Juhlaistunto - Italia
Puhemies
Arvoisa Italian tasavallan presidentti Napolitano, on suuri ilo toivottaa teidät tervetulleeksi Euroopan parlamenttiin. Tunnette tietenkin Euroopan parlamentin erittäin hyvin, koska olette itse ollut sen aktiivinen ja arvostettu jäsen. Toivotan tässä yhteydessä lämpimästi tervetulleeksi vaimonne, rouva Napolitanon,
(Suosionosoituksia)
joka osallistuu tänään vierailuunne Euroopan parlamentissa ja seuraa sitä lehteriltä. Johditte parlamentin perussopimus-, työjärjestys- ja toimielinasioiden valiokuntaa tehokkaasti ja toitte uskollisesti julki Eurooppa-myönteisen vakaumuksenne, jonka olette säilyttänyt nykyisessä asemassanne Italian valtionpäämiehenä.
Minulla on ilo toivottaa tervetulleiksi myös kaikki ne, jotka seuraavat tätä tapahtumaa Italian television suorana lähetyksenä, sekä monien italialaisten yliopistojen opiskelijat ja henkilöstö, joilla on Euroopalle perustuslaki -hankkeen kautta satelliittiyhteys parlamenttiin.
Arvoisa presidentti Giorgio Napolitano, haluan tänään toivottaa teidät, joka olette omistautunut EU:n asialle, erittäin lämpimästi tervetulleeksi Euroopan parlamenttiin, jonka jäsen aiemmin olitte.
(Suosionosoituksia)
Nyt, kun Rooman sopimuksen allekirjoittamisesta on kulunut 50 vuotta, te osoitatte sekä henkilökohtaisesti että Italian korkeimpana edustajana sen keskeisen merkityksen, joka maallanne on ollut Euroopan yhdentymisprosessissa. Teihin henkilöityy Italian eurooppalainen perinne, jonka alullepanija oli Alcide de Gasperi.
Rooman sopimusten 50. vuosipäivää kuvataan usein lyhyesti sanoilla "Roomasta Roomaan", mutta Euroopan historian ytimessä ei ole pelkästään Rooma, vaan muutkin Italian kaupungit. Messinan konferenssissa vuonna 1955 vastayhdistynyt Eurooppa oli määrä johtaa yli puolustusyhteisön torjumisen aiheuttaman kriisin. Euroopan talousyhteisö perustettiin vajaat kaksi vuotta myöhemmin.
Arvoisa presidentti Napolitano, Italia on aina ollut yksi Euroopan yhdentymisprosessin tukipilareista. Luotamme siihen, että teidän ja maanne tuntema vastuu auttaa jälleen kerran viemään tätä prosessia nopeasti eteenpäin. Arvoisa presidentti, teillä on puheenvuoro, olkaa hyvä.
(Suosionosoituksia)
Giorgio Napolitano
Arvoisa puhemies, olen vilpittömän kiitollinen minulle ja Italialle osoittamistanne lämpimän ystävällisistä sanoista. Ne kuvastavat niitä yhteisiä tunteita ja pyrkimyksiä, jotka jaoimme tiiviin yhteistyömme aikana. Ennen kaikkea teimme omiin tehtäviimme kuuluvaa yhteistyötä laatiessamme perustuslakisopimusta, jolle annatte jälleen kerran vankan tukenne. Saanen myös vuorostani esittää teille vilpittömät kiitokseni ja parhaat onnentoivotukseni tärkeän tehtävänne alussa.
Arvoisa puhemies Poettering, arvoisa komission varapuheenjohtaja, arvoisa neuvoston puheenjohtaja, hyvät kuulijat, vieraillessani täällä Euroopan parlamentissa tunnen samaa yhteenkuuluvuutta, joka innoitti minua Euroopan parlamentissa viettämieni vuosien aikana: tunsin kuuluvani Euroopan parlamenttiin toimielimen jäsenenä ja tunsin kuuluvani Eurooppaan. Olin kuulunut kotimaani kansalliseen parlamenttiin vuosikymmeniä, mutta minusta tuntui heti luontevalta aloittaa tehtäväni vaaleilla valittuna Euroopan parlamentin jäsenenä, kun minut pyydettiin liittymään siihen. En tuntenut oloani kiusalliseksi, koska Euroopan parlamentti on ainakin vuodesta 1979 lähtien ollut yhtä arvostettu, arvovaltainen ja demokraattisesti legitiimi kuin mikä tahansa muu vapailla vaaleilla valittu parlamentti. En tuntenut myöskään oloani ristiriitaiseksi, sillä olin aina ollut sitä mieltä, ettei kansallisten kansanedustuslaitosten ja Euroopan parlamentin välillä pitäisi olla väärinkäsityksiä tai vihamielisyyttä, vaan ainoastaan keskinäistä kunnioitusta ja hedelmällistä yhteistyötä.
Ennen kaikkea olen aina ollut vakuuttunut siitä, että on mahdollista edustaa kotimaansa näkemyksiä ja etuja yhtä hyvin Euroopan parlamentissa kuin kotimaan parlamentissakin: täällä Strasbourgin ja Brysselin istuntosaleissa katsotaan laajemmasta näkökulmasta sellaisia ongelmia ja valintoja, jotka on ymmärrettävä eurooppalaisissa mittasuhteissa mutta kuitenkin kansallisten yhteisöjemme edun mukaisesti. Meitä kaikkia yhdistää nimenomaan tunne kuulumisesta Eurooppaan, jota pidämme arvoista ja ajattelutavoista sekä perinteistä ja toiveista muodostuvana yhteisenä perintönä ja mallina sellaisesta poliittisesta ja institutionaalisesta kokonaisuudesta, joka kykenee vastaamaan nykyajan ja lähitulevaisuuden haasteisiin.
Tämä selittää sen erityislaatuisen kokemuksen, jota Euroopan parlamentissa saadaan. Täällä toimivia poliittisia edustajia eivät sido ahtaat ja eriävät kansalliset näkemykset, ja vaikka he saattavatkin olla eri mieltä määrätyistä merkittävistäkin kysymyksistä ja todella tärkeistä äänestyksistä, he ovat kuitenkin pitkälti yksimielisiä keskeisistä tavoitteista, joilla on pyrittävä edistämään yhtenäisen Euroopan yhdentymiskehitystä.
Vuosikymmenten aikana on useasti jouduttu valitsemaan, jatketaanko Euroopan yhtenäisyyden laajentamista ja lujittamista vai jäädäänkö polkemaan paikoilleen vai otetaanko jopa takapakkia. Silloin Euroopan parlamentti on aina toiminut aktiivisesti: se on valtavan enemmistön tuella kehottanut selvästi jatkamaan yhteisön kehittämistä ja sen tulevaisuudennäkymien ja päämäärien laajentamista.
Euroopan parlamentin ensimmäiset yleiset vaalit vuonna 1979 olivat tärkeä tapahtuma, ja vaikutti siltä, että niiden myötä lujitettaisiin väistämättä Euroopan unionin parlamentaarista ja perustuslaillista luonnetta yhdentymisprosessin demokraattisen perustan vahvistamiseksi sekä kansalaisten oikeuksien ja osallistumismahdollisuuksien takaamiseksi. Euroopan parlamentti eteni tuohon suuntaan 14. helmikuuta 1984, eli juuri tänään tasan 23 vuotta sitten, hyväksymällä ehdotuksen Euroopan unionista tehtäväksi sopimukseksi. Ehdotus oli laadittu ja siitä oli keskusteltu Altiero Spinellin aloitteesta, eikä siitä valitettavasti koskaan tullut perustamissopimusta. Huolimatta tätä seuranneesta pitkästä mutta kuitenkin tuloksekkaasta jaksosta, jota usein innoittivat Spinellin luonnoksessa esitetyt ehdotukset, muutamia asioita jäi ratkaisematta, ja ne nousivat uudelleen pintaan.
Allekirjoittaessaan pettymyksen tuottaneen Nizzan sopimuksen hallitukset sopivat yksimielisesti, että on käsiteltävä EU:n tulevaisuuden kannalta tärkeimpiä aiheita ja käynnistettävä todellinen perustuslakiprosessi. Tuolloin parlamentti sitoutui varauksetta tekemään osuutensa auttamalla löytämään asianmukaiset ratkaisut joulukuussa 2001 annetussa Laekenin julistuksessa esitettyihin kysymyksiin.
Parlamentti voi todellakin olla ylpeä siitä, että sen työryhmät, täysistunnot ja puheenjohtajisto työskentelivät tuolloin aktiivisemmin kuin koskaan etenkin Brysselin yleissopimuksen parissa.
Hyvät kuulijat, vuosina 2001, 2002 ja 2003 sama tahti jatkui. Tuolloin oli pikemminkin vakavan, vilpittömän ja syvällisen pohdiskelun aika. Aineisto, joka sitten toimitettiin hallitustenväliselle konferenssille lopullista päätöstä varten, oli läpikotaisin analysoitu pitkän harkinnan ja keskustelun tulos. Se oli epäilemättä kompromissi, mutta ei suinkaan huono sellainen: eri näkökantojen välillä oli löydetty keskitie. Kummankin puolen, myös parlamentin, oli jossain määrin luovuttava vaatimuksistaan ja ehdotuksistaan päästäkseen yksimielisyyteen, jolla voitaisiin todella edistää Euroopan yhtenäisyyttä ja yhdentymistä.
Hyvät kuulijat, voimmeko nyt kenties huoletta todeta, että perustamissopimus, jonka nimi ei suinkaan sattumalta ole "perustuslakisopimus", on kuollut? Onko tuo ainutlaatuinen ja pitkäaikainen poliittinen ja kulttuurinen saavutus tuomittu vaipumaan unohduksiin? Ovatko 27 hallituksen ja valtion päämiehen allekirjoitukset tekstin alapuolella nyt arvottomia? Euroopan yhteisön kuudesta perustajavaltiosta kahdessa järjestettiin perustuslain ratifiointia koskeva kansanäänestys, ja tunnemme kaikki liiankin hyvin ne traumaattiset seuraukset, joita hylkäävä päätös aiheutti. Samoin tunnemme yhtä hyvin ne seuraukset, joita aiheuttivat muihinkin maihin levinnyt epävarmuus ja epäilykset Euroopan kehityssuunnasta ja Euroopan unionin nykyisestä tilanteesta ja tulevaisuudennäkymistä.
Todellisuudessa maksamme hintaa siitä, että näimme liian vähän vaivaa saadaksemme kansalaiset mukaan Euroopan yhdentymistä ja yhtenäisyyttä koskevaan tärkeään päätöksentekoon tai tiedottaaksemme jokaisen maan kansalaisille niistä erinomaisista tuloksista ja edistyksestä, joita olemme saavuttaneet 50 vuodessa, sekä uusista, yhä pakottavammista tarpeista vahvistaa EU:n yhteenkuuluvuutta ja toimintakykyä. Tämän kaiken ei kuitenkaan pidä saada ihmisiä aliarvioimaan niitä syitä, jotka johtivat perustuslakisopimuksen allekirjoittamiseen Roomassa lokakuussa 2004, tai sopimuksen sisältämiä ratkaisuja. Ne ovat konkreettisia, joskin vain osittaisia, vastauksia kansalaisten omiin vaatimuksiin, kuten vaatimukseen EU:n avoimuuden ja demokratian lisäämisestä. On huolehdittava siitä, että nämä vastaukset ymmärretään ja arvioidaan paremmin.
Vaikka perustuslakisopimus oli kaiken kaikkiaan onnistunut kompromissi, on muistettava, että hyvä kompromissi tarkoittaa määrättyjen ajatusten hyväksymistä ja määrätyistä ajatuksista luopumista. Ihmisten tulisi pitää mielessä tämä, kun he sanovat muuttavansa vuonna 2004 laadittua tekstiä. Kenenkään ei pitäisi ajatella muuttavansa saavutetun kompromissin painopistettä omien näkemystensä eduksi. Uusien neuvottelujen aloittaminen saattaa muistuttaa Pandoran lippaan avaamista, jolloin vaarana on, että joudutaan aloittamaan uudelleen tyhjästä ja käynnistämään keskustelu, jonka lopputulosta ja kestoa kukaan ei tiedä.
Perustamissopimuksen on ratifioinut EU:n 27 jäsenvaltiosta 18 valtiota, jotka edustavat 275:ttä miljoonaa Euroopan kansalaista. Nämä valtiot ansaitsevat kunnioituksemme pidettyään kiinni Roomassa allekirjoitetusta sitoumuksesta. On itsestään selvää, että Ranskan ja Alankomaiden kansanäänestyksissä perustuslakia vastaan äänestäneitä enemmistöjä on myös kohdeltava kunnioittavasti ja että on kaikin tavoin yritettävä selvittää lain hylkäämiseen johtaneet huolenaiheet. EU:n on kuitenkin aika löytää tie ulos umpikujasta. Kukaan ei voi vakavissaan väittää, että valtavan laajentumisensa jälkeen EU:n ei tarvitsisi määritellä uudelleen arvojensa ja tavoitteidensa yleisiä puitteita tai uudistaa toimielinrakennettaan. Ehdotusta sopimukseksi Euroopan perustuslaista ei laadittu muodon vuoksi, eikä se ollut hetken mielijohde tai ylellisyyttä. Sillä vastattiin syvään tarpeeseen EU:n nykyisessä tilanteessa.
EU:ssa aikaansaatuja hankkeita ja tuloksia ei myöskään voida nykyään pitää vaihtoehtoisena tulevaisuudennäkymänä ja strategiana. EU on kieltämättä edistynyt viimeisten kahden vuoden aikana. Kaikkein vaikuttavimman osoituksen siitä, millaisiin tuloksiin se voi yltää kansainvälisesti, se antoi onnistuttuaan pääsemään yksimielisyyteen Libanonin sodasta ja siten käynnistämään uuden aktiivisen rauhanturvaoperaation kyseisellä alueella ja koko Lähi-idässä. Tämän uuden poliittisen aloitteen lisäksi muita tälle kaudelle kirjattavia saavutuksia ovat joidenkin merkittävien direktiivien laatiminen ja sopimus vaikkakin vain niukasta lisäyksestä rahoituskehykseen 2007-2013. Tämä saavutus oli sen huomattavan panoksen ansiota, jonka Euroopan parlamentti antoi yhteispäätösmenettelyn mukaisten valtuuksiensa turvin.
Hyvät kuulijat, EU ei kuitenkaan voi jatkaa tuloksekasta etenemistään kovin pitkälle nykyisellä toimielinjärjestelmällään. On todella tärkeää suunnitella ja ehdottaa uusia yhteisön toimintalinjoja, kuten komissio teki hiljattain ympäristö- ja energiakysymyksissä, joista on nyt tullut merkittäviä ja kriittisiä ongelmia ilmastonmuutoksen sekä öljy- ja kaasutoimituksia koskevien jännitteiden takia. Pitkästä kokemuksesta kuitenkin tiedämme, että komission asiakirjat, tiedonannot tai jopa säädösehdotukset voivat tuottaa niukkoja tuloksia tai vain hyvin hidasta edistystä. Tästä on osoituksena esimerkiksi EU:n maahanmuuttopolitiikan pitkä ja vaikea kehitys, joka on kestänyt jo vuosikausia. Muistamme myös, että yhtenäisvaluutan käyttöönottoa ei täydennetty tarvittavalla talouspolitiikan ohjausjärjestelmällä edes sen varmistamiseksi, että kaikkein merkittävimmän hankkeen, Lissabonin strategian, tavoitteet toteutettaisiin tehokkaasti.
Mitkä sitten ovat ne ratkaisevat tekijät, joilla saadaan hankkeet menestymään ja todella lisätään EU:n tuloksia? Vahvat toimielimet ja niiden voimakas poliittinen sitoutuminen ovat ratkaisevia tekijöitä. On oleellista, että EU:n toimielimet ovat voimakkaampia kuin yhä eristäytyvien, vanhentuneita etuoikeuksia ja turhia kansallisia pyrkimyksiä puolustavien jäsenvaltioiden vastarinta. Perustuslakisopimuksessa annetut selkeämmät toimivaltajakoa koskevat määritelmät ja takeet toissijaisuusperiaatteen noudattamisesta hälvensivät kaikki pelot ja epäilykset siirtymisestä kohti keskitettyä supervaltiota. Sen sijaan voitaisiin väittää, ettei sopimuksen toimintasäännöissä ja päätöksentekomenettelyissä otettu riittävästi huomioon laajentuneen EU:n asettamia haasteita, eikä siinä otettu käyttöön uusia, välttämättömiä yhteisön toimintalinjoja.
Ratkaisevimmin perustuslakisopimuksella edistettiin yhteistä ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa, todellista eurooppalaista vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvaa aluetta, järjestelmällistä yhteistyötä puolustuksen alalla ja tiiviimpää yhteistyötä muilla aloilla. Jos neuvottelut kuitenkin käynnistettäisiin uudelleen ja jokin osapuoli alkaisi kyseenalaistaa noita innovaatioita, jotka ulottuvat EU:n ulkoasiainministerin nimittämisestä EU:n ulkoisen toiminnan osastoon, voitte olla varmoja, että joku toinen vaatisi sen sijaan vuoden 2004 perustamissopimuksen täydentämistä tai laajentamista rohkeammilla ja johdonmukaisemmilla uusilla toimenpiteillä yhdentymisprosessin jatkamiseksi. Esimerkiksi ehdotus neuvoston enemmistöpäätösten soveltamisalan laajentamisesta saatettaisiin ymmärrettävistä syistä jättää uudelleen käsiteltäväksi varsinkin siksi, että yksimielisyysvaatimuksesta ja vetosta luopuminen ei estäisi ihmisiä pyrkimästä laajaan yhteisymmärrykseen ja tekemään nopeasti järkeviä sopimuksia, vaan pikemminkin kannustaisi siihen. Mikäli neuvottelut käynnistettäisiin uudelleen, ehdotettaisiin myös jälleen luopumista sopimusten tuleviin uudelleentarkasteluihin ja sopimusten voimaantuloon liittyvästä yksimielisyysvaatimuksesta.
Näin ollen kaikkien osapuolten on tunnustettava tosiasiat. Todellisuudentajun säilyttämisen lisäksi niiden on hillittävä määrätietoisesti nykyisin uudelleen esiin noussutta taipumusta heikentää ja vesittää yli 50 vuotta sitten tehtyä valintaa. Tuolloin valittiin tulevaisuudenkuva yhdentymiskykyisestä Euroopasta, yhtenäisestä ja kuitenkin monimuotoisesta kokonaisuudesta, jota moniarvoisuus rikastuttaisi, joka tiedostaisi yhteisen kulttuuriperintönsä ja jota vahvistaisi kansallisten hallitusten välinen yhteistyö täydennettynä uudella ylikansallisella ulottuvuudella. Juhlimme pian Rooman sopimusten 50. vuosipäivää, ja samassa yhteydessä on tärkeää vahvistaa tuota tulevaisuudennäkymää ja valintaa sekä tuoda selkeästi esiin uudet perusajatuksemme ja uudet kunnianhimoiset tavoitteemme.
Ajatus yhteisöstä syntyi kuitenkin Pariisissa vuonna 1950, kun alussa hahmoteltiin hyvin kaukainen tavoite Euroopan liittovaltiosta tai Euroopan yhdysvalloista. Tänään suhtaudumme luottavaisesti siihen, että Ranskan hallitus hoitaa luotettavasti osuutensa selvittääkseen kriisin, joka alkoi perustamissopimuksen ratifioinnin epäonnistumisesta vuonna 2004. Kumppanimme Ranska on niin voimakkaasti tietoinen omasta asemastaan Euroopassa ja maailmassa, ettei se jätä antamatta meille nyt ratkaisevaa panostaan.
Arvoisa puhemies, hyvät kuulijat, olen kiinnittänyt huomionne muutamiin olennaisiin seikkoihin, joiden pohjalta päätökset on lähitulevaisuudessa tehtävä, enkä ole puuttunut yksityiskohtaisesti niihin moninaisiin oikeudellisiin, teknisiin ja poliittisiin ajatuksiin, joita on viime aikoina esitetty ratkaisuksi institutionaaliseen umpikujaan. Italia luottaa täysin siihen, että puheenjohtajavaltio Saksa on sitoutunut sekä niihin periaatteisiin ja arvoihin, jotka liittokansleri Merkel mainitsi Euroopan parlamentissa pitämässään puheessa, että vahvistamaan EU:n tavoitteen perustuslakisopimuksen hyväksymisestä.
Mainitun etenemissuunnitelman muodosta riippumatta on tärkeää myöntää, että perustuslakisopimuksen ja sen sisältämän sanoman ja ohjelman on kansalaisten takia tultava voimaan ennen vuonna 2009 pidettäviä vaaleja.
Tällä perusteella oman sanomani ja ohjelmani tavoitteena on vedota maidemme kaikkien johtajien vastuuntuntoon ja poliittiseen sitoumukseen. Kukaan ei voi kieltää edessämme olevien uusien uhkien, haasteiden ja mahdollisuuksien suurta merkitystä. EU voi vaikuttaa kansainvälisiin suhteisiin ja maailmanlaajuiseen kehitykseen, saada takaisin vauhtinsa ja dynaamisuutensa ja olla maailmanlaajuinen vaikuttaja vain, jos se lujittaa omaa yhteenkuuluvuuttaan ja yhtenäisyyttään varustautumalla sellaisilla toimielimillä ja voimavaroilla, joita se unionina tarvitsee.
Kaikki ymmärtänevät, että vaihtoehtona on kaikkien EU:n jäsenvaltioiden merkityksen ja maanosamme historiallisen aseman jyrkkä alamäki. Saanen toistaa sanat, joihin Jean Monnet päätti muistelmansa vuonna 1976: "Emme voi pysähtyä, kun kaikkialla ympärillämme koko maailma on liikkeessä." Nämä sanat ovat 30 vuotta myöhemmin yhä ajankohtaisemmat. Ne surisevat korvissamme kuin hyönteinen, jota emme enää pääse pakoon. Maidemme johtajien on siksi osoitettava olevansa tämän tiedon ja vastuun tasalla, ja heidän on pystyttävä herättämään uusi eurooppalainen poliittinen tahto. Euroopan parlamentin on äänekkäämmin kuin koskaan vaadittava johdonmukaisuutta ja rohkeutta, kuten se on ennenkin tehnyt.
Arvoisa puhemies, Italia tekee osuutensa. Se antaa panoksensa, kuten se on tehnyt yhdentymisprosessin alusta lähtien. Tätä panosta symboloivat kaukonäköinen valtiomies Alcide De Gasperi ja Eurooppa-aatteen innokas edelläkävijä ja puolustaja Altiero Spinelli, jonka syntymän satavuotisjuhlaa vietämme tänä vuonna. Viitatessani heidän esimerkkiinsä ja vahvistaessani Italian sitoutumisen EU:hun tiedän voivani puhua kaikkien maatani edustavien poliittisten ryhmien ja sen kansalaisten syvän vakaumuksen puolesta. Hyvät kuulijat, samalla olen yrittänyt puhutella teitä henkilökohtaisemmin omien voimakkaiden tunteideni ohjaamana. Näillä penkeillä istuminen ja työskentely Euroopan parlamentissa opetti minulle voimakkaammin ja selvemmin, että kansalaistemme, kansakuntiemme ja yhteisen tulevaisuutemme asiaa voi ajaa vain työskentelemällä yhtenäisen Euroopan puolesta.
Puhemies
Arvoisa presidentti Napolitano, suuret kiitokset erittäin merkittävästä puheesta. Me luotamme Italiaan täysin.
Arvoisa presidentti, kiitämme teitä lämpimästi juuri pitämästänne suurenmoisesta puheesta. Jatkatte mantereemme yhtenäisyyttä puolustaneiden suurten italialaisten perinteitä, ettekä tee sitä vain puhumalla parlamenteissa vaan myös puhuessanne nuorille, kuten teitte Saksassa Tübingenin yliopistossa muutama päivä sitten. Kiitämme teitä sydämellisesti syvästä omistautumisestanne ja toivotamme teille voimia ja terveyttä tulevaisuudessa, jotta voimme jatkaa yhtä antaumuksellisesti yhteistyötä mantereemme yhtenäisyyden puolesta.
Kiitämme Italian tasavallan presidenttiä Giorgio Napolitanoa.
(Suosionosoituksia)
