
Seguro
Fru talman, förra månaden godkändes ett beslut vid vårt plenarsammanträde som fördömde FLEC:s tagande av åtta portugiser som gisslan. I går frigav FLEC en av de tillfångatagna portugiserna och jag skulle vilja uttrycka min tacksamhet för FLEC:s positiva gest och vädja om att ytterligare sju positiva gester skall följa på den, dvs. att de sju portugiserna i gisslan skall friges.
Vi fördömer tagande av gisslan som politisk metod och vi skulle också vilja påpeka det här och nu. Vi skulle vilja att fru talman blir vår tolk för följande initiativ: Eftersom den nu ur gisslan frigivna portugisen befinner sig i ett dåligt hälsotillstånd ber vi fru talman ingripa för att FLEC skall låta en internationell organisation, nämligen Röda korset, omedelbart få tillträde dit för att bedöma hälsotillståndet för de sju andra portugiser som fortfarande är gisslan i Cabinda-enklaven.

Talmannen
Som ni vet, herr Seguro, ingrep jag och jag följer ärendet mycket noga. Jag skall agera i den riktning som ni just angivit.

Meddelande från talmannen
Talmannen
När det gäller val av vice talman, som är planerat till omröstningen i dag, vill jag informera er om att Europeiska socialdemokratiska partiets grupp föreslagit Lalumière som kandidat.

Resultatet från Europeiska rådets möte den 23-24 mars i Stockholm, inklusive läget i Mellanöstern
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rapport från Europeiska rådet och uttalande av kommissionen om resultaten från Europeiska rådets möte den 23-24 mars i Stockholm, inklusive läget i Mellanöstern.

Persson
. Fru talman! Ärade ledamöter av Europaparlamentet! Jag skall ge min och ordförandeskapets bild av toppmötet i Stockholm. Mötet byggde på två delar, dels en uppföljning av Lissabonprocessen, dels en diskussion om unionens utrikesrelationer, samt därutöver också en kortare diskussion om jordbrukspolitiken. Jag vill börja med att kommentera Lissabonprocessen.
Toppmötet i Lissabon gav en kraftfull inriktning för unionen att skapa en konkurrenskraftig, världsledande, dynamisk ekonomi med social sammanhållning. Vi har vid toppmötet i Stockholm lagt till fyra olika områden till Lissabonprocessen. För det första vad gäller den demografiska utvecklingen i Europa, som kommer att ha en stark inverkan på den sociala dagordning som måste formuleras för Europa. Den demografiska utmaningen skall så småningom rymma både ett statsfinansiellt bekymmer och en brist på arbetskraft. Att möta denna utmaning är en gemensam angelägenhet för alla femton medlemsstater. Det kommer att krävas stora insatser, inte minst på det sociala området. Därav kan vi också knyta an till den sociala dagordning som det franska ordförandeskapet så framgångsrikt lanserade i Nice. De demografiska frågorna läggs alltså till Lissabonprocessen.
För det andra: biotekniken. I Lissabon lades koncentrationen på informationsteknologin. Det skall vi inte släppa, det är fortsatt viktigt, men vi måste också lägga till biotekniken om vi skall vara ett område och en del av världen som leder utvecklingen ekonomiskt. Då måste även denna fråga bli en prioriterad fråga för unionen. Vi får inte väja för de svåra, moraliska och etiska frågor som finns kopplade till denna teknologi. De måste också adresseras i vår diskussion.
Det tredje som vi lägger till är att vi vill ha en koppling mellan den sociala utvecklingen, den ekonomiska utvecklingen och den ekologiska utvecklingen dvs. ingen hållbar social sammanhållning och ingen uthållig ekonomisk tillväxt om detta inte också bygger på en ekologiskt balanserad samhällsutveckling.
Det fjärde som vi lägger till är att även kandidatländerna i fortsättningen deltar i Lissabonprocessen.
Dessa fyra element läggs alltså till, men Lissabonprocessen är självklart just en process, en utveckling. Det är därför viktigt för oss att inse att vi inte får allt av social dagordning och ekonomisk liberalisering på en gång. Det kommer att ske stegvis. Riktningen är given och har återigen bekräftats av Europeiska rådet i Stockholm. Den inriktning som gäller är full sysselsättning och aktiva välfärdsstater.
Vad gäller den ekonomiska liberaliseringen tog vi ytterligare ett steg framåt i Stockholm. Det blev inte så långt som vi som ordförandeland hade önskat, men det blev bestämda steg i rätt riktning.
Vi har för det första skapandet av en inre europeisk marknad för finansiella tjänster. Ett stort genombrott på området för finansiella tjänster och riskkapital innebar först Ekofin-rådets möte i Stockholm, vilket sedan bekräftades i samband med Europeiska rådets möte.
Vi kom också överens om att gå vidare med direktivet på området för posttjänster. Vi kom vidare överens om att vi skall avveckla monopolen och öppna upp för konkurrens på gas- och elmarknaden. Vi fick visserligen inte den tidtabell som vi hade hoppats på, men det skall ske, och vi understryker vår vilja att gå i den riktningen. Det var en intensiv debatt i Europeiska rådet om följande: Om vissa medlemsstater öppnar upp sina marknader för konkurrens på marknaderna för gas och el, är det i längden en ohållbar situation att andra medlemsstater undviker att göra detta. Då hamnar man nämligen så småningom i ett läge då vissa företag på monopolmarknader skapar sig vinster som sedan används i marknadsoffensiver i andra länder som har öppnat upp sina marknader. Det kommer att bygga in spänningar i unionen som blir svåra att hantera. Det är därför viktigt att vi går vidare med en avreglering av gas- och elmarknaderna på ett sådant sätt som vi har föreslagit principiellt, men det måste även ske enligt tidtabell.
I Göteborg i juni kommer frågan om det europeiska luftrummet att på nytt tas upp. Vi har kommit framåt i denna diskussion, och även på detta område hyser jag gott hopp om att vi skall ha nått en överenskommelse om the single European sky, innan det svenska ordförandeskapet avslutas.
Vi kommer på det ekonomiska området också att få en implementering av direktiven om inre marknaden i nationell lagstiftning som är av sådant slag att 98,5 procent av direktiven skall vara antagna före år 2002.
Vi vill också starta en ny WTO-runda. Vi har lyft fram vikten av att göra hela den verksamhet som är kopplad till eEurope säkrare. Vi har också sagt i Stockholm att vi vill gå vidare med Galileo-projektet. Det är viktigt. Det finns fortfarande vissa saker som behöver klaras ut, t.ex. när det gäller finansieringen, men vi anser att detta är ett samhällsnyttigt projekt som skall genomföras och det så snabbt som möjligt. Redan i morgon kommer våra transportministrar att diskutera saken ytterligare.
Vi beslutade också att de snedvridande statliga stöden som finns på den inre marknaden skall minskas senast år 2003. För detta skall en resultattavla, scoreboard, sättas upp och göras tillgänglig för alla.
Detta är i huvudsak vad som antogs under diskussionerna om ekonomiska frågor som fördes i Stockholm. Som sagt, det är steg i rätt riktning, men inte ända fram dit vi vill nå. Det är en process, och i vilken riktning processen går är otvetydigt. Det är den sidan av Lissabonprocessen som rör ekonomin.
Den andra sidan av processen är den sociala dagordningen. Det Europa som växer fram är inte ett Europa som bara kan byggas på en avreglering av marknader, utan det måste också finnas uttryck för en politisk vilja att fördela det växande välstånd som finns i Europa på ett rättvist sätt, så att våra medborgare kan leva ett rikt liv. Att åstadkomma en balans i slutsatserna från mötet i Stockholm vad gäller den ekonomiska liberaliseringen och det sociala ansvarstagandet har varit en strävan från det svenska ordförandeskapet.
När det gäller den sociala sidan har ett nytt mål för sysselsättningen etablerats: Det är framför allt viktigt att vi koncentrerar oss på dem som är 55 år och äldre i den europeiska arbetskraften. År 2010 skall 50 procent av denna grupp vara sysselsatt jämfört med dagens 38 procent. Vi har ett nytt delmål för den allmänna sysselsättningsgraden 2005, nämligen 67 procent för alla och 57 procent för kvinnor.
År 2052 skall vi ha mått på barnomsorg i Europa för att bidra till en social dagordning som möjliggör för unga män och kvinnor att kombinera ansvar för en professionell karriär med ansvaret för familj och barn.
På jämställdhetsområdet strävar vi efter att skapa inte bara ett socialt Europa utan också ett modernt Europa. Diskriminerande löneskillnader skall motverkas. Indikatorer på detta lyfts därför fram så att dessa skillnader görs synliga. Likabehandlingsdirektivet skall antas och skärpas redan under detta år, vilket också är ett resultat av Stockholmstoppmötet.
För att skapa kvalitet i arbetet, dvs. att människor skall kunna stanna kvar längre på sina arbetsplatser utan att tvingas in i förtida pensionering, krävs att arbetsplatserna utvecklas, så att människor som inte är fullt friska eller fullt kapabla också finner sin plats i arbetslivet. För att gå från en situation av massarbetslöshet i Europa till en utveckling som innebär brist på arbetskraft, och om det skall vara möjligt att ha en fortsatt ekonomisk tillväxt, krävs att alla de erfarenheter som mogna, äldre människor har kan tas tillvara. Då måste också arbetsplatsernas kvalitet utvecklas. Följande är då viktigt att tänka på: livslångt lärande, jämställdhet mellan män och kvinnor, hur vi behandlar alla dem som har kommit till Europa under senare år, kanske som flyktingar, dvs. kampen mot segregering och diskriminering också på arbetsplatserna.
Vi kommer i Göteborg även att komma tillbaka till en första utvärdering av de europeiska pensionssystemen. Är det något som tynger vanliga löntagare, tjänstemän och arbetare, är det just frågan om man har en trygg försörjning när man pensioneras. Hur hanterar vi pensionssystemen i Europa i ett läge då vi ser allt färre i aktiv ålder och alltfler som pensionärer? Också detta bör inom ramen för den öppna samordningen vara något som vi tillsammans diskuterar. Vi återkommer till detta i Göteborg.
Så är den sociala dagordningen uppbyggd, och på detta sätt skapar dessa två delar en helhet: å ena sidan ekonomisk liberalisering och modernisering, å andra sidan socialt ansvarstagande och solidaritet. Så går det ihop i en politik som skall göra Europa till den mest konkurrenskraftiga, dynamiska och socialt sammanhållna regionen i världen. Det är vår vision.
Detta var vad som togs upp angående Lissabonprocessen på toppmötet. Vid sidan om Lissabonprocessen diskuterade vi utrikesrelationer. Det gällde i huvudsak fyra saker. För det första våra relationer till Ryssland. President Putin inbjöds att medverka. Han mötte gruppen med de femton stats- och regeringscheferna i en direkt diskussion. Samtidigt som president Putin mötte oss, mötte utrikesminister Ivanov utrikesministrarna. Naturligtvis upprepade vi vår oro över utvecklingen i Tjetjenien och andra företeelser i det ryska samhället som vi inte accepterar. Vår huvudsakliga diskussion rörde dock den ekonomiska utvecklingen i Ryssland och möjligheter till ekonomiskt samarbete mellan Ryssland och Europeiska unionen.
Några konkreta resultat nåddes: För det första öppnar vi upp för EIB-utlåning till Ryssland, visserligen begränsat, men det är ett genombrott för miljöinsatser.
För det andra skall vi ge Ryssland allt tänkbart stöd i deras förberedelser för WTO-medlemskap. WTO öppnar den ryska marknaden för en rättvis konkurrens och öppnar också upp möjligheter att lösa gamla handelskonflikter som vi har mellan Europeiska unionens medlemsländer och Ryssland. Vi vill ge allt stöd till Ryssland i denna process.
Vi har för det tredje sagt att vi aktivt vill delta i det kommande jubileet i St. Petersburg år 2003. Det är en strålande vacker europeisk stad som återigen håller på att återta sin gamla skönhet och säkert också sin gamla ställning i ett europeiskt samarbete. Det är en tydlig signal från Europeiska unionen att detta också är vår angelägenhet. Detta togs upp under diskussionen med president Putin. Jag understryker att den i huvudsak var ekonomisk, men vi upprepade självklart vår oro över utvecklingen i Tjetjenien.
Vi hade även besök av president Trajkovski från FYROM, f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Han bjöds mer in som en gest av solidaritet. När vi stats- och regeringschefer samlades var det naturligt för oss, med tanke på den krissituation som just då växte fram i Makedonien, att träffa honom och uttala vår solidaritet, men också att understryka vikten av att de olika befolkningsgrupperna i FYROM behandlas på ett sätt att de alla upplever att de har en plats i samhället och en rätt att delta och närvara. Vi underströk också vikten av att undvika våld, samtidigt som utrikesministrarna kunde presentera konkreta förslag på biståndsområdet. Detta är en del av en Balkanstrategi. Vi har ju nu i april stabiliseringsavtalet för FYROM klart för underskrift. Det kommer att följas av ett liknande avtal med Kroatien. Detta visar att unionen spelar en roll på Balkan, och att det är en framtid som nu börjar avteckna sig också för människor som bor på Balkan. President Trajkovskis besök var ett uttryck för vårt engagemang för Balkan.
Jag fick också mina kollegers uppdrag att resa till den koreanska halvön. Det sker mot bakgrund av att vi vill uttrycka stöd för den process om försoning och avspänning som nu pågår på den koreanska halvön. Där har vi ju den sista stora, kvardröjande konflikten från det kalla kriget och andra världskrigets efterbörd, med oerhörda plågor för människor som är inblandande och med väldiga risker också från ett militärt perspektiv. Kan vi göra något för att snabba på processen och stödja den, är det naturligtvis vår gemensamma angelägenhet. Också på detta område kunde unionen samlas omkring gemensamma principer och gemensamt engagemang och ge mig uppdraget att på unionens vägnar tillsammans med Javier Solana och Chris Patten åka dit någon gång under detta halvår och där överlägga direkt med såväl den norra som den södra sidans politiska ledarskap: om processen, om mänskliga rättigheter, om avspänning och nedrustning.
Den fjärde utrikespolitiska frågan som diskuterades var situationen i Mellanöstern, som ju alltid i alla politiskt engagerade européers vardag finns närvarande. Mellanöstern är vår grannregion. Vi har ett enormt ansvar för att se till att fredsprocessen återigen kommer igång. Freden och säkerheten är i den meningen odelbar. Krig, konflikt och förstörelse i Mellanöstern är något som också drabbar oss. Vi har alla i unionen, oavsett vilket land vi bor i, djupa, personliga engagemang i denna del av världen. Unionens medlemsländer har utomordentliga bilaterala relationer med regionen och ofta med båda sidor av konflikten. Däremot har unionen hittills inte spelat någon stor roll som initiativtagare till lösningar av konflikten eller till olika typer av åtgärder för att hantera den smärta som människor upplever i vardagen i Mellanöstern.
I Stockholm bad vi Javier Solana att komma tillbaka senast till toppmötet i Göteborg, helst tidigare, vad gäller hur unionen kan höja sin närvaro och förbättra sin verksamhet i området, hur unionen kan bidra till att fredsprocessen återigen startar - självklart gärna tillsammans med USA, men alltid med utgångspunkten att det är parterna i konflikten som måste rikta en vädjan, en begäran om ett deltagande. Det är inte otroligt att en sådan framställning kommer. Då skall också unionen vara beredd att ta sitt ansvar. Detta var alltså de fyra frågor som fanns på den internationella dagordningen - ett sätt att praktiskt men utan stora åthävor kunna ge uttryck för en gemensam utrikespolitik i unionen.
Fru talman! Vi diskuterade naturligtvis också situationen för det europeiska jordbruket. Vi uttryckte solidaritet med dem som drabbats, vi uttryckte förtroende för de veterinära myndigheterna och för våra jordbruksministrars förmåga att hantera situationen, vi underströk vikten av säkra livsmedel, och vi sade att den europeiska budgeten i detta sammanhang redan är fixerad eller låst. Vi trodde oss inte i Stockholm i kretsen av stats- och regeringschefer vara i det läget att vi kunde ta en debatt i sak om jordbrukspolitiken. Det tror vi att våra jordbruksministrar redan har gjort. Det pågår också en förberedelse inför 2003 om en översyn av den europeiska jordbrukspolitiken. Det fanns mot den bakgrunden ingen anledning för oss att väcka en stor debatt, men vi ville uttrycka solidaritet med de drabbade och naturligtvis också visa att vi är medvetna om att vi har jordbruksministrar, veterinärmyndigheter och en kommission som gör ett utomordentligt arbete i detta sammanhang.
Slutligen berörde vi också situationen i klimatförhandlingarna. Det är oacceptabelt att någon part drar sig ur Kyoto-förhandlingarna.
(Applåder) Kyoto-förhandlingarna är det instrument som vi har för att hantera den förändring av de grundläggande livsbetingelserna som just klimatet representerar. När vi ser att man framför allt i USA skickar denna signal, är det för vår del inte möjligt att acceptera det. Jag har tillsammans med kommissionens ordförande skrivit till den amerikanske presidenten och uttryckt vår oro. Just nu är den svenske miljöministern i USA tillsammans med kommissionären med ansvar för miljöfrågor och skall sedan fortsätta till Iran, Japan och Kina för att även där föra samtal. Vi har också all anledning att understryka det uttalande som Europeiska rådet antog i Stockholm som ett tillägg till slutsatserna, så att Kyoto-protokollet gäller. Det är således denna process som vi skall hålla oss till.
Detta är i korthet vad som behandlades under Stockholmstoppmötet, ett möte som på något sätt återigen blev vardag för unionen. Vi återvände till frågor som berör människor i deras vardag. Vi har haft en intensiv period med mycket internt ansvarstagande. Det franska ordförandeskapet kom framgångsrikt att lösa frågor om unionens framtida beslutsfattande och ansvarstagande. Nu lyfter vi ut perspektivet igen och siktar på sådant som rör människor direkt i deras vardag. Det blev inte framgångar på alla områden, men det är ingen tvekan om i vilken riktning unionen rör sig. Så är det när politik är som bäst: man kompromissar, man tar sig successivt framåt, och man når resultat. Det är också den ambition som vi har haft med det svenska ordförandeskapet.
Vidare är jag mycket trygg i min förvissning om att det ordförandeland som skall hantera uppföljningen nästa vår, Spanien, kommer att ta ytterligare några kliv framåt. På så sätt skapar vi den union som vi har drömt om, en union som är dynamisk, framgångsrik och som vi håller ihop socialt. Vi inser att vi inte överlever utan hänsyn till de ekologiska förutsättningarna.
(Applåder)

Prodi
. (IT) Fru talman, herr statsminister, ärade ledamöter! Förra gången jag talade till denna församling var när jag presenterade kommissionens första "vårrapport" till Europeiska rådet. Som ni säkert minns innehåller vår rapport en redogörelse för de framsteg Europa har gjort när det gäller att genomföra den ekonomiska och socialpolitiska dagordning som vi kom överens om i Lissabon. Toppmötet i Stockholm var det första toppmöte som särskilt ägnades åt att utvärdera dessa framsteg och fastställa prioriteringarna för det kommande året. Jag skulle vilja utnyttja detta tillfälle för att tacka statsminister Persson för den fasthet, det lugn och den energi som han uppvisade när han ledde och organiserade arbetet i Stockholm. Dessutom uppskattade jag mycket att han gav oss tillfälle att träffa president Putin och diskutera partnerskapet mellan Europeiska unionen och Ryssland med honom. Detta möte var mycket upplyftande och bekräftade vilken strategisk roll Ryssland har. President Putin försäkrade oss om att Ryssland och Europeiska unionen har gemensamma värderingar.
Vi från vår sida klargjorde att vi vill bidra till att Ryssland blir helt integrerat i vår värdegemenskap. Vi vill hitta de lämpligaste samarbetsmekanismerna, inte bara när det gäller ekonomi, miljö och energi, utan även inom försvar, säkerhet och värnandet om demokratiska rättigheter. Vad detta anbelangar kan vi, trots att vi i går med tillfredsställelse erfor att ytterligare ett reformprogram har antagits, inte dölja vår oro för den tendens som samtidigt finns till en successivt utökad regeringskontroll över televisionen. Som statsminister Persson sade kretsade diskussionen mestadels kring ekonomiska reformer i Ryssland, men dessutom granskades också situationen i den före detta jugoslaviska republiken Makedonien. Som väntat försäkrade Europeiska rådet president Trajkovski sitt fulla stöd för den före detta jugoslaviska republiken Makedoniens territoriella integritet, men samtidigt uppmanade unionen president Trajkovski att ta hänsyn till landets albanska minoritets behov. Det vore dock ett misstag att låta den nuvarande krisen i den före detta jugoslaviska republiken Makedonien föra oss bort ifrån vårt mål att verka för större integration med Europeiska unionen för detta land.
Det nära förestående undertecknandet av det första stabiliserings- och associeringsavtalet med den före detta jugoslaviska republiken Makedonien är just ett led i denna strävan. Jag vill understryka att Europeiska unionens trovärdighet i stor utsträckning beror på vår förmåga att inte bara fastställa politiska och strategiska målsättningar utan också ingripa snabbt och effektivt inom territoriet. Vi måste samtidigt arbeta för långsiktig stabilitet på Balkan, och detta innebär att använda alla de redskap vi förfogar över för att steg för steg integrera hela regionen med Europeiska unionen. Att Milosevic har försvunnit från scenen är ett viktigt steg i denna riktning, ett stopp för åratal av hat och krig.
Jag skulle nu vilja återgå till att tala om diskussionen om den ekonomiska och socialpolitiska dagordningen i Europeiska rådet. Jag håller med statsminister Persson när han säger att det rådde en stämning av legitim optimism bland stats- och regeringscheferna i Stockholm. I Lissabon för ett år sedan hade vi fortfarande ett slags mindervärdeskomplex i förhållande till den amerikanska ekonomins styrka.
I dag är läget ett annat och vi kan konstatera att Europa har en stark ställning ur tre synpunkter. Först och främst har vi inlett en modernisering av vår ekonomi, för det andra har vi en socialpolitisk dagordning som syftar till att rekonstruera den europeiska sociala modellen utan att förvanska dess karaktär och för det tredje håller vi på allvar på att arbeta för att uppnå en hållbar utveckling som också innefattar miljödimensionen.
Den ståndpunkt som Förenta staterna nyligen intog till detta är oroande. Vi har uttryckt vår oro i ett brev till president Bush, undertecknat av statsminister Persson och av mig. I vilket fall som helst måste Europa fortsätta att agera på ett konsekvent sätt och ta ledningen på detta mycket viktiga område.
För en månad sedan insisterade jag inför denna församling på frågan om arbetsfördelning och social utslagning. Vi måste alltså intensifiera våra ansträngningar att modernisera den europeiska sociala modellen inom ramen för den dagordning som antogs i Nice.
När det gäller detta vill jag återigen insistera på behovet av att vi antar tydligare strategier för att ta itu med frågan om vårt samhälles åldrande. Det är just i detta som kommissionen har engagerat sig när den annonserar att ett meddelande om pensionernas kvalitet och hållbarhet mot bakgrund av de demografiska förändringarna skall framläggas. På dessa premisser uppmanade kommissionen Europeiska rådet att binda upp medlemsstaterna för att ta initiativ inom åtminstone sex nyckelområden där det fordras nya tag.
Först och främst måste vi höja kompetensen och utbildningsnivån inom informationsteknik ytterligare. I onsdags antog kommissionen för övrigt handlingsprogrammet e-Learning som innehåller särskilda åtgärder för utbildning av lärare och partnerskap mellan utbildningsinstitut, företag och industrin.
För det andra: Galileo. I Stockholm beskrev jag situationen för Europeiska rådet, inklusive den privata sektorns nya åtagande att tillhandahålla omedelbar finansiering med 200 miljoner euro. Detta innebär att det inte längre bör finnas några skäl för medlemsstaterna att tveka. Stats- och regeringscheferna har nu gjort ett enhälligt, klart politiskt åtagande att snabbt genomföra detta projekt. Jag skulle också vilja utnyttja detta tillfälle till att slå fast att det inte längre går att komma med undanflykter: ett projekt som kommer att ha en så strategisk betydelse för de europeiska medborgarna under de kommande tjugo åren kan inte bromsas av diskussioner om irrelevanta detaljer. Det premiärministrarna beslutar bör genomföras av de fackministrar som har till uppgift att överse projektens genomförande i praktiken.
(Applåder)
För det tredje: finansmarknaderna. Sedan en tid tillbaka hävdar kommissionen att det krävs en integrerad finansiell marknad på europeisk nivå. Vi behöver ett regelverk som gör att vi kan hålla jämna steg med denna snabbt föränderliga marknad. Därför är jag glad att rådet underströk hur viktig denna sektor är och vilken enorm potential den har när det gäller att skapa arbetstillfällen och reducera kostnaderna.
Som rekommenderas kommer en europeisk värdepapperskommitté att införas, ledd av kommissionen. Detta organ kommer att fungera som en föreskrivande kommitté och bistå kommissionen i besluten om vilka åtgärder som skall vidtas för att ge konkreta former till de lagstiftningshandlingar som rådet och parlamentet kommer överens om i medbeslutandeförfarandet. På så sätt kan vi alla tillsammans intensifiera våra ansträngningar att skapa en integrerad värdepappersmarknad, en av de största bristerna med vår inre marknad. Kommissionen kommer därför att före sommaren framlägga viktiga förslag på detta område och jag uppmanar denna församling att granska dessa förslag skyndsamt. Jag tycker att diskussionen om detta med nödvändighet måste fortsätta inom ramen för medbeslutandeförfarandet och avgöras med omröstning med kvalificerad majoritet.
För det fjärde: det europeiska patentet. Framstegen på detta område har krockat med den oro som finns i vissa stater för olika aspekter på frågan, från språkliga bekymmer till minskningen av de nationella patentbyråernas inkomster. Jag måste säga att dessa nationella ståndpunkter verkar motsäga ländernas egna ekonomiska aktörers intressen, dessa aktörer som enträget ber oss om ett enkelt, tydligt europeiskt patent med konkurrenskraftiga kostnader. Jag hoppas verkligen att denna situation kan lösas. Rådet och parlamentet måste snarast anta konkreta initiativ för att omsätta de åtaganden som gjordes i Lissabon i handling.
För det femte: ett gemensamt europeiskt luftrum. Som vi vet är en hel rad viktiga förslag för närvarande blockerade i avvaktan på att Spanien och Storbritannien skall komma fram till ett bilateralt avtal om Gibraltar. Kommissionen kommer att göra sitt för att bidra till en snabb lösning på denna fråga. De båda medlemsstaterna har för övrigt gått med på att återuppta diskussionen om detta.
För det sjätte: posttjänsterna. De skall avregleras före utgången av 2001 och avregleringen av energimarknaderna fortsätter på grundval av de förslag som vi redan har lagt fram och som är ytterst tydliga och precisa.
När det gäller den demografiska utmaningen har Europeiska rådet erkänt hur viktigt det är att säkerställa hållbarhet på lång sikt för offentliga finanser, socialtjänst, hälsovård och pensioner. I vilket fall som helst måste hållbarhetsfrågan tas upp inom ramen för en mer allmän europeisk strategi för hållbar utveckling, vilken kommer att bli ett av huvudämnena vid toppmötet i Göteborg i juni. I framtiden kommer kommissionen dessutom att integrera den hållbara utvecklingen i den årliga vårrapporten.
Från och med nästa vårtoppmöte - detta är någonting mycket viktigt - kommer kommissionen nämligen att lägga fram en enda rapport, för att förberedelsearbetet skall bli mer öppet och tydligt. På så sätt kan vi äntligen koncentrera oss på de politiska aspekterna i stället för på tekniska detaljer och - vilket är ännu viktigare - göra det tydligare för den allmänna opinionen vad som står på spel.
Mina damer och herrar, Stockholm gav oss en utmärkt grund för våra åtgärder under det kommande året. Jag har redan sagt det och jag fortsätter att upprepa det: det finns inget annat sätt att erövra den allmänna opinionens stöd för det europeiska bygget än genom effektiva insatser från Europeiska unionens sida. Det bästa sättet att förlora detta stöd är att mångdubbla de löften som inte uppfylls. Vi måste överbrygga klyftan mellan retorik och realitet i Europa. Det är utan tvekan bra och nödvändigt att komma överens om målsättningar, skapa task forces och utarbeta riktlinjer och strategier, men det är fakta som räknas: fakta såsom skapandet av arbetstillfällen och spridandet av ny kunskap, fakta såsom anställandet och utbildningen av lärare, fakta såsom de nationella parlamentens åtgärder för att minska byråkratin och fakta såsom regeringarnas och industrins insatser för att investera i humankapital.
Medborgarna vill ha ett Europa som håller vad det lovar och kommissionen kommer att fortsätta att göra detta, med energi och maximal hängivenhet: men det åligger oss alla, alla institutionerna, framför allt Europaparlamentet, medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter att tillse att våra ord omsätts i handling efter Stockholm.
(Applåder)

Poettering
Fru talman, herr ordförande i Europeiska rådet, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Herr rådsordförande, vår grupp välkomnar er här i dag. Om ni också kommer till kammaren efter toppmötet i Göteborg, vilket vi naturligtvis får hoppas, då har ni varit här tre gånger. Det är ett gott tecken. Jag hoppas att framtida ordförandeskap kommer att följa detta exempel. Men gläd er inte för tidigt, det kommer också lite kritik. Jag vill dock än en gång betona att det gläder oss att ni är här. Vi förstår också att er närvaro i dag - hur som helst efter tre månader - för er personligen är början på en dialog med alla grupper i Europaparlamentet, liksom vi redan haft med er utrikesminister och även med herr Danielsson.
Men även för er är det i dag förhoppningsvis en början. Ni har fortfarande stora möjligheter att under resterande tre månader genomföra det som Sverige står för, nämligen öppenhet. Vi håller ju för närvarande just på att förhandla om tillgång till dokument. Jag ber er att engagera er och att ta ledningen i rådet så att vi får ett parlamentsvänligt resultat, dvs. så att parlamentet kan vara tillfreds med det resultat som uppnås tillsammans med rådet. Jag ber er att arbeta för det.
(Applåder)
Toppmötet i Stockholm har - liksom toppmötet i Lissabon - använt sig av ett mycket ambitiöst språk, som jag tycker är något överdrivet. En aning mer anspråkslöshet skulle göra oss gott. Man talar om unionen som om det vore världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska vetenskapsbaserade ekonomiska område. Om man väljer så anspråksfulla ord måste man naturligtvis låta sig mätas efter sina gärningar. Ni har ju själv kritiskt sagt: Vi beklagar att man inte har öppnat posttjänsterna och energimarknaderna och inte fastställt någon tidpunkt för att öppna dem. Jag vill helt frimodigt påpeka att detta skedde eftersom ett visst medlemsland, nämligen Frankrike, inte ville ha något datum och eftersom Förbundsrepubliken Tyskland anslöt sig till detta. Det är ett partnerskap för negation och blockad! Det är inte så vi föreställer oss det fransk-tyska partnerskapet. Det skall inte tjäna till att förhindra något, utan leda Europa framåt. Det uppmanar jag Frankrikes och Tysklands regeringar till.
(Applåder)
Herr ordförande i Europeiska rådet! Ni gäller ju inte för att vara särskilt förtjust i gemenskapsmetoden. Ni är snarare förtjust i samarbete mellan regeringarna. Men det är just dit vi kommer om vi bara betonar samarbetet mellan regeringarna och inte gemenskapsmetoden! Då kommer vi fram till en blockad. Det är just de små länderna som i slutändan tar skada av det, eftersom de stora länderna dominerar detta Europa och inte för det framåt!
(Applåder)
Vi välkomnar eftertryckligen att vi har kommit längre i fråga om värdepappersmarknaden och de finansiella tjänsterna. Vi tackar er också för ert engagemang, men vi säger med all tydlighet - och här vänder vi oss både till rådet och till kommissionen: Vi förväntar oss att Europaparlamentets lagstiftningsrättigheter tillvaratas och att parlamentet i framtiden på ett rimligt sätt blir delaktigt i lagstiftningsbesluten. Det kommer vi att insistera på, vi riktar oss både till rådet och till kommissionen.
Ett kritiskt påpekande beträffande de utrikespolitiska problemen, herr ordförande i Europeiska rådet. I går var Andrej Sacharovs änka, Jelana Bonner, hos oss i gruppen. Just i det ögonblick hon kom in till gruppen, fick vi meddelande om att den sista fria TV-sändaren i Ryssland övergår i statlig regi. Det är fullständigt oacceptabelt för oss. Press- och mediafrihet är en av grundvalarna i demokratin, inte bara i Europeiska unionen, utan också i Ryssland. Det som Putin, Rysslands president - jag är positiv till att ni har bjudit in honom - inför TV-kamerorna sade om Tjetjenien, var en kränkning inte bara av människorna i Tjetjenien, utan också av människovärdigheten överhuvud taget. Vi skulle ha uppskattat om ni genast hade motsagt honom inför medierepresentanterna.
(Applåder)
Vi ser mycket allvarligt på det som utspelas i Ryssland, eftersom vi är överens med er om att stabilitet i Europa under detta 2000-tal bara är möjlig om vi å ena sidan har en stark, handlingskraftig europeisk union och å andra sidan ett stabilt, förhoppningsvis demokratiskt Ryssland. Ryssland symboliseras ju inte bara av den vackra staden St. Petersburg - det håller jag med er om - utan framtidens Ryssland symboliseras av respekten för demokratin, pressfriheten och de mänskliga rättigheterna. Det måste vi med all tydlighet också säga till den ryska ledningen.
Jag vill ta upp ännu en punkt, nämligen utvecklingen i den f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Jag stöder eftertryckligen att den höga representanten, Javier Solana, och Chris Patten, ledamot av kommissionen, men även Sveriges utrikesminister Anna Lindh som tjänstgörande ordförande i rådet, här fastslår en prioritering i sitt arbete och att alla - trots alla komplikationer i institutionerna som detta för med sig - uppenbarligen också arbetar bra tillsammans. Men det är nu inte ämnet för diskussionen. Vårt eldprov, nämligen frågan om vi lyckas att här bidra till fred och stabilitet, visar sig i f.d. Jugoslavien. Om vi misslyckas där kan vi ge upp varje anspråk på att medverka i världspolitiken! Vi måste prioritera Europa och särskilt nu f.d. Jugoslavien.
Jag kommer nu fram till min sista punkt. Ni kommer i Göteborg att ha med Amerikas president George Bush. Vår grupp är en nära vän och partner till Amerikas Förenta stater. Det har vi alltid varit. Eftersom det är på det viset, säger vi också till våra amerikanska vänner att vi inte kan acceptera om Amerika gallrar bort Kyotoprotokollet. Vi kritiserar detta med stort eftertryck. Vi accepterar om Amerika begär burden sharing i säkerhets- och försvarspolitiken och kräver att vi européer gör mer. Men det finns också en burden sharing när det gäller miljöskyddet. Man kan inte överlåta ansvaret på några länder, medan andra undandrar sig ansvaret. Burden sharing gäller också inom miljöpolitiken.
(Applåder)
Jag vill uppmuntra er så att vi tydligt gör vår röst hörd: Vi svarar för Europa och våra värderingar. Om ni fortsätter att vara framgångsrika - i Göteborg förhoppningsvis ännu mer än i Stockholm - då är det vår gemensamma framgång. Jag önskar er och oss denna framgång.
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande, ärade kolleger! Jag vill framför allt tacka rådets ordförande för att han har kommit till parlamentet en andra gång och för hans klara och koncisa redogörelse. Vi har nu sett att han har bollsinne, och sportens Europa är ett av de Europa som vi måste bygga upp tillsammans. Jag gratulerar er till det avtalet.
Jag vill betona att ännu ett område har lagts till i våra förbindelser; ni har nämligen möjligheten att aktualisera förbindelserna mellan parlamentet och rådet. Vi är fortfarande i nivå med Enhetsakten, vi har medbeslutandeförfarandet och vi har en utrikespolitik med gemensam säkerhet, och vi hoppas kunna komma fram till ett avtal med er för att uppnå jämvikt i förbindelserna mellan rådet och parlamentet på lagstiftningsområdet.
När det gäller er redogörelse ser vi det som positivt att man fortsätter på den väg som stakades ut i Lissabon, vi har en lång väg att gå och som poeten Antonio Machado sade, vägen växer fram medan man går. För oss är balansen mellan skapande av arbetstillfällen, konkurrenskraft och social sammanhållning en absolut nyckelfråga. Ni har lagt till ett mycket viktigt område: nödvändigheten av att vi européer reflekterar över vår demografiska situation med en åldrande befolkning, att vi genomför vår migrationspolitik och att vi tänker på pensionerna. Jag anser att det är inom dessa ramar som vi måste arbeta tillsammans, och jag vill tacka det svenska ordförandeskapet för att det alltid betonar vikten av social sammanhållning, eftersom den är en av européernas grundläggande värderingar.
Det finns några olösta frågor: i fråga om hållbar utveckling kan ni räkna med vårt stöd, när det gäller avregleringen av kapitalmarknaden, som vi anser vara nödvändig, har ni emellertid gett ert stöd till Lamfalussys rapport och föreslagit en väg som inte innefattar någon möjlighet för parlamentet att utöva demokratisk kontroll av de normer som håller på att utarbetas. Trots detta anser jag att vi är på god väg.
När det gäller avregleringen av tjänster, energi och gas, anser den socialistiska gruppen att den, förutom sitt inneboende värde, väcker en nyckelfråga, nämligen frågan om maktrelationerna i samhället och i ekonomin. Vi måste tänka på medborgarna och på vår skyldighet att tillhandahålla tjänster av allmänt intresse. Vi vill inte att de offentliga monopolen skall ersättas av privata monopol. Vi riktar stark kritik mot Förenta staterna eftersom president Bush ensidigt har avvisat Kyoto-protokollet, men vi frågar oss aldrig varför han har gjort detta. Om ni tänker på hur den nordamerikanska presidentvalskampanjen har finansierats, förstår ni varför Förenta staternas president har gett efter för de stora oljebolagens intressen: han har mottagit mycket stora bidrag från dem. Det problemet blir aktuellt för oss också när vi nu diskuterar de politiska partiernas rättigheter. Det är vad som kallas för "soft money" och "hard money". Det måste sättas gränser för finansieringen och en av demokratins grundläggande principer är att det inte skall finnas maktkoncentrationer. För oss är det absolut grundläggande att det inte finns obegränsade ekonomiska maktfaktorer.
När det gäller våra utrikesförbindelser är vi mycket oroade, inte bara för att Förenta staterna unilateralt har rivit upp Kyotoprotokollet, utan även för att vi förutser en ökande unilateral vision från Förenta staternas sida vad beträffar de frågor som rör det internationella samfundet. Det är detta som nu sker i Mellanöstern och på Balkan, och det är viktigt att vi européer för vår samtalspartner i denna viktiga transatlantiska förbindelse markerar att vi inte delar en sådan utformning av de internationella förbindelserna. Om vi skall kunna skapa balanserade och positiva förbindelser bör vi göra detta i början av det nordamerikanska presidentskapet.
Och slutligen tar jag mig friheten att tala om Europas framtid. Det svenska ordförandeskapet har ansvaret för att organisera en demokratisk och öppen debatt om Europas framtid i enlighet med de goda svenska traditionerna. Ni har lanserat den virtuella debatten på webbsidan; vi gjorde detta en vecka tidigare, men vi går på er linje. Men en debatt är något mer än en webbsida. En allvarligt inriktad och öppen debatt måste föras med det civila samhället, med de sociala och politiska krafterna, men vi måste även veta hur vi vill besluta om och organisera Europas framtid. Och när det gäller de frågorna finns det ett förslag som kommissionen och parlamentet är enigt om, vilket är att organisera en debatt i tre faser, med en arbetsmetod inspirerad av konventmetoden som avslutas med en kort och avgörande konferens. Det svenska ordförandeskapet bör överväga, stödja och förbättra detta förslag under Europeiska rådet i Göteborg.

Haarder
På den liberala gruppens vägnar vill jag gärna tacka det svenska ordförandeskapet för kompetent ledning och en bra start. Vi har stora förväntningar på de svenska programpunkterna, och vi hoppas att Sverige också kommer att göra öppenhet till en viktig programpunkt. På det området kan vi alla lära av Sverige. Vi måste få tillgång till fler dokument, och det är absolut oacceptabelt att vi sitter här i parlamentet utan att veta vad våra egna ministrar säger och gör i rådet när de stiftar lagar. Detta måste ändras.
Vi gläder oss över att se den svenska utrikesministern, som ju kommer från ett neutralt och alliansfritt land, resa runt med sina nya reskamrater, kommissionären för yttre förbindelser Chris Patten, och Natos före detta generalsekreterare Javier Solana, och vi gläder oss, när vi i dag hör den svenska statsministern tala för en gemensam utrikespolitik. Vi hoppas att han också kommer att upptäcka värdet av att använda de europeiska institutionerna, alltså gemenskapsmetoden, framför den mellanstatliga, som han hittills har varit alltför förtjust i.
I Makedonien hoppas vi innerligt att det kommer att vara möjligt att säkra ökad jämställdhet för albanerna. Det är den enda vägen för att uppnå fred. Men om vi bara kunde lära oss att vara aktiva, för extremisterna börjar använda våld, på så sätt att det blir de besinningsfulla och inte de våldsamma som får äran för resultaten.
När det gäller utvidgningen, som också är en svensk prioritet, ser vi gärna ett ännu större svenskt engagemang. Det är viktigare än allt annat för att få till stånd fred, frihet och välfärd i Europa. Det är också hög tid att förbereda den absolut nödvändiga reformen av jordbrukspolitiken. Vi hoppas i den liberala gruppen att ni kommer att lyssna till vår kollega, Karl Erik Olsson, som har tillrått er att hålla en rundbordskonferens med de nya länderna angående den framtida jordbrukspolitiken. Det är hög tid att ta itu med detta. Vi önskar er lycka till, herr Persson, och med hänsyn till Lissabonprocessen vill min liberala kollega senare ta till orda och kommentera det ni har sagt.

Jonckheer
Fru talman, mina damer och herrar! Jag tror att det finns positiva beståndsdelar i uttalandena från rådets ordförande och kommissionens ordförande, bl.a. när Persson bestämt uttalade sig om Förenta staternas ståndpunkt när det gäller Kyotoprotokollet och när Prodi erinrade om den verkliga frågan i Lissabonprocessen, nämligen en integrerad strategi som är både ekonomisk, social och miljömässig.
För ovanlighetens skull läggs en gemensam resolution fram i kammaren, undertecknad av den socialistiska gruppen, de gröna och europeiska enade vänstern.
Betydelsen av denna resolution är en tydlig politisk signal såväl till rådet som till kommissionen. Den bygger på ett konstaterande, herr Persson och herr Prodi: den europeiska ekonomin är visserligen konkurrenskraftig, men den är varken hållbar eller tillräckligt solidarisk för tillfället. Det är inte ett givet uttalande: ett stort antal indikatorer visar rött, vare sig det gäller hållbar utveckling, transporter eller energi - för att inte tala om den gemensamma jordbrukspolitiken - eller det sociala området, där en majoritet av de nya arbetstillfällen som skapats är osäkra och där lönernas andel av mervärdet är otillräcklig. Det räcker i det hänseendet att läsa den senaste rapporten från Europeiska miljöbyrån.
Vi måste alltså byta riktning när det gäller utvecklingen, för att den skall bli mer hållbar och solidarisk. Det är den verkliga utmaningen för 2000-talet och i det hänseendet skulle jag kort vilja lämna några förslag. Herr Bolkenstein, vad gör vi när det gäller beskattning av företag och Primarologruppen? Konkurrensutsättningen, herr Persson, måste styras. Vi måste ha skyldigheter när det gäller public service. Herr Solbes! Stora offentliga investeringar krävs för att uppnå målsättningarna från Lissabon, bl.a. när det gäller utbildning och yrkesutbildning, men också beträffande transporter och rationellt energiutnyttjande, exempelvis. Fru Diamantopoulou! Om den sociala dialogen misslyckas när det gäller tillfälligt arbete är det kommissionens ansvar att föreslå lagstiftning som gör det möjligt för medborgarna att leva ett värdigt liv med hjälp av sitt arbete. Jag hörde en kvinna - en arbetstagare vid Danone - vädja till solidariteten genom att säga "man borde bojkotta alla produkter från Danone". Jag tror att det skulle vara förnuftigare om Europeiska unionen stiftar lagar och påtvingar företagen skyldigheter på det sociala och ekologiska området. Vår framtid beror också på detta.

Wurtz
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Andra medlemmar av min grupp kommer att tala om olika aspekter av Europeiska rådet i Stockholm. Jag skall för min del hålla mig till en enda punkt som i princip bör stå i centrum för arbetet vid toppmötet, nämligen sysselsättningen.
Bläcket från de femtons slutförklaring, där ni på nytt bekräftar att full sysselsättning skall prioriteras och där ni också gläds åt de initiativ som tagits av företagen för att främja företagens sociala ansvar, detta bläck var ännu inte torrt när aviseringen om avskaffandet av 1 780 arbetstillfällen vid Danone-koncernen i Europa och stängningen av alla Marks & Spencer-butiker utanför Storbritannien föll som en bila. De senaste exemplen från shareholder value, alltså aktieägarnas lag, illustrerar dessa två ärenden, efter Michelin, Ericsson, Nokia, Telefonica och så många andra, allt det som inte längre är godtagbart.
Jag ställer frågan till er, herr rådsordförande, vad skall ni göra mot företagsledarna som brutalt kränker de avsikter ni aviserat? Ni skriver i slutsatserna från toppmötet i Stockholm att kommissionen i juni kommer att lägga fram en grönbok om det sociala ansvaret och uppmuntra omfattande diskussioner i syfte att främja nya initiativ på detta område. Utmärkt. Kommer ni i ljuset av dessa nya fakta att precisera kommissionens uppgift? Och vi i parlamentet, skall vi bara vänta passivt?
Jag föreslår att vi beslutar om att, exempelvis inom utskottet för sysselsättning och socialfrågor, inrätta en ny permanent instans - låt oss kalla den "underutskott" eftersom det är vår jargong - med uppgift att följa de stora europeiska koncernernas strategier, ett underutskott som skulle vara öppen för bidrag från fackföreningar, företagsråd, konsumentorganisationer och folkvalda.
Vi skulle på så sätt kunna bidra till att på vår nivå utarbeta ett verktyg för seriös uppföljning, som kan ge de mellanliggande målsättningarna när det gäller sysselsättning, som Europeiska rådet i Stockholm just ställt upp, ett konkret innehåll. De första anställda som lyssnar är självklara: de inom den franska livsmedelskoncernen som jag just nämnt och vars aktieägare nyss noterat en ökning med 17 procent av nettovinsten på sina aktier, och de inom den brittiska kedjan vars aktier just skjutit i höjden på Londonbörsen.
Genom att själva bryta upp de stora koncernernas heliga rätt att avskeda som de vill, gör vi egentligen inget annat än att med handlingar försvara ett europeiskt projekt som är värd namnet och ett parlament närmare folket.
(Applåder)

Collins
Fru talman! Toppmötet i Stockholm var knappast någon stor diplomatisk bedrift när det gäller Europeiska unionens utveckling, men de ärenden som behandlades vid rådets möte i Stockholm gav verkligen en sann bild av vad som händer inom Europeiska unionen just nu. Ledarna för Europeiska unionen uppvisade solidaritet inför problemet med mul- och klövsjukan, som nu hotar den europeiska jordbrukssektorn. De europeiska ledarna agerade som en styrka för fred i Balkan genom att ge lägligt stöd till den makedoniska regeringen, och en utförlig politisk och ekonomisk dialog fördes med Rysslands president Putin.
Vissa framsteg gjordes visserligen mot att uppnå de mål som sattes upp i Lissabon förra året, för att göra Europeiska unionen till den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomin i världen till år 2010. Europeiska unionens medlemsstater är till fullo engagerade i målet med full sysselsättning, och att uppnå detta mål ser vi också som ett viktigt sätt att möta den utmaning som en allt äldre befolkning i Europa utgör.
Europeiska unionens mål för sysselsättningsnivån, vilka måste ha uppnåtts senast 2010, innebär att ständiga framsteg måste göras under denna period för att dessa mål skall kunna uppnås. En ökad sysselsättningsgrad kommer att kräva ett aktivt genomförande av en sysselsättningspolitik såsom förutses enligt de europeiska riktlinjerna för sysselsättning.
Vi vill inte bygga en union för två tredjedelar av Europa, en europeisk union för de rika och en europeisk union för de fattiga. Vi vill se till att alla unionens medborgare ges möjligheten att till fullo integreras på arbetsplatsen, och i det hänseendet måste vi se till att yrkesutbildnings- och utbildningsprogram för personer utan yrkesutbildning blir fler, och också införa omskolningsmöjligheter för den nuvarande arbetsstyrkan.
Visst har stora framsteg gjorts under det senaste året i fråga om utbildning och yrkesutbildning för den europeiska arbetsstyrkan i de fördelar som är tillgängliga för oss alla genom användningen av Internet och de därtill hörande e-handelsmöjligheterna. Europeiska rådet tog upp den demografiska utmaningen med en allt äldre befolkning, där allt färre människor i arbetsför ålder ingår. Frågan om hur unionen på bästa sätt skall ta itu med de framtida offentliga och privata pensionsprogrammen är en allvarlig fråga, som alla unionens medlemsstater måste ta itu med som ett angeläget ärende.
Ingen överenskommelse nåddes om hur man på bästa sätt skall avreglera gas- och elsektorerna i Europa. Ramarna för hur dessa oerhört viktiga frågor skall behandlas utifrån samarbete mellan unionens medlemsstater finns dock. Angående den sistnämnda punkten måste all avreglering av postväsendet i Europa vara rättvis och väl avvägd, och postväsendet har en viktig social och ekonomisk funktion i städer och samhällen på landsbygden inom unionen. Jag kommer verkligen inte att stödja en struktur med en avreglering av postväsendet i Europa, som enbart leder till att kvaliteten hos posttjänsterna blir lägre inom unionens territorium.
Jag kommer verkligen inte att stödja en situation där privata aktörer kommer att köpa upp enbart de mest förmånliga posttjänsteverksamheterna, som endast kommer att betjäna utvalda och lönsamma stadsområden, vilka kommer att dra fördel av sådana reformprogram på bekostnad av landsbygdsområdena.
Visst var överenskommelsen vid toppmötet i Nice att snabbehandla utvecklingen av ett gemensamt tillvägagångssätt för regleringen av finansiella tjänster inom unionen slutligen en bedrift. Genomförandet av denna plan har försenats, vilket tidigare har hindrat Europa från att till fullo utnyttja fördelarna med den inre marknaden.

Bonde
Fru talman. Det svenska ordförandeskapet började bra, men skriver nu in sig i historien med svenska namn under mer förtrolighet och mindre demokrati. Lamfallussyrapporten överlåter de folkvaldas lagstiftningsmakt i öppna församlingar till ämbetsmän i stängda utskott. Sverige har öppenhet som en viktig programpunkt och tillämpandet av en öppenhetskultur, som vi alla kan dra lärdom av, men i förhandlingarna om öppenhet har Sverige nu, i stället för mer öppenhet, accepterat en ny intern regeluppsättning om mer förtrolighet.
Den 19 mars beslutade rådet dessutom att framtida uppmjukningar av förtrolighetsreglerna skall antas med kvalificerad majoritet och inte, som i dag, med enkel majoritet. Därmed kommer det aldrig att vara möjligt att tänja på reglerna, så länge Spanien, Frankrike och Tyskland inte önskar det. Det är de tre länderna som är bovarna i förhandlingarna om öppenhet. Det bör allmänheten i länderna veta. Hur kan en tysk, grön utrikesminister ta ansvar för slutenhet? Rådets nya regler om förtrolighet är klart olagliga. Rådet kan inte självt ändra fördragets bestämmelser från enkel till kvalificerad majoritet. De nya reglerna påverkar direkt Amsterdamfördragets artikel om nya regler för öppenhet. Ändå har det svenska ordförandeskapet inte lagt fram reglerna inför Europaparlamentet. Vi måste vädja till våra kolleger från Spanien, Frankrike och Tyskland om att nu slå ett slag för öppenheten. De tre länderna har lett det svenska ordförandeskapet in i en så ödmjuk situation, att de måste svika sina egna programpunkter om öppenhet och förespråka slutenhet i stället.
Vi har fortfarande ett EU, där varken ombudsman, revisionsrätt eller budgetkontrollutskott har möjlighet att granska alla bilagor. Vi behöver verkligen de svenska reglerna om rätt till insyn och uppgiftslämnarskydd.

Dupuis
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Ordförande Prodi har gett prov på sin oro för pressens, massmedias, situation i Ryssland. Jag tycker att kommissionens ordförande gråter över spilld mjölk. Han gråter över någonting som är följden av en politik som han själv har bidragit till att skapa. Den politik som Europeiska unionen för gentemot Ryssland är en toleranspolitik, en prostitutionspolitik, herr ordförande. Det vi åser i dag när det gäller massmedia ser vi redan i Centralasien i de före detta sovjetiska länderna där president Putin håller på att återinföra en postkolonial politik. Detta är en region vars strategiska betydelse Europa, Europeiska unionen, inte inser, liksom den inte inser Kaukasusregionens strategiska betydelse.
Jag tackar ordförande Poettering som gav uttryck för PPE-gruppens oro. Jag skulle dock vilja uppmana ordförande Poettering att tala med kollegan Oostlander som författade ett betänkande som till stor del hade samma inriktning som den politik som kommissionen föreslår, en politik som helt kretsar kring det faktum att unionen först och främst måste säkerställa tillgången på gas och olja från Ryssland och sätter byggandet och stärkandet av rättssamhället i Ryssland i andra rummet.
Herr kommissionsordförande! I går bad jag tillsammans med Posselt i denna kammare för femtioelfte gången kommissionär Nielson att vi äntligen skulle få en Tjetjenienpolitik, åtminstone en humanitär politik, herr ordförande. Sedan månader, eller till och med ett och ett halvt år, har vi bett kommissionär Nielson att resa till Tjetjenien: bara detta, att resa till Tjetjenien. Kommissionär Nielson å sin sida säger hela tiden att läget inte tillåter detta. Eftersom han hyser denna oro bad jag honom i går att resa till Georgien, till Azerbajdzjan, för att åtminstone i dessa områden som inte ligger under Rysslands direkta inflytande öppna sjukhus, som den tjetjenske hälsovårdsministern Umarkambiev ber om, för att åtminstone se till att tjetjenerna kan komma i åtnjutande av egen sjukvård i stället för att betala tusentals dollar för vård på sjukhus i Baku. Kommissionär Nielson har inte svarat på detta. Herr kommissionsordförande, jag är verkligen trött på detta och ber er formellt att ta ifrån kommissionär Nielson hans mandat beträffande humanitärt bistånd. Kommissionär Nielson är en byråkrat, herr ordförande: hans resplaner är redan fastlagda för de kommande fyra eller fem åren. Han gör sina rundor för att säkerställa att kommissionens politik för samarbete för utveckling genomförs, men han skänker ingen riktig uppmärksamhet åt de verkliga problemen i humanitära termer. Jag ber er inte att kasta ut honom ur kommissionen, jag ber er bara att ta ifrån honom denna portfölj och ge den till någon som kan visa denna uppmärksamhet, som äntligen kan ta itu med frågan om Tjetjenien.
Det som sker i Tjetjenien är en skam. Det skiljer sig inte på något sätt från vad som hände i Bosnien, i Kosovo, skeenden som parlamentet och Europeiska unionen efter många år till slut gjorde uppror emot. Vi måste göra politiska investeringar, rådsordförande Persson. Jag skulle vilja att vi upphörde med de förödmjukande tillvägagångssätt som vi använder gentemot medlemmarna i president Mashkadovs regering. En minister i Mashkadovs regering skall inte behöva ansöka om visering och dessutom hålla på att ansöka månad efter månad. Europeiska unionen måste kunna utfärda uppehållstillstånd utan tidsbegränsning för dem som ni skall besöka i morgon, dem ni skall övertyga att sätta sig vid samma förhandlingsbord som ryssarna. De är morgondagens samtalspartners och vi kommer inte på något bättre än att behandla dem på ett förödmjukande sätt. Och allt detta medan det amerikanska utrikesministeriet tar emot Akhmadov, utrikesminister i den tjetjenska regeringen, som det gjorde i förra veckan. Statsterritoriets okränkbarhet är inte ett teoretiskt koncept, utan ett praktiskt: ett koncept där integriteten innebär att territoriet som helhet skall säkerställas, inte att allt är tillåtet.

Raschhofer
Fru talman, värderade kolleger! Rådet har satt upp det ambitiösa målet att fram till år 2010 uppnå full sysselsättning i Europa. Men då bör rådet också vara på det klara med att skapandet av arbetstillfällen kräver att man konsekvent genomför ekonomiska reformer. Det som påbörjades i Lissabon och tillkännagavs i Nice, fortsattes inte i Stockholm. I Stockholm trädde bromsarna i funktion. Därför blir man besviken över att det saknas enighet om gemenskapspatentet. Avsaknaden av ett europeiskt patent är en väldig bromskloss för den europeiska ekonomin. Det har man försäkrat mig om i många samtal med amerikanska forskargrupper.
Om man vill ha ett Europa, där privat engagemang, riskbenägenhet och entreprenörskap främjas, då måste man ta dessa steg till avreglering som länge behövts. Stöd som snedvrider konkurrensen måste förhindras så långt som möjligt. En inre marknad för tjänster måste äntligen förverkligas.

Carlsson, Gunilla
Fru talman! Det är roligt att åter kunna hälsa statsministern välkommen och se att han har med sig flera av de svenska ministrarna. I svenska media har statsministern sammanfattat mötet i Stockholm som ett europeiskt toppmöte när det är som bäst. Med tanke på det magra resultatet kan man undra hur ett misslyckat toppmöte ser ut.
För oss som läser tidningarna och slutsatserna är det oklart om något annat hände än att Putin gästade toppmötet. Slutdokumentet på 15 sidor beskriver i huvudsak vad man avser besluta vid ett senare tillfälle.
Man bestämde förvisso att börja tävla om vilket land som har flest barn på daghem och att kommissionen skall slutföra projekt som redan är påbörjade. Mest tydligt är dock vad man inte åstadkom. Man kom inte fram till några konkreta datum för avreglering av el- och gasmarknaderna i unionen. Frågan om liberalisering av postväsendet har det svenska ordförandeskapet totalt gett upp och något gemenskapspatent blev det som bekant inte. Man spelade fotboll under en längre stund än man diskuterade den fråga som mest berör européer idag, nämligen jordbrukskrisen.
Jag anser att rådet bör utvärdera och överväga vilken roll dessa toppmöten skall ha. Skall de spela en viktig institutionell roll för att lösa och fatta beslut i viktiga frågor som fastnat i andra råd, eller skall de utvecklas till jippon med allt magrare och mer dämpade slutsatser?
Det är bekymmersamt att Lissabonprocessen som fick en bra början för ett år sedan nu tunnas ut. Det kommande spanska ordförandeskapet har en viktig uppgift framför sig, nämligen att se till att Lissabon kommer att betyda något konkret och inte bara blir ord på pappret. Situationen är just sådan som rådets tjänstgörande ordförande medger: Arbetet fortskrider inte tillräckligt snabbt för att förändringstakten skall kunna upprätthållas.
När man lyssnar på Barón Crespo förstår man att socialdemokraterna i Europa inte har det så lätt just nu. När ekonomin i Europa avmattas finns det ingen anledning att stoppa reformen, utan man måste istället visa mer handlingskraft för att kunna åstadkomma konkurrenskraft och ökat välstånd.
Jag har två frågor till rådets tjänstgörande ordförande. I en punkt i slutsatserna behandlas de kommande WTO-förhandlingarna, och jag kan instämma i vad som framförs. Jag vill därför upprepa den fråga som förra gången avfärdades som alltför nationell och som gäller Tobin-skatten. Har ordförandeskapet någon uppfattning om Tobin-skatten eller skall vi tolka svenska ministrars oblyga umgänge med Attac-rörelsen som ett ställningstagande för en internationell skatt på valutatransaktioner?
Min andra fråga gäller utvidgningen. Det sägs att utvidgningsförhandlingarna går framåt och är en av ordförandelandets mest angelägna prioriteringar. Kommer ni att lyckas med era målsättningar? Vad avses konkret med ett "politiskt genombrott" i förhandlingarna?
Kan ordförandeskapet vid toppmötet i Göteborg lägga fram EU:s ståndpunkt i de känsliga och svåra områden som återstår så att förhandlingarna och ett förhandlingsavslut blir möjligt för de mest framgångsrika kandidatländerna under 2001?

Randzio-Plath
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Det glädjande vårliga uppvaknandet på toppmötet i Stockholm kan välkomnas ur detta parlaments synpunkt. Ty en sak är klar: Toppmötet under våren blir den normala övningen för framtiden, så att vi inte bara satsar på ett framtidsorienterat, kunskapsbaserat samhälle, utan faktiskt också kan leva i det. Vi behöver en ambitiös strategi för förändringen, så som beslutades i Lissabon. Vi måste strama till den och göra den dynamisk. Det har man i Stockholm lagt ytterligare en grundsten till. Det är också nödvändigt när vi tittar på skälvningarna i världskonjunkturen, skuggorna som vilar på utvecklingen av den europeiska ekonomin och nedgången på börserna.
Framgångarna under 2000 med den starka tillväxten, de sunda finanserna, den låga inflationen och de låga räntorna samt de 2,5 miljonerna nya arbetstillfällen får vi inte underskatta. De talar för att man bör fortsätta med förfarandet med en öppen samordning och en sammanbindning av ekonomisk politik, sysselsättnings- och socialpolitik. Vi måste hålla fast vid detta, ty annars kommer det inte att bli några fler framsteg. Vi måste också förankra detta i de konkreta grunddragen för den ekonomiska politiken för år 2001. Där måste vi också i fortsättningen kunna skörda frukterna, även om det finns ytterligare svagheter som måste övervinnas i Europa, exempelvis en alltför låg och inte kontinuerlig tillväxt, en oacceptabel arbetslöshet och en utslagning av alltför många människor.
Med all rätt satsas det vid det europeiska toppmötet på ekonomiska reformer, väl fungerande marknader och reglering, där kvalitativa måttstockar är oumbärliga för människornas skull. Därför är det positivt att toppmötet inte bara var ett liberaliserings- och avregleringstoppmöte, utan att det samtidigt också satsades på en reglering för hela Europa, där detta krävs med tanke på samhällsomfattande tjänsteutbud, fördelningsrättvisa och konsumentskydd.
Även främjandet av företagarinitiativ, särskilt med tanke på små och medelstora företag och på det riskkapital och den startfinansiering som är oumbärliga för dem, har bara påbörjats. Det stämmer att man vid EU:s toppmöte också i vederbörlig omfattning tar hänsyn till betydelsen av forskning, innovation och ny teknik för att skapa arbetstillfällen och välstånd. I detta sammanhang bör det helt klart påpekas att analysen och användningen av allmänna finanser och den kvalitet dessa har - även de som har med offentligt stöd att göra - måste granskas noggrannare med tanke på deras effekt på sysselsättningen.
Jag menar att man också måste investera ännu mer i människor och i en bättre kvalitet på arbetsplatserna. En fortsatt styrning från passiv till aktiv sysselsättningspolitik utöver de hittillsvarande målen i den europeiska sysselsättningsstrategin står fortfarande på dagordningen.
Herr rådsordförande, ordförandeskapet lovar mer demokrati och öppenhet i den ekonomiska politiken. Men var märker man detta inom ramen för den ekonomiska handlingsplanen och regleringen av värdepappersmarknaderna? Europaparlamentet vill ha flexibilitet och snabbhet i fråga om lagstiftningen - på samma sätt som ni vill - och välkomnar Lamfalussys rapport. Men vi insisterar på fullständig öppenhet och även på att symmetrin mellan institutionerna skall respekteras i fråga om medbeslutandeförfarandet. De rättigheter som rådet nu har, vill vi som Europaparlament också ha. Hjälp oss med detta, kommissionsordförande, och hjälp också ni till med att göra detta möjligt!
En sak till: Vi vill också ha mer demokrati och ett äkta partnerskap när det gäller att godkänna grunddragen i den ekonomiska politiken. Här kan både kommissionen och rådet verkligen vara till hjälp. Det uppmanar jag er till!
(Applåder)

Gasòliba i Böhm
Herr tjänstgörande rådsordförande, kommissionsordförande, ärade kolleger! Som min partigruppkollega Haarder nämnde i sitt inlägg, kommer jag att koncentrera mig på de specifika aspekterna av fortsättningen av Europeiska rådet i Lissabon. I det avseendet är min grupp kritisk, eftersom resultaten är magra.
I Lissabon fattades beslut om en ekonomisk avregleringsprocess, en strukturell reformprocess, att stärka den gemensamma inre marknaden och om avancemang mot en inre marknad för tjänster. Ambitionen var att till år 2010 göra den europeiska ekonomin till världens mest konkurrenskraftiga ekonomi, naturligtvis utan att försaka de samhällen som tillhör unionen.
Vi har emellertid i detta Europeiska råd fått uppleva att medlemsstaternas enskilda intressen har blockerat nödvändiga avregleringsprocesser. Andra på grund av interna tvister, och som den svenske statsministern har sagt i egenskap av rådsordförande, de har inte lyckats uppnå den överenskommelse som är nödvändig för ett gemensamt europeiskt luftrum och därmed har de goda föresatserna från Lissabon följaktligen inte kunnat konkretiseras. Av de här anledningarna är vi kritiska i vår utvärdering och vi anser att resultaten är magra.

Maes
Herr talman, herr rådsordförande och herr kommissionsordförande! Om Europa vill öka i betydelse i världen måste vi gå mot ett mer integrerat Europa, men detta Europa måste även vara mer demokratiskt och öppet. Det har många kolleger sagt. Jag säger också att ett medlemsstaternas Europa inte är tillräckligt. Det finns också ett regionernas Europa som förblir dolt. Ni talar till exempel om brist på arbetskraft, men det finns regioner i Europa där arbetslösheten ligger på 6 procent, eller till och med på 16 respektive 20 procent. Här räcker inte Europa till, och inte heller medlemsstaterna. Dessutom behövs ett mer integrerat Europa för att omsätta unionens ekonomiska vikt i politiskt inflytande till förmån för stabilitet och fred. Vi talar här om Makedonien. Alla behöver få veta att förekomsten av andra klassens medborgare alltid leder till svårigheter.
Avslutningsvis vill jag säga något om Mellanöstern, där en eskalerande konflikt utspelar sig med dagliga dödsfall i Palestina. Vi är med och delar önskan om fred, men varje dag ser vi den falla sönder alltmer. Vi är emellertid en av palestiniernas stora bidragsgivare, och vi har beviljat Israel särskilda förbindelser. Men vi engagerar oss inte tillräckligt i palestiniernas självbestämmanderätt. Vi utövar inte tillräckliga påtryckningar till förmån för fred.

Schmid, Herman
Herr talman! Enligt min uppfattning låg tyngdpunkten vid Stockholmsmötet på att utveckla den inre marknaden, alltså på den ekonomiska liberalisering som nämndes tidigare. De sociala frågorna, särskilt frågan om arbetslöshet, förblev nästan orörda.
Göran Persson, det var ju meningen att mötet skulle lägga tyngdpunkten på sysselsättning och sysselsättningspolitik. Det finns emellertid två olika former av sysselsättningspolitik. Den ena handlar om att öka utbudet på arbetsmarknaden genom att öka arbetskraften, dvs. öka den s.k. sysselsättningskvoten, den andra om att minska antalet arbetslösa. Detta är två olika politikområden.
I Stockholm ägnade ni all kraft åt att utvidga arbetskraften genom att tillföra nya grupper till arbetsmarknaden. Det skulle ske genom att antalet hemmagående kvinnor minskas ute i Europa och genom att de äldre på arbetsmarknaden hålls kvar ytterligare några år. Jag har i och för sig inte något emot åtgärder som ökar arbetskraftsutbudet, men ingen kan påstå att de gör någon direkt nytta för de arbetslösa. Det är snarare tvärtom så, att de 14-15 miljoner som är arbetslösa får ytterligare konkurrens om arbetstillfällena genom att nya grupper tillkommer samtidigt som löneläget pressas ned för dem.
Man hade kunnat kombinera dessa båda sysselsättningspolitiska områden, inom vilka man alltså både vill höja den samlade sysselsättningen och bekämpa arbetslösheten, genom att också föreslå en sänkning av normalarbetstiden till 35 timmar per vecka, eller sex timmar per dag. Det har påståtts att en arbetstidssänkning inte leder till nya jobb, men detta gäller inte lågavlönade jobb där det finns ett mycket tydligt samband mellan sänkt arbetstid och fler arbetstillfällen. En arbetstidssänkning är dessutom till glädje för alla dem som redan är i arbete och gör det lättare att kombinera arbete och familjeliv.
Jag efterlyser faktiskt åtgärder för de arbetslösa. Än är det inte för sent, eftersom det fortfarande är några månader kvar av det svenska ordförandeskapet. Jag vill efterlysa åtgärder som speciellt riktar sig till dem som är arbetslösa och som hjälper dem här och nu.

Segni
Herr talman! Jag lyssnade mycket uppmärksamt på vad kommissionens ordförande sade - vilket vi för övrigt hade fått erfara via pressen - och tillåter mig att fråga honom en sak. Ordförande Prodi understryker med rätta att glaset är halvfullt och halvtomt, att vissa resultat har uppnåtts om än inte alla. Han har rätt. Men jag skulle vilja att han med stor beslutsamhet och lika stort mod, som han har gjort vid tidigare tillfällen påminde om att den gemensamma valutan kommer att införas nästa år och att vi om ett antal stora reformer som inte gjordes i Stockholm inte genomförs innan dess riskerar att få en valuta utan ekonomistyrning, med de konsekvenser som vi redan ser i Europa och i världen.
Frågorna om energin, avregleringen av energin och gemenskapspatentet är grundläggande. Ordförande Prodi, jag tror att ni skulle göra Europa en stor tjänst om ni öppet med stort mod och beslutsamhet tillkännagav - och det tror jag att ni kommer att göra, jag är förtröstansfull - att dessa är viktiga saker som måste genomföras genast, det ligger i alla de europeiska ländernas intresse.

Belder
Herr talman! En fullkomlig politisk paradox. Det kan vi kalla undertecknandet i Luxemburg nästa måndag av stabiliserings- och associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och Makedonien. Det bevisar den pågående ansträngningen hos båda parter för att förekomma en etnisk delning av FYROM, f.d. jugoslaviska republiken Makedonien.
I samma ljus bör vi se den europeiska önskan att ledarna för alla partier representerade i Makedoniens parlament - dvs. slaviska och albanska makedonier - skall skänka glans åt nämnda ceremoni. Symbolismen är tydlig. Hela det politiska Makedonien skall på det sättet visa att det väljer en fredlig europeisk väg.
Är detta en bedräglig och således farlig symbolpolitik från europeisk sida? Det tydliga uttalandet från Europeiska rådet i Stockholm tycks tala emot denna negativa tolkning. Detsamma gäller för Solanas och Pattens intensiva pendeldiplomati med Makedonien och Kosovo. Natos roll är uppenbar på detta europeiska politiska område vad gäller krishantering.
Men det pressmeddelande som nådde mig igår passar dåligt in i denna uppmuntrande bild. Enligt vad som där stod har kommissionär Patten efterfrågat en förstärkning av gränskontrollen mellan Kosovo och Makedonien med 6 extra KFOR-kompanier. Denna förfrågan överensstämmer helt med uttalandet från Europeiska rådet i Stockholm. Enligt pressmeddelandet gick endast 3 länder emot Pattens förfrågan.
Herr talman! Om Europa vill förhindra ett jugoslaviskt scenario i Makedonien efter förmåga, så måste europeiska och amerikanska påtryckningar användas på ett verkligt optimalt sätt.

Berthu
Herr talman! På det ekonomiska och sociala området satte Europeiska rådet i Stockholm upp ett stort strategiskt mål: att ta fram de viktigaste villkoren för att göra Europa till ett konkurrenskraftigt område med full sysselsättning. Men slutsatserna från rådet ger två ganska underliga intryck, dels oförsiktiga inlägg, dels en passiv hållning.
När det gäller inlägg åt olika håll kan man notera att det knappast finns någon fråga inom det ekonomiska och sociala området som inte tagits upp, även när det inte fanns något nytt att komma med. Resultatet är att man har svårt att urskilja kraftlinjerna, bl.a. kan man inte längre urskilja vad som hör till europeiska befogenheter och vad som faller under nationell behörighet.
Europeiska rådet i Stockholm oroade sig för bärkraften i systemen för social trygghet, en fråga som det föregående rådet, i Nice, uttryckligen hade förbehållit den nationella befogenheten. Det räcker med att i en bit av en mening nämna den nödvändiga respekten för subsidiariteten, och maskinen kan fortsätta att fungera som om ingenting hade hänt.
Denna metod med att vara allestädes närvarande innebär inte bara ett ifrågasättande av subsidiariteten, enligt den ifrågasätts även hur effektivt rådets arbete är. Vi betvivlar mycket starkt att stats- och regeringscheferna verkligen kunnat ta hand om alla frågor och vi betvivlar också mycket starkt att man kan uppnå någon mobilisering över huvud taget med sådana metoder.
Mängden behandlade frågor visar bara ännu tydligare att uppgifterna för euron är praktiskt taget obefintliga, som man ändå hade lagt fram för oss som den högsta prioriteten, för att uppnå ett konkurrenskraftigt Europa, vilket var den huvudsakliga målsättningen i Stockholm. I slutsatserna från rådet stod, dränkt i massan, att inom mindre än 300 dagar kommer euron att finnas som sedlar och mynt, men det står ingenting om de organisationsreformer som skulle kunna få den att komma ur sin nuvarande svaghet på valutamarknaderna. Ingenting om kommissionens meddelande nyligen i frågan, som förefaller ha lagts åt sidan.
Om euron emellertid inte stiger i värde, herr talman, kommer dess trovärdighet i medborgarnas ögon att till slut ifrågasättas.

Suominen
Herr talman! Herr statsminister och rådsordförande, ordförande Prodi! På första sidan i gårdagens nummer av Financial Times avfyrar Horst Köhler, Internationella valutafondens verkställande direktör, en civiliserad bredsida mot Europas politiska ledare. Hänvisande till den finansiella situationen konstaterar han följande: en sänkning av Europeiska centralbankens ränta skulle otvivelaktigt hjälpa upp den europeiska ekonomin, men minst lika viktigt vore att Europa mera ambitiöst förverkligade förnyelsearbetet. Ytterligare konstaterar han att valutafonden sannolikt kommer att dämpa förväntningarna på tillväxten till 2,5 procent. Vi kan alltså observera att ekonomerna har varit lika besvikna över obeslutsamheten under Stockholmsmötet som min egen parlamentsgrupp, PPE-DE. Tillväxten i Europa har alltså sjunkit under treprocentsnivån, en nivå som visserligen uppställdes som mål i ett medellångsiktigt perspektiv och som räcker för att upprätthålla och förbättra sysselsättningen och den sociala tryggheten i Europa.
Stockholmsmötet var som ett Nicemöte i miniatyr, utan gräl. Ingen ville stiga fram för att försvara Europas gemensamma intressen och de flesta regeringarna höll fast vid sina egna, fiktiva förmåner. Detta har skett trots ordförandelandets uppenbart omfattande ansträngningar att nå resultat. Vid årets begynnelse var det någon som vitsade om att målen för Lissabonmötet påminde om dem som Nikita Chrusjtjov ställde upp. Han påstod ju i början av 60-talet att Sovjetunionen på tio år skulle komma att passera Förenta staterna som ekonomisk makt. Efter Stockholm kommer vitsens andra hälft att förverkligas. Man måste nämligen komma ihåg att de krav som nu ställs på Europapatent, avreglering av monopol inom el, gas och post, flexiblare flygtrafik, Galileosystemet och så vidare kommer att förverkligas först fyra till tio år efter att de politiska besluten fattats.
Emellertid vill jag konstatera att ett positivt beslut fattades i Stockholm. Äntligen har den nordliga dimensionens politik fått en tillstymmelse till konkret tillämpning. Jag hoppas att det uppmuntrar inte bara oss i unionen utan även ryssarna att söka och finna lämpliga samarbetsobjekt också på andra håll. Som finländare vill jag ställa statsministern i vårt kära grannland och ordförandeland följande fråga: I slutsatserna från Stockholmsmötet antecknades att det goda ekonomiska tillståndet som rått i unionen inte varit möjligt utan Ekonomiska och monetära unionen. Har den svenska regeringen inlett förberedelserna för att uppfylla sina förpliktelser i gemenskapen genom att ansluta sig till denna unions tredje skede? Och på svenska: Sverige är alltid välkommet i klubben.

Van den Berg
Herr talman! Jag vill för den socialdemokratiska parlamentsgruppens räkning säga några ord om de utrikespolitiska besluten i Stockholm. Vi kunde alla förra helgen via TV följa spänningen runt arresteringen av den f.d. presidenten Milosevic. Vår parlamentsgrupp, utan tvekan liksom många andra här, välkomnar varmt denna arrestering. Vi respekterar också det sätt på vilket myndigheterna i Jugoslavien hanterade detta. Det måste ha varit ytterst svårt. Spänningen var märkbart stor. Det faktum att man slutligen tog detta steg visar att landet har tagit ännu ett steg mot en närmare integrering i vår rättsgemenskap, även här i Europa. Samtidigt kvarstår naturligtvis vår önskan att se Milosevic inför Internationella krigstribunalen i Haag. Vi utgår ifrån att Europeiska unionen fortsätter att ställa krav om detta, och att Internationella krigstribunalen slutligen blir den plats där han får ta emot sluträkningen.
På samma gång är spänningen mycket stor, troligtvis större än vissa av oss hade förväntat sig, i FYROM:s gränsområden. Vi får säga att vi, med tanke på alla problem där, ändå har stor respekt för det sätt som Chris Patten och Xavier Solana har utfört sitt arbete där tillsammans med det svenska ordförandeskapet. Naturligtvis är systemen för tidig varning ännu inte ordentligt på plats. Vi hade kanske kunnat reagera snabbare på vissa punkter. På vissa punkter fungerar samrådsstrukturen ännu inte fullständigt, men mer finns dock tillgängligt än tidigare. Vi är bättre förberedda på att agera där, och gemenskapens utrikespolitik börjar skönjas, vilken vi gärna vill främja. Även associeringsavtalet kan åter vara ett utmärkt medel för detta. Här i parlamentet är vi redo att så snart som möjligt godkänna även detta, och vi vill främja allt som möjliggör framsteg på detta område.
Så över till Mellanöstern: i dag är ett möte planerat i Aten mellan minister Perez och minister Nabil Shaath från den palestinska myndigheten. Egentligen ser vi dagligen en eskalering av våldet, medan vi vill tillbaka till de tidigare avtalen om att båda parter åtminstone skall kontrollera sina egna grupperingar och minska våldet. FN-resolutionerna, Osloavtalen - det verkar som om vissa saker inte längre alls består, och som om båda parter verkar helt ansvarslöst. Vi hoppas att Moratinos, vår företrädare, tillsammans med Solana och det svenska ordförandeskapet åtminstone lyckas få parterna att åter mötas vid förhandlingsbordet, för det finns inget annat alternativ. Antingen sker diskussioner och förhandlingar - och då kommer det som diskuterades vid Camp David och de olika möjligheterna åter att tas upp - eller också kommer den våldsspiral, där så många av de extrema grupperna på båda sidor har intressen, åter att få sin chans.
Detta leder mig till min tredje punkt. Vi gläder oss över att det svenska ordförandeskapet, även har kunnat föra fram den nordliga dimensionen i sin helhet. Sankt Petersburg har nämnts. För oss är det en viktig punkt. Ni har där förbindelser och kontakter som erbjuder extra möjligheter.
Det leder mig till min sista punkt. Det svenska ordförandeskapet har av tradition alltid spelat en mycket tydlig roll, och då talar jag inte om det svenska ordförandeskapet, utan om Sverige i FN:s säkerhetsråd. Det är tydligt att världens ynkryggar under Bush-perioden annars åter hotar att ta till flykten. Det är viktigt att Europa, liksom även Barón Crespo har sagt för vår parlamentsgrupps räkning, intar en egen och självständig roll. Inte så mycket en antiinställning: vi får inte heller från vår sida återfalla i gamla mönster. Vi lever i en "global by", vi behöver globalt partnerskap. På den punkten kan ett ensidigt tillbakadragande från Kyotoavtalet inte godtas, och inte heller ett ensidigt återgående av Förenta staterna på andra områden, såsom missilförsvarssystem. Vi måste, som Europa, där sätta in en intelligent politik som är grundad på partnerskap, och jag räknar med att det svenska ordförandeskapet och vår före detta kollega Pierre Schori för det svenska ordförandeskapets räkning kan spela en utmärkt roll i Säkerhetsrådet.

Schmidt, Olle
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera rådets ordförande till ett väl genomfört toppmöte i Stockholm. Jag tror att det var fler svenskar än jag som gladde sig åt att Sverige äntligen fick stå värd för EU:s ledare.
I Stockholm skulle det handla om skapandet av ett konkurrenskraftigt Europa. Nu var det handling som gällde, menade man, inte EU­retorik, men blev det så? Nej, tyvärr inte i tillräcklig utsträckning, vilket även rådets ordförande medgett. Reformeringen av EU går för långsamt. Det var ett misslyckande att man i Stockholm inte kunde enas om en tidtabell för att avreglera energimarknaderna. Däremot lyckades man enas om att skapa en gemensam finansmarknad, vilket var efterlängtat.
Vi liberaler förutsätter nu att rådet är berett att agera så att vi får en lösning som även kan accepteras av parlamentet. Det handlar, herr rådsordförande, om en demokratisk förankring och öppenhet. Det svenska ordförandeskapet har som en övergripande vision att få EU närmare medborgarna. Detta är en alldeles utmärkt ambition. Det förvånar mig därför att man under Stockholmsmötet inte tog första steget på en genomgripande reformering av jordbruks- och livsmedelspolitiken, då detta är den fråga som kanske mest diskuteras kring frukostborden runtom i Europa, även - efter vad jag förstått - hemma hos statsministern.
Slutligen vill jag påpeka att det nu är halvtid för det svenska ordförandeskapet. En sak framstår därmed allt tydligare: Det blir alltmer problematiskt för Sverige att stå utanför EMU. Min fråga till rådets ordförande är därför: Vilka svårigheter medför, enligt rådet, ett långvarigt brittiskt, danskt och svenskt EMU-utanförskap för en mer sammanhållen union? Jag önskar inte något inrikespolitiskt svar, utan ett mer principiellt ställningstagande utifrån ett EU-perspektiv.

Lambert
Herr talman! Jag välkomnar uttalandet att kommande toppmöten i vår kommer att behandla hållbarhet, och tackar det svenska ordförandeskapet för deras verkliga ledarskap i denna fråga. Men om vi tog oss en ordentlig titt på världen, skulle alla våra toppmöten handla om hållbarhet. De miljökonsekvenser och sociala konsekvenser som kommer av avregleringen av energisektorn är till exempel hållbarhetsfrågor. Enbart en avreglering kommer inte att hjälpa oss att nå våra ganska påvra Kyoto-mål. Hur skall en avreglering kunna garantera att alla människor har råd med uppvärmda hem, om de inte har en rimlig grundinkomst?
Kommer utvecklingen av vår handel med Ryssland enbart att beröva landet dess naturresurser till lägsta möjliga pris? På vilket sätt kommer detta att garantera en hållbar utveckling i landet i framtiden?
Hållbarhet är inte bara en nationell fråga. Det är ett internationellt begrepp som rör alla generationer. Om vi skall ta hållbarheten på allvar kommer det att radikalt förändra Europeiska unionens dagordning, vilket kommer att göra den mycket mer relevant och spännande än vad människor uppfattar den som i dag.

Morgantini
Herr talman! Lidande och tragedier kommer att fortsätta känneteckna palestiniernas och israelernas dagar och nätter om inte det internationella samfundet och Europeiska unionen beslutar sig för att ingripa beslutsamt för att återställa de internationella och mänskliga rättigheter som Israels regering har kränkt. Vi har inte två aktörer med samma vikt: på den ena sidan har vi en stat som aldrig har fastslagit sina gränser, som utvidgar sina kolonier och som har en av världens starkaste arméer, och på den andra ett folk och ett ockuperat territorium utan vare sig stat eller armé, som inte ens kan utöva någon kontroll över importen av bönor, för att inte tala om kontroll över gränserna. Sedan 29 september är de belägrade, utsatta för bombattacker och instängda i byarna där de sjuka dör vid militärens check points, där läkare och sjuksköterskor blir överfallna och parlamentet inte kan samlas.
Det finns inte en enda diplomat från Europeiska unionen som inte öppet talar om den israeliska regeringens brott mot de internationella bestämmelserna. Det gör också människorättsorganisationerna: Förenta nationerna, Amnesty International och de israeliska som till exempel Betrelem. Vi måste verka för att återskapa möjligheterna till fred och för att få våldsspiralen att upphöra. Den palestinska myndigheten måste lägga ner alla krafter på att stoppa de terroristdåd som palestinska extremister utför, men regeringen Sharon i Israel kommer inte med några fredssignaler: mord utanför territoriet, bombningar, utvidgning av bosättningarna, fria händer för de settlers som mitt i Hebron har förstört arkitektoniska verk som tillhör världsarvet med sina bomber. Det är dags att Europeiska unionen börjar använda en metod som skulle kunna övertyga Israels ledning: inte sanktioner eller embargon, eftersom denna strategi har haft så förödande effekter där den har använts, men åtminstone ett upphävande av associeringsavtalet mellan EU och Israel. Detta skulle kanske räcka, enligt israeliska organisationer som "Rabbiner för fred" och andra. Jag anser att detta är mycket viktigt: vi skall ge freden en röst, med en fred med respekt för alla...
(Talmannen avbröt talaren)

Musumeci
Herr talman! Vi anser att den överdrivna optimismen efter Stockholm och de många målsättningar som har satts upp inte går ihop med en bitter och nedslående verklighet. Det framgår inte klart hur Europa efter toppmötet i Stockholm på ett rationellt och konkret sätt avser att ta itu med det mycket allvarliga problemet med befolkningens åldrande och den därav följande minskningen av arbetsstyrkan, samtidigt som man ser till att bibehålla en tillfredsställande social välfärd. Den skandalösa ihållande bristen på social service, den diskriminerande behandlingen av pensionärerna och de fattigdomsfickor som blir allt mer utspridda i Europa framtvingar väl avvägda och modiga beslut. Jag menar att det inte räcker med en gemensam valuta om inte finansmarknaden reformeras. Det tjänar ingenting till att hoppas på stabilitet i Europeiska unionen om vi inte har en riktig utrikespolitik. Som ordförande Prodi sade står Europas trovärdighet på spel: allt för många löften har utfärdats men inte uppfyllts efter de senaste EU-toppmötena och mången väntan har slutat i besvikelse. Antingen agerar vi genast och med viljekraft, eller så kommer Stockholm att gå till historien som ännu ett onödigt steg på en lång och utmattande vandring i syfte att försöka ge européerna det Europa de har utlovats.

Brok
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kolleger! Låt mig ställa frågor beträffande tre punkter: Är det som vi har sett i Makedonien av stora kriser inte, när allt kommer omkring, en följd av den bristande samordningen av vår politik i Kosovo? Beror det inte på att vi misslyckades med att där verkligen genomföra våra uppgifter, att man inte avväpnade UCK, att man hade en delning av ansvaret mellan många internationella organisationer och inom själva Europeiska unionen; krisen utvidgas redan av den anledningen att vi inte klarar av våra uppgifter?
Jag har en andra fråga. Herr rådsordförande, det är visserligen nu inte ert ansvar enbart utifrån detta toppmöte, men hur anser ni att rådets sammanträden och europeiska råd skall förlöpa med 27 deltagare i framtiden, efter utvidgningen, om man i Europeiska rådet diskuterar varje detalj? Europeiska rådet uppfanns för att cheferna skall diskutera principfrågor. Nu står ibland 30, 40, 50 punkter på föredragningslistan. Är det inte synd att regeringscheferna skall ta över ansvaret för varje detalj och därmed i slutändan förstöra det inflytande deras eget arbete och Europeiska rådet kan ha?
Den tredje punkten som jag vill ta upp gäller själva rådet. Jag tror att om vi vill genomföra en reformprocess måste ministerrådet bli mera öppet, effektivare och mer offentligt. Att allting går till Europeiska rådet, beror ändå på ineffektiviteten och oförmågan att anta beslut i det svagaste organet som vi har inom Europeiska unionen, nämligen ministerrådet. Det är inte ert personliga ansvar, utan det är en strukturfråga, som vi nu skyndsamt måste ta itu med. Jag anser att eftersom vi nu närmar oss en union med 27 medlemmar så måste frågan om en lagstiftares offentlighet ställas nu. Detta gäller rådet, när det fungerar som lagstiftare: Med detta skall det klargöras att vi har en interaktion i den politiska debatten i Europa. Ansvaret måste bli tydligt, och det måste stå klart att vi här måste ha beslutsmekanismer, som gör att vi kan uppnå resultat. Allt får inte lastas av hos cheferna, hos er, vilket gör att vi då inte kan komma fram till någon lösning.
(Applåder)

Andersson
Herr talman! Jag vill börja med att hälsa Sveriges statsminister välkommen än en gång till Europaparlamentet. Jag vill också gratulera till ett framgångsrikt möte i Stockholm.
Jag skall uppehålla mig vid Lissabonprocessen. En diskussion har förts här huruvida processen är en framgång eller ej, och kritik har framförts från högerhåll om att det inte varit en tillräcklig framgång. Det beror emellertid på hur man ser på rådets möte. Om man mäter det framtida Europas framsteg endast i avregleringar, är det klart att mötet kanske inte utgjorde någon framgång. Också jag själv, som även jag är en vän av avregleringar, hade önskat att vi kommit längre på den vägen. Det viktigaste med Stockholmsmötet var emellertid balanseringen, det vill säga att de avregleringar som trots allt kom till stånd balanserades med en politik för sysselsättning, social trygghet och rättvisa. Vi kan aldrig skapa ett Europa för medborgarna om inte dessa ingredienser också finns med.
Gunilla Carlsson sade att vi hade det svårt inom socialdemokratin i Europa. Låt mig få namnge dessa "svårigheter", som i själva verket handlar om en socialdemokrati med en ganska god ekonomisk utveckling och med ansvar för den politiska utvecklingen i snart sagt varje land inom EU. Svårigheterna finns nog snarare på annat håll på den politiska skalan, nämligen bland Gunilla Carlssons vänner.
Jag ser Stockholmsmötet som en framgång, inte minst i förhållande till de utkast som fanns från kommissionen, därför att balansen nu är återupprättad. Det finns klara sysselsättningsmål, delmål, sysselsättningsmål för äldre och - detta riktat till Herman Schmid: Visst finns det en koppling mellan en minskning av arbetslösheten och en höjning av sysselsättningen! Jag skulle vilja påstå att sysselsättningsmål är viktigare än arbetslöshetsmål, även om de är viktiga båda två. I Sverige har vi kombinerat arbetslöshetsmål och sysselsättningsmål. Detta, kombinerat med en aktiv arbetsmarknadspolitik, innebär ett ökat arbetskraftsutbud men också en minskad arbetslöshet. Det är viktigt att man kommit fram till det.
Det är också viktigt att barnomsorgen förs in som en social rättighet, i olika former i olika länder, men också för att ge män och kvinnor möjlighet att kunna delta på arbetsmarknaden. Det handlar om det goda arbetet, att inte bara skapa fler arbetstillfällen, utan arbetstillfällen där hälsan och säkerheten är god, där inflytandet från arbetstagarna är stort och där möjligheterna till kompetensutveckling och utveckling i arbetslivet finns.
Alla dessa ingredienser fanns med under Stockholmsmötet. Det här var ett första avtryck i en process som kommer att pågå under många år. Det var dessutom synnerligen viktigt eftersom detta första avtryck också innebar att processen kan fortgå i Barcelona.
Tills sist vill jag efterlysa en koppling till Göteborgsmötet och den ekologiska dimensionen, som är nästa steg. Koppla även detta till den öppna samordningsmetoden och vi får en helhet i politiken.

Schörling
Herr talman, rådets tjänstgörande ordförande! Jag välkomnar tillägget till Stockholmsmötets agenda som innebär att hållbar utveckling och miljödriven tillväxt skall införlivas i Lissabon-strategin.
Jag tycker att tillägget är ett anständighetsminimum. Vad betyder det egentligen konkret politiskt? Är det kanske bara ord? I både rådets beslut och kommissionens diskussionsunderlag för hållbar utveckling som presenterades efter toppmötet i Stockholm lägger man alltför stor tonvikt på den ekonomiska politiken och på konkurrensdriven tillväxt.
Ekofin-rådets strukturella indikatorer antogs till fullo, men inte en enda miljöindikator togs med, inte ens kommissionens förslag om indikatorer på energieffektivitet och inte heller någon indikator för utsläpp av växthusgaser. I den bemärkelsen blev Stockholmstoppmötet en besvikelse. Att USA nu hotar med att lämna Kyoto-avtalet är skandalöst och EU:s ledare måste överväga kännbara åtgärder för att visa...
(Talmannen avbröt talaren)

Van Velzen
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! För det första vill jag gratulera rådets ordförande till resultaten av toppmötet i Stockholm. Naturligtvis vill vi nå längre, men goda resultat har ändå uppnåtts. Jag skulle emellertid vilja understryka några av de varningar som även förts fram av Prodi. Toppmötena riskerar alltmer att bli mediespektakel. Den här gången hade vi Putin på besök, nästa gång kommer president Bush, och därmed hamnar naturligtvis övriga ämnen i bakgrunden.
Jag skulle vilja ställa en fråga till rådets ordförande. I går hade vi i parlamentsgruppen besök av Sacharovs änka, och hon gjorde följande uttalande: "I Ryssland har vi för närvarande en situation där vi verkligen kan tala om befintliga demokratiska attityder och pressfrihet, men det fungerar inte längre." Jag vill fråga om denna sorts oro, som finns inom Europeiska unionen, togs upp i samtalen med Putin.
Min andra fråga till er rör det följande: vi är alla tacksamma över att Milosevic sitter bakom galler. Det handlar naturligtvis inte om ifall Bush-diplomatin har vunnit. Det handlar om att Europeiska unionen kan hjälpa Jugoslavien, nämligen Serbien och Montenegro, vid den bekämpning av fattigdom och de ekonomiska reformer som måste ske, och vid arbetet med att ge befolkningen perspektiv. Skulle rådet inte kunna ta initiativet på den punkten, och även låta befolkningen se att det visst är positivt att Milosevic nu sitter i fängelse?
Min sista anmärkning: toppmötet i Göteborg. Låt det inte överskuggas av president Bushs närvaro, utan låt oss framför allt koncentrera oss på utvidgningen. Detta är det sista toppmötet under det år som skulle handla om utvidgningen. Låt oss undanröja hindren.

Berès
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! I Stockholm betonades minst tre frågor som jag vill återkomma till här i dag.
När det gäller framstegen och villkoren för den ekonomiska tillväxten i Europa, tror jag att viktiga signaler har givits och jag hörde vissa här i förmiddags kritisera det stopp som satts upp mot vissa former av avreglering. Jag tror att det är dags, när vi ser på situationen för Eriksson i Sverige och Marks & Spencer eller Danone i Frankrike, att ifrågasätta kostnaden för den tillväxt som vi är på väg att genomföra. Jag hörde, herr kommissionsordförande, er vädjan om att Europa skulle hålla sina löften. Det kan Europa inte göra om det samtidigt kastar ut tusentals anställda. Herr rådsordförande! När ni därför vädjar till oss om balans mellan avreglering och socialt ansvar, förefaller ni instämma i våra landsmäns verkliga oro.
Ur den synvinkeln tror jag, och det blir min andra punkt, att alla framsteg som kan göras när det gäller strukturering av våra tjänster i allmänhetens intresse är grundläggande. Vi har projektet med ramdirektivet. Vi väntar på att det skall gå framåt. Vad tjänar det annars till att fastställa detta ramdirektiv när vi har avreglerat alla sektorer? Vi är redan mycket försenade: det är dags att agera och strukturera dessa sektorer.
Den andra punkten gäller metoden. Många har sagt det före mig: Lissabon innebar en etapp, Stockholm tar hänsyn till det. Det förefaller oss grundläggande att slutsatserna ni antagit om bättre fördelning mellan Luxemburgprocessen, den sociala dagordningen, Lissabonprocessen och de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken kan göra det möjligt för rådet i vår att på nytt finna sin verkliga uppgift, en riktlinje på grundval av det förberedande arbetet i kommissionen som gör det möjligt för var och en att behålla sin roll, kommissionen som impulsgivare, Europeiska rådet som skapare av riktlinjer. För om alla vill göra allting har man ibland intryck av att det gör mindre ont, men det är också ofta mindre effektivt.
Och sedan förefaller det oss som om vi när det gäller dessa metoder, om vi vill ta hänsyn till den sociala skyldighet som ni talade om herr talman, också måste ändra våra indikatorer. Vi kan inte exakt avläsa den sociala situationen. Vi har förvisso gjort framsteg sedan Luxemburg, men vad vet vi om att verkligen dela mervärdet? Vad vet vi om beaktandet av de anställdas kvalifikationer när de flyttar? Vad vet vi om våra möjligheter att kämpa mot avskedanden, som inte bara skulle vara ekonomiska avskedanden, utan också blir finansiella avskedanden? Det är definitivt inte det Europa vi vill ha.

Pack
Herr talman, kära kolleger! Att doktor Trajkovski, Makedoniens president, var i Stockholm, är bra. Han är en man som engagerar sig särskilt i samexistensen mellan olika etniska grupper. Men den som analyserar situationen i Makedonien, måste komma fram till det resultatet att anledningen till de extremistiska händelserna inte i så hög utsträckning ligger i Makedonien som i västländernas avvaktande handlande i Kosovo. Vilka är fakta i Makedonien? Minoritetsbestämmelserna i Makedonien för vlacherna, serberna, zigenarna och turkarna är föredömliga. Flera länder i regionen skulle kunna ta efter det exemplet.
För det andra: Den albanska minoriteten om cirka 28 procent behöver naturligtvis en särskild behandling. Den har 4 ministrar med nyckelpositioner i denna regering. Vad den föregående regeringen tyvärr inte beaktade, var frågan om högre skolutbildning för dessa människor och en lösning på problemet med Tetovouniversitetet. Allt detta har denna regering nu trots Kosovokrisen tagit itu med, och just i det ögonblicket kommer extremister utifrån och ifrågasätter dessa saker. Jag uppmanar rådet att hjälpa denna regering att fortsätta på sin väg, och också uppmana oppositionen i Makedonien att stödja detta. Jag uppmanar länderna att även se till så att Tetovouniversitetet får pengar, så att det akademiska året kan börja.
Vad beträffar Kosovo kräver jag här absolut att man tätar gränsen till Serbien och Makedonien för extremisterna. Det kan vi nu förmodligen uppnå med den hjälp som har krävts. Men Unmik måste nu äntligen utlysa val i Kosovo, så att valda politiska albanska företrädare kan ta ödet i sina egna händer och förvisa extremisterna från sina led.
Regeringarna i väst måste äntligen förstå att problemen måste betraktas konsekvent och att man måste komma fram till en lösning. Om vi alltid stannar upp på halva vägen, skapas det nya verksamhetsområden för extremister.

Van Lancker
Herr talman, kära kolleger! Jag får intrycket av att de som i denna debatt gärna betonar att Stockholm var ett tamt toppmöte med mycket retorik och lite resultat, väldigt gärna vill få oss att glömma att ett antal viktiga steg togs i Stockholm mot att få den av oss eftersträvade europeiska politiken att på nytt balansera socialt och ekologiskt. Herr rådsordförande! Ni hänvisade nyss, i er inledning, till det spanska ordförandeskapet. Jag skulle i min tur vilja hänvisa till det belgiska ordförandeskapet, eftersom Stockholm har överlämnat ett antal mycket viktiga konkreta mandat till det belgiska ordförandeskapet. Först och främst är det mandatet att äntligen formulera målsättningar för att konkret sätta striden mot fattigdom och social utslagning på ett europeiskt plan. Jag anser detta vara ett mycket viktigt uppdrag. Jag hoppas förresten, och min parlamentsgrupp med mig, att diskussionerna om en fattigdomsnorm och skälig inkomst för alla unionsmedborgare då åter kommer att tas upp.
För det andra: Den demografiska utvecklingen, som ni själv redan har hänvisat till. Jag gläder mig åt att den europeiska pensionsdebatten inte längre förs enbart av finansministrarna inom ramen för sunda offentliga finanser, utan även av socialministrarna inom ramen för garantier för en skälig pension till alla. Solidaritet mellan generationer, solidaritet äldre emellan och prioriteten att säkerställa kvaliteten i pensionssystemen: Även detta är ett mycket viktigt uppdrag och ansvar för det belgiska ordförandeskapet, visserligen efter det att hemläxan från Göteborg har lämnats in. Inom denna ram stöder min parlamentsgrupp för övrigt också till fullo beslutet att formulera konkreta målsättningar i fråga om sysselsättning för äldre arbetstagare. Men, herr rådsordförande, kära kolleger, även där måste val göras. För mig är det helt klart. Det valet handlar inte om att brutalt avskaffa förtidspensioneringar eller att ändra pensionsåldern, utan om att införa flexibla bestämmelser för avslutning av karriären och en förbättring av jobbkvaliteten.
Detta leder mig till min sista punkt, herr rådsordförande; jobbkvaliteten. Även här förväntar vi oss mycket av rådet och kommissionen. Kommissionen måste komma med indikatorer för att den öppna samordningen inte endast skall sörja för fler jobb, men också för bättre jobb. Jobbkvaliteten, kära kolleger, är emellertid inte enbart en fråga om indikatorer och öppen samordning. Det är också en fråga om lagstiftning. Alltså förväntar vi oss en extra insats av såväl kommissionen som rådet för att, inom ramen för de omstruktureringar som vi nu åter ser, lägga fram reviderade riktlinjer för europeiska företagsråd, och snarast ta sig an riktlinjerna för information och samråd. Även detta är garantier för jobbkvaliteten, och där räknar vi med det svenska och det belgiska ordförandeskapet.

Persson
. Herr talman! Låt mig kort kommentera vad som har sagts. Först vill jag tacka för det stöd ni har uttryckt för det svenska ordförandeskapet och det arbete vi utför tillsammans med er och med kommissionen, naturligtvis, som gav oss ett väldigt bra underlag inför Stockholmstoppmötet. Det fanns på så sätt goda förutsättningar. Jag vill kommentera era inlägg utifrån två dimensioner. Först vill jag tala om de utrikes relationerna och sedan om Lissabonprocessen, då mitt inledningsanförande i huvudsak var disponerat på detta sätt.
Vad gäller de utrikes relationerna är jag glad att så många här har sett att det finns en ambition från ordförandeskapets sida att få unionens medlemsstater att verkligen uppträda tillsammans när de kan uppträda tillsammans. Detta bygger på konsensus, enhällighet. Det är känt att vi inte i alla frågor är överens inom unionen, men i denna fråga är vi överens. När vi kan hävda gemensamma principer, skall vi naturligtvis också agera tillsammans.
Givetvis får vi mycket uppmärksamhet i media när vi tar emot president Putin. Jag skulle inte bli förvånad om uppmärksamheten i media blir ännu större när vi tar emot president Bush, men den som tror att vi tar emot dessa besökare i strävan efter uppmärksamhet i media misstar sig naturligtvis på unionens grundläggande uppgifter. Vi har en skyldighet, vi har en rättighet, att ta initiativ när det gäller våra relationer både med USA och med Ryssland. Relationerna skall fördjupas och utvecklas och dialogen skall vara öppen. Den skall vara ärlig och den skall vara kritisk, men vi skall naturligtvis utifrån vår storlek och vår styrka, driva denna dialog med mycket, mycket stort självförtroende. Det är vad det handlar om. Jag är glad att ni ser att vi under det svenska ordförandeskapet strävar efter att under vår period lyfta fram det utrikes agerandet mer samfällt också inom Europeiska unionens ram och inom rådets ram. Det är inte oviktigt.
Så några ord om Lissabonprocessen. Låt mig kommentera diskussionen om avreglering, liberalisering.
Jag är statsminister i ett land som har öppnat många marknader, som liberaliserat, avreglerat. Jag ser i huvudsak positiva effekter av detta, men jag vore en mycket dålig politiker om jag inte också såg att det finns svårigheter när man genomför en sådan process. Det är en väldigt stor, grundläggande omställning. Den är inte enkel. Jag har mycket stor respekt för de kollegor som i sina respektive länder skall börja denna process på ett antal centrala områden och hantera den politiska debatt som många av oss redan haft i våra länder. Det är ingen lätt debatt. Jag tror att det vore ett utomordentligt stort misstag att börja tvinga fram besluten och på så sätt skapa en situation där dessa grundläggande förändringar i många länder omedelbart skulle leda till nationella motreaktioner av mycket, mycket stor kraft. Därför tror jag att den metod vi använder vid Lissabonprocessen är överlägsen när det gäller denna typ av grundläggande förändring av ekonomiska och politiska förutsättningar. Jag säger detta som en replik till Poettering från den konservativa gruppen, eftersom jag kan se hur processen utvecklas med tiden. Processen går åt rätt håll, och vi driver den på ett sätt som gör att vi får stöd från den nationella politiska opinionen i varje land. Det kan vi aldrig bortse ifrån.
Jag vill också framhålla att jag inte vill ha avreglering och liberalisering utan att de fördelar som skapas och den ökade tillväxt som sker används för att ge vanliga människor möjlighet att leva ett bättre och rikare liv. Man måste hela tiden behålla denna balans. Jag riktar mig till dem som har sagt att vi inte har tagit fram några insatser mot arbetslösheten. Ansatsen genomsyras av att arbetslöshet bäst bekämpas genom ekonomisk tillväxt och ekonomisk utveckling. Utan en växande produktion har vi heller inga möjligheter att framgångsrikt bekämpa arbetslösheten. Vi kan skapa olika program, förkorta arbetstiden, göra en lång rad olika insatser - men detta kommer för de människor som är mest trängda alltid att vara defensiva program. Skall vi klara av arbetslöshetsfrågan på ett offensivt sätt, måste det ske genom att kakan växer på grund av att ekonomin utvecklas. För detta har vi verkligen dragit upp riktlinjerna i Stockholm.
Flera talare har nämnt utvidgningen av unionen. Vi förhandlar för närvarande intensivt med en mycket aktiv medverkan av kommissionen. Såvitt jag kan bedöma är förhandlingarna framgångsrika, men de är inte lätta. Min uppgift som rådets tjänstgörande ordförande är att se till att unionens regelverk görs gällande i förhandlingarna och att vi driver förhandlingarna så att vi får en förändring av lagstiftning, marknader och politiska system i de länder som nu söker sig till unionen. Denna förändring skall göra deras inträde så smärtfritt och framgångsrikt som möjligt. Det är svåra förhandlingar och vi befinner oss mitt i dem. Jag är hoppfull inför att vi i vårens förhandlingar under det svenska ordförandeskapet når sådana framgångar som vi kommer att kunna beskriva som ett genombrott.
Beträffande öppenheten har vi en allians mellan ordförandeskapet och parlamentet. Jag hoppas att vi kommer fram. Den kritik som Bertel Haarder riktar mot situationen skulle jag själv kunna instämma i. Detta är inte rimliga förutsättningar för ett politiskt arbete, och vi måste skapa större öppenhet så att även våra medborgare får större möjlighet att direkt tränga in i det som utgör underlag för de politiska besluten.
Jag skulle även gärna vilja diskutera förutsättningarna för vad det lilla landet Sverige kan göra med EMU­frågan och andra frågor, men jag tänker inte ta parlamentets tid i anspråk för detta. Jag återkommer gärna till frågan i bilaterala sammanhang. Det viktigaste för oss nu är att gemensamt se till att unionens ekonomi är i så gott skick som överhuvudtaget är tänkbart den dag om knappt ett år då den gemensamma valutan introduceras. Det har vi alla ett intresse av, oavsett om vi deltar i valutasamarbetet från start eller om vi kommer att ansluta oss senare. En framgång, vilket är vad vi strävar efter, är till fördel för hela Europas ekonomi.
Herr talman, tack än en gång för många konstruktiva bidrag och synpunkter. Tack också till kommissionen för ett gott samarbete inför Stockholmstoppmötet. Jag ser fram emot att få möta parlamentet igen efter Göteborgstoppmötet, och jag hoppas att vi kan säga att vi har tagit ett steg framåt vad gäller utvidgningen, även om det på den punkten återstår en del arbete att utföra.

Prodi
. (IT) Herr talman! En mycket kort replik eftersom jag i huvudsak är överens med vad statsminister Persson sade.
Nästan alla inlägg har kännetecknats av en ganska optimistisk syn på detta toppmöte, men också av en medvetenhet om att det inte är helt lätta mål som har satts upp. Alla inlägg har också präglats av behovet av framtida framsteg och det ännu större behovet av att beakta fakta, fattade beslut. Jag instämmer i de invändningar och synpunkter som har framförts av många ledamöter i fråga om beslutsprocesserna och behovet att förändra dessa beslutsprocesser. Av inläggen från Brok, Poettering och Segni om olika frågor framgår det klart att beslutsprocesserna, både de som gäller summits och de som gäller all vår verksamhet måste reformeras på ett mycket genomtänkt sätt, som en del i denna långa översynsprocess som vi har inlett och som kommer att fullbordas vid årsskiftet 2003/2004. Detta är ett precist åtagande från parlamentet och från oss alla.
Många talare har också tagit upp en annan övergripande fråga: å ena sidan övertygelsen om att globaliseringen är någonting absolut oundgängligt, inte bara en nödvändighet utan någonting mycket positivt för Europa, men å andra sidan den berättigade, allvarliga rädslan för vissa av globaliseringens konsekvenser. Jag kan inte underlåta att här berätta för parlamentet att jag är djupt oroad över att de utmärkta ekonomiska framstegen och ökningen av sysselsättningen i Europa under de senaste åren tyvärr åtföljs av ökad ojämlikhet i inkomstfördelningen, i något man egentligen skulle kunna kalla ett index över social orättvisa och som inte nödvändigtvis måste hänga samman med globalisering. Tvärtom kan vi rätta till situationen och förena globalisering med social rättvisa. Detta är en fråga vi verkligen måste fundera över, eftersom vi alltför ofta blandar ihop dessa båda företeelser: det vill säga att vi tror att globaliseringen, det faktum att vi öppnar våra ekonomier, med nödvändighet leder till en mer orättvis och mer differentierad inkomstfördelning. Detta är absolut inte en nödvändig konsekvens.
Dessutom märktes en annan allmän inställning - och den ansluter till det kommande toppmötet i Göteborg - det vill säga en enhällig ståndpunkt avseende Kyotoprotokollet. Detta är absolut inte någon polemik mot Förenta staterna, utan helt enkelt ett medvetande om att vi måste handla ansvarsfullt. Och vi som européer måste ha en övergripande känsla av ansvar gentemot alla världens medborgare.
Jag skall avsluta med en sista synpunkt, som kan tyckas mer teknisk, men som jag tycker är ytterst viktig. Det är det som gäller en av de största frågorna som avgjordes vid toppmötet i Stockholm, det vill säga konsekvenserna av utvidgningen av mellanhavandena på finansmarknaden och de därav följande relationerna mellan parlamentet, kommissionen och rådet. Randzio-Plath gjorde rätt i att ta upp denna fråga och jag skulle vilja svara kort inför parlamentet eftersom detta är ytterst viktigt.
Jag skulle vilja klargöra att överenskommelsen från Stockholm gäller ett beslut om kommittéförfarande, som är en exakt uppföljning av beslutet från 1999 - på EU-jargong det så kallade Aerosol-fallet - och innefattar de uttalanden som gjordes då och uttalandet av kommissionen. I detta fall uttalade inte kommissionen i Stockholm att hela värdepapperssektorn skulle betraktas som en känslig sektor, vilket somliga stater ville. I stället förband sig kommissionen att undvika att gå emot de förhärskande åsikterna från dessa medlemsstater i fall av - och bara i dessa fall - särskilt känsliga verkställande åtgärder. Detta innebär att kommissionen kommer att göra en bedömning från fall till fall och således ser jag ingen anledning att förändra den nuvarande balansen mellan institutionerna när det gäller delegerade befogenheter. Parlamentet kan ju uttrycka sina synpunkter på åtskillnaden mellan de väsentliga elementen, de tekniska bitarna av de åtgärder som kommissionen föreslår. Självfallet skall denna åtskillnad göras på grundval av det normala medbeslutandeförfarandet mellan parlamentet och rådet. Dessutom bör och kommer parlamentet få regelbunden information av kommissionen om Värdepapperskommitténs verksamhet och om parlamentet anser att kommissionens förslag till åtgärder innebär att den överskrider sina befogenheter skall kommissionen utan dröjsmål se över åtgärdsplanerna med största hänsyn till parlamentets inställning.
Besluten skall alltså fattas inom ramen för medbeslutandeförfarandet, på grundval av konkreta lagförslag. Jag ville påminna om detta eftersom jag inte vill att detta så viktiga kapitel, som beslöts i Stockholm - det viktigaste beslutet från Stockholm - sedan skall bromsas upp av våra handläggningsproblem eller av våra svårigheter att anta en gemensam ståndpunkt. Detta får inte ske: vi måste gå framåt på ett tydligt sätt, just därför att de europeiska medborgarna väntar sig att de beslut som har fattats av den högsta instansen, rådet, skall genomföras snabbt, annars minskar trovärdigheten ytterligare. Och detta kommer att vara enormt viktigt vid rådsmötet i Göteborg. Jag hoppas att detta kommer att förberedas med samma omsorg och samma öppenhet som toppmötet i Stockholm, för Göteborg är egentligen andra akten av rådsmötet i Stockholm: det sluter cirkeln med de reformer som beslutades i Lissabon, reformer som skall utvärderas på lång sikt, vilket vi inte längre är vana vid att göra. Men om vi inte lär oss att göra även detta måste alla våra beslut ses över i morgon.
(Applåder)

McMillan-Scott
Herr talman! Det var inte bara artigt av den svenske statsministern att komma hit, utan också ganska modigt. Som så många talare har sagt, var toppmötet i Stockholm en besvikelse på den ekonomiska fronten. Ännu en gång kunde regeringscheferna enbart komma överens om att ställa upp teoretiska tidsfrister för att ministrarna skall avreglera marknader i framtiden, snarare än att faktiskt fokusera på överenskommelser som redan skulle ha gjorts eller uppnå dessa överenskommelser själva.
För att använda en klyscha, är pratet om avreglering "bara tomma ord". Vad vi bevittnar är en allvarlig brist på prestationsförmåga i jämförelse med normer som Europas socialistiska ledare själva har ställt upp. Det är långt ifrån den anda som rådde på den inre marknaden när mittpartierna och högern styrde Europa. Ett av de största misslyckandena vid toppmötet i Stockholm var inom det utrikespolitiska området. Med de viktiga händelser som äger rum i världen var det som om toppmötet i Stockholm ignorerade dem. Den 19 mars beslutade till exempel rådet (allmänna frågor) ännu en gång att inte lägga fram en kritisk motion i FN:s underkommitté i Genève om överträdelser av de mänskliga rättigheterna i Kina. Fram till 1997 lade Europeiska unionen fram en motion varje år. Nu misslyckas socialisterna och allt är som vanligt.
Något som är ännu viktigare - som Poettering sade i kammaren tidigare, och andra talare har tagit upp detta - i går kväll lyssnade PPE-DE-gruppen på när Yelena Bonner beskrev dagens situation i Ryssland: Putin kom till Stockholm, Persson gav honom en check på 100 miljoner euro, och veckan därpå slog Putin ännu en gång ned på media. Det finns nu ingen oberoende mediakanal i Ryssland. Detta är en skandal. Jag är verkligen mycket besviken på att Persson inte tog tillfället i akt att i morse kritisera president Putin för det sätt på vilket han förtrycker media i Ryssland, det sätt på vilket demokratin inskränks. Detta är vårt stora grannland i öst. Vi måste hantera detta på praktiska och politiska grunder, men med uppriktighet och beslutsamhet. Tack gode Gud för att socialisterna inte styrde Europa under kalla kriget.
(Ihållande applåder från höger)

Simpson
Herr talman! Gud hjälpe oss om de konservativa någonsin kommer att styra Europa igen.
Jag vill fokusera på två frågor som jag vet att parlamentet anser är av största vikt, nämligen Galileo-projektet och framtiden för postväsendet. Att jag har möjligheten att yttra mig i denna debatt ger mig tillfälle att välkomna inte bara rådets slutsatser om inrättandet av ett gemensamt europeiskt luftrum, utan också rådets beslutsamhet att senast i juni lägga fram förslag om fördelningen av ankomst- och avgångstider vid gemenskapens flygplatser.
Vad gäller Galileo är det värt att komma ihåg att detta program faktiskt inrättades av rådet i mars 1998. Detta åtagande betonades av rådet i Köln och Feira, där det konstaterades att strategiska beslut måste fattas senast i december 2000. Men för att vara rakt på sak fick rådet sedan kalla fötter, säkerligen under påtryckning från finansministrarna. Jag accepterar att kostnaderna för Galileo ligger på runt 3 miljarder euro, vilket betyder att den privata sektorns engagemang är nödvändigt, men fördelarna för Europa i både ekonomiska och sociala termer kommer att vara oerhört stora. De stora europeiska företagen inom detta område har engagerat sig. Vad vi behöver nu är ett politiskt åtagande från medlemsstaterna att inte bara gå vidare med Galileo, utan att också gå vidare på ett positivt och beslutsamt sätt, och arbeta sida vid sida med den privata sektorn.
Tidigare i dag kritiserade Poettering rådet för att inte ge en tidsplan för avregleringen av postväsendet. Jag håller faktiskt med rådet i denna fråga och vill påminna inte bara Poettering, utan också kommissionär Bolkestein, om den ståndpunkt parlamentet antog vid dess första behandling av postväsendet för ett par månader sedan. Med en överväldigande majoritet röstade parlamentet för en kontrollerad, gradvis avreglering ned till 150 000 utan något datum för när avregleringen senast skulle vara genomförd. Så när jag läser i slutsatserna från toppmötet i Stockholm att rådet vill arbeta med parlamentet, välkomnar jag detta. Men jag vill påminna rådet om att parlamentets ståndpunkt är tydlig, otvetydig och har uppnåtts med ett tydligt politiskt samförstånd över politiska gränser.
Parlamentet har inte något problem med posten. Det har rådet. Lösningen är tydlig: godta parlamentets ståndpunkt, och överge den extrema politik som lades fram av kommissionär Bolkestein, så är jag säker på att vi kan ha en överenskommelse om postväsendets framtid inom några dagar.

Galeote Quecedo
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att understryka det positiva i att Europeiska rådet i Stockholm lägger tonvikt på den strategi som utformades i Lissabon, det har till och med kompletterat och förstärkt den på vissa konkreta punkter.
Det är naturligtvis mycket positivt att man fäster vikt vid den sociala dagordningen, särskilt vid socialförsäkringssystemen och hälsovården, vid att fastställa sysselsättningsnivåerna, vid viljan att minska nivån på statliga bidrag - även om jag skulle ha önskat att vi hade gått ännu längre - och tagit upp utvecklingen av den nya tekniken eller beslutet att skapa en europeisk livsmedelsmyndighet.
När det gäller avregleringsprocesserna, ordförande Prodi, växer en allvarlig asymmetri fram inom Europeiska unionen, vilket medför ett omedelbart behov av ett lagstiftningsförslag som reglerar de mellanstatliga investeringarna, vilket nästan alla politiska grupper i går erinrade Bolkestein om.
Jag avslutar med att ta upp avsikterna att skapa ett gemensamt luftrum såsom både ordförandeskapet för rådet och kommissionens ordförandeskap har uttalat, och jag skulle vilja säga till ordförande Prodi att vi förlitar oss på att kommissionen i den här frågan agerar med kraft och varsamhet i enlighet med de uppnådda kompromisserna och att gemenskapens regelverk följs under alla omständigheter. Och gemenskapens regelverk, herr Prodi, är Gibraltarklausulen, som inte kom till på sjuttonhundratalet, utan härrör från ett avtal mellan Förenade kungarikets och Spaniens regeringar år 1987,och vi bör fortsätta framåt för att slutföra detta avtal i Göteborg.
Talmannen. Vi avbryter debatten på grund av att det nu har blivit dags för omröstningarna. Debatten återupptas kl. 15.00.

Pacheco Pereira
Herr talman! Jag skulle vilja upplysa de närvarande om att en ur den portugisiska gisslan som varit tillfångatagen i Cabinda frigavs i går tack vare det initiativ som Europaparlamentet tog för en frigivning och jag skulle vilja tala om för herr talman att parlamentets initiativ spelade en viktig roll för frigivningen av gisslan och vi bör fortsätta med alla våra ansträngningar för att de andra portugiserna i gisslan som finns i Cabinda äntligen skall friges.

Talmannen
Jag gläder mig åt det som har uppnåtts hittills.
Vi skall nu genomföra omröstningarna.

OMRÖSTNING
Talmannen
I enlighet med artiklarna 15 och 18 i arbetsordningen skall vi nu välja en vice talman. Eftersom det endast finns en vakant post och en kandidat, Catherine Lalumière, föreslår jag att vi genomför valet med acklamation.
(Parlamentet valde Lalumière med acklamation) Jag förklarar Catherine Lalumière utsedd till vice talman i Europaparlamentet.
Den nya vice talmannen kommer att överta den avgående vice talmannens plats i rangordningen.
Jag gratulerar ledamot Lalumière till valet och önskar henne lycka till med sitt uppdrag.
(Ihållande applåder)  
Förfarande utan betänkande om förslag till rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 738/93 om ändring av de övergångsbestämmelser som fastställs i förordning (EEG) nr 3653/90 beträffande den gemensamma organisationen av marknaden för spannmål och ris i Portugal
(KOM(2000) 763 - C5-0716/2000 -2000/0295 (CNS))
(Parlamentet godkände förslaget)  
Betänkande (A5-0104/2001) av Trakatellis för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om antagande av ett program för gemenskapsåtgärder på folkhälsoområdet (2001-2006).
(KOM(2000) 285 - C5-0299/2000 -2000/0119 (COD))
(Parlamentet godkände lagstiftningsresolutionen)  
Betänkande (A5-0112/2001) av Stauner för budgetkontrollutskottet om kommissionens rapport om åtgärder som vidtagits till följd av iakttagelserna i Europaparlamentets resolutioner som fogats till besluten om ansvarsfrihet för den allmänna budgeten för budgetåret 1998
(KOM(2000) 558 - C5-0560/2000 -2000/2263 (DEC))
(Parlamentet godkände resolutionen)
  (Sammanträdet avbröts kl. 11.55 och återupptogs kl. 12.35.)
  
Betänkande (A5-0113/2001) av Blak för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för kommissionen för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 1999 (SEK(2000) 537 - C5-0310/2000 - 2000/2155(DEC))
Före omröstningen:

Kuhne
Herr talman! I normala fall meddelas det innan en omröstning påbörjas om det finns tryckfel i olika språkversioner. Jag har informerats om att den spanska versionen behöver ändras. Känner presidiet till det? I så fall vore jag tacksam för ett tillkännagivande. Jag har fått veta att den spanska versionen på ett ställe inte anpassats till den allmänna grundläggande versionen, som är på engelska.

Izquierdo Collado
Herr talman! Jag går på samma linje som min kollega angående Blak-betänkandets resolutionsförslag och jag vill i första hand betona - jag har självklart rådfrågat föredraganden innan jag gör detta inlägg - och få noterat att i sammanfattningen är det den engelska språkversionen som är originalversionen. För det andra: I slutsats punkt 8, l ii) med rubriken lin, bör det göras en språklig ändring, inte bara på spanska, utan på de flesta språken; där det på engelska står "competent authorities" bör detta översättas på spanska till "behöriga myndigheter", och detsamma gäller för de andra språken.

Pomés Ruiz
Herr talman! Jag instämmer i att det är den engelska språkversionen som gäller, och vad Izquierdos sista yttrande anbelangar, måste jag säga honom att för oss är "behöriga myndigheter" och "kontrollmyndigheter" fortfarande samma sak, i båda fall är det de självstyrande regionerna som avses, men om det talas om "behöriga myndigheter" i den engelska språkversionen, håller vi med om att det skall vara så.

Izquierdo Collado
Herr talman! Jag upprepar att detta förslag har förhandlats fram på spanska och engelska och den enda avsikt Pomés har med sitt inlägg är att skapa förvirring. Jag vidhåller att den korrekta översättningen till spanska av den engelska texten är "behöriga myndigheter", för detta är vad som är sant och korrekt.

Theato
Herr talman! Detta missförstånd har redan undanröjts i budgetkontrollutskottet, och därför är jag väldigt förvånad över att det dyker upp nu igen. Vid omröstningen i budgetkontrollutskottet talade vi mycket entydigt om det. Då klarades saken upp, och därför trodde jag att det också för kammaren klarlagts att den engelska versionen gäller och att det också på andra språk står "behöriga myndigheter". Därför är denna nya upplaga lite obegriplig för mig!
(Applåder)
(Parlamentet godkände resolutionen)
Betänkande (A5-0099/2001) av Folias för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 1999
Avsnitt I - Europaparlamentet/Ombudsmannen
(SEK(00) 539 - C5-0312/2000 - 2000/2157(DEC))

Colom i Naval
Herr talman! Det förefaller mig som det har funnits något problem i översättningarna till spanska, eftersom det även i Folias-betänkandet finns klara skillnader mellan den engelska texten, vilken är den som har företräde, och den spanska texten. Jag ber särskilt om att översättningen av punkt 19 granskas. Det kan finnas felaktigheter överhuvudtaget, men särskilt i punkt 19 avviker den spanska texten helt från den engelska originalversionen.

Folias
. (EL) Herr talman! Jag instämmer helt. Ett förtydligande: textens originalspråk är grekiska och inte engelska.
(Parlamentet godkände förslaget)   
Betänkande (A5-0108/2001) av van der Laan för budgetkontrollutskottet
1. om ansvarsfrihet för Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor, Dublin, för budgetåret 1999 (C5-0686/2000 - 2000/2166(DEC))
2. om ansvarsfrihet för Europeiskt centrum för utveckling av yrkesutbildning, Thessaloniki, för budgetåret 1999 (C5-687/2000 - 2000/2165(DEC))
3. om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 1999
Avsnitt IV - Domstolen
Avsnitt V - Revisionsrätten
Avsnitt VI - Del B - Regionkommittén
(SEK(00) 539 - C5-0312/2000 - C5-0617/2000 - 2000/2156(DEC));
om uppskjutande av beslutet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 1999
Avsnitt VI - Del A - Ekonomiska och sociala kommittén
(SEK(00) 539 - C5-0312/2000 - C5-0617/2000 - 2000/2156(DEC))

Van der Laan
. (NL) Herr talman! Jag skulle vilja säga något om ändringsförslagen. Jag tror att sessionstjänsten har fått ett felaktigt besked om dessa. Jag är föredragande för samtliga ändringsförslag. Det var bara det, så att det inte uppstår några missförstånd. Jag skulle vilja ta tillfället i akt och tacka alla kolleger, även för dessa ändringsförslag.
(Parlamentet godkände förslagen och resolutionen efter delad omröstning)
Betänkande (A5-0097/2001) av Seppänen för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska kol- och stålgemenskapens (EKSG) budget för budgetåret 1999
(C5-654/2000 - C5-0654/2000 - 2000/2167(DEC))
(Parlamentet godkände resolutionen)  
Betänkande (A5-0109/2001) av Rühle för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för den finansiella förvaltningen av de sjätte, sjunde och åttonde Europeiska utvecklingsfonderna för budgetåret 1999
(KOM(2000) 357 - C5-0257/2000 -2000/2164 (DEC))
(Parlamentet godkände resolutionen)  
Betänkande (A5-0084/2001) av Hermange för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén - För ett Europa fritt från hinder för personer med funktionsnedsättning
(KOM(2000) 284 - C5-0632/2000 -2000/2296 (COS))
(Parlamentet godkände resolutionen)
RÖSTFÖRKLARINGAR- Marknaden för spannmål och ris i Portugal (C5-0716/2000)

Figueiredo
Syftet med detta förslag till reglering är att tillfälligt stabilisera det sjunkande särskilda stödet för spannmål som Portugal får, genom att behålla samma nivå på stödet för perioden 2001/2002 som för förra året. Beslutet fattades i samband med det portugisiska ordförandeskapet i EU, vilket vi stödde, och syftar till att behålla en medfinansiering av stödet ett år till för att kompensera de portugisiska jordbrukarnas inkomstavbräck. Mot bakgrund av att den gemensamma tulltaxan är betungande för jordbrukarna och deras avkastning och med hänsyn till de portugisiska jordbrukarnas behov borde en stabilisering av minskningen täcka hela den nuvarande finansiella perioden, dvs. fram till år 2005/2006.
Det bör dessutom finnas en övre gräns för stabilisering av medfinansierat stöd, t.ex. dubbelt så mycket som gränsen för det enkla stödet, som ett sätt att förvalta ekonomier som skulle kunna finansiera antingen en förlängd stabilisering, ett stöd för produktion av proteinrika livsmedel, ett program för att förvandla alternativa odlingar till spannmålsproduktion för att utnyttja mindre användbara jordar. Man bör komma ihåg att många småjordbrukare i Portugal inte kan få ett sådant stöd eftersom de inte saluför hela sin produktion. De borde få använda produktionen för eget bruk samtidigt som de garanteras rätt till stöd, t.ex. genom att man använder den typ av avkastning som grund till vilken deras produktion hör.
Betänkande (A5-0104/2001) av Trakatellis

Stihler
Herr talman! I egenskap av den brittiska Labour-delegationens talesman i folkhälsofrågor, skulle jag vilja avge en röstförklaring om Trakatellis betänkande. Trots att detta betänkande innehåller många bra inslag som förtjänar att stödjas - och vi stöder dem - har vi, med tanke på metoden enligt omröstningsförteckningen att rösta blockvis, följt PSE:s ståndpunkt fullt ut. Jag vill emellertid klargöra att förslaget till det center som nämns i Trakatellis betänkande är mycket oroande. Vi anser att detta förslag inte är tillräckligt genomtänkt, att de kostnadsmässiga konsekvenserna inte övervägts tillräckligt och att de rättsliga följderna möjligtvis skulle kunna försena allt i detta betänkande som är bra. Som jag sade i går, och jag säger det igen: hälsa är en fråga som rör medborgarna. Därför är det viktigt att vi genomför detta förslag snarast möjligt. Jag ser fram emot andra behandlingen.

Fatuzzo
Herr talman! Som företrädare för Pensionärspartiet i detta parlament skall jag mycket gärna motivera varför jag röstade för detta viktiga betänkande av Trakatellis. Jag var orolig för hur jag skulle motivera det, för i natt drömde jag absolut ingenting och var väldigt trött när jag vaknade. Men just på grund av att jag var så trött slöt jag ögonen nyss och fick en vision: som i en dröm såg jag Trakatellis, som dock hade formen av ett piller. Och på detta piller stod det skrivet "mot hjärt- och kärlsjukdomar", medan det på andra slags piller, som även de var Trakatellis, stod "mot neuropsykiatriska besvär", "mot barnsjukdomar" och så vidare. Jag såg alltså Trakatellis som det enda sättet att få alla Europas medborgare att tillfriskna från sjukdom, tack vare hans viktiga betänkande. Gratulerar, ledamot Trakatellis!

Frahm, Herman Schmid, Seppänen och Sjöstedt
. Vi anser att frågor som rör folkhälsa och sjukvård skall avgöras på nationell och regional nivå. Vi vill därför inte utveckla EU:s arbete på området till något som alltmer detaljerat styr nationernas agerande. Vi anser att Trakatellis betänkande går i en sådan riktning med ökade budgetanslag och inrättandet av ett nytt centrum för övervakning på området. Vi har därför röstat emot betänkandet.

Korakas
. -(EL) Nyligen inträffade händelser med mycket svåra följder för medborgarnas hälsa och för livsmedelskedjan, såsom de "galna korna", dioxinerna, bomberna med utarmat uran som fälldes över Jugoslavien samt en rad andra händelser gör oss särskilt avvaktande när det gäller EU:s påstådda intresse samt förklaringar och goda avsikter i övermått när det gäller medborgarnas hälsa. Det har redan blivit fullt bekräftat att det som är mest utmärkande för alla EU:s ingripanden är att dämpa oron och inte att ta itu med de problem som EU själv skapar inom breda samhällsskikt med sin politik.
EU:s avsikter även när det gäller det särskilt känsliga folkhälsoområdet märks tydligt också i slutsatserna från det nyligen genomförda Europeiska rådets möte i Stockholm. Medan besked meddelas om en kommande verklig attack mot en rad mycket betydelsefulla landvinningar som arbetstagarna har gjort (nämligen begränsningar av anslagen, budgetdisciplin, personligt ansvar o.s.v.) tillkännages alltså samtidigt den så kallade "moderniseringen av den europeiska sociala modellen" vilket inom hälso- och sjukvårdssektorn betyder en krympning av hälso- och sjukvårdens offentliga prägel och en förstärkning av det personliga ansvaret för att sörja för behoven till fördel för det privata initiativet och de stora ekonomiska intressen som verkar inom hälso- och sjukvårdssektorn samt till fördel även för försäkringssystemen.
Genom det aktuella programmet för gemenskapsåtgärder på folkhälsoområdet gällande perioden 2001-2006 går EU i riktning mot att uppfylla målsättningar och behov för det stora kapitalet och monopolen inom folkhälsoområdet. Det är ingen tillfällighet att statens skyldighet inte tas upp eller fastställs för någon sektor eller aspekt av området i fråga. Med denna strategi som EU har underordnas hälsan fullständigt marknadslagarna samt kostnadens, prestationens och effektivitetens logik. Hälsovårdssystemen betraktas redan som en belastning för de nationella budgetarna - och inte som en investering i mänskliga resurser - vilka bör anpassas till budgetdisciplinens villkor. Med gemenskapens språkbruk betyder detta nedskärningar av offentliga anslag till folkhälsan, överföring av ansvaret och kostnaden till medborgarna själva samt en förstärkning av det privata initiativet genom att omvandla hälsovården till en vinstdrivande verksamhet. Målet är att omvandla folkhälsoområdet till en "konkurrensinriktad marknad" och att säkra gynnsammare villkor för de starka monopolen så att de kan tränga in på densamma och ta den i besittning samtidigt som arbetstagarnas rättigheter och erövringar på arbetsmarknaden och i samhället när det gäller folkhälsoområdet avskaffas och de offentliga anslagen inom detta område minskar.
I samma anda som kommissionen agerar även Europaparlamentets föredragande. Trots att han på ett riktigt sätt tar upp de allvarliga hälsoproblem som fortfarande finns tar han alltså inte alls upp de verkliga sociala orsakerna och de förhållanden som belastar medborgarnas hälsa och hotar deras liv, såsom exempelvis försämringen av arbetsförhållandena, de oregelbundna arbetstiderna och nattarbetet, den dramatiska försämringen av levnadsstandarden för stora samhällsskikt, den utbredda fattigdomen och arbetslösheten, konsekvenserna av den avreglerade marknaden på livsmedelskedjan i vinstmaximeringens intresse samt en försämrad miljö.
"Hälsofrågan kan inte betraktas som en handelsvara och därför krävs det kompromisser på det politiska eller ekonomiska planet", betonar föredraganden själv och i detta instämmer vi fullständigt. Tyvärr återtar han själv sina goda föresatser genom att med sitt betänkande samtycka med och stärka EU:s antifolkliga och aggressiva politik inom folkhälsoområdet.
Av dessa skäl kommer vi inte att rösta för betänkandet utan vi ställer oss så på arbetstagarnas sida och tar parti för deras organisation och front av motstånd samt kamp för kravet på att en offentlig sjuk- och hälsovård upprättas på en verkligt hög nivå i medborgarnas tjänst.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Vi instämmer i föredragandens åtgärd i förslaget, på två punkter. Dels skulle enandet av folkhälsopolitiken i de olika europeiska länderna vara ett beslut i rätt riktning, under förutsättning att det genomförs ovanifrån, dels är den planerade budgeten för en folkhälsopolitik på europeisk nivå futtig.
Förebyggande på folkhälsoområdet, upptäckt av cancer och andra allvarliga sjukdomar i tid, där ett tidigt ingripande kan minska riskerna, borde tillhöra unionens grundprinciper om den var mer intresserad av människorna än av kapitalets och varornas rörlighet. Så är inte fallet.
De ändringar som föreslagits parlamentet, varav vissa går i rätt riktning, skulle inte räcka även om de antogs, för att göra den politik godtagbar som förespråkas av kommissionen. En giltig politik när det gäller hälsa kräver medel som kommissionen inte vill ge.
Vi har därför avstått från att rösta om betänkandet samtidigt som vi röstat för vissa förslag.

Figueiredo
- (PT) Folkhälsovårdsprogrammet 2001-2006 är ett bra teoretiskt dokument som återger filosofin hos den offentliga hälsovårdens eurokrater, även om det är blygsamt när det gäller vissa frågor, bland annat:
Den allmänna hälso- och sjukvården är en viktig fråga för människans utveckling och stöds av att all offentlig och privat service måste stå i människans tjänst. Det regionala samarbetet och finansieringen måste tydligt visa hur viktig människors hälsa är utan att det nationella ansvaret åsidosätts.
Behandling och diagnos får inte bara ses som kommersiell och industriell verksamhet. Märk väl att den offentliga hälso- och sjukvården delvis har betraktats som ett affärsområde och för närvarande kontrolleras av multinationella bolag, vilket drabbar nationella och regionala intressen, varför det inte går att få ett bra folkhälsoprogram utan att förändra denna situation.
Programmet tar inte upp folkhälsofaktorer på arbetsplatsen och arbetstagarnas hälsa. Det går nu inte att utgå från principen att arbetets direkta och indirekta skador bör socialiseras till dåliga arbetsvillkor, samtidigt som kapitalisterna får ökade vinster från verksamheter under sådana villkor.
Slutligen, är det viktigt att ta upp behovet av att vidta mer betydande mått och steg till försvar för offentlig hälso- och sjukvård, inklusive en ökning av programmets finansiering, vilket görs i de ändringsförslag som vi röstar för.

Schleicher
 - (DE) Jag har röstat emot Trakatellis betänkande och vill motivera det också i mina bayerska CSU-kollegers namn: Det är fortfarande så att Europeiska gemenskapen inte är ansvarig för folkhälsopolitiken, och därför bara kan samordna den. Parlamentet kräver i sitt förslag att det inrättas, drivs och byggs ut ett "centrum för samordning och övervakning av hälsofrågor". Detta avvisas intensivt av oss, eftersom det är medlemsstaternas uppgift. Dessutom finns det en rad krav som strider mot subsidiaritetsprincipen, exempelvis rekommendationer för läroplaner i skolorna, för kvalitetsnormer inom hälso- och sjukvård och för kraven på utbildning och vidareutbildning.
Likaså saknar jag i det förslag som parlamentet röstat om att de medel som endast i begränsad omfattning står till förfogande satsas på ett förnuftigt och riktat sätt.
Betänkande (A5-0112/2001) av Stauner
Fatuzzo (PPE-DE). (IT) Herr talman! Jag röstade för Stauners betänkande även om jag hellre hade velat kunna rösta med mer övertygelse. Varför det? Eftersom när jag träffar pensionären Rossi i Bergamo frågar han alltid: "Men vad gör ni i Europaparlamentet?" Och pensionären Verdi som jag träffar på eftermiddagarna frågar alltid: "Ni gör av med mycket pengar: vad används dessa pengar till?" och så fortsätter det hela dagarna. Kort sagt får jag hela tiden frågan vad vi gör med Europas pengar från medborgarna och framför allt från pensionärerna. Därför skulle jag vilja att vi i framtiden skapar en organisation för att kontrollera även alla dessa pengar som vi gör av med: visst gör vi av med dem på bra saker, men vad används de till? Det vill säga att man kontrollerar att de verkligen används till de europeiska medborgarnas fromma.
Betänkande (A5-0113/001) av Blak
Fatuzzo (PPE-DE). (IT) Herr talman! Jag röstade för ansvarsfrihet för kommissionen för 1999, men varför? Därför att jag hoppas att kommissionen skall lägga manken till mycket, mycket mer, men för att göra vad? För att lösa de äldres och pensionärernas problem i Europa, men på vilket sätt? På rakt motsatt sätt mot det som man tyvärr fortsätter att uttala sig för, inte bara i kommissionen utan även i denna kammare och från rådets sida. Jag vill klargöra i denna röstförklaring att arbetstagarna inte vill arbeta för evigt: arbetstagarna vill gå i pension tidigt och få en bra pension som räcker att leva på, för att lämna plats för de unga. Pensionärspartiet är helt emot att de europeiska regeringarna och EU engagerar sig för att förlänga medborgarnas arbetsverksamma tid. Tvärtom vill vi att den yrkesverksamma perioden minskas och att välbefinnandeperioden ökar, den period då medborgarna inte behöver arbeta.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Vi har naturligtvis röstat emot all ansvarsfrihet för Europeiska kommissionen. Vi förkastar såväl tidigare budgetar som kommande, och själva funktionen hos en kommission som är fullständigt i händerna på industri- och finanskoncerner.
Våra nej-röster om de olika punkterna är bara en förlängning av denna allmänna misstro.

Meijer
. (NL) I Blaks betänkande hittar jag flera punkter av kritik av Europeiska unionens utgifter och ansvaret för dessa. Enligt hans rekommendationer måste mycket förändras. Den logiska slutsatsen av denna motiverade kritik skulle vara att parlamentet åter avvisar ansvarsfriheten för ett föregående budgetår. Att rösta emot är det enda maktmedlet som parlamentet har för att få till stånd förändringar och bestrida rådets och kommissionens arrogans. Att rösta ja, och bifoga ett antal vädjanden, är inte ett sådant maktmedel. Det är endast en signal att allt kan fortsätta som förut, även om ytterst lite eller inget förändras. Betyder ett godkännande att vi, efter några önskningar och kritiska anmärkningar, lämnar ett antal bedrägerifall därhän? Såsom linbedrägeriet i Spanien, om vilket en OLAF-rapport just har offentliggjorts? Jag är beredd att bevilja ansvarsfrihet endast när dessa bedrägerier har klarats upp, de ansvariga bötfällts och pengarna återbetalats. Innan så sker är det inte meningsfullt att lita på de goda avsikterna hos den nya kommission som tillträdde våren 1999. Det förvånar mig storligen att den i övrigt så kritiska föredraganden föreslår att nu ändå gå vidare med ett beviljande, och jag kommer inte att följa hans förslag.

Stauner
 - (DE) Mitt beslut mot beviljandet av ansvarsfrihet har följande grund: Jag är positiv till den förklaring som gjordes av kommissionären med ansvar för budgeten den 3 april 2001 i parlamentets kammare beträffande Fléchardfallet. Men den räcker inte till för en ny politik från kommissionens sida när det gäller hanteringen av bedrägerier. Det saknas en entydig utsaga om att behandlingen av fallet i januari 1994 var lagstridig.
Den bristande informationspolitiken från kommissionens sida gentemot parlamentet har inte heller förändrats i någon väsentlig utsträckning i jämförelse med när ansvarsfrihet beviljades 1998. Jag kan inte acceptera att budgetmyndigheten - som föredraganden detaljerat förklarar i bilaga 2 till sitt betänkande - har krävt 11 revisionsberättelser, men inte har erhållit dem. Bland dessa ingår samtliga revisionsberättelser från delegationerna. Denna bristande informationspolitik från kommissionens sida försvåras dessutom genom ramavtalet, som hur som helst bara medger tillgång till dokument för föredraganden.
Jag känner mig också bunden till kammarens beslut som fattades i december 2000 i det s.k. Morgan-betänkandet, att beviljandet av ansvarsfrihet i framtiden skall uppskjutas om inte alla begärda dokument lagts fram av kommissionen. Denna situation har inträtt, enligt föredragandens egna uppgifter.
Betänkande (A5-0108/2001) av van der Laan
Fatuzzo (PPE-DE). (IT) Herr talman! När det gäller detta betänkande - som jag röstade för - i vilket man reglerar och tar ställning till ansvarsfrihet för olika organ inom Europeiska unionen, skulle jag vilja rättfärdiga och förklara min ja-röst till ett särskilt avsnitt: det som handlar om Regionkommitténs utgifter. Det finns de - och jag skall också säga vilka, särskilt de konservativa engelsmännen - som vill att Regionkommittén skall läggas ned. Jag håller inte med om det. Jag anser att Europas regioner i stället skall omvärderas och att deras betydelse skall betonas, för jag tror att Europas framtid å ena sidan är Europa och å andra sidan Europas regioner. Nationalstaterna måste bestämma sig för att ta ett steg tillbaka. Vi kan inte få allt: mindre nationalstater och mer regioner och mer Europa, alltså.
Betänkande (A5-0097/2001) av Seppänen
Fatuzzo (PPE-DE). (IT) Herr talman! Seppänen lägger i sitt betänkande synpunkter på nedläggningen av EKSG. För mig, vars hjärta har klappat för Europa sedan jag var tio år gammal, blöder hjärtat när jag läser detta betänkande om hur man skall avveckla EKSG, Europeiska kol- och stålgemenskapen. Jag skulle därför vilja föreslå - samtidigt som jag bekräftar att jag röstade för betänkandet - att Seppänen planerar in en dag till åminnelse om det viktiga första steg undertecknandet av avtalen om EKSG och Euratom var - en glädjefylld, trevlig, fröjdefull dag med sikte på framtiden.
Betänkande (A5-0109/2001) av Rühle
Fatuzzo (PPE-DE). (IT) Herr talman! Jag sade nyss att jag nickade till. Då hade jag nästan en dröm - ingen riktig dröm - just om Rühles betänkande, och den gav mig stoffet till att rättfärdiga min ja-röst. Jag var Gulliver-Fatuzzo, pytteliten, och var omgiven av jättelika män. Vilka var dessa jättar? Det var en afrikan, en asiat, en sydamerikan och en öbo från Bahamas: det vill säga de invånare i utvecklingsländer som studeras i detta betänkande. Dessa jättelika män böjde sig ned mot dvärgen Fatuzzo och sade: "Titta noga: tycker du att vi är de länder som skall utvecklas eller att det är ni, Europas folk, moderna folk, som verkar vara utvecklade men som egentligen har små, små hjärnor? Ägna er åt att utveckla er själva, vi är redan alltför utvecklade!"
Betänkande (A5-0084/2001) av Hermange
Fatuzzo (PPE-DE). (IT) Herr talman! I mitt inlägg i går förklarade jag för fru Diamantopoulou att jag hade uppskattat om hon hade gjort sig till tolk för de önskemål om verklig jämställdhet för de rörelsehindrade i Europa som hela vårt parlament riktar till nationalstaterna. När jag, som jag redan har berättat, nickade till i förmiddags såg jag för min inre syn hur jag åt middag med fru Diamantopoulou, som hittills inte har accepterat den inbjudan hon en gång fick. I drömmen åt jag dock middag med henne, och hon sade: "Vet du, Fatuzzo, jag har lyckats få den lag upphävd som säger att Italien inte betalar ut pension till rörelsehindrade över sextiofem år. Ser du, Fatuzzo, jag har lyckats uppnå att Europeiska unionen godkände den förordning som gör att de funktionshindrade kan förflytta sig inom unionen utan att förlora sin pension."
Det var verkligen en dröm det, herr talman!

Korakas
. (EL) Europeiska kommissionens förslag genomsyras av den styrande klassens välkända föreställningar om att säkra så kallade lika möjligheter och fri tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning vilket för övrigt även märks på det aktuella betänkandets titel "För ett Europa fritt från hinder för personer med funktionsnedsättning". Försöket att dölja problemets klasskaraktär är uppenbart. Vilka lika möjligheter kan, under kapitalismen, ett barn med funktionsnedsättning från de fattiga samhällsskikten ha i förhållande till ett barn från en rik familj? Det är ingen tillfällighet att detta döljs: De positiva åtgärder som ändå föreslås i betänkandet (standardisering av tekniska hjälpmedel, utveckling av nya tjänster o.s.v.) kommer huvudsakligen att kunna åtnjutas av personer med funktionshinder som kommer från de välbärgade samhällsskikten. Det som slutligen är intressant är kommersialiseringen av de funktionshindrades behov inom alla områden, exempelvis inom utbildningen, på marknaden för tekniska hjälpmedel och genom billig arbetskraft som säkras. Vissa av åtgärderna som är positiva, exempelvis tillträdet till transportmedel, att id-handlingar för fri rörlighet inom EU:s medlemsländer görs giltiga eller att bidrag kan överföras från ett land till ett annat, ändrar inte det som konstateras ovan.
Personerna med funktionsnedsättning utgör de första och mest tragiska offren för politiken med nedskärningar av samhällsanslag till hälso- och sjukvård samt socialtjänst och upplösning av socialförsäkringssystemen. Utmärkande är att de sociala utgifternas betydelse för att hantera de problem som personerna med funktionsnedsättning har inte tas upp i någon av EU:s texter. Ännu en gång anförtros detta att hantera de mycket akuta samhällsproblemen för personerna med funktionsnedsättning till de så kallade icke-statliga organisationerna, volontärtjänster och familjen. Trots att man talar i överflöd om nya tjänster, tekniska hjälpmedel och så vidare tas det inte upp någonstans, vare sig att gratis tillhandahålla detta eller ens att ge ekonomiskt stöd till marknaden för detta. Det enda som intresserar är att ge ekonomiskt stöd till de arbetsgivare som skall sysselsätta någon person med funktionsnedsättning. Och fastän dessa program för sysselsättningsbidrag har funnits i flera år närmar sig ändå arbetslösheten bland personer med funktionsnedsättning 70 procent enligt utredningar av oberoende organisationer som då och då har offentliggjorts.
När det gäller specialundervisning och utbildning, om vi undantar vissa allmänt positiva förslag rörande huvudsakligen den högre utbildningen vilka ändå inte är av bindande karaktär, genomsyras texten av ovetenskapliga föreställningar om integrering av elever med funktionshinder i de allmänna skolorna vilket motiveras med deras så kallade integration i samhället som helhet. De som sammanställt betänkandet känner naturligtvis till att detta försök har misslyckats i Tyskland och Frankrike där en rad specialskolor stängdes i början av 1980-talet för att åter öppnas i slutet av samma årtionde för att undvika socialt uppror. Hur skall den hörselskadade, den synskadade eller den förlamade kunna följa undervisningen i de eftersatta offentliga skolorna eller exempelvis leka då experterna säger att synskadade och hörselskadade till och med bör ha speciella böcker? I England vågade de inte ens tillämpa åtgärderna eftersom oppositionen var omfattande från bland annat universiteten och de funktionshindrades organisationer. Integrationens logik har att göra med minskningen av samhällsanslagen, överföringen av kostnaden till familjerna själva och försämringen av utbildningen för de funktionshindrade.
På grund av alla dessa ovannämnda skäl kommer Greklands kommunistiska partis Europaparlamentariker inte att rösta för betänkandet.

Bushill-Matthews
. (EN) Jag vill gratulera min franska konservativa kollega Hermange till hennes kreativa och konstruktiva betänkande. De brittiska konservativa har röstat för betänkandet.
Medlemsstaterna måste vara mycket mer aktiva när det gäller att erkänna funktionshindrade personers särskilda behov, och vi hoppas verkligen att de kommer att godta betänkandets huvudinriktning, såväl som några av dess specifika idéer. Vi vill emellertid inte att betänkandet skall användas som ett påtryckningsmedel för att försöka harmonisera socialförsäkringsbidragen inom EU: detta måste förbli medlemsstaternas behörighet.
I dag gläds vi särskilt åt två nya företeelser - utgivningen av betänkandet i blindskrift på tre språk, och användningen av teckenspråk vid debatten. PPE-DE-gruppen inte bara pratar om de funktionshindrades behov: vi gör faktiskt något positivt åt det.

Crowley
. (EN) När vi talar om frågan om personer med funktionsnedsättning i Europa, måste vi alltid utgå från förutsättningen att detta först och främst är en fråga om medborgerliga och mänskliga rättigheter.
Vi har en plikt att inte bara orera om rättigheter, utan att aktivt främja tillgången till undervisning, yrkesutbildning, sysselsättning och möjligheter.
Vi kan ändra tidigare resolutioner och betänkanden från kammaren om personer med funktionsnedsättning.
Samma grundläggande hinder och problem finns dock fortfarande. Vissa medlemsstater och vissa icke-statliga organisationer har tappert lagt fram nyskapande initiativ för att avlägsna gränser och hinder för lika möjligheter för alla. Men vissa ser detta som ett särskilt område, snarare än som en avspegling av vårt samhälles misslyckande att ge alla möjligheter. Så här i början av 2000-talet, borde vi sända ett budskap till världen att Europeiska unionen erkänner alla människors begåvning, rätten till likabehandling och tillgång för alla till möjligheter.
Genom att stödja det här betänkandet, rekommenderar jag de punkter till ledamöterna som rör den roll som innehas av de organisationer som hanterar funktionsnedsättningar, och andra icke-statliga organisationer som har varit starka förespråkare för de funktionsnedsattas sak, som har lyssnat till människornas röst och som tar chansen att förändra världen till det bättre för oss alla.
Vi måste arbeta mot att se till att vi senast år 2003, som är det Europeiska året för personer med funktionsnedsättning, har sett till att flerparten av dessa hinder har avlägsnats.

Titley
. (EN) Jag välkomnar varmt Hermanges betänkande om ett Europa fritt från hinder för personer med funktionsnedsättning. Det är av avgörande vikt att vi i Europaparlamentet stöder sådana viktiga åtgärder för att främja lika möjligheter för personer med funktionsnedsättning.
I detta betänkande uppmanas det till ett direktiv om likabehandling som täcker en rad områden, som t.ex. sysselsättning, utbildning och yrkesutbildning, transport, informationssamhället och konsumentpolitik. I betänkandet betonas också behovet av att införliva handikappfrågor i alla frågor.
EU:s stats- och regeringschefer hade vid toppmötena i Lissabon och Stockholm för avsikt att skapa den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsdrivna ekonomin i världen, i stånd till en hållbar ekonomisk tillväxt som åtföljs av en kvantitativ och kvalitativ förbättring av sysselsättningen och en ökad social sammanhållning. Det råder emellertid stor brist på yrkesarbetare inom IT-sektorn i Europeiska unionen. Det måste väl vara rent sunt förnuft att utbilda och använda alla våra medborgare, så att vi får en mer yrkeskunnig arbetsstyrka som kan uppfylla denna ambition. Jag är säker på att personer med funktionsnedsättning kommer att bli oumbärliga inom denna sektor. Arbetskraften finns, vi måste bara införa faktisk utbildning och se till att det inte finns någon diskriminering när jobben tilldelas. Behovet finns, arbetskraften finns - vi måste ta tillfället i akt och möta denna utmaning som den nya ekonomin medför.
Jag stöder helt och hållet åtgärderna för att främja funktionsnedsatta personers tillgång till alla områden i livet, från sysselsättning till IT. Detta kommer inte bara att förändra livet för många funktionsnedsatta personer, som nu kommer att uppmuntras att spela en fullvärdig roll i samhället som alla andra, utan kommer också att förändra Europeiska unionens ekonomi och verkligen göra den till den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomin i världen, baserad på en ökad social sammanhållning.

Ducarme
. (FR) Jag gläds åt att meddelandet innebär att man genomför processen i förklaring 22, som återfinns i bilagan till Amsterdamfördraget, och där det anges att när åtgärder utarbetas för att inrätta den gemensamma marknaden skall de funktionshindrades behov beaktas. Förklaringen hänför sig till meddelandet från 1996 om lika rättigheter för funktionshindrade och där erkänns deras rättigheter snarare än att de betraktas som personer som behöver välgörenhet. Det är en grundläggande attitydförändring som bör betonas.
Initiativet syftar till att fylla tomrummen i strategin för integrering av de funktionshindrades rättigheter i gemenskapspolitiken, som uppstår när det gäller transport, tillträde till byggnader och offentliga platser, informationssamhället, forskning och utveckling och konsumentpolitiken. Begreppet funktionshindrad omfattar alla slags sjukdomar, såväl fysiska som mentala eller sensoriska. Det är en annan förändring av grundläggande betydelse.
Bristen på statistik på området föreligger sedan 1998. För att åtgärda detta kommer Eurostat att tillhandahålla 3 undersökningar: en ny modul inom arbetskraftsundersökningen till mars 2003, offentliggörande i början av 2001 av indikatorer som kan ligga till grund för analysen av de funktionshindrades delaktighet på arbetsmarknaden, kulturlivet..., utvidgning av området för undersökningen från gemenskapspanelen för hushållen om de dagliga hinder som upplevs i alla hushåll.
Rapporten betonar att de första hindren för funktionshindrade i allmänhet reses under barndomen. Enligt Luxemburgstadgan om utbildning för alla skall föräldrarna ha det största ansvaret när det gäller utbildning, så att de verkligen får möjlighet att välja, utifrån familjens värderingar och traditioner.
(Inlägget kortades av i enlighet med artikel 137 i arbetsordningen)

Talmannen
Jag förklarar omröstningarna avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.12 och återupptogs kl. 15.00.)

Resultaten från Europeiska rådets möte den 23-24 mars i Stockholm, inklusive läget i Mellanöstern (fortsättning)
Talmannen
Nästa punkt är fortsättningen av debatten om resultatet från Europeiska rådets möte den 23-24 mars i Stockholm, inklusive läget i Mellanöstern.

Ferber
Herr talman, kära kolleger! Jag beklagar mycket att vi under förmiddagen inte klarade av att avsluta denna debatt, vilket säkert hade krävts för en bredare överblick. Jag tror att man vid toppmötet i Stockholm gjorde fel prioriteringar. Alltför mycket social- och utbildningspolitik - saker som enligt fördragen överhuvud taget inte angår Europeiska unionen - och alltför lite avreglering på marknaden.
Avregleringen av energimarknaderna blockerades av mitt land och av Frankrike. Beträffande avregleringen av luftrummet tvistar vi fortfarande om hur flygplatsen på Gibraltar skall behandlas, så även denna sommar kommer återigen tusentals turister att sitta fast på flygplatserna på grund av flygförseningar. Men i Stockholm fastslogs utkast som rör social- och utbildningspolitiken!
Detta är inte godtagbart! Europa tyglas från fel sida. Avregleringspolitiken måste fortsätta, så att marknaderna utvecklar sig på ett gynnsamt sätt för konsumenterna. Det är också konsument- och socialpolitik, eftersom man kan uppnå gynnsamma priser genom mer konkurrens.
I fråga om den egentliga social- och utbildningspolitiken bör vi återigen strikt beakta subsidiaritetsprincipen och överlåta åt medlemsstaterna att ge liv åt dessa begrepp. Europa är i kulturellt avseende inte homogent, och skall inte heller bli det. Det är vår styrka, ty Europa lever tvärtom av sin mångfald. Jag anser att Europa inte får plottra bort sig utan återigen måste koncentrera sig på sina möjliga uppgifter.
Vid nästa sammanträde med rådet i juni i Göteborg har stats- och regeringscheferna en chans till detta. Jag hoppas att de också kommer att utnyttja den till Europas bästa.

Oostlander
Herr talman! I inledningen av denna debatt blev jag påmind av Dupuis om hur lågt moraliskt jag hade sjunkit i och med mitt förslag om Ryssland. Jag anser dock fortfarande att han är sympatisk, och jag upprätthåller denna dubbelsidiga policy även i politiken.
I fråga om Ryska federationen är det, enligt min mening, väldigt bra att alltid tala ett tydligt språk, även då det rör sig om Tjetjenien. Vi beklagar i detta sammanhang att ordförandeskapet i Stockholm försummade att direkt avfärda Putins uttalanden, där han jämförde striderna i Makedonien med de i Tjetjenien, och göra en tydlig kommentar. Jag tror att hårda ord förstås bättre av de ryska kollegerna än ett undvikande beteende.
Vidare anser jag att det, i fråga om Ryssland, är ytterst viktigt att betona betydelsen av frågor som den nordliga dimensionen - jag behöver inte övertyga svenskarna om detta - men även hur viktigt Kaliningrad är på väg att bli, särskilt eftersom staden kommer att utgöra en enklav i Europeiska unionen där bestämmelserna för befolkningen kommer att anpassas så att även de kan dra nytta av till exempel Schengenavtalet. Nu, då framför allt Schengensystemet blir alltmer datoriserat, måste detta vara en barnlek, och viseringssystemet måste kunna anordnas så att även Kaliningrads medborgare kan dra nytta av det.
Herr talman! När det gäller Balkan är jag mycket glad över att den serbiska polisen har haft modet att arrestera Milosevic. Samma mod önskar jag åt SFOR vid arresteringen av Karadzic, eftersom vi absolut inte kan hamna på efterkälken i Bosnien, nu när Belgrad har tagit detta steg. Rådet måste alltså utöva tryck på alla dem som är ansvariga för att SFOR arresterar Karadzic. Det är också uppenbart att Serbiens statschef inte kan behandlas annorlunda än andra statschefer på detta område, bara för att han har gjort mer ont. Jag anser att överlämnandet av honom till Haag är absolut nödvändigt, och att vi inte får göra något undantag för Serbien på den punkten.

von Wogau
Herr talman, ärade kolleger! De förslag som lagts fram av Alexander Lamfalussy om formen för lagstiftningsförfarandet vid förverkligandet av paketet med finansiella tjänster är vägledande, ty här görs för första gången en mycket klar skillnad mellan lagen, direktivet, förordningen, som kommer till stånd under medverkan av rådet och parlamentet, och det tekniska genomförandet av detta direktiv. Därigenom uppnår man att anpassningen till nya realiteter på det tekniska området kan ske mycket snabbare än som varit fallet tidigare.
Stats- och regeringscheferna har ju beslutat att vi som europeiskt ekonomiskt område skall bli det modernaste och mest konkurrenskraftiga, och hit hör ju också en modern form av lagstiftning. Om det som här avsågs senare hävdar sig, kan det också få tillämpning på andra områden, vid den tekniska lagstiftningen, kanske också i fråga om jordbruket.
Men var ligger problemet? Problemet är att även i det tekniska genomförandet, alltså i de förordningar som utfärdas på denna basis, kan det dölja sig problem för medborgarna. Här måste man genom politiken få möjlighet att ingripa och återkalla dessa punkter i det politiska beslutsförfarandet. Vid detta tillfälle, då vi ju befinner oss i medbeslutandeförfarandet, måste Europaparlamentet ha samma rättigheter som rådet. Det man kom överens om i Stockholm är en bra överenskommelse mellan kommissionen och rådet. Parlamentet var här också utanför. Därför är det nödvändigt med ytterligare förhandlingar för att man skall komma fram till resultat som också kan vara tillfredsställande för parlamentet.

García-Margallo y Marfil
Herr talman! Jag håller fullständigt med om von Wogaus inlägg och jag kommer att göra några kompletterande anmärkningar. Lamfalussy-rapporten utgår från ett sant faktum: det lagstiftningsförfarande vi har är alldeles för långsamt och det hindrar oss från att anpassa lagstiftningen till marknadens utvecklingstakt och behov. Vad som inte tas upp i Lamfalussy-rapporten är att det i vanliga fall är rådet som sätter käppar i hjulet för besluten. Jag anser därför att man har ryckt fel person i örat den här gången. För det andra försöker man i Lamfalussy-rapporten lösa detta problem genom att delegera utarbetandet av genomförandeåtgärder till en värdepapperskommitté, vilket medför att rådet och kommissionen behåller all makt, medan parlamentets makt begränsas. Enligt min åsikt kan denna lösning orsaka en brist på förtroende som på lång sikt kan leda till att processen blir ännu långsammare än den är nu. Parlamentet begär att när en regel för genomförande överskrids när det gäller de generella principerna, skall detta inte vara en tvingande regel, utan en olaglig. Vi begär inte att kommissionen skall ta hänsyn till vår åsikt; om regeln överskrids existerar inte regeln. Detta är vad mandatteorin går ut på, vilken jag lärde mig när jag studerade romersk rätt, och detta är vad teorin om maktdelegering går ut på, vilken jag lärde mig i politisk rätt. Men det allra viktigaste i denna slutsats från Lamfalussy-rapporten, som togs upp vid Europeiska rådet i Stockholm, är den mellanstatliga effekten som får skadliga effekter för gemenskapsmetoden för utarbetande av regleringsnormer. En annan faktor - som är ännu viktigare - är att man vill påskynda avregleringstakten av den inre marknaden för finansiella tjänster utan att samtidigt justera normerna och tillsyns- och skyddsåtgärderna. Under sådana förutsättningar skulle vi kunna ställas inför en stormarknad utan politisk kontroll, där medlemsstaterna tvingas underordna sig semipolitiska beslut som fattas av de ekonomiska parterna, vilka skulle kunna röra sig fullständigt fritt inom unionens territorium. Vi står mer eller mindre inför samma diskussion som föregick Europeiska enhetsakten, där fru Thatchers teorier lyckligtvis inte vann gehör.

Langenhagen
Herr talman! I morgon kommer ett ödesdigert beslut att fattas för Europa och dess informationssamhälle. Jag satsar på ett "ja" till Galileo och på insikt hos rådet (transport). Vi behöver ett enhälligt politiskt utlåtande och inte längre några verbala undanflykter. Till dem som fortfarande kritiserar detta vill jag säga att det privata offentliga partnerskapet är genomförbart, om det politiska utlåtandet är klart. Ett militärt utnyttjande kanske kan vara möjligt, men det är inte någon förutsättning. Den infrastruktur som skapas genom Galileo har i framtiden ett betydligt högre mervärde än andra hittillsvarande infrastrukturåtgärder. Den tekniskt intresserade ungdomen i Europa finner attraktiva nya arbetstillfällen genom Galileo. Europas spetsteknik kommer i denna framtidssektor att tränga fram till världstoppen.
Galileos så kallade marknadsvärde ökar omvänt proportionellt till det startkapital som krävs. Den europeiska handlingsprincipen med burden sharing måste kunna förutsättas också på detta område. Det borde under dessa omständigheter inte vara smärtsamt för medlemsstaterna att gå varandra till mötes, utan kunna göras smidigt. Vi måste nu se till att detta fungerar! I morgon är det för sent! Den störste medkonkurrenten, USA, ler i mjugg och gläder sig åt varje dröjsmål i utvecklingen i Europa. Men för en introduktion på marknaden behöver vi hur som helst sju till åtta år.
Ordförandena Persson och Prodi påpekade redan i början av förmiddagen med all rätt och med eftertryck denna nya tekniska utvecklingsmöjlighet för ett modernt Europa. Jag upprepar gärna: Galileo är en gateway till ett europeiskt informationssamhälle. Jag förväntar mig att rådet (transport) i morgon också ser det på det viset.

Foster
Herr talman! Vad gäller Galileo-projektet skulle jag vilja ha vissa förtydliganden från kommissionen och rådet i viktiga frågor som måste behandlas innan den definitiva fasen av projektet kan godkännas.
Det samförståndsavtal som föreskriver den preliminära finansieringen från privata organ med 200 miljoner euro behöver klargöras ytterligare. Skulle kommissionen därför kunna ge några specifika exempel på några företag som har gått med på en finansiering? Skulle kommissionen också kunna bekräfta ryktena om att såvida inte ett fast politiskt beslut fattas om den definitiva fasen senast i juni 2001, kommer ett sådant finansieringsåtagande från ett privat företag att vara oanvändbart? Skulle kommissionen i detta hänseende också kunna kommentera bristen på resultat när det gäller politiska åtaganden vid toppmötet i Stockholm? Vag retorik kommer väl inte att vara nog när miljarder euro står på spel, och tidsfristen, enligt kommissionens tidsplan, infaller om mindre än tre månader?
Vad gäller öppenhet skulle jag vilja uppmana kommissionen att fullständigt klargöra sina avsikter när det gäller finansieringen av detta projekt, och huruvida kommissionen, i avsaknad av ett betydande intresse från den privata sektorn, kommer att finansiera projektet helt inom EU:s budget, inklusive de 220 miljoner euro per år som det kommer att kosta att underhålla projektet? Skulle kommissionen också kunna ge en aktuell fördelning av de bidrag som förutses från enskilda medlemsstater? När det gäller utveckling, är kommissionen medveten om att medan EU har lagt ned miljoner på Galileo-projektet, har USA uppdaterat sin befintliga teknik? Skulle kommissionen kunna motivera varför Galileo-projektet enbart kommer att användas för civila ändamål, eftersom det verkar absurt att EU beslutar att bygga ett eget satellitnavigationssystem, men ändå förnekar dess militära kapacitet?
Sammanfattningsvis är det väldigt dyrt att skjuta upp satelliter. Vi behöver fasta garantier för att investeringarna i Galileo-projektet kommer att alstra en rimlig vinst. Detta är grundläggande frågor och det är mindre än tre månader kvar. Såvida inte kommissionen omedelbart träder fram med svar om detta projekt, riskerar vi inom EU att framstå som amatörmässiga och oansvariga. Jag uppmanar därför kommissionen och rådet att överväga dessa punkter. Till en kostnad på miljarder för skattebetalarna, som vi är direkt ansvariga inför, har vi rätt till svar.

Talmannen
Jag har i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen () mottagit 17 resolutionsförslag.
Debatten avslutades.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.

Området med frihet, säkerhet och rättvisa
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om
två muntliga frågor till rådet (B5-0157/2001) och kommissionen (B5-0158/2001) från Posselt, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, om den årliga debatten år 2000 om området med frihet, säkerhet och rättvisa
och
rådets och kommissionens uttalanden om lastfartyget East Seas grundstötning vid franska Rivieran med ca 1 000 flyktingar av kurdisk härkomst ombord och illegal invandring.

Posselt
Herr talman! Vi ägnar oss i dag åt den årliga rapporten om området med frihet, säkerhet och rättvisa, som skapades i oktober 1999 vid toppmötet i Tammerfors. Jag tror att man egentligen snarare borde tala om ett område med rättvisa, frihet och säkerhet. Ty rättvisan är fundamentet för vår europeiska union, som betraktar sig som en rättsgemenskap. I Nice gjorde vi två väsentliga framsteg, som vi välkomnar: för det första godkännandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna, som dock nu också måste få juridiskt bindande karaktär, och för det andra reformen av EG-domstolen, vilka hör till glansnumren i Nicefördraget.
Ändå finns det fortfarande ett väsentligt behov av att vidareutveckla Europa som en rättsgemenskap. Här vill jag framför allt nämna det gränsöverskridande rättsliga samarbetet i fråga om civil- och straffrätt, men också - och det anser jag vara mycket väsentligt - i fråga om de mänskliga och medborgerliga rättigheterna, eftersom ju denna stadga om de grundläggande rättigheterna hittills inte varit bindande. Till en rättsgemenskap hör naturligtvis också att man inte bara begär av kandidatländerna att de skall iaktta acquis communautaire, utan vi skall genomföra och iaktta de egna besluten och de egna rättsakterna. Därför är vår centrala fråga till rådet och kommissionen hur det förhåller sig med genomförandet av avtalen och besluten som utgör beståndsdelar av acquis communautaire, hur tidtabellen ser ut och varför det ändå har skett vissa förseningar på detta område.
För det andra talar vi om frihet. Frihet kommer av rättvisa. Frihet grundar sig på den mänskliga värdigheten. Men för att friheten inte skall missbrukas, behöver vi säkerhet, ty utan säkerhet och utan rättvisa blir rättvisan en de starkares rättvisa. Vi vill inte ha en de starkares rättvisa, utan vi vill också ha rättvisa för de svaga. Därför behöver vi en säkerhetspolitik som grundar sig på rättvisa. Här finns det avsevärda brister i den gränsöverskridande bekämpningen av brottsligheten, i samarbetet inom det straffrättsliga området och i harmoniseringen av rätten. I den andan vill jag vädja till rådet att ofördröjligen fortsätta att bygga ut Europol, att äntligen driva på Europaparlamentets parlamentariska kontroll av Europol, att redan under de närmaste veckorna slutgiltigt etablera den europeiska polisskolan - även här har det ju skett förseningar, även om kommissionären också i går kunde rapportera om positiva saker - liksom att sörja för att vi får ett gemensamt europeiskt gränsskydd. Detta föreslog Europaparlamentet redan för tre år sedan, på mitt initiativ. Jag är tacksam för att några medlemsstater nu för tiden i rådet insisterar på en sådan gränsskyddsenhet för Europeiska unionens yttre gränser.
Men vi vill också i denna mycket viktiga debatt fråga rådet vad det egentligen anser om sin behörighet i förhållande till Europaparlamentet. Vi har påbörjat ett utmärkt samarbete med kommissionen och med kommissionär Vitorino, men vi fastslår entydigt brister i fråga om samarbetet beträffande rättsliga och inrikes frågor. Vi diskuterar i dag utan någon skriftlig årsrapport och utan varje underlag från rådets sida vad som skett på detta centrala politikområde och vad som skall ske. Kommissionens scoreboard är här föredömlig. Men någon årsrapport från rådet om det som skett under år 2000 på detta centrala område finns det inte. Jag tror att det är nödvändigt att i vederbörlig ordning informera och ta hänsyn till parlamentet och att driva på parlamentariseringen av det centrala området rättsliga och inrikes frågor. Här ser vi avgörande brister hos rådet. Det är inte möjligt att vilja upprätta ett medborgarnas Europa och därvidlag förbigå medborgarnas valda företrädare, nämligen parlamentsledamöterna.
Avslutningsvis vill jag också gå in på det känsliga området med asylrätten. Vi saknar här - liksom överhuvud taget när det gäller rättsliga och inrikes frågor - en strategisk ansats från rådets sida. Vi har en mängd initiativ från de enskilda staterna, som ofta rent av är motsägande. Vi har en mängd enstaka ansatser, men det saknas en strategisk ansats i fråga om en gemensam asylpolitik, en gemensam invandringspolitik och även en fördelning av bördorna, en personell fördelning av bördorna mellan medlemsstaterna. Vi vädjar till rådet att minska på dessa brister!
(Applåder)

Bodström
. Herr talman, ärade ledamöter av Europaparlamentet, mina damer och herrar! Jag vill tacka för att ni har bjudit in mig och min kollega Klingvall. Det är en stor ära att få tala inför denna församling. Europaparlamentet är en mycket betydelsefull aktör i den europeiska integrationen, och det svenska ordförandeskapet fäster stor vikt vid att ha goda relationer med er. Vi hoppas att vi har kunnat visa en del av denna ambition, inte minst när vi har träffat utskott i Stockholm.
Det är ett mycket angeläget område som diskuteras. Undersökningar visar tydligt att det rättsliga samarbetet ligger de europeiska medborgarna varmt om hjärtat.
Dagens organiserade brottslighet är i stor utsträckning gränsöverskridande, inte minst på grund av den nya teknikens utveckling. Det finns berättigade krav och höga förväntningar från de europeiska medborgarna på att vi verkligen levererar resultat, både på det rättsliga området och på inrikesområdet.
Som ni kanske känner till har vi inom rättsliga frågor i dag det tyngsta lagstiftningsprogrammet inom hela unionen. Genom Amsterdamfördraget och slutsatserna från Tammerforstoppmötet har EU lagt fram en mycket ambitiös plan för hur man skall lyckas upprätta ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. Genomförandet är, som ni känner till, nu inne i ett mycket intensivt skede.
Som ni också vet föreskriver EU-fördraget att Europaparlamentet varje år skall hålla en debatt om de framsteg som har gjorts inom det område som omfattas av avdelning VI i EU-fördraget. Även om fördraget endast talar om den tredje pelaren vill jag och min kollega inte begränsa debatten endast till frågor som rör den tredje pelaren. Ofta finns det ju ett intimt samband mellan frågorna i den första och tredje pelaren.
I allmänhet kan det väl sägas att år 2000, det år som vi i dag skall rapportera om, är år ett i post-Tammerforstiden. Som jag nämnde medförde Tammerfors ett stort steg framåt för de rättsliga och inrikes frågorna, och ett mycket ambitiöst program slogs fast.
Jag vill gärna inleda med att kort nämna några av de framsteg som gjordes på det rättsliga området under 2000. Under detta år antog rådet för rättsliga och inrikes frågor ett tjugotal rättsakter varav åtta förordningar och tre konventionsinstrument. Handlingsplaner har antagits för så gott som alla verksamhetsområden för rättsliga och inrikes frågor. Utöver detta antog rådet mer än ett trettiotal slutsatser, resolutioner, rekommendationer eller rapporter.
Ett flertal frågor fördes framåt av de mycket lyckade franska och portugisiska ordförandeskapen. Beslut nåddes på flera viktiga områden när det gäller kampen mot ekonomisk brottslighet. Beslut fattades om skyddet av euron, och vid det gemensamma mötet med RIF/Ekofin-rådet i Luxemburg den 17 oktober antogs ett antal viktiga beslut, t.ex. beträffande penningtvätt. Vi tog det första steget i processen mot inrättandet av Eurojust som vi anser är ett oerhört viktigt inslag i kampen mot den organiserade brottsligheten. Vi gjorde stora ansträngningar i kampen mot IT-brottsligheten, t.ex. genom att anta ett beslut om bekämpning av barnpornografi på Internet. Vidare lyckades vi utveckla principen om ömsesidigt erkännande genom att anta ett åtgärdsprogram om ömsesidigt erkännande av domar i brottmål.
Flera beslut fattades också för att förbättra det civilrättsliga samarbetet, t.ex. om delgivning, insolvens samt om erkännande och verkställighet av frågor som rör äktenskapsskillnad.
Med detta sagt vill jag fokusera på den fråga som Posselt har ställt. Jag skall försöka svara på de delar som rör det rättsliga och polisiära området, medan min kollega Klingvall skall svara på de frågor som rör asyl och migration.
Herr talman! En del av den fråga som ställts rör dialogen mellan institutionerna och vilka åtgärder som har planerats för att effektivisera denna dialog samt tydligare definiera relationen mellan institutionerna, medlemsstaterna och t.ex. Europol och Eurojust.
Amsterdamfördraget och Tammerforsslutsatserna har inneburit en stor förändring på det rättsliga och inrikes området. Som jag tidigare nämnde har en mycket ambitiös planering fastlagts och takten på arbetet ökar. Inte bara omfattningen av, utan även karaktären på samarbetet har förändrats. Institutionerna har delvis fått nya roller och arbetsformerna håller på att utformas. Vi befinner oss mitt i genomförandet av Tammerfors, och vi kan identifiera vissa områden där samtliga institutioner håller på att anpassa sig till de nya förutsättningarna.
Det är min fasta övertygelse att inrättandet av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa förutsätter ett mycket nära samarbete mellan rådet, kommissionen och parlamentet, och det är i denna anda som det svenska ordförandeskapet vill verka.
Fördraget ger en tydlig ram för de formella relationerna mellan rådet och Europaparlamentet när rättsakter och andra instrument tas fram inom de rättsliga och inrikes frågorna. Rådet är fullt medvetet om att det ambitiösa arbetet på detta område också innebär en betydande arbetsbörda för er i parlamentet. Rådets tidsramar för Europaparlamentets yttranden måste fastställas genom en balanserad avvägning mellan å ena sidan vikten av att frågan behandlas skyndsamt och å andra sidan Europaparlamentets arbetsbörda.
Här måste vi gemensamt ta ansvar för EU:s framtid. Det är viktigt att vi fokuserar på det som är väsentligt och verkligen låter de centrala frågorna om unionens utveckling uppta vår tid och energi.
Det svenska ordförandeskapet har inlett en diskussion om rådets arbetsformer. På vårt informella rådsmöte den 8 och 9 februari, där vi också hade nöjet att få träffa Watson, var vi alla överens om att en effektivisering av rådets arbete är nödvändig för att nå målen som har satts upp i Tammerfors.
En fråga som kommer att behandlas i den översyn som har påbörjats är den ständigt ökande floran av initiativ inom området för rättsliga och inrikes frågor. Det är min övertygelse att man måste åstadkomma en bättre förutsebarhet och samordning när det gäller nya lagstiftningsinitiativ. En sådan förbättring skulle underlätta institutionernas gemensamma arbete väsentligt.
Jag vill också nämna något om förhållandet mellan institutionerna och Europol respektive Eurojust. Det är ordförandeskapets övertygelse att parlamentets insyn i och möjligheter att följa exempelvis Europols verksamhet kan och bör förbättras. Ordförandeskapet överväger hur detta skall kunna arrangeras i praktiken. Det kan finnas åtgärder som kan vidtas på kort sikt och som inte kräver några regelförändringar.
Vad gäller Eurojust har rådet ännu inte påbörjat diskussionen om hur parlamentet och kommissionen skall involveras i arbetet respektive beredas möjlighet att följa verksamheten. Det är dock självklart att frågor som rör relationerna mellan Eurojust, kommissionen och parlamentet kommer att behandlas i förhandlingarna. Det förslag till rådsbeslut som parlamentet skall yttra sig över bygger på den reglering som finns i Europolkonventionen, både vad gäller kommissionens deltagande i verksamheten och parlamentets möjlighet att följa den. Jag vill dock även vad gäller detta understryka att vi skall överväga möjligheten att ytterligare förbättra förutsättningarna för parlamentet att få insyn.
Innan jag behandlar nästa fråga vill jag betona vår ambition att behålla de goda relationerna med er. För att understryka detta har vi i dag överlämnat en skriftlig rapport till er som tydligt redogör för rådets arbete inom det rättsliga och inrikes området under det gångna året.
Posselt nämner även principen om ömsesidigt erkännande och vilka åtgärder som planeras för att förbättra det ömsesidiga erkännandet av domar inom det straffrättsliga området.
Ömsesidigt erkännande av beslut i brottmål, och det traditionella rättsliga samarbetet syftar mot samma mål: att samarbetet mellan staterna skall bli bättre så att man kan uppnå ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. I december förra året antog rådet, mot bakgrund av slutsatserna från Tammerfors, ett åtgärdsprogram om genomförandet av principen om ömsesidigt erkännande. Åtgärdsprogrammet är ambitiöst och omfattande. Det innehåller ett stort antal åtgärder som skall genomföras. Principen om ömsesidigt erkännande så som den kommer till uttryck i åtgärdsprogrammet omfattar beslut före domen, själva domen och beslut efter domen.
Mot bakgrund av detta har Sverige tillsammans med Belgien och Frankrike tagit initiativ till ett instrument om beslut före domen. Det handlar om ömsesidigt erkännande av beslut, frysning av tillgångar och bevismaterial. Instrumentet syftar till att snabbt förhindra att tillgångar och bevismaterial blir undandragna de brottsutredande myndigheterna. När instrumentet presenterades mottogs det positivt, och förhandlingarna kommer att inledas nu i vår under det svenska ordförandeskapet.
Under våren kommer förmodligen ett initiativ beträffande ett ömsesidigt erkännande och verkställighet av bötesdomar att läggas fram. Arbetet påbörjas med erkännande och verkställighet av själva domen.
Jag vill också nämna samarbetet på det civilrättsliga området, särskilt i arbetet som påbörjats för att skapa en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar. En europeisk exekutionstitel skall till skillnad från en nationell vara verkställbar i alla medlemsstater utan någon mellanstatlig kontroll. Detta är ett första viktigt steg mot våra mål, nämligen att domar från en medlemsstat skall kunna erkännas och verkställas direkt inom hela unionen.
Avslutningsvis skulle jag vilja besvara Posselts fråga om genomförandet av lagstiftningen på vårt område och frågan om det vi nyss nämnde, alltså en årlig rapport om genomförandet.
I arbetet med att skapa ett område för frihet, säkerhet och rättvisa är vi till stor del beroende av rättsliga instrument som måste införlivas i medlemsstaternas nationella rättsordning. Ett flertal instrument som vi enades om i slutet av 90-talet har redan kunnat träda ikraft. Dessutom finns det i dag för flera instrument en möjlighet till tillämpning, trots att de inte har trätt ikraft i förhållande till alla medlemsstater. Efter Amsterdamfördragets ikraftträdande har också flera gemenskapsrättsakter, t.ex. förordningar, antagits inom det rättsliga och inrikes området. Flera av dessa instrument har redan trätt ikraft eller är på väg att träda ikraft. Ett konkret exempel är den s.k. Bryssel II-förordningen om erkännande och verkställighet av frågor som rör äktenskapsskillnad.
Vi nämnde inledningsvis också att vi håller på att göra en översyn av våra arbetsmetoder inom RIF-området. Frågan om medlemsstaternas genomförande av gjorda åtaganden inom RIF-området är en av de frågor som behandlas i det sammanhanget. Jag utesluter inte att det behövs ytterligare åtgärder för att medlemsstaterna bättre skall leva upp till vad de har åtagit sig i rådet. Någon form av kontroll av genomförandet kan vara ett sätt att skapa tryck på oss alla att verkligen motsvara våra åtaganden.
Ordförandeskapet har i dag inga färdiga lösningar på hur en sådan mekanism skall se ut. Det förslag som nämns i frågan, en årlig rapport, kan vara ett sätt, men till den frågan måste rådet få återkomma med mer konkreta besked.

Klingvall
. Herr talman! Ärade ledamöter av Europaparlamentet! Mina damer och herrar!
Jag vill börja med att tacka för att även jag har fått möjlighet att deltaga i denna årliga debatt. Jag är här för att rapportera om utvecklingen i frågor som rör asyl och migration och som ni är väl medvetna om är vi nu inne i en mycket intensiv fas där vi går mot en ökad harmonisering av medlemsstaternas asyl- och migrationspolitik.
Det råder ingen tvekan om att dessa frågor hör hemma på den europeiska nivån. Arbetet med att utveckla en gemensam asyl- och migrationspolitik är viktigt av flera skäl. Det skall bidra till att skapa ett område av frihet, säkerhet och rättvisa inom EU. Vidare skall asylsökande och andra som vill bosätta sig i våra länder veta att de får ett likvärdigt mottagande och en likvärdig bedömning av sina skäl, oavsett vilken medlemsstat de söker sig till. Vi kan då också få en jämnare ansvarsfördelning mellan medlemsstaterna. Vi kan gemensamt bekräfta internationella åtaganden och värderingar som solidaritet, humanitet och rättssäkerhet. I detta arbete fyller FN:s flyktingkommissariat en viktig rådgivande roll.
Det råder ingen tvekan om vart vi är på väg. Målen och handlingsplanerna är fastlagda i Amsterdam, Wien och Tammerfors, liksom kommissionens resultattavla. Kommissionen har arbetat intensivt, många förslag har presenterats under det senaste året och det är nu upp till oss i rådet att föra arbetet vidare. I detta arbete är era synpunkter viktiga.
Rådet har under året fattat beslut i ett antal frågor som rör asyl och migration. Den europeiska flyktingfonden antogs vid ministerrådsmötet den 28 september 2000. Medlemsstaterna har ansökt om medel ur fonden för 2000 och 2001 till olika projekt med inriktning på mottagande, integration och återvandring.
Rådet har också fattat två beslut kopplade till Dublinkonventionen. Den 11 december 2000 antogs den s.k. Eurodacförordningen. Vi hoppas att detta skall bidra till en mer effektiv tillämpning av Dublinkonventionen. Vid det senaste rådsmötet den 15-16 mars kunde rådet också fatta beslut om att Norge och Island knyts till Dublinkonventionen och Eurodac. Vi ser nu fram mot kommissionens förslag till ett gemenskapsrättsligt instrument som skall ersätta Dublinkonventionen.
Vid det förra rådsmötet kunde rådet anta viseringsförordningen, som innebär att vi nu får helt harmoniserade regler för vilka länders medborgare som är befriade från krav på visering och för vilka länder detta krav skall gälla även fortsättningsvis. Förordningen innebär att Bulgarien, Hong Kong och Macao, och i ett senare skede även Rumänien, förs över på listan över viseringsfria länder.
Jag hoppas att vi - innan det svenska ordförandeskapet är över - till denna lista över beslut om gemensamma regler, skall kunna lägga direktiven om tillfälligt skydd vid massiv inströmning av fördrivna personer, samt om familjeåterförening.
När det gäller tillfälligt skydd visar erfarenheterna från Bosnien-Hercegovina och Kosovo att vi måste ta ett samlat och solidariskt ansvar nästa gång vi får en massiv inströmning av fördrivna person till unionen.
Frågan om familjeåterförening är också viktig. Vi måste kunna ge alla som är bosatta i våra länder möjlighet att få leva med sina nära anhöriga. Vi hoppas också kunna nå enighet vid rådsmötet i maj om ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning och utvisning.
Rådet har under året även haft andra viktiga och givande diskussioner. I frågan om gemensamma minimivillkor för mottagande av asylsökande förde rådet principiella diskussioner kring ett antal viktiga delfrågor, bl.a. tillgång till arbetsmarknaden, rätten till fri rörlighet på territoriet samt tillämpningsområdet. Vi ser nu fram mot kommissionens förslag som väntas presenteras inom kort.
Rådet har också behandlat två förslag, ett direktiv och ett rambeslut, om gemensamma regler för att bekämpa människosmuggling och hjälp till olaglig vistelse i våra länder. Diskussionerna rörde ett antal principiella frågor, nämligen en humanitär klausul, minsta maximistraff och den straffrättsliga omfattningen.
Vid rådsmötet den 30 november - 1 december 2000 diskuterades ett franskt initiativ för att harmonisera de ekonomiska sanktionerna som en del av transportörsansvaret. Vi kunde inte vid det tillfället uppnå politisk enighet kring förslaget. Det svenska ordförandeskapet sonderar för närvarande förutsättningarna för att nå en politisk överenskommelse. Jag är väl medveten om parlamentets ställningstagande i bl.a. dessa frågor och vi beaktar givetvis detta i vårt fortsatta arbete.
Andra viktiga frågor är säkrare och mer jämförbar statistik samt kommissionens förslag kring varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares rättigheter.
Mer övergripande diskussioner har också förts vid flera informella ministerrådsmöten. I Lissabon diskuterade vi bl.a. hur vi utifrån kommissionens resultattavla skulle följa upp toppmötet i Tammerfors. I Marseille stod frågan om migration till Europa på lång sikt i fokus. Och i Stockholm diskuterade vi dels hur vi kan effektivisera arbetet med att implementera Tammerforsslutsatserna, dels hur vi - utifrån kommissionens meddelande om asyl - kan stärka arbetet med att utveckla ett gemensamt asylsystem i Europa.
Frågor som rör asyl och invandring ligger nära våra medborgare och väcker ofta starka känslor. Under det gångna året har vi vid flera tillfällen fått se bilder från tragedier i samband med att människor har försökt att ta sig in i våra länder. Det ställer stora krav på oss att så snabbt som möjligt utforma en gemensam politik som gör att vi kan hantera det migrationstryck som finns mot EU:s medlemsstater. Vi skall ta ansvar för flyktingar och andra som är i behov av skydd i våra länder. Vi skall också ha regler som underlättar besöksutbyte och som medger viss annan invandrning. Det är viktigt att vi har en modern migrationspolitik där vi både arbetar för att undanröja de grundläggande orsakerna till ofrivillig migration, förebygger olaglig invandring, garanterar skydd till de som är i behov av det och kan erbjuda en rättvis behandling av de invandrare som har permanenta uppehållstillstånd i våra länder. Det är just detta Tammerforsslutsatserna handlar om.
Det är därför viktigt att vi ser på arbetet med att harmonisera medlemsstaternas asyl- och migrationspolitik utifrån ett helhetsperspektiv. Under det svenska ordförandeskapet kommer samtliga förslag från kommissionen på asylområdet att ligga på rådets bord och detsamma gäller också en majoritet av förslagen på migrations- och viseringsagendorna. Vi får därför en möjlighet att tydligare se den helhet som är nödvändig för att uppnå en väl balanserad och avvägd gemensam politik. Därmed inte sagt att vi inte skall försöka komma överens om de förslag som ligger på rådets bord så snart som möjligt. Det skall dock ske inom ramen för de visioner och den strategi som anges i Amsterdamfördraget och Tammerforsslutsatserna.
Förutsättningarna för invandring till våra länder ändras med tiden och jag ser därför fram mot det kommande belgiska ordförandeskapets fokus på bl.a. frågan om arbetskraftsinvandring till unionen. Det är en fråga som jag tror kommer att bli allt viktigare de närmaste åren.
Vad beträffar de skriftliga frågor jag har att besvara skall jag börja med den som rör vilka resultat som fram till dags dato kan redovisas från anslutningsförhandlingarna med kandidatländerna med avseende på området frihet, rättvisa och säkerhet, och under vilka former rådet önskar fortsätta förhandlingarna, särskilt behandlingen av kapitel 24. Detta kapitel öppnades för Luxemburggruppen i slutet av det portugisiska ordförandeskapet. Länder ur Helsingforsgruppen har ännu inte öppnat kapitlet. Utkast till gemensam förhandlingsposition för fem av Helsingforsländerna förutses till början av maj. Reviderade sådana förutses till mitten av juni för Luxemburgländerna. Allt enligt kommissionens tidsplan. Någon stängning av kapitlet är inte aktuell för något land under det svenska ordförandeskap.
Kommissionen har genomfört tekniska konsultationer med alla berörda kandidatländer under februari och mars för att gå igenom regelverket och räta ut eventuella frågetecken. Enligt kommissionens tidtabell skall det föreligga en uppdaterad förhandlingsposition för Luxemburgländerna i juni. För Helsingforsländerna skall ett första utkast vara färdigt under maj månad.
Det kan knappast ha undgått någon att utvidgningen är en av den svenska regeringens tre viktigaste prioriteringar. Det är en historisk utmaning och ett historiskt tillfälle. Ytterst handlar det om att bygga grunden för fred, frihet och demokrati i hela Europa. Vi har lovat att göra vad vi kan för att under de närmaste månaderna bidra till att bana vägen för ett politiskt genombrott i utvidgningsförhandlingarna.
Det gäller i högsta grad också det rättsliga och inrikes området som ju är en av hörnstenarna i hela förhandlingsprocessen. En stat som bygger på rättsstatsprinciper är en förutsättning för medlemskap i unionen.
Ingen kan idag säga hur förhandlingarna i praktiken kommer att gestalta sig för rättsliga och inrikes frågor. Det är faktiskt första gången någonsin som reella förhandlingar förs på detta område inför en utvidgning av unionen. En sak står dock klar redan nu; utöver de krav som det formella regelverket ställer, finns det högt ställda förväntningar av mer praktisk karaktär. Vi fäster stor vikt vid att kandidatländerna vidtar konkreta åtgärder för att säkerställa både den administrativa kapaciteten och implementeringen av antagen lagstiftning.
Kandidatländerna har ett ansvar att upprätthålla takten i anpassningsarbetet så att det blir möjligt att nå acceptabla förhandlingslösningar. Vi medlemsstater har ett ansvar att bistå kandidatländerna i detta arbete. Det svenska ordförandeskapet anser att det är viktigt att involvera kandidatländerna i EU:s samarbete på ett tidigt stadium. Den s.k. föranslutningspakten mot organiserad brottslighet samt de horisontella PHARE-programmen för asyl, migration, visering och gränskontroll är bra exempel på att kandidatländerna och medlemsstaterna redan nu arbetar tillsammans. En förtroendefull relation oss emellan och en förståelse för varandras villkor och situation är en fundamental förutsättning för ett gott framtida samarbete.
Därför har vi också bjudit in representanter från kandidatländerna till en rad olika möten och seminarier under vår ordförandeskapsperiod. Senast träffades vi justitie- och inrikesministrar från medlemsstaterna och kandidatländerna vid ett informellt möte den 16 mars. Då kretsade diskussionerna kring hur vi kan stärka det ömsesidiga praktiska samarbetet redan före anslutningen. På punkt efter punkt kunde vi konstatera att samarbete redan har inletts och att vägen nu stakats ut för hur vi kan fördjupa det ytterligare.
Den andra frågan jag skall besvara handlar om vilka åtgärder rådet planerar för att skapa en gemensam invandringspolitik och vilka tidsfrister som fastställs.
EU:s invandringspolitik inbegriper dels den invandring som har sin grund i människors skyddsbehov, dels den invandring som äger rum t.ex. för att splittrade familjer önskar återförenas eller för att människor vill skaffa sig bättre ekonomiska förutsättningar eller en god utbildning. Invandringspolitik i en snävare mening utesluter emellertid den invandring som är att hänföra till människors skyddsbehov; den behandlas inom ramen för asylpolitiken.
Det finns redan ett antal icke bindande rättsakter som antogs innan politikområdet överfördes till gemenskapsrätten. De första stegen mot en tillnärmning av de nationella regelverken togs nämligen redan under avdelning VI. Arbetet har sedan fortsatt och de gamla rättsakterna kommer successivt att ersättas av gemenskapsrättsliga instrument. För närvarande behandlas t.ex. rätten till familjeåterförening. Ordförandeskapet planerar att nå en politisk överenskommelse kring det förslaget under innevarande halvår.
Vidare har kommissionen under mars 2001 antagit ett förslag till direktiv om status för tredjelandsmedborgare som varit bosatta i en medlemsstat under lång tid. En viktig beståndsdel i detta förslag är rätten att etablera sig i en annan medlemsstat. En första behandling av förslaget kommer att kunna påbörjas under det svenska ordförandeskapet.
Direktiv om villkor för inresa och bosättning i samband med anställning och egen ekonomisk verksamhet kommer att presenteras under första halvåret 2001 och det är ett direktiv som kommer att bli särskilt intressant mot bakgrund av den debatt som inom unionen har börjat föras med anledning av medlemsstaternas ökande behov av arbetskraft. Den kommer att föras vidare under hösten 2001 då Belgien som ordförandeland kommer att anordna ett seminarium i ämnet. Dessutom kommer kommissionen under våren 2001 att lägga fram ett förslag om villkor för inresa och vistelse för studier eller yrkesutbildning och ett förslag som gäller obetald verksamhet.
Det pågående arbetet visar tydligt att vi inom EU bedriver en aktiv migrationspolitik. Grundprincipen i denna politik måste vara att de personer som beviljas rätt till inresa och vistelse och som vistats lagligen i en medlemsstat bör ha i stort sett samma rättigheter och skyldigheter som EU-medborgarna. Det framgår även tydligt av slutsatserna från Tammerforsmötet. Där sägs även att en viktig del i unionens politik inom detta område är en effektiv hantering av migrationen i alla dess skeden och att samarbetet med ursprungsländerna skall utgöra en viktig del i det arbetet.
Den sista frågan handlar om huruvida rådet anser det vara tänkbart att inom ramen för en gemensam asylpolitik införa en personantalsbaserad kostnadsfördelning mellan medlemsstaterna för mottagande av asylsökande. Frågan om huruvida ansvarsfördelningen skall vara en del av den gemensamma europeiska asylpolitiken kan besvaras från två olika utgångspunkter. Dels utifrån ett perspektiv med inriktning på specifika förslag till direktiv, dels ett mer generellt perspektiv avseende ansvarsfördelning som ett resultat av asylpolitiken.
I Amsterdamfördraget finns grunden för skapandet av ett gemensamt asylsystem och frågan om ansvarsfördelning mellan EU:s medlemsstater står bland annat att läsa i artikel 63.2 b). Denna artikel fastslår att rådet skall: "besluta om främjande av en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot flyktingar och fördrivna personer och bära följderna av detta". Denna tanke bekräftades också av stats- och regeringscheferna i Tammerfors.
Låt mig också nämna att rådet den 28 september förra året antog den Europeiska flyktingfonden vars syfte är att främja ansvarsfördelningen inom EU, både strukturellt och i akuta situationer. Vi har även direktivförslaget om tillfälligt skydd i massflyktssituationer där det finns ett kapitel som handlar om solidaritet, det vill säga åtgärder som skall underlätta ansvarsfördelningen mellan medlemsstaterna. Någonting som medlemsstaterna också lägger stor vikt vid.
Målet för det lagstiftningsarbete som för närvarande pågår med stor intensitet är att skapa ett gemensamt europeiskt asylsystem som kan leda till större förutsägbarhet och rättsäkerhet för individen och den asylsökande, vilken kommer att få en likvärdig behandling i alla medlemsstater. Jag tror att ett sådant gemensamt system på ett naturligt sätt kommer att leda till en mer balanserad ansvarsfördelning mellan EU:s medlemsstater.
Slutligen vill jag på er begäran ta upp ett aktuellt exempel på hänsynslös människosmuggling, som återigen visar att vi måste agera snabbt.
Det handlar om förlisningen av fartyget East Sea utanför den franska staden St Raphael i februari med omkring 1000 asylsökande. Händelsen utreds nu av franska myndigheter och eventuella påföljder för de ansvariga kommer att utmätas enligt fransk lag.
Parlamentet har lagt fram önskemål om att rådet gör ett uttalande om denna händelse. Rådet som institution kan dock knappast göra ett sådant uttalande i ett fall som framförallt rör en nationell regering. Det är samtidigt viktigt att vi inom unionen visar enighet i våra ansträngningar att beivra den här typen av organiserad brottslighet. Det är därvid betydelsefullt att detta avspeglas i vår bedömning av straffvärdet för dessa handlingar.
Rådet arbetar hårt för att få fram gemensamma bestämmelser när det gäller den straffrättsliga ramen för bekämpande av hjälp till olaglig inresa och vistelse. Rådet söker en godtagbar text som gör en tydlig åtskillnad mellan å ena sidan människosmugglare som utnyttjar utsatta människor, och å andra sidan kyrkor, kända frivilligorganisationer och andra som agerar med humanitära eller ideella motiv. Jag vill understryka att det råder en stor uppslutning bland medlemsstaterna om att vi inte skall kriminalisera humanitärt motiverade handlingar.
I det sammanhanget vill jag också nämna att rådet redan utvecklat ett system för tidig varning, som gör det möjligt för medlemsstaterna att bl.a. informera varandra om potentiella flyktingströmmar. Till detta system bidrar även kandidatländerna med information.
Andra åtgärder som rådet arbetar med för att bekämpa den olagliga invandringen är direktivet om transportörsansvar, som inte skall ses som ett isolerat instrument, utan som en del i en större och mer övergripande politik. Rådet undersöker också möjligheten att etablera ett nätverk av sambandsmän.
Enligt min mening är det mest effektiva sättet att förebygga olaglig invandring att samarbeta med de länder som idag fungerar som transitländer. Genom att stärka deras asylsystem bidrar vi dels till att stärka möjligheterna för skydd till flyktingar, dels till att dessa länder blir mindre intressanta för människosmugglare.
Att komma tillrätta med de bakomliggande orsakerna till ofrivillig migration är på sikt det enda sättet att komma bort från de tragedier som människosmugglingen innebär. Då är det väldigt viktigt att vi anlägger det helhetsperspektiv som hela harmoniseringsprocessen utgår från.

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter, ärade rådsledamöter, jag vill börja med att tacka ledamot Bernd Posselt för att han lagt fram den muntliga fråga som utgör grunden för denna debatt. Då jag svarar på de frågor som han ställt kommer jag inte att koncentrera mig på det som redan gjorts under år 2000, eftersom rådet företrädare redan gjort ett uttömmande och noggrant bokslut av den här frågan, utan jag skulle framför allt vilja ta upp de viktigaste ramarna som vi måste följa fram till Europeiska rådet i Laeken, vilket är rätt tillfälle för en första grundlig utvärdering av Tammerforsmandatets uppnådda resultat. 1999 var ett år då de rättsliga och inrikes frågorna ändrade inriktning. 2000 var det år då Tammerforsmandatet började tillämpas.
Kommissionens uppfattning är att det inte är en överdrift att säga att vi har börjat bra. Vi har från vår sida lagt fram ett förslag om en utvärderingspanel vars sammansättning och innehåll ledamöterna känner till och därför kommer jag inte att uppehålla mig vid den. Men det är med hjälp av en utvärderingspanel som vi öppet, tydligt och ansvarsfullt kan bedöma Tammerforsmandatets framsteg, men även en bristande fullföljning av det. Jag tänker därför inte referera till utvärderingspanelens innehåll, utan jag skulle vilja börja med att ta upp en fråga som ledamot Bernd Posselt väckt om utarbetande av årsrapporter om genomförandeläget när det gäller området med frihet, säkerhet och rättvisa.
Som kommissionen ser saken svarar en sådan dynamisk utvärderingspanel som vi vill ha på ledamot Bernd Posselts fråga. Men jag tror att vi kan förbättra utvärderingspanelen på två sätt: För det första genom att vid varje reviderad sammansättning av utvärderingspanelen i slutet av varje ordförandeskap introducera en politisk dimension då de uppnådda resultaten analyseras. För det andra anpassa kommande utvärderingspaneler till sin egen struktur, särskilt vid uppföljningen av resultaten från Europeiska rådets i Laeken, så att utvärderingspanelen också återger på vilket sätt var och en av medlemsstaterna på sina respektive rättsliga och inrikes områden förverkligar de beslut som fattas på unionsnivå.
Även om vi nu har börjat bra erkänner jag att det är legitimt att ha motstridiga känslor om unionens beslutskapacitet i detta ämne. Här har vi två problem som det inte går att komma undan. Det första har att göra med det otal initiativ från medlemsstaterna vars logik vi ibland inte förstår. Jag vill inte ifrågasätta medlemsstaternas initiativrätt. Det går bara att åstadkomma ett område med frihet, säkerhet och rättvisa om vi har ett nära samarbete mellan unionens alla institutioner, men också - kanske framför allt - mellan medlemsstaterna. Men kommissionen delar parlamentets oro kring den ibland lite fragmentariska metoden som styr en stor del av medlemsstaternas initiativ, med risken att det inte medför med något mervärde till EU-projektet. Jag ifrågasätter inte initiativens välvillighet, men de är ibland vitt spridda. Om initiativen upptas i den europeiska gemenskapens dagordning är de välkomna. Men om de är initiativ som bara rör varje medlemsstats tillfälliga interna politiska dagordning fruktar jag att de inte kommer att kunna bidra till att följa det krävande Tammerforsprogrammet.
Därför är kommissionen villig att utröna på vilka sätt den skulle kunna förbättra samarbetet med medlemsstaterna då det rättsliga initiativet tillämpas. För det andra, och det är bra att det tas upp redan i dag, före Laeken, löper vi risken att Tammerfors tidsplan blir något försenad. Om inte rådets takt och beslutskapacitet ökar, dvs. om den nuvarande takten bibehålls, kommer vi att komma till Laeken långt innan den målsättning som sattes i Tammerfors uppnåtts. Därför var den reflektion det svenska ordförandeskapet gav mycket uppmuntrande, vilken jag välkomnar, en reflektion som togs upp vid det informella Europeiska rådet i Stockholm om att det var nödvändigt att skynda på beslutstakten och att rådets arbetsmetoder behövde förbättras. Kommissionen är beredd att samarbeta, under ledning av det svenska ordförandeskapet, i detta och med en rationalisering av rådets arbetsmetoder.
När det gäller ledamot Bernd Posselts konkreta frågor tänker jag hålla mig mycket kort. I fråga om ändringar av gemenskapens regelverk som rör interna rättsliga frågor måste jag säga, när det gäller den tredje pelarens avtal, att endast ett avtal har undertecknats och ratificerats av alla medlemsstater, avtalet om Europol. Inget av de andra avtalen har undertecknats och ratificerats av samtliga femton medlemsstater. När det gäller rambesluten är det för tidigt att uttala sig om någon ändring eftersom de är mycket färska. De är ännu inte tillräckligt många för att man skall kunna göra en utvärdering av dem.
När det gäller den andra frågan, den om en gemensam invandringspolitik, har kommissionen redan bidragit väsentligt till denna fråga, vilken handlar om en konstruktion av ett gemensamt immigrationsbegrepp och en strävan att samordna invandringspolitiken, genom det meddelande kommissionen underställde rådet och parlamentet i november förra året. I detta meddelande underströk vi två målsättningar: För det första olika rättsliga initiativ som ger ett gemensamt EG-regelverk och för det andra inledningen av ett öppet samarbete på rådsnivå för att samordna en politik som hanterar migrationsströmmarna. Vi lade fram ett förslag om familjeåterförening som jag hoppas skall bli godkänt under det svenska ordförandeskapet. Vi lade fram ett förslag som rör rättigheter och skyldigheter för medborgare från länder utanför EU som är långvarigt bosatta här. I juli kommer vi att lägga fram ett förslag om villkoren för invandrare som bosätter sig här av arbetsskäl. Och i slutet av året kommer vi att lägga fram ett kompletterande förslag om att låta medborgare från länder utanför EU bosätta sig här av studie- och yrkesutbildningsskäl eller andra skäl.
Kommissionen har för avsikt att lägga fram ett förslag i juli i år om att inleda en öppen samordning av invandringspolitiken, så att den kan börja tillämpas redan 2002, samtidigt med det svenska ordförandeskapets initiativ till förbättring av den befintliga statistiska apparaten som rör invandring. Det nya programmet Odysseus kommer även det att göra det möjligt att införa ett administrativt samarbete mellan medlemsstaterna och vi hoppas kunna lägga grunden för det som är skapandet av den gemensamma gränskontroll som ledamot Bernd Posselt åsyftade. När det gäller invandringspolitiken anser jag att vi inte får glömma att föra en aktiv politik för att integrera invandrargrupperna i det mottagande samhället. Därför är det viktigt att utnyttja att möjligheter hos det paket för bekämpning av diskriminering som kommissionen lade fram förra året, och på samma sätt utveckla Lissabonstrategins invandringskomponent som bekräftats i Stockholm om att bekämpa social utslagning. Det är nödvändigt att kunna räkna med medlemsstaternas regionala och lokala myndigheters engagemang och stöd för denna integrering av invandrare. När det gäller den illegala invandringen har kommissionen redan lagt fram två förslag till rambeslut om människosmuggling och har för avsikt att lägga fram två meddelanden, ett om bekämpning av illegal invandring och ett annat om återvandringspolitik. Jag avslutar denna punkt med att understryka att jag hoppas att den konferens som det belgiska ordförandeskapet tänker hålla kan ge Europeiska rådet i Laeken ramen för en politisk överenskommelse om ett heltäckande begrepp för Europeiska unionens invandringspolitik, så att det därefter inte skall finnas några fler ursäkter om att vi inte har en gemensam syn som hindrar oss att anta konkreta lagstiftningsåtgärder.
När det gäller asylfrågan skulle jag vilja påminna om att solidaritetsprincipen har behandlats av kommissionen, både i dennas förslag om en "Europeisk flyktingfond" och i förslaget om "Tillfälligt skydd", grundat på den så kallade dubbla frivilligheten. Jag hoppas att det under det svenska ordförandeskapets ledning kommer att gå att komma fram till en politisk överenskommelse om tillfälligt skydd. Men liksom ledamot Bernd Posselt erkänner jag att diskussionerna i rådet inte utmynnat i någon förstärkning av solidaritetens finansiella dimension och de visar att det inte är lätt att komma fram till några slags regler om en fördelning av asylsökande mellan medlemsstater. Den bästa lösningen för en ansvarsfördelning är nog ett gemensamt europeiskt asylsystem enligt riktlinjerna i kommissionens meddelande från november förra året.
När det gäller ömsesidigt erkännande av beslut skulle jag bara vilja informera parlamentet om att vi har förberett ett viktigt paket som rör utlämning, efterlysning och arresteringsorder inom Europeiska unionen, samt ett paket om ömsesidigt erkännande av straffrättsliga beslut, bl.a. beslut om tvångsåtgärder vid utredningar som rör bekämpning av Internetbrottslighet. I fråga om civilrätt tänker vi i slutet av detta år komplettera initiativet "Bryssel I" med ett förslag om en verkställande EU-behörighet på det civilrättsliga området, samt kompletterande initiativ till "Bryssel II" om erkännande av gemensamma beslut på det familjerättsliga området, frågor om äktenskap och vårdnad om barn, och en spridning av förslag om erkännande av småbeloppskrediter och obestridda krediter.
Herr talman, när det gäller dialogen mellan institutionerna vill kommissionen här understryka att dialogen mellan rådet, kommissionen och Europaparlamentet är viktig för att vi skall kunna lyckas. På det området är det viktigt att stärka kommissionens och parlamentets deltagande i det som rör den demokratiska kontrollen av Europol, ett initiativ som kommissionen också tänker lägga fram under det här året. Vi har ett ambitiöst program att ta itu med. Jag är övertygad om att det svenska och det belgiska ordförandeskapet kommer att se till att vi håller en lämplig takt så att vi uppnår bra resultat i Laeken. Avslutningsvis skulle jag bara vilja säga till parlamentet, särskilt till ledamot Graham Watson, i egenskap av ordförande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, att kommissionen uppskattar de ansträngningar som sker att besvara yrkanden rörande förslag från kommissionen och medlemsstaterna inom tidsramar som ibland är ytterst snäva. Om förseningar uppstår kommer de nog inte att orsaka brist på förslag eller yttranden från parlamentet. Och för det andra vill jag inför ledamöterna bekräfta kommissionens vilja att fördjupa den politiska dialogen med Europaparlamentet så att vi tillsammans skall kunna hitta de bästa lösningarna som detta hus kan erbjuda med ett brett politiskt stöd från de olika europeiska partibildningarna. När det gäller parlamentets varierande politiska och ideologiska uppfattningar har vi i alla fall ett gemensamt mål, och det är att nå ut till medborgarna med ett tydligt politiskt budskap som motsvarar deras förväntningar. Och det budskapet är enkelt. Det är att EU:s institutioner beslutsamt bidrar till att bekräfta frihet, säkerhet och rättvisa som värden som inte går att behandla var för sig och vilka är den sanna grunden i stadgan om de grundläggande rättigheterna som är ett uttryck för det som vi har gemensamt och som vi är stolta över. Vi är stolta över den europeiska identiteten.
(Applåder)

Pirker
Herr talman, ärade företrädare för rådet, herr kommissionär! Applåderna har säkert visat er att vi i hög grad uppskattar ert arbete och er strävan efter att finna bra, pragmatiska lösningar och samarbeta med parlamentet, och även de framsteg som ni visar beträffande the score board. Jag gläder mig också över det svenska ordförandeskapets engagemang, även om fortfarande flera saker måste lösas.
Men låt mig dessutom i dag påpeka tre problemområden, som delvis redan tagits upp, nämligen för det första de brister som vi har, för det andra de lösningar som saknas eftersom förslagen visar på bristande verklighetsförankring, och för det tredje dåligt samordnade initiativ från medlemsstaterna.
Jag vill börja med det sista och vill stödja er, herr kommissionär. Ni anser att vi här behöver nya sätt att agera. Vi tillbringar massor av tid med parallella initiativ, som mycket ofta har en bristande rättslig grund och där vi mycket ofta förmodar att de snarare är nationellt motiverade än att de faktiskt är angelägna om europeiska lösningar. Vi behöver här en effektivare mekanism för att faktiskt främja det som är positivt i dem.
Den andra punkten: Vi har i Europeiska unionen en dramatisk utveckling i fråga om narkotikaanvändning, men även i fråga om narkotikaproduktion, i synnerhet när det gäller syntetisk narkotika i Europeiska unionen. I dag använder mer än 5 miljoner ungdomar syntetisk narkotika. Europeiska unionen har blivit den största producenten och exportören i världen av syntetisk narkotika. Om vi betraktar the score board, då ser vi här att inte alltför många åtgärder vidtagits. En initiativplan lades fram år 2000, men inga ytterligare åtgärder. Jag vill anhålla om att man här gör en ny prioritering.
Avslutningsvis vill jag nämna en sak till. Avsaknad av verklighetsförankring, exempelvis vid återförenande av familjer...
(Talmannen avbröt talaren.)

Terrón i Cusí
Herr talman! För att analysera detta år noll av Tammerforseran räknar vi för första gången med ett instrument som är utomordentligt värdefullt i dag och i framtiden, nämligen den så kallade score board som kommissionen har inrättat. På denna resultattavla skall de framsteg som görs i rådet och av var och en av medlemsstaterna under de kommande åren antecknas.
En jämförelse mellan de ursprungliga framtidsutsikterna och den senaste revisionen av score board gör att vi till exempel kan se att vi har gjort framsteg - avsevärda framsteg skulle jag vilja säga - i de frågor som berör det rättsliga samarbetet. Vi hyser hopp om framtiden för Eurojust och parlamentet välkomnar rådets beslut och initiativen från medlemsstaterna som, inom området för rättsligt samarbete, har slagits samman med kommissionens förslag och på detta sätt har en krets skapats som bör upprätthållas i framtiden.
Min grupp sätter även värde på kommissionens viktiga - mycket viktiga - meddelande om ömsesidigt erkännande av straffrättsliga domar. Vi hoppas att detta kommer att bli en solid grund för brottsbekämpningen, i synnerhet de allvarligaste och mest oacceptabla formerna av brott, såsom terrorismen.
Fru minister, herr minister, vi är fullkomligt medvetna om vad Europeiska kommissionen har lagt fram under det senaste året när det gäller Tammerforsdagordningen: det står på score board. Vad vi inte vet är vad rådet avser att göra med detta under den närmaste framtiden. Vi har däremot sett förslag - och jag vill inte återgå till debatten under föregående plenum - konkreta och fragmentariska förslag från varje medlemsstat, som vi i det här fallet varken kan eller kommer att kunna godta på något sätt.
I dag talar vi också om den bestörtning East Seas ankomst till Europa orsakade. Den upprörde oss verkligen och jag tror att den skulle ha gjort det i ännu högre grad om medborgarna visste att vi till och med innan Tammerfors hade något som i samarbetet med ursprungsländer kallas för en handlingsplan, för norra Irak, det vill säga för kurderna. Men medborgarna vet inte detta. Precis som medborgarna i mitt land inte vet att vi har en handlingsplan för Marocko och medan döda ungdomar från vårt grannland spolas upp på Spaniens stränder frågar de sig vad Europeiska unionen gör åt detta. Enligt det intryck massmedia ger verkar inte ens vår regering känna till denna plan.
Laekenmötet blir en ny chans för den gemensamma invandrings- och asylpolitiken. Jag ber att ni inte än en gång endast bekräftar besluten från Tammerfors. Låt oss veta hur ni avser att gå framåt. Säg inte än en gång att ni är på god väg. Övertyga er på allvar om att era beslut fattas av godhet och försvara dem sedan med klarhet, beslutsamhet och mod. Parlamentet - och säkert även medborgarna - kommer att följa er.

Ludford
Herr talman! Våra ansträngningar att inrätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa är utspridda och ganska osammanhängande. För det första är de utspridda över sex avsnitt i fördragen, från artiklarna om polisiärt samarbete och rättssamarbete mellan regeringar i tredje pelaren, till bestämmelserna om asyl och invandring, och andra spridda artiklar om grundläggande rättigheter, icke-diskriminering, EU-medborgarskap och fri rörlighet. Inom detta viktiga område med att skapa ett medborgarens Europa, utgår vi från ganska osammanhängande ramar. Våra förfaranden är också otillräckliga; till det kan läggas det sätt på vilket medlemsstaterna har överöst oss med en mängd initiativ utan samordning, och det är inte förvånande att vi, två år efter att Amsterdamfördraget trädde i kraft, har en hel del frenetisk aktivitet, men inte tillräckligt med verkliga framsteg.
Vi har stora frågor att ta itu med, från en migrationspolitik, till att bekämpa rasism och främlingsfientlighet, till att sätta ett stopp för den enorma orättvisan att 20 miljoner europeiska invånare inte har någon rätt till fri rörlighet, eftersom de är medborgare i tredje land.
När det gäller asylpolitik är det viktigt att vi helt och hållet respekterar de mänskliga rättigheterna och tillämpar ett konsekvent tänkesätt. Hur kan vi tala nedvärderande om de 1 000 irakiska kurderna på lastfartyget East Sea som illegala ekonomiska flyktingar, när Natomedlemmarna, däribland min egen medlemsstat, är tillräckligt medvetna om deras sårbarhet inför Saddam Husseins enträgenhet, som vi tidigare sett, att införa en zon med flygförbud i norra Irak? Vi har verkligen inte mycket gemensamt tänkande i den här frågan.
Vi måste ändra vårt arbetssätt, så att området med frihet, säkerhet och rättvisa blir lika synligt för medborgarna som politiskt viktigt; sedan kanske vi kan föra en debatt som kan ge en mer fullsatt kammare, och förmedla en del av den passion och den vision som vi hörde Förbundsrepubliken Tysklands president uttrycka i morse.
(Applåder)

Boumediene-Thiery
Herr talman! Natten till den 31 mars grundstötte ännu en båt med illegala flyktingar norr om Aten, på samma sätt som kurdiska flyktingar gjorde den 18 februari på den franska Rivieran. Detta är inte ett nationellt problem. Flyktingar kommer regelbundet via Gibraltar, Calais eller annorstädes till Europas dörr. Med risk för livet flyr de diktaturer, konflikter och fattigdom. Ändå är de kandidater till illegal verksamhet, och det vet de. Det räcker med att titta på Frankrike: 94 procent av asylansökningarna avvisas. Men asylrätten är en grundläggande och oförytterlig rättighet. En europeisk fond som skall stödja konsekvenserna av denna mottagning. Funderar rådet på att utvärdera hur denna fonds resurser används, för att åstadkomma högre effektivitet?
Att agera på europeisk nivå innebär inte bara att kritisera och fördöma dem som bedriver handel med den mänskliga fattigdomen - endast en global lösning kommer att, precis som ni sade fru Ludford, lösa dessa problem, genom att påverka såväl utrikespolitiken som att skapa en verklig integrationspolitik som erkänner lika rättigheter för alla medborgare. Anser då inte rådet att unionen snarast måste skaffa sig ett effektivt lagstiftningsinstrument i form av ett ramdirektiv som skulle göra det möjligt att legalisera situationen för personer utan identitetshandlingar, för att anta en mer realistisk och mer mänsklig syn på invandringen. För närvarande studeras två system...
(Talmannen avbröt talaren)

Boudjenah
Herr talman! Vi är medvetna om att orden inte längre räcker till för att fördöma dessa situationer där man kastar ut hela familjer från deras land, vilket hände de 908 personer som trängts ihop i kölen på East Sea, på jakt efter ett bättre liv, som flydde från krig, våld eller fattigdom, ibland båda. Handling måste hädanefter också följa.
I mars när Europaparlamentet lyckligtvis avvisade flera initiativ från rådet undrade jag: när får vi initiativ från rådet och förslag till direktiv som utarbetats i en anda av öppning mot världen, mottagande och mänsklighet snarare än som kännetecknas av enbart en polisiär och säkerhetsmässig syn. Ja, Europa har en initiativskyldighet, men inte för att inrätta ett solidaritetsbrott eller godtyckliga sanktioner mot transportörerna.
En gemensam invandringspolitik behöver däremot ambitiösa initiativ som grundas på en förbättrad och förstärkt asylrätt, garanterar rätten till fri rörlighet, värdiga villkor för mottagande av invandrarna och respekt för de mänskliga rättigheterna. Men också tvingande och straffande åtgärder, inte gentemot offren, utan mot gärningsmännen som bedriver människohandeln. När kommer man att sätta stopp för utvisningar, legalisera situationen för personer utan identitetshandlingar som lever på europeisk mark, när skall utlänningar från länder utanför unionen få rätt att rösta i lokala val? Det krävs svar på dessa frågor om man vill gå i riktning mot en mer rättvis, mänsklig och effektiv politik.

Krarup
Jag har tre iakttagelser i samband med denna fråga. Först en iakttagelse om det semantiska. Både i fördraget och den muntliga fråga som ställts talas om att införa ett "område för frihet, rättvisa och säkerhet". Man kunde få intrycket av att det inte fanns någon frihet, rättvisa och säkerhet i medlemsländerna, som om man befann sig i ett rättstomt rum. Men det är inte fallet. Situationen är ju sådan, att vi har en lång rad mycket traditionella och rotade rättssystem, som först och främst utmärks av att vara oerhört olikartade. Det är inte för mycket sagt att det dominerande systemet är ett system, som grundar sig på romersk lag, men därutöver finns ju det gemensamma lagsystemet, som är väsentligt annorlunda, det finns en germansk och tillika skandinavisk rättstradition, och dessa rättstraditioner skiljer sig åt från varandra på avgörande punkter. Att införa ett område för frihet, säkerhet och rättvisa är semantiskt sett en absurditet.
Men självklart är målet också ett annat, och det är min andra iakttagelse, vilken rör rättsområdet. Det som det handlar om är att man vill etablera ett område, att man vill göra dessa rättsområden homogena genom EU-stilen - "hugg av en häl och klipp en tå" för att få skon att passa - på så sätt att de får en gemensam straffrätt och blir ett gemensamt rättsområde. Slutligen har jag en politisk iakttagelse. Detta imperiebyggeri utgör, genom upprättandet av ett rättssystem, ett av världshistoriens mest repressiva förtryckarsystem. Det som har etablerats i ljuset av uttrycken "frihet, säkerhet och rättvisa", är ett övervaknings- och kontrollsystem, som saknar motstycke i världshistorien. Man bygger upp ett system, som upphäver fundamental rättssäkerhet på de helt avgörande punkterna. Man kan också vända sig mot denna urspårning av språket som ju gärna skulle avspegla verkligheten på ett så noggrant sätt som möjligt. Det gör det definitivt inte.

Hernández Mollar
Herr talman! Hur många minuters tystnad har vi nu tillägnat ETA:s offer och fördömandet av terrorismen här i parlamentet? Hur många personer har offrat sina liv i ett försök att beträda europeisk mark vid de andalusiska kusterna, i Dover, vid de sydfranska kusterna eller i Italien? Hur många kvinnor och minderåriga har exploaterats och blir exploaterade av nätverk av organiserad brottslighet som ostraffat agerar, och det är det som är så allvarligt, på europeiskt territorium? Dessa frågor kräver snabba svar. Kampen mot den organiserade brottsligheten, terrorismen, drogerna och handeln med människor fordrar nya polisiära metoder, en ny anpassning av de rättsliga normerna och en omedelbar anpassning av det polisiära och rättsliga samarbetet för det nya europeiska området. Varken terroristerna, narkotikasmugglarna eller människosmugglarna skall kunna finna skydd i en medlemsstat. Och som kommissionären sade är det därför viktigt att brådskande sätta igång den europeiska ordern om efterlysning och häktning till försvar mot dessa fiender till friheten och säkerheten. Jag vill särskilt tacka er, herr kommissionär, för det intresse ni har visat för att sätta igång denna europeiska order om efterlysning och häktning.
Enligt en nyligen genomförd undersökning är terrorismen och migrationen två av de frågor som mest bekymrar de spanska medborgarna. Och Europa måste svara mot denna oro. Under de närmaste månaderna kommer vi att ha två viktiga debatter: ett betänkande om terrorismen och ett om invandrings- och asylfrågorna. Jag hoppas att parlamentarikerna, kommissionen och rådet agerar som situationen kräver och att vi förmår leva upp till det program vi nyligen fastställde i stadgan om de grundläggande rättigheterna och att vi kan ge trygghet åt de europeiska medborgarna och de som lagligen önskar bosatta sig inom vårt territorium.

Karamanou
Herr talman! Det är ett faktum att ett mycket ambitiöst och seriöst försök har satts igång för att ge lösningar som gäller den europeiske medborgarens vardag, och vars framsteg kommer att bidra till att stärka den politiska dimensionen av den europeiska integrationen, eftersom europeisk integration och ett gemensamt europeiskt område naturligtvis inte kan finnas bara med den inre marknaden och den gemensamma valutan. Därför behöver vi stärka medborgarnas känsla av trygghet, bekämpa den organiserade brottsligheten, stärka det polisiära och det rättsliga samarbetet; vi behöver få ett ömsesidigt erkännande av rättsliga avgöranden, skapa en helhetsinriktad och hållbar invandringspolitik grundad på våra gemensamma europeiska värderingar samt bekämpa rasismen och främlingsfientligheten inom Europeiska unionen.
Genom att i dag göra en utvärdering av den utveckling som i praktiken började i oktober 1999 kan vi konstatera allvarliga förseningar och en tillbakagång beträffande förverkligandet av våra mål. Detta beror på att vi å ena sidan har en aktiv kommission och en kreativ kommissionär och å andra sidan ett råd som inte är i stånd att fatta beslut och som visar sig vara ovilligt att förverkliga det som själva regeringarna har beslutat. I stället ställs vi i olika delfrågor för medlemsländernas räkning inför fenomenet med fragmentariska och splittrade initiativ, vilka ofta ligger utanför ramarna för överenskommelsen i Tammerfors. Vi känner till att denna situation skapar allvarliga problem både för kommissionens verksamhet, vilken inte har de mänskliga resurser till sitt förfogande som krävs för att klara av alla dessa initiativ, och för Europaparlamentets verksamhet och planering. För år 2000 kan vi naturligtvis inte låta bli att ge rådet äran av beslutet att inrätta fonden för flyktingar eller det ömsesidiga erkännandet av domar i civilrättsliga mål, exempelvis när det gäller skilsmässor. Till det positiva i utvärderingen gällande år 2000 inräknas naturligtvis också den i Nice antagna Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, om än inte, naturligtvis, på det sätt som parlamentet önskade.
Vidare skulle jag vilja lovorda det svenska ordförandeskapet för det arbete som pågår med att stärka den politiska dimensionen av projektet att skapa ett gemensamt område för frihet, säkerhet och rättvisa i Europa, och alltså särskilt lovorda ordförandeskapet för den verksamhet som utvecklas för att, under det svenska ordförandeskapets halvår, anta ett ramförslag från rådet och förslag från kommissionen för bekämpande av människohandel och sexuellt utnyttjande av barn samt barnpornografi. Beträffande invandringspolitiken har vissa länder, däribland även Grekland, beslutat att fylla det stora tomrum som finns inom denna sektor genom nationell lagstiftning inom ramen för dagordningen från mötet i Tammerfors. Förra veckan röstade det grekiska parlamentet igenom en lag om invandring som på ett smidigt sätt dels legaliserar och integrerar tusentals invandrare som har strömmat in i Grekland under det senaste decenniet i det grekiska samhället, och dels ger positiva lösningar som svar på de brännande frågor som rådet envist låter få anstå.
(Talmannen avbröt talaren)

Watson
Herr talman! I egenskap av den ledamot som har äran att vara ordförande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, skulle jag vilja tacka kommissionär Vitorino och ministrarna Bodström och Klingvall för den lojala samarbetsanda med vilken de har närmat sig inrättandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.
Framsteg har gjorts för att finna sätt att samarbeta inom ett politiskt område där fördragen är allt annat än tillfredsställande. Att konstatera detta belyser dock i viss mån de svårigheter som vi påträffat under de 18 månader som förflutit sedan toppmötet i Tammerfors: svårigheter som t.ex. behovet av separata rättsliga arrangemang inom första och tredje pelaren, behovet av stöd för de medlemsstater som är Schengenmedlemmar och de som inte är det, och den tråkiga inställningen hos vissa medlemsstater att kasta sig huvudstupa in i individuella initiativ innan institutionerna fullt ut har diskuterat ett allmänt tillvägagångssätt.
Det hus som vi bygger för våra medborgare bör kunna stå emot en jordbävning. Låt oss lägga den mest stabila grund - en grund som är gemenskapens stomme, där arkitekter, byggnadsarbetare och lantmätare kan arbeta tillsammans. Parlamentet har begärt en årlig rapport om genomförandet av området med frihet, säkerhet och rättvisa. Samtidigt som jag välkomnar denna rapport som jag just erhållit av ordförandeskapet, kan jag konstatera att den huvudsakligen är en lista över åtgärder. Vad vi behöver är en utvärdering av vilka följder de vidtagna åtgärderna kommer att få. Minister Klingvall sade att det är svårt att kommentera East Sea-fallet, eftersom det är en fråga för enskilda medlemsstater. Enligt min mening stämmer det i 24 timmar, därefter är det en fråga för oss alla. Nog är detta hela poängen med området med frihet, säkerhet och rättvisa, minister Klingvall. Medlemsstaterna måste förstå att det här är ett område där medborgarna vill ha mer Europa. Vi måste möta denna utmaning, och inte bli budgivare i en dyster nedåtgående auktion i rättigheter för våra medborgare, eller för dem som kommer någon annanstans ifrån.
Stadgan om de grundläggande rättigheterna är enligt min mening den viktigaste utveckling vi upplevt. Vi måste införliva den i unionens lagstiftning, eftersom det inte finns något område med frihet, säkerhet och rättvisa utan rättigheter, och inga rättigheter utan domare.
(Applåder)

Schröder, Ilka
Herr talman! När politiken "Fästning Europa" går snett, då inträffar skeppsbrott, som vi upplevt i Frankrike, som vi just nu har i Grekland igen och som förmodligen kommer att kräva ännu många människoliv. Frågan är: Om vi verkligen vill ha mer frihet, säkerhet och rättvisa, vad måste vi då göra för att inte ännu fler människor skall falla offer för denna politik? För det första uppnår man frihet genom att man låter människor välja fritt var de vill bo. För det andra ger man människorna säkerhet genom att man sätter ett pass i händerna på dem och ger dem en legal möjlighet att utforma sitt liv på den plats de vill. Det leder då också till mer rätt och mer rättvisa, ty på grund av de villkor för världsekonomin, som industriländerna har pådyvlat världen, blir ju många människor flyktingar. Därför uppmanar jag rådet att ta förebyggande åtgärder på allvar. Ett enhetligt agerande - ja! Starta nu ett legaliseringsinitiativ, ty bara det är en konsekvent politik mot rasism!

Krivine
Herr talman! Att East Sea grundstött på den franska kusten gör på ett tragiskt sätt att två problem aktualiseras, nämligen de förtryckta nationerna och bekämpningen av invandrare. I dag upplever det kurdiska folket, som är spritt i flera länder, ett förtryck utan nåd som aktualiserar kampen för att tvinga regeringen att respektera rätten till självbestämmande och respekten för nationella minoriteter.
De katastrofer vi upplevt på de spanska kusterna eller i Dover kan för övrigt inte bara leda till att människosmugglarna döms. Schengenområdet är ett fort som kastar ut offren för hunger och politiska diktaturer i olaglighet. Men ingen polisåtgärd kan stoppa människor som hotas av döden, det vet alla. Människosmugglarna utnyttjar i dag dessa repressiva lagar som för övrigt är ett brott mot Genèvekonventionen. Det är dags att öppna gränserna för fri rörlighet för människor, vilket ni redan gjort för kapitalet. Vi vill inte längre se hela familjer riskera sitt liv på fallfärdiga skorvar till ett högt pris, för att komma till Europa.

Cederschiöld
Herr talman! Med tanke på den korta talartiden får jag ta det viktigaste först.
Minister Klingvall har just meddelat att hon tänker bidra till att åstadkomma överenskommelser på tre områden, just på de tre områden där Europaparlamentet har sagt nej. Vi har nämligen röstat mot betänkandena av Ceyhun, Nassauer och Kirkhope. Det är ganska upprörande att ordförandeskapet inte respekterar parlamentets ståndpunkt. Jag tycker själv att det är ganska uppenbart efter debatten i dag att ansvaret för en övergripande politik på detta område bör ligga hos kommissionen.
Det presenteras alarmerande siffror på befolkningsutvecklingen - Europa krymper. Vi beräknas minska med 10 procent i medlemsstaterna och med 20 procent i kandidatländerna. Vi får brist på arbetskraft, både på mer och mindre kvalificerad arbetskraft, och både på kort och på lång sikt. Våra yttre gränser står under kraftigt tryck. Att Europa måste öppnas för arbetskraftsinvandring är en slutsats som även de hårdaste motståndarna har tagit till sig. Vi får emellertid inte veta något om hur detta skall gå till - inget om hur systemet skall utformas, inget om kvoteringssystem eller green card, huruvida dessa öppningar och lösningar bara skall gälla för högutbildade eller om de skall gälla även för lågutbildade.
Har rådet inga konkreta lösningar på detta område? Skall brottsligheten och den hårda verkligheten få bestämma? Vi ser fram emot de förslag som kommissionen kommer att presentera på detta område. Kommissionen verkar nämligen vara mest lämpad att klara av detta.

Andersson
Herr talman! Jag vill tacka de båda ministrarna från Sverige samt kommissionen för deras inlägg.
En del personer beskriver Europa som ett Europa som stänger ute. De kallar det då gärna "Fästning Europa". Vi andra, som vill skapa ett humant Europa som tar hänsyn till människor med skyddsbehov och som vill ha en human asyl- och flyktingpolitik, använder begreppet frihet, rättvisa och säkerhet. Jag delar både kommissionens och ordförandeskapets uppfattning om att de nuvarande bristerna på asyl- och flyktingområdet hänger samman med problemet att vi inte har någon gemensam politik. Man har för närvarande olika politik i olika länder. Den politik vi måste bygga upp skall bygga på internationella konventioner, skyddsbehov och familjeåterförening. För övrigt uppfattade jag att ordförandeskapet vad gäller transportörernas ansvar, som debatterades ingående i parlamentet under förra sammanträdesperioden, skulle väga in parlamentets synpunkter. Så uppfattade åtminstone jag det väldigt tydligt i anförandet.
Vidare tycker jag att vi skall skilja mellan arbetskraftsinvandring och asyl- och flyktingpolitik. Det senare bygger på människors skyddsbehov. Det förra på att vi nu, helt plötsligt, ser att vi kommer att ha brist på arbetskraft under kommande år, och det handlar då om vårt behov av arbetskraft. Vi pratar i detta sammanhang alldeles för lite om integrationspolitik, då knuten i asyl- och flyktingpolitiken är en integrationspolitik där vi tar vara på de människor som kommer hit med skyddsbehov. Idag ser vi emellertid att dessa människor i stor utsträckning står utanför samhället, att de inte har samma rättigheter och att de inte tas tillvara på arbetsmarknaden. De återfinns i stor utsträckning bland de 14 miljoner arbetslösa.
Jag skulle i första hand vilja att vi, innan vi talar om arbetskraftsinvandring - det är möjligt att det även kan bli fråga om en sådan-, poängterar integrationspolitiken och en gemensam asyl- och flyktingpolitik.

Gahrton
Herr talman! Det är rörande hur lojalt svenska statsråd anammar den likriktade EU-liturgins propagandaspråk. Frihet, säkerhet, rättvisa - men något sådant finns ju inte! Frihet vid Gibraltar, för dem som drunknar när de vill in i EU? Frihet vid den polska östgränsen, där man nu använder den sovjetiska gränsen fysiskt för att den skall fungera som EU:s yttergräns åt andra hållet? Är det frihet?
Säkerhet - när vi alla övervakas av SIS-registret som vet allt, till och med om vi har några sexuella egenheter?
Rättvisa - när alla poliser som jobbar med detta säger att den identitetskontroll som kommer att bli obligatorisk på grund av Schengenavtalet kommer att drabba dem som ser icke-europeiska ut?
Klingvall och Bodström! Det finns ett ord för det här, ett fult ord: "Fästning Europa! Det är det ni bygger, det som ni lovade att ni inte skulle bygga! Hur vore det om ni byggde åt andra hållet, i stället för att enbart glida med i vad federalisterna och stormaktsbyggarna i denna institution gör?

Uca
Herr talman, kära kolleger! I tidningarna läser vi nästan dagligen nyheter om flyktingar som har strandat på Europas kuster. I söndags landade 447 kurdiska flyktingar i Grekland. I februari strandade fraktfartyget "East Sea" med nästan 1 000 kurdiska flyktingar, däribland mer än 300 barn, i St. Rafael i Frankrike. Tio dagar, under omänskliga förhållanden, varade odyssén till Europa. Under dessa förhållanden födde tre kvinnor barn. Flyktingarna säljer allt vad de äger och har för att kunna kosta på sig en biljett till Europa.
Att flyktingar tar allt fler risker för sitt liv, är följden av EU:s avstängningspolitik. Detta kan inte accepteras! Europas gränser måste vara öppna för människor i nöd, som flyr från sin hembygd. Varför lämnar någon sin hembygd? Vilken flykting lämnar frivilligt sin hembygd? Ingen lämnar sitt hemland frivilligt, om han inte är politiskt förföljd och rädd för tortyr och misshandel! Jag kämpar för att man skall bekämpa flyktorsakerna. En aktiv människorättspolitik, ett omtänkande i fråga om försvarsmaterielexporten och ekonomisk hjälp för fattiga länder och regioner är nödvändiga, tror jag, för att människorna inte skall tvingas fly.
Jag uppmanar kommissionen, rådet och Europeiska unionens regeringar att eftersträva denna politik och omsätta den i verkligheten. Europa behöver inte bara ett ekonomiskt, utan också ett mänskligt ansikte!

Paciotti
Herr talman! Europeiska unionens beteende är motsägelsefullt: man inser att medborgarna måste komma närmare Europa och att unionen därför måste visa att den kan garantera deras rättigheter, frihet och säkerhet, men när dessa föresatser skall förverkligas kommer medlemsstaternas regeringar med tusen försiktighetsmått och tveksamheter och bryr sig mer om sin makt än om allas rättigheter. Och så antar man en stadga med de grundläggande rättigheterna, som man sedan inte skriver in i fördragen, i fördragen skriver man att unionen skall utvecklas till ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, men sedan blir de goda föresatserna till ej ratificerade konventioner, ogenomförda beslut och förvirring till följd av att kunskap, initiativ och förfaranden skingras. Regeringarna tänder förhoppningarna igen i Tammerfors och sviker dem sedan, eftersom de inte vill låta dem som har till yrke att ägna sig åt unionen, och inte inrikesfrågor i de enskilda staterna, genomföra dem. Man ingriper sent och ineffektivt eftersom gemenskapsinitiativen måste göra halt inför straffrättsligt samarbete, som fortfarande är en mellanstatlig angelägenhet.
Det behövs mer mod i värnandet av medborgarnas rättigheter. Enligt min uppfattning finns det bara en verklig lösning, och jag hoppas att den kommer att antas i nästa fördrag: att hela konstruktionen med området med frihet, säkerhet och rättvisa blir en fråga för gemenskapen, liksom redan fallet är med det civilrättsliga samarbetet. Det finns ingenting att frukta med denna lösning: befogenhetsfördelningen mellan unionen och medlemsstaterna skulle inte förändras, men i och med att förfarandena blir enhetliga skulle man säkerställa att politiken blir konsekvent och inte heller den förväntade utvidgningen av unionen skulle utgöra något hinder för att medborgarnas rättigheter skyddas, vilket den annars riskerar att bli.
(Applåder)

Cerdeira Morterero
Herr talman! Jag vill betona några frågor som även om de är uppenbara och upprepas inte är mindre viktiga i den här debatten.
För det första vill jag fästa rådets uppmärksamhet på att vissa rådets beslut i fråga om slutsatserna från Tammerfors genomförs långsamt och att samordningen är dålig, och jag vill särskilt framhålla att den här situationen kan leda till att den dagordning som ni själva antog inte uppfylls. Det behövs nya impulser och en större politisk vilja för att kunna uppfylla dagordningen och de uppsatta målen.
För det andra vill jag uppmuntra er till att arbeta med att utveckla förslagen från Tammerfors i stället för att arbeta med initiativ från medlemsstaterna som enligt parlamentets åsikt visserligen är fullständigt skäliga, men saknar sammanhang. De är ofullständiga både i fråga om uppläggning och innehåll och styrs av varje lands egen konjunktur. De bidrar inte på något sätt till den helhetssyn som är nödvändig på det här området.
Därför tar jag mig friheten att erinra er om att vi redan har ett program med initiativ som kommissionen har lagt fram, vilket enligt min åsikt uppfyller alla dessa krav. Varför koncentrerar vi oss inte på detta program? Jag betonar att vi måste kämpa mot den olagliga invandringen och att det är absolut nödvändigt att alla åtgärder genomförs för att undvika människohandeln, de ständiga dödsfallen i Gibraltarsundet, kampen mot de kriminella organisationerna och att dessa människor utnyttjas som billig arbetskraft för ekonomiska syften. Vi stöder alla dessa åtgärder, men vi får inte förlora behovet av att anta en balanserad invandringspolitik ur sikte, och därför måste vi alla, naturligtvis även rådet, utarbeta och praktiskt tillämpa en politik som leder till en verklig integrering av dessa medborgare som lever tillsammans med oss, och på så vis undviker vi rasistiska och främlingsfientliga handlingar som tyvärr inträffar i Europeiska unionen, vilket är en skam för oss. På så sätt kan vi undvika de tragedier som dagligen inträffar i södra Spanien, där fartyg fullastade med människor anländer till våra kuster och människor dör i fartygens lastrum. Och för att göra detta krävs en klar politisk vilja och tillräckliga budgetanslag.
Jag vill uppmuntra er till att uppnå detta, och jag är övertygad om att vi på så vis bidrar till att skapa det område med frihet, säkerhet och rättvisa som vi önskar och att vi kommer att kunna räkna med de europeiska medborgarnas stöd och förståelse i denna viktiga uppgift.

Lang
Herr talman! Jag vill prata franska. Allt gick ändå så bra som möjligt i den bästa av världar. Alla visste att det fanns flera miljoner illegala invandrare i Östeuropa, alla visste att det fanns de som varje dag åkte hem via gränser som var som ett såll, och att de kom från hela världen, alla känner till branschen och de huvudsakliga länderna för att ta sig in, men hittills skedde åtminstone allt detta i en god ton av diskretion, för att inte störa de goda borgerliga samvetena och de rättänkandes sömn.
Var och en kan för övrigt bli nöjd på sitt sätt: föreningar som arbetar för invandrarna kan motivera sin existens, liksom de offentliga anslag de åtnjuter. Staterna kommer till slut att legalisera situationen för alla, eller nästan alla, och visar på så sätt att de fäster betydelse vid toleransens grundläggande värderingar, de mänskliga rättigheterna och öppenhet mot andra. Prästerna fyller de hopplöst tomma kyrkorna med illegala invandrare. Syndikalisterna inom industrin får tack vare invandringen det tillskott de behöver för att kompensera de europeiska arbetstagarnas bristande intresse. Och naturligtvis gläds arbetsgivarna åt denna färska arbetskraft på marknaden.
Kort sagt, alla var nöjda och sedan - krasch! kom katastrofen: den 17 februari grundstötte lastfartyget East Sea avsiktligt på den franska kusten med 912 illegala flyktingar ombord, varav 420 barn. Och sedan klev de i land, de är här, eller vi borde snarare säga de var här. För den fråga vi ställer oss i dag, utöver orsaken till grundstötningen, är: men vart har de tagit vägen? Försvunna, spridda för vinden, över 600 av dessa illegala invandrare hade mirakulöst nog försvunnit, eller lagt benen på ryggen. När prefekten i Var stängde lägret den 1 mars, skulle exempelvis 449 personer tas om hand. Sedan dess har över 200 av dessa försvunnit. I Modane, målet för de första avresorna från Fréjus, har 40 av de 82 kurder som mottogs triumfatoriskt dunstat.
Men varför då? Varför, trots att hela den politiska klassen, de små grupperna och alla andra tillsammans med en röst vädjat om att definitivt ta emot dessa invandrare? Varför, trots att den franska regeringen hade ordnat det bra genom att bevilja ett lejdebrev på åtta dagar och genom att göra det möjligt att uppfylla alla formaliteter för att få officiell status som politisk flykting? Det var bara det att dessa illegala invandrare föredrog att vända sig till parallella hemliga nätverk för infiltration i Frankrike och exfiltration från Frankrike.
Psykologisk chock, sinnesrörelse för de rättänkande. Denna fråga är tyvärr inte bara symbolisk, man ser inte skogen för bara träd, eftersom tusentals illegala invandrare varje månad lyckas ta sig in i Frankrike. Men andra kommer att följa, andra som kommer till fots eller med tåg. Problemet för oss är att organisera återresan till deras land så att de med värdighet kan leva och arbeta i sitt eget land.

Klingvall
. Herr talman! Ärade ledamöter av Europaparlamentet, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka er för en väldigt intressant debatt med många intressanta frågor, men framför allt vill jag tacka er för ert stora engagemang på det rättsliga och inrikes området. Jag skall försöka mig på en sammanfattning och kommentera era synpunkter och frågor.
Låt mig börja med att klargöra att vi arbetar för en union präglad av frihet, säkerhet och rättvisa. Ingen av oss är intresserad av att bygga ett "Fästning Europa". I stället präglas vårt arbete av en mycket stark dynamik, ett fördjupat samarbete i ett Europa som vi dessutom vill skall bli större.
Ett av de främsta målen för det svenska ordförandeskapet är utvidgningen. Det är att göra detta område större, att inbegripa ytterligare länder i ett fördjupat samarbete inte bara för frihet, rättvisa och säkerhet utan också för fred. I detta arbete finns naturligtvis en mycket stor dynamik. Vi arbetar med länder runt Medelhavet, och vi arbetar med att fördjupa samarbetet med Ryssland och med Kina - för att bara ta några exempel på den process som pågår och i vilken unionen är kraftigt pådrivande i detta samarbete och i arbetet med att utöka detta område.
Detta präglar naturligtvis även arbetet för en harmoniserad asyl- och migrationspolitik. Det präglar dessutom det helhetsperspektiv som vi lägger på det harmoniseringsarbete som utgår från Amsterdamfördraget och från Tammerforsslutsatserna. Vi vill ha en modern migrationspolitik som innebär att vi arbetar för att undanröja de grundläggande orsakerna till ofrivillig migration men samtidigt garanterar skydd för dem som är i behov av skydd.
Vi har alla blivit oerhört påverkade och tagna av de tragedier och katastrofer som vi har sett komma till oss via TV-rutan. Detta är en handel som pågår, en handel som är avskyvärd. Den utnyttjar människor i utsatta situationer. Det är någonting som vi mycket kraftfullt måste arbeta mot. Vi måste dock göra det på flera olika sätt - ett sätt är inte tillräckligt. Därför är t.ex. det utökade samarbetet med kandidatländerna och arbetet för att även dessa länder skall få en god rättsordning och ett gott asylsystem oerhört viktigt i syfte att förebygga den olagliga invandringen och förebygga dessa tragedier. Vi måste komma tillrätta med de bakomliggande orsakerna till den ofrivilliga migrationen.
Jag var i förra veckan på Balkan tillsammans med kommissionär Vitorino och den belgiske inrikesministern Duquesne. Vi mötte representanter från fem av länderna på Balkan, för att diskutera just dessa frågor. Vi antog en långtgående deklaration som rymmer just detta helhetsperspektiv som både handlar om ett rättssäkert asyl-, mottagnings- och integrationssystem och om åtgärder för att klara en bra gränskontroll och för en välfungerande viseringspolitik.
När det gäller några av de konkreta frågorna om vad vi gör och vilken hänsyn vi tar till de yttranden som har kommit från Europaparlamentet. Låt mig bara belysa två frågor, för det första människosmugglingsfrågan. Vad gäller det vill vi göra en tydlig åtskillnad mellan människosmugglare som utnyttjar utsatta människor och det som vi kallar för humanitära handlingar. Humanitära handlingar skall inte vara straffbara. Vi arbetar med en humanitär klausul när det gäller olaglig inresa. Vi har bestämt oss för att när det gäller olaglig vistelse kommer vinstsyfte att vara en spärr för att just humanitära handlingar inte skall kunna bestraffas. När det gäller straffsatserna skall de vara kännbara. Vi har ännu inte kommit överens om detta, men vi diskuterar nu ett huvudförslag om ett minsta maximistraff på sex år.
När det gäller frågan om transportörsansvar vill jag kraftigt tillbakavisa det som Cederschiöld sade. I vårt pågående arbete med att sondera finns det förutsättningar för att vi skall nå enighet om detta enligt riktlinjer från det franska ordförandeskapet. Det finns bl.a. två synpunkter från Europaparlamentet som jag som ordförande också har lyft in i diskussionerna. Den första frågan gäller att transportörer inte skall straffbeläggas vid de tillfällen då en asylansökan beviljas eller då en person beviljas uppehållstillstånd på andra grunder. Det skulle innebära att man alltså uppskjuter utkrävandet av böter från de personer som trots att de saknar tillräckliga handlingar ändå kommer till EU och söker asyl. Först när asylprocessen är klar skall man utkräva detta ansvar från de personer som inte får stanna.
Den andra frågan, som också fanns med i yttrandet från Europaparlamentet, tar upp att flygbolag och rederier endast kan förväntas upptäcka uppenbart förfalskade dokument samt de personer som helt saknar resedokument. Samtidigt är det självklart rimligt att vi ställer krav på att transportörer kontrollerar pass och eventuella viseringar. Påföljderna får dock inte vara oproportionerligt stränga straff. Vi vet ännu inte om vi kommer fram till någon lösning som är acceptabel för alla, men vi sonderar förutsättningarna.
Flera av inläggen under debatten, bl.a. inläggen av Terrón i Cusí och Ludford, handlade om det fortsatta arbetet. Man undrade: "Vad händer egentligen? Ni har denna vision och målen från Tammerfors, men vad gör ni egentligen?" Jag redovisade några av de beslut som är fattade. Jag redovisade också arbetsläget när det gäller några av de direktiv som är aktuella. Låt mig bara understryka att vi hoppas att vi på vårt möte i maj skall kunna fatta beslut när det gäller direktivet om tillfälligt skydd och direktivet om familjeåterförening. Förhandlingsarbetet om dessa direktiv går bra för närvarande. Det är alltså vår förhoppning att vi skall kunna fatta beslut i maj.
Vi har också kommit långt när det gäller att sjösätta Eurodac-systemet. Provkörningarna kommer att sättas igång under sensommaren 2001. Vi tror att detta är ett system som kommer att kunna ge oss en effektivare tillämpning av Dublinkonventionen.
När det gäller förslaget till tredjelandsmedborgares rättigheter har detta precis lagts fram. Vi ser dock fram emot att kunna påbörja arbetet även med detta direktiv.
Jag har också tidigare under debatten nämnt att det belgiska ordförandeskapet kommer att fokusera på invandringspolitiken och anordna ett seminarium om migration i oktober 2001. Även Spanien har inför sitt ordförandeskap redan aviserat en ministerkonferens när det gäller migrationsströmmarna från Asien.
Vi arbetar tålmodigt, steg för steg, för att kunna förverkliga den resultattavla, scoreboard, som föreslagits i syfte att genomföra slutsatserna från rådets möte i Tammerfors. Vi befinner oss fortfarande i ett inledningsskede av genomförandearbetet, men vi driver på och självklart vill vi fatta beslut så fort som möjligt.

Bodström
. Herr talman! Brottsligheten blir alltmer internationell. Enda möjligheten att bekämpa denna tendens är att polis och åklagarämbeten också arbetar mer internationellt och att de samarbetar.
Allt polisiärt arbete innebär integritetskränkningar för den som är misstänkt för ett brott. Det sker såväl nationellt som internationellt. Det gäller bland annat personer som är efterlysta. För att kunna föra en debatt i ämnet, är det viktigt att vi har rätt underlag. Det gäller exempelvis det som Gahrton nämnde, nämligen SIS-systemet, som är till för efterlysta personer. Gahrton sade att det internationella SIS-systemet kartlägger personers sexuella läggning. Det är fel! Det finns inga sådana, eller liknande, känsliga uppgifter i det systemet. Det innehåller information om personer som är efterlysta, om de är beväpnade, deras signalement och andra saker såsom information om stulna bilar. Det finns alltså inte några sådana känsliga uppgifter, och det är ett oerhört viktigt instrument för att kunna bekämpa den internationella brottsligheten.
Det finns flera enskilda brott som inte går att bekämpa om man inte gör det internationellt, exempelvis människohandel, ekonomiska brott, IT-brott eller, det som Pirker nämnde, narkotikabrott. De enda personer som tjänar på att man inte har något internationellt samarbete är brottslingarna.
Vad gäller den fråga som Pirker tog upp, narkotikabrottsligheten, håller jag med om att det är mycket viktigt med konkreta handlingar, att man inte stannar vid vackra ord, utan att man verkligen leder till handling. Två otroligt viktiga saker för att uppnå detta är det som tagits upp i dag, dvs. utvecklandet av Europol och att man så fort som möjligt kan inrätta det internationella samarbetet genom Eurojust.
Jag vill också peka på det arbete som nu pågår för att komma fram till en lösning när det gäller syntetiska droger. Jag vet att Cederschiöld har kämpat mycket hårt i denna fråga, och förhoppningsvis kan vi nå fram till någon form av politisk överenskommelse i maj.
Bland annat Watson och Terón i Cusí tog upp frågan om hur vi skall kunna bli mer effektiva, vilket naturligtvis är viktigt. Det är viktigt bland annat när det läggs fram förslag från medlemsstaterna och när det tas initiativ till olika frågor. Det är viktigt att detta sker på rätt sätt och att man inte tänker på kortsiktiga framgångar, t.ex. på det inhemska planet. Det ligger i allas intresse att samarbetet fungerar och blir effektivt. Alla vinner, även ur inrikes synpunkt, om detta fungerar som det skall.
Detsamma gäller samarbetet mellan medlemsstaterna, rådet, Europaparlamentet och kommissionen. Om detta inte fungerar ger det en negativ bild. Våra medborgare tappar förtroendet för oss, och utan förtroende från våra medborgare finns det ingen förankring för EU, varpå EU inte heller fungerar. Därför är det viktigt att denna mycket konstruktiva och viktiga debatt även i fortsättningen förs på samma sätt som den har förts i dag. Slutligen vill jag återigen tacka er alla för detta och för att jag fått komma hit.

Vitorino
. (EN) Herr talman! Jag skulle vilja tacka parlamentets ledamöter för det engagemang de visat när det gäller att fullfölja den mycket utmanande och krävande dagordningen från Tammerfors, och också vittna om och berömma det svenska ordförandeskapets ansträngningar att uppnå konkreta resultat under årets första hälft. Det svenska ordförandeskapet har gjort det ganska klart att det finns ett verkligt intresse av en väl avvägd inställning till politiken inom detta område - en avvägning mellan de initiativ som behandlar de hämmande aspekterna och de som har ett stimulerande syfte att främja en positiv syn på asylinvandring i vårt samhälle. Därför hoppas jag att vi vid slutet av det svenska ordförandeskapet skall ha konkreta och bra resultat som kan ligga till grund för ett fortsatt arbete.
Jag vill helt kort beröra två punkter: för det första, handlingsplanen för Irak. Jag delar åsikten att det är mycket svårt att genomföra denna handlingsplan. Ju snarare vi får en mer detaljerad utvärdering av de konkreta resultaten av en sådan handlingsplan, desto bättre. Vi måste också komma ihåg att ett kandidatland, Turkiet, är grannland till Irak. Så vi borde engagera Turkiet med större allvar i debatten om kurdsituationen och om konsekvenserna av den illegala invandringen i området.
Min andra punkt är att jag vill säga till herr Pirker att jag inte berörde frågan om droger i min framställning, eftersom ingen fråga om det lagts fram. Jag skulle emellertid vilja fästa parlamentets uppmärksamhet på det faktum att vi nu genomför åtgärdsplanen om droger för 2000-2004. Ett mycket viktigt svenskt initiativ om syntetiska droger har lagts fram. Vi hade en öppen debatt om droger i rådet, och kommissionen har för avsikt att lägga fram två huvudverktyg: det första, rambeslutet om en harmonisering av straffrätten när det gäller kampen mot narkotikasmuggling, kommer att läggas fram nästa månad. Det andra verktyget är att lägga fram en så kallad uppföljningstabell för handlingsplanen om droger inför rådet och parlamentet. I denna uppföljningstabell kommer vi att inkludera samtliga åtgärder som unionen måste vidta, och också identifiera samtliga konkreta åtgärder som enskilda medlemsstater borde vidta. Så vi ignorerar inte drogfrågan. Vi berörde inte den punkten, eftersom ni inte tog upp den i de formella frågorna, men jag är glad att kunna informera er om vårt program när det gäller kampen mot droger.
Min slutliga önskan och förhoppning är att vi nästa år kanske kommer att ha en gladare debatt om den aktuella utvecklingen inom området med frihet, säkerhet och rättvisa. Låt oss alla arbeta tillsammans för detta.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum onsdagen den 16 maj.

FN:s konferens om de minst utvecklade länderna
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är följande muntliga frågor:
B5-0155/2001 av Miranda för utskottet för utveckling och samarbete till rådet om FN:s tredje konferens om de minst utvecklade länderna,
B5-0156/2001 av Miranda för utskottet för utveckling och samarbete till kommissionen om FN:s tredje konferens om de minst utvecklade länderna.

Miranda
Rådets ordförande, kommissionär Lamy! Nu när Förenta nationerna snart skall genomföra sin tredje världskonferens om utvecklingsländerna, vilken kommer att hållas i Europaparlamentets lokaler i Bryssel i mitten av maj i år, anser vi det vara viktigt att diskutera och bekräfta vilken strategi Europeiska unionen bör anta för detta ändamål och tillfälle. De muntliga frågorna till rådet och kommissionen som vi lagt fram i dag har just detta syfte. Och med det förslag till beslut som vi också lagt fram tänker vi ge ett bidrag i samma riktning.
Vi är alla medvetna om - hoppas jag - de dramatiska förhållanden under vilka dessa länder lever. Med en BNI per capita som är hundra gånger lägre än industriländernas, en faktisk tillväxttakt något över noll om vi tar hänsyn till befolkningstillväxten, en minskning av råvarupriserna med nästan 30 procent under 1998-1999, en medellivslängd som inte överstiger 51 år, en analfabetism som ligger kring 50 procent, och listan skulle kunna fortsätta i all oändlighet.
Det värsta är att det inte går att se ljuset i slutet av tunneln. Därför att många av de här länderna, ungefär en tredjedel, fortfarande är utsatta för oupphörliga konflikter som gör slut på befintliga och obefintliga tillgångar. Därför anser vi att denna konferens vare sig får bli en upprepning av den diagnos som redan ställts så många gånger eller blott ett angivande, mer eller mindre uttömmande, av avsikter som systematiskt inte uppfylls. Konkreta åtgärder måste vidtas inom ramen för en global strategi, som är avgörande för en ny ekonomisk världsordning, inriktade på att följa och bekräfta Förenta nationernas förklaring 1986, vilken erkänner rätten till en hållbar utveckling som en mänsklig rättighet som inte går att förneka. Likaså är det viktigt att Europeiska unionen och var och en av medlemsstaterna intar en tydlig ställning för detta och kämpar för att vända den nuvarande tendensen med en minskning av i-ländernas ekonomiska stöd, fastställer en tidsplan för en motsvarande ökning av BNI med 0,7 procent, agerar så att överenskommelserna från Rio de Janeiro 1992 åter kan följas, bidrar till att den skuld definitivt avskrivs som på ett så tydligt sätt kväver dessa länder, gör sig beredd att agera för att förhindra konflikter och då bland annat ägnar särskild uppmärksamhet åt att förhindra vapensmuggling. Och slutligen överger synsättet att koncentrera allt på att avreglera marknaderna och verkligen arbetar för en djupgående förändring av OMC:s regler och bestämmelser som straffar dessa länder.
Därför är det viktigt att tänka på att bara tolv utvecklingsländer är företrädda i Genève. Och sedan, vilket vi nämnt i vårt förslag till beslut, är det nödvändigt att tänka på att en tillgång till marknaden i sig inte är tillräckligt för att trygga ekonomisk tillväxt och att den i sig inte heller automatiskt medför en utveckling till samma nivå. Därför är det lika viktigt eller viktigare att dessa länder också är självförsörjande och har tillång till livsmedel än att de har tillgång till marknaden. Därav följer rätten till stöd så att de kan skydda sin egen produktion och sin landsbygdsbefolkning. Några korta ord i sammanhanget om initiativet "Allt utom vapen" som vi kommer att få tillfälle att diskutera ordentligt vid kommande sammanträden, även om rådet fattat det oacceptabla beslutet att inte lyssna på parlamentet i den frågan.
Bara för att understryka att det handlar om ett positivt initiativ, dock lite begränsat och med drag som måste finslipas. Och eftersom det som sagt var bara är ett först steg måste det kompletteras med andra åtgärder av skilda slag, som dem som vi nyss nämnt.
Nuförtiden när man talar så mycket om att bekämpa fattigdomen anser jag slutligen att jag måste ge eftertryck åt ytterliga två speciella målsättningar som är viktiga att upprepa: utbildning och hälsa. Som vi sagt i vårt förslag till beslut är det viktigt att industriländerna beslutsamt bidrar till att program vidtas på detta område. Det är särskilt viktigt att vi agerar, så som vi godkänt nyligen vid ett plenarsammanträde, för att rätten att tillverka och saluföra nödvändiga läkemedel erkänns för de länder som är mest drabbade av aids och andra epidemier, eller att importera dem utan de kostnader som härrör från immaterialrätten. Det är om denna och andra aspekter, många av dem förklarade i beslutet vi lagt fram, vi nu inväntar besked från rådet och kommissionen.

Danielsson
. Herr talman, ärade ledamöter! I de riktlinjer för deltagandet i FN:s tredje konferens om de minst utvecklade länderna, som rådet antog den 22 december 2000, bekräftar unionen sin fasta avsikt att göra allt för att FN:s handlingsplan för en hållbar utveckling i de minst utvecklade länderna och för ett progressivt införlivande av dessa länder i världsekonomin skall innehålla konkreta och operativa politiska riktlinjer och åtgärder som grundar sig på tre faktorer.
För det första: nationella myndigheters, det civila samhällets, den privata sektorns och lokala aktörers aktiva och ansvarsfulla deltagande i de minst utvecklade länderna.
För det andra: ett världsomfattande partnerskap för de minst utvecklade länderna, som bl.a. innebär att man mobiliserar hela det internationella samfundet och att man ökar samordningen mellan alla som arbetar med utvecklingsfrågor på internationell, regional och nationell nivå.
För det tredje: en effektiv utvärdering av resultaten från den handlingsplan som antogs 1990, samt en analys av behov och förväntningar i de minst utvecklade länderna, såsom det fastställts under förberedelserna inför konferensen.
Inom ramen för unionens biståndspolitik ägnas en mycket stor del av stödet till just de minst utvecklade länderna, särskilt genom AVS/EG-konventionerna. Det bör erinras om att 40 av de 49 minst utvecklade länderna även ingår i gruppen med AVS-stater. Unionen anser att utrotandet av fattigdomen i dessa länder bör vara konferensens centrala mål. Unionen stöder det förstärkta HIPC-initiativet och dess genomförande, dvs. i enlighet med de i Köln 1999 förstärkta villkoren, vilka innebär att fler länder snabbare kan få skuldlättnader samt en ökad fokusering på fattigdomsbekämpningen, dvs. att de resurser som frigörs vid skuldavskrivningar inom HIPC skall användas för att bekämpa fattigdomen.
Unionen kan inte acceptera åtaganden och/eller förpliktelser vad gäller skuldavskrivningar, som går utöver de villkor som gäller under HIPC-initativet. Detta innebär sålunda att eventuella krav om moratorium på skuldbetalningar innan skuldländerna når den s.k. slutpunkten, och/eller 100 procents skuldavskrivning vid denna punkt, inte kan accepteras. Fattiga länder som inte kvalificerar sig för skuldlättnader i enlighet med de villkor som gäller för HIPC-inititativet, men som har betalningssvårigheter hänvisas i stället till att försöka omförhandla sina skulder hos Parisklubben, Londonklubben eller annan relevant kreditor.
De resurser som frigörs under HIPC-initiativet skall användas till fattigdomsbekämpning i enlighet med i ländernas framtagna fattigdomsstrategier.
Den 28 februari 2001 antog rådet en förordning om att utsträcka tullfriheten utan någon kvantitativ begränsning till att omfatta alla produkter med ursprung i de 49 minst utvecklade länderna i världen, med undantag för vapen och ammunition, det s.k. everything but arms-initiativet. Förordningen blev tillämplig den 5 mars i år. Diskussionen om denna fråga inleddes i och med att kommissionen i oktober förra året lade fram ett förslag. Det gläder mig att kunna bekräfta att huvudprinciperna i kommissionens förslag uttryckligen bibehållits i den slutligt antagna texten, dvs. att gemenskapen bör vidta meningsfulla åtgärder för att förbättra den ekonomiska situationen i de minst utvecklade länderna genom att garantera fritt tillträde till sina marknader för alla sådana här produkter, även om detta skulle innebära merkostnader för gemenskapen. I fråga om nästan samtliga fall fastställdes detta tillträde fr.o.m. den 5 mars i år. Endast i fråga om bananer, socker och ris fastställdes att ikraftträdandet skulle ske vid ett senare datum. Avgörande var dock att man för dessa produkter enades om en bestämd tidsfrist och tidtabell för fullt tillträde till marknaden. Fr.o.m. 2006 kommer marknaden att vara fullt liberaliserad för bananer, och för socker och ris fr.o.m. juli 2009 resp. september 2009. Under tiden kommer tullarna på dessa tre produkter att sänkas, och tullfria kvoter kommer att fastställas för socker och ris.
Förordningen är därför av väsentlig ekonomisk betydelse för de minst utvecklade länderna. Men den har dessutom en ännu större politisk och ekonomisk betydelse när det gäller förberedelserna inför nästa förhandlingsrunda i WTO. Det har ett oerhört stort symboliskt värde att det nu i första hand är utvecklingsprioriteringar som legat till grund för beslut i en handelsfråga. Beslutet visar våra partner i WTO-förhandlingarna - från såväl utvecklingsländer som industriländer - att unionen menar allvar med sitt åtagande att införliva utvecklingsfrågor i dessa förhandlingar. Det visar att vi kommer att gå in i förhandlingarna i den fasta avsikten att inte enbart tjäna våra egna intressen, utan även intressena för de mest behövande medlemmarna i världssamfundet, särskilt de minst utvecklade länderna. Det visar att unionen till fullo tar på sig ett moraliskt och ekonomiskt ansvar, som måste överensstämma med unionens ställning som världens största handelsblock.

Lamy
. (FR) Herr talman! Såsom rådets ordförandeskap nyss sade kommer denna FN:s tredje konferens om de minst utvecklade länderna att äga rum i Bryssel i maj. Konferensen har till att börja med i uppgift att utvärdera resultaten av det åtgärdsprogram som inleddes 1990, sammanfatta det som gjorts under tiden när det gäller utvecklingsstöd, minskning av skulden, investering och handel. Den skall också formulera ett nytt åtgärdsprogram för de kommande tio åren och vi har gjort en gemensam överenskommelse med FN om att denna konferens bl.a. skall ägnas åt ett antal åtgärder med omedelbar effekt, så att man där ger efter för frestelsen att fly in i allt för allmänna frågor.
Förberedelserna för konferensen pågår. Eftersom unionen är medansvarig är vi naturligtvis särskilt intresserade av att konferensen skall lyckas: kommissionens trupper och ett antal kommissionärer arbetar hand i hand med detta.
Vi skall försöka se till att konferensen resulterar i ett starkt åtgärdsprogram, för att ge en slags uppmuntran, en uppmuntrande ram till utvecklingsansträngningarna i dessa 49 eller 50 länder, och också sträva efter att försöka göra allt detta så konkret som möjligt.
Vi har därför - och vi i kommissionen tackar det svenska ordförandeskapet - sett till att besluten om detta initiativ, allt utom vapen, fattas i tid för att initiativet skall kunna utgöra ett resultat av konferensen i maj. Det är sannolikt i dag den mest synliga fråga och åtgärd som konferensen kommer att ha bidragit till att åstadkomma och påskynda, och det är en hel del. Vi måste nu försöka använda denna konferens för att göra den till en hävstång för att få andra handelspartner i världen att förbättra tillgången till marknaden för export från de minst utvecklade länderna.
Om vi fäster så stor betydelse vid detta initiativ beror det inte på att vi tror att det är tillräckligt i sig självt. Det är uppenbart att utan en miljö och utan andra ansträngningar för lämpligt stöd kan större delen av de minst utvecklade länderna inte själva tillräckligt förädla sina handelsmöjligheter. Vi måste alltså komplettera denna starka signal, denna ansträngning som vi inlett genom andra åtgärder, som syftar till att effektivt öka exportkapaciteten för dessa länder och hjälpa dem att införlivas i det multilaterala systemet med handelsutbyte i världen.
Vi avser därför att komplettera detta initiativ med andra åtgärder, varav ett antal är knutna till handeln, genom tekniskt stöd när det gäller administrativ kapacitet i dessa länder, genom en ökning av det vi gör inom ramen för den integrerade fond som förenar oss med Internationella valutafonden, med Världsbanken och med WTO, i en ansträngning för att ge tekniskt stöd som är inriktat på handelsfrågor i Genève. Det finns emellertid också andra handelsinstrument som man bör granska, för att försäkra oss dels om att de inte bromsar, dels om att de inte överdrivet inskränker våra öppningar på marknaderna för de minst utvecklade länderna. Jag tänker bl.a. på allt det som gäller hälsovårdsnormer och växtskyddsnormer eller olika handelshinder där vi inte bör sänka de standarder vi ställt upp för att våra befolkningar kräver det, utan försäkra oss om att våra ansträngningar till tekniskt stöd verkligen inriktas på att göra det möjligt för dessa länder att bemöta dem. Jag tänker bl.a. på allt det som hör till hälsovård och växtskydd.
Vi anser att dessa villkor för tillträde till marknaden, så snart de kopplas till en effektiv ökning av ländernas förmåga att exportera, kan förbättra den utländska investeringsvolymen i dessa länder och vi skulle, i samband med denna konferens, vilja gå längre för att förbättra främjandet av investeringar i dessa länder, bl.a. genom att bättre utnyttja befintliga multilaterala instrument, genom att kanske på ett mer aktivt sätt utnyttja det som redan är tillgängligt när det gäller investeringsgarantier i de minst utvecklade länderna.
Låt oss emellertid inte gömma oss bakom ett alltför politiskt korrekt tal. Man måste också vara tydlig. Det åligger dessa länder att själva skapa en miljö som är mer gynnsam för investeringar, genom en inrikespolitik som vi kan stödja, som vi kan tillråda, förvisso, men som följer av inrikespolitiska beslut, som ibland är svåra att fatta, och denna svårighet att fatta beslut är inte vårt ansvar. Ur den synvinkeln måste vars och ens roll vara mycket tydlig.
Låt oss komma ihåg att dessa åtgärder, som jag just talat om och som har omedelbar effekt, bara är en del av resultatet. De måste finnas för att ge åtgärdsprogrammen en viss trovärdighet under nästa tioårsperiod. Detta åtgärdsprogram kommer att fungera som väg för oss. Jag tror att det är mycket viktigt att ha en väg att följa på detta område, och vi måste kunna kontrollera den tillsammans. Jag tror faktiskt - och mina kolleger i kommissionen instämmer - att det bara är genom starkare kollektiva påtryckningar som vi kan påskynda undanröjandet av fattigdomen och främja en hållbar utveckling i dessa länder, och - för att använda Mirandas uttryck - kanske en dag se ljuset i tunneln.

Deva
Herr talman! Jag vill välkomna Mirandas initiativ att ställa denna fråga, och jag vill ta tillfället i akt att gratulera kommissionär Lamy till hans utmärkta initiativ om "Allt utom vapen", som parlamentet var delaktigt i, men som vi inte hade mycket att göra med. Det måste påpekas att de fattigaste och de minst utvecklade länderna måste ges särskild uppmärksamhet, och i den processen bör avskaffandet av den extrema fattigdomen vara det främsta målet. Samtidigt som bruttonationalprodukten i 49 av de minst utvecklade länderna inte steg med mer än 0,9 procent per år reellt sett mellan 1990 och 1998, växte BNP i hela världen med mer än 2,5 procent per år, enligt UNCTAD:s beräkningar.
God förvaltning är en nyckelfråga för de minst utvecklade länderna. Jag skulle vilja passa på att påpeka att det finns många länder som är formellt demokratiska, men där folket inte har någon frihet, på grund av ländernas brist på ett effektivt och rättvist rättssystem. Vi här i parlamentet borde göra rättssäkerheten till det väsentliga kriteriet när vi tittar på kriterier för god förvaltning. Det är också ett dokumenterat faktum att den del i vår biståndsbudget som går till de minst utvecklade länderna har sjunkit, medan den del som går till medelfattiga länder, som t.ex. Marocko och Algeriet, har ökat. Det här är helt fel. Biståndsbudgeten måste inriktas på de fattigaste. Det är vad våra medborgare förväntar sig och kräver. Att använda biståndsbudgeten som ett slags invandringspolitik i smyg är fel. För all del, ha en anti-invandringspolitik, men var ärlig om det. Vi får inte plundra de fattigaste länderna för att uppnå våra egna politiska syften.
Drastiska minskningar av skuldbördan i kraftigt skuldbelagda fattiga länder krävs omgående, eftersom de åtgärder som hittills vidtagits i enlighet med HIPC-initiativet, till följd av fallande råmaterialpriser inte alls kommer att räcka till för något slags konsekvent ekonomiskt bistånd. Jag måste också betona behovet av att garantera att medel avsätts eller ökas för att främja större privata investeringar samt genomförandet av åtgärder för att stimulera till arrangemang med små lån, som de som införts av Gramien Bank i Bangladesh.
Slutligen, måste vi göra allt vi kan för att förebygga konflikter. Konfliktförebyggande är en lösning för att hjälpa de minst utvecklade länderna att växa.

Kinnock
Herr talman! Som andra redan har påpekat talar fakta för sig själv. Merparten av de 640 miljoner människor som lever i de minst utvecklade länderna, litet mer än en tiondel av världens totalbefolkning, kämpar med att överleva på mindre än två dollar om dagen. Deras genomsnittliga livslängd är 50 år. Hälften av dem är analfabeter och två tredjedelar av världens barn, de flesta av dem små flickor, deltar inte i något slags grundskoleundervisning. De minst utvecklade länderna har genomgått en kännbar minskning i kapitalflödet med 45 procent sedan 1990, och det officiella utvecklingsbiståndet fortsätter nedåt, och har minskat med 30 procent sedan 1990.
Som den tjänstgörande ordföranden har sagt ger HIPC-initiativet mycket långsamma resultat och kommer för sent. Alltför många av de minst utvecklade länderna har fullständigt ohållbara skuldbördor. Många av de minst utvecklade länderna, som t.ex. Zambia, där jag var nyligen, lägger fortfarande ned dubbelt så mycket på skuldavbetalning som på hälsa och utbildning.
Denna FN-konferens måste därför handla om en ny överenskommelse för de minst utvecklade länderna, en överenskommelse som främjar fattigdomsförebyggande ekonomisk tillväxt, en minskning av fattigdomen och hållbar utveckling. Som Lamy vet, kommer ett tematiskt sammanträde om handel att hållas, vilket jag vet att han förväntar sig att de minst utvecklade länderna kommer att använda som en plattform för att förbereda ministermötet i Qatar. Jag är säker på att dessa möten kommer att ge rikliga bevis på de lägre priserna på hushållsvaror - som har sjunkit med 30 procent från 1998 till 1999 - och vi måste erkänna att globaliseringen och avregleringen har fått mycket blandade resultat. "Allt utom vapen" är ett stort framsteg. Jag undrar om kommissionär Lamy skulle kunna förutsäga huruvida andra länder, som t.ex. USA eller Japan, skulle vara beredda att följa hans utmärkta exempel. Jag tycker att det ser ut som om han ler, och det kan leda till vissa svårigheter för oss.
Nu vore det intressant att få höra kommissionär Lamy berätta vilka av de minst utvecklade länderna som i synnerhet troligen kommer att exportera vapen, eftersom detta initiativs titel är litet förbryllande.
Slutligen handlar den här konferensen om att noga undersöka vad vi kan göra som är genomförbart för de minst utvecklade länderna, när miljoner människor inte kan behandla lunginflammation, diarré, tbc eller aids; när du inte har några mediciner att ge ditt sjuka barn eller din döende hustru, när ditt barn går i skolan under ett träd och försöker att lära sig att skriva sitt namn med en trädkvist.

Van den Bos
Herr talman! Avståndet till de fattigaste länderna ökar i stället för att minska. Under det senaste årtiondet har biståndet till utvecklingsländerna minskat med 24 procent, och till de fattigaste länderna bland dessa med hela 45 procent. Detta är helt oacceptabelt. FN:s konferens är meningslös om man inte kommer fram till mer än vackra löften och vaga uttalanden. Endast mycket konkreta, bindande överenskommelser för de fattigaste länderna framåt. Enbart handelsmedgivanden är inte tillräckliga. De rika länderna måste genomföra en kraftig lättnad av skuldbördan. Återbetalningarna av statsskulder betyder för många länder att varje steg mot utveckling på förhand hindras. Det är av mycket stor betydelse att en separat eftergiftspolitik förs för varje utvecklingsland.
Det är helt rimligt att villkor ställs i vår skuld- och bidragspolitik när det gäller bekämpning av fattigdom, sunt styre och sund förvaltning av offentliga finanser. Skuldlättnader är meningslösa om dessa länder på nytt skuldsätter sig. Europeiska kommissionens politik måste dessutom vara inriktad på kapacitetsuppbyggnad och en förnuftig finansiell förvaltning. Först då kan utveckling ske i länderna på undervisnings- och hälsovårdområdet, endast då kan investeringar stimuleras.
I många av de fattigaste utvecklingsländerna är det mycket illa ställt med fördelningen av makt och disponibla rikedomar. Om inte en skarp åtskillnad görs mellan politisk och ekonomisk makt, härskar egentligen bara korruption. Bekämpning av fattigdom är hopplös om länderna fortsätter att vara inblandade i våldsamma konflikter. Låt oss vara ärliga: ansvarslösa ledares maktbegär och gränslösa girighet är lika viktiga orsaker till brist på utveckling som försenat bistånd. Klyftan mellan rika och fattiga kan endast överbryggas om våra bidragsinsatser ökar väsentligt och styret i länderna förbättras.

Maes
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag vill begränsa mig till några frågor. Hur ärliga är vi egentligen när vi säger att vi bekämpar fattigdom framför allt i de minst utvecklade länderna? Kollegerna har illustrerat detta på ett utförligt sätt. Framför allt fastställs att vårt bistånd inte ens når de fattiga människorna i de fattiga länderna, och det är dem det rör sig om, eftersom de blir kvar i fattigdom. Hur följdriktig är vår egen politik? Hur ärliga är vi när vi säger att vi vill importera allt utom vapen från de fattiga länderna? Är detta inte i första hand en good will-handling för att få med även de sydliga länderna i en ny runda för Världshandelsorganisationen (WTO)? Jag frågar mig detta, då jag slår fast att vi sitter fast i vår egen brist på följdriktighet. Som exempel kan jag nämna uppskovet med importen av socker: det är skandal! Måste vi verkligen fortsätta stödja vår egen sockerproduktion? Det finns inga skäl alls för detta!

Boudjenah
Herr talman! När det gäller stödet till utvecklingsländerna, särskilt de som kallas de minst utvecklade, vad kan vi då konstatera?
Ett konstaterande gjorde vi nyss. Mandatet för FN:s tredje konferens gäller bl.a. det offentliga stödet till utvecklingen, skulden och handeln. I detta sammanhang bör vi inte undvika följande konstaterande: de åtaganden som gjordes för föregående tioårsperiod har inte uppfyllts. Det har ofta sagts, men det måste upprepas, att sänkningen av det offentliga utvecklingsstödet är oacceptabel. Man har på detta sätt sänkt stödet med nära hälften under den senaste tioårsperioden för att hamna på bara 0,05 procent av givarnas BNP, vilket är långtifrån målsättningen på 0,7 procent som fastställdes av FN. I Europa är det bara länderna i norr som respekterar detta åtagande. Dessutom har andelen av detta offentliga utvecklingsstöd som ägnas åt ekonomisk infrastruktur och produktionssektorn minskat.
Vad har dessa länder för framtid om de inte kan nå en utvecklingsnivå som gör det möjligt för dem att göra verkligt oberoende val? Man få inte söka anledningarna till de resultat som erhållits längre bort. Det räcker med att nämna att livslängden sjunkit till 51 år för att visa på katastrofens omfattning. Bakom expertrapporterna finns det män och kvinnor som lever i extrem nöd: 614 miljoner människor, eller en tiondel av världens befolkning, lever på mindre än 2 dollar per dag.
Vad som är ännu värre är att de minst utvecklade länderna kastas in i en infernalisk spiral, som UNCTAD skriver, en ond cirkel av ekonomisk tillbakagång, sociala spänningar och våld som ökar ömsesidigt. Tillverkningssektorns andel av deras BNI har inte ökat, den har till och med minskat i vissa fall. De minst utvecklade länderna förblir ofta beroende av exporten av bara en eller två basprodukter. Men produktionskapaciteten har försvagats i vissa länder. Kommittén som förbereder den tredje konferensen noterar därför till och med att industrierna som inrättats för att tillgodose den inhemska marknaden ofta eliminerats av den allt skarpare konkurrensen från importen som följer på avregleringen av handeln.
Förenta nationernas tredje konferens skall inte vara ytterligare en högmässa och jag tror att Europeiska unionen, som är ett slags värd för toppmötet, borde bidra till att det inte blir så. Europas politiska auktoritet vinns i dess förmåga att bemöta en förtärande internationalisering, som bara skulle regleras av handelns och pengarnas lagar. Effektiviteten i dess utvecklingspolitik bedöms i de konkreta handlingarna och det finns vägar som återstår att snarast undersöka: avskriva skulden, utan dröjsmål verka för att exempelvis länder som drabbats av aids får rätt att tillverka och sälja nödvändiga läkemedel, bidra till den bestämda utvecklingen av mänsklig kapacitet genom offentlig service för bra utbildning, hjälpa dessa länder att säkerställa oberoende när det gäller livsmedel.
Jag tror inte att utvecklingen kan sammanfattas i att organisera handelsrapporter...
(Talmannen avbröt talaren)

Muscardini
Herr talman! Den fråga man ställer sig är vad som hindrar industriländerna att hjälpa de fattiga länderna på ett effektivare sätt. Den andel av BNI som de rika länderna avsätter för utveckling av de fattiga länderna blir allt mindre. Vi vet att det i många fall är just de rika länderna som översvämmar de fattiga med farligt avfall eller tillåter en otyglad business bland annat inom turistsektorn. Vår grupp har lagt fram ett förslag för återanpassning av de studenter från dessa länder som har studerat vid europeiska universitet och vill inleda en yrkesverksamhet i sina hemländer, för att motverka den hjärnflykt som i dag i så hög grad hämmar utvecklingen. Att bota en sjuk kostar kanske några få dollar, att förebygga en sjukdom kostar kanske ännu mindre, men aids fortsätter att breda ut sig eftersom den politiska viljan och de ekonomiska insatserna saknas. Globaliseringen visar sig vara en tragedi för dem som är fattiga och verkligen inte någon resurs för dem som är rika.

Sandbæk
Herr talman, jag hoppas verkligen att kommissionen kommer att medverka till att man inte gömmer sig bakom ord och som vanligt till slut antar resolutioner, som består av icke förpliktigande uttalanden i form av en upprepning av texter, som länderna har kommit överens om på andra internationella möten. Om åtgärder skall få omedelbar verkan, som kommissionen önskar, så måste EU inse att HIPC-avtalet är helt otillräckligt. Det behövs ett internationellt avtal, som verkligen strävar efter att avskriva utvecklingsländernas skuld genom att bl.a. integrera de internationella fattigdomskriterierna, således att en hanterbar skuld definieras utifrån ländernas behov av att bekämpa fattigdomen. I dag definieras en hanterbar skuld i HIPC-initiativet utifrån icke-dokumenterade hållbarhetsvärden, och de flesta av de länder som har fått skuldlättnader, betalar av mer på skulderna, än de investerar i hälsa och utbildning.
EU bör kort sagt se till att det blir ett sammanhang i utvecklingspolitiken och dessutom bidra med ett effektivt stöd till att bygga upp infrastrukturen i utvecklingsländerna, så att dessa kan skaffa sig en plats på världsmarknaden. Det finns tillräckligt med uppgifter att ta itu med. Det vi nu behöver är inte flera ord utan handling, förhoppningsvis en handling som inte slutar som initiativet "Allt annat än vapen" (Everything but arms), där kommissionen kommer med ett elegant förslag, vilket rådet beklagligtvis fullständigt tillintetgör, som skjuter upp avtalet om ris, socker och bananer till år 2009. Det är helt enkelt skandalöst. Det kan vi inte leva med här i den europeiska unionen.

Kronberger
Herr talman! Det faktum att av de 50 stater som hör till dessa fattigaste länder bara ett land under de senaste 25 åren, nämligen Botswana, har klarat av att bryta sig ur denna fattigdomsspiral, bevisar att det principiella systemet är felaktigt. Penningstöd, som bara skenbart är socialt, och även en radikal minskning av dessa länders skulder är bara kosmetiska åtgärder utan någon hållbar effekt.
Multinationella koncerner har i samarbete med tidigare kolonialmakter och andra industriländer etablerat ett exploateringssystem, som inte står den koloniala eran efter i grymhet. Man märker att de länder som är rikast på råvaror ofta har den fattigaste befolkningen. Ta till exempel Angola. Här ser vi att detta är ett avsiktligt system. Det land i Afrika som är rikast på råvaror var en gång världens största kaffeexportör. I dag skulle man med den rikedomen utan problem kunna försörja 12 miljoner människor.

Van den Berg
Herr talman! Beslutet att ge de fattigaste länderna fritt tillträde till den europeiska marknaden är en bra början. Låt oss hoppas att den övriga industrialiserade världen följer detta initiativ. Men mycket återstår, och däribland tänker jag på ett hälso- och sjukvårdsinitiativ för de minst utvecklade länderna - "All but aids". 95 procent av dem som lider av aids lever i utvecklingsländerna. Även sjukdomar såsom malaria och tuberkulos kräver årligen alltför många offer. Hälso- och sjukvården i de fattigaste länderna kämpar mot kraftig underfinansiering. De minst utvecklade länderna visar sig lägga endast 8 dollar per person på hälso- och sjukvård. Världshälsoorganisationen säger att denna summa skulle behöva vara 8-9 gånger så stor. Därför måste vi i Europeiska unionen våga ta ensidiga initiativ vid den tredje FN-konferensen nu i maj. Jag nämner här enbart några stycken:
För det första, att villkor bundna till det europeiska biståndet för hälso- och sjukvård upphävs, så att de fattigaste länderna, med hjälp av våra biståndspengar, kan köpa till exempel billig aidsmedicin i Indien.
För det andra, att EU uppmanar medlemsstaterna att avskaffa exportskatten på mediciner mot sjukdomar som är förknippade med fattigdom.
För det tredje, att anslagen för bistånd till grundläggande hälsovård fördubblas i 2001 års gemenskapsbudget. Hälften av dessa pengar går till fonder för de minst utvecklade länderna.
För det fjärde, att den europeiska lagstiftningen för läkemedel för barn anpassas till utvecklingsländernas behov, så att läkemedelsindustrin i Europa stimuleras att producera läkemedel även för utvecklingsländerna, såsom mediciner mot aids, malaria osv.
För det femte, att EU visar sitt öppna stöd för Brasilien och Sydafrika när de anklagas:
För det sjätte, att vi försvarar rätten till inköp av billig medicin och parallellimport, även i internationella fora, och efterfrågar en anpassning av Trips-avtalet:
För det sjunde och sista, att vi på europeisk nivå, tillsammans med alla medlemsstater, går samman för en internationell hälso- och fattigdomsfond, en fond som kan finansiera ett långsiktigt internationellt strategiskt angreppssätt. Europa bör dessutom frigöra ytterligare pengar till denna fond. Ett sådant sammanhängande initiativ - "All but aids" - skulle vara ett fantastiskt bidrag, herr talman, från kommissionens sida, för att på ett konkret sätt, parallellt med "All but arms" visa att vi själva kan ta ett unilateralt steg. Ett sådant unilateralt steg av Europa skulle göra ett större intryck, speciellt i den nya Bush-eran, än alla generella uttalanden. Vi behöver konkreta resultat. Jag är övertygad om att EU och Lamy är väl lämpade för detta.

Danielsson
. Herr talman! Jag vill tacka ledamöterna för de viktiga inlägg som har gjorts i denna debatt. Jag vill även särskilt tacka Miranda för att han genom sin fråga ger oss möjlighet att på detta noggranna och inträngande sätt diskutera de viktiga frågor som skall behandlas vid den tredje konferensen för de minst utvecklade länderna som äger rum i Bryssel i nästa månad.
Jag hoppas att denna konferens skall ge en möjlighet att svara på den mycket relevanta och centrala fråga som Maes ställer, nämligen om hur ärliga vi egentligen är i våra ansträngningar för att bistå de minst utvecklade länderna. Det är just detta vi hoppas att konferensen i Bryssel skall ge mycket konkreta svar på, inte bara vackra ord.
Jag hyser stor respekt för Sandbæks beskrivning av everything but arms-beslutet, men jag ser ändå detta beslut som ett viktigt steg på vägen. Det är en möjlighet att visa att unionen är ärlig i sina ansträngningar att faktiskt bistå de minst utvecklade länderna.
Det är ett viktigt första steg som har tagits och som, vilket jag inledningsvis påpekade, visar att unionen faktiskt är beredd att låta utvecklingshänsyn styra prioriteringarna i handelsfrågorna. Jag kan hålla med om att det hade varit önskvärt att gå ännu längre, men låt oss inte förringa detta första steg.
Avslutningsvis vill jag bara svara Deva att jag är glad att han nämner frågan om konfliktförebyggande som ett viktigt led i våra fortsatta ansträngningar när det gäller att bistå de minst utvecklade länderna. Det svenska ordförandeskapet har gjort konfliktförebyggandet till en av sina viktiga frågor. Vi har också från rådets sida bett om att senare i vår få komma tillbaka till denna kammare för att diskutera konfliktförebyggande.
Konfliktförebyggandet kommer dessutom att vara en viktig fråga vid Europeiska rådets möte i Göteborg i juni. Jag hoppas att vi på ett rimligt sätt därmed kan tillgodose det viktiga påpekandet att förebyggandet av konflikter och ansträngningarna för att hjälpa de minst utvecklade länderna intimt hänger samman.

Lamy
. (FR) Herr talman! Jag skall lämna tre kommentarer som svar på diskussionen.
Den första gäller den fråga som rådets ordförandeskap just tagit upp. Jag anser också, liksom de flesta av er, att utvecklingen är resultatet av en ibland mycket mystisk alkemi, vars beståndsdelar är ganska enkla att räkna upp, men som det är mycket svårt att blanda ihop. Liksom Deva och ordförandeskapet nyss anser jag att freden sannolikt är den mest avgörande av dessa beståndsdelar, till och med viktigare än kampen mot korruptionen. Det finns många andra, men jag skulle önska att vi ser till att inte ge intryck av att utvecklingsländerna har monopol på dessa svårigheter och besvär. Jag anser att vi själva inte alltid är förskonade.
Initiativet "Allt utom vapen", fru Sandbæk, är en konkret åtgärd som vi tvingats kämpa för hårt under medbrottsligt ordförandeskap av vår vän Leif Pagrotsky för att uppnå kvalificerad majoritet. Och vad skulle ni ha sagt om vi hade misslyckats med detta initiativ? Dessa konkreta beslut har fattats och kommer nu att tillämpas.
Kinnock frågade vilka andra länder som för närvarande kommer att följa efter. Listan är inte särskilt lång. Jag tror att konferensen om de minst utvecklade länderna kommer att göra det möjligt att utöva viss påtryckning. Chile och Nya­Zeeland har visat goda förutsättningar. Japan kommer inte att följa efter - det vet vi mycket väl, särskilt inte på detta stadium, för all sin import, bl.a. på grund av sina risproblem. Det har emellertid, när det gäller industriavgifter, redan vidtagits åtgärder som går i rätt riktning. Förenta staterna kommer slutligen att tvingas se över sitt allmänna preferenssystem i år, och vi skall, tack vare olika lobbyingåtgärder i kongressen, se till att de har vårt eget initiativ i gott minne när de ser över sitt allmänna preferenssystem.
Jag skulle vidare vilja skingra varje intryck av att vi på sätt och vis skulle ha köpt de minst utvecklade ländernas godkännande för att arrangera en cykel av handelsförhandlingar som vi vill ha, men som är utan intresse för dem. Det handlar om ett intryck utan någon som helst grund. Till att börja med är denna cykel av intresse för de minst utvecklade länderna, även om deras val mellan djungelns lag för icke reglerad internationell handel och en cykel av handelsförhandlingar som kommer att upprätta nya regler, redan förefaller gjort. Det handlar vidare framför allt om att göra vår egen ståndpunkt trovärdig och visa att inom ramen för vår allmänna politik - och nu vänder jag mig till fru Maes - kan vi utan någon som helst motpart påta oss och reglera interna politiska svårigheter för att gå i den riktning vi skall.
Min tredje och sista kommentar gäller tillgång till läkemedel. Denna punkt har redan tagits upp av Miranda, Boudjenah och van den Berg. På denna punkt - och jag svarade för övrigt i går här i kammaren på en fråga från Carlotti i ämnet - har vi i kommissionen lagt fram en omfattande åtgärdsplan som täcker både finansieringsproblem när det gäller utvecklingsstödet och problemen med ytterligare stimulans till offentlig forskning, samt problemen om den kommersiella aspekten knuten till immaterialrätten och tillgången till läkemedel. Denna helhetsplan ligger nu på bordet. Ni känner till den, den står till ert förfogande. Den blir föremål för diskussion i rådet (allmänna frågor) den 14 maj, i god tid för att slutsatserna från detta råd skall kunna läggas fram vid konferensen om de minst utvecklade länderna, som skall hållas i slutet av maj.
Ni ser alltså att ur den synvinkeln har vi alla försökt, inklusive ordförandeskapet - som, vilket hans företrädare nyss sade, har gjort det till en prioritet - se till att ett antal förslag från kommissionen omsätts i handlingar efter att de passerat rådet och parlamentet, så att man kan inleda denna konferens åtminstone med lugnt samvete.

Talmannen
Jag har i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen (1) mottagit två resolutionsförslag.
Debatten avslutades.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.

Frågestund (rådet)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B5-0163/2001).
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer följande frågor att tas upp tillsammans:

Mihail Papayannakis
Fråga nr 1 från (H-0248/01)
Angående: Kris på Balkan Utvecklingen av krisen på Balkan visar att erkännandet av flera av statsgränserna i området nu ifrågasätts, detta antingen öppet eller indirekt. Det här är bland annat fallet vad gäller gränserna mellan FYROM och Serbien, som de två länderna sinsemellan kommit överens om, men som nu inte godkänns av albanska krafter inom FYROM och i Kosovo.
Hur ser rådet på den utveckling som i dag håller på att ta form, och hur ser rådet på gränsfrågan när det gäller försöken att stabilisera krisen på Balkan?

Alexandros Alavanos
Fråga nr 2 från (H-0259/01)
Angående: Extremistiska gruppers okontrollerade verksamhet i södra Serbien Den terrorverksamhet som albanska extremister bedriver i södra Serbien och i FYROM, en verksamhet som till och med sträckt sig till den zon som står under KFOR:s bevakning, har antagit helt okontrollerade former. Dagligen kommer rapporter om terrordåd och strider som förs med tunga vapen. Jugoslaviens fredsplan för Presevodalen har i princip fått ett positivt mottagande.
Håller rådet med om att ovannämnda plan är tillräcklig som förhandlingsbas? Vilka åtgärder ämnar rådet vidta för att få de politiska ledarna för den albansktalande befolkningen i södra Serbien och den jugoslaviska ledningen att inleda samtal?

Efstratios Korakas
Fråga nr 3 från (H-0306/01)
Angående: Situationen i FYROM och faran för att oroligheterna sprids över ett större område på Balkan De beväpnade attackerna mot FYROM, vilka UCK:s olagliga legoarmé - som fått stöd och vapen från Nato - står bakom, har intensifierats och hotar nu leda till att den allmänna situationen på Balkan flammar upp och ytterligare avstabiliseras. Kfortruppernas närvaro i FYROM har inte visat sig tjäna stabilitet utan lett till ännu mera instabilitet, ett faktum som bekräftas av massmedia som rapporterar om att beväpnade legosoldater ostört kan ta sig förbi de tyska och amerikanska områdena. Alla dessa anfall och hela denna utveckling är ett resultat av Natos och EU:s "splittra och härska"taktik som späds på av nationalistiska strävanden, utbrytartendenser och grupper som har som mål att skapa protektorat i området för att lättare kunna roffa åt sig dess rikedomar och utnyttja dess folkgrupper.
Vilka konkreta åtgärder ämnar rådet vidta för att genomföra FN:s säkerhetsråds beslut 1244/99, för att garantera FYROM:s territoriella oberoende och för att sätta stopp för alla former av utländskt ingripande på Balkan?

Danielsson
. Rådet har upprepade gånger uttryckt sin djupa oro över de stora spänningarna och det omfattande våldet i södra Serbien samt det ökade antalet incidenter i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, särskilt nära gränsen till Förbundsrepubliken Jugoslavien - incidenter som rådet starkt fördömde i sina slutsatser av den 26 februari. Vid samma tillfälle upprepade rådet att det helt och fullt står fast vid principen att alla gränser i området är okränkbara. Sedan dess har Europeiska unionen varit aktivt engagerad i att försöka lösa krisen i nära samarbete med myndigheterna i Förbundsrepubliken Jugoslavien, Nato/Kfor och myndigheterna i FYROM.
Rådet har också uttryckt att det är berett att fortsätta att ge konkret stöd till ansträngningarna att uppnå en fredlig lösning på konflikten med full respekt för Förbundsrepubliken Jugoslaviens suveränitet och territoriella integritet. I detta syfte välkomnade unionen den höge representanten Javier Solanas beslut att placera ut ytterligare ett betydande antal observatörer - upp till 30 stycken - från unionens observatörsmission i södra Serbien - detta sedan han vid rådets möte (allmänna frågor) den 19 mars efter kontakter med Nato och efter undertecknandet av ett eldupphöravtal med parterna gjort bedömningen att observatörernas säkerhet var nöjaktigt garanterad.
Rådet stödde i sina slutsatser av den 19 mars initiativet från myndigheterna i Belgrad att finna en fredlig och varaktig lösning på den nuvarande situationen i södra Serbien. Initiativet, som presenterades för Europeiska unionens kommitté för utrikes- och säkerhetspolitik av den serbiske vice premiärministern Covic och Förbundsrepubliken Jugoslaviens utrikesminister Svilanovic, anses vara en lämplig grundval för fortsatt verksamhet. Vid detta tillfälle meddelade kommissionen att den skall fördubbla sitt ekonomiska stöd i Presevodalen. Stödet uppgår nu till närmare 2 miljoner euro. Kommissionen överväger också vilka bidrag som på lång sikt kan göras enligt euro-programmet på 240 miljoner för Serbien år 2001.
Som en bekräftelse på rådets engagemang bör de ärade parlamentsledamöterna vara medvetna om att en företrädare för den höge representanten Solana tog aktiv del - tillsammans med en företrädare för Natos generalsekreterare - i de förhandlingar som den 13 mars 2001 ledde fram till att de serbiska och albanska företrädarna undertecknade eldupphöravtalet och till att en dialog inleddes mellan de jugoslavisk-serbiska myndigheterna och presevoalbanska företrädare den 23 mars.
Rådet välkomnade Solanas lägesrapport, som presenterades den 19 mars om ytterligare EU-åtgärder när det gäller sydöstra Serbien, och uppmanade honom att fortsätta sitt arbete med en EU-strategi för detta område i samarbete med ordförandeskapet och kommissionen för att stödja processen i regionen och bidra till internationella ansträngningar för att nå fram till en fredlig lösning.
Rådet reagerade snabbt och tydligt på de allvarliga incidenter i FYROM som ägde rum nyligen. Ministertrojkan besökte Skopje den 22 mars, och Javier Solana besökte FYROM ytterligare två gånger, den 20 och den 2627 mars. Rådet tillbakavisar fullt ut de tendensiösa och ogrundade påståendena i den ärade parlamentsledamotens fråga nr 306 om Natos och Kfors roll i krisen i FYROM. EU:s ståndpunkt anges tydligt i förklaringen från Europeiska rådet i Stockholm den 23 mars.

Sjöstedt
Jag är här å Mikhail Papayannakis vägnar. Jag tackar ministerrådet för svaret, som jag tycker var bra på många vis. Jag har en kompletterande fråga som gäller de krav som nu ställs från den albanska minoriteten i Makedonien på ett ökat inflytande och någon form av självstyre eller federation inom Makedonien. Har ministerrådet någon synpunkt på kraven från den albanska minoriteten i Makedonien?

Danielsson
. Som jag sade inledningsvis, måste grunden för varje lösning av de konflikter vi nu ser vara en respekt för territoriell integritet och suveränitet. Detta har också slagits fast av både rådet och av Europeiska rådet vid flera tillfällen.
Däremot är det dock givetvis mycket angeläget att få till stånd en intensifiering av den interetniska dialogen på olika sätt. Det är bl.a. för att just kunna främja denna interetniska dialog inom ramen för respekten för territoriell integritet och suveränitet som vi har haft en ständig närvaro av unionsföreträdare i området under de senaste veckorna. Generellt sett bör unionen, enligt rådets mening, fortsätta göra allt för att främja denna dialog, men hela tiden ha dessa grundläggande principer i åtanke.

Alavanos
Herr talman! Jag bortser från det faktum att ert svar var litet av ett "lovad vare" gentemot Javier Solana. Fem gånger nämnde ni hans namn och det kanske inte är bra när vi talar om Balkan att nämna honom så mycket. Men jag skall komma till det väsentliga i min fråga. Det finns ett positivt inslag i er uppfattning, nämligen rådets strikta linje när det gäller att inga gränser får kränkas i området. Jag skulle vilja fråga, för att vi skall få ett klargörande och inte använda oss av tomma ord, om vi här förutsätter och menar att hela Jugoslaviens gränser - ett Jugoslavien utan Milosevic längre, ett Jugoslavien där Milosevic numera är i fängelse - innefattar även Kosovo? Jag tar upp det herr talman och tar därmed hänsyn till de påpekanden som gjorts angående detta problem och att vi kommer att ha en oavbruten instabilitet i området om det förblir olöst.

Danielsson
. Jag vet inte om detta var en lovsång till Javier Solana. Om det var en lovsång, var det till något som jag vill betrakta som en mycket aktiv politik från unionen att försöka bidra till att lösa en av de allra svåraste konflikterna på vår kontinent. Jag måste säga att även om vi ser mycket mänskligt lidande i de aktuella områdena, menar jag ändå att unionens mycket aktiva arbete har bidragit till att begränsa lidandet och till att vi nu, efter några mycket besvärliga veckor, faktiskt ser en ljusning i en annars mycket dyster situation.
Jag skulle därför vilja säga att vi i unionen, vilket även inkluderar Javier Solana som verkligen har arbetat hårt med denna fråga tillsammans med Chris Patten och det svenska ordförandeskapet, faktiskt kan vara stolta över, men inte tillfredsställda med, vad vi har åstadkommit.

Korakas
Herr talman! Tillåt mig säga att jag är totalt missnöjd med det svar vi har fått från rådets företrädare. Först och främst var min fråga tydlig. Vad händer med tillämpningen av säkerhetsrådets beslut 1244 i vilket fastställs att Kosovo är en serbisk provins, att UCK:s brottslingar skall avväpnas och att serbiska trupper skall bevaka gränserna? I stället har Kfors närvaro, med Europeiska unionens och Natos välsignelser, underlättat både anfallen på södra Serbien, i Presevo-dalen och invasionen i FYROM av brottslingarna i UCK. Frågan här är herr talman: Vem gav Robertson, Natos generalsekreterare, rättigheten att bege sig dit och utöva påtryckning på FYROM:s regering att börja förhandlingar med brottslingarna? Även Solana gjorde samma sak. Är det detta som är linjen för bevakning av gränserna? Säg oss äntligen, är Kosovo en serbisk provins eller är det en oberoende stat? Vidare, herr talman, anser jag att rådsordförandens uttalande om Presevo är uppseendeväckande, nämligen...
(Talmannen avbröt talaren)

Danielsson
. Jag förstår att Korakas inte är nöjd med mitt svar. Jag måste återigen på rådets vägnar tillbakavisa en del av påståendena i Korakas fråga som tendensiösa.
Vem är det som skall se till att FN:s säkerhetsråds beslut följs? Jo, det är självklart FN:s säkerhetsråd, men det är många internationella organisationer som samverkar för att göra detta inom ramen för det beslut som FN:s säkerhetsråd har fattat. Unionen är en av de viktigaste aktörerna i detta avseende, och jag hoppas och tror att unionen skall fortsätta att vara aktiv.

Alyssandrakis
Herr talman, herr rådsordförande! Jag är rädd för att det pågår en allvarlig upptrappning på Balkan. Jag vill nämna den förestående debatten i den bulgariska nationalförsamlingen om fri genomfart för Natos trupper utan föregående godkännande av parlamentet, något som sker för första gången i ett land som inte är medlem av Nato. Det pågår också diskussioner om att placera amerikanska flygplan utan piloter på bulgarisk mark. Man kan fråga sig om Nato har för avsikt att använda Bulgarien mot FYROM såsom Nato använde FYROM mot Jugoslavien. Samtidigt har förföljelser satts igång i Bulgarien mot alla som protesterar mot landets engagemang i Nato och demonstranter från den nypopulistiska organisationen "Che Guevara" har arresterats och skall ställas inför rätta anklagade för huliganism. Allt detta är tecken på att krisen i Bulgarien riskerar att breda ut sig. Jag skulle vilja fråga om rådet har tagit ställning till en sådan eventuell utbredning och om rådet har tänkt vidta några åtgärder.

Danielsson
. Den ärade ledamoten hänger sig åt spekulationer som rådet inte har någon möjlighet att kommentera närmare. Låt mig bara få uttrycka en förhoppning om att de samlade insatser som unionen gör tillsammans med andra för att begränsa konflikten och för att få till stånd en utveckling mot stabilitet och demokrati skall ge resultat, så att den ärade ledamotens spekulationer inte behöver förverkligas.

Dupuis
Jag skulle vilja avlasta rådets ordförandeskap och vända mig till de grekiska kollegerna och fråga dem om de kan svara oss om de rykten som florerar när det gäller Greklands anslutning till Jugoslavien.

Talmannen
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer följande frågor att tas upp tillsammans:

Brian Crowley
Fråga nr 4 från (H-0290/01):
Angående: Internationella brottmålsdomstolen Kan rådet ange sin ståndpunkt beträffande den långsamma ratificeringsprocessen av den föreslagna internationella brottmålsdomstolen med beaktande av att den formellt kan inrättas först efter det att 60 länder ratificerat Romstadgan om internationella brottmålsdomstolen och att Dominica i februari 2001 blev den tjugonionde parten som ratificerade stadgan?

Olivier Dupuis
Fråga nr 5 från (H-0299/01):
Angående: Internationella brottmålsdomstolen I sitt svar av den 24 oktober 2000 på den muntliga frågan H-0763/00 om ratificeringen av stadgan för Internationella brottmålsdomstolen hävdade rådets ordförandeland bland annat att det också var möjligt att tänka sig märkbara framsteg i en nära framtid, eftersom ytterligare åtta medlemsstater var rätt säkra på att en ratificering skulle äga rum före årets slut. Men, snart tre månader in på 2001, har bara ytterligare fyra medlemsstater ratificerat stadgan. I sitt svar angav dessutom rådet att tre medlemsstater till hade upprepat sin avsikt att ratificera (sic), men preciserat att de fortfarande hade förfarande- eller författningsmässiga problem att lösa. Kan rådet precisera följande: Vilken typ av förfarande- och författningsmässiga problem står medlemsstaterna inför? Hur långt har ratificeringsförfarandet kommit i var och en av de medlemsstater som ännu inte ratificerat (Sverige, Irland, Grekland, Portugal, Storbritannien, Nederländerna, Danmark)? Hur bedömer rådet möjligheterna att ratificeringen i dessa sju medlemsstater kommer att vara avslutad den 18 juli 2001, på dagen tre år (sic) efter det att konferensen i Rom slutfördes?

Danielsson
. Unionen anser att en straffrihetskultur inte kan tolereras, särskilt inte när det gäller grova överträdelser av internationell rätt som folkmord, krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten. När de nationella domstolarna inte kan, eller vill, agera, har det internationella samfundet det yttersta ansvaret för att garantera att rättvisa skipas. Unionen anser därför att det är nödvändigt att den internationella brottmålsdomstolen inrättas inom en snar framtid för att öka respekten för internationell humanitär rätt och de mänskliga rättigheterna. Genom att avskaffa straffriheten, kommer domstolen att stärka företrädet för lag och rätt och bidra till att befästa världsfreden.
Unionen förordar starkt att den internationella brottmålsdomstolen inrättas inom en snar framtid. Med detta mål i sikte inledde unionen internationella insatser för att uppmuntra så många stater som möjligt att underteckna Romstadgan, innan tidsfristen för undertecknandet gick ut den 31 december 2000. Unionen har också åtagit sig att bidra till att de länder som är associerade med unionen undertecknar eller ratificerar stadgan och unionen erbjuder sin expertis på detta område till alla intresserade länder. Dessutom är unionen fast besluten att ge sitt stöd till domstolens faktiska inrättande.
Unionen räknar med att Romstadgan träder i kraft inom en snar framtid, när de sextio ratificeringar som krävs har uppnåtts, däribland av alla unionens medlemsstater. Italien, Frankrike, Belgien, Spanien, Tyskland, Österrike, Luxemburg och Finland har redan ratificerat Romstadgan. De övriga medlemsstaterna har alla inlett ratificeringsprocessen och för flertalet bör den snart vara avslutad, beroende på nationella förfaranden.
I detta sammanhang bör det noteras att genomförandet av Romstadgan i nationell lagstiftning är en krävande uppgift, som i en del fall till och med kräver grundlagsändring.
Läget för ratificeringen av Romstadgan i unionen tas regelbundet upp av ordförandeskapet vid möten i rådets arbetsgrupp för folkrätt.

Crowley
Jag skulle vilja tacka den tjänstgörande ordföranden för hans svar och ge honom litet information som han kanske inte känner till. Den irländska regeringen har meddelat att den har för avsikt att hålla en folkomröstning den 31 maj 2001 för att ratificera Internationella brottmålsdomstolen och för att ändra vår grundlag för detta. Jag skulle vilja veta vilka positiva eller stimulerande åtgärder ordförandeskapet vidtar för att se till att inte bara EU:s nuvarande medlemsstater, utan även de länder med associerat medlemskap, som totalt uppgår till 27, som skulle kunna hjälpa oss att överskrida de 60 länder som krävs för en formell ratificering och för genomförandet av denna internationella brottmålsdomstol, faktiskt ratificerar den. Angående samma ämne: jag vet att det kanske inte är den tjänstgörande ordförandens egentliga roll här i kammaren, men han kanske kan upplysa oss om de svårigheter som skulle kunna uppstå i Sverige vad gäller ratificeringen av den internationella brottmålsdomstolen.

Danielsson
. Som jag nämnde i mitt svar, har unionen åtagit sig att hjälpa alla de länder som är associerade med unionen att se till att de kan underteckna eller ratificera stadgan. Vi erbjuder dessutom teknisk expertis. Jag är därför övertygad om att unionen, med detta åtagande, kommer att bidra till att inte enbart de femton medlemsstaterna, utan även de associerande länderna, så snart som möjligt kan delta fullt ut i detta viktiga instrument.
Ledamoten frågade om de eventuella nationella svårigheterna för mitt eget land, Sverige. Som jag sade inledningsvis, är det i många länder, inklusive i mitt eget, en ganska omfattande process. Men jag kan glädja den ärade ledamoten med att säga att Sverige, under den tid som vi innehar ordförandeskapet, kommer att kunna deponera ratifikationsinstrument, så att också vi sällar oss till den skara av länder som redan har ratificerat och detta så snart som möjligt.

Dupuis
Herr rådsordförande! Jag har lite grann intryck av att man måste lirka sanningen ur er. Crowley kom med en god nyhet, Irlands ratificering. Ni har just givit oss ytterligare en som gäller ert eget land, Sverige, före slutet av nästa halvår. Kan ni också ge oss goda nyheter när det gäller de fem övriga länderna, Portugal, Grekland, Förenade kungariket, Nederländerna och Danmark? Ni talade om en lång process, men tre år börjar bli väldigt långt!

Danielsson
. Jag trodde att syftet med denna frågestund var just att avkräva rådet svar, varför jag är väldigt glad över att kunna svara på Depuis fråga ytterligare.
I Portugals fall vet jag att man från portugisisk sida hoppas kunna avsluta processen när det gäller att göra nödvändiga tillägg till den portugisiska konstitutionen före sommaruppehållet. När det gäller Danmark, har man redan förra hösten tagit upp frågan till en första behandling i det danska parlamentet. Man räknar med att den andra och tredje behandlingen skall kunna äga rum före sommaruppehållet.
I Grekland säger man att man behöver ändra sin straffrätt. Man räknar med att dessa ändringar skall ta ytterligare några månader. Man har ännu inte vågat ge något exakt datum för ratifikation.
I Storbritannien beror hastigheten väldigt mycket på om det finns tillgänglig tid i parlamentet - jag är säker på att den ärade ledamoten är medveten om de diskussioner som förekommer i Förenade kungariket om ett möjligt parlamentsval - men det finns förhoppningar från brittisk sida om att man ändå skall kunna anta den nödvändiga lagstiftningen under den nuvarande parlamentssessionen.
Slutligen behöver man i Nederländerna två tredjedels majoritet i parlamentet. Det finns dock en förhoppning om att man inom kort skall kunna anta den nödvändiga lagstiftningen.
Som jag sade i mitt svar - jag försökte spara lite tid, men jag utvecklar det mycket gärna - är jag övertygad om att samtliga unionens medlemsstater inom en icke alltför avlägsen framtid kommer att ha gjort den nödvändiga ratifikationen.

Alavanos
Jag ville fråga rådsordföranden angående Grekland. Han har emellertid svarat och därför är det kanske ingen mening med att jag gör det. Jag skulle bara vilja ta vara på tillfället och säga till Dupuis angående den förra frågan: han bör vara mer försiktig, han bör vara mer försiktig! Man skulle kunna anklaga honom för att han vill gå med i Le Pens parti, vilket ingår i samma grupp som han. Han bör vara mer försiktig och inte använda sådana formuleringar.

Talmannen


Andrew Duff
Fråga nr 6 från (H-0251/01):
Angående: Stadga om grundläggande rättigheter Statssekreterare Lars Danielsson meddelade den 13 februari utskottet för konstitutionella frågor att rådet inte uppfattar EU-stadgan om grundläggande rättigheter som bindande i alla sina delar, trots att den är en "högtidlig förklaring".
Kan den tjänstgörande ordföranden för att undvika rättslig osäkerhet och politisk förvirring uppge exakt vilka delar som rådet betraktar som bindande respektive icke-bindande.

Danielsson
. Unionens stadga om de grundläggande rättigheterna har undertecknats av Europaparlamentet, rådet och kommissionen. I det skede vi nu befinner oss i har de tre institutionerna erkänt dokumentets politiska värde inom unionens handlingsram.
Om målsättningen är att göra existerande rättigheter mer synliga, återfinns emellertid redan vissa av de rättigheter som proklamerades i stadgan i internationella konventioner eller i nationella konstitutionella traditioner. Det faktum att dessa rättigheter förekommer i stadgan ändrar inte det juridiska värde de har oberoende av stadgans existens, eftersom grundvalen för deras efterlevnad i unionsrätten vilar på artikel 6.2 i fördraget om Europeiska unionen. Att rättigheterna har formulerats i stadgan påverkar således inte deras värde.
Beträffande frågan om stadgan i sin helhet skall betraktas som juridiskt bindande antog, vilket den ärade ledamoten känner till, regeringskonferensen i Nice i december 2000 en förklaring om unionens framtid, i vilken det anges att frågan om stadgans status är en av de frågor som skall tas upp i samband med det förberedelsearbete som skall genomföras före 2004.
Man har enats om att när detta arbete är genomfört sammankalla en ny regeringskonferens för att bl.a. diskutera stadgans status.

Duff
Ministern känner till att EG-domstolen redan utnyttjar stadgan i relativt stor utsträckning i sin rättspraxis. Jag är orolig för att vi står inför en situation där kommissionen, parlamentet och domstolen uppfattar stadgan som bindande, men där rådet inte gör det, vilket skulle skapa en situation som enbart kan leda till politisk och rättslig förvirring. Kan ministern lova att rådet åtminstone kommer att granska stadgans inverkan noga och se över dess status kontinuerligt?

Danielsson
. Rådet har skyldighet att följa, diskutera och bevaka frågan om stadgans ställning. Detta har Europeiska rådet bestämt i Nice, och givetvis skall rådet följa det beslutet.
Låt mig erinra om att stadgans olika artiklar delvis bygger på ett antal rättigheter som hämtats ur andra redan befintliga instrument. Flera av dessa rättigheter är redan "justitiabla", dvs. de kan utgöra en lämplig grund vid ett avgörande i en rättslig instans, dock inte på grund av att de ingår i stadgan om grundläggande rättigheter, utan för att de är hämtade ur andra instrument.
Stadgan innehåller också ett antal artiklar som snarast är uttryck för allmänna politiska mål, exempelvis artiklarna 37 och 38 om miljö- och konsumentskydd. De är inte utformade på ett sådant sätt att de omedelbart skulle kunna vara justitiabla.
Jag håller emellertid med ledamoten om att det är en viktig uppgift för rådet, parlamentet och kommissionen att fortsätta att bevaka denna fråga i enlighet med vad som sades vid i Europeiska rådets möte i Nice.

Ortuondo Larrea
Herr talman, tjänstgörande rådsordförande! Jag har lyssnat mycket uppmärksamt på vad som har sagts, men jag anser att många Europaparlamentariker och många europeiska medborgare har fått en dålig smak i munnen när vi har sett resultaten från det senaste toppmötet i Nice, där stadgan om de mänskliga rättigheterna inte antogs, och jag förstår faktiskt inte varför företrädarna från medlemsstaternas regeringar inte ville anta den.
Jag har emellertid ställt en fråga om ett konkret fall av mänskliga rättigheter, om användningen av det baskiska språket "euskera" - det så kallade lingua navarrorum - i den självstyrande regionen Navarra, och kommissionen har svarat mig att språkliga rättigheter endast kan yrkas på institutionell nivå och inför de nationella domstolarna eftersom denna fråga inte ingår i stadgan om de grundläggande rättigheterna på europeisk nivå.
Jag vill fråga er om ni ställer er bakom denna förklaring eller om de europeiska medborgarna har rätt till en högre grad av skydd från de europeiska institutionerna.

Danielsson
. Rådet har ingen möjlighet att kunna bedöma tillämpningen i det speciella fall som ledamoten tar upp.
Låt mig ta upp två saker. För det första: Ni uppgav att stadgan inte antogs. Svaret är att den proklamerades under högtidliga former. För det andra: När det gäller minoritetsspråk har en annan viktig institution, som för övrigt befinner sig geografiskt nära parlamentet, nämligen Europarådet, utarbetat en konvention om minoritetsspråkens ställning. Detta anser jag också illustrera vikten av att vi i diskussionen om unionens stadga om grundläggande rättigheter även tänker på andra viktiga instrument på området, t.ex. Europarådets konvention om de mänskliga rättigheterna.

Crowley
Herr talman! Kan jag få be den tjänstgörande ordföranden att återigen upprepa, så att alla kan höra det, att stadgan om de grundläggande rättigheterna är en icke-bindande politisk förklaring, som antogs av stats- och regeringscheferna i Nice. Om EG-domstolen eller någon annan domstol inom Europeiska unionen använder stadgan för att binda medlemsstater, individer eller föreningar till en tolkning av denna stadga, då är det felaktigt när det gäller lagstiftning, rättvisa och tolkning av lagen. Den enda stadga för grundläggande rättigheter och friheter som kan användas som officiell snarare än bindande i medlemsstaternas domstolar eller till och med i EG-domstolen, är Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna, som är ett dokument från Europeiska rådet.

Danielsson
. Ledamoten ber om en upprepning. Jag tycker inte om att upprepa mig, men jag står till parlamentets tjänst.
Låt mig förklara följande: Stadgan är enligt vårt synsätt en politisk deklaration och är endast politiskt bindande. Stora delar av stadgans innehåll finns dock redan i bindande konventioner, främst i Europakonventionen om mänskliga rättigheter. Stadgan varken tillför eller drar ifrån dessa konventioner något, men den har betydelse som ett förtydligande och som en politisk manifestation.

Talmannen


William Newton Dunn
Fråga nr 7 från (H-0252/01):
Angående: Viljeförklaringsbrev/ramavtal Vad har uppnåtts i fråga om det viljeförklaringsbrev/ramavtal som undertecknades förra sommaren av sex av medlemsstaternas regeringar om att skapa en inre marknad för anskaffande av försvarsutrustning?

Danielsson
. I juli 1998 undertecknade försvarsministrarna för Frankrike, Tyskland, Italien, Spanien, Storbritannien och mitt eget land Sverige en viljeförklaring om åtgärder för att underlätta strukturomvandlingen av den europeiska försvarsindustrin.
Två år senare, i juli 2000, undertecknade dessa sex stater ramavtalet om åtgärder för att underlätta strukturomvandlingen av den europeiska försvarsindustrin och dess sätt att fungera.
Den ärade parlamentsledamoten väcker frågan om vad som har uppnåtts när det gäller viljeförklaringen och ramavtalet. Rådet har ingen roll att spela i det samarbete som upprättats mellan de sex staterna, och är därför inte i stånd att ge direkt information om läget och vad som har uppnåtts på detta område.

Newton Dunn
Jag förstår teknikaliteterna och tackar ministern för det. Men skulle rådet vara för ett avskaffande av artikel 296 i EG-fördraget, med andra ord, att förbjuda undantaget från bestämmelserna för den inre marknaden och därmed införa konkurrens i anskaffandet av försvarsutrustning?

Danielsson
. Rådet har inte haft tillfälle att diskutera denna fråga. Jag är återigen inte i en sådan ställning att jag kan ge något rakt svar på den fråga som den ärade parlamentsledamoten ställer.

Rübig
Herr talman! Jag får ofta frågor från medborgare som transporterar vapen i Europa. Det handlar då om jägare och sportskyttar, som åker till tävlingar. Här finns det mycket varierande bestämmelser. Det finns klagomål som man bör ta på allvar, och man frågar varför den inre marknaden ännu inte fungerar på detta område. Har ni för avsikt att komma med initiativ på detta område?

Danielsson
. Nej, det har vi inte.

Nogueira Román
Herr talman! Jag passar på tillfället när rådets ordförande också är närvarande här vid denna debatt att fråga om han vet att det spanska offentliga företaget Santa Barbara nyss har sålts till företaget General Dinamics i USA samtidigt som ett annat anbud från ett tyskt företag avböjdes, trots att företaget Santa Barbara just precis har ett kontrakt för att bygga hundratals "Leopardtankers" av tyskt patent? Den spanska regeringen tog helt klart detta beslut i strid mot gällande överenskommelser om att utveckla den europeiska försvarsindustrin, vilka är bakgrunden till denna fråga. Jag skulle vilja veta om ni accepterar att den spanska regeringens sålt detta offentliga företag till ett företag i USA?

Danielsson
. Rådets ordförande har ingen möjlighet att kommentera det enskilda fall som den ärade parlamentsledamoten tar upp. Låt mig bara upplysa helt kort om den juridiska ställningen för detta avtal, eftersom jag råkar vara medborgare i ett land som är en av signatärerna.
Ramavtalet är nu föremål för ratificering av signatärstaterna. Det har inte trätt i kraft ännu, så även i det avseendet är den fråga som den ärade ledamoten ställer ännu inte relevant.

Talmannen


Bart Staes
Fråga nr 8 från (H-0253/01):
Angående: Konkurrenssnedvridning genom nationell ekonomisk ersättning i samband med anskaffningar till försvarsmakten Belgiska federationen har den 15 december beslutat att inte längre anknyta sina anskaffningar till försvarsmakten till ekonomisk kompensation till företag i Flandern och Vallonien. I ministerrådets meddelande om en beställning av nattkikare står det att Belgiens ministerråd slagit fast att inga klausuler om ekonomisk kompensation skall anknytas till beställningarna i fortsättningen. Ditintills strävade regeringen i mån om möjlighet efter att varje miljardorder till försvarsmakten skulle gå till "belgiska" företag. De ekonomiska förutsättningarna var alltid höjda i en mantel av protektionism och skumraskaffärer eftersom beslutsfattandet inte följde marknadens mekanismer.
Vilka initiativ ämnar rådet ta inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken för att se till att de femton medlemsstaterna följer Belgiens exempel och gör slut på praxis med nationell ekonomisk ersättning i samband med anskaffningar till försvarsmakten?

Danielsson
. Den fråga som den ärade ledamoten tar upp har aldrig förelagts rådet.
I alla händelser har rådet under nuvarande förhållanden ingen behörighet att övervaka eller blanda sig i nationella beslut beträffande köp av militär utrustning. Detta är också i sig ett svar på den följdfråga som ställdes av föregående ledamot.

Staes
Jag måste tacka rådsordföranden för hans mycket omfattande och grundliga svar som visserligen kunde sammanfattas i knappt två meningar. Skall vi skratta eller gråta? Medan hela Europa frågar sig hur vi kan börja uppföra oss som en enhet på försvarsområdet, till exempel efter Kosovokriget, kommer ni dragande med ett sådant svar. Jag börjar verkligen fråga mig varför vi har ett råd. Ni var frånvarande under mul- och klövsjukedebatten. Ni fanns inte närvarande under debatten om ansvarsfrihet. Ansvarsfriheten, såsom rådet beviljade den, var ett fuskverk. Jag kan inte förstå att ni nu avfärdar oss med ett sådant svar. Det står faktiskt i artikel 296 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen att ni på denna punkt är något begränsade. Men ni skulle kunna tillämpa artikel 296.2, och åtminstone uppmana kommissionen att se till att ni kan agera på detta område. När en medlemsstat äntligen gör avsteg från ekonomisk kompensation, och äntligen tar avstånd från skumma komplotter, anser jag det vara oacceptabelt av rådet att bemöta oss på detta sätt.

Danielsson
. Jag har egentligen inget att tillägga utöver det jag uppgav i mitt inledande svar.
Jag måste ta avstånd från en del av de grundlösa påståenden som den ärade ledamoten framför och kan bara konstatera att rådet inte har behörighet att vare sig övervaka eller blanda sig i nationella beslut beträffande köp av militär utrustning. Det är rådets uppgift att följa fördraget. Det är det vi gör.

Talmannen


Camilo Nogueira Román
Fråga nr 9 från (H-0257/01):
Angående: BSE-problemet och finansieringen av brådskande åtgärder för att lösa det Anser inte rådet att lösningen av detta allvarliga problem på kort sikt inte får förhindras av begränsningarna i den gemensamma jordbrukspolitikens budget som fastställdes i budgetplanen i Agenda 2000 i väntan på den nödvändiga reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken?

Danielsson
. Den 12 mars i år antog rådet riktlinjerna för 2002 års budget. I slutsatserna till dessa bekräftar rådet att det fullt ut kommer att tillämpa det interinstitutionella avtalet av den 6 maj 1999. Rådet betonar emellertid att det är viktigt att ställa en tillräckligt stor marginal till förfogande under de olika taken i budgetplanen när budgeten antas.
När det gäller finansiella återverkningar av BSE-krisen erinrar rådet, i enlighet med slutsatserna från Europeiska rådets möte i Nice, om att både budgetplanen och rådets förordning om budgetdisciplin måste följas, även om nya åtgärder eller tilläggsåtgärder krävs.
Rådet anser inte att den budgetram som Europeiska rådet enades om i Berlin och som bekräftades i Nice är något hinder för att effektiva åtgärder vidtas för att behandla de problem som för närvarande drabbar nötköttsmarknaden.
Denna ram har inte hindrat rådet från att enas om viktiga åtgärder när det gäller folkhälsa för att återställa konsumenternas förtroende. I synnerhet antog rådet i februari en gemensam ståndpunkt om en förordning om fastställande av bestämmelser för förebyggande och kontroll av viss transmissibel spongiform encefalopati. När denna har antagits av rådet och Europaparlamentet kommer den att tillhandahålla en ram för hållbar produktion.
Rådet diskuterar för närvarande det åtgärdspaket som kommissionens lade fram i februari och vars syfte är att både kortsiktigt och långsiktigt ta itu med obalansen på marknaden för nötkött inom unionen och att höja kvaliteten.
I den finansieringsöversikt som bifogas förslaget visar kommissionen hur de finansiella följderna av sådana åtgärder kan tillgodoses inom budgetplanen. Vid mötet i Ekofin-rådet den 12 februari i samband med rådets antagande av förslaget till tilläggs- och ändringsbudget 1/2001 avseende BSE-relaterade åtgärder sade kommissionsledamot Michaele Schreyer att kommissionen, beroende på utvecklingen på marknaden, kommer att överväga lagstiftningsinitiativ för att täcka risken för ytterligare kostnader i budgeten, i syfte att iaktta de finansiella ramarna i Agenda 2000. Rådet anser därför att kommissionen bör kunna genomföra reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken utan att BSE påverkar detta.

Nogueira Román
Herr talman! Jag anser att vi inte kan tillåta oss att stå lamslagna varje gång Europeiska unionen måste fatta ett övergripande beslut, så som hände i Nice och så som händer nu med den galna kosjukan eller mul- och klövsjukan, av brist på en sådan politisk, social och ekonomisk vision som Europa behöver och de europeiska medborgarna kräver. Därför får inte Europeiska unionen och i synnerhet inte rådet vända bort huvudet för att undvika att se hur det förhåller sig med ett så anmärkningsvärt problem som att reformen av den gemensamma tulltaxan inte kan vänta till år 2006 och att denna reform kräver förändringar av EU:s budgetstruktur och djupgående förändringar av det snäva finansiella synsättet i Agenda 2000. Är rådet verkligen berett att ändra Agenda 2000 om så krävs på grund av allvarliga konkreta problem som t.ex. den galna kosjukan, vilken särskilt vissa länder är drabbade av, som mitt eget, Galicien, för att på så sätt, inför de europeiska medborgarnas oförståelse och förvåning, undvika att EU förvägrar sig själv tillgången till de politiska vapen den fått?

Danielsson
. Jag vill bara erinra den ärade ledamoten om att det i beslutet om Agenda 2000 från mars 1999 även ingår en så kallad midterm review av den gemensamma jordbrukspolitiken som skall genomföras under år 2002 och 2003. Jag utgår från att rådet inför detta på ett lämpligt sätt kommer att diskutera de frågor som ledamoten tar upp.

Talmannen


Jonas Sjöstedt
Fråga nr 10 från (H-0264/01):
Angående: Skatt på finansiella transaktioner och artikel 56 Artikel 56 i EG-fördraget lyder:
"1. Inom ramen för bestämmelserna i detta kapitel skall alla restriktioner för kapitalrörelser mellan medlemsstater samt mellan medlemsstater och tredje land vara förbjudna.
2. Inom ramen för bestämmelserna i detta kapitel skall alla restriktioner för betalningar mellan medlemsstater samt mellan medlemsstater och tredje land vara förbjudna."
Kommissionen svarade (H-0024/01) att de ansåg att om en medlemsstat inför en allmänt tillämpad skatt i den form som ursprungligen planerades av professor Tobin (så kallad Tobinskatt) står detta sannolikt i strid med artikel 56 samt artiklarna 12, 39, 43, 49 och motsvarande artiklar i EES-avtalet, samt att en sådan skatt, om den införs på gemenskapsnivå, knappast kan vara förenlig med artikel 57.2 i EG-fördraget, eftersom den artikeln fastställer möjligheten att vidta restriktiva åtgärder endast på ett begränsat antal områden.
Anser rådet att en skatt på finansiella transaktioner, så kallad Tobinskatt, är förenlig med artikel 56 i EG-fördraget? Har någon medlemsstat föreslagit att fördraget skall ändras för att möjliggöra en Tobinskatt?

Danielsson
. Rådet har hittills inte diskuterat möjligheten att införa en skatt av den typ som en gång föreslogs av professor Tobin. Kommissionen har inte lagt fram något förslag eller annat initiativ i ärendet för behandling i rådet.
När det gäller Sjöstedts andra fråga lades det, så vitt vi kan erinra oss, vid den senaste regeringskonferensen inte fram något förslag om ändring av artikel 56 i fördraget.

Sjöstedt
Jag har två kompletterande frågor till ministerrådet. Den första gäller om rådet delar kommissionens bedömning att EU-fördraget omöjliggör en transaktionsbeskattning av Tobin-modell, dvs. att en Tobin-skatt skulle vara förbjuden enligt artikel 56 i EU:s fördrag. Är detta också ministerrådets åsikt?
Min andra fråga handlar om att många i den svenska regeringen sägs vara positiva till en Tobinskatt. Har Sverige som medlemsland några planer på att föra upp denna fråga i EU:s ministerråd eller är den positiva inställningen till skatten mer principiell än praktisk?

Danielsson
. Rådet kan inte besvara Sjöstedts första fråga, eftersom det inte har förekommit någon diskussion i rådet om den bedömning från kommissionen som han hänvisar till.
Det stämmer som Sjöstedt säger att företrädare för den svenska regeringen uppgett att en Tobinskatt skulle vara en sympatisk idé - en formulering som en för oss båda känd handelsminister har använt.
Varje ordförandeland bör innan det tar upp en fråga göra en bedömning huruvida det är möjligt att uppnå den enighet som krävs. Ordförandeskapet gör den bedömningen att det i dag inte finns några förutsättningar att nå en sådan enighet och har därför inga planer på att ta upp frågan till diskussion.

Schmidt, Olle
Jag skulle vilja ställa en fråga till rådet som rör den lilla tendens till Tobinskatt som Sverige införde mellan 1986 och 1991, dvs. omsättningsskatten på aktietransaktioner. Vad blev resultatet av denna typ av transaktionsskatt?

Danielsson
. Jag är inte säker på att det är en uppgift för rådets tjänstgörande ordförande att å rådets vägnar försöka göra en bedömning av en skatt, som den ärade ledamoten kallar för ett försök till en Tobinskatt.
För det första tror jag inte att det är förenligt med min roll att försöka göra en bedömning. För det andra samtycker jag inte till beskrivningen av denna skatt som ett försök till en Tobinskatt.

Talmannen


Ole Krarup
Fråga nr 11 från (H-0265/01):
Angående: Danmarks undantag för rättsliga och inrikes frågor (RIF) Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, kapitel IV, gäller inte Danmark. Däremot gäller en rad av de beslut som har fattats i enlighet med kapitel IV även Danmark, nämligen i kraft av mellanstatliga konventioner. Danmarks regering har således uttalat sin vilja att delta i fråga om EURODAC-förordningen, konventionen om insolvensförfaranden, Bryssel I & II-konventionerna, samt förordningen om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. Det danska ställningstagandet grundar sig på villkoret om dansk valfrihet, som innebär att beslut om deltagande fattas i varje enskild fråga.
Kan rådet bekräfta att Danmark kan välja om landet skall följa de beslut som fattas i enlighet med Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, kapitel IV, så att exempelvis delar av de beslut som fattas i asyl- och invandringsfrågor - även i framtiden - kan följas av Danmark, samtidigt som Danmark behåller särskilda nationella bestämmelser på andra områden inom asyl- och invandringspolitiken?

Danielsson
. Rådet erinrar om att de fördragsslutande parterna när Amsterdamfördraget ingicks upprättade ett protokoll om Danmarks ställning som fogats till Fördraget om Europeiska unionen och Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen.
Enligt detta protokoll skall Danmark inte delta i rådets beslut om föreslagna åtgärder i enlighet med avdelning IV i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Inga bestämmelser, inga åtgärder, inga internationella avtal som ingåtts av gemenskapen i enlighet med avdelning IV och inga beslut av domstolen som innebär en tolkning av en sådan bestämmelse eller åtgärd eller något sådant beslut skall heller vara bindande för Danmark. I artiklarna 4 och 5 anges dock undantag från dessa allmänna regler, på villkor som där fastställs. När det till exempel gäller åtgärder för att bygga ut Schengenregelverket skall Danmark, inom en tid av sex månader efter det att rådet har beslutat om dem, besluta huruvida det skall genomföra dessa åtgärder i sin nationella lagstiftning.
Frågan har ställts om det kan tänkas att innehållet i vissa åtgärder som gemenskapen fattat beslut om, inom ramen för avdelning IV i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, kan göras tillämpligt på Danmark på något annat sätt.
Inget sådant förslag har för närvarande lagts fram för rådet och rådet har således inte uppmanats att ta ställning i denna fråga.

Krarup
Jag vill gärna tacka rådsordföranden för den selektiva uppläsningen från protokollet om Danmarks ställning. Jag känner utmärkt till detta protokoll och behöver inte denna rättskunskap. Frågan handlar om något mycket centralt. I den danska debatten heter det att Danmark har möjlighet att via mellanstatliga avtal ansluta sig till delar av den så kallade tredje pelaren, alltså delar av avsnittet i fördraget om den europeiska gemenskapen, och jag kan förstå på rådets ordförande att ingenting annat har beslutats. Rådet har fram till nu inte ingått ett sådant avtal, men jag är bekant med - och rådsordföranden kan antagligen bekräfta det - att det i varje fall, i den mån det rör sig om ett enkelt centralt ämne, nämligen Eurodac-systemet, pågår förhandlingar mellan EU:s institutioner och Danmark. Skall jag förstå svaret på det sättet, att rådet inte känner till dessa förhandlingar?

Danielsson
. Jag har inte mycket att tillägga till mitt ursprungliga svar. Det är inte möjligt för rådets ordförande att bedöma innehållet i en nationell debatt, såsom den som den ärade parlamentsledamoten refererar till. Jag har försökt att förklara de rättsliga grunderna för rådets agerande. Jag är ledsen om den ärade ledamoten betraktar det som en tråkig uppläsning av fördraget, men det är faktiskt det enda som rådets ordförande kan göra som svar på en sådan fråga.

Talmannen


Esko Seppänen
Fråga nr 12 från (H-0271/01):
Angående: Arvodena till dem som utrett fallet med Österrike Då medlemmarna av rådet förberedde att sanktionerna mot Österrike skulle upphävas utsågs det för ändamålet en särskild arbetsgrupp, de så kallade tre vise männen. Då jag ställde en skriftlig fråga till kommissionen om vem som betalade och hur mycket det betalades ut till dessa personer bad kommissionen mig ställa frågan till rådet. Då jag ställde en skriftlig fråga till rådet fick jag till svar att rådet inte visste det. Hur kan det vara möjligt att rådet inte vet sådant? Vet rådets ordförandeland vad detta organ kostat och hur mycket därav som utgjordes av arvodena? Har rådets medlemsstater något hemligt konto från vilket pengar av det här slaget kan betalas ut, utan att hela rådet får veta om det?

Danielsson
. Rådet hade redan i sitt svar på en fråga som ställdes förra året, nr. 3304 av samma ärade parlamentsledamot, tillfälle att meddela honom att rådet inte har varit involverat i denna grupps funktion, och att gemenskapsbudgeten inte på något sätt har tagits i anspråk. Österrikes 14 partner i unionen har över sina nationella budgetar stått för samtliga utgifter för att finansiera uppdraget att bedöma situationen i Österrike.

Seppänen
Herr talman! Minister! I Europeiska unionens råd har nog ärendena om bojkotten av Österrike behandlats. Det väcker en viss förundran att rådets ordförandeland som var rådsmedlem också då dessa ärenden behandlades, inte känner till storleken på de arvoden som utbetalades till utredningsmännen som hade till uppgift att avlägsna sanktionerna. Jag vill fråga ordförandelandet Sveriges parlamentsledamöter, som deltagit i de här fjorton ländernas arbete, om ni inte vet hur stora arvoden utredningsmännen fått? Ifall ni inte vet det i er egenskap av rådsmedlemmar, så vet ni väl det åtminstone som parlamentsledamöter?

Danielsson
. Återigen måste jag svara att jag står här i egenskap av rådets ordförande, och eftersom rådet inte har befattat sig med frågan har jag ingen möjlighet att lämna information om de frågor som den ärade parlamentsledamoten ställer. Däremot skall jag gärna vid sidan om denna frågestund tala om hur mycket Sverige och alla andra länder har bidragit med över sina nationella budgetar till detta. Men, som sagt, rådet har ingen roll att spela i denna fråga - och detta är en frågestund med frågor till rådet.

Talmannen


María Izquierdo Rojo
Fråga nr 13 från (H-0273/01):
Angående: Den kvinnofientliga fundamentalismen i Saudiarabien De saudiarabiska lagarna diskriminerar kvinnor. Kvinnorna stenas på grund av otrohet och döms till döden på grund av apostasi. Fler än 28 kvinnor har avrättats sedan 1990. De diskrimineras och negligeras av staten, underkuvas genom "apartheid", häktas och fängslas utan grund och övervakas av "Al Mutawa´een", kommittén för dygdens spridning och syndens bekämpning, osv.
När och hur kommer rådet mot bakgrund av detta att bjuda in den saudiska regeringen för att inleda en dialog om kvinnors mänskliga rättigheter?

Danielsson
. Rådet håller med den ärade ledamoten om att situationen när det gäller kvinnors mänskliga rättigheter i Saudiarabien är långt ifrån tillfredsställande. Unionen tar upp frågor om de mänskliga rättigheterna, inbegripet kvinnornas situation, med Saudiarabien och andra stater som är medlemmar av Gulfstaternas samarbetsråd, Gulf States Corporation Council, inom ramen för möten på alla nivåer mellan EU och GCC.
När Saudiarabien år 2000 övertog ordförandeskapet för GCC hölls två sådana möten på ministernivå: ett i det gemensamma rådet EU-GCC och ett annat i samband med FN:s generalförsamling i september. De mänskliga rättigheterna diskuterades också vid mötet mellan unionen och GCC:s regionala chefer i Bryssel den 23 mars.
EU kommer att fortsätta att för GCC:s medlemmar med eftertryck framhålla nödvändigheten av att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna i deras länder och att samarbeta med FN och internationella organisationer för de mänskliga rättigheterna. Unionen kommer också att följa upp frågan om en förstärkt dialog om de mänskliga rättigheterna.
Rådet vill dock påminna om att det inte finns några avtal eller någon separat politisk dialog mellan unionen och Saudiarabien. EU och GCC förhandlar för närvarande om ett frihandelsavtal. I enlighet med unionens policy att infoga frågan om de mänskliga rättigheterna i avtal med tredje länder kommer respekten för de mänskliga rättigheterna att utgöra en väsentlig beståndsdel i ett sådant avtal.

Izquierdo Rojo
Herr talman! Jag tackar rådets ordförande för hans detaljerade svar på min fråga. Jag skulle vilja ställa en kompletterande fråga. Anser rådet att den saudiarabiska regeringens systematiska kränkningar av kvinnornas mänskliga rättigheter är förkastliga?

Danielsson
. Svaret på den ärade ledamotens fråga är i princip ja.
Låt mig citera ur det tal som ordförandeskapet den 29 mars höll vid FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. Unionen uppger där att man välkomnar att Saudiarabien har ratificerat konventionen som rör diskriminering av kvinnor, men man säger också att "the EU continues to be deeply concerned about reports of torture and other inhuman treatments and punishment, the increasing use of the death penalty and amputations, discriminatory laws and prohibitions of, or restrictions on, fundamental freedoms including freedom of expression, assembly association and religion". Unionen har alltså tydligt och klart markerat vad den anser om situationen i Saudiarabien på det här området.

Korhola
Herr talman! Religionsrelatarade konflikter tycks utgöra en betydande del av kränkningarna av mänskliga rättigheter ute i världen. Anser rådet att det är nödvändigt att EU har en särskild ombudsman för mänskliga rättigheter som kunde garantera anpassningen av människorättsfrågorna till EU:s övriga politik?

Danielsson
. Rådet har inte haft möjlighet att diskutera någon särskild funktion för mänskliga rättigheter. Jag vill erinra om det observatorium som finns i Wien och som är ett av unionens instrument för att bevaka att de mänskliga rättigheterna följs. Inte minst skall de frågor som ledamoten tar upp bevakas, nämligen den risk för ökad religiös intolerans som vi ser på många håll i världen.
Jag tror att rådets uppfattning är att stöd till de universella organisationer som bevakar sådana här frågor är det främsta sättet att arbeta på området. Sådana organisationer finns framför allt inom Förenta nationernas ram.

Talmannen


Lennart Sacrédeus
Fråga nr 14 från (H-0278/01):
Angående: Mänskliga rättigheter i Nederländerna Människorättsdokument och politiska ställningstaganden till försvar för människans liv och värdighet är bland annat följande: Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna (artikel 2.1 om rätt till liv), Europeiska unionens stadga om grundläggande rättigheter som högtidligt proklamerades den 18 december 2000 i Nice (artikel 1 om människans värdighet och artikel 2 om rätt till liv) och den hållning som Europeiska unionen såsom en värdegemenskap intog gentemot Österrike år 2000.
Har rådet - mot bakgrund av EU:s ovannämnda dokument och politiska ställningstaganden - informerats om och undersökt de framtida konsekvenserna av lagförslaget i Nederländerna om läkarassisterade självmord, vilket den nederländska senaten skall uttala sig om den 10 april 2001?

Danielsson
. Gemenskapens ansvar på folkhälsoområdet fastställs i artikel 152 i fördraget. Särskilt i punkt 5 i denna artikel anges att: "När gemenskapen handlar på folkhälsoområdet skall den fullt ut respektera medlemsstaternas ansvar för att organisera och ge hälso- och sjukvård." Rådet saknar därför behörighet när det gäller s.k. läkarassisterade självmord.

Sacrédeus
Jag vill tacka Danielsson för detta svar. Jag är inte på något sätt överraskad över denna tydliga distinktion vad gäller EU:s behörighetsområden som i sig är korrekt och riktig. Jag vill ändå påminna om att förslaget till en ny lag i Nederländerna om läkarutförda självmord väcker en allvarlig oro i många länder. Historien har visat faran med en sådan utveckling. Jag vill peka på att detta lagförslag faktiskt ger möjlighet för barn från tolv års ålder att med föräldrarnas samtycke, att vara med om läkarutförda självmord och dessutom ger barn från sexton års ålder självbestämmande utan föräldrarnas samtycke. Detta är en fråga som vi i ett Europa där Österrikedebatten har väckt frågor om människovärde inte kan blunda för.
Jag skulle ändå vilja få en kommentar, huruvida inte frågan om denna lag i Nederländerna på något sätt berör värdedebatten inom Europeiska unionen?

Danielsson
. Det är självklart en viktig fråga som berör våra värderingar som Sacrédeus tar upp. Rådets sätt att befatta sig med dessa frågor måste dock ändå utgå från fördraget, och fördraget är, som vi ser det, otvetydigt på denna punkt. Detta är nämligen en fråga där fördragets fäder har gett tydligt uttryck för att det är subsidiaritetsprincipen som skall tillämpas, det vill säga att det är en nationell fråga.

Talmannen


Josu Ortuondo Larrea
Fråga nr 15 från (H-0280/01):
Angående: Fiske av kummel i Nordatlanten: diskriminering vid fördelning av total tillåten fångstmängd mellan havsområden Kummel återfinns från Baskiens kuster upp till Norges kuster, och fisket av denna är uppdelat i havsområden (Internationella havsforskningsrådets område IIIa, underområde IV, VI och VII samt område VIIIa och VIIIb).
Hur kommer det sig att rådets förslag och slutliga resolution om förvaltning av kummelbeståndet i Nordatlanten är att dela upp detta fiske i havsområden när Internationella havsforskningsrådet (ICES) betraktar detta kummelbestånd som en enda förvaltningsenhet och den rådgivande kommittén för fiskevård (ACFM) inom ICES på vetenskaplig basis rekommenderar att denna skall förvaltas som en enda enhet och inte genom havsområden? Är detta inte diskriminerande för fiskeflottorna enligt deras geografiska fördelning och ordinarie fiskezoner? Vore det inte rättvisare att låta fiskarna göra sina fångster i en enda fiskezon i enlighet med sina respektive fiskekvoter?

Danielsson
. Rådet antar att den ärade parlamentsledamoten syftar på den förordning om Total Allowable Catch och kvoter som rådet antog i december 2000. Mot bakgrund av det vetenskapliga utlåtandet från Internationella havsforskningsrådet med rekommendationen att hålla fast vid lägsta möjliga fångster under 2001 och att genomföra en återhämtningsplan för detta bestånd, har rådet fastställt den sammanlagda tillåtna fångsten för kummel, det s.k. nordliga beståndet, till 22 623 ton - "och fyra kilo". På grundval av artikel 15 i rådets förordning nr 3760/92 överväger kommissionen för närvarande en rad åtgärder för beståndets återhämtning.
Rådet vill påminna om att det nordliga beståndet är ett biologiskt begrepp. Medlemsstaternas fångsttilldelning är uppdelad i enlighet med Internationella havsforskningsrådets förvaltningsområden, i syfte att följa den princip om relativ stabilitet som fastställs i ovannämnda förordning och i anslutningsakten av 1985. Enligt denna princip får endast Danmark och Sverige fiska i det område som utgörs av Skagerak och Kattegatt, och endast Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Nederländerna och Förenade kungariket i de områden som omfattar Nordsjön.
I artikel 161 i anslutningsakten av 1985 fastställs Spaniens andel av kummel från det nordliga beståndet från områden Vb, VI, VII och VIIIab, dvs. de västliga vattnen inklusive Biscayabukten, till 30 procent. Spanien har inga rättigheter i områdena som omfattar Skagerak, Kattegatt och Nordsjön.
I artikel 349 i anslutningsakten begränsas Portugals tillgång till det södra beståndet av kummel.

Ortuondo Larrea
Herr tjänstgörande ordförande för rådet! Den vetenskapliga utvärderingen av det nordliga kummelbeståndet har ända från början omfattat hela beståndet och för närvarande finns det inte tillräcklig grund för att skilja mellan differentierade beståndsdelar. Som ni har sagt har det emellertid införts en nyhet när det gäller de totala tillåtna fångstmängderna och kvoterna för år 2001, vilka fastställdes av rådet och fiskeriministrarna i december förra året: de fastställde en ytterligare procentuell minskning av de tillåtna fångstmängderna i Biscayabukten jämfört med alla de övriga nordliga kummelfiskeområdena.
Jag vill fråga er vilka skälen har varit för att rättfärdiga denna diskriminering av Biscayabukten.

Danielsson
. Alla bedömningar om kvoter baseras på vetenskaplig och biologisk rådgivning. Det samlas löpande in data från forskningsfartyg. Även yrkesfiskares rapportering spelar en viktig roll vid bedömningar. Det är dessa faktorer som ligger till grund för Internationella havsforskningsrådets rekommendationer, som sedan utgör den biologiska rådgivningen till våra fiskeriministrar.
Det är alltså biologiska basfakta som ligger till grund för de föreslagna åtgärderna. Det finns inga avsikter att diskriminera någon kategori av fiskare, men när man kommer till en situation där ett bestånd bedöms vara nära vad man kallar kommersiell kollaps, kan man under ett återuppbyggnadsskede inte ta hänsyn till bedrivandet och fördelningen av fisket.

Talmannen
Följande fråga har övertagits av Evans.

Richard Howitt
Fråga nr 16 från (H-0286/01):
Angående: Rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000 om likabehandling i arbetslivet På basis av artikel 13 i Amsterdamfördraget, i vilken principen om icke-diskriminering på grund av funktionshinder definieras, hörde rådet i februari 2000 Europaparlamentet om förslaget till direktiv 2000/78/EG. Rådet och Europaparlamentet har enats om en definition av direkt respektive indirekt diskriminering, vilken anges i artikel 2 i direktivet. Denna definition tycks dock ha förbisetts vid det allmänna uttagningsprovet KOM/A/12/98, som omfattas av det nya direktivet. Bland det 645 personer som tagits upp på listan över godkända sökande finns det nämligen inte en enda funktionshindrad person. Flera blinda personer deltog i uttagningsprovet, men eftersom skriftliga och grafiska prov enligt kommissionens poängsättningssystem är värda dubbelt så många poäng som logikprov eller muntliga prov sänks dessa personers poäng avsevärt.

Danielsson
. Rådet påminner den ärade parlamentsledamoten om att direktiv 2000/78/EG riktar sig till medlemsstaterna och att datum för medlemsstaternas införlivande av direktivet i nationell lagstiftning har fastställts till den 2 december 2003.
Dessutom anordnades det speciella uttagningsprov som frågan gäller av kommissionen och inbegrep inte rådet som därför inte kan svara för det.

Evans, Robert J
Herr talman! Den tjänstgörande ordföranden säger att det inte är rådets ansvar, utan medlemsstaternas. Men vad är rådet om inte medlemsstaterna? Jag är inte säker på att detta verkligen är ett tillfredsställande svar. Han sade också att direktivet inte träder i kraft förrän 2003. Det må vara fallet, men om vi arbetar för likabehandling för personer med funktionsnedsättning och blinda personer, måste vi väl ändå börja göra framsteg nu, och vi kan inte ha ett godtyckligt tidigaste datum i motsats till ett sista datum. Jag accepterar att vad vi här hänvisar till är kommissionen, men rådet har väl också något slags domsrätt över vad kommissionen gör. Kommissionen måste ha något slags relation till rådet, och jag hoppas på ett mer tillfredsställande svar.

Danielsson
. Det formella svaret måste bli det jag nyss har avgivit.
Jag håller dock med ledamoten om att det är mycket väsentligt att rådet, kommissionen och parlamentet gör allt för att se till att man på olika sätt undviker att funktionshindrade diskrimineras i arbetslivet.
Så sent som vid Europeiska rådets möte i Stockholm infördes på ordförandeskapets initiativ en särskild punkt i slutsatserna som belyser nödvändigheten av att i detta fall medlemsstaterna och kommissionen på alla sätt respekterar de funktionshindrades möjligheter att fullt ut delta i arbetslivet.
Detta är en politisk uppmaning som inte är juridiskt bindande, men det är ytterligare ett tecken på att rådet tar den principiella frågeställning ledamoten belyser på allvar.

Talmannen


Pat Gallagher
Fråga nr 17 från (H-0288/01):
Angående: Fiske och det svenska ordförandeskapet Kan rådet, nu när det svenska ordförandeskapet nått halvvägs, redogöra för hur det har främjat fiskarnas och fiskeindustrins intressen, både vid kustfiske och djuphavsfiske, under det pågående ordförandeskapet?

Danielsson
. Låt mig erinra om att jag hade tillfälle att redogöra för det svenska ordförandeskapets prioriteringar i fråga om fiske i mitt svar på frågan vid Europaparlamentets sammanträdesperiod i januari. Ordförandeskapet har också haft förmånen att få framträda vid parlamentets fiskeriutskott den 6 februari 2001, då en uttömmande presentation av våra prioriteringar inom fiskesektorn gavs.
En fråga om vad ordförandeskapet har gjort för att främja fiskarnas och fiskeindustrins intressen är å ena sidan mycket vittomfattande och allmän, eftersom den inte prioriterar några åtgärder eller politikområden. Å andra sidan är den också begränsad, eftersom den gemensamma fiskeripolitiken torde innefatta mer omfattande överväganden än fiskarnas och fiskeindustrins intressen här och nu.
Det svenska ordförandeskapets allt överskuggande prioritering är och förblir att se till att fiskesektorn får en hållbar och livskraftig utveckling genom att återupprätta en balans mellan flottkapacitet och fiskeaktivitet å ena sidan och tillgängliga fiskeresurser å andra sidan. Den svenska jordbruksministern och fiskeministern förklarade ingående i februari hur viktigt det är med en översyn av den gemensamma fiskeripolitiken, en effektivare politik för fiskeflottan efter det att de nuvarande fleråriga utvecklingsprogrammen har upphört att gälla, utarbetandet av en strategi för att integrera miljöhänsyn i den gemensamma fiskeripolitiken, tillämpning av försiktighetsprincipen samt fleråriga strategier för att fastställa totala tillåtna fångstmängder.
Kommissionen lade den 20 mars fram sin grönbok om de fleråriga utvecklingsprogrammens framtid och den 16 mars sitt meddelande om integrering av miljöskyddskrav i de fleråriga utvecklingsprogrammen. En åtgärdsplan för biologisk mångfald i fiskerinäringen förväntas finnas tillgänglig från den 28 mars, alltså förra veckan. Dessutom inleder rådet sin debatt om kommissionens meddelande om tillämpningen av försiktighetsprincipen och fleråriga överenskommelser för fastställande av årliga tillåtna fångstkvoter vid sitt möte i december 2000.
Det är ordförandeskapets avsikt att avancera så långt som möjligt med detta arbete vid rådets möten den 25 april och den 18 juni 2001. Vi hoppas också att vi till Europeiska rådets möte i Göteborg i juni skall kunna lägga fram delar av en integrationsstrategi.
Efter rådets möte i december 2000 har arbetet gått framåt med att fastställa återhämtningsplaner för torsk och kummel i gemenskapens vatten. Kommissionens förordningar om torsk i Nordsjön finns redan och åtgärder för kummel är under övervägande, och vi kommer snart in i den andra fasen när det gäller att fastställa förbättrade tekniska åtgärder för dessa arter.
Rådet har antagit en förordning om fastställande av åtgärder som skall tillämpas under 2001 för torskbeståndets återhämtning i Irländska sjön och kommer inom kort att anta ytterligare en ändring av förordningen om vissa tekniska åtgärder för bevarande av fiskeresurserna, i vilken större selektivitet i fisket och skydd av ung fisk säkerställs.
Rådet har också nyligen antagit ett mandat för kommissionen att förhandla fram ett samarbetsavtal om fiske med Ryska federationen.

Gallagher
Herr talman! Med tanke på de tidsbegränsningar som ni infört, som ger mina kolleger en chans att få sina frågor besvarade, skulle jag bara kort vilja tacka den tjänstgörande ordföranden för hans svar. Tidpunkten var kanske inte rätt, jag borde kanske lägga fram denna fråga i juni igen, så att ordföranden i större utsträckning skulle kunna sammanfatta vad rådet kommer att ha gjort och redovisa dess ledning under en sexmånadersperiod.
Jag skulle givetvis vilja ta tillfället i akt att välkomna grönboken om en översyn av den gemensamma fiskeripolitiken, som är mycket viktig, särskilt för mitt eget land. Ni inser det, herr talman, eftersom ni tidigare har varit en aktiv ledamot av fiskeriutskottet. Det är viktigt att återställa den bristande jämvikten från förr. Den kvot och de totala tillåtna fångstmängder som tilldelats irländarna, som delar sina rika fiskevatten med de större länderna, var en dålig affär. Jag hoppas att vi under de närmast kommande månaderna kommer att få möjligheten att inprägla vikten av detta för oss på våra kolleger i parlamentet och på ministrar i de olika medlemsstaterna.
På grund av tidsbegränsningarna avrundar jag här till förmån för Fitzsimons, och ber inte ministern att ge mig ett svar.

Talmannen
Eftersom dess författare är frånvarande, kommer fråga nr 18 att besvaras skriftligt.

James Fitzsimons
Fråga nr 19 från (H-0294/01):
Angående: Klimatförändringar till följd av mänsklig påverkan En vetenskaplig arbetsgrupp inom FN antog en rapport i Shanghai i januari 2001 i vilken man drog slutsatsen att huvuddelen av den uppvärmning som observerats de senaste 50 åren kan tillskrivas mänskliga aktiviteter. Vid ett andra gruppmöte i Genève drogs slutsatsen att den nuvarande omfattningen på den klimatförändring som beror på mänsklig påverkan skulle få oåterkalleliga konsekvenser, exempelvis skulle istäcken smälta bort, risken för flodöversvämningar i Europa samt risken för översvämningar och erosion i kustområden öka. Påverkan kommer också främst att drabba dem som har minst möjlighet att skydda sig från stigande havsnivåer, större sjukdomsutbredning och minskad jordbruksproduktion i utvecklingsländerna i Asien och Afrika. Hur reagerar rådet på dessa slutsatser?

Danielsson
. Rådet är naturligtvis fullt medvetet om de förfärande och djupt oroande konsekvenserna av klimatförändringarna, så som de beskrivs i den tredje utvärderingsrapporten från Mellanstatliga panelen för klimatförändringar, som parlamentsledamoten också hänvisar till.
Unionens ståndpunkter i denna fråga är väl dokumenterade, inte minst genom mediebevakningen av klimatförändringsfrågan, och rådet behöver knappast erinra om att Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater har spelat, och fortsätter att spela, en mycket aktiv roll i de internationella förhandlingarna om klimatförändringar. Vissa av våra viktigaste och upprepade gånger uttalade syften med de pågående förhandlingarna är att bereda vägen för en snabb ratificering av Kyotoprotokollet, så att det kan träda i kraft senast år 2002, och åstadkomma verkliga minskningar av utsläppen av växthusgaser.
Även inom gemenskapen vidtas konkreta åtgärder. I detta avseende är det arbete som pågår inom kommissionen till exempel det europeiska klimatförändringsprogrammet och det arbete som bygger på grönbok om handel med utsläppsrätter för växthusgaser inom Europeiska unionen av särskild vikt.

Fitzsimons
Herr talman! Jag vill tacka den tjänstgörande ordföranden, eftersom han tog upp Kyoto-protokollet i sitt svar. Vad är rådets reaktion på uttalandet från president Bush om att USA har beslutat att inte genomföra Kyotoprotokollet? Vad innebär detta beslut för världssamfundet? Vilka åtgärder kan vidtas för att se till att Kyoto-protokollet förblir en stabil grund för framtida förhandlingar och åtgärder för att minska utsläpp?

Danielsson
. Europeiska rådets tjänstgörande ordförande, den svenske statsministern, skrev tillsammans med kommissionens ordförande Prodi ett brev daterat den 22 mars 2001 till USA:s president i vilket man uttryckte sin stora oro över de besked som har getts från den amerikanska regeringens sida när det gäller Kyotoprotokollet.
Detta följdes sedan upp med en särskild deklaration från Europeiska rådets möte i Stockholm i vilken Europeiska rådet uttryckte samma djupa oro.
Dessutom har ordföranden i rådet (miljö), den svenske miljöministern, tillsammans med kommissionären med ansvar för miljöfrågor, Wallström, i dagarna besökt Washington för att framföra unionens oro direkt till den amerikanska regeringen och diskutera hur man kan förmå den amerikanska regeringen att återuppta diskussionerna om Kyotoprotokollet.
Jag vet att den svenske miljöministern just nu ungefär landar i Stockholm. Jag har därför inte haft möjlighet att direkt från honom få en värdering av resultatet av besöket, men jag kan försäkra att rådet kommer att göra allt för att se till att Kyotoprotokollet, som ju är ett av de allra viktigaste instrumenten i vårt arbete för en hållbar utveckling i Europa, verkligen blir realitet och kommer att ratificeras.

Talmannen
Därmed har vi kommit till slutet av frågestunden med frågor till rådet.
På grund av tidsbrist kommer frågorna nr 20-28 att besvaras skriftligt.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.17 och återupptogs kl. 21.00.)

Lufttrafikföretags skadeståndsansvar vid olyckor
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0093/2001) av Marieke Sanders-ten Holte för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 2027/97 om lufttrafikföretags skadeståndsansvar vid olyckor (KOM(2000) 340 - C5-0294/2000 - 2000/0145(COD))

Sanders-ten Holte
. (NL) Herr talman! Reglerna för skadeståndsansvar i fråga om den internationella luftfarten har fram tills nu fallit under Warszawakonventionen från 1929. Dessa belopp är nu alltför låga. De flesta internationella lufttrafikföretag erkänner detta, och undertecknade 1995 ett frivilligt kontrakt där man tar avstånd från godtyckliga skadeståndsbelopp. Detta var inspirationen till den ursprungliga förordningen (EG) nr 2027/97. Denna satte tryck på det internationella samfundet att 1999 underteckna Montrealkonventionen, genom vilken det nya allomfattande, världsomspännande systemet för skadeståndsansvar blev ett faktum. Tack vare Montrealkonventionen, som genom den föreliggande förordningen omsätts i europeisk lagstiftning, uppstår ett moderniserat och enhetligt juridiskt nätverk. Detta är en avsevärd förbättring i jämförelse med det nuvarande internationella systemet.
Jag vill i kväll ta upp ytterligare sex punkter. För det första stöder jag kommissionens mål att, inom ramen för framtagandet av en stadga för lufttrafikpassagerare, värna om passagerares rättigheter och informera dem om dessa. De nuvarande trafikvillkoren inom lufttrafikindustrin är begränsade och förbigår passagerarnas lagfästa rättigheter. Konkurrensen i denna sektor är hård, men framgång och ekonomisk vinst måste kunna grundas på mer och bättre, inte sämre, kundservice. Vissa lufttrafikföretag har framfört klagomål till mig om det faktum att information till passagerare leder till byråkratiskt krångel. Jag vill klargöra att jag inte delar deras mening. De kostnader och det arbete som krävs för att informera passagerare är betydligt mindre än den möda som lufttrafikföretagen lägger ner på att informera eventuella nya kunder om nya tjänster.
För det andra har medlemsstaterna kommit överens om att gemenskapen skall underteckna Montrealkonventionen. Jag anser detta vara ett viktigt framsteg när det gäller att täppa igen hålet i gemenskapens trafikpolitik i unionen, då detta innebär ett erkännande av gemenskapens befogenhet på det internationella lufttrafikområdet.
För det tredje uppstod viss oro över konsekvenserna av fallet IATA mot den brittiska regeringen vid Högsta domstolen i Förenade kungariket om det sätt på vilket förordning nr 2027/97 verkställdes. Domaren sammanfattade att förordningen fortsatte att gälla, men att den i vissa delar var oförenlig med de förpliktelser som medlemsstater på grund av tidigare utfästelser berördes av i enlighet med internationella avtal. Enligt min mening är detta klagomål grundlöst i och med att förordningen har ändrats och nu helt överensstämmer med det nya internationella systemet för skadeståndsansvar.
För det fjärde, vid upprättandet av detta betänkande och de 18 ändringsförslagen som jag lagt fram till utskottet, sökte jag juridisk rådgivning hos olika jurister och experter, för att förekomma framtida tvivel på juridisk nivå. Samtidigt har jag försökt att upprätthålla passagerares rätt till information. Ändringsförslagen antogs enhälligt i utskottet för regionalpolitik, transport och turism. De kan grovt indelas i tre kategorier: för det första, förbättringen av kommissionens text; för det andra, en förenkling av förslaget och ett säkerställande av fullständig följdriktighet med Montrealkonventionen, och för det tredje, en förstärkning av bestämmelserna för information till passagerare.
Vårt utskott uppmanar framför allt parlamentet att bifoga en bilaga till förordningen med texten från det informationsblad som krävs med stöd av artikel 6.2. Detta är nytt. Med hjälp av detta kan lufttrafikföretag på ett enhetligt sätt erbjuda denna information. Texten sammanfattar tydligt, utan juridisk jargong, bestämmelserna i förordningen. När denna förordning väl träder i kraft - och jag hoppas att detta kommer att ske mot slutet av nästa år, parallellt med det förväntade ikraftträdandet av Montrealkonventionen - så kommer samtliga lufttrafikföretag i Europeiska unionen att förpliktigas att ställa detta informationsblad till sina passagerares förfogande. Texten kommer då att vara enhetlig och skriven på ett begripligt språk som är tydligt för konsumenterna. Lufttrafikföretag i länder utanför EU är likafullt förpliktigade att producera något liknande för det skadeståndsansvarssystem som de tillämpar.
Om jag åter begrundar denna fråga, anser jag att unionen har rätt att ålägga alla transportörer som säljer biljetter inom EU, att förse passagerare med information om deras rätt till skadestånd, inte endast i syfte att informera passageraren om hans/hennes rättigheter, utan även så att han/hon kan ta en tilläggsförsäkring om så är nödvändigt.
I fråga om ändringsförslag 9 till artikel 3 har jag dessutom följande kommentar till kommissionen. I kommissionens förslag hänvisas till ett antal artiklar i Montrealkonventionen. Jag saknar emellertid flera relevanta artiklar. Detta innebär godbitar för jurister i rättssalen. Utskottet för regionalpolitik, transport och turism och jag är motståndare till en förenkling av texten, så att varje risk för försummelse undviks. Dessutom erkänner kommissionen, genom att själv ratificera Montrealkonventionen, att unionen har befogenheter på detta område.
Slutligen, vill jag rekommendera samtliga 18 ändringsförslag. Ändringsförslag nr 19 och 20 kan jag inte rekommendera, då de föreskriver att tredje land inte behöver uppfylla förpliktelserna att informera passagerare, även om de köper sina biljetter i Europeiska unionen.

Talmannen
Jag ber om disciplin i kväll. Om nämligen varje talare överskrider tiden med en minut, min bästa fru, då måste vi arbeta 40 minuter längre och kommer att sitta här till klockan 01.00 i stället för till midnatt. Ni har förvisso hållit ett mycket intressant tal.

Bradbourn
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att hylla det arbete som föredraganden, Sanders-ten Holte, utfört i vad som visade sig vara ett oerhört komplicerat betänkande, samt hennes tålamod och samarbete när det gäller införlivandet av ett antal punkter som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden tog upp i sitt detaljerade övervägande av de förslag som lagts fram i kväll.
Jag skulle vilja rekommendera betänkandet till kammaren i mitt yttrande. Jag anser att det kommer att leda till ökat skydd för luftfartspassagerarna. Om jag talar från en personlig synvinkel, finns det emellertid en eller två frågor som inte fått någon lösning som jag är nöjd med. Därför lägger jag, tillsammans med min kollega Foster, fram två ändringsförslag som speglar behovet av en lösning på dessa problem. Detta gäller främst den tvist angående giltigheten hos den ursprungliga förordningen som de nya förslagen hänvisar till, som Sanders-ten Holte nämnde, och som uppkom i mitt eget land, Förenade kungariket. Tills denna rättsliga tvist har lösts på ett tillfredsställande sätt är det min åsikt att betänkandet borde få anstå. Detta läge försvåras av två faktorer.
Den första är det faktum att Montrealkonventionen, som allmänt styr situationen, ännu inte har ratificerats av tillräckligt många länder för att vara bindande. Det är inte heller troligt att detta kommer att ske inom de närmaste åren.
För det andra, frågan om utanför territoriet, som föredraganden nämnde. Samtidigt som några av de ändringsförslag som lagts fram för betänkandet i viss utsträckning förbättrar situationen, finns det fortfarande en eller två frågor som enligt min åsikt måste behandlas.
Vi måste undvika allt införande av regleringar för flygbolag, som, samtidigt som dessa regleringar med all rätt skyddar passagerarnas intressen, faktiskt leder till raka motsatsen, genom införandet av regler som gör europeiska bolag mindre konkurrenskraftiga än de övriga i branschen. Tyvärr skulle vissa bestämmelser som fortfarande finns i förordningen leda till just en sådan situation.
Jag hoppas att kammaren antar ändringsförslagen till förmån för passagerarna. Jag rekommenderar betänkandet till kammaren i dess helhet.

Whitehead
Herr talman! På utskottets för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor vägnar, gratulerar jag också varmt fru Sanders-ten Holte till hennes betänkande, som verkligen har införlivat andemeningen i de ändringsförslag som vi lade fram. Dessa ändringsförslag var ämnade att förbättra förordning 2027/97 och de konsumenträttigheter som borde göra sig gällande. Jag vill därför yttra mig för ändringsförslagen 1, 4, 8, 13 och 18, som har den effekten.
Den föregående talaren, från mitt eget land - vi har i alla fall likadana pass, även om våra åsikter går isär - nämnde situationen i Förenade kungariket. Det stämmer att IATA drog Förenade kungarikets regering inför domstol i frågan om huruvida det är möjligt att utvidga befogenheter utöver vad lagen tillåter. Domare Jowitt slog fast att det verkligen fanns en konflikt mellan förordningen och Warszawakonventionen. Men jag vill påpeka för min brittiska kollega att domaren höll med Förenade kungarikets regering om att artikel 235 i fördraget faktiskt gjorde denna konflikt ogiltig. Förordningen ansågs därför vara giltig. IATA:s bestridande avslogs och inga andra hänskjutanden inför EG-domstolen har skett i detta ärende. Jag ser därför detta som en rättsligt avledande manöver, och jag skulle vilja fokusera på förtjänsterna i Sanders-ten Holtes förslag, eftersom de kommer att ge de konsumenter som reser med flyg rättigheter som länge saknats.
Warszawakonventionen är 70 år gammal. Om man nu fastnar på en flygplats, tappar bort sitt bagage och planet är försenat, eller kanske sönderplockat, får man en liten papperslapp där det står vilka rättigheter man har enligt Warszawakonventionen. Dessa rättigheter är värdelösa. Vad vi nu gör är att vi lägger fram en praxissamling som kommer att göra det möjligt för oss att skydda konsumenterna. Det är vad vi borde göra i kväll.

Stenmarck
Herr talman! Låt mig först få tacka föredraganden för ett utmärkt arbete. Som skuggföredragande är det alltid trevligt att ha en bra dialog med en föredragande som är mottaglig för de synpunkter och förslag som framförs.
Det är givetvis viktigt att tillvarata flygpassagerarnas intressen i denna fråga. Jag tycker därför att det slutgiltiga resultatet av betänkandet är odelat positivt. De ändringsförslag som antogs av utskottet kommer till en icke oväsentlig del från PPE-DE-gruppen, och de har stärkt passagerarnas ställning. Vi har sedan tidigare en förordning som fastställer gränserna för flygbolagens skadeståndsansvar vid dödsfall och kroppsskada. Detta var ett mycket viktigt steg med tanke på den nivå som finns i Warszawakonventionen från 1929 och som definitivt är alltför lågt tilltagen.
Syftet med det nuvarande förslaget är att anpassa EU-reglerna till den nya Montrealkonventionen, som förhoppningsvis kommer att träda i kraft i slutet av 2002. När den reviderade förordningen träder i kraft kommer de europeiska flygpassagerarna att få ett betydligt bättre skydd. När de flyger med utländska flygbolag kan de dock fortfarande konfronteras med ett begränsat skadeståndsansvar i enlighet med Warszawakonventionen, eftersom denna fortfarande kommer att tillämpas på de länder som inte har ratificerat Montrealkonventionen. Det gör att vi står inför den ständiga svårigheten, som alltid inträffar när det handlar om internationella konventioner, att vi under en övergångstid kommer att ha två överlappande system. Det är därför av största vikt att våra medlemsstater ratificerar Montrealkonventionen så snart detta överhuvudtaget är möjligt.

Izquierdo Collado
Herr talman! Jag gör ett inlägg för att stödja Sanders-ten Holtes betänkande. Vi har haft ett mycket givande samarbete i vårt parlamentariska utskott. De ändringsförslag som läggs fram i plenum har antagits enhälligt och andra gruppers förslag har inneslutits i dessa, och jag kunde från första början konstatera att när någon parlamentariker kom med argument om rättsliga tvivel stod det klart för Sanders-ten Holte att vi måste fortsätta framåt och undvika fördröjningsstaktik, eftersom vi framför allt måste ta hänsyn till passagerarnas intressen. Parlamentet har gått framåt utan förseningar och vi är just i färd med att försöka förverkliga vårt deltagande i Montrealkonventionen, vilket kommer att medföra en rad positiva effekter för passagerarna. Därför bör Europeiska unionen stödja detta.
Vi måste betona det ökande antalet deltagande länder och de nya möjligheter som erbjuds, de ökade skadeståndsbeloppen som fastställs i konventionen, att viktiga bestämmelser om resgods och förseningar införlivas samt informationen till passagerarna.
Enligt vår åsikt är informationen till passagerarna en grundläggande faktor, och denna viktiga punkt kanske inte behandlas så ingående som vi skulle ha velat i Sanders-ten Holtes betänkande, eftersom vi ville att lufttrafikföretagen skulle ha ett strikt ansvar för konsumentreklamationerna, och detta omedelbart, men betänkandet är otvivelaktigt ett steg framåt och vi kommer att stödja det.
Den rekommendation som föredraganden har gjort gällande ändringsförslagen kommer vi också att godta på alla punkter, vilket betyder att vårt samarbete kan avslutas på ett tillfredställande sätt. Vi kommer att stödja alla ändringsförslag som Sanders-ten Holte har föreslagit, men vi kommer att motsätta oss ändringsförlagen 19 och 20. Vi anser därför att alla har utfört ett gott parlamentariskt arbete som kommer att bli till gagn för medborgarna. Om medborgarna en dag får kompensation från lufttrafikföretagen för förseningar så kommer vi att ha ökat vår trovärdighet i hög grad.

Bouwman
Herr talman, fru Sanders-ten Holte! Allra först vill jag gratulera till denna omarbetning av förordningen, och det gäller för övrigt också kommissionen. Jag anser att den diskussion om passagerares rättigheter, som vi för ikväll, sker mot bakgrund av ett antal problem som i själva verket är förbundna med kvaliteten på lufttrafikföretagens tjänster. Jag tänker då på liden skada vid förseningar, förlust, förstörelse och så vidare, för att inte tala om olyckor.
Vi talar om skadeståndsansvar och information till konsumenter. Jag vill ge mitt fulla stöd till Sanders förslag om skadeståndsansvar och konsumentupplysning. Vad vi emellertid troligtvis inte uppnår på detta sätt är att ta itu med tjänstekvaliteten. Frågan är också om vi uppnår en förebyggande effekt med detta, framför allt vid förseningar och dylikt.
För närvarande befinner vi oss i en situation där vi är försäkrade inom Europa. Man skulle alltså kunna säga: flyg i Europa, för där är du försäkrad, men det kanske ändå är bättre att ta höghastighetståget.

Van Dam
Herr talman, fru kommissionär! Många sorters trafik överskrider flitigt landsgränser. Gränsöverskridningar får inte ha till följd att krav och villkor hela tiden ändras. Därför är det för dessa trafikmedel av stor vikt att internationella regler kommer till stånd.
Regler för lufttrafikpassagerares ställning bör därför också helst vara av världsomfattande karaktär. Den ännu gällande Warszawakonventionen har en sådan världsomfattande status, och dess uppföljare, Montrealkonventionen, får också den statusen. Det betyder att föredragandens tillvägagångssätt tilltalar mig mycket. Hennes ansträngningar att koppla EU:s lagstiftning direkt till Montrealkonventionen tycks mig utan tvekan vara den bästa lösningen. Dessutom är en förstärkning och ett förtydligande av passagerares rättigheter, med tanke på nuvarande förfarande, långt ifrån en överflödig lyx.
Kort sagt, även vad oss anbelangar har kollega Sanders-ten Holte lagt fram ett mycket bra betänkande, för vilket jag tackar henne stort och ger en komplimang.

Vatanen
Herr talman! De finländska rallyförarna är kända under beteckningen Flying Finns vilket är något helt annat än den flygande holländaren, men alla vi som färdas mycket med flyg kan tala om flygtrafiken av egen erfarenhet. Även om varje flygpassagerare kan teckna en privat försäkring, vore det ändå skäligt att envar garanterades en viss grundersättning i fall av en olycka.
Bestämmelserna i Montrealfördraget om att bagage försvinner, skadas eller förstörs samt försenas kommer att införlivas i EU:s bestämmelser. Det är en bra sak. Allmänt taget tror jag ändå inte på en för långt gående reglering eftersom flygbolagen bör beredas tillräcklig rörelsefrihet. Om alla flygbolag tvingas in i samma fålla, försvåras beaktandet av de olika kundkategoriernas önskemål. Verksamhetsmöjligheterna för både billighetsbolag och flygbolag som satsar på mera service måste tryggas genom en tillräckligt flexibel lagstiftning. Det här gynnar både företag och konsument eftersom alla överflödiga krav avspeglas i biljettpriset. Det här är ett faktum som konsumentorganisationerna inte alltid i sin iver kommer ihåg.
En viktig fråga för flygbolagen är den separata anmälan vid utklareringen. Genom denna anmälan garanteras passageraren en högre än genomsnittlig kompensationsnivå. Här måste man ovillkorligen undvika överflödig byråkrati. Jag anser att flygbolagens krav på att man bör anmäla sig före flyget är skäligt. Förordningen är emellertid oklar i momentet som hänvisar till Montrealfördragets allmänna punkter eftersom dessa inte nämns i förordningen. En av utgångspunkterna borde vara lagstiftningens lättfattlighet och härvidlag har man inte riktigt lyckats. Förordningens innehåll innebär emellertid ett steg framåt och det är skäl att vara nöjd över att det föråldrade Warzawafördraget snart upphör. Inte ens en modern teknik kan emellertid garantera att dagen blir lyckad för en resenär som har bråttom. Ni vet vad jag menar: frukost i Rom, lunch i Paris, middag i Helsingfors och bagaget i Moskva.

De Palacio
. (ES) Herr talman! Jag vill gratulera Sanders-ten Holte till hennes utmärkta betänkande, i vilket hon betonar vikten av en snabb tillämpning av Montrealkonventionen och att det är viktigt att grundligt informera medborgarna om de rättigheter som denna konvention ger dem.
Från kommissionens sida är vi fullständigt eniga med vad som framförs i betänkandet, eftersom föredraganden stöder vår avsikt att säkra en tillräcklig ersättningsnivå för passagerare som är inblandade i flygolyckor, att modernisera reglerna för ansvar för förseningar och skador på resgods, och framför allt, att ge konsumenterna bättre information om de rättigheter de har, eftersom det största problemet många gånger är att konsumenterna själva inte känner till vilka rättigheter de egentligen har.
Det gläder mig att kunna säga att rådet (transport) väntas anta ett beslut om att ratificera konventionen vid sitt möte i morgon, och att gemenskapen ratificerar konventionen samtidigt som medlemsstaterna gör det.
Dessutom måste gemenskapen anpassa sin lagstiftning om lufttrafikföretagens ansvar till bestämmelserna i Montrealkonventionen, vilket utgör målet för detta förslag.
När det gäller de ändringsförslag som har lagts fram, kanske de viktigaste är de som berör den information som måste ges till passagerarna om bestämmelserna för lufttrafikföretagens skadeståndsansvar. Kommissionen ställer i sitt förslag krav på att företagen skall tillhandahålla passagerarna detaljerad information. Avsikten med betänkandet är att förstärka utformningen av bestämmelserna genom att det blir obligatoriskt för gemenskapens lufttrafikföretag att tillhandahålla informationsblad enligt den bilaga som föreslås. Detta säkerställer att lufttrafikföretagen lämnar passagerarna nödvändig och detaljerad information, vilket inte alltid sker enligt vad erfarenheterna visar.
Följaktligen, ärade kolleger, godtar kommissionen ändringsförslagen 13 och 18.
Om de andra två ändringsförslagen - 19 och 20 - godkänns skulle konsekvensen bli att lufttrafikföretag från tredje land skulle undantas från skyldigheten att informera sina passagerare om bestämmelser för ansvar. Vi kan inte godta denna särbehandling och vi förkastar därför dessa två ändringsförslag.
Vi har vissa betänkligheter angående ändringsförslagen 9 och 10 eftersom lufttrafikföretagens ansvar enligt dessa skall regleras av relevanta bestämmelser i Montrealkonventionen, utan att de aktuella artiklarna anges. Kommissionens förslag förutser emellertid att lufttrafikföretagens ansvar skall styras av sju artiklar i Montrealkonventionen, och dessa artiklar anges uttryckligen. Ärade kolleger, att ändra på denna punkt skulle kunna framkalla en fientlig reaktion från vissa medlemsstater, och den efterföljande debatten skulle sakta ned antagandet av lagstiftningen till skada för passagerarna. Av dessa skäl kan vi inte godta ändringsförslagen 9 och 10.
Till följd av att vi förkastar ovannämnda ändringsförslag kan vi inte heller godta ändringsförslag 11, eftersom vi anser att det inte går att stryka artikeln i fråga om det i texten fortfarande hänvisas till vissa konkreta artiklar i Montrealkonventionen.
Kommissionen kan godta alla övriga ändringsförslag som förstärker eller klargör texten.
Herr talman, ärade kolleger, fru föredragande! Jag har nu gett er en sammanfattning av kommissionens ståndpunkt om föreliggande betänkande. Jag vill än en gång tacka Sanders-ten Holte för hennes fantastiska arbete och för hennes stöd för att Montrealkonventionen snabbt införlivas i gemenskapslagstiftningen, och det finns alla skäl till detta, eftersom detta innebär att vi går från den internationella lagstiftning som avtalades för 72 år sedan - och syftet med den var till syvende och att begränsa lufttrafikföretagens ansvar - till ett nytt modernt system som har exakt motsatt mål: att skapa en hög skyddsnivå för passagerarnas rättigheter.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär De Palacio!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Stöd till samordning av transporter på järnväg, väg och inre vattenvägar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0096/2001) av Camisón Asensio för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om stöd till samordning av transporter på järnväg, väg och inre vattenvägar (KOM(2000) 5 - C5-0402/2000 - 2000/0023 (COD)).

Camisón Asensio
. (ES) Herr talman, ärade kolleger, fru kommissionär! Det är ett välkänt faktum att artikel 73 i fördragen fortfarande är i kraft trots de successiva reformer som har genomförts, vilket innebär att samordningen mellan de olika transportsätten fortfarande är gemenskapens skyldighet. Det kan inte vara på något annat sätt, eftersom konsekvenserna i motsatt fall, med hänsyn till de nuvarande tendenserna som vi ställs inför varje dag, troligen skulle bli att vägarna fylls med lastbilar tills de går i bitar.
Denna samordning mellan de olika transportsätten har förvaltats genom en förordning som har varit i kraft i trettio år och som följaktligen nu är föråldrad. Därför är det ett utmärkt tillfälle för kommissionen att i rätt tid ersätta den gamla förordningen. Detta har varit kommissionens avsikt och vi välkomnar den.
Vi anser emellertid att kommissionen har visat prov på en viss återhållsamhet i sitt förslag. Den har gått alltför försiktigt fram. Allt pekar dessutom på att de flesta politiska grupperna i kammaren anser detsamma; det framgår av det stora antalet ändringsförslag -116 stycken - som har lagts fram och diskuterats i utskottet för regionalpolitik, transport och turism, vilka nästan alla har haft samma syfte: att utnyttja detta tillfälle för att stärka en nödvändig och läglig övergång av trafiken till miljövänligare transportsätt, ett önskvärt mål som, enligt min uppskattning, har uppnåtts i hög grad, enligt resultatet av den mycket omfattande omröstning som ägde rum i nämnda utskott. Följaktligen vill jag som föredragande tacka de ledamöter som har lagt fram sådana ändringsförslag eftersom den vinst som har uppnåtts - och som i dag läggs fram inför detta plenum som en gemensam ansträngning - är resultatet av ett brett samförstånd.
Jag tar tillfället i akt för att fästa kommissionens uppmärksamhet på detta fenomen när det är dags att anta eller förkasta våra ändringsförslag. Vi skulle gärna se en rimlig grad av samförstånd mellan parlamentet och kommissionen.
Följande inslag har funnits med i våra debatter: ett helhjärtat åtagande enligt Kyotoprotokollet innebär att vi måste minska våra utsläpp av giftiga gaser med 8 procent till år 2010, men om fördelningen mellan de olika transportsätten inte sker, beräknas ökningen av utsläpp under den perioden uppgå till 40 procent inom transportsektorn. Man har också beräknat att godstransporter på järnväg behöver fyra gånger mindre energi än vägtransporter. Detsamma gäller transporter till sjöss. Inom järnvägstrafiken är det möjligt att använda mer förnybar energi. Om vi inte agerar i tid, kommer vägtrafiken att fördubblas från och med nu till år 2010.
Innebär allt detta att vi lite i taget måste inrikta oss på att klara oss utan vägarna? Absolut inte. Det kan uppstå intressekonflikter mellan de olika transportsätten, det går inte att undvika, men under dessa förhållanden står det helt klart att det fortfarande är absolut nödvändigt att samordna de olika transportsätten.
Det är precis det som är målet med det förslag vi diskuterar i dag, och som gör det möjligt för oss att gå mot en mer rationell omfördelning av de respektive kvoterna för varje transportsätt. Inför denna intermodala konflikt måste det erkännas att kommissionen har lagt fram ett förnuftigt förslag.
För vår del har vi gått framåt utan att förlora den önskvärda jämvikten ur sikte, och vi trycker bara på gaspedalen när det gäller de mest brådskande frågorna, det vill säga de mål som inte kan vänta längre. Till exempel att godta att landtransporten i praktiken utgör en mycket viktig länk i praktiskt taget all omlastning mellan land- och sjötransporter och i närsjötrafiken och att de därför inte får förbigås i detta direktiv. Andra mål är att betona verklig och hållbar utveckling och FoU-verksamhet, att förstärka de kombinerade transporterna, en de minimis-regel för att undvika onödig byråkrati och att tänka på frakttjänstkontrakten för att säkerställa övergången av trafiken till fördelaktigare och mer miljövänliga transportsätt.
Och avslutningsvis, vad kan sägas om de externa kostnaderna? Det står klart att vissa mycket kompetenta konsulter har gått så långt som att säga att de externa kostnaderna inklusive trafikstockningar kommer att rusa i höjden, upp till 10 procent av den europeiska bruttonationalinkomsten. Dessa siffror kan diskuteras, men de är hur som helst imponerande.
I det här läget anser vi att det är kommissionens uppgift att ta itu med problemet. Vi uppmanar kommissionen att utarbeta ett förslag om utvärdering av sådana externa kostnader så att de kan internaliseras i fortsättningen, vilket innebär att vi tar ett stort steg framåt i den här frågan.

Van Dam
Herr talman! Jag kommer att tala för föredraganden av yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor, kollega Blokland. Utskottet för ekonomi och valutafrågor har bedömt kommissionens förslag utifrån konkurrensaspekter och konkurrensneutralitet.
Utgångspunkten är att en förskjutning mot hållbara transportsätt först och främst bör ske genom en faktisk beräkning av kostnaderna per transportsätt. De externa effekterna och särskilda infrastrukturkostnaderna är emellertid ännu inte medräknade i användarpriset. Medlemsstaterna måste därför kunna kompensera de konkurrerande transportsätten för detta. Denna möjlighet till statligt stöd i form av kompensation ges i det aktuella förslaget till förordning.
Utskottet för ekonomi och valutafrågor förespråkar i sitt yttrande sund konkurrens. Dessutom efterfrågar det en skärpning av definitionerna av särskilda infrastrukturkostnader och externa effekter. Även beskrivningen av termen "gemensamt intresse" är värd att uppmärksamma. Kommissionen kommer nämligen att godkänna stöd så länge detta inte strider mot det gemensamma intresset. Tydliga definitioner bör förekomma otydligheter vid tolkning, och på det sättet säkerställa sund konkurrens.
Betänkandet omfattar den ekonomiskt känsliga frågan om stöd som går utöver kompensation för icke-kvittade effekter. Konkurrensneutraliteten kan därmed hamna i fara. Det är i detta fall väsentligt att öppenhet råder, till förmån för lika villkor för transportsätten och framför allt för företagen. Föredraganden av yttrandet hade gärna kunnat ägna mer uppmärksamhet åt detta i förslaget till betänkande, eftersom man där förespråkar ett aktivt stöd som går utöver kompensation. Att undanta terminaler för kombinerade transporter från föranmälan är i detta sammanhang inte rimligt.
Förordningstexten är vid första anblicken något otillgänglig, men den hänvisar till sund konkurrens som ett lämpligt sätt att övergå till mer hållbara transportsätt. Skärpta definitioner bidrar till ett förtydligande av kommissionens ståndpunkt i fråga om lika villkor och öppenhet. Detta leder till den nödvändiga förutsägbarheten i kommissionens bedömning av stödbestämmelserna. Ett stöd som inte tillåter insyn och ojämlikhet mellan företag får emellertid inte utgöra något hinder för hållbara transportsätt.

Jarzembowski
Herr talman, fru vice ordförande, mina damer och herrar kolleger, mina damer och herrar! Först vill jag å min grupps vägnar tacka min kollega Felipe Camisón Asensio så hjärtligt för hans betänkande. Han har varit mycket noggrann. Han föll inte för frestelsen att öppna dörren till ytterligare subventioner, utan behålla dem på den nivå som vice ordföranden har föreslagit. Vice ordföranden och Camisón Asensio låg långt före Europeiska rådet. Men trots detta får man citera Europeiska rådet. Europeiska rådet förklarade i Stockholm: Det är nödvändigt att minska omfattningen av det statliga stödet i Europeiska unionen och göra systemet för stöden mer öppet. Just detta är också målsättningen här. Jag tror att vi genom att ersätta den gamla förordningen 1107/70 med den nya förordningen har gjort systemet mer öppet.
Beträffande utnyttjandet av dem tror jag att stöden, så vitt det handlar om utbyggnad av infrastrukturer liksom om nyttjande av transportinfrastrukturer, bara balanserar de så kallade icke-täckta kostnaderna. Jag vill ge er ett exempel: Denna teori, att det med tanke på miljöskyddet alltid är bättre att flytta fraktgodset från vägarna till järnvägarna, är inte automatiskt riktig. Vi diskuterar just bullret i närheten av flygplatserna. Vi håller på att förbjuda nattflyg. Tänk på hur ett rejält godståg låter på natten, det är bullrigt, det stinker, och bromsarna gnisslar.
Jag vill med detta säga att vi beträffande frågorna "Vad är externa kostnader? Hur registrerar man dem vetenskapligt? Och var debiterar man dem?" fortfarande har massor att göra. Jag är glad över att vi har påpekat det i betänkandet. Det är en uppgift som kommissionen fortfarande måste utföra. Jag håller tummarna för att kommissionären snart kan klara av det.

Stockmann
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Till att börja med vill jag å min grupps vägnar tacka föredraganden. Han var mycket samarbetsvillig vid utarbetandet av sitt betänkande. Principiellt gäller för den inre marknaden: Stöd snedvrider konkurrensen och är därför otillbörliga. Föregående talare har påpekat detta. Undantag från denna regel kräver en särskild motivering. För föreliggande förordning lyder denna motivering: Samordning av landtransporterna. Stöden på detta område skall allra först möjliggöra en rättvis konkurrens mellan vägar, järnvägar och inre vattenvägar. Bara på så vis kan man på lång sikt optimera det europeiska totala transportsystemet, särskilt i fråga om godstransporter. Bara på så vis kan man genomföra de mångbesjungna intermodala transportkedjorna. För att utforma dessa transportkedjor på ett så flexibelt sätt som möjligt vill vi utvidga giltighetsområdet för förordningen till närsjöfarten. Statliga medel för byggnad, underhåll och försäljning av transportvägar faller inte under stödförbudet, om de står till förfogande för alla användare utan diskriminering. Det borde gälla oberoende av infrastrukturoperatörens rättsliga form. Bara på så vis kan järnvägar och hamnar jämställas med vägarna.
Nu till stöden för användandet av infrastrukturen. Stöden för att använda transportvägarna bör återspegla de varierande belastningar som kan uppstå för samhället på grund av respektive val av transportmedel. Det betyder att infrastruktur och externa kostnader måste ingå i kalkylen av stödet. Jämlik konkurrens mellan transportsätt åstadkoms genom att skillnaden mellan två transportsätt, när det gäller de kostnader som användarna inte svarar för, ställs till förfogande som stöd för sociala och mer miljövänliga transportsätt, för att förbilliga utnyttjandet av dessa tjänster och göra dem mer attraktiva. Tyvärr föreligger det inte - och det har också redan påpekats - någon politiskt legitimerad modell för att räkna ut dessa kostnader på europeisk nivå. Därför har jag efter mycket funderande fram och tillbaka och efter moget övervägande röstat för kompensationsmodellen, som föreskriver att man skall flytta över transporter från vägar till järnvägar och inre vattenvägar med hjälp av avtal. Detta uttrycks i ändringsförslag 48, och jag ber kollegerna att rösta för det. Denna modell får dock bara användas under en övergångstid, ty den motsäger, trots alla goda ambitioner, den principiella ansats i förordningen som siktar på jämlikhet i konkurrensen.
Nu beträffande anmälningen: Anmälning av stöd är nödvändigt, men den byråkratiska insatsen bör vara så liten som möjligt. Vi föreslår därför undantag för terminaler som är föreskrivna i en nationell eller europeisk utvecklingsplan eller som hör till det transeuropeiska godstransportnätet. Vi förordar också en de minimis-reglering om 100 000 euro under tre år. I fråga om stödet för användande av transportvägarna kräver vi en femårig giltighet och möjlighet till förlängning.
Totalt sett kommer förordningen att bidra till klarare struktur vid tilldelning av stöd för att samordna landtransporter och hjälpa till att minska snedvridningen av konkurrensen - också mellan medlemsstater.

Costa, Paolo
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill först tacka föredraganden Camisón Asensio som har tacklat ett så komplicerat ämne och sedan, för min och min grupps räkning, förklara att vi instämmer i grundinställningen i förordningen. Just eftersom vi föreställer oss att man måste driva på avregleringen av transportmarknaderna och -tjänsterna anser vi att det finns utrymme för staterna att i vissa begränsade fall bibehålla rätten/skyldigheten att ingripa till skydd för strävandet mot territoriella stadsplanemål eller för att uppfylla sociala eller miljömässiga krav.
Bland dessa råder det inget tvivel om att incitamenten till hållbar rörlighet är ett historiskt mål som vi nu skall sträva efter. Ur denna synpunkt får man alltså även acceptera stöd till infrastrukturutnyttjande för företag som syftar till att kompensera de skillnader i företagsinterna och -externa kostnader gentemot konkurrerande transportslag som inte kan hämtas igen. Vi är tvungna till detta eftersom det enda som ligger till grund för prognosen i artikel 4 i förordningen är bristen på ett allmänt gemenskapsregelverk angående fastställande, mätningar och fördelning av kostnaderna för användning av infrastruktur, om de så är interna eller externa. Det är en fråga som detta parlament redan har tagit ställning till i samband med ett betänkande som jag hade äran att framlägga.
Det är därför jag tycker - och här är jag mindre skeptisk än Jarzembowski eftersom jag hoppas, nej är säker på, att kommissionen kommer att lyckas ta fram åtgärder och tekniska former som kommer att lösa många av de teoretiska problem som vi fortsätter att dryfta - det är därför jag tycker att det bara är i avvaktan på kommissionens förslag som man skall stödja förslaget i ändringsförslag 26, 40 och 48 om ett uttryckligt samband mellan statsbidrag och mål för verklig överföring av godsvolymer till mer hållbara transportmedel. Sammanfattningsvis anser jag att det "kontrakt" som man tänker sig att upprätta tillfälligt med dem som verkligen anstränger sig för att stödja hållbar rörlighet är en sak som kan användas i avvaktan på mer generella regler.

Markov
Herr talman, fru kommissionär! Den av kommissionen föreslagna förordningen utgör i jämförelse med hittillsvarande bestämmelser en anmärkningsvärd förenkling. Undantagsbestämmelser för stöd är viktiga och absolut nödvändiga, eftersom å ena sidan utbyggnad, drift, underhåll och/eller iordningställande av transportinfrastruktur kräver extra stöd. Å andra sidan bör fraktsystemet med järnvägar, inre vattenvägar eller kombinerade transporter erhålla kompensation för kostnader som inte bestrids av de konkurrerande vägtransporterna, för att specifika intressen, exempelvis miljövänlighet och regional potential, skall kunna komma med i transportpolitiken.
Att ta itu med sakerna på ett sätt som uteslutande innebär att eventuell snedvridning av konkurrensen undviks och att miljöpolitiska, sociala och regionala aspekter inte tas upp, är inte godtagbart. Föredraganden, som skall ha tack för sitt mycket goda arbete, har tillsammans med utskottet fastslagit längre gående viktiga premisser, som stöds av min grupp, exempelvis att stöd för närsjöfart skall ingå, inklusive transportförfarandena i kombinerad trafik i kusthamnarna; stöden skall vara oberoende av om företagen är offentliga eller privata; minimering av förvaltningsinsatsen genom att undre gränsbelopp införs, där det inte krävs någon anmälning eller granskning från kommissionens sida; förlängning av stödperioden liksom möjlighet till förlängning av stödbestämmelserna. Genom att man genomför denna förordning öppnas ytterligare en möjlighet att gå över till miljövänliga transportsätt.

Grosch
Herr talman, fru vice ordförande! Jag vill också tacka föredraganden för hans betänkande. De många ändringsförslagen visar särskilt på intresset för hans betänkande. Det var nödvändigt att reglera stödet för transportinfrastruktur och -användning, ty detta kommer att öka öppenheten, och bortsett från detta kan vi genom detta direktiv också förvänta oss högre effektivitet och mer miljövänliga och säkra transporter, även om det sker i små steg. Fastän det inte skall tas hänsyn till ett extra transportsätt i detta direktiv, förväntar vi oss dock att det blir möjligt med en avlastning av vägarna. Men det kan bara ske om det inte förekommer någon falsk konkurrens mellan de olika transportmedlen.
Denna förordning betonar nya aspekter i mina ögon, och utskottet har också föreskrivit olika ändringar, som går i två riktningar. För det första - vilket kollegan Jarzembowski redan har nämnt - är det i våra ögon viktigt att begreppet externa kostnader definieras närmare. Det får inte vara så att det tolkas olika från land till land respektive från region till region, eftersom vi på så sätt verkligen skulle få en snedvridning.
För det andra utgår vi från att snedvridning av konkurrensen skall undvikas, genom att man tar hänsyn till de olika transportsätten på samma sätt. Om en stat investerar i den transportinfrastruktur som skulle vara tillgänglig i lika hög grad för alla användare, då skall det inte göras någon skillnad mellan dessa transportsätt. Oberoende av om detta stöd nu är avsett för järnvägarna, vägarna eller en insjöhamn, så måste stöden mätas efter kriteriet med infrastrukturens tillgänglighet för användarna, för att på så sätt också garantera en rättvis konkurrens. Då inser vi heller inte - och detta refererar också vissa ändringsförslag till - varför enligt denna filosofi i och för sig multimodala plattformar eller insjöhamnar de facto kan belastas med anmälningsplikt. Vi förväntar oss ändå enklare förvaltningssätt och därför likartad behandling av alla transportsätt.

Sanders-ten Holte
Herr talman, fru kommissionär! Även jag vill tacka föredraganden för hans betänkande, och i stort ansluter jag mig till vad kollega Costa sade. Det finns dock en punkt som jag och de andra ledamöterna i " Volkspartij voor vrijheid en democratie" (Folkpartiet för frihet och demokrati) har vissa svårigheter med, och det är det följande.
I skäl 14 och artikel 4 ges utrymme för möjligheten att få offentligt stöd för användningen av infrastruktur. Med stöd av ändringsförslagen är detta möjligt. Detta undantag av förbudet mot offentligt stöd anser vi vara negativt. För det första är utgångspunkten fel, eftersom vägtransporter redan betalar den största delen av de externa kostnaderna. För det andra är det inte rättvist att bevilja extra stöd för användning av järnväg, eftersom det inte är kostnader som är den viktigaste orsaken till varför järnvägen väljs bort av transportföretagen. Vad som behövs är en kraftig höjning av kvalitet och pålitlighet, och för det är en tuktning av marknaden den bästa stimulansen. Jag fruktar att detta gynnande av en förskjutning av transportsätt, vilket vi naturligtvis också stöder, är kontraproduktivt, förhindrar konkurrensen och underminerar det arbete som sker inom ramen för järnvägsinfrastrukturpaketet. Vi kommer därför att rösta emot skäl 14 och artikel 4. Dessa hör inte hemma i detta sammanhang.

Bordes
Herr talman! I ett sammanhang som kännetecknas av järnvägsolyckor i Storbritannien och som illustrerar det pris samhället betalar för att tillfredsställa järnvägsbolagens strävan efter vinst, planerar de europeiska institutionerna att tillåta staterna att bevilja stöd för att förbättra infrastrukturen. Europeiska unionen som påstår sig vara emot nationellt statligt stöd som kan snedvrida konkurrensen i Europa förbereder sig i det föreslagna betänkandet för att strunta sina egna förslag för att kunna fortsätta att privatisera den offentliga servicen.
Järnvägsföretagen som inkasserat inkomsterna från linjer som överlåtits till dem, utan att anstränga sig för att åstadkomma ett minimum av utgifter för att underhålla och förnya järnvägsmaterielen, är därför inte bara förlåtna utan får också rätt att uppbära extra anslag för att klara de investeringsskyldigheter de borde ha.
Vi bekräftar på nytt att vi är emot privatiseringen av den offentliga servicen liksom inrättandet av varje idé om lönsamhet för service som är nödvändig för hela befolkningen. Förvaltning i förhållande till rätten till privat vinst är lika katastrofal för hela ekonomin som för järnvägssektorn.

Rack
Herr talman, fru vice ordförande! Genom förordningen om stöd för samordning av järnvägstransporter, vägtransporter och insjöfart försöker man att göra gott, man försöker att med en ny stödordning bidra till att det kan bli någonting av alla söndagstalares vedertagna uttryck om transporter, nämligen att transporterna, i synnerhet godstransporterna, flyttas över på mer miljövänliga transportmedel, framför allt från vägarna till järnvägarna, insjöfart osv. Detta är, som sagt, bra och lovvärt. Det är också bra det som vår föredragande detaljerat har utarbetat i detta förslag, inklusive det som utskottet i en lång rad ändringsförslag har tillfogat: Inbegripande av närsjöfarten, inbegripande av kombinerade transportförfaranden, uraktlåtande av transportsättens rättsliga status, offentlig eller privat, och inte att förglömma en de minimis-regel, i avsikt att begränsa överdrivna förvaltningsinsatser.
Det som inte kunde uppnås med denna förordning måste också påpekas, med beklagande. Camisón Asensio har själv också tagit upp det. Vi lever fortfarande med transportpolitiska modeller från förra århundradet, det måste medges att de härstammar från mitten och andra hälften av 1900-talet, men inte med verkliga framtidsorienterade modeller för 2000-talet.
Om vi i framtiden verkligen vill begränsa transportlavinen på vägarna, måste vi göra mer än att bara ändra ett par stödbestämmelser som gynnar järnvägarna och sjöfarten. Och om vi gör mer, bör vi göra det konsekvent. Kommissionen har i dagarna lagt fram förslaget att man i avtalet om transittrafiken genom Österrike stryker den kvantitativa övre gränsen om 108 procent, utan att ersätta den. Jag vågar betvivla att detta står i överensstämmelse med Camisón Asensios betänkande. Kommande diskussion om detta nya utkast kommer att ge oss tillfälle att klargöra denna fråga.

De Palacio
. (ES) Herr talman! Jag vill i första hand tacka föredraganden, herr Camisón, för hans fantastiska arbete. Jag vill även tacka parlamentet för den ansträngning det har gjort för att förbättra föreliggande förslag. Ett tydligt bevis på detta är de olika ändringsförslag som har lagts fram av utskottet för regionalpolitik, transport och turism och även de ändringsförslag som har lagts fram och försvarats under dagens plenarsession.
Föreliggande förslag till förordning om stöd till samordning av transporter på järnväg, väg och inre vattenvägar är en utveckling av artikel 73 i EG-fördraget, enligt vilken samordningen för transport är förenlig med gemenskapsrätten. Vår avsikt är därför att skapa en öppen, sammanhängande och klar ram för att undvika snedvridningar på marknaden. Det är likaså viktigt att samma normer tillämpas för transportsätt som konkurrerar sinsemellan. I kommissionen förslag fastställs det därför gemensamma kriterier för beviljande av undantag, vilka skall tillämpas på samma sätt för alla slags inre transportsätt.
Ungefär hälften av ändringsförslagen står i samklang med kommissionens inställning och de kan följaktligen godtas. Emellertid har en del av ändringsförslagen en mycket annorlunda inriktning och vi kan därför inte godta dessa. Jag kommer att ta upp några av de förslagen.
För det första utgör begreppet statligt stöd en grundsten i unionens konkurrenspolitik. Enligt detta begrepp skall alla offentliga stöd som beviljas för företag som bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett företagets rättsliga status, betraktas som statliga stöd och dessa faller under bestämmelserna i fördraget. Varken ändringsförslag 21 eller 37 kan ändra denna grundläggande princip i gemenskapsrätten.
Målet med flera av ändringsförslagen är att främja järnvägstransporter och kombinerade transporter genom beviljande av offentliga stöd på bekostnad av andra transportsätt. Vi kan inte hålla med om de förslag som föreslås, även om vi också är bekymrade och vet att det är nödvändigt att ge nya impulser till järnvägstransporterna. Men, ärade kolleger, detta kan vi bara uppnå om järnvägen är i stånd att tillhandahålla god service, vilket innebär att den är konkurrenskraftig. För att uppnå detta anser jag att de åtgärder som vi står i begrepp att genomföra är den bästa vägen att gå.
En nyckelfaktor i förslaget är att skapa jämbördiga förhållanden som ger rättvis konkurrens och som grundas på principen användaren betalar, där de externa kostnaderna och infrastrukturkostnaderna tas med i beräkningen. Följaktligen måste de statliga stöden begränsas till att kompensera vissa externa kostnader, alltid inom ramen för en lojal konkurrens. Att bevilja stöd som överstiger dessa kostnader och som inte kontrolleras ger inte dessa företag de incitament de behöver för att bli effektivare och öka sin konkurrenskraft.
I andra ändringsförslag föreslås att stöden till omlastningsanläggningar inom ramen för kombinerade transporter bör undantas föranmälningskrav, men eftersom terminalerna ofta utnyttjas av privata företag och konkurrerar med andra terminaler för att dra till sig trafikflöden finns det en uppenbar risk för att konkurrensen kan snedvridas. Vi kan därför inte godta att de inte omfattas av anmälningsskyldigheten.
Det har även lagts fram förslag om att passagerartransportföretag skall kunna ansöka om stöd för kompensation för externa kostnader och infrastrukturkostnader. I enlighet med artikel 73 regleras emellertid stöden till passagerartransporter av gemenskapslagstiftningen om offentlig service, vilken utgör en komplett och lämplig ram för hur de offentliga institutionerna kan stödja intern service för passagerartransporter. Syftet med dessa ändringsförslag är i grund och botten att ändra denna lagstiftning och följaktligen kan inte kommissionen godta dem.
I ett ändringsförslag framförs en begäran om att fastställa kriterier för ett kompensationssystem för externa effekter och infrastrukturkostnader. Utvärderingen av de externa effekterna är en fråga som ständigt diskuteras, vilket Jarzembowski sade. Det finns i dag tillämpbara metoder för att göra en sådan utvärdering, men trots kommissionens ansträngningar har medlemsstaterna en mycket negativ inställning till att fatta beslut om gemensamma regler.
Kommissionen utesluter absolut inte möjligheten att i framtiden lägga fram ett förslag i den här riktningen och jag vill än en gång tacka herr Costa för det arbete han har utfört i sitt betänkande om detta ämne. Men vad vi inte under några förhållanden kan göra är att underordna behovet av att utvärdera konkreta planer för offentliga stöd under ett avtal mellan de europeiska institutionerna och gemensamma regler. Med stöd av ett pragmatiskt förslag och i enlighet med subsidiaritetsprincipen anser kommissionen att det är upp till medlemsstaterna själva att välja vilken utvärderingsmetod de skall tillämpa för dessa kostnader i varje konkret fall tills vi får gemensamma regler.
Kommissionen godtar alltså ändringsförslagen 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 13, 16, 18 (andra delen), 19, 20, 24, 27, 33, 36, 40, 44, 45 och 51. Vi kan inte godta ändringsförslagen 9, 10, 11, 12, 14, 15, 17, 18 (första delen), 21, 22, 23, 25, 26, 28, 29, 30, 31, 32, 34, 35, 37, 38, 39, 42, 43, 46, 47, 48, 49 och 52.

Talmannen
Jag vill ge tolkarna en komplimang. De klarade av att översätta det i nästan samma takt!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Kusthamnar, inlandshamnar och intermodala terminaler
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0111/2001) av Piecyk för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av beslut nr 1692/96/EG med avseende på kusthamnar, inlandshamnar och intermodala terminaler samt projekt nr 8 i bilaga III (C5-0050/2001 - 1997/0358(COD)).

Piecyk
Herr talman! Jag måste medge att det är en storslagen känsla att vid den här tiden få tala inför en sådan stor publik, och ännu mer storslaget blir det kanske i morgon, när efter lång tid ett betänkande slutgiltigt godkänns, ty det var en lång väg dit. 1996, i slutet av förlikningsförfarandet, kom ett meddelande från kommissionen att hamnarna i de transeuropeiska näten måste förbättras. Då kom mycket sent ett förslag, och i mars 1999 hade vi den första behandlingen. Där skulle vi egentligen redan ha diskuterat revideringen av transeuropeiska nät. Rådet tog sig sedan tid. I oktober 2000 kom därpå den andra behandlingen, och först under trycket av förlikningsförfarandet kom vi fram till verkliga diskussioner och närmanden mellan oss och rådet. Det skulle ha kunnat gå snabbare och på ett enklare sätt, vi har ju nu år 2001. Ändå tror jag att resultatet duger.
Vi har nu en förnuftig inordning av hamnarna i internationella - gemenskapshamnarna - och regionala hamnar med godtagbara kategorier för tonnage och passagerarintäkter. Samma sak gäller för insjöhamnarna med 500 000 tons godsomlastning, en förnuftig storleksordning, anser jag. Vi har principiellt förankrat hamnarna och insjöhamnarna som knutpunkter i de transeuropeiska näten, dvs. de måste tjäna som knutpunkter för de övriga transeuropeiska förbindelserna. Vi har förankrat de intermodala terminalerna i dokumentationen om ärendet, så att den kombinerade trafiken som transportsätt understöder järnvägarna och vattenvägarna och understryker deras särskilda betydelse.
Efter långa diskussioner har vi också fått fram en mycket ordentlig och passande definition av vad infrastruktur egentligen är och vad som kan och inte kan stödjas i hamnarna. Inom parentes sagt har vi ändrat projekt nr 8, ett av de stora projekten av de 14 från rådet i Essen, som senare bekräftades i Dublin, i skön harmoni och även genom medbeslutandeförfarande, vilket då var mycket svårt. Det gläder mig särskilt att kommissionen har lovat att vid revideringen bl.a. på nytt föreslå Elbe-Lübeck-kanalen. Jag tackar också, fru kommissionär, era medkämpar i kommissionen, som i slutfasen var mycket hjälpsamma och hela tiden kom med nya förslag, så att vi till slut inte behövde genomföra det egentliga förlikningsförfarandet, utan kunde enas tidigare.
Låt mig få tillfoga detta påpekande: De transeuropeiska näten har ur min synvinkel redan från börjat överdrivits. Vi sade detta i utskottet och i parlamentet: Låt oss sänka nivån något! Men vid revideringen borde man inte upprepa sådana fel. I startfasen av samrådet om de transeuropeiska näten kom många bra förslag från kommissionen. Man borde gå tillbaka till dem. Det betyder inte bara att man skall rada upp och sammanfoga det som medlemsstaterna levererat dit, utan att kommissionen också skall göra egna prioriteringar. Eftersom vi här talar så mycket om särskilda ärenden, järnvägar och vattenvägar, skulle jag önska mig, fru kommissionär, att prioriteringen av järnvägar och vattenvägar också i fråga om transeuropeiska nät skulle återspeglas i kommissionens förslag.
Jag tror att vi totalt sett - även om det har tagit tid - har åstadkommit ett bra arbete. Jag tackar alla som har medverkat: kollegerna i parlamentet, kommissionen och även det franska ordförandeskapet i rådet, som slutförde det på ett bra sätt!

Jarzembowski
Herr talman, fru vice ordförande, kära kolleger, mina damer och herrar! Jag vill först tacka föredraganden så hjärtligt. Han har fört detta svåra ärende, som var förknippat med en synnerligen svår strid i rådet, genom två instanser och genom förlikningsutskottet, och det är mycket viktigt. Man måste som föredragande helt enkelt ha modet att förbli ståndaktig. Han har bevisat detta, och därigenom har han också haft framgångar. Jag ansluter mig också till hans tack till det franska ordförandeskapet i rådet, som i sista ögonblicket också eftersträvade en kompromiss. Jag vill även tacka vice ordföranden och hennes enheter, som i stor utsträckning har hjälpt oss vid överenskommelsen om kompromissen. Därför också ett synnerligen stort tack till kommissionen.
Även jag vill försöka att fatta mig kort denna vackra kväll. Därför bara tre punkter: För det första: Det gällde att ställa frågan om hamnar, insjöhamnar, kusthamnar och de intermodala terminalerna i ett utkast om transeuropeiska nät i rätt dager. Därför har vi sagt att det måste vara hamnar och insjöhamnar som har förbindelser med omgivningen, som knyts till ett nät, och inte enskilda hamnar som kan vara mycket fina, men inte har någon transeuropeisk betydelse. Jag tror att den indelning vi gjort tillsammans med rådet är mycket bra.
För det andra gällde det att göra avgränsningar mellan infrastruktur och suprastruktur. För lekmän låter det förfärligt, men det är viktigt när det gäller den jämlika konkurrensen mellan hamnarna eller den otillåtna snedvridningen av konkurrensen. Å ena sidan var det viktigt att klargöra vad infrastruktur är. Vad måste alltså staten göra och betala, utan att gemenskapen intervenerar, utan anmälningsplikt? En typisk fråga är exempelvis: Är muddring av en hamntillfart anmälningspliktig eller ej? Där har det ju också förekommit en rad tvister mellan medlemsstaterna och kommissionen. Men det var avgörande att klargöra att suprastrukturen definieras genom att man återvänder till infrastrukturen, för att säkerställa just att det inte förekommer något stöd som snedvrider konkurrensen. Jag tror att man har lyckats mycket bra.
Tillåt mig att hänvisa till en tredje punkt. Fru vice ordförande, var snäll och behåll det i minnet - för första gången har vi lyckats att som parlament delta i medbeslutandeförfarandet och besluta om prioriterade projekt. Ty de kloka stats- och regeringscheferna efter Essen och Dublin har sagt att det som är prioriterade projekt, beslutar vi! Vad är nu parlamentet? Vi har i detta fall med hjälp av föredraganden genomdrivit att rådet och parlamentet gemensamt beslutar om prioriterade projekt. Det bör vi betänka vid revideringen.

Mastorakis
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Liksom varje gång då ett långvarigt förfarande leder fram till ett lyckosamt resultat bör vi även nu uttrycka vår tillfredsställelse, eftersom förlikningen har lett fram till ett resultat beträffande kusthamnarna, inlandshamnarna och de intermodala terminalerna.
Som parlamentsledamöter bör vi vara mer än nöjda, eftersom de flesta av parlamentets huvudsakliga ändringsförslag som lades fram vid de föregående behandlingarna har antagits i den slutliga texten. I riktning mot att skapa de begärda likvärdiga villkoren i samtliga av unionens hamnar när det gäller investeringsstöd är en tillämpning av strängare kriterier en förutsättning för att kusthamnarna skall tas med i det europeiska nätverket och även stödet för inlandshamnarna. Slutligen omfattas följande hamnar av det europeiska nätverket:
Internationella kusthamnar med en fraktvolym som överstiger 1,5 miljoner ton eller 200 000 passagerare per år och som har intermodala förbindelser med resten av nätverket.
Gemenskapshamnar med en fraktvolym som överstiger 0,5 miljoner ton eller med mellan 100 000 och 200 000 passagerare per år.
Inlandshamnar med en fraktvolym på 500 000 ton.
I grund och botten anser jag det vara riktigt att det fastställts att längre fram skall även de hamnar ingå som visserligen inte uppfyller ovannämnda kriterier men som ligger på öar, i de yttersta randområdena eller i avlägsna trakter, vilket är ett krav som vi framhärdat med, då vi anser det vara rättvist eftersom objektiva särdrag på så vis tillgodoses. Vi betonar även att kommissionen bör rätta de kartor som bifogats den utsända texten eftersom vissa hamnar har utelämnats trots att de omfattas av de förutsättningar som jag nämnt ovan.
Avslutningsvis, skulle jag vilja tacka och lovorda alla de kolleger som har medverkat i förfarandet, det franska ordförandeskapets och kommissionens medarbetare samt naturligtvis först och främst kollegan Piecyk.

Sánchez García
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! För ö-regionerna är hamnarna en av de viktigaste infrastrukturerna. Om dessa regioner dessutom hör till unionens yttersta randområden får hamnarna en strategisk betydelse. Därför ser vi med intresse på rådets förslag om ändring av beslut nr 1692/96/EG. Rådet och Europaparlamentet har sedan dess haft skilda ståndpunkter i fråga om rådets ursprungliga förslag när det gäller frågan om vilka kriterier som skall avgöra indelningen av kusthamnarna, om det skall vara årlig fraktvolym eller antal transporterade passagerare.
Under omarbetningen av förslaget har man kunnat enas om gemensamma lösningar som paradoxalt nog kan få konstiga konsekvenser för regionerna i Europeiska unionens yttersta randområden - något som Mastorakis redan nämnt - eftersom risken finns att vissa kusthamnar som tillhör öarnas huvudstäder, detta gäller åtminstone Kanarieöarna, inte placeras i kategorin för turisthamnar till följd av att de siffror för fraktvolym som tillämpas inte är aktuella, eller att det är antalet passagerare i inrikestrafiken som räknas. Därför måste alla möjliga försiktighetsåtgärder vidtas för att undvika felaktigheter, när det skall fastställas vilka projekt som är stödberättigade som omlastningscentraler i enlighet med denna indelning, som enligt min åsikt måste ses som en provisorisk lösning tills man har tillgång till uppdaterade siffror. Vi får inte heller glömma andra viktiga villkor som förbindelserna med det transeuropeiska transportnätverket eller hamninfrastrukturen.
Det viktigaste är emellertid enligt min åsikt att dessa hamnar tas med i de transeuropeiska transportnäten, vilket kommer att medföra positiva konsekvenser.
Jag avslutar med att gratulera föredraganden till hans arbete.

Ortuondo Larrea
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Jag vill först gratulera herr Piecyk eftersom han i dag, två år efter den första behandlingen av detta dokument, äntligen har fullbordat sitt arbete.
Jag beklagar att rådet fortsätter att undersöka vilka intermodala terminaler som skall tas med i det europeiska nätet för kombinerade transporter på statlig nivå. Det gläder mig att det specifika projektet nr. 8 i bilaga III som tidigare benämndes "Motorväg Lissabon - Valladolid", nu ändrar namn till "Multimodal förbindelse mellan Portugal/Spanien och övriga Europa", vilken avser förvaltningen av järnvägs-, väg-, vatten- och luftförbindelser i de tre iberiska korridorerna, det vill säga mellan Galicien och Portugal, mellan Portugal och Sevilla/Andalusien och mellan Irún (i Baskien) och Portugal. Jag hoppas att höghastighetstågen kommer att ingå i dessa och att det ekonomiska stödet också kommer att innefatta det så kallade baskiska "Y:et", som i likhet med alla järnvägsförbindelser ger stora miljömässiga fördelar förutom ekonomiska fördelar.

Langenhagen
Herr talman, god kväll! I sena timmen diskuterar vi en fråga som är viktig för Europas kuster. Vi har flera behandlingar och ett förlikningsförfarande bakom oss, och jag säger att slutet blev gott. Först vill jag tacka min värderade kollega Willy Piecyk för hans övertygande arbete. Jag talade om ett gott slut. Med denna happy end menar jag naturligtvis också det faktum - det får ni förlåta mig - att min hemmahamn Cuxhaven tagits upp i kategori A.
Jag måste medge att jag åtminstone inte blivit begeistrad över att man fastslog en minimiomlastning om 1,5 miljoner ton för inskrivning i kategori A. Jag befarar fortfarande att vi därigenom framför allt missgynnar områden i periferin, vilka jag dock vill tillskriva en lika stor internationell betydelse som galjonsfigurerna Rotterdam och Hamburg. Jag talar här väl att märka inte om hamnar för vattencyklar, utan om hamnar med en årlig omlastningssiffra om mer än 1 miljon ton gods. Jag anser att det är viktigt att också placera små hamnar inom den internationella ramen. Varför skall vi tala om globalisering om vi sedan delar in våra hamnar enligt principen "Du får vara med och leka internationellt, men inte du"? Tvärtom, vi borde vara glada över att vi i EU har så många knutpunkter med internationell anknytning.
Transeuropeiska nät och motsvarande investeringar är ju bara meningsfulla om vi spänner ett verkligt hamnnät över Europa, som innesluter och inte utesluter. Under de gångna åren har de europeiska hamnarna genomfört en substantiell modernisering, för att kunna motsvara de nya kraven inom sjöfarten och inom den maritima tekniken.
Jag tror på framtiden för våra europeiska hamnar i deras hela mångfald. Jag hoppas därvidlag också i framtiden på mina kollegers stöd!

Watts
Herr talman! Jag vill också tacka föredraganden, Piecyk, för hans utmärka arbete. Jag är mycket nöjd med att han faktiskt har sett till att den sista pusselbiten i pusslet med det transeuropeiska transportnätet har lagts på sitt rätta ställe. Särskilt med tanke på att merparten av världshandeln sker till havs, har det alltid varit en stor brist att hamnarna i det transeuropeiska transportnätet aldrig omfattades av besluten för detta transportnät. Detta ställs nu till rätta. Det är desto mer angenämt, eftersom sjöfartssektorn troligen är den miljömässigt mest hållbara delen i det transeuropeiska transportnätet.
Det är synd att det dröjt så länge. Den lärdom som parlamentet, kommissionen och rådet bör dra i transportfrågor är att vi i framtiden borde göra mindre, men göra det bättre. Jag hoppas att det är det budskap vi kan ställa oss bakom här i kväll. Det vore ett välkommet uppsving för hamnar över hela Europeiska unionen. I mitt område till exempel, kommer hamnen i Dover att stimuleras till att transportera mer gods på järnväg i stället för på vägarna. Hamnar som t.ex. Newhaven kommer att få det välkomna lyft som de så innerligt behöver för att försöka säkra en plats i framtiden. Vi kommer alla att dra fördel av detta beslut, men vi måste se framåt. Mycket snart kommer vi att ställas inför förslaget att omarbeta hela det transeuropeiska transportnätet.
Jag hoppas att vi kan se till att omarbetningen av det transeuropeiska transportnätet verkligen omfattar hamnarna, att det görs färre studier, fler järnvägsprojekt, fler sjöfartsprojekt och färre vägar.
Avslutningsvis vill jag återigen tacka föredraganden. Jag hoppas att vi nu kan se till att dessa projekt genomförs inom hela EU, och lever upp till sin roll när det gäller att se till att sjöfartssektorn uppnår sin fulla potential.

Bouwman
Herr talman, fru kommissionär, herr Piecyk! Allra först vill jag gratulera till denna omarbetning av beslutet. I en situation som denna kan man titta bakåt eller framåt. Jag har redan hört ett par personer komma med viktiga anmärkningar.
Vi talar här om nätverk, om vattennätverk, intermodala nätverk. Miljöintressena är tydliga, effektivitetsintressena är tydliga, men vad vi ännu saknar är någon form av dynamisering. Det som vi nu fastställer i fasta volymer, vilka är bättre än vad rådet föreslår, måste man ta itu med på ett annat sätt. När vi talar om en omarbetning av riktlinjerna för de transeuropeiska nätverken måste vi, enligt min mening, ta hänsyn till varuflöden, förskjutande varuflöden och det sätt på vilket vi, i överläggning med medlemsstaterna, kan utöva inflytande över de investeringar som skulle krävas. Jag är mycket nyfiken på vad vi skulle göra med det.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade kolleger! Jag vill börja med att gratulera herr Piecyk och alla er, ärade kolleger, som har deltagit i denna debatt och även rådet för att det har slutfört denna förlikning. Det tog oss tre år av ansträngningar att innefatta kusthamnarna i det transeuropeiska nätverket.
Det gläder kommissionen att kunna bekräfta att det transeuropeiska transportnätet äntligen är fullständigt i och med dessa ändringar. Hamnarna utgör nämligen en grundläggande beståndsdel i ett verkligt intermodalt transeuropeiskt nätverk. Det faktum att de intermodala terminalerna innefattas i nätverket innebär ett erkännande av den nya utformningen av transporterna som ett multimodalt system.
Det är i kust- och inlandshamnarna som det avgörs hur produkterna skall komma till de europeiska medborgarna: med järnväg, väg eller via de inre vattenvägarna. Med hjälp av terminalerna, väl utrustade med omlastningsanläggningar, kommer vi att kunna uppfylla de krav som formuleras i de gemensamma målsättningarna för utveckling av det transeuropeiska transportnätet, nämligen att alla transportsätt tillämpas enligt de fördelar respektive transportsätt har. Det gör den multimodala verkligheten mycket enklare och framför allt blir det lättare att utnyttja fördelarna hos de alternativa transportsätten i stället för att bara utnyttja vägnätet.
Att ta med hamnarna i det transeuropeiska nätverket är absolut grundläggande i allmänhet, men det är särskilt viktigt för Europeiska unionens yttersta randområden. Att hamnarna Porto Santo och Porto Funchal på Madeira, Punta Delgada på Azorererna, Santa Cruz de Tenerife, Cristianos, Santa Cruz de la Palma, San Sebastián de la Gomera, Las Palmas och Arrecife i den kanariska övärlden, Pointe des Galets på Reunion, Pointe-à-Pitre på Guadalupe och Fort de France och Basse-Terre på Martinique nu innesluts visar klart och tydligt hur viktiga de är för dessa ögrupper. Dessa hamnar ingår nu en gång för alla som grundläggande beståndsdelar i det transeuropeiska transportnätet, vilket för dessa yttersta randområden närmare övriga delar av Europeiska unionen.
Dessutom ändras benämningen "Motorväg Lissabon - Valladolid" i bilaga nr. III. Detta projekt, som förut begränsades till ett enda transportsätt, har nu blivit en multimodal förbindelse mellan Portugal/Spanien och övriga Europa. Enligt min åsikt är denna nya utformning mycket bättre anpassad för behovet att integrera den iberiska halvön med resten av den europeiska kontinenten.
Rådet (transport) kommer fatta beslut om den här frågan i morgon och jag hoppas att man kommer fram till en slutgiltig och tillfredställande lösning. Kommissionen kommer dessutom att fortsätta arbeta, såväl med översyn av de transeuropeiska transportnäten som med intermodala frågor och kustfarten. Kommissionens förslag om att förbättra infrastrukturen i kusthamnar och öka säkerheten inom sjöfarten kommer enligt min åsikt att bidra till alla dessa framsteg - och jag erinrar om allt arbete förra året med åtgärdspaketen Erika I och Erika II -, och vi kommer också att förenkla de administrativa förfarandena och komma med ett ytterligare åtgärdspaket med inriktning mot att förenkla närsjöfarten, sjöfarten i allmänhet och underlätta transporter via de inre vattenvägarna.
Jag tackar föredraganden ännu än gång. Grattis. Och jag tackar er alla, ärade kolleger, för era mycket konstruktiva bidrag.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär De Palacio! Ni har varit här så länge, nu får ni ledigt. Nu får ni göra vad ni vill!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Tvättning av pengar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om andrabehandlingsrekommendation (A5-0090/2001) från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om rådets gemensamma ståndpunkt (12469/1/2000 - C5-0678/2000 - 1999/0152(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 91/308/EEG om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar (föredragande: Klaus-Heiner Lehne)

Lehne
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Även jag vill i kväll hälsa er hjärtligt välkommen i denna intima runda. Vi skall i dag behandla en viktig fråga. Det handlar om bekämpning av penningtvätt, och det finns ett mycket nära samband mellan tvättning av pengar och internationell brottslighet. Internationell brottslighet - i synnerhet organiserad brottslighet - lönar sig inte, om det inte längre är möjligt att tvätta pengar. Därför var det redan från början ett önskemål från denna kammare att intensivt bekämpa tvättning av pengar.
Jag vill erinra om att år 1995 - då var jag för första gången föredragande här i kammaren i denna fråga - krävde vi i det dåvarande betänkandet om kommissionens rapport beträffande tillämpning av det första direktivet om bekämpning av penningtvätt att, eftersom detta inte räcker och bara fastslår en minimistandard, kommissionen skall komma med ett nytt förslag till ett andra direktiv om bekämpning av penningtvätt. Några år senare bekräftade vi det också i kollegan Newmans betänkande - då var jag medföredragande från min grupp. Vi tackar därför kommissionen för att den har påbörjat detta lagstiftningsförfarande.
Vi har försökt att, på samma sätt som krävdes vid toppmötet i Tammerfors, avsluta detta lagstiftningsförfarande så snabbt som möjligt. Det har därför gjorts intensiva ansträngningar från parlamentets och i synnerhet från föredragandens sida - dvs. från min sida - att redan inom ramen för det förfarande som föreskrivs enligt Amsterdamfördraget få detta direktiv godkänt efter första behandlingen. Det var då inte möjligt, eftersom rådet fram till förra sommaren inte kunde enas om vad man egentligen ville.
Vi avslutade då på rådets begäran vår första behandling. Förhandlingarna fortsatte. Tyvärr var det inte heller möjligt att fram till rådets gemensamma ståndpunkt nå ett enande om parlamentets och rådets ståndpunkter. Det hänger i stor utsträckning samman med att det inte var justitie- och inrikesministrarna som var ansvariga i rådet, utan tyvärr finansministrarna, som tog itu med en rad väsentliga frågor utan den nödvändiga finkänsligheten.
Resultatet är att vi nu i den andra behandlingen åter måste ta upp 27 ändringsförslag från den första behandlingen. Det måste vi göra därför att rådet praktiskt taget inte alls har tagit hänsyn till parlamentets åsikter. Därför är det ett rent hån när det i rådets motivering står att parlamentets argument och ståndpunkter i väsentlig utsträckning har övertagits!
Vilka är kärnproblemen? Kärnproblemet är inte frågan om förbud mot tvättning av pengar. Det har beslutats för länge sedan. I alla medlemsstater finns det sen väldigt många år lagar som förbjuder tvättning av pengar, och detta för var och en, oavsett om han är förbrytare, advokat, bankman eller vad det nu kan vara.
Det handlar här om att det måste fastslås en anmälningsplikt. Det är helt klart: Om nya yrkesgrupper inbegrips här när det gäller tvättning av pengar, då stöter detta delvis på problem, eftersom dessa yrkesgrupper är ålagda bestämda åtgärder. Exempelvis har advokater tystnadsplikt med tanke på det som de får höra i förtroende av sina uppdragsgivare. Detta är en grundläggande rättighet för klienterna, en grundläggande rättighet för uppdragsgivarna, vilken bland annat också fastslogs i den stadga om de europeiska grundläggande rättigheterna som just högtidligt godkänts i Nice.
Av den anledningen kan jag bara säga: Det som Ekofin-rådet här har beslutat, är alltför omfattande och går långt utöver det som kan förenas med de grundläggande rättigheterna. Det var därför nära nog absolut nödvändigt för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor att se till att motsvarande ändringsförslag läggs fram för kammaren i den andra behandlingen.
Jag vill också påpeka att bestämmelserna i artikel 6.3 i sin nuvarande version, som hänför sig till en bedömning av det rättsliga läget, tolkas på mycket olika vis av respektive delegation i rådet, men också av kommissionen, och att det absolut behövs ett klargörande. Identifikationsskyldigheterna i detta direktiv, så som för närvarande framgår av den gemensamma ståndpunkten, är omåttligt byråkratiska och oanvändbara. Det föreskrivs exempelvis att det uppstår komplexa identifikationsplikter redan i samband med en bagatellartad tvist, även när advokaten och uppdragsgivaren befinner sig hundratals kilometer från varandra.
Parlamentet anser att det ju handlar om att förhindra tvättning av pengar och att det därför naturligtvis räcker att identitetsskyldigheten skall utlösas från och med ett bestämt tröskelvärde och särskilt vid inblandning i ekonomiska transaktioner.
En sista punkt i fråga om den jämlika behandlingen. Vi har den situationen, att de olika fria yrkena behandlas på fullständigt olika sätt i denna gemensamma ståndpunkt, fastän det finns medlemsstater där de delvis kan samarbeta i ett partnerskap, och det ju knappast är tänkbart att i samma firma så att säga regel X gäller för den ena parten och den strängare regeln Y för den andra. Något sådant kommer inte att fungera, och därför är det också här nödvändigt med ändringar.
Europaparlamentet kommer även i fortsättningen att kämpa för att detta direktiv skall godkännas snabbt. Men vi förväntar oss i förlikningen äntligen ett samarbetsvilligt förhållningssätt från rådet och inte någon obstruktion från finansministrarna!
(Applåder)

Pirker
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Vi känner till från Europols uppskattningar att cirka 30 procent av alla brott redan kan tillskrivas den organiserade brottsligheten. Vi vet att man genom organiserade brott nu tjänar miljarder euro på olika affärsområden. Till exempel tjänar - också detta är siffror från säker källa - enbart människosmugglarna cirka 1,1 miljarder euro på sin affärsgren, nämligen att illegalt föra människor över gränsen, och cirka 51 miljarder euro av narkotikapengar från öst tvättas årligen rena i Europeiska unionen.
Alla dessa pengar - det är det dramatiska - förs dock in i det legala ekonomiska kretsloppet. När de förs in där skadar detta det legala näringslivet och underminerar i slutändan hela vårt samhällssystem. För allt detta behöver den organiserade brottsligheten kunna utnyttja tvättning av pengar. I det syftet introduceras nya metoder, eftersom de gamla inte längre fungerar. Nya yrkesgrenar utnyttjas, missbrukas och blir i varje fall indragna. Som helhet betraktat har det därför blivit nödvändigt att på grund av de nya realiteterna skapa ett nytt instrument, eftersom vi inte längre kunde klara oss med det gamla direktivet från 1991.
Därför kom förslaget om detta nya direktiv, där ju listan på förbrott inte längre refererar till narkotikabrottsligheten, utan utvidgas till alla former av organiserad brottslighet, och naturligtvis tas också hänsyn till alla yrkes- och näringslivsgrenar, som riskerar att kunna bli inblandade i penningtvättsaffärerna.
Men när vi skapar detta nya direktiv, får vi inte förlora en sak ur sikte: Målet är att bekämpa den organiserade brottsligheten, och de instrument som skapas måste vara praktiskt genomförbara. Därför stöder jag med allt eftertryck det som kollegan Lehne har gjort i betänkandet genom att eftersträva just dessa mål, delvis i motsats till rådet, som här har uraktlåtit en del av det, eller i varje fall inte längre tycks tänka på det praktiska genomförandet. Lehnes förslag - det har kollegan Lehne själv också hänvisat till - är ett förslag som inte stör den normale medborgaren, om han någonstans hör sig för om en lägenhet, utan förslaget siktar in sig på följande: Först när en affär avslutas är det nödvändigt att begära identifikation. Förslaget refererar till storleksordningar, som är relevanta för tvättning av pengar, och berör inte den lille medborgaren, som beger sig till banken någonstans. Det inkluderar alla yrkesområden, där banktjänster etc. tas i anspråk. Det betyder att det läggs fram ett förslag som är genomförbart. Jag hoppas därför på fullständigt och brett stöd från parlamentet, eftersom vi härigenom kan skapa ett effektivt instrument i kampen mot den organiserade brottsligheten.

Schmid, Gerhard
Herr talman! Tvättning av pengar innebär att man döljer var de pengar kommer ifrån som har förtjänats på brottsligt sätt, så att de kan dyka upp som intäkter från ett legalt arbetande företag. Den som kan försvåra, störa eller förhindra penningtvätt, drabbar den organiserade brottsligheten in i märgen - där är jag ense med mina föregående talare - när det gäller deras vinststrävanden. Europeiska gemenskapen hade redan på ett mycket tidigt stadium beslutat om ett direktiv för att bekämpa tvättning av pengar, som utlöste lagar i de medlemsstater som hittills inte hade någon motsvarande lagstiftning. På sin tid var denna lag bra, i dag är den i behov av renovering, liksom alla äldre byggnader, ty det finns ingenting mer uppfinningsrikt än den kriminella intelligensen.
Om direktivet antas så som Lehne och utskottet har författat det, då skulle vi i Europeiska unionen ha världens modernaste, bästa och strängaste lag mot tvättning av pengar. Det är egentligen bara två problem förbundna med genomförandet. Det första problemet är en viss osäkerhet i kammaren om hur man skall kringgå det särskilda förhållandet till exempel mellan advokat och uppdragsgivare, eftersom det ju finns ett krav på anmälningsplikt vid misstanke om tvättning av pengar. Det förslag som Lehne och även utskottet sedan har utvecklat är ett bra förslag. Det är ett enklare och mer hanterligt förslag. Det går i grund och botten ut på följande: När en advokat ägnar sig åt juridisk rådgivning, då är förtroendeförhållandet mellan uppdragsgivare och advokat skyddat även i fortsättningen. När han i någon som helst form deltar i överföring av pengar - köp, penningplacering eller vad det nu kan gälla - då faller det inte längre under detta skydd utan är helt anmälningspliktigt. Därmed skyddar man förtroendeförhållandet samtidigt som man uppfyller kraven i fråga om brottsbekämpning.
Det andra problemet är rådet, och på detta finns det nu inte någon lösning. Rådet har vägrat att godta viktiga förslag. Detta kan bero på - det har kollegan Lehne påpekat - att det är finansministrarna som är ansvariga, som för det första har föga erfarenhet av lagstiftning med medbeslutande och för det andra överhuvud taget inte har någon erfarenhet av brottsbekämpning. Det återstår för parlamentet alltså bara att göra så som föreslagits, nämligen att upprätthålla ändringsförslagen från den första behandlingen. Vi kommer att få ett medlingsförfarande. Eftersom det finns företrädare från rådet här, säger jag till dem: Se till att ha ordentligt på fötterna för denna medling. Vi kommer inte att tillåta att ett utmärkt lagförslag förstörs av dilettanter på brottsbekämpningens område!
(Applåder)

Ludford
Herr talman! Jag kommer tyvärr att bryta det hittills rådande samförståndet. Föredraganden har arbetat hårt och därför beklagar jag särskilt att jag måste meddela att ELDR-gruppen tyvärr inte kan stödja merparten av hans ändringsförslag. Det är dags att besvara retoriken om att bekämpa penningtvätt med tuff handling.
I egenskap av företrädare för London, inklusive City, stöder jag naturligtvis avregleringen av finansiella tjänster. Men fri rörlighet för kapital får inte utnyttjas för oönskade ändamål. Kriminella pengar skulle kunna ge avregleringen dåligt rykte. Detta innebär att finansiella företag har ett intresse av att få garantierna att fungera, men det har även andra yrkeskategorier, som t.ex. revisorer och advokater, som inte har råd att användas som oavsiktliga kanaler för svarta pengar. Europaparlamentet har självt starkt uppmanat till utvidgningen av ett sedan 10 år befintligt direktiv till att omfatta icke-ekonomiska verksamheter och yrken. Allteftersom bankernas skydd mot penningtvätt har stärkts, har brottslingarna sökt nya vägar för att gömma sina pengar. Därför är det rimligt att uppmana andra yrkeskategorier att identifiera sina kunder ordentligt och rapportera om misstänkta affärer, utan att alltför mycket begränsa omfattningen för de berörda verksamheterna. Därför kan vi inte ställa oss bakom Lehnes ändringsförslag om externa revisorer och revisorer.
När det gäller advokater får de med rätta särskild behandling. Skyldigheterna i direktivet skulle endast vara tillämpliga för vissa finansiella verksamheter och bolagsrättverksamheter. Min grupp anser att garantin för relationen mellan advokaten och klienten, som är absolut avgörande, är tillräcklig i rådets gemensamma ståndpunkt. Advokatsamfundens lobbying mot denna gemensamma ståndpunkt har varit något överdriven. Därför kommer vi i ELDR-gruppen inte att stödja Lehnes ändringsförslag, eftersom vi är mycket måna om att inte försvaga reglerna. Vissa av Lehnes ändringsförslag är rakt igenom förnuftiga, och dem kommer vi att stödja, men tyvärr inte samtliga.

Sörensen
Herr talman, damer och herrar, kära kolleger! Lehne-betänkandet, som stöds av vår parlamentsgrupp, efterfrågar en övertydlig kommentar. Tydligen har inte rådet förstått att bekämpningen av tvättning av pengar i första hand kraftigt måste inriktas på bekämpningen av organiserad brottslighet. I den frågan måste vi avstå från den nationella suveräniteten. Kriminella låter ju inte landsgränser hindra dem, och utan ett starkt, gemensamt uppträdande låter Europa inte bara den organiserade brottsligheten vara i fred, utan stimulerar effektivt nuvarande tillvägagångssätt.
Införandet av euro är också en praktfull gåva till brottsligheten. Framför allt är Europa smart nog att ge ut 500-eurosedlar. Tvättningen av pengar förenklas också eftersom det inte längre är nödvändigt att växla till dollar. Snart kan allt skötas i euro. För att citera en journalist, Geoffrey Robinson: om den organiserade brottsligheten skulle få komma med en önskan, så skulle den önska sig Europa. Europa kommer under de kommande åren att se en enorm ökning av internationell brottslighet. Europa befinner sig bara i början av utvecklingen. Det är oröjd, jungfrulig mark. Organiserad brottslighet är ett tusenhövdat monster som vi måste rycka ut det finansiella hjärtat och lungorna på.

Ribeiro e Castro
Herr talman, kära kolleger! Mellan den första och den andra behandlingen skedde en märkbar utveckling hos rådet, även om den inte var tillräcklig. Om Europaparlamentet håller fast vid det väsentliga, tror jag att rådet till slut kommer att göra det som återstår. Det är oacceptabelt att det fortfarande förekommer kränkningar av advokaters och liknande yrkesutövares tystnadsplikt, en sekretess som myndigheter inte får röra. Rådet, som är så besatt i att tränga in på tystnadspliktens reserverade område, fortsätter dessutom att avlägsna sig från det som borde vara det centrala vid en översyn av direktivet: en prioriterad kamp mot internationell organiserad brottslighet, vilken inte fått den uppmärksamhet den förtjänar. Advokater och liknande yrkesutövares tystnadsplikt är inte en mindre fråga, det är en grundläggande fråga för kulturen och civilisationen. Det går absolut inte att tolerera i en rättsstat värd sitt namn att en advokat förvandlas till angivare med rättslig verkan. Det är förvånande hur rådet, i tider av så många grundläggande rättigheter, förvandlas i denna fråga och tillåter sig att kränka en grundläggande medborgerlig rättighet.
Det nya förslaget är mindre dåligt än det förra, men det räcker inte. Tystnadsplikten är oberörbar, inte bara vid domstolsprocesser utan också vid juridisk rådgivning. Här finns inget privilegium för advokater, vilka kan och bör lagföras då de ägnar sig åt brottlig verksamhet eller misstänks göra det. Det som inte får ske är att advokater lagförs på grund av klienter som söker upp dem och ännu mindre får advokater bli förföljare av klienter som vänder sig till dem. Förslaget innehåller dessutom andra små fällor, som t.ex. att det blir fritt fram för medlemsstater att utvidga advokaters angiveri till andra områden, vilket gör rådets text särskilt farlig och fördärvlig. Direktivet måste garantera att tystnadsplikten bevaras, vilket inte är en trygghet för advokater utan en trygghet för samhället, rättsstaten och medborgarna. Man måste också skilja på vad som är advokatämbete i egentlig mening, inklusive juridisk rådgivning, och andra sammanhang där en advokat kan agera men där handlingen materiellt sett inte hör ihop med advokatämbetet i egentlig mening. I det förra är tystnadsplikten oberörbar, men i det senare kan advokaten lagföras då han eller hon försummar sina plikter, som vilken annan medborgare som helst.

Ilgenfritz
Herr talman, ärade kolleger! Företrädarna för de fria yrkena - skatterådgivare, advokater och notarier - är medvetna om risken som tvättning av pengar medför för staternas sociala och ekonomiska stabilitet och fördömer alla yrkeskolleger som avsiktligt deltar i sina uppdragsgivares brottsliga gärningar. Ändå uttalar sig alla mot rådets förslag och välkomnar parlamentets förslag.
Vår uppgift, och här avser jag skatterådgivarna till vilka jag också känner att jag själv hör, är nämligen inte att spionera på våra uppdragsgivare och i förekommande fall ange dem, utan vår uppgift är snarare att ge uppdragsgivarna anständig rådgivning på legal basis och därmed genom förebyggande upplysning förhindra att de vidtar brottsliga åtgärder. Denna upplysningsfunktion fråntar man oss emellertid om rådets förslag antas, och uppdragsgivarna i framtiden måste befara att de efter ett förtroligt samtal kommer att anmälas av oss.
Medborgarnas rätt till konfidentiell rådgivning hör till de elementära principerna i en demokrati och måste förbli orörda även i fortsättningen!

Andria
Herr talman, herr kommissionär! Lehnes förslag till direktiv är verkligen betydelsefullt och välformulerat, men jag skulle vilja fästa uppmärksamheten på tre punkter i det: utökningen av förbrott till penningtvätt, identifieringen av klientelet på distans samt sekretessbeläggningen av inhämtade uppgifter.
Vad gäller den första punkten föreslår man i det gemensamma dokumentet en text där den organiserade brottsligheten definieras och de brott som denna förknippas med utvidgas till att omfatta också förbrott till money laundering. Denna utvidgning kan man verkligen instämma i. Däremot kan man inte hålla med om den följande utvidgningen till andra brott - bedrägeri och korruption, åtminstone i allvarliga fall - eftersom graden av allvar fastställs efter i vilken utsträckning sagda brott drabbar Europeiska unionens ekonomiska intressen, det vill säga om de ryms under artikel 1 e i det andra protokollet till konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen. Fastställandet av allvaret överlåts till en inte särskilt klar hänvisning.
Punkt två: i texten föreslås återigen ett förfarande för identifiering av klientelet på distans, efter det att planerna på ett särskilt komplicerat och svårgenomförbart förfarande lämpligt nog ströks ur texten till den föregående gemensamma ståndpunkten. Den nya formuleringen verkar överdriven och det borde vara varje enskilt land som bestämmer vilka regler som skall införas i förhållande till de olika rutiner som används. På den här punkten kan man oroas över ett eventuellt utfärdande av specifika och tvingande EU-regler som sammanhänger med tillämpandet av rigida förfaranden som svårligen kan genomföras.
Punkt tre: sekretessbeläggningen av inhämtade uppgifter. Allt för ofta behandlas inte inhämtade uppgifter om misstänkta transaktioner med tillräcklig sekretess, vilket är en uppenbar fara för den som lämnar dem. Det skulle alltså fordras att stränga regler utfärdas om sekretessbeläggning av misstänkta transaktioner. Här bör allt onödigt uppgiftslämnande för kännedom avskaffas, till exempel inom banker, till mellanhänder, inom yrkeskategorier och till representanter för yrkeskårer.

Evans, Robert
Herr talman! Detta är ett mycket viktigt betänkande och det behandlar ett komplicerat ämne. Trots föredragandens stora ansträngningar, kommer det fortfarande att finnas de som kommer att försöka finna en omväg, och undersöka varje sätt som gör att de kan fortsätta med sina skumma affärer. Baroness Ludford talade med rätta om de följder detta får för City i London, och dess juridiska yrkeskategorier. Hon är advokat, eller jurist, till yrket och hon kanske borde ha anmält sitt intresse. Hon vet att alla dessa yrkeskategorier och dess närliggande yrkeskategorier - externa revisorer och revisorer - kommer att undersöka varje möjlighet att hjälpa sina klienter. Dessa klienter kan vara inblandade i alla slags skumma affärer. De borde omfattas av betänkandet. Endast genom en gemensam ansträngning med alla de parter som berörs internationellt, kommer vi att kunna ta oss an industrin med penningtvätt. Jag skulle vilja ta mig an utlåning av pengar också, men det är en annan fråga.
Jag har varit föremål för omfattande lobbying från brittiska banker angående ändringsförslag 17, som de inte tycker om, eftersom det försöker hindra personer som de inte känner från att sätta in enorma kontantbelopp. Det här är precis en sådan sak som vi måste ta itu med om penningtvätt verkligen skall motarbetas. Om det berör bankaffärer på Internet, som de påstår, måste det finnas andra sätt som de kan använda för att kontrollera identiteten hos personer som ansöker om att öppna konton.
Penningtvätt hänger samman med organiserad brottslighet. Det vet vi. Det hänger samman med narkotikasmuggling, terrorism och sedelförfalskning. Jag håller med Sörensen. De som utvecklar euron planerar att införa en 500-eurosedel - ungefär 300 brittiska pund, vilket är långt mer än tio gånger så mycket som det nominella värdet hos den mest använda största sedeln i Storbritannien. Vi har en 50-pundssedel som är värd ungefär 80 euro, men den används inte så mycket. Så om jag förfalskade pengar skulle jag genast börja förfalska 500-eurosedlar och leva loppan de närmaste månaderna tills folk kom på det. Det finns kryphål i det här systemet. Vi måste göra allt vi kan för att täppa till dem.

Schröder, Ilka
Herr talman! I yrkesreglerna för Europeiska gemenskapens advokater står det: "Det hör till grunddragen i advokatens yrkesverksamhet att hans uppdragsgivare anförtror honom hemligheter och att han erhåller andra konfidentiella upplysningar. Om ingen garanti ges att detta sker konfidentiellt, kan inte något förtroende uppstå. Av den anledningen är yrkeshemligheten en grundläggande rättighet, samtidigt som den är en grundläggande skyldighet för advokaten." Denna grundläggande skyldighet, som innehållsmässigt måste gälla för alla som tillhör de juridiska yrkena, är samtidigt en grundläggande rättighet för varje person som behöver rådgivning, alltså potentiellt varje enskild person.
En fortsatt nedmontering av de grundläggande rättigheterna anser vi inte får göras, inte heller om den motiveras av att den påstås behövas mot den organiserade brottsligheten. Därför röstar vi i detta utkast för kollegan Lehne, och kommer att rösta för ändringsförslagen.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Detta ämne förtjänar rätteligen en hel del uppmärksamhet, både här i parlamentet och på andra ställen. Jag skulle vilja försäkra ledamöterna om att dessa överläggningar får en hel del uppmärksamhet i institutioner utanför parlamentet som ägnar sig åt kampen mot penningtvätt. De som tvättar pengar kanske själva också följer dessa överläggningar med stort intresse, och det vore ett positivt resultat om vår debatt gjorde livet litet svårare för dem.
Utöver det, skulle jag först och främst vilja tacka föredraganden Lehne, och även utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor för deras envisa ansträngningar för att detta viktiga, men ytterst känsliga förslag skall antas. Kampen mot penningtvätt är, som flera ledamöter har betonat, en viktig politisk prioritering och utgör nu en fullständig del i kampanjen mot allvarlig och organiserad brottslighet.
Det internationella trycket på tredje land, och på utlandsbaserade finansiella centra som inte anses tillräckligt samarbetsvilliga inom detta område ökar. Samtidigt måste Europeiska unionen, som alltid har stått i främsta ledet i de internationella ansträngningarna att bekämpa kriminella pengar, fortsätta att visa vägen genom att utveckla och förfina sitt interna skydd mot penningtvätt.
Det här var resonemanget bakom de tydliga uppmaningarna från detta parlament och från medlemsstaterna om ett förslag till att uppdatera och utvidga direktivet från 1991 om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar. Kommissionen anser att den gemensamma ståndpunkt som antogs enhälligt i november förra året utgör en rimlig kompromiss i frågan om den kriminella verksamhet som omfattas av direktivet - de så kallade förbrotten - och också i frågan om garantier för att yrkeskategorier, särskilt advokater, skall omfattas av direktivet.
Som svar på parlamentets farhågor om fall där en advokat försvarar eller företräder en klient i en rättssak, eller hjälper denna klient att fastställa sitt rättsliga läge, vill jag betona att det inte är frågan om någon skyldighet att rapportera om misstankar om penningtvätt. Det förefaller som om de grundläggande mänskliga rättigheterna som nämnts skyddas. De berörs inte när detta förslag blir verklighet. Jag håller med Baroness Ludford när hon säger att förslaget i detta hänseende är en bra kompromiss mellan skyddet av grundläggande rättigheter när advokater försvarar sina klienter i en domstol eller hjälper klienter att fastställa sitt rättsliga läge, men inte när de deltar i förberedelser som leder till verksamhet som omfattas av detta direktiv. Jag vill också påminna om att vårt arbete utgör föremål för omfattande internationell uppmärksamhet, till exempel inom G7 eller Financial Action Task Force on Money Laundering (FATF). Det internationella samfundet vänder sig till Europeiska unionen för att finna lösningar på dessa svåra frågor.
Jag vill nu övergå till de individuella ändringsförslagen i utkastet till andrabehandlingsrekommendation. Ändringsförslag 1 och 10 behandlar förbrott och skulle innebära ett stort steg tillbaka från den ambitiösa gemensamma ståndpunkten. Ett beslut fattades att gradvis gå mot att alla allvarliga brott skulle omfattas. Eftersom kommissionen har samtyckt till denna breda omfattning, kan den inte godkänna dessa ändringsförslag. Ändringsförslagen 2, 3, 4, 5, 6, 8, 12, 13 och 22 behandlar huvudsakligen hanteringen av yrkeskategorier. Kommissionen kan tyvärr inte godkänna ändringsförslagen i deras nuvarande lydelse. Enligt kommissionens åsikt utgör det juridiska yrket ett särfall och kräver särskild hantering.
Kommissionen godkänner därför inte principen att behandla alla yrkeskategorier på exakt samma sätt som det som förutses för advokater och notarier. Detta har t.ex. att göra med den verksamhet som införlivar en yrkeskategori i direktivets omfattning.
Kommissionen är också motvillig till att förutse alternativet för en medlemsstat att ge samtliga yrkeskategorier möjligheten att rapportera om sina misstankar till ett professionellt organ, men stöder starkt denna möjlighet när det gäller de juridiska yrkeskategorierna. I den svåra frågan om rådgivning, anser kommissionen fortfarande att ekonomiska investeringar och rådgivning till bolag bör falla inom direktivets räckvidd, så länge de inte är relaterade till pågående eller potentiella rättegångar, eller till en klients önskemål att fastställa sin ställning enligt lag.
Kommissionen medger naturligtvis att det inte är lätt att dra denna gräns, men kommissionen insisterar ändå på denna punkt. Jag undrar vad parlamentsledamöterna skulle tycka om en advokat misstänkte att hans klient förberedde verksamhet med penningtvätt? Vad skulle ledamöterna tycka om denne advokat beslutade att inte rapportera om sina misstankar till exempelvis landets advokatsamfund? Det har ingenting med mänskliga rättigheter att göra - men har allt att göra med en effektiv kampanj mot verksamhet med penningtvätt, vilket är en allvarlig sak. Det skulle jag vilja att ledamöterna kommer ihåg.
Ändringsförslagen 7 och 11 handlar om de behöriga myndigheternas roll. Kommissionen anser att texten i den gemensamma ståndpunkten är tydlig och tillfredsställande, och kan därför inte godkänna dessa två ändringsförslag. Ändringsförslag 9 skulle utvidga definitionen av finansiella institut till att omfatta vissa tillsynsmyndigheter som är ansvariga för finansiella tjänster och marknader. Kommissionen anser inte att ett sådant införlivande vore lämpligt. Ändringsförslag 14 skulle ändra omfattningen av icke-ekonomisk verksamhet på ett sätt som är oacceptabelt för kommissionen.
Ändringsförslagen 15 och 16 handlar om identifikation av kunder. Det gjordes en del yttranden tidigare i kväll om att identifikation av kunder skulle vara onödigt besvärligt och byråkratiskt. Jag skulle vilja läsa upp artikel 3 i förslaget där det står att: "Medlemsstaterna skall se till att de institut och personer som omfattas av detta direktiv kräver av sina kunder att de styrker sin identitet när ett affärsförhållande inleds". Det här handlar inte om en klient som ringer upp för att få en broschyr eller något liknande: det här handlar om att inleda affärsförhållanden.
Kan någon här föreställa sig att en bank eller något annat finansinstitut skulle inleda ett affärsförhållande utan att fastställa en klients identitet? Det kan inte jag. Om jag skulle inleda ett affärsförhållande skulle jag vilja vara mycket säker på att jag visste vem jag hade att göra med, var de bodde, vilken deras nationalitet var och så vidare. Jag kan inte förstå att detta skulle vara onödigt byråkratiskt eller besvärligt. Kommissionen anser därför att den gemensamma ståndpunkten i detta hänseende ger det utrymme för flexibilitet som krävs.
Ändringsförslagen 17 och 28 - det senare fick vi i dag - handlar om identifikation när det inte finns någon direktkontakt. Kommissionen befarar att ändringsförslag 17 inte skulle göra texten tillräckligt flexibel, vilket skulle kunna få negativa konsekvenser för e-handeln. Ändringsförslag 28 innehåller den flexibilitet som kommissionen eftersträvar, men den exakta ordalydelsen vållar fortfarande vissa problem. Därför är ändringsförslaget, i det skick det nu lagts fram, tyvärr oacceptabelt.
I ändringsförslag 18 vill man ändra undantagen från identifikationskravet för tecknandet av vissa försäkringar. Enligt kommissionens åsikt skulle en detaljerad teknisk bedömning av denna fråga behöva göras innan dessa belopp kan ändras. Ändringsförslagen 19 och 20 handlar om identifikationskrav för kasinokunder. Kommissionen anser att dessa ändringsförslag inte förbättrar den gemensamma ståndpunkten.
Enligt kommissionens åsikt bryter ändringsförslagen 21 och 24 mot den grundläggande regeln för penningtvätt att den kund om vilken en rapport inlämnas inte bör varnas. Kommissionen kan inte acceptera denna överträdelse. Ändringsförslagen 23 och 25 ändrar bestämmelserna i direktivet från 1991 om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar, vilket inte har givit upphov till några problem tidigare, och enligt kommissionens åsikt inte behöver ändras.
Slutligen handlar ändringsförslagen 26 och 27 om OLAF. Genom att avlägsna alla hänvisningar till OLAF i sin gemensamma ståndpunkt uppmanade rådet kommissionen att lägga fram ett enskilt förslag enligt artikel 280. Kommissionen håller på att utarbeta detta förslag. Dessa ändringsförslag är därför onödiga enligt kommissionens åsikt.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Gemenskapsprogram / Rättsliga nätverk
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkande av Keßler för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor:
(A5-0091/2001) om förslaget till rådets beslut om inrättandet av ett europeiskt rättsligt nätverk inom privaträtten (KOM(2000) 592 - C5-0561/2000 - 2000/0240(CNS)),
(A5-0094/2001) om förslaget till rådets beslut om inrättandet av en andra fas av stimulans-, utbytes-, fortbildnings- och samarbetsprogrammet för rättstillämpare (Grotius - allmän och straffrätt II) (KOM(2000) 828 - C5-0754/2000 - 2000/0339(CNS)),
om förslaget till rådets beslut om inrättandet av en andra fas av programmet för stimulans, utbyte, fortbildning och samarbete mellan myndigheter med ansvar för brottsbekämpning i Europeiska unionens medlemsstater (Oisin II) (KOM(2000) 828 - C5-0755/2000 - 2000/0340(CNS)),
om förslaget till rådets beslut om inrättandet av en andra fas av stimulans-, utbytes-, fortbildnings- och samarbetsprogrammet för personer med ansvar för att bekämpa människohandel och sexuellt utnyttjande av barn (Stop II) (KOM(2000) 828 - C5-0746/2000 - 2000/0341(CNS)),
om förslaget till rådets beslut om inrättandet av ett program för stimulans, utbyte, utbildning och samarbete på det brottsförebyggande området (Hippokrates) (KOM(2000)786 - C5-0753/2000 - 2000/0304(CNS)),

Keßler
Herr talman! Jag bemödar mig. Det handlar om förslaget till rådets beslut om fyra program, som befattar sig med samarbetet och utbytet på det polisiära och juridiska området när det gäller brottmål. Helt kort än en gång om programmen: Grotius - här handlar det om samarbete mellan rättstillämpare; 8,8 miljoner euro står till förfogande. För Oisin handlar det om samarbete mellan myndigheter med ansvar för brottsbekämpning; här står 8 miljoner euro till förfogande. Stop handlar om samordning av åtgärder mot människohandel och sexuellt utnyttjande av barn; 6,5 miljoner euro står till förfogande. Hippokrates är ett nytt program, som framför allt ägnas åt utbildning på det brottsförebyggande området, och hit skall anslås 2 miljoner euro. Att Hippokrates tas med är lämpligt såtillvida som väsentliga aspekter i programmet, exempelvis löptid, åtkomst och bestämmelser om finansieringen motsvarar förslagen i de andra programmen.
Kommissionen har föreslagit en förlängning av de fleråriga programmen Grotius, Oisin och Stop med ytterligare två år. Principiellt kan det rekommenderas att programmen fortsätter, eftersom de har visat sig vara lämpade för - även om inte alla medlemsstater tar del i dem - ett effektivt samarbete inom ramen för brottsbekämpning och förebyggande åtgärder, och därmed också lämpade att bidra till genomförandet av slutsatserna från Tammerfors.
Kommissionens genomföranderapporter bekräftar att programmens syften uppnåtts. En extern undersökning har dock också visat på svaga punkter vid genomförandet av de tre programmen, exempelvis i fråga om ledningen och spridningen av projektresultaten. Det är också osäkert om sänkningen av samfinansieringsgränsen från 80 till 70 procent verkligen bättre mobiliserar projektens huvudmän.
Jag är positiv till att man så snart som möjligt inbegriper kandidatländerna i dessa program, eftersom helt enkelt omorganisationen av polis och rättsväsende i dessa stater lämnar mycket i övrigt att önska, och jag skulle vilja att man tar med dem så snart som möjligt.
Den enda punkt där jag verkligen skiljer mig från kommissionens förslag, är tidtabellen. Jag skulle ha önskat att det redan nu förelåg ett enda ramprogram. Jag är övertygad om att det också skulle ha varit möjligt med ett större engagemang från kommissionens sida. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor skulle ha önskat sig ett mer omfattande och ambitiöst program från kommissionen.
Följande skäl talar emot att man fortsätter med olika separata finansieringsprogram. Tilldelningen av ett projekt till ett konkret finansieringsprogram försvåras om ett projekt samtidigt gäller en generell fråga, exempelvis stadgan om de grundläggande rättigheterna, och flera sakområden, eller om det samtidigt inbegriper medlemsländer och kandidatländer.
Anhopningen av enstaka program ökar sannolikheten för målkonflikter, försvårar den ekonomiska utvärderingen liksom en granskning av de enskilda programmens samstämmighet med unionens allmänna mål. Begripligheten för parlamentet försvåras.
Det faktum att i första hand projekt från tredje part finansieras, väcker frågan om institutionerna inte har några egna prioriteringar, som kräver finansiering. Exempelvis tänker jag där på asylsökande, på brottsoffer eller projekt för att förbättra infrastrukturen. Därtill föreslås en separat budget för pilotprojekt. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor föreslår därför för kammaren att man stöder kommissionens förslag, men samtidigt uppmanar vi kommissionen att i god tid före slutet av år 2001 lägga fram ett förslag för att konsolidera alla initiativ, som syftar till att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa och som grundar sig på rubrik VI i Fördraget om Europeiska unionen och på rubrik IV i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, för att stärka medborgarnas rätt och grundläggande rättigheter. Detta om det ena ämnet.
Nu kommer jag till det europeiska rättsliga nätverket inom privaträtten. Redan 1998 beslutade man att inrätta ett rättsligt nätverk för brottmål. Detta opererar via nationella kontaktpunkter, som bistår de lokala myndigheterna med råd. Nätverket bidrar nu, efter inledande svårigheter, som i första hand var av teknisk och språklig natur, avsevärt till att förenkla efterforskningar vid brottsliga handlingar på det gränsöverskridande området.
Kommissionens förslag föreskriver att man utvidgar metoden med samarbete mellan nationella kontaktpunkter till privaträttens område. En åtgärd som enligt min åsikt skulle ha genomförts för länge sedan. Jag välkomnar detta förehavande som en möjlighet att förenkla det rättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna och i synnerhet avvecklandet av gränsöverskridande rättsliga förfaranden. Nätverkets aktiviteter skall när allt kommer omkring komma medborgaren till godo, och förbättringen av det rättsliga samarbetet är endast ett mellanspel för att till slut skapa ett område med rättvisa för medborgaren. Därför specificeras i utskottets ändringsförslag att medborgarna lika enkelt som i sin egen stat skall kunna vända sig till domstolarna och myndigheterna i alla andra medlemsstater. Därigenom tar man i förslaget med den målsättning som formulerades av Europeiska rådet i milstolparna från Tammerfors. Det principiella målet skall vara att garantera en effektiv tillgång till rättvisan och även att ge processen ett snabbt och tillförlitligt förlopp.
Jag kan föreställa mig att detta nätverk också kan vara ett ledsagande instrument för att genomföra Bryssel II-konventionen. För att man skall lära sig av erfarenheterna med det redan förefintliga rättsliga nätverket för brottmål, skall det nya nätverket arbeta nära tillsammans med kontaktinstanserna för det rättsliga nätverket för brottmål. Det vore också möjligt att det säkra elektroniska informationsutbytessystem som skall inrättas byggs upp på det befintliga elektroniska datautbytesprogrammet för förvaltningen. Även här betonar jag att kandidatländerna skall inbegripas så snart som möjligt.
Ett centralt elektroniskt register för rättsärenden som inrättas i Europeiska unionen och en databas med ett register över domslut skulle vara av oskattbart värde för domstolar och tvistande parter. Det finns redan ett i detalj utarbetat förslag till detta. Jag tackar för ändringsförslagen från Wallis, vilka har bidragit till att precisera texten, och jag tackar för det stöd mitt förslag fått i utskottet. Jag kan inte stödja förslag 8 om att begränsa deltagarantalet, och jag röstar därför med kommissionen. Förslag 13 om ett pilotprojekt inom detta nätverk har ingen kunnat övertyga mig om.

Wuermeling
Herr talman, mina damer och herrar! Klockan är 23.15, de dunkla gestalternas natt börjar. I Strasbourg, i Bryssel, ja över hela Europa, hela världen, över gränserna begås det brott i natt, människor skadas, förmögenheter skadas. Därför är detta rätt tidpunkt att tala om programmet Grotius.
Jag tackar föredraganden fru Keßler så mycket för det grundliga förarbetet till analysen av Grotius-programmet. Jag tror, herr Vitorino, att detta program är en av de väsentliga beståndsdelarna i ett europeiskt område med frihet, säkerhet och rättvisa. Jag vill här uttryckligen också från min grupp uttala vårt erkännande för att kommissionen engagerar sig i ett för dem, med tanke på den ursprungliga uppgiften, egentligen förhållandevis nytt område med ett sådant program.
Genom programmet Grotius skapas, vill jag säga här, öar av behörighet i fråga om rättstillämpningen, som vi bit för bit kan utvidga och som långsamt förtätas, ty vi kan här godkänna hur många direktiv, förordningar, överenskommelser som helst: Om de inte tillämpas, rinner alla dessa ansträngningar ut i sanden. Särskilt tvättning av pengar, som vi just har talat om, är ju ett område, där egentligen de rättsliga förutsättningarna för bekämpning redan har kommit förhållandevis långt, även på europeisk nivå. Men det brister när allt kommer omkring i att det inte görs tillräckligt bruk av dessa instrument.
Detta Grotius-program bidrar till att den europeiska rätten inte bara blir en law in the books utan en law in action. För min grupp kan jag därför säga att vi oinskränkt stöder en fortsättning på programmet Grotius, och dessutom vill jag säga att det är synnerligen väl använda pengar.
Vi välkomnar programmets uppläggning, ty det motsvarar helt och fullt behoven inom rättstillämpningen. Utbildningsåtgärder, utbytesprogram, undersökningar, seminarier, offentliggöranden, det är just det som gör att vi med vår rättsliga praxis kan göra bruk av den europeiska rätten, och av de europeiska möjligheterna. Men jag vill också säga att behoven inom rättspraxisen är högst olika. Det beror på att utbildningssystem är olika, att de olika regionerna i Europeiska unionen drabbas mycket olika och att naturligtvis de statliga rättssystemen definierar uppgifterna för de enskilda yrkesgrupperna, vare sig det gäller domare, allmänna åklagare, advokater etc., på mycket olika vis. Det har för övrigt också varit en enhällig bedömning i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, som jag också talar för här. I detta utskott för rättsliga frågor och den inre marknaden är ju många rättstillämpare församlade.
Jag vill tydliggöra det också genom ett konkret exempel. Exempelvis är i storstäder som Frankfurt, London eller Paris en utbildning när det gäller de europeiska föreskrifterna om tvättning av pengar av avgörande betydelse, medan detta är ett förhållandevis litet problem i regioner som kanske ligger vid gränsen mellan Tyskland och Frankrike eller Italien och Frankrike. Därför - och detta är den punkt som det särskilt kommer an på för mig - är flexibiliteten när det gäller Grotius av avgörande betydelse för dess framgång.
Om kanske den ena eller andra åtgärden fullständigt motsvarar behoven i en medlemsstat, kan det hända att den helt går vid sidan om behoven i en annan region. Därför har vi i diskussionerna också uttryckt vårt tvivel om huruvida det är meningsfullt att från kommissionens sida slå fast prioriteringarna i årliga program för utbildning osv. Vi tror att det är mer meningsfullt att skapa en flexibel, pragmatisk, genomförbar ram, där de som vill utbilda sig i europeisk rätt har möjlighet att själva bestämma innehållet och på lämpligt sätt utforma de olika åtgärderna.
Vi stöder programmet och önskar att det även i fortsättningen skall medföra framgång för den rättsliga praxisen i Europeiska unionen.

Wallis
Herr talman! Jag talar på utskottets för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor vägnar, i synnerhet om förslaget till ett europeiskt rättsligt nätverk.
I dag höll vi i kammaren den årliga debatten om det europeiska området med frihet, säkerhet och rättvisa. Konstigt nog nämndes inte frågan om våra medborgares tillgång till rättvisa i civila och kommersiella frågor. Detta är mycket märkligt på en inre marknad där vi aktivt uppmuntrar våra medborgare och företag att resa och bedriva sin handel över gränserna. Därför vilar ett tungt ansvar på oss att ge tillgång till rättvisa när saker och ting går snett.
I detta förslag står det att dess syfte är att inrätta ett europeiskt rättsligt område som kommer att medföra påtagliga fördelar för varje medborgare. Jag hoppas att förslaget inte kommer att vara en besvikelse. Förslaget rör sig på två nivåer. För det första, ett nätverk med rättsliga myndigheter och juridisk personal för att underlätta gränsöverskridande förfaranden i civila och kommersiella frågor. Men det är den andra nivån som intresserar mig, nämligen att ge information till våra medborgare om hur man fullföljer gränsöverskridande rättsliga tvister.
Detta är komplicerat och skall inte övervägas utan kompetent och specialiserad juridisk rådgivning. Våra medborgare är allt oftare inblandade i komplicerade gränsöverskridande problem: trafikolyckor på vägarna, köp av en fastighet eller en andelslägenhet: detta är aktuella problem som våra medborgare ställs inför. Samtidigt som vi går mot utomrättsliga lösningar, måste vi också se till att de rättsliga lösningarna är tillgängliga. Därför kommer min grupp att stödja det ändringsförslag som stöddes av utskottet för medborgerliga rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, om att garantera ett pilotprojekt med tillgång till specialiserad juridisk rådgivning. Det borde vara centralt i detta nätverk - ett nätverk med juridisk personal är en sak, men ett nätverk som verkligen ger tillgång till rättvisa över gränserna vore det allra bästa sättet att, denna dag för den årliga debatten om detta ämne, konstatera att framsteg görs mot ett verkligt område med rättvisa i Europa för våra medborgare.

Coelho
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Som redan sagts håller vi med detta initiativ på att utsträcka vår erfarenhet från det rättsliga nätverket för straffrättsliga frågor till det civil- och handelsrättsliga området. Vi har framför allt insisterat på hur viktigt det är att medlemsstaternas rättsliga myndigheter samarbetar och utbyter information med varandra inom ramen för målsättningen att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.
Ledamot Keßlers betänkande, jag passar på att tacka henne för ett väl utfört arbete, förtjänar vårt stöd, desto mer för att det innehåller mycket bra förslag, bl.a. ett om samarbete mellan detta nya nätverk och det befintliga straffrättsliga nätverket, Europeiska unionens kandidatländers deltagande, en önskvärd och nödvändig öppenheten vid förvaltningen av nätverket, men framför allt en förbättrad information till medborgarna. Det är viktigt att tänka på att syftet är att göra det möjligt för de europeiska medborgarna att vända sig till domstolar och myndigheter i vilken medlemsstat som helst lika lätt som de skulle göra det i sitt eget land. Det också viktigt att det finns ett informationssystem för allmänheten som kan informera medborgarna om deras rättigheter för detta. Vi tror att det brister i information och tydlighet här. Det är också därför som vi är tacksamma för kommissionär António Vitorinos nya befogenheter som ansvarig för konceptet bättre kommunikations- och informationsstrategi i kommissionen. Jag hoppas att de goda egenskaper han alltid gett prov på gör så att han kan förbättra denna svåra och känsliga fråga vars vikt och nödvändighet är uppenbar för oss alla.
Slutligen några ord om programmen som också debatteras: När det gäller deras betydelse är vi alla överens och vi stöder också föredragandens förslag, där hon säger att det skulle vara vettigt att samla de olika programmen i ett enda ramprogram: En spridning ger inga fördelar, och därmed tror jag att vi skulle kunna tjäna på samverkan och tydlighet. Jag skulle också vilja höra kommissionär António Vitorinos uppfattning i frågan.

Sörensen
Herr talman, kolleger! Först och främst vill jag gratulera Kessler till hennes två betänkanden. Jag vill gärna citera några stycken ur en intervju som nyligen publicerades i en nederländsk tidning. Den internationella organiserade brottsligheten är framgångsrikare, mäktigare och farligare än någonsin. På samma gång tappar den rättsliga makten överallt i världen helt och hållet greppet om den stora transnationella kriminaliteten. Medan knarklangare, människosmugglare och vapenhandlare tjänar stora pengar på globaliseringen, hålls den rättsliga makten hopplöst fången inom sina egna landsgränser. Detta kommer att bli det gyllene århundradet för internationell brottslighet. Dagens internationella brottssyndikat är globala affärsbolag. De gör vad de har lärt sig på Harvard School of Business att globalt verksamma företag måste göra: tänk internationellt, forma joint ventures (samriskföretag) och inled strategiska allianser. Europeiska unionen, Europa, blir ett stort Disneyland för den organiserade brottsligheten. Därför är det ytterst viktigt att ett europeiskt rättsligt nätverk snabbt kommer igång. Inte bara i fråga om straffrättsliga frågor, utan även för civil- och handelsrättsliga frågor. Det är både brådskande och nödvändigt att Europa organiserar sig på ett professionellt sätt, framför allt i rättsliga frågor. Vi måste kanske använda oss av den organiserade brottsligheten som förebild. Vår parlamentsgrupp stöder de två betänkandena som Kessler har lagt fram.

Vitorino
. (FR) Herr talman! Jag vill först av allt tacka ordföranden och ledamöterna i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, liksom dess föredragande Kessler, för stödet till förslagen från kommissionen samt för indikationen när det gäller strategin för att omorganisera programmen, som för övrigt var uppenbar i motiveringen till de förslag som kommissionen själv lagt fram.
Kommissionens avsikt är att under två år fortsätta de befintliga programmens åtgärder och samtidigt inleda Hippokrates under samma period, huvudsakligen i syfte att inte avbryta finansieringskällorna och undvika bristande kontinuitet i åtgärderna, vilket bara skulle försvaga de fastställda projekten och målsättningarna. Situationen är de facto att dessa program avslutades 2000. De måste absolut förnyas snarast möjligt.
När det gäller det nya Hippokrates-programmet om förebyggande av brottslighet, vilket är en av de viktigaste aspekterna när det gäller att bekämpa brott, har det lånat sitt namn från den kända grekiska läkaren Hippokrates som föredrog att förebygga framför att bota, och det bygger på kommissionens erfarenheter inom andra program under avsnitt VI.
Hippokrates-programmets anpassning av den rättsliga grunden och förvaltningssätten till de övriga kommer, det är jag övertygad om, att göra det enklare att förvalta och utnyttja finansieringsformer som är ordentligt inkörda efter fem års erfarenhet på fältet.
I Kesslers förslag till betänkande anges idén med en sammanslagning av de olika programmen tydligt inom ramen för en tidsfrist som faktiskt ansluter sig till den som kommissionen önskade. Denna metod gör det för övrigt möjligt för kommissionen att till dess genomföra en rationalisering av förvaltningen och införliva programmen i en helhetsram som motsvarar det område för frihet, säkerhet och rättvisa som eftersträvas i fördragen, i handlingsplanen från Wien och i slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors.
Kommissionens målsättning syftar alltså till att i enhetliga block införliva de olika programmen och kan eventuellt leda till att ramprogram läggs fram inom avsnitt VI i Fördraget om Europeiska unionen och inom avsnitt IV i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, och ytterligare ett inom ramen för asyl och invandring som, enligt min uppfattning, sannolikt förtjänar en annan behandling jämfört med övriga målsättningar. Jag är övertygad om att denna strategi med sammanslagning av program kommer att förbättra effektiviteten i förvaltningen och öppenheten och även göra det möjligt att förbättra informationen till Europaparlamentet om vad som komma skall.
Kommissionen är alltså helt på samma våglängd som Europaparlamentet och jag kan bara glädjas åt det, men vi vill naturligtvis förbereda denna samordning på ett korrekt sätt. Det är anledningen till att kommissionen kommer att fortsätta den diskussion den redan inlett och använda denna tid för att ta fram de grundläggande beståndsdelarna. Vi kommer att lägga fram förslagen till konsolidering av programmen enligt de linjer som angivits i Kesslers betänkande före slutet av 2001.
Vi räknar med en konstruktiv dialog och Europaparlamentets stöd för att lyckas med denna åtgärd.
Jag kommer nu till kommissionens förslag till rådets beslut om att inrätta ett europeiskt rättsligt nätverk inom privaträtten. Som ni vet innebär artikel 2 i fördraget om Europeiska unionen att unionen har som målsättning att upprätthålla och utveckla ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. I handlingsplanen från Wien och slutsatserna från rådet i Tammerfors erkändes att medborgaren endast kunde åtnjuta frihet i ett verkligt område av rättvisa där var och en kan vända sig till domstolen och myndigheterna i alla medlemsstater lika enkelt som de skulle kunna göra det i sitt eget land. I ett ändringsförslag föreslår ni för övrigt med rätta att det skall preciseras i texten till det beslut som vi i dag diskuterar.
Wien och Tammerfors var mycket exakta när det gäller det område vi nu diskuterar genom att be oss att studera möjligheten att utvidga principen om ett rättsligt nätverk till det civila området, och inrätta ett informationssystem som är lätt att få tillgång till för medborgarna och som underhålls av ett nätverk av nationella myndigheter.
Det är alltså i detta sammanhang, som skisserades upp i Wien och Tammerfors, som det förslag till beslut vi i dag diskuterar ingår.
Vi eftersträvar framför allt en fördel som är nåbar för medborgarna, vi vill att de skall kunna vända sig till domstolen i vilket som helst av medlemsländerna, lika enkelt som till domstolen i det egna landet, för att göra det möjligt för enskilda och företag att utöva sina rättigheter. Och vi vill uppnå det genom att inrätta ett system med två avsnitt, två avsnitt som jag vill betona eftersom de i våra ögon är lika viktiga.
Det första avsnittet handlar om att bygga upp en obyråkratisk flexibel struktur, som gör att det rättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna enkelt kan flyttas dem emellan, vilket redan är fallet på det straffrättsliga området med erfarenheter vi lärt oss mycket av. Det andra avsnittet är lika viktigt: det handlar om att gå bortom det som i dag görs på det straffrättsliga området och inrätta ett system som ger alla medborgare lättförståelig och åtkomlig information som hjälper dem att åtminstone överbrygga sitt förbehåll mot att försvara sina rättigheter i en annan medlemsstat än den egna, och som därmed underlättar tillgången till rättvisan i denna andra medlemsstat.
Jag måste därför tacka Kessler, föredraganden, liksom föredragandena av yttrandena Wallis och Wenzel­Perillo, för deras stöd till vårt initiativ.
När det gäller ändringsförslagen i lagstiftningsförslaget kan jag till att börja med godkänna ändringsförslag 1, 2, 3, 5 och 9. Jag vill emellertid betona, när det gäller ändringsförslag 3, att vi inte kan se att det finns något hinder mot att framtida instrument kan innehålla system för specifikt samarbete. När det gäller ändringsförslag 9 är det för övrigt lämpligt att lämna en viss flexibilitetsmarginal i tillämpningen.
När det gäller ändringsförslag 4 hyser kommissionen tvivel. Det betyder ändå inte att kommissionen förkastar idén om att utveckla databaser beträffande rättsligt samarbete inom privaträtten. Vi skulle tvärtom vilja utveckla sådana databaser på detta område, om de exempelvis kunde ge ett stort stöd till uppföljning av genomförandet av antagna eller framtida instrument. Vi betraktar för övrigt nätverket som en aktör som kan vara till mycket stor hjälp för detta ändamål. Om vi inte kan godkänna ändringsförslaget som sådant skulle jag därför som svar på parlamentets önskemål tydligt vilja ange i beaktandena att nätverket kan samarbeta vid utvecklingen av specifika projekt på detta område, projekt som är tydligt inriktade och för vilka prioriteringar kommer att fastställas, i ljuset av omedelbara åtgärder inom det civila rättsliga nätverket.
Ett annat ändringsförslag som kommissionen inte kan godta ordagrant, men vars tankegångar kommer att återfinnas i beslutstexten, är ändringsförslag 7. Kommissionen skulle vilja att nätverket så långt det är möjligt kan använda de tjänster som erbjuds av Ida-programmet.
Kommissionen kan dessutom delvis godkänna ändringsförslag 10 och 11, men betonar att den planerade tidsfristen på 3 år börjar löpa först när nätverket verkligen genomförs. Att lägga fram statistiska årsrapporter förefaller oss, det måste jag erkänna, vara en överdriven uppgift för nätverket.
Kommissionen är däremot inte positiv till ändringsförslag 8 och är tvivlande när det gäller ändringsförslag 6 beträffande samarbete med det straffrättsliga nätverket. Vi skall göra allt vi kan för att detta samarbete skall finnas i verkligheten. Med tanke på skillnaden i rättslig grund och pelare mellan det civilrättsliga samarbetet och det straffrättsliga samarbetet, förefaller det oss inte så lämpligt att införliva i texten det som, det är jag övertygad om, ändå kommer att ske i praktiken.
Avslutningsvis, herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter, vill vi genom detta förslag inrätta ett effektivt instrument för att uppnå vårt slutliga mål: att genomföra ett europeiskt rättsligt område inom privaträtten är ett område som särskilt rör, inte bara viljan och det dagliga livet hos våra landsmän, utan även en väl fungerande inre marknad.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Vitorino!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Stöd till producenter av vissa jordbruksgrödor
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A5-0117/2001) av Auroi för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 1251/1999 om upprättande av ett stödsystem till producenter av vissa jordbruksgrödor.

Auroi
. (FR) Herr talman! För att skörd skall kunna vara möjlig efter den 15 augusti 2001 och med tanke på de svåra förhållandena med BSE-krisen var det brådskande att ni, herr kommissionär, föreslog en ändring av rådets förordning som inrättar ett system för stöd till producenter av vissa jordbruksgrödor. Denna åtgärd, som är en av era 7 brådskande punkter, skulle göra det möjligt att åter odla upp viss mark som i dag ligger i träda, med växter som klöver.
Detta beslut att brådskande ändra förordningen måste uppfödarna betrakta som ett tecken på hopp. Europa överger dem inte och vill inte låta dem få skulden för en situation som de mycket ofta är offer för.
Brådskande eller ej, detta beslut är helt i linje med vitboken om livsmedelssäkerhet som i sina förslag innefattade problem i anslutning till produktion av djurfoder.
Detta förslag gör det dessutom möjligt att ta upp problemet med produktion av växtproteiner som är nödvändiga för en bra utfodring av korna. Denna produktion har ett underskott i Europa, bl.a. på grund av Blair House-avtalen. Det sålunda planerade markuttaget ledde till att odlingsbar jord lades i träda samtidigt som djuren utfodrades med animaliskt protein, av vilka vissa kom från kadavermjöl. För att på nytt finna en mer hälsosam utfodring av hela beståndet och för att komma ur galna ko-krisen förefaller det nödvändigt att ändra systemet med markuttag som kan användas till produktion av foderväxter.
Ert förslag, herr kommissionär, går förvisso i rätt riktning, men det är en marginell ändring av hela förordningen som ni föreslår. Den har bara ett symboliskt värde men vi parlamentariker kan gå längre och ge den ett värde för att inleda en diskussion som leder till en översyn på sikt av Agenda 2000.
Andan i den föreslagna åtgärden syftar till att börja med att gå från markuttag till en åtgärd som syftar till att utvidga växelbruket enbart för det ekologiska jordbruket. Effekten av en sådan åtgärd skulle vara att uppvärdera vissa markuttag via odling av exempelvis bönor, bondbönor, linser, kikärter, lupiner, vicker, lusern, hornklöver, sötväppling, klöver, vitklöver med mera. Det skulle få en positiv effekt för att på nytt inleda en mer naturlig uppfödning, eftersom den skulle vara knuten till produktionen av foder. Dessutom skulle det ha en positiv inverkan på miljön, eftersom vi i dag vet att trädan på detta område ofta är skadlig.
I stället för att uppmuntra odling av protein- och oljeväxter som massprodukter och främja växelbruk via premier knutna till ytan eller kvantiteten, kommer denna skötsel att göra det möjligt att delvis häva markuttaget till förmån för baljväxter som används som foder och som inte människan kan äta.
Det går i riktning mot en nyorientering av den gemensamma jordbrukspolitiken och mot en extensiv kvalitetsuppfödning som vi alla vill ha. Frågan är om denna nyorientering till slut bör begränsas enbart till det ekologiska jordbruket, som bygger på förordning (EG) 2092/1991, eller om det är möjligt att gå längre. Enligt denna andra hypotes måste man på sikt göra det möjligt för det konventionella jordbruket att åtnjuta samma möjligheter, om det accepterar att begränsa sig till att på sina markuttag enbart odla foderväxter.
Skyldigheten att komplettera odling av spannmål med grönsaker och foderväxter för att få subventioner kan därför bidra till att inrätta ekologiska anläggningar och bidra till att jordarna saneras. Detta åtagande i kombination med goda jordbrukstillämpningar skulle göra det möjligt att återupprätta en god odlingsrotation, liknande den som finns inom det ekologiska jordbruket.
Om vi däremot begränsar oss till att häva markuttag enbart för det ekologiska jordbruket blir det bara en kosmetisk åtgärd. Kommissionen lämnade detta alltför restriktiva förslag genom att föreslå en återgång till odling av trädor för detta slags jordbruk. Det är inte på grund av beundran för de ekologiska jordbrukarna utan för att man inte vill nagga WTO:s avtal i kanten genom att vidta en åtgärd som gynnar alla uppfödare inom Europeiska unionen. Men beroende på krissituationen inom livsmedelssäkerheten utgör, enligt WTO:s avtal, inte en ändring som staterna gör av reglerna ett brott mot avtalen, vilket för övrigt betonas av Ekonomiska och sociala kommittén.
Dessutom, även om det är en fråga om hälsa för konsumenterna och överlevnad för jordbrukarna, måste man ändå våga se över dessa berömda avtal. George Bush junior krånglar inte till det lika mycket när det gäller Kyotoprotokollet om klimatförändringar! Det viktigaste i dag är att fatta ett första snabbt beslut, för att göra det möjligt för jordbrukarna att så redan denna säsong. Det bästa skulle ha varit om hela det traditionella jordbruket kunde ha odlat upp trädorna med proteinväxter före den 15 oktober 2001, men det accepterar inte kommissionen.
Herr kommissionär! En kompromiss föreslås också av hela utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling för år 2001: utöver det ekologiska jordbruket gäller det alla jordbruk som tillämpar ett jordbruksmiljöprogram. Efter 2001 skulle sedan denna åtgärd kunna öppnas mer för det konventionella jordbruket.
Detta punktförslag borde bara vara ett första steg mot en mer komplett reform av den gemensamma jordbrukspolitiken.

Jeggle
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! I föreliggande förslag till ändring av förordningen om upprättande av ett stödsystem till producenter av vissa jordbruksgrödor syftar kommissionen till att främja det ekologiska jordbruket genom odling av foderbaljväxter på markuttagsarealer. Detta skall dock bara vara möjligt för företag som med sin produktion omfattas av förordning (EEG) nr 2092/91, och som alltså är ekologiska jordbruk. Här börjar vår kritik, och rådet ser det till stor del också på det viset. Det vill jag här betona. Vi kräver att man inte bara tillåter odling av baljväxter på markuttagsarealer för ekologiska jordbruk, utan mot bakgrund av BSE och mul- och klövsjukan medger det för alla jordbruksföretag med kreatursdrift. På så vis skulle de många företagen med kreatursdrift få en obetydlig kompensation för det delvis dramatiska ekonomiska avbräck som orsakats av BSE och mul- och klövsjuka. Åtminstone borde förutom de ekologiska jordbruken även de företag beaktas som deltar i programmen jordbruk/miljö, dvs. företag som inom ramen för förordning 1257/99 deltar i nationella miljöprogram som är godkända av kommissionen.
Det av kommissionen i detta sammanhang uttalade argumentet att man med våra förslag skulle ge upp instrumentet med markuttag, är svårbegripligt. Varje jordbrukare som pungslagits på grund av BSE och mul- och klövsjuka, och som deltar i dessa stödåtgärder, vet att EU här inte öppnar någon ny källa. Han kommer snarare att med tacksamhet bedöma det som en mycket klok tolkning av det lilla spelrum som står till förfogande för oss i den nuvarande tröstlösa situationen för jordbruksföretagen med kreatursdrift.
För det andra säger kommissionen själv att man genom odling av foderbaljväxter uppnår det önskade återställandet av markens fruktbarhet. Det är svårt att inse varför bara ekologiska jordbruk skall dra nytta av detta återställande. Efter förbudet mot kött- och benmjöl är det ju förnuftigt att främja odlingen av de särskilt proteinrika baljväxterna. Vi kommer att behöva mycket mer av detta än vi för närvarande producerar. Importen av soja kanske kan räknas. Men om vi menar allvar med hållbart jordbruk, måste vi här ta ett steg framåt.

Souchet
Herr talman! I jämförelse med ett förslag till förordning som är extremt minimalistiskt har Aurois betänkande förtjänsten att konkret öppna en väg som gör det möjligt att, även om det är på ett mycket blygsamt sätt, börja minska vårt enorma underskott av oljeväxter.
Medan de flesta jordbruk är blandade föreslår kommissionen att möjligheten att odla baljväxter som används som foder på träda skall begränsas till enbart de hundraprocentigt ekologiska jordbruken, dvs. knappt 2 procent av den odlade ytan inom unionen, och mindre än 10 procent av den yta där spannmål, olje- och proteinväxter odlas.
Auroi föreslår att denna möjlighet skall utvidgas till konventionella jordbruk, bl.a. för uppfödning, och hon har rätt. Men inte heller efter denna ändring är förslaget naturligtvis i nivå med det problem vi måste lösa. Vårt underskott av oljeväxter, som förvärrats avsevärt på grund av kraven i Blair House, överskred 35 miljoner ton till och med före förbudet mot kött- och benmjöl för enkelmagade djur. Till detta måste därefter läggas 300 000 ton extra import per månad.
Endast en ambitiös "proteinplan" kan alltså återupprätta ordningen och bemöta våra konsumenters krav på spårbarhet. I det hänseendet blir jag förfärad över den anda av försakelse som kommissionen visar prov på i sitt meddelande av den 16 mars, där ett frihandelstänkande på kort sikt får fungera som politik. Jag skall återkomma till det i morgondagens debatt.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först uttala mitt allra hjärtligaste tack till er, fru Auroi. Likaså vill jag tacka ledamöterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling för den snabba och ingående granskningen av det förslag om utnyttjande av markuttag för ekologiska jordbruk som jag lade fram i kammaren redan inom ramen för sjupunktspaketet.
Men jag vill helt klart säga att den föreslagna åtgärden inte syftar till att ersätta det kött- och benmjöl som nu förbjudits i fodret. Vi kommer tidigt i morgon att få tillfälle att diskutera denna aspekt. Vårt mål - kommissionens mål - är något helt annat, nämligen att skapa ett extra stöd för det ekologiska jordbruket, ty jordbrukare med ekologisk drift är i högre utsträckning anvisade till odling av foderbaljväxter som klöver och lusern än man är inom det traditionella jordbruket. Jag anser därför att den av kommissionen föreslagna möjligheten kommer att vara av stor nytta för de ekologiska jordbruken.
Men vi får inte heller glömma bort att det finns bra anledningar till att begränsa detta till ekologiska jordbruk. För det första skall man se till att markuttaget förblir ett effektivt instrument för produktionskontroll, så att vi håller våra vattenkulturstöd inom the blue box. För det andra är det här lämpligt med en viss prioritering av de ekologiska jordbruken, eftersom dessa annars skulle få ännu svårare att uppfylla sina produktionsåtaganden. Det vore tillrådligt att komma ihåg dessa argument, när vi i morgon diskuterar förhållandet mellan utbud och efterfrågan i samband med proteinrika kulturer.
Därför måste jag avvisa de ändringsförslag som syftar till att utnyttja markuttag för odling av alla slags foderbaljväxter och proteinrika växter och en utvidgning till andra slags jordbruksföretag än ekologiska jordbruk: Ändringsförslag 1, 2, 3, 4 och 5 syftar på förhållandet mellan utbud och efterfrågan i fråga om proteinrika kulturer. Denna fråga har granskats och slutförts av mina enheter efter att rådet i december och inom ramen för toppmötet i Nice hade gett kommissionen detta i uppdrag. Om detta kommer jag i morgon förmiddag att här i kammaren göra ett uttalande. Därför vill jag inte utveckla det mer i dag.
Avslutningsvis, ännu ett sista näraliggande påpekande om det förslag som diskuterats i dag: Bara om rådet kan fatta ett snabbt beslut kan de ekologiska jordbruken i år dra nytta av den erbjudna möjligheten, ty vårt förslag skulle också ta hänsyn till markuttagsperioden från och med den 15 januari 2001, och gälla från och med då.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär!
Nu har ordföranden i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling bett om ett kort inlägg. Herr ordförande, det medges er!

Graefe zu Baringdorf
Herr talman! Jag hänvisar till artikel 122. Där handlar det om personliga uttalanden. Det står där att man får göra detta personliga påpekande, om det i debatten gjorts yttranden om personen. Det jag nu saknar är att det överhuvud taget inte yttrats något om min person. Kanske får jag trots detta göra ett personligt påpekande. Jag skulle nämligen gärna ha velat höra att någon hade sagt att det, som här kommissionen har föreslagit och det som vi därpå har granskat och föreslagit, fyller ordföranden i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling med stor tillfredsställelse. Ingen har sagt att vi nu i flera år - och jag särskilt - ägnat oss åt detta arbete och att vi är mycket glada över att nu kommissionär Fischler har lagt fram detta förslag, och att vi - även om inte alla förslag tas upp av oss - ändå går med på detta utnyttjande av markuttaget och den ekologiska uppvärderingen av växelbruket. Det ville jag säga som personligt uttalande. Tack så mycket, herr talman, för att ni gav mig tillfälle till detta.

Talmannen
Kollegan har inte heller i sin nya egenskap som ordförande glömt vilka trick man kan använda för att ändå få ordet. Men det var intressant, det som ni sade, utskottsordförande Graefe zu Baringdorf!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Jag tackar alla, som har hållit ut så länge, särskilt ledamöterna och tjänstemännen från kommissionen!
(Sammanträdet avslutades kl. 23.50.)

Tal av Förbundsrepubliken Tysklands president Johannes Rau
Talmannen
Det är med stor ära och glädje och vänskap som Europaparlamentet välkomnar presidenten för det nya Tyskland som på ett exemplariskt sätt lyckats anta utmaningen med den nationella återföreningen före det nya seklets inträde.
För detta Tyskland som, direkt efter Berlinmurens fredliga fall, velat förankra denna återförening i en förstärkning av den europeiska sammanhållningen och som givit starka signaler till detta, bl.a. genom att engagera sig i den gemensamma valutan, trots den betydelse landet fäster vid marken och stoltheten för det välstånd och den stabilitet den givit.
För detta Tyskland där de nya generationerna med rätta anser att de inte har någon anledning att bära tyngden av de mörka åren som de inte upplevt.
För detta Tyskland som inför det fruktansvärda som utspelar sig i Kosovo tagit det historiska steget att delta i det internationella samfundets styrkor, som var engagerade för att försvara de grundläggande rättigheterna för människorna och som i dag har sin plats i inrättandet av en europeisk säkerhetsstyrka i tjänst för freden.
För detta Tyskland för vilket Nicefördraget bättre erkände den demografiska betydelsen inom unionen och där alla övriga medlemsstater, bl.a. de minst befolkade av dem, förväntar sig att landet tillsammans med de övriga stora länderna ser till att gemenskapsandan fortlever i de europeiska besluten, om den numerära regeln.
Genom sin geografiska plats och sin ekonomiska dynamik kommer Tyskland att befinna sig i förposterna för den kommande återföreningen av hela den europeiska kontinenten inom unionen. Mer än andra har Tyskland erfarenhet nyligen av inledande entusiasm men också krav, svårigheter och tillfälliga frustrationer som en sådan process innebär.
Genom den andra erfarenheten med den federala organisationen kommer det Tyskland ni leder också att ha en framträdande roll i den stora framåtblickande diskussion som toppmötet i Nice inledde, på eget och Italiens initiativ, via uttalandet om unionens framtid, för att vi på nytt tillsammans skall definiera den nya kvalitativa utformningen av den utvidgade unionen, genom att bättre balansera kompetensen mellan europeisk, statlig och regional nivå.
(Applåder)
Under ett helt halvsekel av europeisk konstruktion har Tysklands bidrag till gemenskapssolidariteten, vare sig det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken eller Sammanhållningsfonden, varit utomordentligt. Jag vill därför hylla de olika förbundskansler som följt på varandra och som behållit detta solidaritetsval som vittnat om deras beslutsamhet att ena Europa, och särskilt, när det gäller de senaste decennierna, vill jag hylla förbundskansler Schmidt, förbundskansler Kohl och i dag förbundskansler Schröder.
I dag och i framtiden kräver kandidatländernas ekonomiska och strukturella förbättring ett högt ekonomiskt bidrag från unionen. Det ligger i dessa länders intresse, men också i vårt, för det räcker inte att genomföra utvidgningen, den måste också lyckas.
Även om ansträngningarna måste fördelas rättvist, tvivlar jag inte på att Tyskland kommer att vara fortsatt mycket uppmärksamt på att det nya stöd som vi vill ge till vissa inte bara är resultatet av det man skulle ta från andra. Jag tänker här särskilt på bibehållandet av den interna regionala sammanhållningen i unionen, den verkligt solidariska förvaltningen av ekonomiska katastrofer, men framför allt mänskliga, som de båda farsoterna BSE och mul- och klövsjukan leder till i vissa av våra länder i dag, och på stödet som unionen ger till länderna i söder, som fortfarande krossas under tyngden av en underutveckling och endemier som är lika oacceptabla för våra samveten som farliga på sikt för stabiliteten och freden i världen.
Avslutningsvis, vill jag betona att bland alla länder som bidragit till att erkänna den grundläggande roll som Europaparlamentet fyller för att unionen skall fungera demokratiskt, har Tyskland alltid stått i första ledet. Det finns fortfarande uppgifter att genomföra, som toppmötet i Nice inte lyckades föra så långt vi hade önskat. Jag vet att ni i dag har för avsikt att dra upp konturerna av den för oss, och det gäller bl.a. det ambitiösa projektet med en europeisk konstitution, och jag är er tacksam, herr president, för att ni gör det inför Europaparlamentet. Jag ger er ordet direkt.
(Applåder)

Rau
Fru talman, mina damer och herrar ledamöter! Jag tackar er, fru talman, så hjärtligt för er inbjudan att i dag lägga fram mina tankar om Europas utformning i framtiden för denna kammare.
Europa blir allt mer konkret för sina medborgare, alltmer gripbart, eftersom det berör dem alltmer direkt. Om 271 dagar kommer medborgarna i tolv europeiska länder att ha en gemensam valuta i sina portmonnäer. Vi reser fritt i Europa, från Nordkap till Gibraltar. Men känner vi oss också som européer?
Jag känner det så som en stor europeisk journalist, italienaren Luigi Barzini, en gång formulerade det: "...att vi trots den obestridligt stora mångfalden och olikheten i grund och botten alla är människor av samma sort...".
Vi har ett rikt förråd av gemensamma traditioner, det påpekade också Winston Churchill i sitt berömda tal i Zürich i september 1946. För honom bestod det gemensamma europeiska arvet av den kristna tron och den kristna etiken, av kulturen, konsterna, filosofin och vetenskapen, från forntid till nutid.
Vi känner alla också till aktuella exempel på att det finns gemensamma europeiska intressen. Tvingar inte minst globaliseringen oss européer att bli medvetna om att mångfalden i vår kulturella rikedom inte får bli en lekboll eller ett offer för den världsomfattande uniformeringen på grund av globala mediemarknader, och att utmaningen av våra värderingar som görs av fundamentalister och genom etniska rensningar i Europa kräver ett gemensamt svar från oss, samt att marknaden inte får vara utan skyldigheter, utan bör tämjas socialt och ekologiskt?
Vi märker i dag hur stor Europeiska unionens attraktionsförmåga är på många länder. Det har säkert helt praktiska orsaker, och det stämmer ju att Europeiska unionen ökar vinsten för alla sina medlemmar. Men den är ju mer än enbart en pragmatisk gemenskap. Europa, det är en bestämd idé om mänsklig existens, om samlevnad mellan människor. Därför bemödar vi oss hela tiden om att få balans mellan den enskildes frihet och hans ansvar för samhället och gemenskapen.
Inte heller de största visionärerna på 1950-talet skulle ha kunnat drömma om vilken konkret gestalt det europeiska enandet skulle anta, och hur många områden det skulle omfatta. Framgångarna som det gemensamma handlandet har medfört bör stärka oss och få oss att sikta mot nya mål. Men självkritiskt måste vi slå fast att det vid sidan om ett brett samtycke hos många medborgare också finns skepsis, ja misstroende eller rent av ett avvisande av det europeiska enandeprojektet.
Jag anser att det är viktigt att tvivel och kritik inte i så hög utsträckning riktar sig mot enskilda åtgärder och deras effekter. De allra flesta är medvetna om hur mycket det betyder att efter århundraden i antagonism leva gemensamt i fred, hur väl vi lyckats att gemensamt öka vårt välstånd, hur många fördelar den inre marknaden erbjuder våra företag, hur mycket bättre vi kan forska i ett europeiskt samarbete, att det är ett framsteg att man utan större svårigheter kan slå sig ned i andra europeiska länder eller att allt fler examina erkänns över hela Europa.
Människornas oro i Europa har emellertid att göra med svaret på frågan hur den svåröverskådliga enandeprocessen organiseras och vilket ringa inflytande de tycks ha på den. Många medborgare frågar med all rätt: Vem sitter egentligen i lokomotivet i tåget för att ena Europa? Vilka hastighetsbestämmelser gäller för detta tåg? Vilka trafikregler? Hur och var ställs växlarna? Vilka vagnar kopplas av eller på? Och vart går resan?
Det är inte några akademiska frågor. Det är frågor som den högsta makten, folket, ställer i alla Europas länder. Det får inte råda något tvivel om att ingen annan får besluta i alla dessa frågor än den högsta makten i var och en av våra europeiska demokratier, nämligen folket.
Nu får jag ibland höra att ett demokratiskt förfarande i traditionell mening är omöjligt i Europa redan av den anledningen att det inte finns någon enhetlig europeisk nationalitet. Förvisso finns det i dag inte någon europeisk nationalitet, och inte någon europeisk allmänhet i den mening som det finns i de enskilda medlemsstaterna i Europeiska unionen. Men det bör inte hindra oss från att stärka de demokratiska principerna på europeisk nivå.
(Applåder)
Demokrati, rätt uttydd, betyder ju inte heller någonting annat än att människor, som vill agera gemensamt i ett bestämt syfte, skapar gemensamma regler och förfaranden för detta. Det motsägs absolut inte av att dessa människor för övrigt har helt olika intressen och att de också vill att dessa skillnader skall bevaras.
Det är just det som det handlar om i Europa. Bestämda mål och intressen vill vi arbeta för gemensamt och samtidigt bibehålla den mångfald i de europeiska länderna och nationerna, som utgör grundvalen och den berikande specialiteten i Europeiska unionen. Det skall inte heller någonting ändras på i framtiden.
Vi måste alltså besvara frågorna: Hur skall vi kunna organisera Europeiska unionen så att medborgarna finner sig bättre till rätta i den? Vad måste vi göra för att Europeiska unionens beslut även på europeisk nivå skall få en bredare legitimitet? Hur skall slutligen den organisatoriska ramen se ut? Svaret på detta kan enligt min fasta övertygelse bara lyda: Vi behöver en europeisk författning.
(Applåder)
Den europeiska författningen är inte den sista stenen i det europeiska byggnadsverket, utan den måste bli dess fundament. Den europeiska författningen bör fastslå att Europa inte blir någon centralistisk superstat, utan att vi bygger upp en "federation av nationalstater". Jag är medveten om att begreppen "författning" och "federation" förefaller suspekt för en och annan i Europa. Men är det inte ofta bara en tvist om begrepp? Jag är full av tillförsikt om att vi kommer att ha lättare för att komma överens om det innehåll som avses än om dessa begrepp. Men då måste vi diskutera innehållet, i stället för att tvista om begrepp.
(Applåder)
Den europeiska författningen måste utgöra resultatet av en bred diskussion i alla länder. I debatten finns det skeptiska och kritiska röster. Det finns många tungt vägande invändningar, som jag tar på allvar, även då jag själv är av en annan uppfattning. Några av dem vill jag reda ut i dag, och jag vill förklara för er hur jag föreställer mig en europeisk författning och vägen dit.
Varje vidare steg i enandeförfarandet, så lyder ett argument som ofta uttalas mot en författning, är ett fortsatt steg mot en europeisk "superstat" och mot att avskaffa nationalstaterna. Men den som liksom jag förordar en federation av nationalstater, han vill ha just motsatsen! Om vi vill ha Europeiska unionen som en federation av nationalstater, då förbättrar vi den demokratiska legitimeringen av gemenskapens handlande och säkrar samtidigt den behörighet för nationalstaterna, som de vill och skall behålla. Nya ansvarsområden kan bara överföras till Europa om alla medlemmar i federationen röstar för detta i ett öppet och demokratiskt kontrollerat förfarande.
Att bevara det som uppnåtts, förhindra det som icke önskas och förbli öppen för nya saker - det är grundvalen till en författning för en federation av nationalstater. Det vill jag gärna tala om.
Ingen vill undanröja nationalstaterna och deras suveränitet - tvärtom: Vi kommer att behöva dem länge än med alla deras olikheter som garanter för mångfalden i Europa. En federation av nationalstater: här lyder ett ibland dolt och ibland öppet uttalat argument: Kommer Europa då i verkligheten inte att stavas "à la Förbundsrepubliken Tyskland"? Den som ser efter noga kan dock konstatera att idén med en federation kan accepteras av helt andra skäl. Den statliga ordningen i våra europeiska länder har vuxit fram historiskt, eller, uttryckt på ett annat sätt: De utgör olika, men jämställda demokratiska svar på en viss historisk utveckling. Och just därför att den europeiska utvecklingen inte går i riktning mot och inte skall gå mot en enhetsstat, måste vi finna en ordningsprincip som motsvarar denna vilja, som värnar om våra olika traditioner och samtidigt är i takt med tiden. Denna ordningsprincip utgörs av federationen.
En federation karakteriseras av att varje medlemsstat suveränt beslutar om sin författningsmodell och uppbyggnaden av sin stat. Lika lite som jag vill att det i Europa bestäms om Förbundsrepubliken Tysklands inre ordning, lika lite vill jag föreskriva för andra hur de skall organisera sitt eget land. Vad vore mig mer fjärran än att till exempel för Konungariket Danmark, för Hellenska republiken, för Konungariket Spanien eller en dag för Republiken Ungern propagera för en federal lösning, som de inte vill ha! En författning behöver vi alltså just därför att vi inte vill ha någon enhetsstat.
Vilken funktion har en författning för ett politiskt samhälle? En "frihetens grammatik", och just hos oss i Europa också en "solidaritetens grammatik". Genom den fastslår den högsta makten, dvs. folket, vilka värden den binder sig vid, på vilka områden och till vem den delegerar makten, och hur den vill organisera och begränsa denna makt. Slutligen reglerar en författning frågan om vem som är ansvarig för vad. Detta är beståndsdelarna i en författning för en europeisk federation av nationalstater. Den skulle bestå av tre delar. Den första delen skulle utgöra den stadga om de grundläggande rättigheterna som proklamerades vid det europeiska toppmötet i Nice.
(Applåder)
Den skall binda de europeiska institutionernas agerande, den skall binda medlemsstaterna när de genomför europeisk rätt. Medlemsstaternas lista över grundläggande rättigheter och Europakonventionen till skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna berörs inte av den. Den andra delen av en europeisk författning måste avgränsa behörigheten mellan medlemsstaterna å ena sidan och Europeiska unionen å andra sidan, med den tydlighet som krävs. Den bestämmer därmed i väsentlig utsträckning förhållandet mellan medlemsstaterna och federationen. Vi bör därvid sträva efter att ge en bredare förankring åt subsidiaritetsprincipen. På europeisk nivå bör man enbart besluta om det som inte medlemsstaterna själva klarar av bättre. Detta måste vara rättesnöret! Allt som inte uttryckligen tagits upp som europeiskt ansvar i författningen, förblir alltså nationellt ansvar. För att bemöta oron för en smygande centralisering i Europa, anser jag att man kan överväga ytterligare ett steg: Ett uttryckligt fastläggande av ansvarsområden, som är förbehållna medlemsstaterna. Jag vill bara nämna två exempel på detta. Det måste vara möjligt för medlemsstaterna att även inom ramen för en europeisk socialpolitik gå egna vägar när det gäller trygghet på ålderdomen eller när man inom ramen för miljöpolitiken främjar förnybara energikällor.
(Applåder)
Jag vet naturligtvis att inte ens den mest perfekta behörighetsavgränsning kommer att bespara oss konflikter i framtiden. Jag är ense med premiärminister Jean-Claude Juncker och många andra européer om att vi inte bör fastslå vad EU aldrig skall få göra. Författningen måste förutse möjligheten att ansvarsområden, genom ett enhälligt beslut från federationens medlemmar, kan ordnas på annat sätt. Vid sidan av stadgan om de grundläggande rättigheterna och regleringen av ansvarsområden bör författningen i en tredje del slå fast Europas kommande institutionella struktur.
Jag talade i början om obehaget hos många medborgare, som gjort erfarenheten eller har känslan av att de har för lite inflytande på hur snabbt, i vilken riktning och i vilket syfte det europeiska enandetåget åker. De föreställer sig att demokratiska rättigheter kränks. Därför måste vi ställa frågan om Europas demokratiska legitimering i centrum för denna diskussion.
(Applåder)
Parlamentet och ministerrådet - tror jag - bör byggas ut till ett äkta tvåkammarparlament.
(Livliga applåder)
Ministerrådet bör bli en statskammare, där varje stat röstar, företrädd av sin regering. Denna kammare tillvaratar nationalstaternas suveränitet. Europaparlamentet - ni mina damer och herrar ledamöter - bör bli till en medborgarkammare. Båda kamrarna bör besluta på alla områden, där lag stiftas, jämställt och med lika rätt.
(Livliga applåder)
Mycket av kritiken mot Europa rör kommissionen, ibland med all rätt. Men ofta görs kommissionen också bara till syndabock, och jakten på syndabockar är det mest uppskattade jaktsätt som överhuvud taget finns!
(Skratt, applåder)
Jag känner till benägenheten hos nästan alla nationella regeringar, att brännmärka beslut, som de själva har fattat på europeisk nivå, som en produkt av europeiskt regelvansinne...
(Livliga applåder) ... när det blåser motvind i det egna landet, och detta känner ni säkert också till. Men det ändrar ingenting i den berättigade kritiken; kommissionen saknar, med tanke på sin betydelse, demokratisk legitimitet för sitt arbete. Det måste vi ändra.
Ni vet att det finns två modeller för detta: Att kommissionens ordförande skulle väljas direkt av folket, eller att kommissionens ordförande skulle väljas av parlamentets båda kammare.
(Livliga applåder)
Jag föredrar den parlamentariska modellen, där kommissionen stöder sig på en parlamentarisk majoritet.
(Livliga applåder)
Men oavsett vilken väg man slår in på i en författning: Ett på så vis stärkt parlament med två kammare och en kommission, som är bättre demokratiskt legitimerad, kan ge den europeiska idén nya och avgörande impulser.
Europas medborgare kommer att intressera sig mer för det som sker i Bryssel, i Strasbourg och i Luxemburg, och de kommer att starkare identifiera sig med det även när de inte varit införstådda med enstaka beslut. Ett stärkt parlament skulle, det är jag övertygad om, också bidra till att partierna inte bara är europeiska till namnet, utan att de också uppträder europeiskt.
(Applåder)
Reformen av de europeiska institutionerna skulle också bidra till att det växer fram en bredare europeisk offentlighet. Det behöver vi! Men det finns redan nu ämnen som berör människorna överallt i Europa. Tänk på euron, på dess inre stabilitet och dess växelkurs. Tänk på freden i vårt grannskap, på önskan om hälsosamma livsmedel eller på reglerna om övergång för fotbollsspelare inom Europa.
I diskussionen om författningen måste vi se till att kommissionen även i fortsättningen förespråkar gemenskapens intresse.
(Applåder)
Detta ankare för det europeiska enandeförfarandet, kommissionens initiativrätt, måste bibehållas!
(Applåder)
Debatterna under de senaste månaderna har dock visat att den mellanstatliga metoden har kommit till gränsen för sin förmåga.
(Livliga applåder)
Och fortfarande befinner vi oss i de femtons Europa! Vi vet alla att i politiken beror det inte bara på de riktiga målen, utan också på hur man når dem på bästa sätt. Hur skall alltså vägen till en europeisk författning se ut, "processen för Europas framtid", som den så träffande kallas?
Debatten om Europas framtid skulle föras på bredare basis än i en regeringskonferens av klassiskt snitt.
(Applåder)
1999, när konventet för att förbereda den europeiska stadgan om de grundläggande rättigheterna tillsattes, fanns det många skeptiker. Ni kommer säkert att hålla med mig: Sällan har under de gångna åren en europeisk instans arbetat så bra som detta konvent.
(Applåder)
Jag anser att det är föredömligt. Vi bör därför rådgöra om Europas framtid i en brett sammansatt instans där, vid sidan av regeringsföreträdare, ledamöter från de nationella parlamenten och naturligtvis också från Europaparlamentet spelar en viktig roll.
(Applåder)
Där skall de nödvändiga besluten förberedas i så stor utsträckning som möjligt.
Vi bör med största noggrannhet och möda se till att debatten om Europas framtid inte bara förs i expertkretsar. Vi måste få med alla intresserade medborgare. Jag är ense med min italienska kollega, president Ciampi, och många andra om detta: Vi måste i denna debatt också få med medborgarna i kandidatländerna.
(Applåder)
Den kommande europeiska författningen kommer också att bli deras framtida ordning.
Mina damer och herrar, använd era rättigheter som fritt valda ledamöter. Använd era möjligheter för att föra Europa framåt. Ni har mer inflytande än många tror. Bidra till att medborgarna i våra länder känner att de lever i Europa. Ni har redan upplevt mycket. Gå vidare på denna väg. Då har ni mig vid er sida!
(Ledamöterna reste sig från sina platser och under livliga, ihållande applåder.)

Talmannen
När jag för några månader sedan gjorde mitt officiella besök i Tyskland och träffade er, herr president, hade ni vänligheten att acceptera den inbjudan jag framförde om att komma till Europaparlamentet och ni sade - det minns jag - att ni hade några idéer om Europas utveckling som ni ville anförtro oss. För Europaparlamentets räkning tror jag mig kunna tacka er ur djupet av hjärtat för det stora tal ni just hållit.
(Applåder) Vi har just lyssnat till en stor europé, men också en visionär. Och vi saknar verkligen visionärer.
(Applåder)Ni kunde känna, herr president, i vilken utsträckning de övertygelser ni uttryckte var i fas med dem hos den allra största majoriteten av kolleger inom Europaparlamentet. Ni drog upp konturerna för denna Europeiska konstitution som vi strävar efter. Ni drog upp dem med precision, med talang och, ännu en gång, med visioner. Ni betonade den demokratiska legitimiteten. Ni drog också upp konturerna för denna federation av nationsstater, och allt detta med stort mod och mycket övertygelse. Ni har i dag på förmiddagen lämnat ett grundläggande bidrag till denna diskussion. Ännu en gång tack, tack ur djupet av mitt hjärta.
(Applåder)
(Det högtidliga mötet avslutades kl. 12.30.)

