avsikt att dra ned på utgifterna är så oroande är att det innebär ett hot mot EU:s grundläggande mål, nämligen utveckling och solidaritet. 
Sergej Kozlík (NI ).
   – Till skillnad från tidigare år har Europeiska kommissionen lagt fram ett försiktigt förslag till budget för Europeiska unionen för 2006. Jämfört med 2005 föreslår kommissionen en ökning av åtagandena med 4 procent och av betalningarna med 5,9 procent. När det gäller betalningarna motsvarar detta knappt 2 procent av BNP, vilket är långt under det tänkta taket för den långsiktiga budgetplanen. I och med budgetförslaget för 2006 ökar klyftan mellan åtaganden och betalningar ytterligare, liksom mellan tillgängliga medel i nationella budgetar och EU:s budget.
Avsaknaden av medel för att finansiera grundläggande EU-politik har alltså kritiserats i första skedet av diskussionerna om budgetförslaget i Europaparlamentet. Den budget som rådet föreslog kom därför som en kalldusch, eftersom den inte lämnar något manöverutrymme mellan kommissionens och rådets förslag.
En närmare analys av ändringarna i kommissionens budget visar att rådet ingripit i en stor majoritet av posterna (51 poster jämfört med 46 poster 2005), och därmed upprätthålls den trend som inleddes i kommissionens budgetförslag. Rådets ingripanden ger därför intryck av en teknokratisk utgiftsminskning under deviserna ”låt oss dra ned utgiftsökningen i förhållande till 2005 till hälften” och ”låt oss ta bort mer där utgifterna är lägre än 2005”.
Denna hållning från Europeiska rådets sida underminerar andan av ömsesidigt förtroende i den pågående budgetprocessen och kan leda till ett utdraget ställningskrig mellan EU:s viktigaste institutioner. 
Margrietus van den Berg (PSE ).
   – Fru talman! Budgetering handlar om prioriteringar, och för utskottet för regional utveckling och socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet kommer millenniemålen i första rummet. Var femte människa i världen har varken tillgång till grundläggande utbildning eller grundläggande hälsovård, och klyftan blir allt större för varje dag, trots alla löften från stats- och regeringscheferna. EU är världens största givare och kan uträtta saker. Därför ber vi inte i första hand om mer medel utan om att millenniemålen ska prioriteras i EU:s biståndsbudget. Minst 35 procent av budgeten bör avsättas för detta ändamål, varav minst 20 procent bör gå till grundläggande utbildning och grundläggande hälsovård. Inom de olika geografiska budgetposterna har vi avsatt 20 procent för dessa två sektorer, och vi tänker inte överlämna detta till kommissionen förrän de har visat oss specifika planer för grundläggande utbildning och grundläggande hälsovård i dessa regioner.
År 2003 gick bara 2,3 procent av utvecklingsbudgeten till utbildning och 5,2 procent till hälsovård. Det är oacceptabelt. I dag vill vi, med hjälp av budgetutskottet, komma närmare millenniemålen. ”Förpassa fattigdomen till historien.” 
Anne E. Jensen (ALDE ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot, herr Lewis! Med undantag för budgeten för yttre förbindelser borde det givetvis egentligen vara enkelt att enas om budgeten för 2006, för det finns gott om utrymme inom budgetplanens ramar för de ökningar som kommissionen kräver. Finansministrarna har dock på ett närmast rituellt sätt satt sig ned tillsammans och skurit ned på alla möjliga områden. Det har framför allt handlat om utrikespolitiken, men betalningarna till strukturfonderna och för inrikespolitiken har också drabbats, något som är rätt förvånande mot bakgrund av senare års betydligt bättre genomförande av exempelvis strukturfondsprogrammen. Forskningen har skurits ned, liksom medlen till stöd för andra projekt inom Lissabonprocessens ramar som EU:s stats- och regeringschefer säkert vill ha kvar. Vi i gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa beklagar särskilt nedskärningarna inom programmen för utveckling av små och medelstora företag – program som exempelvis hjälper banker att ge krediter till småföretag i de nya medlemsstaterna, där en stor spridningseffekt har åstadkommits med begränsade resurser, till gagn för den ekonomiska utvecklingen. Vi beklagar också djupt besparingarna på transportområdet, även de som rör de nya luftfartssäkerhets- och sjösäkerhetsbyråerna. Ingenting är tydligen för litet för att undkomma osthyveln. Till och med stödet till det framgångsrika programmet för utveckling av läkemedel mot sällsynta sjukdomar drabbas. Ivan Lewis talade om dialog, och jag hoppas att vi kan få till stånd både dialog och utveckling. Tyvärr riskerar vi att ställas inför en situation där budgeten måste debatteras utan enighet om budgetramarna för 2007–2013. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Fru talman! En av Atens stora oratorer, Demosthenes, sa att ”pengar är roten till allt”. Jag ber om ursäkt om ni kanske inte hört detta, och det är inte lätt att översätta, men innebörden är att utan pengar är ingenting möjligt. Vi kan inte göra någonting alls. Med 1 procent av BNP avsatt för budgeten går det inte att driva någon politik. Europa blir fattigt.
Vi har ett fattigare hushåll än någonsin. Vi importerar citroner från Chile, vitlök från Tunisien, hasselnötter från Turkiet och kläder från Kina. Ingen utveckling sker. Vi kan inte ta Europa ur fattigdomen. Det ruinerar oss. Europa blir fattigt. Vi behöver en ny politik, men i stället ställer vi oss bakom Tony Blair, som säger att vi inte kan ge pengar till 4 procent av befolkningen, dvs. till jordbrukarna, trots att dessa 4 procent förser övriga 96 procent med livsmedel. Ska pengarna bara gå till datorer?
Detta är fel politik. Vi budgeterar för nationer, inte för datorer, och vi budgeterar inte för siffrornas skull. Tänk på människorna. Det är de som röstat på oss; de har sista ordet. 
Véronique De Keyser (PSE ).
   – Fru talman! Utskottet för utrikesfrågor är bekymrat över rådets nedskärningar på viktiga områden med anknytning till EU:s inflytande i utrikesfrågor.
Naturkatastrofer som tsunamin kan inte lindras genom drastiska nedskärningar på politiskt betydelsefulla områden. I denna budget minskas anslagen till Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter och till Latinamerika, och finansieringen för grannskapspolitiken inom Meda och för länderna i Östeuropa är otillräcklig. Vi kan inte godta detta. Vi vill bestämt uppmana rådet att utnyttja flexibilitetsmekanismen.
Dessutom, och trots att det nu gäller att göra besparingar, ökar antalet EU-företrädare i utlandet med imponerande hastighet, utan att parlamentet underrättas om relevansen i dessa utnämningar. Vi kommer att begära ytterligare upplysningar från rådet innan vi avger något yttrande om denna utgift.
Slutligen kräver vi av rådet, liksom tidigare av kommissionen, att budgeten för återuppbyggnad i Irak i sin helhet förvaltas av FN och inte delvis av Världsbankens förvaltningsfond, som parlamentet redan begärt vid två tillfällen. 
Annemie Neyts-Uyttebroeck (ALDE ).
   – Fru talman! István Szent-Iványi och jag har lagt fram ett ändringsförslag för att minska beloppet till GUSP med 3,87 procent. En sådan minskning skulle vara linje med alla de andra yttre åtgärderna, som rådet har minskat med i genomsnitt – ja, ni har redan gissat det – 3,87 procent.
Min grupp förstår inte varför rådet har valt att låta yttre åtgärder stå för merparten av nedskärningarna och påpekar inkonsekvensen i att minska beloppen för förebyggande åtgärder, stabiliseringsåtgärder och demokratiuppbyggnad samtidigt som man behåller beloppen för själva den egentliga säkerhetspolitiken.
Jag uppmärksammar er på vårt ändringsförslag med förhoppningen om att provocera rådet till att ge en seriös förklaring till dessa nedskärningar i anslagen för yttre åtgärder, vilka är allt för drastiska. Ministern sa att rådet ansåg att det fortfarande fanns utrymme kvar för omfördelning av anslagen och det är just detta som har skett. Utan att vilja misskreditera ministern anser vi inte att denna förklaring är övertygande.
Eftersom det saknas en riktig motivering är jag benägen att tro att dessa minskningar är ett uttryck för medlemsstaternas halvhjärtade inställning till att ge EU en egen stark utrikespolitik, för att inte tala om avsaknaden av en tydlig roll- och ansvarsfördelning mellan kommissionen, rådet, Europaparlamentet och den höge representanten i dessa frågor. 
David Martin (PSE ).
   – Fru talman! Alla erkänner den roll som bistånd kan spela för att förbättra utvecklingen. Kommissionsordförande Barroso lovade själv ytterligare 300 miljoner euro i handelsstöd vid G8-mötet i år. I egenskap av budgettalesman för utskottet för internationell handel frågade jag kommissionen hur mycket vi för närvarande lägger ned på handelsbistånd. Det tog dem två veckor att få fram svaret, eftersom biståndet för närvarande är spritt på omkring 120 olika budgetposter. Faktum är att vi redan lägger ned omkring 700 miljoner euro.
Handelsutskottet anser att handelsbiståndet måste präglas av större öppenhet, att vi måste göra det enklare att få fram handelsbistånd och att vi redan före WTO:s ministerkonferens i Hongkong i december måste skicka en signal om att vi tar handelsbistånd på allvar.
Vi kommer därför att föreslå en ny budgetpost med namnet ”handelsbistånd”. Ett mycket blygsamt förslag, eftersom vi faktiskt inte begär några pengar för 2006. Vi begär bara en tom post och att det skapas en rättslig grund för att samla det handelsbistånd vi redan ger under en gemensam rubrik. Detta kommer att bli ett viktigt steg framåt för att kunna frambringa dessa medel i framtiden. 
Nathalie Griesbeck (ALDE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Låt mig först i likhet med Anne Jensen kommentera två punkter.
Som budgetutskottets ständiga föredragande för strukturfonderna skulle jag vilja uppmärksamma er på minskningen, sedan flera år tillbaka, av anslaget för betalningsbemyndiganden under rubrik 2 avseende strukturåtgärder.
Mitt under en pågående förtroendekris i EU, som uppenbarligen inte längre kan erbjuda sina medborgare en reformerad ekonomisk modell, en konkurrenskraftig modell, en modell som kan svara mot 2000-talets stora utmaningar, har stats- och regeringscheferna ansett det lämpligt att minska det belopp för betalningsbemyndiganden som kommissionen föreslagit med 150 miljoner euro. Dessa investeringsutgifter till följd av strukturfonderna utgör, som vi vet och upprepar gång på gång, en stor utmaning för vår europeiska ekonomi. EU måste i större utsträckning än någonsin investera i infrastruktur för att kunna bibehålla konkurrenskraft och sysselsättning, utan tvivel lika mycket i de nya medlemsstaterna som i de övriga. Denna neddragning med 150 miljoner euro rimmar därför illa med parlamentets slutsatser när det gäller de utmaningar vi står inför.
Jag skulle också vilja fästa er uppmärksamhet på de stora miljörisker som budgetförslaget innebär för vår kontinent, eftersom budgeten för byråerna som helhet ligger kvar på samma nivå som tidigare, särskilt i fråga om Europeiska sjösäkerhetsbyrån, som i kölvattnet efter katastroferna med ”Erika” och ”Prestige” fick den oerhört viktiga uppgiften att införa en bättre utsläppsövervakning och att chartra föroreningsbekämpande fartyg vid en olycka utanför våra kuster. Rådet har av oförklarliga skäl föreslagit en minskning från 29 till…
Katerina Batzeli (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män påpeka att kommissionen och rådet med sina förslag till 2006 års budget inte har visat sig vara situationen vuxna.
Kommissionen har minskat budgeten för jordbrukspolitiken, särskilt garantidelen, med omkring 1,9 miljarder euro under den finansiella gränsen, på grundval av orealistiska prognoser för köp av jordbruksprodukter 2006.
Samtidigt har rådet (jordbruk) gjort en oförklarad linjär utgiftsminskning på ytterligare 150 miljoner euro. Följden av den sammanlagda minskningen, som uppgår till omkring 2,2 miljoner euro, blir att det skapas ett osäkert klimat för producenterna vid en tid då de uppmanas att tillämpa den nya gemensamma jordbrukspolitiken och anpassa sig till de nya konkurrensvillkoren genom internationell handel.
Hur ska kommissionen och rådet kunna hantera problemen för mjölkproducenter, små åkerbrukare och vinproducenter, som ser hur kvalitetsprodukter och produkter med ursprungsbeteckning trängs ut från marknaden, för russinproducenter, fruktproducenter och småjordbrukare samt problemen för unga jordbrukare? Blir svaret ”genom förstärkt forskning och teknik”? Här har nedskärningar redan gjorts i rådets förslag och i budgetplanen. Vidare kanske anslagen för landsbygdsutveckling förbrukats, men de är inte tillräckliga för att möta de verkliga behoven av landsbygdsutveckling i samband med utvidgningen.
När det gäller de föreslagna anslagen för jämställdhet är de otillräckliga för att tillgodose de verkliga behov som uppstår i en omgivning präglad av konkurrens. Förslagen till 2006 års budget måste leva upp till förväntningarna och till kraven i ett modernt EU och, ännu viktigare, medborgarnas krav när det är den slutgiltiga budgeten, en budget som direkt anknyter till budgetplanen. 
Jan Mulder (ALDE ).
   – Fru talman! Jag håller med om en sak som rådsordföranden påpekade i sitt anförande nu i eftermiddag, nämligen att vi måste använda medlen så förnuftigt som möjligt och att vi måste ha en realistisk budget. När det gäller ekonomin är jag övertygad om att rådsordföranden känner till den statistik som visar att EU:s utgifter, som tillhör Europaparlamentets ansvarsområde, har ökat med 8 procent under en tioårsperiod, medan medlemsstaternas utgifter ökat med omkring 23 procent. Jag anser därför inte att det är rådets sak att ge oss en lektion i ansvarsfull budgetförvaltning.
Som vanligt är neddragningarna föga förvånande. Det görs alltid neddragningar på jordbruksområdet. Jag inser att årets minskningar beror på att vissa budgetposter är höga och därför kan dras ned. Det tillfälliga förfarandet har tillämpats sedan Amsterdamfördraget. Som rådet självt uppger kommer vi att ha en realistisk beräkning i oktober. Varför inte vänta på den?
Rådet vill också dra ned på pilotprojekt och förberedande åtgärder. Men varför? Vissa av dessa åtgärder är utmärkta, och nu när fågelinfluensan härjar måste vi absolut göra mer på detta område.
Slutligen skulle jag vilja fråga rådets ordförande om rådet, enligt hans mening, har hållit sig till de överenskommelser som ingicks 2004 om att rådet regelbundet och på hög nivå skulle hålla parlamentet underrättat om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag anser att rådet inte har hållit sitt löfte. 
Teresa Riera Madurell (PSE ).
   – Fru talman! I utskottet för industrifrågor, forskning och energi har vi haft intensiva diskussioner de senaste månaderna inför de nära förestående förhandlingarna om sjunde ramprogrammet och andra viktiga initiativ. Tack vare våra diskussioner har vi kunnat klargöra våra behov och målsättningar när det gäller vetenskap, teknik och innovation.
Vi måste utnyttja våra erfarenheter när vi arbetar med budgeten för 2006. Denna budget måste styras av den politiska hållning och de prioriteringar vi fastställt och får inte stå i strid med dessa på något sätt. Om vi vill följa Lissabonstrategin och rekommendationerna i Locatellibetänkandet kan parlamentet inte under några omständigheter godta den föreslagna minskningen under alla rubriker som gäller forskning och främjande av innovation i små och medelstora företag.
På samma sätt strider den avsevärda minskningen under rubrikerna avseende forskning om hållbara energisystem och hållbar marktransport mot vad som upprepade gånger sagts och förespråkats i vårt utskott. Vi i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet samtycker inte heller till den drastiska neddragningen under de rubriker som gäller bekämpning av allvarliga sjukdomar. 
Jamila Madeira (PSE ).
   – Fru talman! I den budget vi har framför oss finns det en tydlig brist på överensstämmelse mellan EU:s strävanden och dess retorik i fråga om sysselsättning och sociala frågor. Den speglar också halvtidsöversynen av Lissabonstrategin och de medel som krävs för dess genomförande.
Även om jag välkomnar kommissionens beslut att tidigarelägga pilotprojektet gällande Europeiska året för arbetstagares rörlighet, var det tråkigt att höra att rådet vid första behandlingen minskade anslagen i det preliminära budgetförslaget med 2 miljoner euro. Eftersom budgeten redan är snäv speglar denna minskning en påfallande brist på politisk vilja att göra detta pilotprojekt till en framgång i stället för bara en planlös kampanj.
Jag beklagar också de blygsamma anslagen till Eures, det viktiga instrumentet för utveckling av den gemensamma europeiska arbetsmarknaden, som innebär diskriminering i förhållande till de belopp som parlamentet begärt och fått i år. De medel som avsatts för social dialog har också minskats i förhållande till det preliminära budgetförslaget, i strid med parlamentets ståndpunkt. Dessutom har de föreslagna anslagen till Europeiska socialfonden minskats.
Om detta fortsätter, hur kan vi hoppas åstadkomma ett mer socialt och mer konkurrenskraftigt Europa? Glöm det! 
Kyösti Tapio Virrankoski (ALDE ).
   – Fru talman! Låt mig först tacka alla för deras vänskapliga inställning. Rådets förslag till budget för 2006 baseras på betalningsbemyndiganden som uppgår till 1,01 procent av EU:s bruttonationalinkomst, dvs. ungefär en miljard euro över gränsen på 1 procent. Detta har dessutom åstadkommits genom att utgifterna som en självklarhet dragits ned med en halv miljard euro. Det är först nu som de nya medlemsstaterna börjar beröras av EU:s budget, och rådets förslag visar att det utgiftstak på 1 procent som vissa stater föreslagit kommer att vara omöjligt att nå. Budgeten för 2006 är den sista som upprättas med hänvisning till den aktuella budgetplanen. Om inte en ny budgetplan kan upprättas kommer institutionerna att befinna sig i en situation där de inte är eniga, och det skulle leda till fullständig ekonomisk ovisshet och stagnation i EU. 
Jutta D. Haug (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! När kommissionen i juni lade fram sitt preliminära budgetförslag var utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet allt annat än entusiastiskt. Som vi ser det är de medel som tillhandahålls helt enkelt inte tillräckliga för att underlätta ett korrekt genomförande av EU:s miljö- och hälsopolitik och vår politik i fråga om livsmedelssäkerhet. Vi har nu 25 medlemsstater, och ändå planeras bara en ökning på 1 procent på miljöområdet och ingen ökning alls jämfört med 2005 års nivå när det gäller folkhälsa. Bara detta är tillräckligt skrattretande i många ledamöters ögon, men nu har rådet överträffat sig självt genom att dra ned på budgetberäkningarna, som redan var tillräckligt låga.
I anföranden på TV och i offentliga sammanhang talar alla rådets medlemmar i evighet om sin önskan att bygga upp ett medborgarnas Europa. Här i kammaren har vi just fått höra att människors levnadsstandard ska öka ytterligare i Europa, trots att det saknas finansiering för denna politik. Det kan man kalla att bygga upp förtroende! 
Catherine Guy-Quint (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! För det första vill jag bara säga att jag tycker att detta improviserade möte, som är ovanligt i samband med budgetförfarandet, är märkligt. Enligt min mening är det inte särskilt meningsfullt. Jag vill också för utskottet för ekonomi och valutafrågor uttrycka vår besvikelse över de olustiga nedskärningarna av program som ligger parlamentet varmt om hjärtat, t.ex. Princeprogrammet för information till de europeiska medborgarna, och framför allt över nedskärningarna under rubriker som gäller främjande av nya resurser för små och medelstora företag. Slutligen, för att en meningsfull europeisk politik ska kunna drivas måste utskottet först få mänskliga resurser. Detta saknas i det preliminära budgetförslag som förelagts oss, och jag vill på mitt utskotts vägnar uttrycka vår djupaste besvikelse. 
Bogusław Liberadzki (PSE ).
    –  Fru talman! Jag vill för utskottet för transport och turism underrätta kammaren om att utskottet utgick från tre överväganden när det formulerade sin ståndpunkt. Det handlade för det första om projekt på transportpolitikens område, för det andra om betänkandet om europeisk turism och för det tredje och sista om att det innevarande året är det sista för den aktuella budgetplanen.
Utskottet för transport och turism har antagit följande ståndpunkt. För det första vill vi öka finansieringen för genomförandet av de planerade transeuropeiska transportnäten med 120 miljoner euro, och vi motsätter oss besparingar på det området. För det andra vill vi för första gången i historien införa en budgetpost för turism. För det tredje och sista avvisade utskottet enhälligt rådets förslag, särskilt när det gäller åtgärder för att förhindra havsförorening.
Vi utgick i detta avseende från den vägledande principen att vi står hjälplösa inför de katastrofer i luften och på marken som vi upplever eller bevittnar. Vi bör se till att vi inte är hjälplösa vid katastrofer till havs, och att vi har förmåga att reagera på sådana katastrofer. 
Martine Roure (PSE ).
   – Fru talman! Enligt Haagprogrammet är vår främsta prioritering när det gäller rättsliga och inrikes frågor att utarbeta en fullständig politik för att främja grundläggande rättigheter för alla och en politik som stärker medborgarskapet. Vi noterar att man i EU:s budget fortsätter att prioritera stärkandet av en repressiv politik. Vi vill finna en sund balans mellan frihet och säkerhet. Budgeten måste också vara balanserad, och vi hoppas verkligen att vi kan gå från storslagna tal till handling. Det räcker inte att våra ledare säger att de vill främja medborgarskap och lika möjligheter. De måste handla och ge oss resurser för att genomföra denna omskrutna politik. EU står inför en stor utmaning: lika möjligheter för alla. Vi vet att allt våld har sina rötter i orättvisa, och det ligger i vårt eget intresse att skaffa oss resurser att bekämpa orättvisa. 
Lissy Gröner (PSE ).
   – Fru talman! Om EU vill accepteras av sina invånare måste de uppleva att vi arbetar för dem. Detta visas tydligast inom kategori III, och det är där som rådet har utfört de mest kännbara nedskärningarna. Om vi vill göra Europa till den mest konkurrenskraftiga, kunskapsbaserade och dynamiska regionen i världen måste vi avsätta mer pengar i budgeten för detta syfte. Reimer Böges betänkande tjänar till att visa parlamentet hur detta ska ske, genom investering i utbildning, forskning och ungdomar, och genom konsekvent tillämpning av könsbudgetering – vilket vi dock befinner oss ljusår ifrån!
Olika planer, Lissabonstrategin, pakten för ungdomsfrågor, ambitiösa åtgärdsprogram inom forskning, kultur och medier – allt detta antar ni och sedan skär ni kraftigt ned på den finansiering som är nödvändig för genomförandet. Om vi vill att människor ska stödja våra politiska åtgärder måste vi agera i överensstämmelse med dessa. Jag är tacksam mot Giovanni Pittella för att han visat på motsägelsen i rådets agerande, och jag uppmanar kommissionen att göra gemensam sak med parlamentet och gå tillväga på ett sätt som utrustar oss med en bra budget som gör ett tydligt intryck på allmänheten. 
Heinz Kindermann (PSE ).
   – Fru talman! Fastställandet av en hållbar gemensam fiskeripolitik kommer inte på något sätt att göra våra uppgifter på det här området mindre modfällande. Låt mig ge ett par exempel för att illustrera varför det är så otroligt svårt att genomföra gemenskapens krav utan de nödvändiga finansiella medlen: omstrukturering av fiskesektorn i de nya medlemsstaterna, förbättrad kontroll inom fiske, internationella fiskeavtal såsom det kommande med Marocko, fiskeriforskning för att få fram bättre information som ska ligga till grund för förvaltning av bestånd. Detta är anledningen till att vi stöder kommissionens preliminära budgetförslag och förkastar rådets. 
Joseph Muscat (PSE ).
   – Många av oss, om inte alla, vidhåller att den internationella marknaden är EU:s politiska och ekonomiska ryggrad, och därför kan vi inte tillåta att medel som avsatts för nästa år för denna centrala sektor skärs ned med mer än en tredjedel: från 12 miljoner euro till 7,66 miljoner.
Denna minskning går emot allt som vi har diskuterat här under de senaste månaderna. Vi måste också försäkra oss om att en av de mest positiva och märkbara egenskaperna inom denna sektor, dvs. konsumentskyddet, ges de resurser som är nödvändiga för att det ska fungera. Det är inte möjligt att de finansiella medel som anslås till den här sektorn till och med ska vara mindre än under 2004, när Europeiska unionen nu är mycket större, med många fler konsumenter vars rättigheter vi måste försvara. Vi måste också dra lärdom av vad som skedde för några år sedan; vi måste se till att våra konsumenter är mer informerade och väl förberedda, så att oegentligheterna reduceras till ett minimum när de nya medlemsstaterna inför euron.
Dessa är de förslag som mina vänner i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd enats om. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om ett betänkande (A6-0255/2005) av Salvador Garriga Polledo för budgetutskottet om förslaget till Europeiska unionens ändringsbudget nr 4/2005 för budgetåret 2005 (Tsunamikatastrofen) (11220/2005 – C6-0239/2005 – 2005/2079(BUD)),
och ett betänkande (A6-0254/2005) av Reimer Böge för budgetutskottet om användning av flexibilitetsmekanismen (Tsunamikatastrofen) (SEK(2005)0548 – C6-0127/2005 – 2005/2083(ACI)). 
Salvador Garriga Polledo (PPE-DE ),
   . – Fru talman, herr rådsordförande – som inte längre är närvarande – fru kommissionsledamot! Det är ovanligt att föra en debatt om en ändringsbudget. Faktum är att andra ändringsbudgetar läggs fram i parlamentet utan någon debatt, till och med när den aktuella finansiella summan är större.
Vi bör dra oss till minnes att denna ändringsbudget för stöd till de tsunamidrabbade länderna har krävt två olika trepartsmöten. Den tog en betydande del av förlikningsförfarandet den 22 juni i anspråk, och vidare har den lett till långa och invecklade diskussioner bland de tre institutionerna. Jag måste ge mitt erkännande till de ansträngningar som gjordes av rådsordföranden vid det tillfället, i synnerhet som han är britt, och britterna är mycket hårda förhandlare. Jag måste erkänna att han visade en viss flexibilitet, utan vilken det inte hade varit möjligt att nå en överenskommelse.
En lösning har hela tiden sökts på grundval av rådets ursprungliga ståndpunkt, vilken har varit fullständigt oacceptabel för de andra två institutionerna.
Kommissionen lade ursprungligen fram ett förslag till finansiering av stöd till återanpassning och återuppbyggnad i de tsunamidrabbade länderna som vi i parlamentet ansåg vara acceptabelt och logiskt. Jag medger att vi skulle ha varit i stånd att rösta för kommissionens ursprungliga förslag i dag om rådet hade visat större flexibilitet från början. Anledningen till detta är att Europaparlamentet trodde på kommissionens förslag trots att det innefattade justering av programplaneringen, vilket också har sina nackdelar, som våra kolleger i utskottet för utveckling helt riktigt påpekade. Vi i budgetutskottet trodde att en sådan justering av programplaneringen var oundviklig, men vi krävde att den skulle inskränkas till programmen för Asien eller att det inplanerade stödets varaktighet åtminstone skulle förlängas.
Såväl i Europaparlamentets uttalande som i rådets uttalande i januari i år tillkännagavs dock att ingenting av de 350 miljoner euro, som motsvarar huvuddelen av stödet till återuppbyggnad, skulle kunna finansieras genom de budgetrubriker som redan anslagits till detta. För att uttrycka det annorlunda – och detta är vad budgetutskottet och denna föredragande har sagt hela tiden: de nya ekonomiska resurserna är nödvändiga för finansiering av nya externa åtaganden.
Detta var den punkt där vi var mest oeniga med rådet och som var orsaken till så många misslyckade förhandlingar. Resultatet har blivit att det har tagit nio månader att anta ett slutligt beslut. Det har olyckligtvis tagit så lång tid att nå fram till ett beslut om mobilisering av allt detta stöd för att kunna lägga fram det för godkännande av kammaren.
Rådet hade för avsikt att finansiera en del av detta stöd för återuppbyggnad genom att offra program som redan inrättats av Europeiska unionen.
Slutligen har överenskommelsen nåtts på bekostnad av reserven för katastrofhjälp, vilket var den lösning som kommissionen lade fram mer försynt för att få rådets samtycke.
Vi i parlamentet insisterade särskilt på en mobilisering av flexibilitetsmekanismen, men i slutändan har vi beslutat att acceptera ett förslag där reserven för katastrofhjälp mobiliseras i högre grad än vi anser vara förståndigt.
Låt oss hoppas att det inte kommer att finnas behov av att mobilisera mer än den summa som för närvarande finns tillgänglig i reserven för katastrofhjälp under de sista månaderna 2005.
Rådsordföranden sa under den förra debatten att han är optimistisk i fråga om de ytterligare 13 miljoner euro som vi måste betala under 2005. Också jag är optimistisk, eftersom det i rapporten görs mycket klart att vi fortfarande har 293 miljoner euro att mobilisera i flexibilitetsmekanismen. Jag är därför övertygad om att vi kommer att kunna finna de 13 miljonerna i flexibilitetsmekanismen, för på det här stadiet känner vi att det är orealistiskt att tro att 13 miljoner kan erhållas från det slutgiltiga genomförandet av budgeten för 2005. Jag tror inte heller att jag skulle kunna lägga fram ett sådant förslag i parlamentet.
Sammanfattningsvis står det klart att Europeiska unionen mycket väl kan ligga i topp när det gäller att framföra viktiga och högtidliga förklaringar som påverkar samtliga institutioner och representerar ett åtagande på det externa området. Olyckligtvis befinner sig unionen på bottenplats när det gäller att omvandla de förklaringar man avger så högtidligt till finansiella åtaganden. Jag hoppas att vi ska dra alla de slutsatser och lära oss alla de läxor som är möjliga från denna process, och att vi från och med nu kan agera mycket snabbare när det gäller att avlägsna hinder för stöd till andra länder. 
Reimer Böge (PPE-DE ),
   . – Fru talman, fru kommissionsledamot! Vi fick tidigare höra några mycket statsmannalika saker från det brittiska ordförandeskapet för rådet om kraven på utrikespolitiken, följt av några beräkningar med reella siffror, men vad gäller den kompromiss som har nåtts genom förhandlingar, och som vi olyckligtvis måste diskutera i dag, instämmer jag fullständigt i vad Salvador Garriga Polledo sa i egenskap av föredragande för ändringsbudgeten, nämligen att det faktiskt står i strid med inte enbart dessa statsmannalika yttranden utan också exempelvis med reaktionen på denna stora katastrof, som förkunnades i rådets slutsats den 7 januari i år.
Det har som följd att vad vi olyckligtvis måste diskutera är ett utomordentligt exempel på trovärdigheten, det sporadiska köpslåendet och de diskutabla tidsplanerna, som alla är uppenbara exempel på den enda reaktion som EU:s institutioner ibland kan uppbåda på oundvikliga och allmänna utmaningar. Detta borde bli en läxa för oss alla när vi förbereder för förhandlingarna om budgetramen för perioden efter 2007 och om de instrument som kommer att behövas i framtiden.
Från början lade kommissionen fram ett förslag där man räknade med sådana åtgärder som användande av flexibilitetsmekanismen till ett belopp av 98 miljoner euro. Av totalt 170 miljoner euro har 15 miljoner euro kommit fram i denna ändringsbudget, medan de 13 miljoner euro som vi ännu inte har fått fram ska tas fram någonstans ifrån under de kommande månaderna. Det är också värt att notera att medel har omfördelats från budgetposter som redan var tänkta för det här området. Rådet och dess brittiska ordförandeskap kan inte undkomma frågor om hur allt detta kan ligga i linje med de stora millenniemålen, som de upprepade gånger har bekräftat sitt stöd för i sina uttalanden.
Låt mig påminna er om att rådet, som vi tolkar situationen, inte direkt verkar ha stirrat framför sig som en kanin som hypnotiserats av en orm och sagt: ”Nej, vi kan inte ge mer än 15 miljoner, för då kommer vi att ha spenderat de 200 miljoner som finns i flexibilitetsmekanismen för 2005.” Om n+2-regeln hade tillämpats hade det funnits stor marginal.
Medan jag ändå talar om detta ämne måste jag påpeka att det var Europaparlamentet som från allra första början av förhandlingarna som följde på stats- och regeringschefernas antagande 1999 av Agenda 2000 sa att kategori 4 ständigt var bristfälligt finansierad, på samma sätt som utrikes- och säkerhetspolitiken och grannskapspolitiken troligtvis skulle bli bristfälligt finansierad om kompromissen under det luxemburgska ordförandeskapet för den nya budgetplanen antogs. Med ”värsta fall”-scenariot i åtanke insisterade vi på tillgången till en flexibilitetsmekanism, och vi lyckades delvis med att förhandla fram en sådan. Det har visat sig att vi hade rätt, för faktum är att oförutsedda åtgärder har gjort att det blivit nödvändigt att tillgripa denna flexibilitetsmekanism varje år. Vad jag därför vill säga är att den genanta situation som vi befinner oss i vad gäller tid och resurser tvingar oss att enas om denna kompromiss.
Jag vill använda denna debatt till att upprepa att vi, inte minst inom ramen för förhandlingar om nästa budgetplan och de instrument som är knutna till den, kommer att göra allt som står i vår makt för att införa större flexibilitet och större utrymme för handling. Låt mig upprepa vad kammaren uttryckte i det aktuella betänkandet, nämligen att parlamentet kommer att betrakta den aspekten av sin ståndpunkt som hänvisar till inrättandet av reserver för nödlägen som icke förhandlingsbara. Ni känner till de siffror som vi nämnde vid det tillfället. Vi får ibland intrycket av att kommissionen, och i synnerhet rådet, helst inte skulle vilja förhandla om siffror alls. När allt kommer omkring måste vi dock enas om dem och finna ett sätt att i framtiden producera en respons av den här sorten snabbare, mer precist och med större trovärdighet än i detta förfarande. 
Nirj Deva (PPE-DE ),
   . – Fru talman! Tsunamin drabbade många människor i Indonesien, Sri Lanka, Thailand och Maldiverna. Stödet från EU:s befolkning, EU:s regeringar, Europeiska kommissionen och medlemsstaterna var överväldigande. Enbart för Sri Lanka uppgick de institutionella och offentliga åtagandena till 5,8 miljoner euro. Till Indonesien har det gjorts anslag på omkring 8 miljoner euro.
Löften och infriande, åtaganden och handling är dock två helt olika saker. Jag har precis återvänt från Sri Lanka och Indonesien. I Indonesien talade jag med Kuntoro Mangkusubroto, chef för Indonesiens återuppbyggnadskontor. Han berättade att de inte hade kunna använda pengarna så snabbt som vi tror. Han trodde det var möjligt att använda pengarna under fyra år medan Indonesiens president vill använda dem under fem år.
I Sri Lanka har det tyvärr inte hänt så mycket. Inte mycket har förändrats. Jag är föredragande för yttrandet från utskottet för utveckling. Vi antog vårt betänkande i går. Jag försökte förklara att även om kommissionens behov dominerar förstår jag att det måste göras åtaganden, avsättas pengar i återuppbyggnadsfonden och sedan börja göra av med dessa medel på de projekt vi nu har satt i gång.
Sri Lanka och Indonesien har en minimal förmåga att på ett öppet och ordentligt sätt absorbera dessa stora summor. Lankeserna håller fortfarande på att flytta papper fram och tillbaka. Samtidigt bor människor fortfarande i tält. Inget har förändrats på de sju månader som gått sedan den 26 december 2004. Detta är en tragedi och en skandal. Vi måste emellertid komma ihåg att hur generösa vi än är och hur gärna vi än vill hjälpa de mest utsatta människorna är absorberingsförmågan och förmågan att handla snabbt i krissituationer begränsad. Som vi har sett i New Orleans kan inte ens världens mäktigaste land klara av denna typ av katastrofer. Genom detta har vi lärt oss att vårt biståndsorgan, ECHO, har större expertis och är bättre rustat för att hantera dessa nödsituationer än någon annan institution i världen. Det positiva bidrag vi kan ge är att lära människor det som vi redan har lärt oss den hårda vägen. En av de saker som vi kan göra när det gäller tsunamin och New Orleans är att ge råd och vägledning. 
Ingeborg Gräßle,
   . – Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det tog oss nio månader från den dag då denna katastrof inträffade tills vi rett ut finansieringen av återuppbyggnaden. Detta ger ingen anledning till glädje, utan snarare till oro, och det ger anledning att gå igenom våra egna alternativ och vår kapacitet. När man tar de underliggande orsakerna till detta i betraktande kan man mycket väl beskriva det som rådet och medlemsstaterna har haft för sig som ”skenpolitik” – mycket prat men lite handling.
Ett problem som inte försvunnit är att rådet, trots att parlamentet med rätta uppmanat institutionen att göra vad man lovat, olyckligtvis endast gjorde hälften, och detta under stort motstånd. Jag tycker att detta är mycket beklagligt. Efter att ha fastställt åtagandena överlät man sedan till parlamentet att få dem till stånd. Debatten om finansieringens tekniska aspekter var huvudsakligen avsedd som ersättning för pengar. Samtidigt som detta är ineffektivt är det i mycket vad man kunnat förvänta sig av många medlemsstaters beteende, för fastän 22 av dem har anslutit sig till ett program för återuppbyggnad har hittills endast nio av dem överlämnat några pengar, enligt kommissionens webbplats. Under samma tidsperiod har endast tre av dem kommit i närheten av att avsluta alla de uppgifter de åtagit sig. Jag kan tillägga att webbplatsen senast uppdaterades den 20 maj i år, så kommissionen har ingen brådska att göra människor uppmärksamma på dess insatser på det här området. Då jag fått höra att detta är den mest aktuella informationen om debattens framskridande vill jag gratulera rådets ordförandeskap till att man enligt den statistik som finns tillgänglig på denna webbplats hittills ligger långt före i sina åtaganden.
Vi måste ställa oss frågan vad EU:s löften om stöd i efterdyningar av sådana här katastrofer är värda. Låt mig också påminna om den iranska staden Bam, som drabbades av en jordbävning ett år före tsunamin. Hittills har – åtminstone enligt Röda halvmånen – 17 procent av det stöd som utlovats från omvärlden verkligen förverkligats.
Vi håller ord; om vi inte lyckas med att uppfylla våra åtaganden är det bättre att inte ge människor tomma löften. 
Catherine Guy-Quint,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Jag är här i dag för att tala om ändringsbudgeten som vi har väntat så länge på. Det rör de aktiviteter som vi åtagit oss att finansiera för att stödja uppbyggnaden av de länder som drabbades så hårt av tsunamin i december 2004. Jag beklagar liksom ni rådets inställning. Budgetmyndigheten har tagit all denna tid på sig att frigöra de utlovade medlen. EU utlovade 350 miljoner euro i januari, eller till och med så långt tillbaka som i december. Nio månader senare visar det sig att vi med nöd och näppe kommer att lyckas donera 170 miljoner euro under 2005. Den 27 april lade kommissionen fram ett preliminärt budgetförslag och krävde att flexibilitetsmekanismen mobiliserades på en nivå av 98 miljoner euro, vilket var nödvändigt.
Rådet ville emellertid inte höra talas om en sådan mobilisering. Det är ett fruktansvärt motto som rådet har, detta ”rör inte mina pengar!” Det är fruktansvärt att vi har en budgetmyndighet som tar på sig ansvar och åtaganden men som vägrar att genomföra dem. Vi har därför tvingats till bittra förhandlingar i parlamentet under de senaste månaderna, för att kunna gräva fram 15 miljoner euro ur flexibilitetsfonden. Det är anledningen till att vi har varit tvungna att omfördela 60 miljoner euro från andra humanitära insatser för att kunna nå en balans och för att få fram dessa 170 miljoner euro. Jag måste säga er att vi betraktar detta som en skandal, för inget fattigt land har blivit rikare. Tvärtom, fattigdomen sprider sig i alla dessa länder. Det finns fortfarande 70 miljoner euro i reserven för katastrofhjälp; låt oss hoppas att vi inte kommer att vara i behov av dem vid årsslutet.
Vi stödde naturligtvis denna överenskommelse, eftersom de befolkningar och medborgare som drabbades av tsunamin är i akut behov av den. Men ett sådant hån! Mina herrar rådsledamöter! Jag skulle vilja be er om två saker: för det första, ge inga fler löften, för ni kan aldrig hålla dem. För det andra vill jag tala om för er att ni har varskott oss, men vilken nytta gör rådets åtagande i fråga om budgetplanen? Jag vill nu vända mig till Reimer Böge och säga: låt oss ta med denna händelse, detta problem, i beräkningen vid förhandlandet om nästa budgetplan. Rådet håller inte fast vid sina löften eller utfästelser ens i de fall där de har noterat dessa. Ja, Europeiska unionen är verkligen sjuklig. Medborgarna har lagt märke till det, men i allmänhet ligger felet hos medlemsstaterna, vilka har glömt att vi måste bygga unionen tillsammans, för Europas medborgare, men också för Europas ställning och generositet, för vi har en skyldighet gentemot alla länder i världen, och i synnerhet gentemot de människor som drabbats av tsunamin. 
Kyösti Tapio Virrankoski,
   . – Fru talman! Ändringsbudget nr 4 som vi har framför oss och användningen av flexibilitetsmekanismen syftar till att hantera tsunamikatastrofen i Sydostasien. Europeiska unionen vill bidra med 350 miljoner euro i form av stöd för återanpassning och återuppbyggnad till de områden som drabbats av katastrofen, av vilka 170 miljoner euro kommer att beviljas under detta år. Omkring 85 miljoner euro av dessa är ”nya” pengar. Det är en betydande summa, den största efter dem som utlovats av Australien och Förenta staterna. Det visar att EU eftersträvar att ha en ansvarsfull roll i hanteringen av stora katastrofer. I december lyckades EU sätta undan 123 miljoner euro i budgeten för detta år, av vilka 23 miljoner euro gick till livsmedelshjälp och 100 miljoner euro till reserven för katastrofhjälp. Nu handlar det om stöd för återanpassning och återuppbyggnad.
Detta är ett enormt projekt. Det innebär att rensa upp hela regioner, att reparera och bygga hem och att ge nytt liv åt ekonomin. Med detta ändamål i åtanke är exempelvis återhämtningen av fiske som försörjning nödvändig.
Det är ett positivt tecken att Europaparlamentet och rådet nådde en överenskommelse om finansiering i juli. Samarbetet mellan rådet och parlamentet har den senaste tiden inte direkt varit strålande i frågor rörande budgeten, och detta nådde ett akut skede i och med det totala dödläget i förhandlingarna om finansieringsramen i juni. Det faktum att en överenskommelse nåddes till och med i denna viktiga fråga visar att EU kan uppnå positiva resultat i sitt arbete om vi bara är medvetna om vårt gemensamma ansvar. 
Helga Trüpel,
   . – Fru talman, mina damer och herrar, kommissionsledamot Grybauskaitė och företrädare för rådet! Jag skulle vilja inleda med att tacka Reimer Böge och de andra talarna för deras otvetydiga uttalanden tidigare i debatten, i synnerhet med tanke på det utbredda grälande som har pågått mellan våra tre institutioner under de senaste nio månaderna.
Jag ska ansluta mig till dem genom att påminna om hur rådet, som reaktion på denna fruktansvärda tsunamikatastrof och till förmån för världens befolkning, meddelade EU:s avsikt att ställa 350 miljoner euro tillgängliga till stöd för tsunamins offer. Detta tillkännagavs i början av året, och avsikten var att det skulle ske fortlöpande under 2005 och 2006. Vi var delaktiga i detta åtagande, och det är också utifrån detta faktum som vi måste döma rådet.
Vi har redan hört om de häftiga debatter som har ägt rum, i synnerhet i fråga om den så kallade flexibilitetsmekanismen. Vad gäller dessa måste jag dra samma slutsats som några av de föregående talarna, nämligen att de debatter vi haft med rådet under de senaste nio månaderna stundtals verkligen har gett anledning att skämmas, och jag kan inte göra annat än att öppet kritisera rådet för det sätt på vilket man hanterat dem.
Jag är också av den åsikten att de medel som ställts till förfogande för andra stödprogram i Asien, som vissa nu vill använda till nödhjälp, måste ersättas vad som än händer. Millenniemålen kräver det, och jag anser att Europeiska unionens trovärdighet står på spel här. Om man ger löften av detta slag och vill att den globala allmänna opinionen ska sätta tilltro till dem måste man också ha det politiska modet att omsätta besluten i handling och tillhandahålla de nödvändiga resurserna.
Liksom andra som talat före mig betraktar jag den kompromiss som uppstått ur våra förhandlingar som högst problematisk. Men jag anser att Europeiska unionen var tvungen att ta hänsyn till offrens behov och inte hade kunnat vänta längre med att anslå dessa medel en gång för alla och att göra dem tillgängliga, för att göra annorlunda skulle ha påverkat trovärdigheten negativt.
Jag kan emellertid inte underlåta att kritisera rådet i starka ordalag för deras småsinta och hindrande hållning i fråga om förhandling, i synnerhet om man ser till vad de har tillkännagivit inför världen.
Trots denna kritik, och med tanke på de svåra förhandlingar som väntar oss 2006, uppmanar jag dem att se till att dessa förhandlingar förlöper annorlunda och att vi återigen kommer att kunna använda flexibilitetsmekanismen vid nödsituationer såsom denna – det vill säga på det sätt som den är tänkt att användas. En sådan utmaning bör inte besvaras med ett småaktigt svar. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag talar på det nya italienska socialistpartiets vägnar. Som medlem i utskottet för utveckling besökte jag, i sällskap med Luisa Morgantini, ordföranden Nirj Deva, föredraganden och andra medlemmar de områden som drabbades av tsunamin, och i synnerhet den indonesiska regionen Banda Aceh.
Skadornas omfattning är verkligen anmärkningsvärda: hela samhällen har förstörts och svepts bort av naturens härjningar. Den lokala befolkningen har dock, trots att man lider under saknad av sina närmaste och av ägodelar, rullat upp skjortärmarna och börjat återuppbygga sin framtid. Europa har inte dragit sig undan de skyldigheter man av solidariska skäl har. Institutionerna agerade snabbt, men också många, väldigt många, vanliga medborgare såg det som sin plikt att hjälpa till.
Föredragandens förslag att 100 miljoner euro ska anslås till återanpassning och återuppbyggnad under 2005 bör stödjas som en del av dessa omfattande, rättmätiga och nödvändiga ansträngningar. Denna siffra ska läggas till de 123 miljoner euro som redan anslagits till humanitärt bistånd och åtagandet att tillhandahålla den resterande summan av 250 miljoner euro under 2006 och 2007.
Som företrädare för EU:s medborgare har vi dock även ansvar att ingripa mot de behöriga myndigheterna, i synnerhet i Indonesien, Maldiverna och Sri Lanka, för att säkerställa att biståndet når fram till folket snabbt och att man som ett resultat av detta arbetar och tar de nödvändiga stegen för att uppnå effektiva, synliga och konkreta förbättringar när det gäller levnadsstandarden för dessa människor. 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag har begärt ordet i denna debatt om ändringsförslag till 2005 års budget och mobiliseringen av flexibilitetsmekanismen eftersom jag anser att förslagen i Garriga Polledo-betänkandet och Bögebetänkandet kommer att göra det möjligt för Europeiska unionen att agera enligt de åtaganden man ingått gentemot de länder som drabbades av tsunamin.
Jag vill ta detta tillfälle i akt att uppmärksamma ledamöterna på tre problem av mer allmän natur. För det första är det ett olyckligt faktum att naturkatastrofer av olika slag, som alla resulterar i enorma förluster av människor och ting, blir allt vanligare. Tsunamikatastrofen, orkanen i Slovakien, översvämningarna i Österrike, Rumänien och Tyskland, bränderna i Spanien och Portugal och den senaste katastrofen i Förenta staterna är endast några av de katastrofer som inträffat det här året. Detta innebär att vi måste avsätta betydligt större medel i framtida EU-budgetar för att kunna ge bistånd till länder som drabbas av naturkatastrofer.
För det andra är löften om bistånd lätta att ge, men desto svårare att efterleva. Ett bra exempel på detta är biståndet till områden som drabbats av följderna av tsunamin, vilket är en fråga som redan har tagits upp i dag. Europeiska unionen utlovade 350 miljoner euro i stöd, men försöker fortfarande finna finansieringskällor för att uppfylla detta löfte, som när allt kommer omkring inte är omåttligt.
För det tredje vill jag uppmärksamma kammaren på de alltför långdragna procedurer som gäller för att finna finansiering för efterdyningar av naturkatastrofer. Ett bra exempel på detta är stödet för Slovakien, där en orkan förstörde stora delar av skog i slovakiska Tatras. Orkanen drabbade landet hösten 2004, men det är först nu, ett år senare, som vi sänder pengar till Slovakien för att hjälpa landet att hantera konsekvenserna av naturkatastrofen.
Oaktat sådan kritik är jag glad över att Europeiska unionen engagerar sig så aktivt i åtgärder över hela världen som syftar till att ta itu med konsekvenserna av naturkatastrofer. Jag är säker på att kammarens antagande av Salvador Garriga Polledos och Reimer Böges betänkanden, som vi diskuterar i dag, kommer att bidra till att pengar snabbare görs tillgängliga för sådana ärenden. 
Anders Wijkman (PPE-DE ),
   . – Fru talman! Denna fråga har diskuterats under ganska lång tid. Det är naturligtvis bra att vi nu har fått ett beslut och en överenskommelse. Samtidigt är jag på utvecklingsutskottets vägnar besviken över resultatet. Vi har hela tiden motsatt oss att medel som redan var anvisade för reella utvecklingsändamål inom Asienbudgeten nu delvis omprogrammeras för denna katastrof. Vi har också hela tiden hävdat att vi så mycket som möjligt skulle värna katastrofreserven och snarare använda oss av flexibilitetsinstrumentet. Vi har nu bara 53 miljoner euro kvar i katastrofreserven, när det återstår drygt fyra månader av detta år. Vad gör vi om det inträffar en ny stor katastrof i världen?
Våra argument har inte haft framgång. Det innebär inte att våra argument saknar relevans eller tyngd, tvärtom. Vi kommer att stödja detta förslag men fortsätter att arbeta för att insatser i samband med stora katastrofer som denna i första hand ska bekostas med nya medel och genom flexibilitetsinstrumentet. Vi hoppas dessutom att vi så mycket som möjligt slår vakt om katastrofreserven, så att vi kan göra insatser i händelse av nya stora umbäranden.
Slutligen vill jag hoppas och tro att de medel som nu avsätts för återuppbyggnad och återanpassning används på klokast möjliga sätt, och att man framför allt bygger in så mycket som möjligt av katastrofberedskapsaspekter i detta, så att vi inte förstärker en sårbarhet som redan finns hos de människor som bor i denna region. 
Dalia Grybauskaitė,
   . – Fru talman! Till sist lyckade vi enas om ett beslut före sommaruppehållet. Det var inte lätt och beslutet ligger långt ifrån kommissionens första förslag. Det var en smärtsam erfarenhet för oss alla, främst för att vi tog lång tid på oss för att uppfylla våra löften och budgetmyndighetens båda grenar inte var tillräckligt lyhörda inför varandras ståndpunkter. Denna erfarenhet visade hur svårt det är att lösa våra interna problem och samtidigt hjälpa dem i världen som befinner sig i nödsituationer.
Till sist fick vi emellertid till stånd ett beslut och jag hoppas att ni här i kammaren kommer att rösta för att använda 15 miljoner euro från flexibilitetsinstrumentet. För de 142 miljoner euro om vilka ett beslut redan har fattats kan jag meddela er att åtaganden redan har gjorts. Vi anser därför att vi har gjort vårt bästa.
Som svar på era synpunkter vill jag understryka att vi har gjort allt vi har kunnat efter bästa förmåga, men den kunskap vi har om hur man förbättrar den administrativa förmågan att absorbera bistånd kan och måste vi givetvis dela med oss av till andra. Kommissionen kommer att göra detta på bästa möjliga sätt.
Kommissionen inser att för detta år återstår frågan om finansieringen av resterande 13 miljoner euro att lösa. Kommissionen kommer att kunna lägga fram ett förslag i frågan i slutet av denna månad. 
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B6-0330/2005).
Vi ska nu behandla ett rad frågor till kommissionen.
Talmannen.
Som en del av den europeiska strategin för Balkan uppmanade Europeiska rådet i Thessaloniki (juni 2003) till att utvidga det europatäckande systemet med s.k. diagonal ackumulering för ursprungsregler till att omfatta staterna på västra Balkan, i syfte att stödja den ekonomiska tillväxten genom stöd till exportindustrin. Kommissionen inrättar därför nu ett område för ackumulering av ursprungsregler som till att börja med skall innefatta EU, Kroatien och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. F.d. jugoslaviska republiken Makedonien har dessutom redan ingått ett bilateralt frihandelsavtal med EU.
Vilka åtgärder har kommissionen redan vidtagit för att se till att produkter som exporteras från f.d. jugoslaviska republiken Makedonien till EU:s medlemsstater inte fraktas under landets författningsenliga namn, utan under det namn som erkänns av FN och EU?
Om myndigheterna i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien vidhåller användningen av det författningsenliga namnet på följesedlar, intyg och annan dokumentation som har att göra med de exporterade produkterna, vilka åtgärder tänker kommissionen då vidta för att hålla fast vid de gemensamma beslut som EU tagit i denna fråga? 
László Kovács,
   . – Jag vill tacka den ledamot som ingav denna fråga eftersom det är ett mycket relevant ämne.
Vid Europeiska rådets möte i Thessaloniki i juni 2003 uppmanades kommissionen att förbereda en utvidgning av systemet med alleuropeisk diagonal ursprungskumulation till att omfatta länderna i regionen på ett sätt som är förenligt med gemenskapens politik på alla relevanta områden och med hänsyn till ländernas administrativa förmåga.
Kommissionen analyserar för närvarande olika möjligheter för att kunna tillåta diagonal kumulation med de berörda länderna. Under alla omständigheter kommer framtida möjligheter till kumulation för länderna på västra Balkan att baseras på de stabiliserings- och associeringsavtal som utvecklats under stabiliserings- och associeringsprocessen.
I det nuvarande stabiliserings- och associeringsavtal som knyter EU till f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, och som varit i kraft sedan 2004, särskilt protokoll 4 till detta, fastställs tydligt vilka krav och förfaranden som gäller för att bevilja produkter med ursprung i detta land företräde, inklusive varucertifikat och andra ursprungsbevis. I avtalstexten hänvisas till f.d. jugoslaviska republiken Makedonien som det enda namnet på landet och detta är följaktligen det enda namn som kan betraktas som ursprungsland på varucertifikat och annan dokumentation som krävs för att förmånsbehandling ska komma i fråga. Medlemsstaternas tullmyndigheter bör följaktligen inte bevilja produkter förmånsbehandling om dessa inte uppfyller de relevanta bestämmelserna i stabiliserings- och associeringsavtalet. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Fru talman! Jag skulle vilja rikta ett särskilt tack till kommissionsledamot László Kovács för hans svar. Det var ett uttömmande svar. Jag skulle bara vilja påpeka att kommissionen är skyldig enligt fördraget att försvara gemenskapens regelverk. Gemenskapens regelverk innefattar de beslut som fattats av Europeiska unionen i fråga om det provisoriska namnet på f.d. jugoslaviska republiken Makedonien.
Jag skulle vilja fråga om det svar som han gav och den oro inom kommissionen som han beskrev också kommer att innefattas i det yttrande som förbereds av kommissionen om f.d. jugoslaviska republiken Makedoniens berättigande att bli medlem i Europeiska unionen. 
László Kovács,
   . – Jag anser dessutom att det är viktigt att avtalet innehåller bestämmelser om administrativt samarbete och ömsesidigt stöd mellan tullmyndigheterna i EU och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, för att se till att protokollet tillämpas på rätt sätt och att den information som ges på varucertifikat eller fakturadeklarationer är korrekt. Detta avslutar första delen av mitt svar. 
Talmannen.
Enligt världens största företag för säkerhetsmjukvaror utgör virus från de nya 3G-mobiltelefonerna och allt mer sofistikerade spionprogram riktade mot persondatorer ett gigantiskt hot.
Myndigheterna i Förenta staterna har beslutat att ta i med hårdhandskarna när det gäller de hackare och pirater som nu hotar att åstadkomma oerhörda skador på världens ekonomier.
Skulle kommissionen vilja redogöra för vilka konkreta åtgärder den vidtar eller har för avsikt att vidta för att förhindra detta slags kriminalitet? 
Viviane Reding,
   . – Cookies, reklamprogram och liknande typer av program regleras av artikel 5.3 i direktivet om integritet och elektrisk kommunikation. Enligt denna artikel är tillträde till en användares terminalutrustning, exempelvis persondator eller mobiltelefon, eller att lagra information på denna utrustning, endast tillåtet om användaren ges tydlig information om syftet med sådan verksamhet och om användaren erbjuds rätten att tacka nej.
Detta är en generell regel när sådan utrustning har tagits fram för legitima ändamål, men situationen ser annorlunda ut om det är fråga om ont uppsåt och syftet är att skada ett datorsystem eller dess användare. Dessa former av program med ont uppsåt är klart och tydligt förbjudna enligt direktivet om integritet och elektronisk kommunikation.
Precis som i andra EU-direktiv är det upp till medlemsstaterna att välja åtgärder, påföljder och genomförandeinstrument. I februari 2005 gick emellertid medlemsstaterna längre än direktivet om integritet och elektronisk kommunikation genom att anta ett rambeslut om olagliga angrepp mot informationssystem. Enligt rambeslutet utgör spionprogramrelaterad verksamhet som involverar olagligt intrång i och störning av informationssystem brott som kan straffas med minst ett till tre års fängelse, och minst två till fem års fängelse om brottet begås inom ramen för organiserad brottslighet.
Bara lagstiftning räcker emellertid inte och kan endast ge de förväntade resultaten om den kombineras med andra åtgärder, exempelvis kompletterande genomförandeåtgärder, industrisamarbete, inklusive standardiseringsforskning, och ökad medvetenhet hos användarna.
När det gäller att vidta åtgärder har EU ett kontaktnätverk av myndigheter som sysslar med skräppost – kommissionens grupp för tillsynsmyndigheter mot skräppost (CNSA). CNSA har som syfte att underlätta genomförandesamarbete mellan nationella myndigheter i skräppostfrågor och andra relaterade frågor. Det senaste mötet med detta nätverk ägnades huvudsakligen åt spionprogram, som oftast sprids via skräppost, och den utmaning dessa program representerar för tillsynsmyndigheterna och industrin.
Skräppost, spionprogram och reklamprogram är bara några exempel på de många säkerhetshot som riskerar att urholka Internets och den elektroniska kommunikationens värde. Kommissionen planerar därför att lägga fram en strategi för ett säkert informationssamhälle, där olika åtgärder samlas för att göra elektroniska nätverk säkrare mot bedragare, skadligt innehåll och tekniska brister samt att öka förtroendet.
Ett annat viktigt steg mot förbättrad säkerhet på Internet togs av kommissionen 2004 när ENISA, Europeiska byrån för nät- och informationssäkerhet, bildades. Byrån har redan anställt sin första personal och utarbetat ett arbetsprogram och i augusti 2005 – för bara några dagar sedan – flyttade den in i sitt huvudkontor i Heraklion i Grekland, och kommer snart att vara fullt operationell.
ENISA kommer att hjälpa gemenskapen, medlemsstaterna och följaktligen näringslivet att uppmärksamma och ta itu med större nät- och informationssäkerhetsrisker. 
Seán Ó Neachtain (UEN ).
   – Jag tackar kommissionsledamot Reading för hennes uttömmande svar. Jag ser positivt på de åtgärder som redan har vidtagits för att ta itu med detta hot. Jag anser att det är det mest försåtliga och avskyvärda hot som världen och framför allt världsekonomierna står inför. Kommer kommissionen att vidta ytterligare åtgärder mot den förmodade utvecklingen? Situationen förändras hela tiden och den potentiella faran är mycket stor. Jag skulle därför vilja veta vilka planer som finns inför framtiden? 
Viviane Reding,
   . – Låt mig kort besvara den ärade ledamoten genom att påpeka att inrättandet av ENISA, Europeiska byrån för nät- och informationssäkerhet, kommer att vara ett instrument som gör det möjligt för oss att reagera mycket snabbt vid akuta händelser eller ny utveckling. Strategin för ett säkert informationssamhälle, som jag mycket snart kommer att lägga fram och som Europaparlamentet sedan säkert kommer att diskutera, kommer dessutom att vara ytterligare ett instrument som gör det möjligt för oss att vid behov och vid ny teknisk utveckling och nytt missbruk av denna teknik reagera på lagstiftningsnivå. 
Talmannen.
   Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga nr 40.
Talmannen.
Inkonsekvens nr 1: I sin vitbok om utsikter för EU 2005 säger Förenade kungariket att budgetplanen måste täcka behoven i de nya medlemsstaterna. I sitt dokument om budgetplanen och varför 1 procent inte är realistiskt förklarar kommissionen att 1 procent av BNP innebär en enorm nedskärning både av det finansiella stödet till Bulgarien/Rumänien och med avseende på ett fullständigt införlivande av de 10 nya medlemsstaterna, och att man med 1 procent inte kommer att lyckas nå en överenskommelse som skulle säkra budgetbalans mellan de 25 medlemsstaterna. Inkonsekvens nr 2: Ett stärkande av konkurrenskraften, något som det brittiska ordförandeskapet vill driva, är inte kompatibelt med förslaget om 1 procent.
Hur har Europeiska kommissionen tänkt samarbeta med det brittiska ordförandeskapet för att ta sig ur nuvarande återvändsgränd avseende budgetplanen, utan att vare sig de nya eller de gamla medlemsstaterna eller konkurrenskraften blir lidande av detta. 
Dalia Grybauskaitė,
   . – Frågorna har varit väldigt viktiga för oss politiskt, inklusive frågan från Nikolaos Vakalis, men i detta skede är det väldigt svårt att garantera några exakta resultat under förhandlingarna. Det är därför mitt svar är ganska generellt politiskt och jag skulle vilja läsa upp mitt svar officiellt.
Precis som den ärade ledamoten påpekar har dödläget i budgetplanen inte gjort det mindre brådskande att nå en överenskommelse. Det finns en överhängande risk för att de nödvändiga åtgärderna inte kommer att vara på plats för att göra det möjligt att genomföra EU-politiken på ett effektivt sätt efter 2006.
Vi måste koncentrera oss på målet med en bättre balanserad budget med en bra kompromiss mellan nuvarande anslag till våra gamla beprövade politikområden och vår nya politiska dagordning för tillväxt och arbetstillfällen.
Kommissionen kommer att ge det brittiska ordförandeskapet sitt fulla stöd och ser fram emot arbetet för att nå en överenskommelse i tid. Kommissionen ser också fram emot ordförandelandets insatser för att leda debatten och vidta de åtgärder som krävs för att nå en kompromiss. När det finns betydande skillnader mellan medlemsstaternas syn på hur EU:s budget ska fungera och vad man ska koncentrera sig på i budgeten inser alla att det behövs kompromisser.
Kommissionen kommer att fortsätta att arbeta aktivt för att hitta en kompromiss som har det stöd som krävs från medlemsstaterna och som gör det möjligt för parlamentet, rådet och kommissionen att godkänna det interinstitutionella avtalet om upprättandet av den nya budgetplanen. 
Nikolaos Vakalis (PPE-DE ).
   – Jag skulle vilja påpeka för kommissionsledamoten att jag läste intervjun med henne i den 18 februari 2005. Det var verkligen en förvånande intervju. Jag vill att alla mina ärade vänner ska få höra en del av denna fantastiska intervju, och jag vill att ni efteråt talar om ifall ni har ändrat er eller om ni i dag skulle vilja ändra något som ni sa.
Jag citerar, för texten måste gå till historien: jag anser, säger kommissionsledamoten, att förslaget från de sex staterna inte är möjligt och att vi kommer att uppnå en andel på över 1 procent. Vi fortsätter att stödja Prodiförslaget på 1,4 procent, för det har ingen annan funktion än att få finansieringen av åtgärder som rådet beslutat om att stämma, såsom jordbrukspolitik, anslutningen av Bulgarien och Rumänien, Lissabonstrategin, de transeuropeiska näten och ökade utgifter för forskning och utveckling. Beslut om alla dessa åtgärder, såsom utvidgningen, fattades vid toppmötet, inte av kommissionen. Om rådet inte vill betala måste man tala om för oss på vilka områden man vill göra nedskärningar. Vad skulle ni vilja ändra i dag, fru kommissionsledamot? 
Dalia Grybauskaitė,
   . – Tack för era vänliga ord. Om den sista fråga är om jag kommer att ändra åsikt, så blir svaret nej. Jag står fast vid min åsikt. 
David Martin (PSE ).
   – Om vi lämnar Förenade kungarikets individuella ståndpunkt därhän, håller ni då med om att Förenade kungariket, i egenskap av ordförandeland, gör ihärdiga försök att finna en samsyn i denna fråga? Att Förenade kungariket gör detta genom att resa runt i medlemsstaterna för att diskutera de olika målen? Det finns en hel del olika åsikter om framtida finansiering, men som jag ser det försöker Förenade kungariket vara en ärlig medlare och sammanjämka de olika åsikterna. Håller ni alltså med om att Förenade kungariket verkligen anstränger sig? 
Dalia Grybauskaitė,
   . – Det fanns många olika synpunkter och förhoppningar. Jag hoppas liksom ni att ordförandeskapet vill nå fram till en överenskommelse. Om det är så kommer vi att ge dem vårt fulla stöd. 
Talmannen.
   Eftersom de behandlar samma ämne kommer frågorna nr 42 och 43 att tas upp tillsammans.
Efter folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna tar medierna och samhället i stort allt oftare upp och debatterar frågorna om ”unionens demokratiska kris”, ”det långa avståndet mellan tjänstemän och medborgare” och det faktum att ”man struntar i folks verkliga liv”. Det rör sig I de allra flesta fall om populistiska slagord som syftar till att politiskt exploatera vågen av euroskepticism. Det finns dock verkligen en förskjutning mellan EU:s och medlemsstaternas officiella position och medborgarnas åsikter, vilket resultaten av ovannämnda folkomröstningar visade. Det handlar om en signal som måste tas på största allvar. Inte minst som unionens medlemsstater ofta skryter över positiva initiativ (inbegripet sådana som understöds av kommissionen) samtidigt som de skyller negativa, impopulära eller misslyckade beslut på ”byråkraterna i Bryssel”.
Vilken är kommissionens ståndpunkt i denna fråga? Vilka planer har den för att ta itu med frågan? Vilken är kommissionsledamöternas syn på saken? Finns det planer på att vidta nya åtgärder för att sprida idén om en enad union samt för att presentera unionens konkreta framsteg? Hur kommer kommissionen att samordna sin verksamhet på detta område med regeringarna i EU:s medlemsstater?
Kommissionen aviserade nyligen sin s.k. plan D för demokrati, debatt och dialog, då man insett att mycket måste göras för att förklara för unionens medborgare varför EU är involverat i viktiga frågor som angår dem, t.ex. arbetstillfällen, ekonomin, pensioner, etc. Kan kommissionen, innan den vitbok som kommer att presenteras senare i år offentliggörs, i förväg ange några av de nya initiativ som man vill föreslå för att förbättra kommunikationen med EU:s medborgare? 
Margot Wallström,
   . – För denna kommission har kommunikationen med Europeiska unionens medborgare varit ett strategiskt huvudmål från första början. Det är därför vi har ägnat oss åt en utförlig och omfattande analys och diskussion inom kommissionen samt deltagit i en lika omfattande dialog i denna fråga med många av de berörda aktörerna, i synnerhet Europaparlamentet.
Som ett resultat av detta har kommissionen utvecklat en ny strategi för EU:s kommunikation baserad på tre strategiska principer som alla på ett mycket tydligt sätt placerar medborgaren i centrum för EU:s politik. För det första kommer kommissionen att ytterligare skärpa sina ansträngningar att lyssna på medborgarna och beakta deras åsikter och bekymmer. För det andra kommer vi att informera tydligare om hur vår politik påverkar medborgarnas vardagsliv – en aspekt som de ärade parlamentsledamöterna tagit upp. För det tredje kommer vi att röra oss mer lokalt och anpassa vår kommunikation till medborgarnas olika förhållanden utifrån stat, region, språk, ålder, kön, yrke osv.
Den 20 juli 2005 omsattes detta i praktiken genom godkännandet av den interna handlingsplanen för att förbättra kommissionens sätt att informera om EU. Målet med planen är att förbättra organisationen kring kommissionens löpande kommunikationsarbete utifrån tre grundprinciper. Rent konkret beskriver denna plan detaljerat 50 mycket konkreta åtgärder – varav flera ska verkställas omedelbart, dvs. inom de närmaste tolv månaderna – för att göra kommissionens nuvarande, omfattande kommunikationsarbete mer professionellt och effektivt. Till exempel kommer kommissionen att bli bättre på att använda de kommunikationsverktyg som de flesta föredrar – dvs. audiovisuella medier och Internet – och på ett språk som de förstår. Personalen kommer att få riktad utbildning i kommunikationsfärdigheter och kommunikationsspecialister kommer att rekryteras. Kommissionen kommer redan från början att integrera kommunikationsaspekterna med politikens utformning och den kommer att förstärka kommissionens representationskontor i medlemsstaterna och hjälpa dessa att fokusera på att fungera som våra öron och språkrör, genom att förenkla och minska den administrativa bördan.
Att kommunicera med EU:s medborgare är dock en uppgift som går långt utöver kommissionens ansvarsområden. Därför kommer nästa steg att bli vitboken om kommunikation, som ska engagera alla intressenter och samtliga institutioner. I denna vitbok kommer kommissionen att lägga fram de politiska visionerna och de initiativ som enligt kommissionen behöver genomföras på medellång och lång sikt i samarbete med andra aktörer. Bland dessa aktörer finns Europeiska unionens institutioner: Europaparlamentet har en speciellt viktig roll i detta. Både kommissionen och Europaparlamentet har inom detta område redan ett långvarigt och gott samarbete, som har vunnit ännu mer i styrka under de senaste månaderna. Men om vi verkligen vill förändra kommunikationen i Europeiska unionen i grunden, stämmer det att det är mer brådskande att öka samarbetet och samordningen mellan medlemsstaterna för att på så sätt skapa ett starkt partnerskap med deras regeringar och regionala myndigheter, civilsamhället och media. I vitboken kommer kommissionen att ta upp aktörernas roll och lansera ett brett samrådsförfarande för att ge dem möjlighet att definiera och organisera sina bidrag. Gemensamma handlingar kommer att definieras utifrån resultaten av denna dialog.
God kommunikation är nödvändig för en sund demokrati. Den offentliga debatten om Europeiska unionen under detta första halvår har dock visat att det för närvarande inte finns någon samsyn eller något samförstånd om vad Europeiska unionen är till för eller i vilken riktning den är på väg. Det är därför som vi inte bara behöver en ny kommunikationsstrategi utan även en bra diskussion om hela Europeiska unionens framtid.
Därför håller kommissionen på att utveckla en D-plan – som jag har valt att kalla den – där D står för dialog, debatt och demokrati. Detta ligger även i linje med uttalandet från stats- och regeringscheferna vid Europeiska rådets möte i juni om behovet av en reflektionspaus för att kunna organisera en bred debatt. För att kunna återknyta banden mellan EU:s medborgare och Europeiska unionen som projekt måste stats- och regeringscheferna och deras organisationer ges en starkare röst och vi, beslutsfattarna, behöver utveckla vår förmåga att lyssna bättre till deras bekymmer och förväntningar.
Kommissionens roll i denna process skulle bli att underlätta genom att ge stöd till medlemsstaterna och civilsamhällena för att kunna förverkliga D-planen. Det är dock oerhört viktigt att så mycket som möjligt undvika toppstyrning, eftersom demokratier per definition fungerar tvärtom. Återigen är detta ingenting som kommissionen eller för den delen EU:s institutioner kan utföra på egen hand. Om vi ska lyckas skapa ett mer medborgardrivet EU som kan möta utmaningarna från dagens alltmer globaliserade värld måste EU:s politik även vara fast förankrad i regeringarna och parlamenten i varje medlemsstat. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Tack för ert grundliga svar. Jag skulle vilja tillägga att vi borde tillfoga er blogg till det som räknats upp här, som jag läste på Internet och som jag är en stor fan av. Och nu frågan: enligt en opinionsundersökning gäller att resultatet av en bra idé som aktivt främjats av impopulära regeringar som regel blir det motsatta till vad som förväntats, och människor stöder inte idén. Jag vill fråga er halvt på skämt och halvt på allvar: skulle det inte vara värt besväret att rekommendera att impopulära regeringar avstår från, låt oss säga, aktivt främjande av idén om ett enat Europa? 
Margot Wallström,
   . – En del av denna problemanalys handlar om att vi skyller för mycket på varandra. Institutionerna skyller på varandra. Kommissionen kommer självklart att använda sig av argumentet att medlemsstaterna inte vill göra det ena eller det andra eller genomföra olika politiska åtgärder. Medlemsstaterna och deras regeringar tar gärna åt sig äran för det som har gått bra, men om de behöver kompromissa skyller de allt på Bryssel. Europaparlamentet har emellanåt också skyllt ifrån sig. Vi måste först och främst formulera ett modernt argument till varför vi behöver ett europeiskt samarbete. När folk till exempel har blivit tillfrågade i Eurobarometerns opinionsundersökningar har de oftast sagt att samarbete är en bra idé. De ser mervärdet i att samarbeta för att hantera de problem som en nation inte längre kan hantera på egen hand. Men vi behöver även vända oss till de unga för att få med dem. Vi måste ha ett gemensamt budskap som förklarar varför vi behöver Europeiska unionen. Argumentet om fred gäller självklart fortfarande, men det är inte tillräckligt. Den yngre generationen behöver argument som handlar om hur vi ska hantera dagens problem och även morgondagens– alltså de problem som de själva kommer att ställas inför och påverkas av.
Vi måste även kräva av medlemsstaternas regeringar att de, oavsett politisk färg, är lojala mot projektet och kan förklara för- och nackdelarna, problemen och utmaningarna med att vara med i ett sådant samarbete. Först och främst måste vi dock leverera resultat så att folk kan se att detta ger Europa ett mervärde. Vi samarbetar, och genom att samarbeta i detta europeiska projekt kan vi lösa några av medborgarnas problem. 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Jag välkomnar kommissionsledamotens allmänna svar och vitboken, men jag håller inte med henne. Jag anser att man måste berätta för folk att Europeiska unionen är en oöverträffad framgång, jämfört med allt som någonsin har hänt tidigare i historien, en framgång som har föregåtts av ett helt unikt samrådsförfarande. Det finns samrådsgrupper och medborgargrupper som fortfarande hade ropat Barabbas om ni hade ställt dem utanför Pontius Pilatus palats. Vad vi behöver är inte en D-plan utan en L-plan. Ledarna behöver gå ut och berätta för medborgarna att 60 miljoner människor dog under förra seklets första hälft och att detta projekt – detta makalöst framgångsrika projekt – är till för att se till att det aldrig händer igen. Man kan inte ha välstånd utan fred och stabilitet. 
Margot Wallström,
   . – Jag kan enbart säga att jag håller med. Ledarskap behövs sannerligen, det med. Europeiska unionens ledare måste säga sitt, måste kunna argumentera för och försvara det vi gör. Jag håller helt med. 
David Martin (PSE ).
   – Jag stöder vad kommissionsledamoten tidigare sagt om informations- och kommunikationspolitiken, som har presenterats som ett väldigt tydligt och konsekvent försök att kommunicera bättre med EU:s medborgare. Jag undrar om hon har hunnit titta på det preliminära budgetförslaget för att se hur detta skulle påverka hennes ambitioner? Utan att börja skylla ifrån mig jag också tycker jag att det verkar som om rådet klagar över att medborgarna inte förstår sig på Europeiska unionen, men är de beredda att ställa resurser till förfogande så att kommissionen kan genomföra en ordentlig informationskampanj? 
Margot Wallström,
   . – Tack för ert stöd för min begäran om resurser. Vackra ord i all ära, men visst behövs det resurser för att konkretisera dem. Det är vad vi håller på med just nu när vi diskuterar budgeten för 2006, liksom den kommande budgetplanen. Det är väldigt viktigt att dessa handlingar åtföljs av de nödvändiga resurserna.
Det gläder mig att kunna meddela att jag har säkrat kommissionens stöd för ytterligare 50 tjänster för att stärka representationskontoren. Dessa kontor finns i varje medlemsstat och känner till hur diskussionen går. Vi måste utrusta dem så att de på bästa sätt kan kommunicera med de egna medborgarna, på det egna språket och där de förstår villkoren, mentaliteten och diskussionen.
Tack för ert stöd. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot! Jag skulle vilja fråga vad som faktiskt görs i fråga om den vilseledande information som spritts om EU och dess institutioner. Sprids denna vilseledande information av EU-medborgare, eller har den sitt ursprung utanför Europa? Framför allt, vem betalar för den? Skulle inte den bästa reaktionen på detta vara att utbilda journalister att motsätta sig den? Låt oss anstränga oss för att varje år få hundra journalister att komma till Bryssel, där de bästa får motta ett internationellt erkänt pris. Jag ser det som en absolut prioritet att Europa förmedlas till medborgarna, och vi parlamentsledamöter i synnerhet, då vi är ett parlament med över 700 specialister, är redo att göra det. 
Margot Wallström,
   . – Först och främst investerar vi mycket mer för att kunna vederlägga olika påståenden. Det är också ett sätt att bemöta de lögner som cirkulerar kring besluten som fattas i denna kammare eller i institutionerna. Detta är självklart en reaktion, men vi måste även vara proaktiva så att vi inte hamnar i en situation där en massa lögner eller halvsanningar cirkulerar om vad som pågår.
Det är även därför vi måste engagera oss i exempelvis journalistutbildningarna. Vi bjuder faktiskt in ett antal journalister från medlemsstaterna varje år och dessa kurser är väldigt populära. Detta är exakt den typ av proaktiva handlingar som vi vill förstärka för att kunna förbättra kommunikationen.
Vi samarbetar med Europaparlamentet och rådet för att göra vår vederläggningstjänst effektivare. Saker kommer ofta från media. Jag vet inte hur mycket som kommer från utanför EU – det är omöjligt att säga – men en hel del kommer från våra egen medier och vi kommer att samarbeta med de andra institutionerna för att förbättra svarstjänsten och bli snabbare och skarpare i våra svar. 
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Är det inte så, fru kommissionsledamot, att såväl parlamentet som kommissionen hanterar sitt informativa arbete på fel sätt genom att ofta fokusera på trycksaker i fyrfärg som ingen läser och som bara ligger framme på informationskontor?
Det är tydligt att missförstånd i fråga om Europa uppstår när nationella regeringar säger vad som passar dem snarare än anger alla fakta. Det har pågått en debatt i Tyskland om oss som Europas kassör. I andra länder pågår andra dispyter. Skulle det inte vara till hjälp om ett förbund eller en regeringsmedlem eller en kommissionsledamot uttalade sig och gav den nationella pressen verkliga fakta redan samma dag som en felaktighet eller halvsanning sätts i omlopp i något land? Det skulle inte kosta något, och det skulle skapa en viss rädsla i de nationella huvudstäderna för att yppa felaktigheter eller halvsanningar. Kommunikation med pressen är vad det går ut på, och än så länge har ingenting uträttats på det området, kanske för att kommissionen inte har modet att uttala sig mot vissa nationella regeringar. 
Margot Wallström,
   . – Jag håller med er om att vi litar för mycket på skrivet material som dokument och broschyrer. Vi producerar tusentals broschyrer varje år, men var hamnar de till slut? Hur många av dessa broschyrer blir verkligen lästa och hur mycket investerar vi egentligen i Internet, där unga människor och den yngre generationen letar efter information om precis allting?
Vi måste investera och hitta en bättre balans i hur vi svarar eller var vi placerar information och även beakta moderna traditioner. Det är en av åtgärderna i den handlingsplan som jag presenterade före sommaren. Vi måste ha den senaste tekniken. Vi måste vara mer tillgängliga och mer läsvänliga i det vi gör på exempelvis Internet. Det handlar om att använda de verktyg som vi har tillgängliga på ett effektivare sätt. Vi måste fortsätta att leta efter de bästa metoderna.
Men vad en person tycker är lögn kan en annan uppfatta som sanning. Detta kommer alltid att diskuteras, men vi måste bli effektivare med att lägga ut fakta och siffror. Det är både kommissionens och de andra institutionernas uppgift. 
Talmannen.
Du har tidigare hävdat att EU:s bristande legitimitet I medborgarnas ögon och den utbredda skepsisen mot förslaget till EU-författning berodde på bristande kommunikation. Det var alltså inget fel på EU eller författningsförslaget utan problemet var medborgarnas okunnighet. Efter folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna har Du lanserat plan D där D står för demokrati.
Innebär detta att Du har ändrat Din bedömning? Betyder det att Du nu anser att EU-institutionerna redan har fått för mycket makt på medlemsländernas bekostnad och skulle få ännu mer enligt författningsförslaget? Eller betyder demokrati bara att mera kommunikation, dvs. politisk propaganda från Bryssel, skall förmå medborgarna att ändra inställning och acceptera EU som det är och skall bli enligt författningsförslaget? 
Margot Wallström,
   . Fru talman! Ärade ledamöter! Kommissionen ska förmedla fakta om EU-frågorna och ge medborgarna möjligheter att göra sina egna bedömningar och val – inte sprida politisk propaganda. Att informera medborgarna är en del av vårt uppdrag i allmänhetens tjänst. Det handlar om öppenhet och ansvarsutkrävande. Det är ett område där kommissionen har haft ett långt och gott samarbete med Europaparlamentet.
Den 20 juli antog kommissionen en åtgärdsplan för bättre kommunikation. Med den vill vi på ett tydligt och pragmatiskt sätt visa hur vi kan förbättra dialogen med medborgarna i hela EU. Den är också ett bevis på vårt engagemang för mer dialog, samråd och debatt om unionens roll.
Våra åtgärder grundas på tre principer: att lyssna bättre, att beskriva hur EU:s politik påverkar medborgarnas vardag och att ge budskapet en lokal anknytning. Särskilt den första principen, att lyssna, är ett uttryck för att vi är beredda och har viljan att fortsätta med ytterligare demokratisering. Det handlar om att mer aktivt be om medborgarnas åsikter och att redan från början ta hänsyn till dessa när ny politik och lagstiftning utformas.
Nils Lundgren frågar mig om jag anser att EU-institutionerna redan har fått för mycket makt på medlemsstaternas bekostnad, och skulle få ännu mer enligt förslaget om upprättande av en konstitution för Europa. Mitt svar är nej! För det första är det så att varje beslut att ge EU-institutionerna befogenheter är ett självständigt beslut av medlemsstaterna. Dessutom är ju inte syftet att de nationella regeringarnas roll utan att deras möjligheter att uppnå mål av gemensamt intresse. 
Nils Lundgren (IND/DEM ).
   – Det låter väldigt fint när kommissionär Wallström säger att man ska lyssna, och när hon understryker att demokrati handlar om vilja och att de uppfattningar som folket har går fram till dem som fått makten att styra. Men hela den debatt som vi hör här i kammaren, inte bara idag utan annars också, visar ju att det är precis tvärtom.
Vi måste komma ihåg vad som har hänt. Vi har lagt fram ett förslag om upprättande av en konstitution för Europa. Detta har man folkomröstat om i två grundarländer där folket sa nej. Det kan man väl inte behandla som ett problem som ska lösas genom fler propagandakontor, mer pengar till information osv.? Ska vi inte respektera detta som ett beslut underifrån, dvs. att författningen är underkänd? 
Margot Wallström,
   . Dessa två ”nej” i två viktiga grundarländer i EU har försatt hela unionen i en sorts, om inte krissituation, så har nej-resultaten i alla fall skickat ett slags chockvågor genom institutionerna. Det är också därför vi ställer oss frågorna: Vad är förklaringarna till dessa nej? Vad är det som uttrycks i nej-resultaten i Nederländerna och i Frankrike? Den analysen är viktig att göra, att just lyssna till vilka argument som har använts.
Vi vet ganska väl vilka dessa argument var i både Frankrike och Nederländerna och vad förklaringarna till dessa nej var. Det avspeglar också ett läge och problem som sträcker sig längre och inte bara existerar där utan runtom i Europa. Enligt min mening har för mycket av detta projekt förbehållits en ganska liten politisk elit, vilket vi måste ändra på.
Människor idag kräver mer av de demokratiska systemen. De är bättre utbildade, bättre informerade, de vill vara med och känna att de kan påverka. Det är på detta område som vi måste förbättra vårt sätt att fungera. Som jag ser det finns det också två ”vägar”: en rättighet och en skyldighet. Rättigheten är för mig som person att få information om vad som pågår, hur beslutsfattandet går till, vad det är som bestäms om mig och min vardag och min framtid. Det andra är en skyldighet för dessa demokratiska institutioner att informera medborgarna om vad som händer, vilka beslut som fattas och hur de kan vara med och påverka. Man kan inte låtsas som om vi inte har denna skyldighet att också informera. Somliga kallar det propaganda, men för mig är detta en mycket viktig del av våra uppgifter. Att informera bör vara en av våra grundläggande uppgifter. Då måste det göras på ett professionellt och effektivt sätt.
Kan ni föreställa er annan institution av denna storlek som inte skulle vara involverad i en uppgift att kommunicera eller ha en s.k. , det vill säga ett förhållande till de människor som ni i parlamentet ska representera och som vi ska ha ett utbyte och en diskussion med. 
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Fru talman! Detta är en punkt där jag skulle vilja instämma med kommissionsledamoten. Av de 13 länder som har ratificerat har två gjort detta genom folkomröstningar. Dessa omröstningar är av lika stort värde som dem i de länder där man vägrat att ratificera. Europaparlamentet är legitimt genom att det väljs direkt och på demokratiskt sätt. Kommissionen legitimeras genom Europaparlamentet och genom de regeringar som väljs av de nationella parlamenten, och det ger kommissionen rätten att politiskt argumentera för mål som stöds av en majoritet av dess ledamöter. Jag vill därför återigen fråga er om det inte skulle vara klokt för kommissionen att engagera sig i den dagliga politiska debatten. Om exempelvis ett otvivelaktigt felaktigt påstående görs i ett visst land, borde då inte en motsatt ståndpunkt eller en rättelse delges av kommissionen samma dag via nationella presskonferenser eller på något annat sätt, så att sådana påståenden inte slår rot? 
Margot Wallström,
   . Herr Brok, exempel som jag kan nämna är om det kommer påståenden, görs uttalanden eller förs en debatt i ett enskilt medlemsland som innehåller uppenbara felaktigheter. Då brukar representationskontoren reagera och se till att föra in en rättelse eller omedelbart säga vad som är fakta i målet.
Jag tror att vi måste vara mycket mer uppmärksamma på sådana fall, och det måste ske lokalt. Det är inte alltid att en sådan debatt kan föras centralt från Bryssel eller Strasbourg, utan man måste svara på den debatt som förs lokalt och i medlemsländerna. Jag tror inte vi har varit särskilt effektiva på det området. Jag tror att det finns mycket mer att göra för att se till att medborgarna får fakta förklarade för sig, speciellt när det gäller dagsaktuella debatter. 
Jan Andersson (PSE ).
   – Jag välkomnar initiativet när det gäller planen för debatt, dialog och demokrati. Det är självklart att olika institutioner ska informera om sin verksamhet. Det är klart att vi politiker ska gå hem och informera om vad som händer här i parlamentet och föra en dialog kring de beslut som vi fattar.
Förutom den lokala synen, som jag tror är mycket viktig, vill jag dock ta upp en aspekt som jag inte hört beröras här idag, nämligen att politiken på EU-nivå måste integreras, inte bara i den nationella politiken utan även i den lokala och regionala politiken. Till exempel miljöfrågor och arbetsmarknadsfrågor är ju aktuella på alla nivåer. Arbetar ni med att integrera politiken på olika nivåer för att medborgarna ska kunna känna igen mer och se mervärdet av den europeiska dimensionen? 
Margot Wallström,
   . Detta är kanske en av de svåraste uppgifterna som vi har, nämligen att se till att de nationella politikerna också får med denna aspekt i politiken.
Jag gjorde experimentet att titta på dagordningen för lokala kommunfullmäktige. Jag har tittat på olika kommuner i mitt hemland för att se vad det är som i själva verket hör ihop med de beslut som Europaparlamentet fattar. I alla dessa exempel fanns det åtminstone tre, fyra frågor som direkt kunde hänföras till den debatt som förs och de beslut som fattas här, och som naturligtvis är gemensamma, såsom miljöfrågor, handels- eller konkurrensfrågor. Då är det viktigt att de lokala politikerna kan förklara att detta är ett bekymmer som vi har gemensamt med andra länder i Europa. Därför har vi också ett regelverk som är europeiskt. Det är så vi måste försöka lösa problemen och anpassa reglerna för att de ska stämma in på alla nivåer.
Detta är säkert det som kommer att ta längst tid innan det har blivit en naturlig del av den politiska debatten på alla nivåer, men det är dit vi måste sträva. Den debatten måste vi ta med medlemsländerna, med regeringarna och de politiska partierna. Inte minst ni spelar en viktig roll för att se till att detta finns i människors medvetande på alla nivåer. 
Talmannen.
Tillämpningen av avfallslagstiftningen uppvisar stora skillnader mellan, och t.o.m. inom, EU:s medlemsstater. Även själva avfallslagstiftningen varierar starkt inom EU. Detta leder till omfattande avfallstransporter över gränserna, varvid polis och domstolar regelbundet konstaterar att det förekommer bedrägeri.
Avser kommissionen – med tanke på yttrandet från generaladvokaten vid EU-domstolen i mål C–176/03 – att utarbeta en rättslig ram för bekämpande av brottslighet i samband med avfallshantering på EU-nivå? Vilka åtgärder anser kommissionen bör prioriteras i kampen mot brottslighet i samband med avfallshantering? 
Franco Frattini
   , . – Som ni vet lade kommissionen fram ett förslag till direktiv den 15 mars 2001 för att bekämpa brott som innebär att miljön skadas. Detta förslag klargör i synnerhet att medlemsstaterna ska se till att vissa aktiviteter räknas som brott om de begås avsiktligt eller med grov försumlighet, under förutsättning att det handlar om brott mot reglerna i gemenskapens lagstiftning. I förslaget till direktiv hänvisas särskilt till den olagliga gränsöverskridande avfallstransport som den ärade ledamoten hänvisade till i sin fråga.
Den 27 januari antog dock rådet i stället för detta förslag till direktiv ett rambeslut grundat på avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen. Genom denna text kriminaliseras ett flertal handlingar som skadar miljön, som begåtts endera avsiktligt eller med grov försumlighet, och dessa handlingar kan leda till straffrättsliga åtgärder. Denna lista på brott innefattar olagligt förfogande, behandling, lagring, transport, export eller import av avfall, inklusive farligt avfall som orsakar eller sannolikt kan orsaka död eller allvarlig personskada.
Medlemsstaterna var tvungna att anta de åtgärder som var nödvändiga för att uppfylla rambeslutet före den 27 januari 2005. Kommissionen studerar för närvarande de nationella införlivandeåtgärder som medlemsstaterna underrättat om för att förse rådet med en rapport, vilket anges i rambeslutet, som möjliggör en kontroll senast den 27 januari 2006 av i vilken mån medlemsstaterna har vidtagit de nödvändiga åtgärderna för att uppfylla rambeslutet.
Nu väntar kommissionen, som med Europaparlamentets stöd gick till Europeiska gemenskapernas domstol för att utmana den rättsliga grund som antagits av rådet, på utslaget som ska komma inom kort, den 13 september tror jag. Som Bart Staes nämnde överlämnade generaladvokaten den 26 maj 2005 slutsatser som är till stor fördel för kommissionens ståndpunkt, då Dámaso Ruiz-Jarabo Colomer föreslår att domstolen upphäver de relevanta bestämmelserna inom rambeslutet av den 27 januari 2003. Om domstolen följer generaladvokatens förslag måste ett nytt rättsligt instrument, ett gemenskapsinstrument denna gång, antas för att skydda miljön genom strafflagstiftning, som innefattar att förebygga olaglig gränsöverskridande avfallstransport. 
Bart Staes (Verts/ALE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag är kommissionsledamoten tack skyldig för hans uttömmande och korrekta kronologiska översikt över fakta, och jag anser att denna fråga kommer mycket lägligt. Om domstolen meddelar sitt beslut den 13 september måste kommissionen verkligen snabbt vidta åtgärder för att hantera något som – enligt min åsikt – är ett allvarligt brott. Ni, herr kommissionsledamot, är ansvarig för rättsliga och polisiära angelägenheter. Detta är ett allvarligt brott som innebär en risk för miljön, och mycket ofta även en risk för livsmedelssäkerheten och folkhälsan, och de som ägnar sig åt detta är också ofta brottslingar med kopplingar till maffian – ett begrepp jag använder i dess traditionella betydelse. Jag vill därför be er, som kommissionsledamot, att agera så snart som beslutet har meddelats och att ni ser till att vi kan skapa en sund rättslig ram för detta. 
Franco Frattini
   , . – Ja, jag delar naturligtvis er åsikt. Om domstolen stöder kommissionens uppfattning, som delas av Europaparlamentet, den 13 september kommer kommissionen att mycket snabbt inleda ett initiativ på det här området. 
Talmannen.
   Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga nr 46.
I juni berättade generaldirektören för generaldirektoratet för rättvisa, frihet och säkerhet för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter att en förteckning över personer som inte kommer i fråga som flygpassagerare helt enkelt är en förteckning över personer som Förenta staterna inte vill skall komma in på landets territorium. Detta innebär inte nödvändigtvis att de skulle vara misstänkta för något brott, utan det handlar bara om att Förenta staterna beslutat att landet inte vill se dem på sitt territorium. Orsakerna kan vara många och de bygger på ganska allmänt hållna kriterier, som vi som bäst håller på att klarlägga tillsammans med Förenta staternas myndigheter.
Vilka resultat har man kommit fram till vid detta klarläggande?
Franco Frattini,
   . – Kommissionen vill understryka att det för närvarande inte finns några krav på flygbolagen att lämna ut förhandsupplysningar om passagerare till Förenta staterna vid överflygningar.
Som ni säkert redan vet håller Förenta staterna på att överväga ett så kallat ”emergency amendment”, ett nödfallstillägg som skulle innebära att flygbolagen skulle vara tvungna att kontrollera sina passagerare utifrån en amerikansk flygförbudslista för alla överflygningar av amerikanskt territorium. Kommissionen kommer att leta efter möjligheter att diskutera ett sådant förslag som skulle kunna få mer generella konsekvenser för internationell flygtrafik. Europeiska unionen har stränga bestämmelser när det gäller flygsäkerhet, dock ingen flygförbudslista.
De personer som finns med på en flygförbudslista behöver dock inte ha gjort sig skyldiga till eller vara misstänkta för inblandning i kriminella aktiviteter eller andra förseelser. Det är snarare så att de amerikanska myndigheterna, med utgångspunkt från ett brett informationsutbud, har bestämt sig för att personerna i fråga inte bör tillåtas att flyga till eller över amerikanskt territorium, antingen för att deras närvaro i Förenta staterna anses ovälkommen eller för att de utgör en säkerhetsrisk som flygpassagerare. Dessa beslut och de kriterier som ligger till grund för besluten är något som helt ligger hos den amerikanska regeringen, som ensamma bär ansvaret.
Även om de tillfällen då flyg omdirigeras är relativt få, kan vi förstå de bekymmer och besvär som sådana åtgärder kan orsaka. Kommissionen kommer därför att försöka skapa klarhet kring Förenta nationernas flygförbudslista i en diskussion med Förenta staterna, vilket jag lovade tidigare i somras. En viktig aspekt är till exempel en tidig och effektiv kommunikation med flygbolagen om en aktuell flygförbudslista. När det gäller detta kriterium håller kommissionen på att försöka klargöra det tillsammans med de amerikanska myndigheterna, för att förhindra att personer tas upp på listan av misstag i framtiden. Jag kommer att diskutera detta och andra frågor under mitt nästa möte med minister Michael Chertoff i Washington i början av oktober. 
Sophia in 't Veld (ALDE ),
   . – Herr kommissionsledamot! Vad ni verkligen säger är att ni ännu inte har svaret på denna fråga. Ni säger att vi inte vet hur man hamnar på en sådan flygförbudslista och därför vet vi inte heller hur man tas bort från den.
Jag skulle vilja fråga er om ni vet vem det är som har tillgång till dessa listor. Är det de amerikanska myndigheterna? Flygbolagen? De europeiska myndigheterna? Om en medborgare har hamnat på en av dessa listor av helt felaktiga skäl, hur gör man då för att bli struken från listan?
Jag anser inte att ert svar är tillräckligt. Vi frågade vilka kriterierna var för att hamna på en sådan lista. Jag anser fortfarande att det är en giltig fråga. 
Franco Frattini
   , .– Fru talman, mina damer och herrar! Jag menar att mitt svar måste bli mycket kort, och jag skulle vilja upprepa att det är ett faktum att dessa beslut uteslutande ligger inom ansvarsområdet för Förenta staternas regering.
Europa, Europeiska unionen, jag upprepar detta faktum, har inte behörighet att få bestämmanderätt eller kräva svar i fråga om de kriterier som styr vilka personer som inkluderas på den här flygförbudslistan. Vi anser inte att det är nödvändigt att Europa ska få tillgång till flygförbudslistan, men vi står i kontakt med Förenta staterna för att få de förtydliganden som vi ännu inte har fått. Som jag redan sagt ska jag personligen åka till Washington för att bland annat få svar på den här frågan. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Fru talman! Delegationen för förbindelserna med Förenta staterna besökte Amerika för ett par veckor sedan. Nu uppstår frågan om det skulle vara möjligt att utarbeta en gemensam lista över personer som innebär en säkerhetsrisk. Jag anser att det är viktigt att det finns en tydlig lista över kriterier på båda sidorna av Atlanten. Har kommissionen redan några idéer när det gäller detta? 
Franco Frattini
   , . –Fru talman, mina damer och herrar! Enligt min uppfattning är detta en idé som kan utvecklas. Som jag redan sagt skulle det först och främst vara möjligt att sörja för att flygbolagen får information om personer som står med på flygförbudslistan i lagom tid före flygets avgång, just för att undvika sådana misstag som uppstått och som upptäckts då flygplanet redan varit i luften och som har resulterat i ändring av flygkurs.
Det finns också en möjlighet att uppnå en verklig dialog om kriterierna för att en person ska sättas upp på flygförbudslistan, som naturligtvis också kommer att vara begränsade i och med Förenta staternas nationella suveränitet, som hittills inte har gått med på att tillkännage alla dessa faktorer. Vi talar uteslutande om att flyga över Förenta staternas territorium, inte om flyg från och till Förenta staterna. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Ni hade ett möte med den ansvariga ministern i Förenta staterna på detta område i juni 2005, och i ett skriftligt svar från Europeiska kommissionen till min fråga i ärendet sa ni att ministern, Michael Chertoff, bad er om utökade kontroller av passagerare och gods, förbättrad användning av teknik för sådana kontroller och undanröjande av hinder för de mekanismer som krävs för att genomföra kontroller.
Jag vill specifikt fråga er, och jag är tacksam om ni inte svarar i allmänna ordalag, vilka är Förenta staternas specifika förslag till kommissionen, och vilka av dessa förslag accepterar kommissionen? Vilka säger man ”ja” till och vilka säger man ”nej” till? Detta var flera månader sedan. 
Franco Frattini
   , . – Fru talman, mina damer och herrar! Det har inte lagts fram några specifika förslag – det har endast upprepats att det finns ett behov att genom kontroll i området före gränsen undvika risken att personer som misstänks för allvarliga brott, och i synnerhet terrorism, får befinna sig ombord på ett flygplan som flyger över Förenta staterna.
Med vår begäran till Förenta staterna hade vi naturligtvis inte för avsikt att ingripa i landets nationella säkerhet, utan att få en garanti i fråga om efterlevnad av konfidentialiteten vid hanteringen av personuppgifter.
Som en reaktion har man beslutat att upprätta ett kontor och en myndighet som ansvarar för skyddet av personuppgifter inom Förenta staternas ministerium för inre säkerhet. I enlighet med Förenta staternas lagstiftning är och kommer en sådan myndighet att vara ansvarig för alla fall av överträdelser mot bestämmelser om korrekt hantering av personuppgifter. Jag vill upprepa att detta är ett resultat av Europeiska unionens begäran.
I fråga om andra möjliga specifika förslag – jag vill upprepa detta – anser jag att den enda effektiva metoden är ett direkt möte med minister Michael Chertoff, och ett sådant har jag inplanerat den andra veckan i oktober. 
Talmannen.
Vad har hänt i fråga om två av de huvuduppgifter för EU inom området inre säkerhet som föreslogs i min rapport från 1998, nämligen en EU-polishögskola och gemensamt skydd av de yttre gränserna? 
Franco Frattini,
   . – Som den ärade ledamoten föreslog i sitt betänkande från 1998 var det just parlamentets resolution om hur utvidgningen av Europeiska unionen skulle påverka samarbetet inom området rättsliga och inrikes frågor som ledde till att det inrättades en europeisk polisakademi och ett gemenskapsorgan för kontroll vid de yttre gränserna.
Jag anser att vi nu kan vara mycket stolta över att dessa två förslag redan har blivit verklighet. När det gäller det första förslaget innebar rådets beslut av den 22 december 2000 att Europeiska polisakademin (CEPOL) inrättades, som ni vet, och vi kan nu säga att den är i stånd att fullgöra sin uppgift. Under 2004 antogs två rådsbeslut som gav akademin dels ställning som juridisk person, dels utsåg Bramshill som dess huvudsäte i Förenade kungariket. I oktober 2004 lade kommissionen fram ett förslag för att förbättra polisakademins rättsliga ramar. Förslaget väntar på formellt godkännande av rådet. Vi kan nog säga att en politisk överenskommelse redan har ingåtts inom själva rådet, i juni 2005. Eftersom alla reservationer från parlamentets sida har bemötts antar jag att beslutet kommer att fattas formellt under september 2005. 
Förslaget om inrättande av ett specialiserat gemenskapsorgan för kontroll vid de yttre gränserna har också lett till – genom rådets förordning av den 26 oktober 2004 – att det har inrättats en europeisk byrå för förvaltningen av det operativa samarbetet vid de yttre gränserna. Denna byrå, som är baserad i Warszawa, har påbörjat sitt arbete och disponerar redan en budget på mer än 6 miljoner euro för 2005. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag tackar kommissionsledamoten för det enastående och välkomna svaret. Får jag bara ställa en följdfråga? Jag skulle vilja ta del av tankarna kring idén att polisakademin skulle göras till ännu mer av en institution, särskilt genom att ställas under gemenskapens kontroll och finansieras genom gemenskapens budget. Vilken är ståndpunkten i den frågan? När det gäller de yttre gränserna skulle jag vilja fråga om man redan har övervägt möjligheten till gemensamma enheter för de yttre gränserna, eller om man ännu inte har övervägt detta. 
Franco Frattini,
    – Fru talman, mina damer och herrar! Förslagen om att förbättra CEPOL – polisakademin – kommer att innebära en striktare kontroll från EU-institutionernas sida och med all säkerhet en stabilare finansiering. En av de viktigaste uppgifterna är enligt min mening att utbilda poliserna i de 25 medlemsstaterna.
När det gäller gränsförvaltningsbyrån har åtgärderna emellertid ännu inte utformats enligt ert önskemål. Jag har personligen alltid sagt att jag förordar gemensam utbildning för alla gränskontrolltjänstemän i medlemsstaterna. Om de framtida omständigheterna gör det motiverat kommer vi alltså att kunna ställa upp en europeisk kår med gränskontrolltjänstemän och en gränspolisstyrka. Meningarna går fortfarande isär i den här frågan, men enligt min uppfattning är det nödvändigt att byrån omedelbart kan börja hjälpa medlemsstaterna med de operativa gränskontrollerna.
På den punkten kan jag berätta att den första uppgift som jag har lagt på byrån rör Medelhavsområdet, och framför allt stöd till vissa viktigare åtgärder för kontroll av havsgränsen i Medelhavet. Syftet är delvis att stärka förbindelserna med länderna i södra Medelhavsområdet – med andra ord en uppgift som är ytterst viktig för Europa. 
Talmannen.
Den 10 maj 2005 förelade kommissionen rådet ett handlingsprogram som skall fungera som ett instrument för genomförandet av Haagprogrammet under perioden 2005–2010. Samtidigt har rådet inrättat en europeisk byrå för förvaltning av det operativa samarbetet vid medlemsstaternas yttre gränser (förordning (EG) nr 2007/2004).
Skulle kommissionen kunna meddela hur det operativa samarbetet mellan medlemsstaterna skall läggas upp? Skall byrån organisera gemensamma insatser för avvisning av invandrare (artikel 2 i förordning (EG) nr 2007/2004) trots Europaparlamentets uttalade motstånd? Har byrån beslutat att inrätta särskilda avdelningar i medlemsstaterna i enlighet med artikel 16 i förordningen? I vilka regioner? 
Franco Frattini,
   . – Som ni säkert vet kommer den europeiska gränsförvaltningsbyrån i sitt årliga arbetsprogram och utifrån resultaten från deras riskanalys att identifiera ett antal operativa åtgärder som ska utföras av medlemsstaterna varje år tillsammans med byrån. Dessutom kan medlemsstaterna lägga fram förslag på gemensamma operationer och pilotprojekt som byrån därefter kan bestämma sig för att vara med och finansiera. Byrån ska utvärdera resultaten från all operativ verksamhet som utförs under deras överinseende. Om medlemsstaterna utför operationer vid de yttre gränserna utanför byråns ramar, ska de rapportera detta till byrån.
När det gäller gemensamma insatser för återsändande framgår det av artikel 2 i rådets förordning (EG) nr 2007/2004 att byrån ska bistå medlemsstaterna med nödvändigt stöd för att kunna organisera sådana gemensamma insatser för återsändande. Byrån kommer inte att själv organisera återsändande, utan endast ge tekniskt stöd till medlemsstaterna. I det sammanhanget bör det även noteras att byrån ska identifiera de bästa metoderna för att få resehandlingar och utvisa utlänningar som uppehåller sig illegalt.
För att den europeiska migrationspolitiken ska vara trovärdig är det nödvändigt att använda återsändande för att kunna upprätthålla integriteten och effektiviteten hos medlemsstaternas asyl- och invandringssystem. Dessa insatser för återsändande måste dock utföras med full respekt för de mänskliga rättigheterna och säkerheten för återvändarna. Kommissionen förväntar sig att byrån ska spela en viktig roll i utvecklingen och ge sitt stöd på EU-nivå för att uppnå högsta möjliga nivå i detta avseende.
I Haagprogrammet krävdes att gemensamma standarder skulle upprättas för att personer skulle skickas tillbaka på ett humant sätt och med full respekt för deras mänskliga rättigheter och värdighet. Kommissionen uppmanades att lägga fram ett förslag.
Den 1 september 2005 antog kommissionen ett förslag till direktiv som ska sörja för tydliga, öppna och rättvisa gemensamma regler för återvändande, avhysning, tillfälligt omhändertagande och återinresa, regler som, och jag säger det igen, tar full hänsyn till respekten för de berörda personernas mänskliga rättigheter och grundläggande friheter.
När det slutligen gäller byråns interna organisation kan kommissionen informera er om att byråns styrelse den 30 juni 2005 beslutade att utvärdera behovet av att upprätta specialiserade avdelningar utifrån utvärderingsresultaten. Styrelsen kommer att besluta om och var byrån ska upprätta specialavdelningar. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Tack, herr kommissionsledamot, för ert svar. Som ni vet har kommissionen och Europaparlamentet olika uppfattningar om hur invandringsströmmarna ska hanteras, och för Europaparlamentet är det mycket viktigt att de grundläggande mänskliga rättigheterna inte kränks.
Jag vill ställa en direkt fråga till er: kommer ni att ta hänsyn till Europaparlamentets uppfattning? Det har funnits tillfällen då ni har gått i motsatt riktning. 
Franco Frattini,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! ”Respekt” för parlamentet betyder i mina ögon ärlig och öppen konfrontation.
I förmiddags bekräftade jag att jag redan nästa vecka är beredd att komma till utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor för att lägga fram hela det paket med förslag som kommissionen antog så sent som i förra veckan.
Jag tycker att jag har varit snabb med att bli färdig med detta, med tanke på att parlamentets behöriga utskott blir det forum där alla uppfattningar i den här frågan kommer att framföras. 
Talmannen.
Kan kommissionen, med anledning av utnämningen av en ny direktör för EUROPOL, hans positiva framträdande inför parlamentsledamöterna i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter i juni 2005 och parlamentsledamöternas lyckade besök vid EUROPOLs huvudkontor i april 2005, i detalj ange hur den föreställer sig det framtida samarbetet mellan EUROPOL och EU institutionerna?
Vad anser kommissionen om ansvarsfördelningen mellan EUROPOL och EU-institutionerna, däribland kommissionen?
Vad anser kommissionen om att medlemsstaterna inte har ratificerat rådets rambeslut av den 13 juni 2002 (2002/465/RIF)(1) som en reaktion mot EUROPOL, som skulle tillåta att gemensamma utredningsgrupper upprättas för att tackla sådana problem som olaglig människohandel, narkotikahandel och andra former av organiserad brottslighet? 
Franco Frattini,
   .  Syftet med flera av förslagen i protokollet till Europolkonventionen från november 2003, som hittills har ratificerats av 16 medlemsstater, är som ni vet självklart att förbättra parlamentets delaktighet i Europols arbete. Parlamentet ska delges rapporterna om Europols och det gemensamma övervakningsorganets verksamhet och den femåriga finansieringsplanen samt rådfrågas om en medlemsstat eller kommissionen lägger fram ett initiativ om Europol. Rådets ordförande ska dessutom, eventuellt tillsammans med Europols direktör, möjligen framträda i parlamentet. Därför uppmanar kommissionen medlemsstaterna att ratificera protokollet så snart som möjligt.
Att Europol skulle kunna delta som stödjande part i gemensamma utredningsgrupper anges uttryckligen i protokollet till Europolkonventionen av den 28 november 2002, som inte har trätt i kraft. Det måste ratificeras av ytterligare fem medlemsstater. Protokollet kan inte ge Europol operativa befogenheter förrän medlemsstaterna själva har genomfört rambeslutet av den 13 juni 2002 om gemensamma utredningsgrupper. På den punkten delar kommissionen parlamentets uppfattning om att de instrument som införlivar rambeslutet har gett nedslående resultat. Eftersom området faller utanför gemenskapens behörighetsområde – tyvärr, om jag får säga så – har kommissionen inte rätt att inleda överträdelseförfaranden mot de medlemsstater som inte har genomfört rambeslutet. Europol har trots detta deltagit i ett antal gränsöverskridande utredningar som inte går exakt inom ramen för en gemensam utredningsgrupp, och organet har i vissa fall samordnat ett antal utredningar, till exempel den 13 juni 2005 mot barnpornografi på Internet, då 153 efterspaningar gjordes samtidigt i 13 olika länder. Genom att medverka i den utredningen stärkte Europol sin ställning.
I sitt meddelande från 2002 om demokratisk kontroll över Europol stödde kommissionen slutligen idén om en gemensam kommitté med företrädare för de nationella parlamenten och Europaparlamentet som skulle ansvara för att diskutera frågor som rör Europol. Idén är värd att tas upp på nytt. Kommissionen är beredd att medverka vid ett sådant parlamentariskt möte. Som ni kanske vet har Europaparlamentet och de nationella parlamenten planerat två halvdagsmöten i oktober i Bryssel för att särskilt diskutera parlamentarisk kontroll av polis- och rättssamarbetet i brottmålsfrågor. Fyra delfrågor står på dagordningen: den europeiska arresteringsordern, Eurojust, Europol och utbyte av känslig information. 
Claude Moraes (PSE ).
   – Herr Frattini! Även om ni inte har några formella befogenheter att inleda överträdelseförfaranden, som ni så mycket riktigt har konstaterat, skulle ni kanske i stället kunna använda ert inflytande till att skapa ökad insyn i relationerna mellan Europol och institutionerna? I en rapport nyligen om Europol upplevde alla i denna kammare att det fanns en total brist på insyn. Vi ansåg dock att Europols arbete är mycket värdefullt och att det är en effektiv organisation med en ny direktör som försöker stärka organisationen.
Kan ni, med tanke på de viktiga frågor som Europol handskas med, använda ert inflytande för att öka insynen, något som bara skulle göra organisationen mer effektiv? 
Franco Frattini,
   . – Ja, jag håller fullständigt med er på den punkten. Jag kommer att göra allt i min makt för att sätta politiskt tryck på medlemsstaterna för att stärka insynen samtidigt som jag ska försöka göra förbindelserna mellan Europol, Europaparlamentet och andra EU-institutioner mer öppna. 
James Hugh Allister (NI ).
   – När det gäller ansvarsskyldighet har kommissionen bett Europol rapportera om dess uppenbara misslyckande med att upptäcka och hindra tre internationella terrorister som flydde från rättvisan i Colombia, innan de dök upp helt öppet i förra månaden i Europeiska unionen, närmare bestämt i Dublin? Om kommissionsledamoten inte har möjlighet att ge mig denna information i dag, skulle han då kunna vara så vänlig att skriva till mig om detta? 
Franco Frattini,
   . – Vi har ännu inte den nödvändiga informationen, men jag kan försäkra er om att jag kommer att ge er den så fort den blir tillgänglig. 
Talmannen.
   Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga nr 51. 
John Purvis (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag vill ta upp en ordningsfråga. Franco Frattini har nu besvarat frågor i över 20 minuter. Är det inte dags att vi går vidare till frågestundens tredje del? 
Talmannen.
Kommissionen skall i slutet av juli göra en utvärdering huruvida tyska visumregler är förenliga med europeisk rätt.
Vilka åtgärder måste Tyskland vidta för att prövningen av visumansökningar åter igen skall bli förenlig med EU-regler?
Känner kommission till om sådana åtgärder redan vidtagits? Har kommissionen för avsikt att i förekommande fall inleda ett överträdelseförfarande? 
Franco Frattini,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Kommissionen har tagit itu med saken och gått igenom den noggrant med anledning av en skriftlig fråga från Joachim Wuermeling, som nyligen fick ett skriftligt svar.
Frågan rör, som många av er säkert vet, huruvida två grundläggande cirkulär är förenliga med EU-reglerna. Det ena antogs 2000 och det andra 2004, angående utfärdande av visum och de tematiska cirkulär som är tillämpningar av de två grundläggande cirkulären. Det första cirkuläret, som antogs den 3 mars 2000 och som kallas Völlmer-cirkuläret, är enligt kommissionens bedömning inte förenligt med principerna i de gällande gemensamma konsulära anvisningarna.
Vi granskade då det efterföljande cirkuläret, som antogs i oktober 2004 och som ersatte det tidigare cirkuläret från 2000. Vår slutsats efter den första etappen av den grundliga utredningen är att cirkuläret från 2004 är allmänt förenligt med de gällande gemensamma konsulära anvisningarna. I vårt svar har vi emellertid också meddelat de tyska myndigheterna – och självklart även Joachim Wuermeling – att även om 2004 års cirkulär allmänt sett tycks stämma överens med de gemensamma konsulära anvisningarna, så krävs det förtydliganden, specificeringar och redaktionella förbättringar av det nu gällande cirkuläret, vilket antogs 2004.
Vi har också bett de tyska federala myndigheterna att lämna svar om de nödvändiga specifikationerna, och jag kan försäkra er om att vi har fortlöpande kontakt med behöriga myndigheter. Jag återkommer självklart så fort kommissionen har fått svar. 
Ewa Klamt (PPE-DE ),
   – Jag är mycket tacksam för det detaljerade skriftliga svar som kommissionsledamoten nu har gett på frågan. Som kommissionsledamoten just sa motiverar det tyska visumdekretet av den 26 oktober 2004 ytterligare förtydliganden, särskilt när det gäller falska uppgifter från visumsökande och falska dokument.
Eftersom kommissionsledamoten också var mycket tydlig med att det inte finns utrymme för nationella bestämmelser i de gemensamma konsulära anvisningarna angående viseringar skulle jag vilja veta om den nya versionen för 2006 kommer att sätta punkt en gång för alla. 
Franco Frattini,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Ewa Klamt för denna övergripande fråga.
Vad vi kan lära oss av denna händelse är att vi i ännu större utsträckning bör harmonisera systemet för EU-medlemsstaternas utfärdande av visum.
Vi bör också komma ihåg att när det gäller utfärdande av visum får det inte finnas utrymme för tvivel eller osäkerhet, eller ens tolkning, om handlingarna är ofullständiga.
Förslaget till ändring av de gemensamma konsulära anvisningarna, som vi kommer att lägga fram i början av 2006, kommer därför att bli ännu tydligare när det gäller sökande som lämnar ofullständig information och när det gäller upptäckt av felaktiga uppgifter. Regeln kommer att bli absolut bindande: ett visum kan och får då inte utfärdas. 
Manfred Weber (PPE-DE ).
   – Jag är mycket tacksam för kommissionsledamotens tydliga uttalanden om ”Volmer-dekretet”, som helt enkelt inte var förenligt med lagen. Jag vill än en gång betona att detta inte bara är en fråga för Tyskland, eftersom många människor har kommit in i EU med ett tyskt visum och sedan fortsatt till andra medlemsstater. Jag vill därför be ministern att än en gång bedöma vidden av denna ”händelse” och omfattningen av de negativa konsekvenserna för Europa. 
Franco Frattini,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Jag har inga exakta uppgifter med mig nu, men jag kan säga att tillämpningen av alla regler i de gemensamma konsulära anvisningarna angående viseringar får mycket stora effekter för Europeiska unionen, eftersom detta påverkar de tusentals människor som vill komma hit och ansöker om visum.
Detta är, som ni sa, inte heller en tysk fråga i snäv mening. Det krävs att samtliga konsulat i alla EU-medlemsstater hindrar inresa för någon som har ett korrekt utfärdat visum men som inte kan intyga att de uppfyller de rättsliga krav som anges i de gemensamma anvisningarna. Att bestämmelserna tolkas flexibelt behöver inte vara ett brott mot anvisningarna i ordets strikta bemärkelse, men det kan ändå få mycket stora effekter. 
Talmannen.
   Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga nr 53.
Vidarebosättning av flyktingar är ett viktigt instrument för att hitta hållbara lösningar på allvarliga och utdragna flyktingsituationer. Idag är det dock bara ett fåtal länder i världen som tar emot flyktingar genom s.k. vidarebosättning.
EU skulle kunna spela en viktig roll genom att införa en gemensam flyktingkvot. Fler medlemsstater än i dag borde delta för att EU i nära samarbete med UNHCR ska kunna arbeta mer strategiskt och samordna vidarebosättningen med andra långsiktiga insatser, som t ex riktat bistånd för hjälp till återvändande och återintegration. 
I Haagprogrammet har rådet uppmanat kommissionen att utveckla s.k. regionala skyddsprogram i partnerskap med tredjeländer och i samarbete med UNHCR. Däri ingår bl.a. ett gemensamt vidarebosättningsprogram för de medlemsstater som vill delta.
Mot denna bakgrund undrar jag om kommissionen ännu har kunnat påbörja något gemensamt vidarebosättningsprogram? Hur ser kommissionen på ett permanent vidarebosättningsprogram inom ramen för EU-samarbetet? Och vad tror ni om medlemsstaternas vilja att delta i ett gemensamt vidarebosättningsprogram? 
Franco Frattini,
   . – EU:s regionala skyddsprogram, som godkändes i förra veckan av kommissionen, har som mål att i en anda av gemensamt ansvarstagande hjälpa de länder i tredje världen som har stora flyktinggrupper eller som ställs inför ett stort antal asylsökande som vida överstiger deras skyddskapacitet. Frivillig vidarebosättning kommer att vara ett viktigt inslag i varje regionalt skyddsprogram när det gäller att ordna med en varaktig lösning för flyktingar och visa på partnerskapsinslaget för berörda tredjeländer. Vidarebosättning kan hjälpa till att lätta bördan för ursprungsregionerna och följaktligen höja deras skyddskapacitet.
Med tanke på utvecklingen av ett EU-täckande vidarebosättningsprogram anser kommissionen att det är lämpligare att följa en steg-för-steg-strategi, eftersom vidarebosättningspolitiken är någonting nytt för de flesta medlemsstater. För närvarande är kommissionens mål att maximera skyddsförmånen och den totala effekten av vidarebosättningar inom ramen för EU:s regionala skyddsprogram.
Målet är därför att i så hög grad som möjligt uppmuntra och underlätta medlemsstaternas delaktighet i EU:s vidarebosättningsprogram. För att kunna uppnå detta mål arbetar kommissionen med ett ändringsförslag till rådets beslut från 2004 om inrättande av Europeiska flyktingfonden för perioden 2005–2010, som ska se till att vidarebosättningar blir ordentligt finansierade av gemenskapen från och med 2007.
Detta förslag ska läggas fram för antagande av kommissionen i oktober – alltså väldigt snart. En av stötestenarna för alla nya politiska initiativ är budgetstöd för genomförandet, eftersom det ekonomiska stödet för ny politik är av avgörande betydelse, som ni säkert mycket väl redan vet.
Kommissionen anser att möjligheten att bidra till en verklig lösning på utdragna flyktingkriser genom en strategisk användning av vidarebosättning inom ramen för regionala skyddsprogram, i kombination med ett stark ekonomiskt stöd för vidarebosättningsverksamheters genomförande i detta sammanhang, kommer att ge medlemsstaterna ett incitament för att delta i EU:s vidarebosättningsinitiativ – och det är jag helt övertygad om. Kommissionen har märkt att flera medlemsstater för närvarande överväger att införa sina egna nationella vidarebosättningsprogram. Dessutom finns ingen bred samsyn bland medlemsstaterna om behovet av en samordnad och systematisk strategi för att ta itu med skyddsfrågor i ursprungsregioner och en ökad insikt om att den målinriktade vidarebosättningen kan erbjuda övergripande och effektiva lösningar på utdragna flyktingkriser.
Utifrån en utvärdering av pilotprojektet för utformning av ett regionalt skyddsprogram och med hänsyn till de operativa och logistiska behoven av att hantera vidarebosättning på EU-nivå, kommer kommissionen slutligen att undersöka om det är lämpligt att lägga fram ett förslag till en mer strukturerad strategi för vidarebosättning på EU-nivå, vilket på sikt kan leda till att ett permanent EU-vidarebosättningsprogram utvecklas, något som jag verkligen hoppas på. 
Inger Segelström (PSE ).
   –Jag vill tacka kommissionär Frattini för detta glädjande beslut. Jag kommer ju från Sverige som är ett av de länder som har känt ett stort engagemang i denna fråga. I den allmänna flyktingdebatten som vi har haft hittills har vi inte pratat om detta som en viktig lösning. Jag ser därför fram emot att läsa de förslag som kommer och tackar än en gång för svaret. 
Franco Frattini,
   . – Vi kommer att arbeta i den riktningen. 
Talmannen.
   – Eftersom den tid som avsatts för frågestunden med kommissionen har löpt ut kommer frågorna nr 55–94 att besvaras skriftligen(2).
Frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A6-0244/2005) av Marielle De Sarnez om förslaget till Europaparlamentets och rådets rekommendation om skyddet av minderåriga, skyddet av den mänskliga värdigheten och rätten till genmäle med avseende på konkurrenskraften hos den europeiska industrin för audiovisuella tjänster och informationstjänster (KOM(2004)0341 – C6-0029/2004 – 2004/0117(COD)). 
Viviane Reding,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka Marielle De Sarnez för hennes betänkande och det arbete hon har lagt ned. När vi kommer in på problem som direkt rör vårt samhälle, som utgör själva kärnan i vårt samhälle, är det verkligen inte lätt att ena hela parlamentet – med alla de visioner, ideologier och kulturer som finns representerade här – kring en gemensam text. Det är fantastiskt att Marielle De Sarnez har lyckats åstadkomma samförstånd om de mål som kommissionen har lagt fram, först och främst i parlamentet, men även mellan institutionerna. 
Som ni kommer att förstå när jag förklarar kommissionens ståndpunkt när det gäller detta betänkande, accepterar vi till fullo eller i princip majoriteten av ändringsförslagen. Innan jag börjar diskutera detaljerna vill jag dock höra ledamöternas åsikter om detta betänkande.
I stort sett kan jag säga följande: grundtanken om en bättre lagstiftning är grundläggande för vad vi behöver göra. Det är därför vi måste sträva efter att bli så koncisa som möjligt i lagtexter och låta de berörda aktörerna, liksom medlemsstaterna, ta hand om detaljerna i genomförandet. Som kommissionsledamot har jag försökt att se till att varje samhällsnivå tar sitt ansvar på fullaste allvar. Det gäller även vår medieindustri.
Kommissionen kan inte godta ett antal av Europaparlamentets ändringsförslag i deras nuvarande form, eftersom de är för detaljerade, alltför normativa eller på grund av deras sakinnehåll. Denna debatt kan dock få mig att ändra mig, så därför ser jag fram emot att få höra ledamöternas synpunkter i denna mycket viktiga sociala fråga. Vårt arbete är oumbärligt. Vi är inte politiker utan anledning. Vi fattar politiska beslut för att förbättra våra samhällen. När jag talar om samhällen i plural menar jag de olika kulturer som finns i våra 25 medlemsstater och som behöver förenas under en EU-politik på hög nivå. Jag vet att Europaparlamentet är kapabelt till detta. Det är därför jag vill lyssna på hur Europaparlamentet vill att kommissionen ska lägga fram sitt grundläggande förslag till rådet. Jag hyser en stark tilltro till vad Europaparlamentet, i all sin visdom, kommer att säga. Efteråt ska jag försöka dra lämpliga slutsatser av de förslag som har kommit fram. Jag ska med stort intresse lyssna på Marielle De Sarnez när hon lägger fram Europaparlamentets ståndpunkt. 
Marielle De Sarnez (ALDE ),
   . – Herr talman! Huvudsyftet med denna rekommendation är att skydda minderåriga på Internet. Internet är ett kraftfullt redskap som är gränslöst och öppet för alla, och det ger alla tillgång till ett lager av kunskap och dokument och en förmåga att utbyta information som saknar motsvarighet i människans historia. På bara några få år har Internet förändrat bilden av världen.
Det är emellertid lagstiftarens skyldighet att förhindra att detta kraftfulla kommunikationsredskap blir ett skadligt och till och med farligt verktyg, särskilt för minderåriga, som använder det allt oftare. Små barn tillbringar faktiskt mer tid nu framför datorn än framför TV:n. De är inte medvetna om det, men de är inte alltid säkra på nätet. De konfronteras med nya faror som skulle kunna orsaka djupa och oåterkalleliga trauman.
Jag skulle vilja presentera några siffror om den här situationen, som blir alltmer oroande. Fler än ett av tre barn har av en slump stött på våldsamma, pornografiska eller pedofila bilder på Internet. Det finns för närvarande ca 260 miljoner sidor på webben med pornografiskt innehåll och 470 webbplatser för pedofili. Det har identifierats mer än 1,5 miljoner bilder på nätet som visar barn, mycket små barn, som utnyttjas eller kränks sexuellt. Mellan 2003 och 2004 växte barnpornografin med 70 procent. I snitt tar det bara 30 sekunder för en ung person som är inne i ett chattrum att bli utsatt för ett sexuellt närmande av en mörkerman, dvs. en vuxen som låtsas vara tonåring endast för att få en bild och adressen till en yngre surfare och för att stämma träff med honom eller henne. Pedofilibranschen genererar 20 miljarder US-dollar per år i hela världen. Bara i Frankrike omsätts 50 miljarder euro varje år.
Inför en sådan situation får och kan vi inte förbli passiva. Det är dags att skydda barnen och de mest utsatta från allt skadligt innehåll, oavsett om det är lagligt eller olagligt. Det är dags att se till att alla involverade tar ansvar för vad som händer på Internet. Detta är dessutom nödvändigt med tanke på att den nya tekniken finns överallt och ofta är fritt tillgänglig i skolorna, hemmen, Internetcaféerna och snart i mobiltelefonen. Alla är de nya sätt för ungdomar att undslippa alla former av övervakning. I dag är självreglering inte längre tillräckligt. Vi måste gå längre genom att uppmana alla involverade – politikerna, branschen och utbildarna – att ta sitt ansvar.
Först och främst har politikerna ett ansvar. Det är regeringarnas och utbildningsministrarnas sak att införa specifika Internetutbildningsprogram som vänder sig till alla barn, lärare och föräldrar. Det är också politikernas uppgift att anordna informationskampanjer för att uppmärksamma allmänheten på farorna med Internet. De bör också underlätta möjligheten att ringa särskilda telefonnummer för att rapportera skadligt innehåll samt uppmuntra till att det inrättas ett europeiskt gratisnummer som är tillgängligt för alla. Vi föreslår till sist att kommissionen bör överväga att inrätta domännamnet ”.kid” som endast reserveras för innehåll avsett för barn.
Branschen har också ett ansvar. Stadgor, uppförandekoder och kvalitetsinitiativ räcker inte längre till. Det är hög tid att värdarna erbjuder enkla mjukvaror för föräldrar och prenumeration på åtkomsttjänster som specifikt utformats för barn, med automatisk filtrering vid källan. Det är också hög tid att upphovsmän och producenter blir skyldiga att ge en beskrivning av sina webbplatser, så att de kan klassificeras.
Slutligen har utbildarna, dvs. föräldrar och lärare, ett ansvar. Allt yngre barn konfronteras med information och bilder som förmedlas via Internet. Internetanvändningen kan bara förbättras om en pedagogisk strategi står på skolschemat. Det behöver knappast sägas att detta kräver utbildning och information för lärare, och för föräldrar.
Dessa är i stora drag våra förslag. Ett annat syfte med rekommendationen är att göra rätten till genmäle tillämplig inom samtliga onlinemedier. Rätten till genmäle fungerar redan tillfredsställande för den tryckta pressen och audiovisuella tjänster, fast inte för onlinemedier. I de flesta medlemsstater saknas bestämmelser. Vi behöver därför införa minimiprinciper på EU-nivå för utövande av rätten till genmäle inom alla nya elektroniska kommunikationsmedier.
Denna rekommendation kommer alltså att göra det möjligt – tack vare stödet från parlamentet, som jag vill tacka för ett kvalitativt arbete – att förbättra Internetanvändningen och förhoppningsvis återställa förtroendet. Europa genomgår nu en större kris, en kris i sina institutioner, sitt arbetssätt, sin budget, sin identitet och sina värden. Jag hoppas att vi åtminstone när det handlar om våra barns framtid kan återupptäcka vår förmåga att göra något och åstadkomma de förändringar som krävs för att skydda barnen. Det är det minsta vi kan göra för dem. 
Roberta Angelilli (UEN ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Detta förslag till rekommendation är utan tvekan ett framsteg för skyddet av minderåriga och den mänskliga värdigheten. Framför allt kommer det att göra Internetsökandet säkrare för barn och garantera rätten till genmäle när det gäller felaktig information som sprids genom alla slags medier.
Det är emellertid synd att den rättsliga grund som valts för rekommendationen är artikel 157 i fördraget, eftersom den syftar till att trygga det europeiska näringslivets konkurrenskraft, i stället för den lämpligare artikel 153 om skydd av konsumenternas intressen. Det är också synd att den valda rättsliga formen är en rekommendation, vilken saknar, som bekant, laga bindande kraft.
Trots detta är det mycket viktigt att betänkandet fokuserar på att stärka skyddet för minderåriga genom utbildningsprogram om informationsmedier så att också vuxna, föräldrar, lärare och handledare får kompetens att lära minderåriga att använda informationsmedierna, framför allt Internet, på rätt sätt.
Också mycket viktigt är åtagandet att bekämpa faran med barnpornografi, särskilt på Internet, genom informativa och förebyggande reklamkampanjer.
Som föredraganden också nämnde är Internet ett fantastiskt verktyg för kommunikation med hela världen, men det måste vara säkert och tillförlitligt. Därför är det viktigt att kommissionen går med på att inrätta ett europeiskt gratisnummer för tillhandahållande av information om befintliga filtreringssystem. Ett sådant nummer skulle också kunna underlätta framförande av klagomål och anmälningar av farliga webbplatser.
Det kunde dessutom vara bra att främja antagandet av en kvalitetsstämpel för leverantörer, så att användarna kan se om en given leverantör följer en uppförandekod eller inte.
En annan viktig punkt är slutligen möjligheten att skapa filter vid källan som förhindrar dataöverföring av barnpornografi och annat material som utgör ett angrepp på den mänskliga värdigheten.
För att avsluta vill jag tacka föredraganden och alla ledamöter som har arbetat tillsammans för att få fram denna text. 
Vasco Graça Moura,
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Marielle De Sarnez’ enastående betänkande har konfronterat parlamentet med ett problem som är långtifrån löst och som det kommer att ta långt tid att lösa i tillfredsställande utsträckning, även om antagandet av den föreslagna rekommendationen kan visa sig vara ett mycket viktigt steg i rätt riktning på det här området.
Skyddet av minderåriga och den mänskliga värdigheten är en fråga som väcker nya problem varje dag och som kräver ständigt mer handfast agerande såväl som lämplig undervisning, i samarbete med många olika människor som är direkt involverade i frågan. Det krävs särskilda ansvarstaganden, utbyte av bästa metoder och ett nära samarbete mellan alla berörda parter.
Ändå måste vi fråga oss själva om detta är tillräckligt. Kan vi till exempel förvänta oss att mekanismerna för självreglering och samreglering visar sig vara tillfredsställande lösningar på problemet? Vad som krävs är en genomgripande mentalitetsförändring när det gäller konkurrenskraft och innehållsproduktion, så att det blir möjligt att förkasta alla olagliga och skadliga produkter som i allt högre grad invaderar alla audiovisuella områden, s.k. onlinetjänster.
Den här frågan omfattar så skilda områden som skyddet av de mänskliga rättigheterna, personlighetsutveckling, fostran inom familjen och utbildning i skola samt uppbyggnaden av medborgarskap, med andra ord hjärtat i demokrati och frihet. Rekommendationens innehåll bör därför, på olika nivåer och ur olika perspektiv, involvera europeiska och nationella myndigheter, den audiovisuella industrin samt Internetleverantörer och Internetanvändare, tillsammans med – på bredare nivå – de auktoritetspersoner som har mest direktkontakt med minderåriga, till exempel föräldrar, pedagoger och lärare.
Men det är också viktigt att tekniken utvecklas och förbättras så att åtgärderna i rekommendationen kan bli verkligt effektiva: från signaleringssystem till filtrering, från klassificering till tydlig vägledning om huruvida en viss metod är laglig eller inte. Det handlar vidare om att ta direktkontakt med minderåriga; att de själva måste kunna aktivera skyddsmekanismer; att barnskyddsorgan och liknande organisationer måste bli involverade och att det måste tillhandahållas högskoleutbildning och undervisning som tar hänsyn till den här problematiken. Genomtänkta och avancerade självregleringsförfaranden bör också främjas, eftersom institutioner och företag använder dem för att främja självvärdering och en samhällelig medvetenhet.
För mig är detta den svåraste aspekten, eftersom den kommer att kräva en radikal förändring av tänkesätt och beteenden i en tid av hård konkurrens och vinsthunger. Nationella lagar måste också förändras så att alla dessa faktorer kan föras samman och fungera smidigt, på ett sådant sätt att vi kan åstadkomma åtminstone några av målen. Låt oss hoppas att detta blir verklighet inom en inte alltför avlägsen framtid.
Jag menar därför, herr talman, att vi bör gratulera Marielle De Sarnez och rösta för det betänkande vi har framför oss. 
Christa Prets,
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Lissabonstrategin resulterade i att Europeiska unionen införde handlingsplanen e-Europa, vars syfte är att påskynda förverkligandet av målen för den nya ekonomin, särskilt de som rör Internet, till 2010. Handlingsplanen innehåller också åtgärder som medlemsstaterna ska vidta för att skapa säkerhet på Internet.
Säkerhet på Internet betyder inte bara användning av smarta kort och virusskydd, utan även skydd mot skadligt och olagligt innehåll. Jag vill därför be kommissionen att stärka den aspekten i framtida handlingsplaner inom ramen för e-Europa, åtminstone att inkludera specifika åtgärder.
I till exempel Österrike använder 80 procent av ungdomarna Internet, och av dessa går 50 procent ut på nätet nästan varje dag. Det har konstaterats att det för närvarande finns ca 260 miljoner sidor med pornografiskt innehåll som cirkulerar på Internet. Sexhandeln på Internet, särskilt barnpornografi, utvecklas snabbt, vilket gör att parlamentets uppmaning om skydd av minderåriga inte kan upprepas ofta nog. Vi måste också se till att vi i vår strävan efter ökad konkurrenskraft inte överträder gränserna för den mänskliga värdigheten.
Åtgärder måste efterfrågas och genomföras på politisk nivå, i branschen och inom utbildningen. Föräldrar bör också involveras. Målet måste vara att åstadkomma en enhetlig nivå på skyddet av minderåriga och den mänskliga värdigheten för att öka den långsiktiga konkurrenskraften hos audiovisuella tjänster, informationstjänster och onlinetjänster. Filtersystem måste bli mer utbredda. I framtiden bör det inte vara möjligt för minderåriga att komma in på webbplatser som innehåller exempelvis barnpornografi eller rasistiskt eller våldsamt material. Informationskampanjer och medvetenhetshöjande insatser, fortlöpande utbildning av lärare och handledare samt en kvalitetsstämpel för leverantörer som skriver under på en viss uppförandekod är brådskande krav. Även om frivillig självreglering är en bra sak erbjuder den inte tillräckligt skydd för barn med hänsyn till den snabba spridningen av skadligt innehåll.
Lika viktigt är kravet på rätten till genmäle som också bör tillämpas inom alla nya elektroniska kommunikationsmedier – med andra ord audiovisuella medier och onlinetjänster – men självklart bör hänsyn även tas till yttrandefriheten och den aktuella tjänstens särskilda karaktär.
Det är beklagligt att detta bara är en rekommendation och att vi måste nöja oss med att efterfråga saker av medlemsstaterna. Jag skulle i stället vilja se en regelbunden övervakning som ger oss möjlighet att trycka på offentligt och därmed skilja det goda från det som är ännu bättre. 
Alfonso Andria,
   . – Herr talman, fru Reding, mina damer och herrar! Jag skulle först och främst vilja gratulera min kollega Marielle De Sarnez för hennes effektiva och innovativa inställning till en fråga som har ytterst svåra komplikationer.
Den enorma tillväxten av Internets räckvidd har på senare tid uppmärksammat institutionerna på behovet av att trygga minderårigas rättigheter. De bör skyddas extra omsorgsfullt, eftersom de är några av de främsta potentiella användarna av nätet.
Jag är väl medveten om hur svårt det är att finna den rätta jämvikten mellan två krav: för det första att se till att minderåriga kan dra nytta av all den information som nätet kan erbjuda, och för det andra skyldigheten att förhindra faran för att Internet blir ett redskap för avvikande beteenden och dålig fostran för minderåriga.
Därför är det av grundläggande betydelse att bekämpa spridning av innehåll som är skadligt för den mänskliga värdigheten och minderårigas medborgerliga och kulturella utveckling.
Å andra sidan är det också mycket viktigt att inte slå av på takten utan i stället påskynda processen för sektorns utveckling genom att främja nya audiovisuella medier och informationstjänster, fast i en miljö präglad av lugn och tillit.
Om det inte snabbt tas fram och används effektiva redskap för att skydda det allmänna intresset kommer dessa nya medier och tjänster faktiskt inte att kunna nå sin fulla potential ur social, kulturell och ekonomisk synvinkel.
Jag håller med föredraganden när hon säger att olika åtgärder måste vidtas på tre ansvarsnivåer för att trygga skyddet av minderåriga i användningen av den nya informationstekniken, nämligen politikerna, branschen själv samt utbildningssystemet och föräldrar. Jag stöder därför hennes förslag, särskilt informationskampanjer för medborgarna så att allmänheten uppmärksammas på farorna med olämplig Internetanvändning, främjande av utbildning för utbildare genom initiativ som särskilt utformas för lärare och pedagoger om vilka risker Internet innebär för minderåriga samt distribution av informationspaket till elever och föräldrar.
Till sist uppmanar jag Europeiska kommissionen att främja inrättande av ett gemensamt gratis telefonnummer för hela EU, där information om och klagomål på skadliga webbplatser kan lämnas. Det skulle underlätta sammanställningen av en lista över den typen av webbdomäner, bland annat i syfte att eventuellt vidta rättsliga åtgärder mot upphovsmännen. På så sätt skulle också mycket användbara uppgifter och nyheter kunna tillhandahållas till medlemsstaterna, som för närvarande saknar en sådan rapporteringstjänst, vilket ligger helt i linje med strategin för skydd av minderåriga. 
Michael Cramer,
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Precis som allt annat i livet har Internet goda och dåliga sidor, inte bara för minderåriga utan även för vuxna. Jag talar av erfarenhet, för där finns mycket som stör mig också, även om jag inte är minderårig. Vårt problem är att finna en jämvikt mellan informationsfrihet, som vi alla anser vara en god sak, och skydd av minderåriga.
Men vi får inte gå för långt med detta. I Förenta staterna fanns det planer på att använda vissa filter, men de blockerade all information om till exempel bröstcancer, eftersom ordet ”bröst” dömdes ut som pornografiskt och all information om sjukdomen filtrerades bort. Vi bör sprida kunskap om dessa risker, eftersom det scenariot är oacceptabelt.
Vår vision är att både barn och vuxna ska kunna hantera mediet självständigt och självsäkert. För att åstadkomma detta behöver vi webbplatser som är lämpliga för barn – eftersom minderåriga självklart behöver ett särskilt skydd – där barn kan träna konstruktiva beteenden från tidig ålder, dvs. förmågan att känna igen Internets positiva innehåll och utesluta det negativa.
Vi behöver självklart också effektiva filtersystem som inte skjuter över målet. Vi behöver system för att filtrera bort pornografi liksom rasistiskt och våldsamt innehåll. Jag skulle vilja ha sådana filter även för vuxna. Vi behöver fortlöpande utbildning för lärare och handledare i skolor och vid utbildningsinrättningar, så att också de kan förmedla nödvändig information till barn.
Vi behöver dessutom införa en kvalitetsstämpel så att vi kan visa upp ett gott föredöme och därefter kriminalisera dåliga exempel. Vi planerar att lägga fram ett ändringsförslag för att se till att det inte införs alltför många strikta filter, men att filtren ändå ska vara effektiva och kunna skydda våra barn. 
Konrad Szymański,
   . –  Herr talman! Gränserna mellan TV, Internet och telefontjänster blir allt luddigare, och det ställer oss inför nya utmaningar. Den nu gällande EU-lagstiftningen är otillräcklig inför sådana utmaningar, till exempel när det handlar om att trygga de yngsta mediekonsumenternas psykiska och moraliska utveckling.
Den mest problematiska aspekten på direktivet är hur medlemsstaterna fråntas ansvar för innehållet i sådana program som sänds utanför deras gränser. Begreppet nationella gränser, eller gränserna för ett EU som utgörs av nationalstater, är en anakronism i dagens medievärld, och det skulle vara oansvarigt att bortse från program bara för att de sänds utanför nationsgränsen.
De obligatoriska tekniska säkerhetsanordningarna för program som innebär ett hot mot barns moraliska utveckling är i dag både föråldrade och ineffektiva, och deras enda syfte är att ge bekräftelse åt dem som förde in dem i direktivet. Vi bortser också från att artikel 22 innehåller en bestämmelse för en typ av program som inte får sändas över huvud taget, utöver de program som barn i regel inte bör ha tillgång till. Enligt direktivet får ett program nämligen inte innehålla obsceniteter eller pornografi, och de får inte sändas om de innebär ett hot mot barns psykiska utveckling. Trots detta kan vi inte hantera problemet med att skadliga program följer med som en del i allmänna paket till familjer som inte vill ha sådana program.
Det är lätt att se att det är här vi stöter på den grundläggande principen om yttrandefrihet, och att detta är en strid som vi kommer att förlora till porrindustrins fördel. Sorgligt nog har vi inte förmåga att lösa denna enkla standardkonflikt för det sunda förnuftet och det allmänna bästa.
De många kryphålen och undantagen i direktivet kommer att leda till att medlemsstaterna och Europeiska unionen undviker att ta itu med de frågor som täcks av direktivet, särskilt de frågor som omfattas av artikel 22. Ett bra exempel på detta är Europeiska kommissionens misslyckande att vidta åtgärder när det gäller klagomålen på det franska audiovisuella rådets registrering av en porrkanal. Registreringen är inte bara ett brott mot direktivet inom Frankrike, utan ger också en grund för automatiska godkännanden av ansökningar om att införa kanalen, till exempel i Polen.
Vi använder verkligen inte våra möjligheter att ge tittarna ett bättre skydd med hjälp av nationell lagstiftning. I betänkandet av Marielle De Sarnez behandlas de flesta av dessa utmaningar och problem, och förtjänar därför vårt stöd. Det bör dock nämnas att de ständiga hänvisningarna till det redan döda och begravda förslaget till konstitutionsfördrag i hög grad försvagar betänkandet. 
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag vill börja med att gratulera föredraganden till hennes grundliga arbete och mina ärande vänner till deras anföranden om Marielle De Sarnez’ betänkande om förslaget till Europaparlamentets och rådets rekommendation om skyddet av minderåriga, skyddet av den mänskliga värdigheten och rätten till genmäle med avseende på konkurrenskraften hos den europeiska industrin för audiovisuella tjänster och informationstjänster.
Många iakttagelser har gjorts, men den viktigaste slutsatsen, och anledningen till detta betänkande, är fortfarande EU:s oförmåga att övervaka genomförandet av enskilda direktiv på ett snabbt och effektivt sätt.
De ändringsförslag som vi hade möjlighet att lägga fram och rösta igenom leder till slutsatsen att målen inom medieområdet, med direktivet Television utan gränser och nya informationstekniker som Internet i förgrunden, uppnås genom samarbete mellan politiker, föräldrar och den audiovisuella industrin. Dessa förpliktelser gäller bland annat kvaliteten hos den produkt som erbjuds, utbildningsprogram för ungdomar, skyddet av värdigheten och rätten till genmäle när människor blir kränkta och medborgares personuppgifter lämnas ut.
Avslutningsvis föreslår jag att samtliga medlemsstater omedelbart och enhetligt inför digital kabeltelevision, vilket ger föräldrarna möjlighet att kontrollera programmen, särskilt de program som miljontals européer, även minderåriga, har tillgång till genom den snabba tekniska utvecklingen. Jag förespråkar slutligen informationsprogram som ett sätt att förebygga våld mot minderåriga och stödja offren både psykiskt, moraliskt och materiellt. 
Nikolaos Sifunakis (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Utvecklingen av ny teknik inom informationssektorn och den utbredda användningen av Internet har inneburit många viktiga fördelar för spridningen av kunskap och information och har i mycket hög grad främjat kommunikationen mellan människor.
Tekniken får dock även negativa följder när den används i fel syfte, särskilt när den inte regleras genom någon ordentlig rättslig ram. I dag finns det miljontals pornografiska sidor på Internet, och ungdomar tillbringar mer tid på Internet än framför TV:n, vilket vår föredragande Marielle De Sarnez påpekade tidigare.
Därför är det lagstiftarnas skyldighet att se till att detta redskap för yttrandefriheten inte blir ett farligt medium för minderåriga.
Denna rekommendation syftar till just detta. Den innehåller nyskapande och specifika åtgärder för att kontrollera webbplatser med olagligt och skadligt innehåll.
Jag anser att dessa åtgärder i hög grad bemöter medborgarnas oro. Vi bör gratulera – och jag för min del gratulerar – Marielle De Sarnez, som vi fick tillfälle att ha många diskussioner med i utskottet, och naturligtvis även samtliga ledamöter i utskottet för kultur och utbildning för det arbete som de har lagt ned. Alla bidragen i frågan finns nu här i kammaren och är klara för omröstning. Denna text är klart bättre än kommissionens ursprungliga text.
Slutligen måste vi ha gemensamma regler i alla medlemsstater när det gäller rätten till genmäle så att skyddet av människors värdighet, heder och anseende kan säkerställas på ett effektivt sätt.
Om medlemsstaterna fortsätter att ha olika villkor för utövandet av rätten till genmäle finns det risk att människor som felaktigt anklagas på grund av dolda motiv inte kan utnyttja denna rättighet ordentligt. 
Ljudmila Novak (PPE-DE ).
   – Jag välkomnar betänkandet och stöder skyddet av ungdomar som utsätts för faror genom medier och framför allt på Internet, faror som deras föräldrar och lärare kanske inte är medvetna om. Det finns därför ett trängande behov av att informera och utbilda föräldrar, lärare och resten av samhället, och att göra dem uppmärksamma på de faror som finns i dag.
Ingen vuxen tillsyn i världen kan dock skydda från alla dessa faror. Våldet i samhället och bland ungdomar ökar, och vissa medier och elektroniska spel måste också ta ett visst ansvar eftersom det är genom dem som ungdomar lär sig att agera våldsamt, identifierar sig med negativa förebilder i sådana spel och på så sätt blir okänsliga för andras lidande, eller till och med har roligt åt det och ser det som något normalt.
I en tid då vi bekämpar terrorism i världens alla hörn bidrar sådana våldsbilder till att stödja och stärka terrorismen här hemma.
Eftersom vinsten vanligtvis är det allra viktigaste i affärsvärlden måste länder utnyttja lagar och regler för att införa restriktioner och även se till att sådana restriktioner följs och att lämpliga åtgärder vidtas när de överträds. Å andra sidan måste alla som tjänar pengar på medier eller på ungdomar ta ansvar för sina handlingar. Företag måste lämna en beskrivning av innehållet i det som de har för avsikt att sälja, vilket underlättar klassificeringen av webbplatserna och gör det möjligt att formulera förkortningar och anvisningar och utveckla lämpliga filter.
Jag undrar om det verkligen bara är våld som lönar sig när det finns så många viktiga saker i livet som vi skulle kunna förmedla till ungdomar på ett intressant och informativt sätt, och som samtidigt skulle kunna bidra till ett bättre samhälle och bättre relationer mellan människor. 
Aloyzas Sakalas (PSE ).
   – Jag välkomnar talaren och denna mycket väl utarbetade text, som jag tror kommer att bli till stor hjälp för att skydda våra barn från skadligt material som sprids via massmedier, bland annat Internet. Jag vill betona att Internet, och särskilt Internetcaféer, är det informationsmedium som kontrolleras minst av alla. Enligt en Gallupundersökning använder hela 63 procent av litauiska barn Internet, varav så många som 33 procent är 7–10 år, och bara hälften av deras föräldrar intresserar sig för hur deras barn gör detta. Hela 90 procent av de tillfrågade anser att det mest skadliga innehållet på Internet är pornografi, medan 54 procent svarade våldsrelaterad information. 36 procent av de tillfrågade ansåg att pedofili är det mest skadliga, och 13 procent svarade religiösa sekter. Jag stöder till fullo de förslag och ändringsförslag som föreslås i betänkandet. Myndigheterna i Litauen har lyckats väl med att kontrollera lokala webbplatser, och i det avseendet har vi inte haft några svårigheter. Däremot står vi inför stora problem när det utländskt innehåll, eftersom det nästan inte kontrolleras alls. Jag anser därför att kommissionen bör utarbeta ett direktiv om detta när rekommendationen har antagits. Barns psyken måste skyddas från allt skadligt innehåll, och det är allas vårt uppdrag och ansvar, även kommissionens. 
Luis Herrero-Tejedor (PPE-DE ).
   – Tack, herr talman. Tro mig, fru De Sarnez, när jag säger att ert betänkande är mycket bra. Vi bör dock akta oss för att bli självbelåtna utan alltid sikta högt, så därför dristar jag mig att ta upp tre områden där jag anser att vi kunde ha gått lite längre.
Betänkandet rör ämnen som är så olika att det är svårt att hitta en gemensam nämnare. Det handlar om skyddet av minderåriga på Internet, men också om rätten till genmäle och om diskriminering. Jag anser, och nu riktar jag mig till er, fru Reding, att vi bör göra det möjligt att behandla var och en av dessa frågor i separata rekommendationer.
För det andra måste det finnas en särskild hänvisning till den nödvändiga respekten för yttrandefriheten, för det skydd för minderåriga som tas upp i rekommendationen skulle kunna leda till situationer där restriktionerna även gäller vuxna, vilket skulle strida mot artikel 10 i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. I det avseendet håller jag med Nikolaos Sifunakis. Högsta domstolen i Förenta staterna förkastade Communications Decency Act av en liknande anledning och på grund av att alla rättigheter är begränsade. Jag vill inte att vi ska begå samma misstag och anser därför att vi måste vara försiktiga.
För det tredje vill jag till sist betona att jag tycker att rekommendationens tillämpningsområde är onödigt begränsat, för vi har talat mycket om minderåriga som betraktare av oönskat audiovisuellt innehåll, men vi har inte fokuserat på minderåriga som subjekt. När vi talar om pedofili glömmer vi att det är barnen, de minderåriga, som är föremål för den här typen av olaglig information, och jag anser att det bör påpekas i betänkandet. 
Laima Liucija Andrikienė,
   . – I dag talar vi om en mycket viktig fråga som berör alla familjer och var och en av oss: skyddet av minderåriga, våra barn och barnbarn, från skadlig pornografi och vålds- och narkotikarelaterat material på Internet. Detta är utan tvekan en oerhört viktig uppgift som kräver omedelbara åtgärder. Detta är också ett internationellt problem som sträcker sig långt utanför EU:s gränser, och därför måste hela det internationella samfundet agera.
Den senaste statistiken visar att barn tillbringar mer tid på Internet än framför TV:n. Med tanke på det måste man påminna om att det finns ungefär 260 miljoner pornografiska sidor och därutöver många andra som lär ut hur man begår brott eller tillverkar narkotika. I Litauen har vi märkt att webbplatser som förespråkar användning av narkotika och som är registrerade på europeiska servrar omedelbart flyttas över till Förenta staterna så fort de hotas, vilket gör vårt arbete ännu svårare. Vår erfarenhet visar att Internetleverantörernas självreglering inte längre är tillräcklig för att skydda minderåriga från skadligt innehåll på Internet. Så långt som det är tekniskt möjligt måste Internetleverantörerna vara tvingade enligt lag att installera filter som skyddar mot skadliga sidor och att spärra sådana sidor på servern.
Jag är övertygad om att det är absolut nödvändigt för EU:s medlemsstater att harmonisera lagarna om skydd av minderåriga från Internets skadliga påverkan. Jag välkomnar förslaget att anordna kurser i skolorna för barn och föräldrar om de eventuella farorna med Internet och hur vi kan skydda oss mot dem, liksom förslaget om att inrätta gratis telefonjourer dit människor kan ringa och anmäla webbplatser med skadligt innehåll. Ett annat befogat förslag är idén om att skapa en särskild domän för barn och att kontinuerligt låta en oberoende myndighet granska innehållet på de sidor som är registrerade där. Avslutningsvis vill jag uttrycka min starka övertygelse om att vi, för att undvika ännu större problem i framtiden, måste införa nolltolerans inom hela EU när det gäller allt skadligt material på Internet som rör pornografi, våld eller narkotikaberoende, särskilt material som riktar sig till barn och minderåriga. 
Viviane Reding,
   . – Herr talman! Parlamentet har lagt fram ett antal ändringsförslag som jag helhjärtat stöder eftersom vi delar samma målsättning, nämligen att skydda våra barn.
Den nya tekniken ställer sannerligen oss pedagoger och politiker inför större svårigheter än vad som var fallet med de tekniker och medier som vi är vana vid, samtidigt som tekniken gör det möjligt för oss att kommunicera fritt i hela världen. När något negativt publiceras i den skrivna pressen kan vi förhindra att det publiceras igen. När ett negativt program sänds på TV kan vi stoppa det. Men när det gäller Internet är våra möjligheter begränsade. Vi måste vara medvetna om att utvecklingen av dessa nya medier för med sig en teknologisk verklighet som innebär mycket större svårigheter än traditionella medier när det gäller reglering. Därför har vi som politiker, men också som föräldrar, ett ansvar, för jag tror att de flesta av oss här också är föräldrar: Hur kan vi skydda våra barn i denna teknologiska verklighet som inte längre kan kontrolleras på samma sätt som tidigare?
Jag vill försäkra de ärade ledamöterna om att vi inte har förblivit passiva inför detta problem. Vi har arbetat i många år med programmet Safer Internet, och vi har märkt att exempelvis telefonjourer fungerar utmärkt. Vi har kunnat se resultatet av dessa jourlinjer, då de fungerar tillsammans med brottsbekämpande organ. Jag kan nämna nätverket INHOPE, som verkligen har fört arbetet framåt. Ni får dock inte tro att Internet är helt okontrollerat. Internet regleras på ett annat sätt. Förut reglerades de traditionella medierna utifrån. När det gäller Internet regleras det inifrån, av användarna själva. Det är Internetanvändarna som med hjälp av våra telefonjourer och portaler uppmärksammar oss på det negativa innehållet. Merparten av vår information om detta kommer därför från lärare, föräldrar och vanliga Internetanvändare. Detta är en av de nya tillgångarna för våra politiker: vi har grupper av Internetanvändare som ägnar sig åt att kontrollera negativt material. Som lagstiftare måste vi därför tänka på ett annat sätt och göra dessa grupper mer medvetna om det ansvar de har.
Herr talman! Vi får dock inte glömma bort det ansvar som politikerna, utbildningssektorn och framför allt föräldrarna har. När det gäller detta håller jag fullständigt med de ärande ledamöterna. Om föräldrarna själva vill måste vi förse dem med hjälpmedel så att de kan skydda sina barn. Filter är oerhört viktiga, och programmet Safer Internet bidrar med medel för att testa hur effektiva dessa filter är, för vi måste inse att alla inte är effektiva. En av er berättade en historia om detta, och vi kan säkert berätta andra också. Därför måste vi bidra med vad som krävs för att göra filtren mer effektiva.
Vissa ledamöter undrar varför vi inte har valt en mer restriktiv lagstiftning, varför vi föredrar ”lätt” lagstiftning framför ”tung”, och det kan jag mycket väl förstå. Det finns flera svar på den frågan. För det första är rekommendationen från 1998 fortfarande giltig. I dag diskuterar vi en komplettering, en förbättring, ytterligare åtgärder vid sidan av dem som redan har vidtagits. För det andra får vi inte glömma att detta i hög grad är en subsidiaritetsfråga. Enligt direktivet Television utan gränser är det de nationella myndigheterna som ansvarar för definitionen av skadligt innehåll och de åtgärder som vidtas. Detta utgör delvis svaret på en annan fråga som ställdes, nämligen varför vi inte nöjer oss med att i framtiden revidera direktivet Television utan gränser. Anledningen är att alla medier inte skulle inkluderas om vi förvandlade direktivet Television utan gränser till ett direktiv om Audiovisuellt innehåll utan gränser. Det är oerhört viktigt att alla medier ingår när det gäller det område som vi diskuterar, det vill säga inte bara audiovisuella medier och Internet, utan också den skrivna pressen.
En annan fråga som togs upp är rätten till genmäle. I fråga om detta har våra medlemsstater haft goda erfarenheter av samreglering, för även denna fråga faller under subsidiaritetsprincipen. Jag anser därför att vi bör fortsätta att använda oss av samreglering.
Samtidigt, herr talman, måste jag betona att det främsta målet med alla de åtgärder som vidtas med hjälp av programmet Safer Internet, direktivet Television utan gränser som kommer att bli Audiovisuellt innehåll utan gränser och alla de förordningar som vi kommer att införa, både lätta och inte lika lätta, är och förblir att skydda våra barn och ungdomar. Därför vill jag säga till de ärade ledamöterna att det gladde mig mycket att höra från samtliga sidor att det också, och framför allt, är våld som utgör ett problem, vid sidan av pedofili som är ett brott och pornografi som fortfarande är förbjudet i vissa länder genom olika kulturella metoder.
Under de fem år som jag har varit ansvarig för mediefrågor har jag gång på gång sagt att inte bara pornografi utan också våld är mycket skadligt för våra barn. Tack, mina damer och herrar, för att ni inser detta och bidrar till att genomföra detta, för i nuläget anses inte våld vara lika skadligt som pornografi vare sig i nationell eller i internationell lagstiftning. Vi har alltså tagit ett mycket stort steg framåt i detta avseende.
Men, herr talman, jag tror att vad parlamentet verkligen vill höra är vad kommissionen tänker göra med parlamentets ändringsförslag som flera talare har tagit upp i kväll. Det finns en hel rad ändringsförslag som kommissionen kommer att godkänna som de är eller med bara mindre ändringar. Det är sent, så jag ska inte ta upp alla. Jag ville dock inleda med de goda nyheterna, nämligen att kommissionen godkänner nästan alla ändringsförslag, dock med några få ändringar som vi kan återkomma till senare.
Jag instämmer med parlamentet när det gäller telefonjourer och filtrering. Jag kan tillägga att jag har utlovat och vidtagit åtgärder för att säkerställa att en del av vår forskningsbudget går till att förbättra filtren, för dem som vi har nu är ärligt talat inte särskilt bra. I den andan, fru De Sarnez, är ändringsförslag 33 om telefonjourer och filter ett av de förslag som kommissionen godkänner. Vi kommer att stödja det i vår politik.
Däremot har vi haft en del problem med ändringsförslagen 3 och 5, främst därför att de hänvisar till konstitutionsfördraget, som vi tyvärr inte har. Vi kan inte göra åtaganden baserat på en text som vi hoppas ska bli verklighet, men som ännu inte finns tillgänglig.
När det gäller ändringsförslag 13 vet ni att kommissionen har föreslagit datum för övergången från analog till digital television, men detta hör inte hemma i rekommendationen. Dessutom ligger datumen en bit in i framtiden, eftersom övergången är beräknad till 2010, och den analoga televisionen släcks 2012. Jag vill inte ägna mig åt att förutsäga framtiden.
Jag håller med om själva principen i ändringsförslag 27, som syftar till att minska den livsmedelsreklam som särskilt riktar sig till barn, men detta faller under subsidiaritetsprincipen, och jag måste säga att självregleringen inom sektorn fungerar ganska bra just nu. Det som behövs, från både parlamentets, kommissionens och medlemsstaternas synpunkt, är att vi utövar påtryckningar så att denna självreglering blir verkligt effektiv på alla plan.
När det gäller ändringsförslag 28 anser vi inte att det tillför något och att det riskerar att skapa förvirring eftersom man talar om branscher och branscher, så varför inte alla branscher? När det gäller ändringsförslag 29 bör ni vara medvetna om att även lokala, regionala och nationella kulturella skillnader gör sig gällande i utvärderingssystemen. Dessa kulturella skillnader, som jag som bekant har kämpat länge för, är inte till fördel när det gäller just detta, men de existerar och vi måste ta hänsyn till dem. Vad beträffar ändringsförslag 32, som handlar om diskriminering som skapas av falska och stereotypa bilder, måste vi, som en del av er redan har påpekat, hitta en balans mellan skyddet av barn och yttrandefriheten. När det gäller ändringsförslag 34 anser vi att det ursprungliga förslaget är mer verkningsfullt.
När det gäller ändringsförslagen 23, 37 och 38 om rätten till genmäle, som nästan samtliga av era anföranden handlade om, har jag förstått budskapet. Jag vet att rätten till genmäle ligger er varmt om hjärtat. Men att gå från riktlinjer till minimiprinciper, som täcker alla audiovisuella tjänster och informationstjänster på nätet, och att ersätta ”påståenden” med ”felaktiga fakta” – allt detta medför stora rättsliga problem. Därför är jag benägen att lyssna på kommissionens juridiska avdelning, som har varnat mig för att dessa begrepp kan tolkas felaktigt. Jag föredrar alltså att ta det säkra före det osäkra när det gäller den rättsliga aspekten. Även när det gäller ändringsförslag 39 föredrar jag kommissionens text.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag tror att vi är eniga om 95 procent av det som har lagts fram och att vi är 100 procent eniga om de värderingar som vi delar och som kommer att bli de rådande värderingarna i vårt samhälle i framtiden. De baseras på respekt och strävan efter att skydda dagens ungdomar. Det är det viktiga. Att vi tillämpar de bästa tillvägagångssätten för att uppnå dessa resultat är för mig ett exempel på den realpolitik som kommissionsledamöterna, och även parlamentsledamöterna, så väl känner till eftersom de har kontakt med de nationella och regionala tjänstemän som i praktiken ska genomföra mycket av det som vi har beslutat om i dag. Alltså: ja till värderingarna och ja till nästan alla av kommissionens förslag. Tack till föredragandena och tack för era mycket engagerade anföranden i kväll, vilka jag välkomnar på vårt europeiska samhälles vägnar. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A6-0228/2005) av Zsolt László Becsey för utskottet för ekonomi och valutafrågor 
1. om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 77/388/EEG i syfte att förenkla skyldigheterna på mervärdesskatteområdet (KOM(2004)0728 – C6-0024/2005 – 2004/0261(CNS)),
2. om förslaget till rådets direktiv om ändring av förordning (EG) nr 1798/2003 i syfte att införa regler för administrativt samarbete i samband med ordningen med en enda kontaktpunkt och förfarandet för återbetalning av mervärdesskatt (KOM(2004)0728 – C6-0025/2005 – 2004/0262(CNS)). 
László Kovács,
   . – Herr talman! Låt mig först uttrycka min tacksamhet mot och uppskattning av föredraganden, László Becsey, för hans objektiva analys av kommissionens förslag. Det gläder mig att se att hans betänkande helt överensstämmer med kommissionens åsikter.
Låt mig säga några ord om kommissionens förslag. I meddelandet om momsstrategin som lades fram 2003 identifierades förenklingen av momsskyldigheterna som ett av nyckelområdena för framtida arbete. Ett förslag till direktiv om denna fråga planerades för 2004. Målet med att förenkla företagens skyldigheter på mervärdesskatteområdet ligger i linje med begäran från Europeiska rådets möte den 25–26 mars 2004 om att identifiera områden som kan förenklas.
Som László Becsey mycket riktigt säger i sitt betänkande måste gränsöverskridande verksamheter följa skattereglerna i de medlemsstater där de utförs. Detta medför att sådana verksamheter ställs inför enorma administrativa bördor, vilket avskräcker företag – i synnerhet små och medelstora företag – från gränsöverskridande verksamhet. Dessa bördor är ett hinder för en smidigt fungerande europeisk inre marknad.
Ett sätt att uppnå Lissabonagendans mål, i synnerhet målet att främja ekonomisk tillväxt, är att minska gränsöverskridande administrativa bördor och kostnaderna för efterlevnad för att på så sätt förenkla företagens EU-övergripande verksamheter. Kommissionens förslag uppfyller helt målet att minska sådana administrativa bördor.
Kommissionen föreslår att en frivillig ordning med en enda kontaktpunkt ska inrättas, som innebär att beskattningsbara personer kan betala mervärdesskatt i den medlemsstat där de är registrerade. Detta kommer att harmonisera urvalet av de varor och tjänster för vilka medlemsstaterna kan tillämpa restriktioner för rätten att göra avdrag. Det kommer att utöka användningen av ett obligatoriskt förfarande för omvänd betalningsskyldighet för vissa transaktioner mellan företag som utförs av icke-etablerade beskattningsbara personer. Vidare revideras och uppdateras ordningen för små och medelstora företag och bestämmelserna för distansförsäljning förenklas. Slutligen kommer detta att främja utbytet av information mellan medlemsstaterna, vilket kommer att förenklas av det elektroniska systemet för informationsutbyte.
Jag kan upplysa er om att förslaget har fått positiva reaktioner från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén. Kommittén har bekräftat att regeln om enhälliga beslut gäller i den nuvarande situationen. Kommissionen bör välja en pragmatisk strategi. Det brittiska ordförandeskapet har visat att det kommer att ge dessa förslag hög prioritet och diskussioner om detta förslag påbörjades i rådet i juli. Två möten till kommer att ägnas åt frågan i september. Än så länge har rådet koncentrerat sina diskussioner på en allmän överblick av kommissionens förslag. Jag uppskattar att rådets hållning i stort sett har varit positiv. 
Zsolt László Becsey (PPE-DE ),
   . – Jag befinner mig i en lyckosam position nu när förslaget om en ordning med enda kontaktpunkt för återbetalning av mervärdesskatt läggs fram. Detta förslagspaket innebär med all säkerhet ett stort steg på vägen mot en harmoniserad inre marknad. När denna ordning införs – vilket förhoppningsvis kommer att bli i början av 2007 – kommer små handlare att kunna lämna in sin momsdeklaration utan att ta hjälp av en skatterådgivare. För dem har det tidigare inte har varit lönt att anställa eller sluta avtal med skatterådgivare för att sköta de ärenden som rör mervärdesskatten i andra medlemsstater. På så sätt kan företagarna få tillbaka de pengar som de tidigare inte har kunnat göra anspråk på. Avsaknaden av dessa återbetalningar har skadat deras konkurrenskraft, och de har hamnat i underläge gentemot större företag. Vi vet att mer än hälften av den mervärdesskatt som företagen har rätt att få tillbaka för närvarande inte betalas ut (enligt en undersökning som kommissionen har gjort).
Något som är positivt med förslaget är att alla kommer att kunna sköta dessa ärenden på sitt modersmål och med hjälp av myndigheterna i sitt eget land, och kan få ut den mervärdesskatt som de har innestående eller göra momsinbetalningar direkt. Eftersom utskottet för ekonomi och valutafrågor strävar efter att omsätta sina ändringsförslag i handling kommer den elektroniska administrationen att skynda på registreringen och uppdateringen av uppgifter. En annan fördel för företagen är att tidsfristen för momsåterbetalningen kan minskas.
Ordningen förändrar inte det nuvarande systemet med att mervärdesskatten kan betalas i konsumtionslandet; den är alltså neutral när det gäller olika skattesatser. Jag delar kommissionens inställning när det gäller införandet av den förenklade ordningen. Man vill alltså inte sätta i gång en debatt om den grundläggande frågan som gäller huruvida mervärdesskatten ska betalas där säljaren eller varan är registrerad, eller där varan konsumeras, vilket är fallet i dag. Jag hoppas att medlemsstaterna även i rådet är principfasta nog att inte förknippa detta positiva initiativ med en sådan grundläggande filosofisk debatt.
Den andra fördelen med förslaget är att det banar väg för utveckling i ett antal frågor på grundval av gemensamma principer, och denna utveckling kommer att ske just som ett resultat av systemet med en enda kontaktpunkt. Ett typexempel är den första gemensamma förteckningen över undantag från rätten till momsavdrag. Detta skulle innebära gemensamma regler för alla undantag i samtliga medlemsstater, främst lyxartiklar. På så sätt binder man inte företagens händer. Man försöker inte heller sammankoppla rätten till framtida momsavdrag med den plats där företaget är registrerat – snarare än till konsumtionsplatsen – utan underlättar därmed för småföretag att samla information och planera, och man undviker onödiga konkurrenssituationer. Ett annat exempel som jag också vill ta upp i det här sammanhanget är möjligheten till enklare granskning av ett företags omsättning vid distansförsäljning, dvs. förenklade bestämmelser om distansförsäljning upp till ett lämpligt tröskelvärde som gäller för hela EU och inte för varje enskild medlemsstat. Upp till ett tröskelvärde på 150 000 EUR skulle företagen kunna välja om de vill betala mervärdesskatten på intäkterna från distansförsäljningen i konsumtionslandet eller i det land där företaget är registrerat.
Det elektroniska systemet – som förresten kommer att vara valfritt för medlemsstaterna och företagen i fråga – kommer också att bidra till upprättandet av en enhetlig maxgräns för undantag från mervärdesskatt för små företag. Utskottet för ekonomi och valutafrågor antog också mitt förslag om att tillämpa en minimigräns för undantag för mervärdesskatt för nystartade företag under de tre första verksamhetsåren. På så sätt skapar vi ett kraftigt incitament för nya företag och stimulerar familjeföretagande i linje med Lissabonstrategin.
Det har också skett framsteg på en rad olika områden. För det första har jag förståelse för kommissionens försiktighet i och med beslutet att inte se över erfarenheterna från systemet med elektronisk handel förrän efter 2006. Då kan man samtidigt bedöma om systemet ska omfattas av den nuvarande ordningen med en enda kontaktpunkt. Kommissionen kommer särskilt att överväga om företag också ska kunna lämna momsdeklaration och ansökningar om återbetalning elektroniskt via den skattemyndighet där företaget är registrerat.
Ett annat viktigt framsteg är förslaget om att undersöka inrättandet av ett enhetligt elektroniskt system för samarbete mellan nationella skattemyndigheter och för att förhindra missbruk och skynda på granskningar. För att öka rättssäkerheten bör den tid som skattemyndigheten har på sig för att ställa ytterligare frågor eller begära ytterligare information innan man gör en återbetalning kortas ännu mer, eftersom det skulle öka företagens likviditet.
För att göra systemet mer företagsvänligt har jag föreslagit att hela ordningen med en enda kontaktpunkt och de ändringar som nu genomförs i samband med den bör granskas noggrant av kommissionen fyra år efter antagandet, för att utvärdera erfarenheterna av ordningen så långt och föreslå behövliga ändringar. Jag tror att detta också skulle vara ett lämpligt tillfälle för medlemsstaterna att överväga införandet av ett system för momsbetalning som är baserat på platsen för företagets etablering.
Slutligen vill jag tacka alla mina kolleger och sakkunniga från Europeiska kommissionen för deras goda arbete och konstruktiva inställning. 
Antolín Sánchez Presedo,
   –Herr talman, kommissionsledamot Lázsló Kovács, mina damer och herrar! Moms är den viktigaste indirekta skatten i de olika medlemsstaterna och även ett grundläggande inslag i det europeiska skattesystemet som lämnar ett betydande bidrag till unionens budgetar. Lissabonstrategins genomförande kräver förbättrade skatteregler som främjar tillväxt och sysselsättning. Minskade administrativa bördor kan främja den inre marknaden och stimulera den ekonomiska verksamheten, särskilt genom att främja små och medelstora företags delaktighet och genom att gagna konsumenterna.
Vi i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet är för en förenkling, modernisering, enhetlig tillämpning och intensifiering av kampen mot skattebedrägerier. För att göra framsteg med dessa mål anser vi att vi bör dra lärdom av erfarenheten och utnyttja de möjligheter som ny teknik erbjuder. Vi välkomnar därför varmt kommissionens förslag om förenkling av gränsöverskridande återbetalningar och skyldigheter, harmonisering av kategorierna av avdragsgilla kostnader och administrativt samarbete inom ramen för systemet med en enda kontaktpunkt.
Den slutliga versionen av Zsolt László Becseys betänkande utgör ett steg i den riktningen och är värt beröm, även om det har förstörts genom medtagandet av ett ändringsförslag, ändringsförslag 9, som ändrar kommissionens avsikt att erkänna medlemsstaternas befogenhet att skattebefria små och medelstora företag vars omsättning inte överstiger 100 000 EUR. Vi anser att den alternativa ordalydelsen har lett till en strid om huruvida det är lämpligt och korrekt eller inte, vilket har minskat samförståndet inom de olika grupperna.
Jag hoppas att vi kan återvinna vår enighet på denna punkt så snart som möjligt, så att vi kan göra goda framsteg i riktning mot Europeiska unionens mål på det mycket känsliga område som behandlas i kommissionens förslag. 
Margarita Starkevičiūtė,
   –Jag vill uttrycka mitt stöd för den till synes mycket tekniska handling som har lagts fram och notera Zsolt László Becseys enastående arbete, eftersom det är oerhört viktigt att förenkla systemet för momsadministration, inte bara för att främja företagsutveckling, utan även för att underlätta samordningen av medlemsstaternas offentliga finanspolitik, vilket i sin tur kommer att öka den ömsesidiga förståelsen och stärka EU:s roll som en sammansvetsad enhet på den internationella marknaden. Jag beklagar djupt att alla dessa viktiga frågor – det föregående betänkandet med flera, däribland ett om pediatrik – behandlas så sent på kvällen, eftersom de frågor som här tas upp berör oss alla. Människorna är ofta inte medvetna om dessa frågor – och så blir vi förvånade när de undrar vad parlamentet gör.
En förenklad skatteadministration kommer att inverka positivt på små och medelstora företag, eftersom det kommer att bli lättare att utvidga verksamheter utanför nationsgränserna. Detta är också mycket viktigt för företagen i mitt land, särskilt transportföretagen, som fortfarande inte lyckas nå överenskommelser med andra länder om smidig återbetalning av momsen. Samtidigt som jag tycker att de framlagda förslagen är positiva skulle jag dock vilja uppmärksamma kommissionen och rådet på vissa andra förslag och ändringsförslag som parlamentet och vår grupp – liberalerna och demokraterna – har lagt fram. För det första bör företagen få utarbeta handlingarna på hemlandets språk, eftersom det är svårt att föreställa sig att ett småföretag skulle kunna ta fram handlingar på 21 språk, som vi gör här i parlamentet. För det andra är det nödvändigt att hjälpa små och medelstora företag att undvika förluster i samband med valutarörelser, eftersom alla stater inte har alla valutor. Dessutom kan växelkursen röra sig under den period som momsen återbetalas och därigenom orsaka små och medelstora företag betydande förluster. Avslutningsvis skulle jag vilja påpeka att det är ytterst viktigt att se till att denna version av direktivet genomförs effektivare än den föregående versionen, och jag ber kommissionen att sörja för en sträng övervakning av direktivets genomförande. 
László Kovács,
   – Tack, mina damer och herrar! Jag vill tacka Zsolt László Becseys för hans betänkande och alla talarna för deras inlägg. Jag tackar även utskottet för ekonomi och valutafrågor för dess bidrag till vårt gemensamma arbete. Det gläder mig att parlamentet, på det hela taget, stöder kommissionens förslag.
Tyvärr kan jag inte stödja de ändringsförslag som har lagts fram. Detta beror inte på några grundläggande principskäl och verkligen inte på att jag ifrågasätter de goda avsikterna bakom de framlagda ändringsförslagen. Jag kan inte stödja dem helt enkelt därför att de faktiskt är omotiverade och överflödiga, eftersom de å ena sidan upprepar lösningar som redan återfinns i förslaget och å andra sidan rör meningslösa detaljer. Några av de framlagda ändringsförslagen kan jag inte godta på grund av att de avser tidsperioder eller tidsfrister som är alltför långa med tanke på de möjligheter som erbjuds genom det elektroniska systemet för skattedeklaration.
Jag skulle särskilt vilja uppmärksamma ändringsförslag 9, där ett lägsta tröskelvärde för momsbefrielse på 50 000 EUR föreslås för små och medelstora företag. Detta skulle innebära en överdriven ökning och leda till snedvriden konkurrens. När det gäller antagandet bakom ändringsförslag 10, att direktivet skulle kunna få negativa budgetmässiga följder för medlemsstater och företag, anser kommissionen att ingen sådan risk föreligger, eftersom förslaget inte ändrar skattebestämmelserna, utan bara förenklar dem.
Jag skulle särskilt vilja betona vikten av att se till att det förslagna direktivet träder i kraft snabbt. Som Lászlo Becsey förklarar i sitt betänkande, och som även andra talare har påpekat, skulle direktivet i hög grad förenkla gränsöverskridande affärsverksamhet, öka konkurrenskraften och bidra till höjd tillväxt och fler arbetstillfällen. Det skulle med andra ord bidra till att Lissabonmålen kan nås.
Jag hoppas innerligt att Europaparlamentet antar kommissionens förslag under denna veckas plenarsammanträde. Jag hoppas också att Europaparlamentets beslut kommer att inverka gynnsamt på rådets ståndpunkt. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
John Whittaker (IND/DEM ).
   –De bästa skattesystemen har lättfattliga, enkla och fasta regler. Skatter som förblir desamma underlättar för företagen att planera med förtroende inför framtiden. Trots det har vi haft en kontinuerlig ström av direktiv och regleringar av mervärdesskatten. Medan de nuvarande förslagen går ut på att förenkla, speciellt för småföretagen, så har den huvudsakliga drivkraften alltid snarare varit att harmonisera – att förhindra en så kallad ”skadlig skattekonkurrens” och att uppnå en enhetlig minimitaxa för mervärdesskatt, och därmed upphäva undantag som exempelvis nollbeskattade produkter i Förenade kungariket. Tio nya medlemsstater ger harmoniseringen ytterligare kraft.
Varför behöver vi en harmoniserad momstaxa? För att hjälpa den inre marknaden på traven? Men vi kommer aldrig att uppnå en enhetlig momstaxa, och eftersom det verkar finnas ett svalt intresse för att harmonisera de mycket större skillnaderna i punktskatter får man leta efter andra motiv. Jag misstänker att kommissionens slutliga mål är att ha mervärdesskatten centralt administrerad och samlad, vilket garanterar en ständig ström av medel till EU:s budget som inte orsakar käbbel mellan EU:s medlemsstater. Vi bör vara medvetna om denna eventualitet och inte tillåta att det händer. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A6-0247/2005) av Françoise Grossetête för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om läkemedel för pediatrisk användning och om ändring av förordning (EEG) nr 1768/92, direktiv 2001/83/EG och förordning (EG) nr 726/2004 (KOM(2004)0599 – C6 0159/2004 – 2004/0217(COD)). 
Günter Verheugen,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är mycket glad över att i kväll inför er kunna lägga fram kommissionens förslag till förordning om läkemedel för pediatrisk användning. Det är ett mycket viktigt förslag som kommer att förbättra barnens hälsa i EU och förskona många familjer det lidande som ett barns alltför tidiga död orsakar.
Över 50 procent av de läkemedel som i dag används på barn i Europeiska unionen är varken prövade på barn eller godkända för pediatrisk användning. Detta betyder att vi inte alltid kan vara säkra på att medicinerna är verksamma eller säkra. Jag har förstått att ingen av oss längre är beredd att ta den risken. Med kommissionens förslag angrips denna folkhälsoaspekt rakt på sak. Det kommer att ge incitament till kvalitetsforskning och leda till att ytterst säkra och verksamma pediatriska kvalitetsläkemedel utvecklas och godkänns. Förslaget rör inte bara denna viktiga folkhälsoaspekt, utan syftar också till att stimulera innovation och konkurrens samt bidra till tillväxt och sysselsättning i Europeiska unionen.
Jag vill även tacka och gratulera Françoise Grossetête, föredragande för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, för hennes arbete och för den kraftansträngning som hon har gjort för att få färdigt betänkandet. Resultatet är verkligen enastående. Jag vill även tacka Patrizia Toia, som har utarbetat yttrandet från utskottet för industrifrågor, forskning och energi, och alla ledamöterna i båda utskotten för deras stöd för förslaget.
Jag skulle vilja övergå direkt till en punkt som jag vet har diskuterats ytterst intensivt i parlamentet. Jag talar om kommissionens förslag om en fast förlängning med sex månader av tilläggsskyddet för de produkter som det här är frågan om. Detta är ett av de mest grundläggande inslagen i vårt förslag, utan vilket förslaget är av föga värde.
Låt mig börja med att förklara varför vi har föredragit en fast framför en rörlig förlängning av tilläggsskyddet. En fast förlängning är enkel att använda och kan planeras exakt. Den medför bara en liten administrativ börda och är förenlig med befintlig patenträtt. En rörlig förlängning av tilläggsskyddet skulle däremot strida mot patenträttsliga principer och skulle dessutom inte främja innovation. Det hela skulle vara mycket besvärligt att genomföra, eftersom det skulle krävas en noggrann ekonomisk analys av varje läkemedel.
Jag tvivlar också på att en rörlig lösning, grundad på försäljningssiffror, skulle vara rättvis. Man bör i detta hänseende komma ihåg att en försäljningsframgång inte ger någon antydan om ett läkemedels innovationsvärde eller om de utgifter som har lagts ned på forskning. Jag skulle vilja klargöra att kommissionen är mycket bestämd på den här punkten, och jag menar att kommissionen ser små utsikter till kompromisser om detta.
För det andra skulle jag vilja förklara varför kommissionen föreslår att tilläggsskyddet förlängs med sex månader. På grundval av vår konsekvensbedömning, som var mycket grundlig, anser vi att en sådan period innebär en bra avvägning mellan å ena sidan förslagets mål och å andra sidan kostnaderna och nyttan för folkhälsan, branschen och ekonomin i den allmänna hälso- och sjukvården. Kommissionen kan i princip stödja ändringsförslaget om en översyn av förordningen om läkemedel för pediatrisk användning för att möjliggöra en ordentlig bedömning av dess konsekvenser, särskilt de ekonomiska konsekvenserna av bonusar och incitament. Vi måste försäkra oss om att man vid en eventuell översyn även tar hänsyn till förordningens önskade folkhälsonytta. Slutligen bör förordningens ekonomiska konsekvenser inte bedömas förrän det finns tillräckliga uppgifter att tillgå.
Förståeligt nog har jag inte kunnat ta upp vartenda ändringsförslag, men kommissionens ståndpunkt om dem alla har meddelats parlamentets tjänsteenheter(1). Förslaget till förordning om läkemedel för pediatrisk användning är viktigt för barnens hälsa, innovationen och konkurrenskraften. Jag tvivlar inte på att dagens debatt kommer att visa att vi här är på rätt väg. Avslutningsvis skulle jag med kraft vilja betona att vi talar om hälsan och välfärden för barn som förut stod hjälplösa. Detta är långt viktigare än läkemedelsbranschens lobbygrupper och deras intressen. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ),
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag har väntat länge på detta ögonblick, eftersom parlamentet har efterlyst denna särskilda EG-förordning om pediatriska läkemedel i många år.
Herr kommissionsledamot! Ni satte fingret på den springande punkten: det förefaller obegripligt att våra barn i dag inte kan få behandling som är anpassad till deras behov. Detta är dock en realitet. År 2005 var ett stort antal av de läkemedel som gavs till barn inte utvecklade särskilt för pediatrisk användning. I många fall är de produkter som används för småbarn desamma som de som skrivs ut till vuxna. Den enda skillnaden är att doserna är mindre. Men barn har inte samma ämnesomsättning som vuxna. Barn behöver därför särskilt anpassade läkemedelsformer som inte bara tåls bättre, utan som också är säkrare och mer verksamma. Detta är förordningens syfte, och jag skulle vilja tacka alla kolleger som har deltagit i arbetet.
Mitt betänkande innehåller flera viktiga förslag, som har vunnit ett stort antal ledamöters gillande. Förslagen syftar framför allt till att klargöra de uppgifter som åligger Pediatriska kommittén, vilken kommer att inrättas inom Europeiska läkemedelsmyndigheten, i syfte att förhindra att nya kliniska prövningar utförs på barn när det inte är nödvändigt, att främja öppenheten i instrumenten, att minska de administrativa dröjsmålen, att stärka läkemedelsövervakningen, att införa en skyldighet att utföra pediatrisk forskning kring eventuella nya läkemedel avsedda för vuxna – utan att detta system fördröjer utsläppandet på marknaden av innovativa läkemedel – att förmå Pediatriska kommittén att upprätta en förteckning över barns terapeutiska behov och, slutligen, att skapa en europeisk forskningsfond avsedd att finansiera forskning om mediciner som inte skyddas av patent men som skulle kunna vara till stor nytta för barn.
Huvudpunkten i texten är likväl den om incitamentet. Jag har lagt ned en hel del arbete på denna fråga. Jag har lyssnat noga, och efter att ha diskuterat saken med er alla anser jag att förslaget om ett fast incitament, nämligen en förlängning med sex månader av tilläggsskyddet, är den bästa möjliga lösningen. Denna period är den mest rättvisa och pragmatiska som vi kunde få fram. Jag säger uttryckligen sex månader, inte fem månader. I USA har man inrättat ett erkänt system med en sexmånadersperiod. Varför skulle inte Europa göra detsamma?
Jag måste erkänna att jag inte riktigt förstår det ändringsförslag som Jules Maaten har lagt fram. Herr Maaten! Vi begär alltid att Europaparlamentet ska söka efter bättre lösningar med hjälp av riktmärkning. I Förenta staterna finns det faktiskt ett bra system i detta hänseende, tack vare vilket omkring 100 pediatriska läkemedel har blivit tillgängliga för amerikanska barn. Varför skulle inte vi kunna ge läkemedelsforskningen i Europa samma stöd? Jag har det intrycket att vi ständigt köpslår, vilket jag tycker är beklagligt, eftersom det som här står på spel är barnens hälsa. Jag anser att det är en skam, herr Maaten, att vi inte kunde enas om denna sexmånadersperiod.
Forskning är per definition förenat med risk, och om Europeiska unionen, som vi alla hoppas, vill utveckla denna strategiska sektor kan vi inte skapa ett urvattnat system eller vidta vaga åtgärder. Några kolleger har utarbetat ett förslag grundat på proportionella belöningar. Detta system medför dock alltför många inskränkningar. Jag har ställt dessa kolleger viktiga frågor, frågor om folkhälsa. Jag väntar fortfarande på svar från proportionalitetsförespråkarna. Medan jag har väntat på information som aldrig kommer från personerna bakom dessa ändringsförslag har jag vidare funderat över skälen till denna långa tystnad. Det handlar om att rädda barns liv, inte om att balansera debet och kredit. Proportionalitet innebär dock att kolumnen ”sparade liv” balanseras mot kolumnen ”försäljningsvolym”.
Enligt det proportionella systemet – tre månader plus tre månader, eller fyra plus fyra – skulle den andra delen beviljas beroende på om en viss försäljningsvolym eller omsättning hade uppnåtts eller inte. Jag anser att faran med detta system är att vi skulle gå från ett hälsobaserat system till ett marknadsbaserat system. Varför? Det finns inget EU-omfattande pris på läkemedel. Varje medlemsstat fastställer sina egna priser, vilka som bekant varierar avsevärt. Med det omsättningsbaserade systemet kommer laboratorierna att göra sina beräkningar och välja land utifrån de fastställda priserna, inte utifrån hälsobehoven. Dessutom, vem kommer att kunna kontrollera försäljningssiffrorna? Några medlemsstater har föreslagit oberoende granskningar, dock utan att närmare ange vilka förfaranden som skulle gälla. De har inte analyserat kostnaderna, de extra dröjsmål som detta byråkratiska förfarande skulle medföra eller de eventuella gottgörelserna i händelse av tvister. Även Europeiska läkemedelsmyndigheten menar att detta system är orealistiskt, eftersom det saknas resurser. Vad är då nyttan med förslaget?
Mina damer och herrar! Det proportionella systemet är varken bra eller passande. Det system som jag föreslår grundar sig för övrigt inte på själva medicinen, utan på undersökningar som utförs i Pediatriska kommitténs regi. Jag skulle vilja be er att noga granska detta villkor.
När det gäller förslagets konsekvenser för våra länders folkhälsobudgetar drar man i en undersökning som har lagts fram för rådet slutsatsen att ökningen av hälso- och sjukvårdsutgifterna, med en fast sexmånadersperiod, skulle bli ytterst liten: mellan 0,7 och 1,0 procent. Slutligen ville jag i ändringsförslaget ta med en översynsklausul för incitamentet. Efter sex år ska kommissionen utvärdera situationen, ange de exakta villkor på vilka sexmånadersförlängningen har beviljats, till vilka kostnader och till vilken nytta. Med denna text har vi möjlighet att gå från ord till handling. Vi måste sluta att alltid vara filosofiska och i stället bli mer pragmatiska. Vi får inte göra något misstag. Om vi inte upprättar en stabil ram för att främja forskningen i Europa kommer det att gynna industrin i USA och Asien. Detta skulle därför vara en verklig politisk, vetenskaplig och hälsomässig absurditet.
Vad är EU bra för? Förordningen kan visa medborgarna precis hur användbart EU är. Denna fråga, som berör oss alla, kan regleras bara på gemenskapsnivå. Ingen medlemsstat kan på egen hand stödja forskningspolitiken när det gäller läkemedelsindustrin. Er röst kommer att vara avgörande. Om vi säger ja till ett fast incitament på sex månader, kommer våra barn snart – tack vare Europeiska unionen – att kunna få lämpliga och säkra läkemedel. 
Patrizia Toia (ALDE ),
   –Herr talman, mina damer och herrar! Barnen i Europa behöver och har rätt till specialläkemedel, det vill säga läkemedel som uttryckligen är skapade och tillverkade för denna patientgrupp.
Från denna synpunkt är vi alla medvetna om att den rådande situationen i Europa vittnar om en avsevärt lägre utvecklingsnivå. Denna positiva och viktiga förordning måste således antas snabbt. Den grundar sig på vissa centrala punkter, som jag ska gå igenom helt kort.
Inrättandet av Pediatriska kommittén är av stor betydelse, liksom dess sammansättning: den måste bestå av auktoritativa och oberoende personer på hög nivå, med tanke på de ytterst grannlaga uppgifter som de kommer att ansvara för. De ska bedöma de pediatriska prövningsprogrammen, godkänna dem och utvärdera resultaten.
Pediatriska kommittén ska skapa en databas, ett nätverk av kompetens, för att kunna undvika – och detta är absolut nödvändigt – att försök utförs två gånger och för att uppnå ett läge där hänsyn kan tas till de etiska och mänskliga aspekter som nödvändiggörs av försök på en så utsatt grupp som sjuka barn och deras familjer.
En annan viktig punkt är mekanismen för incitament/ansvar och incitament/recept.
Utskottet för industrifrågor, forskning och energi, för vilket jag är föredragande, har som bekant godkänt ett förslag till proportionellt system. Jag skulle därför vilja be Françoise Grossetête och övriga ledamöter som är för andra lösningar att inte demonisera vårt förslag, utan att försöka förstå att var och en av oss, som företrädare bara för sig själv och sina idéer, har föreslagit vad han eller hon anser vara den lämpligaste lösningen när det gäller pediatriska läkemedel och således barns hälsa.
Med en proportionell lösning, som skulle kunna förlängas efter de sex månaderna, kan en längre förlängning beviljas även för läkemedel som är mycket dyra, på grund av höga forskningskostnader, och som har liten marknad.
Oavsett vilken ståndpunkt parlamentet intar uppmanar jag i alla händelser kommissionsledamoten att instämma i förslaget genom att yttra sig positivt, så att det blir möjligt att inrätta en bedömningsmekanism som, efter viss tid, kommer att visa vilket förslag som är bäst mot bakgrund av fakta.
Detta är den viktigaste punkten, därför att våra barn – barnen i Europa – har rätt att få sina behov och krav tillgodosedda. 
John Bowis,
   .–Herr talman! 20 procent av våra medborgare är under 19 år. Med andra ord är 100 miljoner av Europeiska unionens medborgare barn. Det är dem vi talar om i dag. Vi talar om att hälften av de mediciner som vi tar fram för att hjälpa dem genom sitt unga liv inte är ordentligt undersökta, testade eller godkända. Vi har det jag kallar för ”en halv aspirin-syndromet”, vilket betyder att man ger ett barn hälften av den föreskrivna vuxendosen därför att man tror att barnet borde ha mindre än en full dos. Det kanske inte gör någon nytta eller också kanske det skadar, eftersom barnet inte ska ha någon dos överhuvudtaget av den medicinen eller borde ha mer eller mindre. Därför välkomnar jag starkt kommissionens förslag och föredragandens betänkande.
Lösningen ligger i hur vi stimulerar forskningen. Detta är vad vi vill och vad våra barn behöver. Vi måste bibehålla en balans mellan behovet av mer forskning och behovet av att hålla kostnaderna under kontroll.
Föredraganden har nämnt exemplet Förenta staterna. Sedan systemet infördes där under 1990-talet har över ett hundra nya specifika barnmediciner kommit i produktion. Vi vill komma ikapp där.
Debatten som vi har haft och kanske fortfarande har kretsar kring patentförlängningen. Vissa vill ha ett varierande antal månader, några vill ha en längre period och andra en kortare. Kommissionen föreslog sex månader. Rådet – eller 22 medlemsstater i rådet – föreslog sex månader. Föredraganden föreslog sex månader. Utskottet gick med på sex månader. Det får nog sägas att sex månader är det riktiga: det är enkelt och det är en enda förlängning.
Det är också viktigt att vi undviker dubbla förlängningar och dubbla krav. Därför var målet med mitt ändringsförslag till artikel 36 att tydliggöra att vi inte bör ha dubbla ersättningar för samma pediatriska formulering. Vi måste se till att det formuleras korrekt. Det är någonting som rådet och kommissionen nu kommer att kunna studera närmare. När jag å ena sidan hör att företag säger att vi går för långt och å andra sidan allmänheten säger att vi inte gör tillräckligt, så slår det mig att vi kanske har lyckats få till det rätt.
Vi välkomnar MICE. Vi vill inte gärna ha möss i denna kammare, men MICE – fonden för pediatrisk medicinsk forskning – ska verkligen välkomnas. I sin helhet är betänkandet och kommissionens förslag bra och kommer att hjälpa de två miljoner barn som nu har hälsoproblem och som skulle kunna bli hjälpta av denna åtgärd i framtiden. 
Dagmar Roth-Behrendt,
   – Herr talman! Även om det har nämnts att denna lagstiftning är en framgång är detta något som bör betonas om och om igen. Jag ska strax berätta varför jag finner pedanteriet – och ibland till och med enkelheten – i debatten osmaklig.
Vi har lagt fram ändringsförslag i utskottet – jag har till och med lagt fram dem själv – där vi påtalar behovet av att denna lagstiftning träder i kraft snabbare, eftersom vi har väntat på den så länge, på de europeiska barnens vägnar. Dessutom – och jag vänder mig här till Patrizia Toia – måste Pediatriska kommittén, som ska inrättas i enlighet med lagstiftningen, ges en mer framträdande roll. Vi vill att Pediatriska kommittén ska vara stark och dessutom aktiv och initiativkraftig.
Jag håller med John Bowis, Françoise Grossetête och alla andra som har sagt att vi behöver forskningsprogrammet för studier om läkemedel för Europas barn (MICE), ett nytt EU-initiativ. Detta måste ges en lämplig rättslig grund, och dess rätta plats är i sjunde ramprogrammet för forskning. Jag skulle vilja uppmana kommissionsledamot Günter Verheugen att se till att kommissionen ordnar med utrymme och finansiering för programmet inom sjunde ramprogrammet för forskning.
Jag har sagt att detta är en stor framgång, så jag beklagar att framgången inte betonas vederbörligen i debatten. Jag tycker att det är lågt, sorgligt och även skamligt att debatten har inriktats nästan uteslutande på förlängningen av patentskyddet. Det är intressant att ingen diskussion har förts om den tioåriga förlängningen av uppgiftsskyddet för läkemedel vars patentskydd har löpt ut, det så kallade godkännandet för försäljning för pediatrisk användning (PUMA).
Vi bör fråga oss själva varför detta inte diskuteras, eftersom det, så att säga, skapar lika villkor mellan företag som framställer generiska läkemedel och läkemedelstillverkare som bedriver forskning. Inte ett enda ord har sagts om detta. Trots att förslaget går mycket längre – tio års uppgiftsskydd – har det uppenbarligen vunnit allmänt gillande. Ändå har en strid vars like jag sällan har skådat i kammaren utbrutit om en sexmånadersperiod som ska beviljas de läkemedelstillverkare som bedriver forskning och som fortfarande har ett patent eller som ansöker om ett. Jag skulle vilja ställa följande fråga till alla dem som har en fast åsikt om detta: Har ni talat med patienternas företrädare? Det har jag. Jag har också talat med föräldrar med sjuka barn. De kunde inte förstå det. De kunde inte förstå diskussionen, som de delvis följde i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. De sa bara att de ville ha medicinerna till sina barn.
Om det som kommissionsledamot Günter Verheugen säger verkligen händer och det skapas incitament att ta fram fler läkemedel snabbare, är det fantastiskt. Det är precis vad vi vill. Vi bryr oss inte om ifall någon samtidigt tjänar en halv miljon mer eller mindre. Forskning bör belönas ordentligt, och även barn bör vinna på forskningen. Det är vad patienternas och föräldrarnas företrädare säger.
Jag har varit ledamot av parlamentet förhållandevis länge och vill inte se det delas i två läger, där de länder och företrädarna för de länder som inte har någon forskningsinriktad läkemedelsindustri, utan bara en industri för generiska läkemedel, invänder att sex månader är alldeles för länge och övriga säger tvärtom. Vårt enda mål bör vara att göra det som är bäst för patienterna, vilket är vad kommissionen föreslår. Flertalet i min grupp kommer att stödja förslaget, även jag.
Jules Maaten,
   – Herr talman! Det behöver inte sägas att förordningen är ytterst viktig för konsumenterna. Den är också ett bra exempel på vad EU kan betyda för medborgarna – just i en tid när många medborgare tycks vara osäkra på detta – och förtjänar därför allt vårt stöd.
Förordningen är så viktig därför att barn i dag alltför ofta ordineras läkemedel som inte har utvecklats för barn eller prövats på barn. De positiva eller negativa effekter som användningen av dessa läkemedel kan ha på barn är därför ofta okända, med alla de konsekvenser som detta medför. Det är därför viktigt att öka investeringarna i utvecklingen av läkemedel som är särskilt anpassade för barn. I förslaget gör man rätt i att försöka främja utvecklingen av bra och säkra barnläkemedel genom att kräva att läkemedelstillverkarna, när de ansöker om tillstånd att saluföra ett läkemedel, ska undersöka hur lämpligt detta är för barn.
Ett annat bra exempel som har nämnts tidigare är inrättandet av en barnmedicinsk kommitté med ansvar för utvärdering och godkännande av pediatriska prövningsprogram. Likaså kommer föredragandens förslag om MICE-programmet för pediatriska studier, för finansiering av forskning kring pediatrisk användning av läkemedel som inte omfattas av ett patent eller ett tilläggsskydd, att stimulera tillverkningen av barnläkemedel avsevärt. Jag anser också rent allmänt att det behövs investeringar, särskilt i innovation, mer än i patentskydd, det ämne som vi diskuterar i dag.
Forskning där barn är inblandade bör naturligtvis bedrivas med stor försiktighet. Alla slags åtgärder måste vidtas för att förhindra överlappande försök. Det gläder mig därför att utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet redan har godkänt ett antal ändringsförslag i den riktningen.
Jag håller med var och en som säger att det är beklagligt att vi i debatten uppenbarligen har glömt bort hur viktigt barnet är och i stället har fastnat i diskussioner om vem i branschen som bör skörda störst vinster. Jag tycker faktiskt att båda sidor har skuld i detta, och det hela är verkligen mycket frustrerande.
I princip anser jag att en sådan patentförlängning bör vara så kort som möjligt, för i slutändan är det förbrukarna, eller medborgarna, som betalar notan. Det är deras pengar vi talar om. Ett patent innebär ett tillfälligt monopol som beviljas för att främja innovation. Men i förslaget är forskning ett krav och patentet ett sätt att få tillbaka kostnaderna, och detta skiljer oss från Förenta staterna.
Jag skulle därför vilja flytta strålkastarljuset bort från patentskyddet. Vi har valt fem månader, medan föredraganden passionerat har vädjat om sex månader. Jag har själv ändrat åsikt, först från en flexibel period till fyra månader, och nu har jag föreslagit fem månader. Er vädjan var därför inte helt bortkastad. Jag är dock rädd för att vi egentligen inte har närmat oss varandra, även om jag sätter värde på föredragandens arbete. 
Hiltrud Breyer,
   – Herr talman! Vi välkomnar förordningen. Det faktum att över 50 procent av de läkemedel som används i Europa för att behandla barn varken är prövade på barn eller godkända för pediatrisk användning är absurt och inte längre godtagbart. Varför har läkemedelsindustrin, som när allt kommer omkring alltid predikar personligt ansvar, inte tidigare ansett det vara lämpligt att själv utföra just dessa undersökningar? Detta är avslöjande för läkemedelsindustrin, som bara är ute efter att göra snabba pengar och väldiga vinster.
Jag anser därför att det vore lämpligt att vara uppriktiga och inte sticka under stol med att debatten i kammaren handlar om att förordningen inte får tillåtas bli ett verktyg som ett fåtal kan använda för att hjälpa sig själva att göra de vinster som de önskar. Vi måste alltså även försöka att uppställa mycket tydliga villkor. Vi talar här inte bara om ett par miljoner euro, utan om åtskilliga miljoner och miljarder.
Jag håller med de ledamöter som säger att det räcker med en kortare skyddsperiod för patent. Vi har på nytt lagt fram ett ändringsförslag om att förlänga patentskyddet endast fyra månader, och jag skulle återigen vilja uppmana alla mina kolleger att stödja detta ändringsförslag.
Villkoren behöver dock förtydligas ytterligare. Dessa läkemedel måste ha en terapeutisk fördel. När allt kommer omkring är det vettlöst – och oacceptabelt – att medvetet låta barn bli försöksdjur i studier när det inte finns någon terapeutisk fördel. Det tydliga målet måste vara att endast de läkemedel vars kliniska prövningar har varit framgångsrika belönas. Bara om vi här faktiskt agerar samfällt kan vi verkligen tala om framgång. Vi får dock inte låta detta ge upphov till en önskelista från branschen. Barnens intressen måste stå i centrum. 
Adamos Adamou,
   –Herr talman! Jag skulle vilja tacka Françoise Grossetête för hennes arbete. Vi behövde definiera Pediatriska kommitténs uppgifter tydligare, klargöra systemet, ombesörja övervakningen av de pediatriska prövningsprogrammen och samtidigt ge kommittén det viktiga uppdraget att kartlägga de särskilda behoven i den pediatriska sektorn. Dock behövdes även de olika administrativa tidsfristerna och tidsplanerna kortas ned och klargöras.
Det är enligt min mening viktigt – och jag råkar vara läkare – att den förlängning med sex månader som tillverkare av läkemedel för pediatrisk användning är berättigade till kortas ned, eftersom deras produkter redan skyddas av läkemedelspatent.
En sådan belöning är oproportionerlig om man tar hänsyn till de enorma vinster som företagen gör på denna ensamrätt, eftersom ingen annan får framställa läkemedlet. Och vad som är viktigare är att konsumenterna och i förlängningen staten tvingas betala dyrt för märket tills andra tillåts att sälja läkemedlet.
Dagmar Roth-Behrendt sa tidigare: Om vi skulle fråga patienterna, barnen, om vi skulle fråga föräldrarna? Jag vill fråga Dagmar Roth-Behrendt om hon har frågat någon mor eller far som har barn och som inte har råd att köpa läkemedlet. Även detta är något som vi måste komma ihåg.
Vi kommer att stödja en nedkortning av tiden till tre plus tre månader. Jag skulle även vilja tillägga att det nya belöningssystemet – och jag håller med John Bowis – inte får missbrukas genom att tidigare belöningar upprepas. I lagstiftningen måste det tydligt slås fast att det nya tilläggsskyddet, som kompenserar för pediatriska prövningar, inte kommer att beviljas igen genom något annat system för att skydda marknaden för konkurrens. Ändringsförslag 75 syftar till att klargöra detta, och jag uppmanar er att rösta för det. Målet för Europaparlamentets betänkande måste vara att en verklig dialog inleds mellan de berörda parterna.
Avslutningsvis skulle jag vilja protestera mot att debatten om denna mycket viktiga fråga har lagts så sent.
Johannes Blokland,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden för hennes utmärkta betänkande. Jag kan även stödja flertalet av de ändringsförslag som utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet har antagit. Likväl röstade jag mot det ändrade betänkandet i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, eftersom jag var besviken över att patentförlängningens varaktighet inte hade ändrats.
Alla inser nog att det för många läkemedel inte behövs en förlängning med sex månader. De extra forskningskostnaderna för att få ett godkännande för pediatrisk användning är förhållandevis låga, men detta är inte fallet för alla läkemedel. För vissa läkemedel med låg omsättning kan en förlängning med sex månader ändå visa sig vara nödvändig för att ta igen kostnaderna. Detta är också innebörden av de ändringsförslag som vår grupp har lagt fram. Vi skulle vilja införa en standardförlängning med tre månader och medge en ytterligare förlängning med tre månader för de läkemedel där detta visar sig vara för kort. Det är rättvist för alla och medför kostnadsbesparingar för de nationella hälsovårdssystemen.
Det vore oansvarigt av oss att låta förlängningen med sex månader gälla för alla produkter. När allt kommer omkring är sjukförsäkringen tillräckligt dyr som den är. Jag skulle därför vilja uppmana alla att stödja ändringsförslag 89, som Hiltrud Breyer, Linda McAvan och Dorette Corbey har lagt fram, eller ändringsförslagen 91–93, som min grupp har lagt fram. 
Irena Belohorská (NI ).
   –I likhet med tidigare talare skulle jag vilja tacka föredraganden Françoise Grossetête för hennes arbete med denna viktiga handling. Betänkandet syftar till att förbättra den nuvarande situationen, som är ohållbar från medicinsk synpunkt och minst sagt orättvis mot barnen från etisk synpunkt.
Jag tror inte att det krävs medicinsk utbildning för att förstå att barn inte bara är små vuxna. Barns ämnesomsättning skiljer sig avsevärt från vuxnas. Det är inte möjligt att helt enkelt minska dosen av det läkemedel som behövs för att behandla ett barn i förhållande till barnets vikt. För läkemedel har som bekant ofta biverkningar som vuxna tål bra men som kan leda till allvarliga hälsoproblem hos barn.
Jag inser att det inte har varit lätt att beakta läkarnas medicinska synpunkter, krav och rekommendationer och samtidigt respektera läkemedelsindustrins ofta berättigade krav och önskemål. Men vad som oroar mig mer är att diskussionen om direktivet i parlamentet främst har handlat om huruvida patentskyddet bör vara i sex månader, i tre plus tre eller fyra plus två månader. Sett till prioriteringar är detta varken viktigt eller avgörande. Vad som är viktigt och brådskande är att barnen får slutprodukten – läkemedel som har utvecklats med vederbörlig hänsyn till och respekt för barns särskilda förutsättningar.
Vårt slutmål är friska barn. Om vi som biprodukt får lyckliga läkemedelsföretag, då har vi uppnått vad vi har avsett och varit tvungna att göra. 
Miroslav Mikolášik (PPE-DE ).
   – Vi har i dag möjlighet att besluta om våra barns hälsa, och det är vårt ansvar att göra det. I diskussionen bör vi inrikta oss på de medicinska övervägandena och inte låta oss påverkas av enbart ekonomiska överväganden, det vill säga vem som kommer att vinna och vem som kommer att förlora.
Som läkare gillar och stöder jag starkt den åsikten att forskning om pediatriska läkemedel alltid måste vara obligatorisk, säker, ytterst yrkesmässig samt underställd ständiga kontroller, om inte annat därför att det fortfarande råder brist på barnläkemedel och utvecklingen av nya ämnen måste gå framåt. Vi bör också inse att utvecklingen av barnläkemedel inte får grunda sig på den förutsättningen – vilken redan har nämnts flera gånger tidigare – att barn är som vuxna, fast mindre. Barn har sina särdrag, helt annan ämnesomsättning och annan mottaglighet för läkemedel, som Irena Belohorská sa just före mig. Europeiska unionen måste ange bindande bestämmelser för alla medlemsstater som inte är skadliga för barnens hälsa utan som garanterar att barnläkemedel av hög kvalitet blir tillgängliga inom optimala tidsramar.
Bland annat av detta skäl tog vårt utskott i diskussionerna hänsyn till en stor mängd synpunkter från viktiga intressenter och till deras yrkesargument, och jag föreslår därför – med min politiska grupps fulla stöd – att incitamenten för tillverkarna bestäms så att de är rimliga i förhållande till de kostnader som tillverkarna bär vid läkemedelsutveckling och att åtminstone en minimiperiod fastställs då nyutvecklade läkemedel inte får tillverkas av företag som framställer generiska läkemedel.
Vi ansvarar för att efter sex år kontrollera hur effektiva de vidtagna åtgärderna har varit och att, om nödvändigt, anpassa de fastställda parametrarna efter resultaten. Avslutningsvis, herr talman, skulle jag vilja uttrycka mitt stöd för föredraganden Françoise Grossetêtes idé om att inrätta ett organ för studier om läkemedel för Europas barn (MICE). Därigenom kommer vi att kunna se till att alla barn i Europeiska unionen får samma tillgång till förstklassiga läkemedel, och jag uppmanar er att axla detta ansvar. 
Anne Ferreira (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vi har länge velat ha och väntat på den text som vi ska rösta om och är alla mycket glada över att veta att den snart kommer att medföra bättre vård för våra barn. Vi måste likväl vara krävande. I morgon kommer vi att ha möjlighet att förbättra förslaget till förordning så att det på bästa sätt tjänar barnens intressen och folkhälsan, och vi kommer att förbättra det genom att anta de ändringsförslag som handlar om forskning om och utsläppande på marknaden av läkemedel med störst mervärde, som ger en verklig terapeutisk fördel. Hur skulle vi kunna nå målet att begränsa de kliniska prövningarna på barn utan att begränsa det antal läkemedel som släpps ut på marknaden?
Om hänsyn togs till kriteriet om läkemedlets mervärde skulle många onödiga undersökningar av barn kunna undvikas. I morgon kommer vi också att kunna förbättra texten genom att anta de ändringsförslag som gäller ökad insyn i uppgifter om biverkningsbevakning samt allmänhetens tillgång till dessa. Dessutom är den ekonomiska frågan viktig för stabiliteten i våra sociala trygghetssystem och garantierna för en allmänt tillgänglig hälso- och sjukvård. Den är ännu viktigare när det gäller att finna rätt ekonomiskt incitament, så att läkemedelsindustrin intresserar sig mer för pediatriska läkemedel. Den är viktig för alla EU-medborgare, eftersom det är allmänna medel som indirekt finansierar dessa ekonomiska incitament i form av förlängd ensamrätt på marknaden.
Med tanke på resultaten av konsekvensbedömningarna och med tanke på de enorma gapen, som ligger mellan 1 och 4 miljoner euro, anser jag därför att vi åtminstone bör kunna föreslå branschen ett tvåstegssystem: ett fast incitament på tre månader och en förlängning med tre månader, som beror på den fördelsnivå som det sålda läkemedlet ger. Vi vill alla det bästa för våra barn, så snart som möjligt, men vi får inte hyckla. De som talar om brådska var inte beredda att stödja förslaget om att minska gapet mellan godkännande för försäljning och utsläppande på marknaden, som för närvarande är två år. Vi kommer därför att ha fler möten för att verkligen se vad vi kan göra för de europeiska barnens hälsa. 
Mojca Drčar Murko (ALDE ).
   –Jag anser att vi måste upprätta ett system med lämpliga belöningar för innehavare av läkemedelspatent som måste utföra obligatoriska kliniska prövningar som avser pediatrisk användning av sådana läkemedel. Vi måste dock vidta åtgärder för att förhindra att belöningar enligt denna förordning och annan EG-lagstiftning ackumuleras.
Debatten har till stor del kretsat kring frågor som redan har blivit inaktuella genom att en delikat balans mellan tillverkarna av originalläkemedel respektive generiska läkemedel nåddes vid översynen nyligen av EU:s läkemedelslagstiftning, frågor av typen vem som kommer att tjäna mest.
När hänsyn tas även till de nationella hälsovårdsbudgetarna förändras bilden. Inträdet av tillverkare av generiska läkemedel på marknaden främjar konkurrensen, sänker läkemedelskostnaderna och minskar trycket på hälsovårdsbudgetarna.
Om ett sådant mål ska nås och tillverkarna av originalläkemedel ska ersättas för de verkliga extrakostnader som de ådrar sig till följd av kliniska prövningar, är det rimligt att EU:s lagstiftning grundar sig på verifierade uppgifter om dessa kostnader. Den omotiverade korttidsförlängningen av marknadsmonopolet på läkemedel skapar stora vinster och lägger orättvisa nya bördor på hälsovårdsresurserna. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Barn ska ha säkra mediciner, anpassade efter sina behov. Det är ett självklart lagstiftningskrav. Med månaders patentförlängning betalar vi emellertid ett onödigt högt pris för att läkemedelsbolagen ska uppfylla självklara krav.
Läkemedelsbolagen har redan mångåriga skydd och 100 miljarder euro i sina kassakistor för uppköp. De tål en kostnadsökning på en procent mycket bättre än redan utarmade offentliga budgetar. Vi ska inte flytta över än mer pengar till bolagen. Då kommer det att sluta med att vi äntligen har säkra mediciner för både barn och vuxna, men ingen har råd att köpa dem.
Vi i Verts/ALE-gruppen har lagt fram ett kompromissändringsförslag om maximalt fyra månader med de ytterligare begränsningar som Hiltrud Breyer beskrev. Om inte det kan accepteras, visar parlamentet att det lyssnar mer på läkemedelsbolagens lobbyister än på barnens behov. 
Jiří Maštálka (GUE/NGL ).
    –  Mina damer och herrar! Jag instämmer i de synpunkter som framförts av tidigare talare, vilka har sagt att det förslag till förordning som förelagts parlamentet inte bara är mycket betydelsefullt utan även högst behövligt och att det bör medföra största möjliga fördelar för Europeiska unionens yngsta medborgare. Som läkare anser jag att det viktigaste inslaget i förslaget är försöket att ge barnpatienter bättre skydd, med tanke på att de utgör en särskilt utsatt patientgrupp.
Vidare välkomnar jag stödet för att göra läkemedelsinformation så lättillgänglig som möjligt samt de bestämmelser som garanterar bättre skydd för barnpatienter vid klinisk forskning. Likaså gläder det mig att MICE-programmet för oberoende forskning kring vissa läkemedel inrättas.
För att övergå till det stycke i artikel 36 som har vållat sådan debatt anser jag att det för stunden räcker med en förlängning med tre månader av patentskyddet. Jag skulle vilja gratulera föredraganden till hennes arbete med detta ärende, som har varit långt ifrån enkelt. Jag är fullt övertygad om att vi kommer att få ett positivt resultat i omröstningen om förslaget till förordning, som kommer att medföra sociala, hälsomässiga och även etiska vinster. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   – Herr talman! Vi ska snart rösta om ett betänkande om reglering av pediatriska mediciner. Bestämmelserna i detta betänkande grundas på den självklara sanningen att barn inte är minikopior av vuxna och att de måste få mediciner som är utvecklade och testade specifikt för dem. Det finns även en annan mindre tydlig sanning som ligger bakom betänkandet och som jag anser att jag måste klargöra i denna debatt.
Denna sanning är att ett alarmerande antal barn är sjuka och att antalet barn som lider av kroniska, akuta och livshotande sjukdomar ökar. Samtidigt som gisslet med smittsamma sjukdomar bland barn i västvärlden till stora delar har hållits tillbaka håller alla andra typer av sjukdomar på att öka, vissa till en epidemisk nivå.
I mitt hemland verkar det som om vartannat barn är sjukt. Hur många barn har inhalatorer eller behöver undvika vissa livsmedel eller husdjur på grund av allergier? Utbildningsbudgetar är överansträngda av ökningen i inlärnings-, beteende- och kommunikationssvårigheter. Eksem, handikappande autism, cerebral pares, diabetes, epilepsi och artrit ökar, liksom livshotande leukemi och tumörer – listan är lång. Varför har barn blivit en så pass lönsam marknad för läkemedel att mäktiga intressegrupper finner det mödan värt att slåss för patentförlängningar på några månader hit eller dit?
I västvärlden borde vi ha de hälsosammaste barnen i världshistorien. Vi har överflöd, god hälsovård och resurser för tillräcklig – till och med överlägsen – livsmedelsförsörjning. Våra barn borde vara friska och starka. Men det är de inte.
Vad gör vi med barnen? Vi behöver rannsaka oss själva ordentligt och verkligen bedriva forskning, inte enbart om läkemedel och den typen av lönsam forskning, utan om barnens utveckling av tillväxt- och immunsystem och identifiera nya faktorer i vår omgivning, våra livsmedel, förlossningar och uppfostringsmetoder, medicinska metoder och livsstilar, för att kunna hitta bovarna i dramat som gör att våra barn blir sjuka eller till och med dör. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
   – Herr talman! Förslaget till förordning om pediatrik är en välkommen utveckling för oss alla. Det är ett uttryck för vår oro över barnens hälsa i Europa och även, på lång sikt, i utomeuropeiska länder. Likväl får vi inte glömma bort att förordningen kommer att få större negativa ekonomiska följder för vissa länder än för andra.
Som före detta kommissionsledamot för utvidgningen är Günter Verheugen förmodligen bättre insatt än någon annan i de stora ekonomiska problem som hälsovårdssektorn i Polen står inför. Onödigt långa skyddsperioder för patent och registreringsuppgifter skulle få synnerligen svåra konsekvenser för mindre välbeställda länder vars marknadsekonomier, som fungerar som en garanti för normala ekonomiska förhållanden, inte har särskilt många år på nacken. Vi bör vidta gemensamma åtgärder för att se till att läkemedelssektorn inte tjänar orimliga belopp på bekostnad av allmänheten i medlemsstaterna, eftersom sektorn i alla händelser inte har någon anledning att klaga över vinsterna.
Jag är emot att ge läkemedelssektorn något annat än minimibelöningar och för att bereda möjligheter till tillverkning av generiska läkemedel så snabbt som möjligt. Som Dagmar Roth-Behrendt sa i sin avslutning är dock kvaliteten på barnhälsovården viktigare än det sparade penningbeloppet. 
Frederika Brepoels (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först av allt är ett tacksamhetens ord till vår föredragande, Françoise Grossetête, verkligen på sin plats för den entusiasm och ihärdighet med vilken hon har kämpat för hälsan för alla barn i Europeiska unionen. Sent omsider ägnas forskningen om och utvecklingen av barnläkemedel vederbörlig uppmärksamhet. Företagen kan och bör belönas för att de satsar på detta slags forskning. Bara detta slags incitament kommer att garantera att de fortsätter att satsa på nya läkemedel för barn. Dessutom får vi inte förbise att de samtidigt anställer tusentals människor. En fast förlängning med sex månader av tilläggsskyddet är att föredra av alla tänkbara skäl, men öppenhet och goda avtal är nyckelord i detta hänseende. Vi måste överväga de möjliga följderna av en patentförlängning för alla barn i världen. I Belgien, till exempel, gjorde dr Janssens Sporanox, hans svampdödande medel, tillgängligt för utvecklingsländerna, men nu när Janssens Farmaceutica har tagits över blir det intressant att se om de nya ägarna kommer att följa samma linje. Förutom att uppmärksamma forskningen måste regeringen självklart även fortsätta att garantera läkemedlens tillgänglighet. Låt mig ge er ett exempel: i Belgien höjde tillverkaren av Rilatin oberoende priset på en ask tabletter från 2,60 euro till 6,52 euro, i nivå med det europeiska riktpriset. Höjningen är ytterst kännbar för många föräldrar som har barn med ADHD, särskilt om man betänker att det finns barn som behöver flera askar per dag. Läkemedelsindustrin kan och måste följaktligen stimuleras på forskningsområdet, men bör samtidigt tänka på de människor som måste betala för läkemedlen. Jag har bara ytterligare en fråga till kommissionsledamoten. Produkter som inte omfattas av ett tilläggsskydd, däribland vissa aidsmediciner, uppfyller uppenbarligen inte villkoren för en förlängning om forskning bedrivs under den patentskyddade perioden. Kan kommissionsledamoten bekräfta detta, och, om så är fallet, är det i detta skede möjligt att ändra klausulen? 
Genowefa Grabowska (PSE ).
    –  Herr talman! Förordningen om pediatriska läkemedel är nödvändig för alla, särskilt för barn, eller med andra ord för de yngsta unionsmedborgarna. Syftet är att se till att skapa bättre mediciner till rimliga priser som varje mor kan ha råd med.
Jag vill gratulera föredraganden till hennes arbete med denna förordning, som gör att vi kan förmedla ett positivt budskap till våra väljare. Det kommer att visa att parlamentet stöder utvecklingen av pediatriska läkemedel och att vi lägger stor vikt vid den behandling som våra barn får och vid deras hälsa. Även om vi har begått flera misstag när vi utarbetade detta förslag till förordning, har vi lyckligtvis fortfarande chansen att åtgärda dessa misstag vid morgondagens omröstning.
För det första vill jag uttrycka mitt motstånd mot det som benämns dubbla belöningar, det vill säga beviljandet av ekonomiskt stöd mer än en gång till samma undersökningar eller investeringar. För det andra anser jag att det är ett misstag att frångå kravet på att ett pediatriskt läkemedel ska registreras i alla medlemsstater innan kompletterande patentskydd kan erhållas. Pediatriska läkemedel bör registreras och finnas tillgängliga i alla medlemsstater och inte bara i några enstaka.
Jag kan inte samtycka till att vissa EU-medborgare berövas chansen att få behandling med nya och bättre läkemedel, och jag tycker att det är oacceptabelt att de företag som tillverkar sådana mediciner belönas trots det. Detta är orättvist ur social synvinkel, oförsvarligt ur juridisk synvinkel och tvärtemot principen om jämställdhet. Det bör inte tillåtas av parlamentet. För det tredje hyser jag starka tvivel om förslaget att förlänga patentskyddet för pediatriska läkemedel eftersom varje nytt läkemedel i vilket fall som helst skyddas av ett patent, oavsett om det används för att behandla barn, kvinnor eller äldre personer.
Det kan inte finnas någon tvekan om att en förlängning av patentskyddet skulle begränsa tillgängligheten på marknaden för generiska läkemedel. Vi bör inte samtycka till detta. Varje mor skulle betala vilket pris som helst för att skydda sitt barns hälsa, men frågan jag vill ställa är varför mödrar ska betala mer, med tanke på att parlamentet skulle kunna anta ändringsförslag som gör det möjligt för dem att endast betala så mycket som är nödvändigt. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Det är en skam för civilisationen i vårt tjugonde århundrade att flertalet av de mediciner som vi använder för att behandla våra barn än i denna dag inte har blivit testade för pediatrisk användning, och att ett stort antal mediciner som skulle kunna rädda barns liv inte används därför att de aldrig har genomgått pediatrisk provning.
I en värld där det kan tyckas som ofrånkomligt att ekonomisk vinst till stor del är en grundsten för vår existens har kommissionen slutligen lagt fram ett åtgärdsförslag främst utifrån ekonomiska termer och traditioner. Läkemedelsföretagen kommer nu att bedöma ett barns ohälsa utifrån ekonomiska balansräkningar och endast fortsätta med pediatrisk läkemedelsutveckling om det är lönsamt. Jag skyller inte nödvändigtvis på dem – de producerar mediciner för att tjäna pengar och om de inte tjänade pengar så skulle de heller inte kunna producera läkemedel. Detta är olyckligtvis den hårda verklighet vi lever i och de som har mer romantiska fantasier får bara finna sig i att det är så.
Trots sina ideologiska tillkortakommanden kommer denna lagstiftning att bidra till utvecklingen av fler och säkrare läkemedel för barn. Förslaget är därför ett viktigt steg framåt och förtjänar vårt fulla stöd, även om dess tillämpning kommer att behöva bevakas noggrant, i synnerhet vad gäller en korrekt etisk granskning av pediatrisk klinisk prövning. 
Vittorio Agnoletto (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Godkännandet av denna förordning innebär ett viktigt framsteg. I dag använder majoriteten av Europas minderåriga läkemedel vars effekt och säkerhet inte har dokumenterats på barn och unga och som därför utsätts för större risker än vuxna. Genomförandet av förordningen kommer dock att bero på verksamheten och ansvarsområdena för den vetenskapliga kommittén, som måste bevara sitt oberoende från läkemedelsindustrin med tanke på barnens intresse samtidigt som den arbetar inom Europeiska läkemedelsmyndigheten (EMEA).
De föreslagna kontrollåtgärderna av denna kommitté bör offentliggöras så att medborgarna får möjlighet att ta reda på och informera sig om vad som görs för att förbättra deras hälsa.
Det kommer också att vara viktigt med inrättandet av ett register över kliniska och farmakologiska försök på barn och utarbetandet av ett europeiskt formulär som ska uppdateras regelbundet.
För att kunna inrätta MICE-programmet, så som förutses i förordningen, kommer det dessutom att vara nödvändigt att redogöra för finansieringsmetoderna och hur de fungerar tillsammans med EU:s ramprogram.
Förlängningen av ett patent med sex månader är ännu en gåva till multinationella läkemedelsföretag, utan någon som helst hänsyn till barnens hälsa och tvärtemot målen i själva förordningen. Läkemedelsindustrin är den industrisektor som har delat ut de högsta avkastningarna till sina aktieägare de senaste åren, och den har sannerligen inget behov av ännu högre vinster! 
Thomas Ulmer (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det råder ingen tvekan om behovet av en förordning om läkemedel för pediatrisk användning. Jag vill börja med att rikta ett uppriktigt tack till föredraganden Françoise Grossetête för hennes mycket engagerade tal, och också för hennes rättvisa diskussion i frågan. I slutet av en debatt är det givetvis svårt att föra in nya synpunkter, så jag vill bara symboliskt klargöra vad jag menar. En talartid på 120 sekunder i parlamentet är väldigt lite med tanke på betydelsen av denna milstolpe i europeisk lagstiftning om läkemedel, men väldigt mycket – vilket jag har flera års personlig erfarenhet av som överordnad akutläkare – när det gäller att rädda barns liv. Vi kan också se dessa 120 sekunder som en symbol för att det är dags för Europa att till sist införa en lämplig förordning om pediatriska läkemedel.
Jag skulle gärna vilja se ett samförstånd vid första behandlingen, så att vår europeiska gemenskap kan återfå ett respektabelt konkurrenskraftigt läge på den viktiga internationella marknaden för läkemedelsforskning och -tillverkning. Jag stöder förslaget om en enhetlig förlängning av patentskydd. Françoise Grossetête, och nu även kommissionsledamot Günter Verheugen, har övertygat mig om att det är det rätta, enkla och praktiska tillvägagångssättet. Vi har innefattat en ändringsklausul som ger oss rätten att göra förbättringar om vinsterna blir så enorma som vi tror att de kommer att bli. Vi måste iaktta försiktighet när vi diskuterar denna fråga eftersom den handlar om barn – det värdefullaste vi har – och mänskligt liv å ena sidan, och ekonomiska intressen å den andra. Dessa två saker kan inte vägas mot varandra. 
Evangelia Τzampazi (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det är ett obestridligt faktum att folkhälsan är en av de värdefullaste samhällsfaktorerna. Efter att ha gratulerat min ärade vän, Françoise Grossetête, vill jag uppmärksamma parlamentet inte bara på de grundläggande sammanfattningarna utan också på detaljerna som rör folkhälsan, tillgång till kvalitativa tjänster och utarbetandet av tillförlitliga kontrollmekanismer.
Särskild uppmärksamhet bör ägnas frågan om tillverkning, prövning och marknadsföring av läkemedel, i huvudsak på grund av ett tydligt behov av ökad insyn med tanke på att direkta och indirekta finansiella intressen har ett samband med tillverkningen och marknadsföringen av dessa produkter, och en hel rad läkarmottagningar och verksamheter är beroende av användningen av produkterna, antingen på forskningsnivå eller på tillämpningsnivå.
Med det här betänkandet måste vi säkra den viktiga rätten till skydd för barnpatienterna både från onödig tillförsel av läkemedel och från att bli utsatta för behandling med dessa produkter eller forskningsprotokoll av okänt värde och okänd effekt.
Medicinska och pediatriska forskningsprogram, licenskrav för mediciner och studier efter det att preparatet släppts ut på marknaden måste bli förmånliga hjälpmedel, både för patienter och för medicin- och läkemedelsforskningscentrum, så att vi kan säkra bästa möjliga medicinska effektivitet.
Man åstadkommer ett starkt system av skydd och förbättring genom en kombination av att skapa ett starkt riskhanteringssystem, en förteckning till alla berörda verksamheter, företag och anställda inom hälsovården och möjligheter till att informera patienter om behandlingsmetoder som de ska följa och om dessas förväntade terapeutiska värde.
Det finns inga skalor för att väga barnens hälsa mot finansiella intressen.
Frédérique Ries (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill å min sida tacka Françoise Grossetête för att ha använt samma tankesätt som tillämpades på sällsynta sjukdomar: mobilisering mot orättvist lidande hos vissa patienter, i det här fallet barn.
Den belgiska pediatriska organisationen ringde nyligen i varningsklockan: 50 procent av de läkemedel som skrivs ut till barn och nästan 90 procent av dem som används inom intensivvården är inte godkända för pediatrisk användning. Uppenbarligen behövs förordningen i högsta grad. Forskning och utveckling är dyrt, och vi måste stödja det arbete som kommer att krävas av läkemedelsföretagen och således också stödja den fasta perioden på sex månader då de inte kommer att utsättas för konkurrens från sektorn.
Samtidigt måste vi uppmuntra pediatrisk forskning till lägre kostnader, punkten om översyn efter sex år, MICE-programmet för pediatrisk forskning och, vilket är avgörande när barn är inblandade, åtgärder som syftar till att undvika att samma studier som uppfyller detta krav genomförs mer än en gång.
Det är denna känsliga avvägning som vi måste upprätthålla i vår omröstning i morgon, en avvägning som uppfyller förväntningarna hos pediatriker, familjerna och miljoner unga patienter i Europa. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden Françoise Grossetête för hennes utmärkta arbete. Jag anser dock att kommissionen förtjänar kritik för att ha varit så långsam med att lägga fram detta förslag om läkemedel för pediatrisk användning. Trots allt berörs 100 miljoner barn i EU. Samordnade åtgärder på EU-nivå är därför inte bara viktigt utan nödvändigt. Varför då?
Tre problemområden kan fastställas. Det första är att nationella marknader för pediatriska läkemedel är alldeles för små för att vara av intresse för läkemedelsföretag. Bara gemenskapsmarknaden är tillräckligt stor för att ha betydelse. För det andra bör och måste kliniska prövningar på barn undvikas så långt det är möjligt. I de fall de är absolut nödvändiga måste de uppfylla de stränga villkoren i direktivet om kliniska prövningar. Det gör det hela ännu mer nödvändigt att göra alla provresultat tillgängliga centralt för att undvika att samma prövningar genomförs mer än en gång.
För det tredje får inte den obligatoriska undersökningen av möjliga effekter av läkemedel på barn, så som beskrivs i förslaget, hindra utvecklingen av nya läkemedel för vuxna. Därav följer att den Pediatriska kommittén, som utgör en del av EMEA i London, måste åta sig den viktiga uppgiften att lösa dessa frågor snabbt för hela EU.
Kommittén bör naturligtvis också bättre kunna uppskatta behovet av läkemedel och studier vid sin bedömning av utkast till pediatriska prövningsprogram, undantag och uppskov, och vårdpersonal och patienter bör få tillgång till en tillförlitlig informationskälla. Det är det enda sättet att bättre hantera organiseringen av de etiska och finansiella problemen som pediatriska läkemedel uppvisar.
Vi behöver skapa en harmoniserad funktionell europeisk marknad på detta område, så att vi slutligen kan ge våra barn de mediciner de förtjänar, nämligen de bästa. 
Dorette Corbey (PSE ).
   – Herr talman! Det är mycket viktigt att rätt mediciner skrivs ut till barn i korrekt dosering och i rätt form. Kommissionens förslag är av största betydelse för såväl barn, föräldrar som industri. Läkemedelsföretag måste få rimlig kompensation för den forskning som de bedriver om pediatriska läkemedel. För min del får denna kompensation även vara frikostig, men en sexmånaders förlängning av patentskyddet är i många fall extremt generöst. Enligt ett välkänt brittiskt innovativt företag kostar forskning om pediatriska indikationer i allmänhet runt 8 miljoner euro. Avkastningar på en sexmånaders patentförlängning innebär flerdubbelt mer, cirka 200 till 300 miljoner, och högre belopp än dessa har kallats för succé.
Jag vill därför uppmana till proportionalitet: tre månader men med möjlighet att lägga till ytterligare tre månader om omsättningen är under 100 miljoner euro. Tre plus tre blir också sex, men endast för företag som verkligen behöver det. Tillsammans med Linda McAvan har jag lagt fram dessa ändringsförslag som har undertecknats av 44 ledamöter från Belgien, Estland, Frankrike, Portugal, Grekland, Polen, Ungern, Förenade kungariket och Nederländerna. Enligt vår uppfattning bör belöningen stå i proportion till de kostnader som har uppkommit. Det är en mycket enkel och grundläggande princip. Det skulle vara opassande att håva in enorma vinster bakom ryggen på sjuka barn. Det är alltid bra att påminna oss själva om vem som till slut får betala för detta: de människor som använder medicinerna och de som är försäkrade.
Sjukförsäkringskostnaderna ökar. Läkemedel står för cirka 10 procent av de totala folkhälsoutgifterna. Priset för läkemedel behöver inte bli onödigt dyrt. Pengarna skulle komma till bättre användning inom vården än på det lilla extra för industrin. Självklart kommer läkemedelsindustrin att mycket energiskt utöva påtryckningar till förmån för sex månader. De säger att allt annat vore byråkratiskt och komplicerat, men det finns inget byråkratiskt med att tillhandahålla uppgifter om omkostnader som ändå redan är kända.
Om man betraktar läkemedelsindustrin kan jag se stora problem framöver. Det finns för lite vad beträffar innovation i Europa. Denna innovation uppkommer inte genom att dela ut extraerbjudanden till läkemedelsföretag. Tvärtom, verklig innovation är möjlig om vi betonar terapeutiskt mervärde, och det är därför som vi stöder ändringsförslaget som har lagts fram av Anne Ferreira och gruppen De gröna. 
Holger Krahmer (ALDE ).
   – Herr talman! Förordningen om säkerheten hos läkemedel för pediatrisk användning är ett nödvändigt och klokt alternativ, som avslutar en lång period av osäkerhet som omger läkemedel i den pediatriska sektorn. Kommissionens förslag var väl avvägt och baserades på konsekvensbedömningar. Det är rimligt med en sexmånaders förlängning av patentskyddet som en belöning för läkemedelstillverkare. Denna period baseras på resultaten av konsekvensbedömningen och är en tydlig, rättvis grund för beräkning för alla tillverkare.
Det gläder mig att en majoritet i parlamentet stöder denna fasta period. Olika patentskydd är ogenomförbara och innebär en avsevärd administrativ börda. Dessutom får varaktigheten för ett patent aldrig vara beroende av en produkts försäljningssiffror. Det internationella konkurrensläget för den forskningsorienterade läkemedelsindustrin kräver att vi tar en titt på hur attraktivt Europa är som forskningsmål. Det är ytterligare ett skäl till varför jag inte kan se några huvudargument till förmån för en förkortning av den fasta sexmånadersperioden som fortfarande diskuteras. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är inte någon pediatriker och inte heller är jag någon expert på läkemedelsindustrin, men jag har vissa expertkunskaper genom att jag har två små barn, Oliver som är tre och ett halvt år gammal, och Emilie som är arton månader. Till Genowefa Grabowska vill jag för övrigt säga att pappor faktiskt köper mediciner till sina barn; jag gjorde det senast i lördags på apoteket Genvall.
Jag stöder förslaget till förordning, och jag stöder också Françoise Grossetêtes utmärkta betänkande, och jag vill ta upp tre korta punkter som avser betänkandet. Den första, som är något som vi alla vet, är att forskning om läkemedel för pediatrisk användning inte är någon bra affär. Det är inte lönsamt, och av den anledningen görs inte tillräckligt. Enligt min uppfattning är förslaget till förordning ett incitament för ytterligare forskning och bör stödjas. Min andra anmärkning är att det kompletterande skydd på sex månader som kommissionen och Françoise Grossetête föreslår är en bra sak, eftersom vi för närvarande är för mycket beroende av att mediciner som är avsedda för vuxna används som medicinering direkt anpassad för barn. Det är inte bra. Min sista kommentar är att jag anser att det i slutändan är en fråga om huruvida vi ska bedriva klinisk forskning eller lära oss av våra misstag när barn har fått fel mediciner. Jag stöder det första alternativet. På samma sätt förtjänar kommissionen och Françoise Grossetêtes betänkande vårt fulla stöd. 
Gyula Hegyi (PSE ).
   – Herr talman! Det förekommer en intensiv debatt om denna fråga. Jag är säker på att i flera frågor har båda sidor rätt, eftersom både den innovativa och den generiska industrin spelar en viktig roll i den medicinska sektorn. Även om jag, som socialistisk och ungersk parlamentsledamot, inser betydelsen av förnyelse anser jag dock att den sociala aspekten bör prioriteras. För ungerska pensionärer och barnfamiljer är läkemedel en stor del av deras vardagliga utgifter. Under Ungerns övergång till kapitalism rusade läkemedelskostnaderna i höjden jämfört med människors inkomster. Ytterligare höjningar skulle vara oacceptabla för mig.
Föredraganden måste inse att den extra kostnaden för förlängningsperioden kommer att drabba de mest sårbara i samhället, de fattiga och deras barn. Därför stöder jag förlängningsperioden ”tre plus tre månader”. De ungerska socialisterna stöder alla ändringsförslag av DoretteCorbey och Linda McAvan, och många av oss har redan undertecknat dem. 
Mia De Vits (PSE ).
   – Herr talman! Det är utom all diskussion att detta förslag till direktiv innehåller välgrundade punkter, men som andra ledamöter har sagt, jag anser att priset vi betalar är för högt. Jag har lyssnat till alla, men jag tycker att mer än något annat borde parlamentet kunna skapa jämvikt mellan patienternas, regeringarnas och läkemedelsindustrins intressen. Jag måste informera Françoise Grossetête om att skillnaden mellan oss och Förenta staterna är att vi kan skryta med ett socialt trygghetssystem som också bör balanseras. De som i parlamentet argumenterar till förmån för sexmånaders skydd är också de som mycket ofta förmanar att budgeten för det sociala trygghetssystemet i deras egna länder måste hållas under kontroll, och att nedskärningar måste göras. För att balansera den här budgeten måste all dra sitt strå till stacken, inklusive läkemedelsindustrin. Ur vår synvinkel kommer förlängningen med sex månader att leda till en onödig extra kostnad. Det är därför som jag fortsätter att stödja ändringsförslaget som har lagts fram av Dorette Corbey. 
Lasse Lehtinen (PSE ).
   – Herr talman! Ett barn är inte en vuxen person som är liten till växten. En tablett för ett barn är inte hälften av en vuxens, och ett barns kappa är inte en vuxens kappa som har krympt. På många nivåer i samhället får barnen den uppmärksamhet som de har rätt till, men jag är mycket bestört över att mediciner som är testade och avsedda särskilt för barn fortfarande inte är tillgängliga i tillräcklig utsträckning.
Många sjukdomar och mycket ohälsa har sin egen pediatriska form som också måste behandlas genom att tillämpa en pediatrisk metod. Emellertid har till exempel färre än 30 procent av de registrerade läkemedlen i Finland doseringsinstruktioner för barn i alla åldrar. Jag skulle gärna betala priset för att samtycka till en sexmånadersperiod så att mina barnbarn kan få bättre mediciner och behandling för sina sjukdomar än vad de får nu. 
Günter Verheugen,
   – Herr talman, mina damer och herrar! För det första vill jag tacka alla talare för deras övergripande stöd. Det verkar finnas en bred enighet i parlamentet om att något måste göras på området läkemedel för pediatrisk användning. Jag har lyssnat mycket noggrant och vill börja med att ta upp den fråga som många ledamöter har ställt, det vill säga om kommissionen kan garantera att den finansiering som krävs för att se till att det finns nödvändiga vetenskapliga och forskningspolitiska garantier för detta förslag till lagstiftning kommer att göras tillgänglig inom det sjunde ramprogrammet för forskning. Svaret är ja; det kan jag försäkra er. Jag har redan nått en lämplig överenskommelse med min kollega i kommissionen Janez Potočnik. Det sjunde ramprogrammet för forskning innehåller en tydlig hänvisning till barns hälsa, och jag antar att kommissionen som planerat kommer att besluta om relevanta program om bara några veckor.
Det kanske kommer som en överraskning att höra detta av en person som är ansvarig för företag och industri i Europa, men jag vill upprepa klart och tydligt att det som intresserar mig här är varken företagens eller industrins intressen, inte ens de nationella hälsomyndigheternas intressen. Det enda jag bryr mig om är barnens intresse som detta förslag handlar om.
Jag har blivit bestört över att höra flera argument här denna kväll som tydligt avslöjar stöd för kalla ekonomiska intressen. Jag vill att det ska stå helt klart för er att kommissionen inte har något med det att göra. Vi ska inte avvika från vårt förslag på den avgörande punkten, varaktigheten på tilläggsskyddet. Det är hörnstenen i hela förslaget, utan vilken den europeiska läkemedelsindustrin – som givetvis är privat organiserad – inte skulle åstadkomma den nödvändiga forskningsinvesteringen.
Det kanske gör er ledsna att höra att den europeiska läkemedelsindustrin behöver gå med vinst, men så är det och varken jag eller någon annan i parlamentet kan ändra på det. Det är därför som vi har ett intresse av att den europeiska läkemedelsindustrin genererar inkomster; den kommer att investera stort enbart i forskning där den ser möjligheter till ekonomisk vinning. Det finns inget sätt att komma undan detta.
En del av de saker som jag har hört är naiva, i bästa fall. Överklaganden tjänar ingenting till gentemot den vinstdrivande mentaliteten, endast den fria marknadens klara incitament. Vi skapar sådana incitament, och av den anledningen vill jag återigen uppmana er å det bestämdaste att ge ert stöd – inte i industrins, hälsosektorns eller myndigheternas intressen, utan enbart i barnens och deras föräldrars intressen.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 4, 5, 7, 10, 15 (första delen), 17, 18 (första delen), 19 (punkt 2b, första delen), 22 (första delen), 33, 34, 35, 39, 40 (tidsfrist på 60 dagar och ”eller begäran om uppskjutande eller avstående), 44 (första delen), 45, 46 (andra delen), 58, 62, 77 och 80.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag helt eller delvis, med vissa omformuleringar: 1, 2, 6 (första delen), 6 (tredje delen), 8, 9, 19 (artikel 2b, andra delen och artikel 2c, första delen), 20, 21, 22 (andra delen), 26, 27, 28, 31, 42, 43 (första delen och andra delen), 50, 52 (andra delen om uppgiftsskydd), 55, 56, 57, 63, 64, 66, 67, 69, 76 och 79.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 3, 6 (andra delen), 11, 12, 13, 14, 15 (andra och tredje delen), 16, 18 (andra delen), 19 (ingen omflyttning av punkter), 19 (punkt 2a, punkt 2c andra delen och punkt 2d), 23, 24, 25, 29, 30, 32, 36, 37, 38, 40 (sista delen), 41, 43 (tredje delen), 44 (andra delen), 46 (första och tredje delen), 47, 48, 49, 51, 52 (första delen om patent), 53, 54, 59, 60, 61, 65, 68, 70, 71, 72, 73, 74, 75, 78, 81, 82, 83, 84, 85, 86, 87, 88, 89, 91, 92 och 93. 

