Iškilmingas posėdis - Dvidešimtosios demokratinių pokyčių Vidurio ir Rytų Europoje metinės
Pirmininkas
Prieš pradėdamas posėdį norėčiau pasakyti, kad mes su Čekijos prezidentu Václavu Havelu pasikeitėme nuomonėmis, ir galiu jus patikinti, jog prieš 25 metus nebūtume galėję įsivaizduoti nieko panašaus!
(Plojimai)
Václav Havel
buvęs Čekijos prezidentas. - (CS) Pone pirmininke, ponios ir ponai, norėčiau padėkoti jums už kvietimą ir už galimybę kreiptis į jus šiomis dienomis, kai sukanka dvidešimt metų nuo to dramatiško momento, kai buvo pralaužtos uždaros sienos, nukirptos spygliuotos vielos ir nugriautos Europos tautas skyrusios sienos, o Vokietijoje - tą pačią tautą atskyrusi siena. Atėjo ne tik Europos, bet didžia dalimi ir pasaulio padalijimo į dvi priešingas stovyklas pabaiga. Tai buvo toks istoriškai svarbus momentas, kad daugelis žmonių pajuto, jog nuo šiol pasaulis tik klestės.
Tačiau taip neatsitiko. Istorija, žinoma, nesustojo. Tad juo svarbiau šios sukakties proga ne tik apmąstyti dabartį, bet pirmiausia pagalvoti apie ateitį. Norėčiau prie šio apmąstymo prisidėti pateikdamas penkias pastabas Europos suvienijimo tema.
Niekas iš mūsų nebuvo visiškai pasirengęs šiam stebėtinai greitam Geležinės uždangos nukritimui. Ir negalėjo būti pasirengęs, nes tai būtų buvę nenatūralu. Todėl netrukus prasidėjo konkrečių pasirinkimų, įvairių alternatyvų analizavimo ir nežinomybės laikotarpis. Galiausiai NATO žengdrąsų žingsnį - įsileido naujus narius, taip užtikrindama jų saugumą, ir suteikgalimybę sutelkti dėmesį pasirengimui stoti į Europos Sąjungą. Po to Europos Sąjunga iš tikrųjų atvėrduris naujoms demokratinėms Vidurio ir Rytų Europos valstybėms. Retkarčiais kyla sunkumų dėl šių šalių. Tai visai suprantama. Neįmanoma per kelias dienas sukurti arba atkurti demokratinės politinės kultūros. Tam reikia laiko, kyla daugybnetikėtų problemų, kurias reikia spręsti žengiant šiuo keliu. Šiuolaikinės istorijos laikotarpiu komunistinsantvarka vyravo pirmąjį ir, tikėkimės, paskutinį kartą istorijoje, todėl mes pirmieji susidūrėme su pokomunizmo reiškiniu. Mums teko kovoti su ilgai trukusio, baime pagrįsto režimo pasekmėmis ir su visais precedento istorijoje neturėjusio nuosavybės perskirstymo pavojais. Buvo ir vis dar yra daug kliūčių, o mūsų patirtis šioje srityje vis dar labai nedidelė.
Tačiau manau, kad Vakarai pasielgteisingai. Bet kuri kita alternatyva būtų sukėlusi daug daugiau problemų ir dargi daugiau kainavusi ne tik Vakarams, bet, tiesą sakant, ir mums visiems. Galėjome būti ne tik pavojingos naujos kovos dėl įtakos sričių ar tiesioginio vienos pusės viešpatavimo kitos pusės atžvilgiu liudininkai, bet ir tikriausiai matyti, kaip nuo Vakarų atitvertos valstybės tampa įvairių nacionalistų bei populistų ir jų apginkluotos milicijos veiklos sfera, o gal netgi pavojingų vietinių konfliktų, kurie yra dar pavojingesni, nes dėl žinomų priežasčių po Antrojo pasaulinio karo vykusi konferencija nebuvo tikra taikos konferencija, kurioje būtų nustatomi įpareigojantys, tikslūs ir ilgalaikiai pokario Europos santykiai, regionu. Mano nuomone, daugelis tų, kurie dar visai neseniai mojavo vėliavomis su kūju ir pjautuvu, galėtų labai greitai pakelti nacionalinę vėliavą. To pasekmes matėme buvusioje Jugoslavijoje. Be abejo, gerai žinoma, kad vieni demonai visada pažadina kitus demonus. Todėl niekas negali pasakyti, ar užkratas nebūtų persimetęs į Vakarų Europą. Gyvename laikotarpiu, kai bet koks vietinis konfliktas dėl globalizacijos galėjo peraugti į pasaulinį konfliktą.
Todėl pasirinktas būdas buvo natūraliausias istoriškai ir naudingiausias praktiškai. Be to, būtų galima sakyti, kad šis būdas yra bendros atsakomybės už istorinius įvykius, kurių pradžią lėmdemokratinio pasaulio vykdoma trumparegiška nuolaidžiavimo politika, išraiška.
Apibendrindamas norėčiau pasakyti, kad verta užsikrauti nemažą sunkumų, su kuriais šiandien dėl mūsų susiduria ES, naštą, nes bet kuris kitas veikimo būdas būtų buvęs daug blogesnis ir pavojingesnis. Šiomis aplinkybėmis Europos galėtume prašyti tik kantrybės ir supratimo.
Žinoma, kyla klausimas, ką mes galime pasiūlyti Europai. Ilgą laiką maniau, kad po to, ką ištvėrėme totalitarizmo epochoje, turėjome (kadangi esame tiesiogiai kalti) įtikinamai pasidalyti savo patirtimi su kitais ir visa tai, kas iš to gimė, paversti konkrečiais pasiūlymais. Tai nelengva, ir nesu tikras, kad jau pasiekėme šį tikslą. Dažnai totalitarinio arba autoritarinio valdymo pradžia nėra aiškiai pastebima, o šio režimo visuomenės kontrolės metodai yra labai rafinuoti. Tik dabar, praėjus tam tikram laikui, daugelis mūsų suvokia, kaip gudriai kartais būdavome įtraukti į totalitarizmo voratinklį. Visa tai verčia mus būti ypač budrius. Taip padėtume užtikrinti, kad niekada nepasikartos tai, ką patyrėme.
Ko tam reikia? Pirmiausia dėl aiškaus ir atviro solidarumo su kiekvienu, kuris šiandien bet kuriame pasaulio krašte priešinasi totalitariniams arba autoritariniams režimams. Šiam solidarumui neturėtų trukdyti jokie ekonominiai ar kiti interesai. Netgi maži, vos pastebimi ir geriausiais norais grįsti kompromisai gali, nors ir netiesiogiai ar tik po kurio laiko, turėti lemtingų pasekmių. Blogiui negalima nuolaidžiauti, nes blogio prigimtis - kiekvieną nuolaidžiavimą išnaudoti saviems tikslams. Be to, Europa turi savąją liūdną politinio nuolaidžiavimo patirtį. Mūsų parama liberalių pažiūrų žmonėms arba atviriems sąlygų Šiaurės Korėjoje, Birmoje, Irane, Tibete, Baltarusijoje, Kuboje ar kitur liudytojams gali būti naudingesnė, nei mes įsivaizduojame. Taip mes padėsime sau sukurti geresnį pasaulį ir geriau elgtis vieni su kitais, kitaip tariant, priartėsime prie tikrojo vertybių, kurias propaguojame bendruomenių lygiu, turinio.
Neseniai Europos Parlamentas suteikSacharovo premiją Rusijos žmogaus teisių gynimo organizacijai "Memorial". Manau, jog tai buvo svarbus poelgis. Pamenu, kaip svarbu mūsų šaliai buvo tai, kad sykį Prancūzijos prezidentas oficialaus vizito metu, nepaisydamas mūsų vyriausybės norų, pakvietmus, opoziciją, dalykinių pusryčių. Tokie veiksmai tik iš pažiūros paviršutiniški. Totalitarinio režimo sąlygomis vieni pusryčiai arba viena nuslopinta studentų demonstracija gali, esant tinkamoms aplinkybėms, pasukti istorijos kryptį.
Kiekvieno žmogaus tapatumą, išskyrus tai, kas mums, kaip atskiriems individams, įgimta, kuria mūsų daugiasluoksnis vadinamasis kolektyvinis identitetas. Kiekvienas iš mūsų daugiau ar mažiau kuria savąjį priklausomumo šeimai, bendruomenei, regionui, firmai, bažnyčiai, visuomenei ar politinei partijai, tautai, civilizuotam pasauliui ir galiausiai šios planetos gyventojams jausmą. Visa tai rodo, kad mes turime tam tikrų rūšių namus, - geografinius, ideologinius, lingvistinius, etninius ar kitokius, - kuriuos patys ir drauge kuriame. Svarbią reikšmę šiuo atžvilgiu turi ir mūsų įvairiarūšis patriotizmas, mūsų tikslai, pažiūros, polinkiai, savimana, savybės, tradicijos, papročiai, įpročiai ir ypatumai. Vienu žodžiu, pasaulis yra įvairovių mišinys, žmonija yra įvairovių mišinys ir kiekvienas iš mūsų yra įvairovių mišinys.
Bendras suverenumas natūraliai kyla iš minėto kolektyvinio bendrumo jausmo. Mūsų suverenumas kiekviename mūsų tapatumo lygmenyje yra tam tikro laipsnio, bet nviename mūsų tapatumo lygmenyje mes neturime ir negalime turėti visiško suverenumo. Yra vienas reikalavimas - kad visi šie suverenumai vienas kitą papildytų ir, jei įmanoma, vienas kitam neprieštarautų.
Esu tikras, kad įspėjote, jog šį klausimą dabar keliu dėl to, kad diskusijos dėl Europos konstitucijos ir Lisabonos sutarties daugiausia sukasi apie klausimą, koks turėtų būti nacionalinio ir Europos suverenumo santykis. Atsakymas aiškus: šie suverenumai turėtų papildyti vienas kitą. Jei jaučiuosi europiečiu, tai nereiškia, kad nustoju būti čekas. Atvirkščiai: būdamas čekas esu ir europietis. Mėgstu poetiškai sakyti, kad Europa yra mūsų tėvynių tėvynė.
Kartu esu įsitikinęs, kad Europos suverenumas ateityje laipsniškai stiprės. Nežinau, kaip sparčiai ar kaip lėtai, kokie vingiai ir posūkiai pasitaikys kelyje, bet žinau, kad integracijos procesas turi tęstis. Galų gale, tai naudinga ir netgi gyvybiškai svarbu ne tik europiečiams, bet ir visai žmonijai. To priežastys aiškios: gyvename vienos pasaulio civilizacijos erdvėje, kurioje Grenlandijos žvejybos įmonės savininkas gali gyventi Taivane ir kartu būti Brazilijos banko savininkas, o Čekijoje esančios kasyklos savininkas savo įmonei gali kompiuteriu vadovauti iš Islandijos. Tokioje erdvėje įvairių viršnacionalinių, viršvalstybinių ar užsienio bendrijų vaidmuo bus dar didesnis. Tai nėra ir nebus tautinės valstybės galas; tautinės valstybės jungiasi, toliau jungsis ir veiks daugelyje sričių. Jau vien techniniai ir ekonominiai laimėjimai lemia šią neišvengiamą būtinybę. Antra vertus, tokiu metu, kai pasaulis linksta prie grėsmingos unifikacijos formos, įvairių mažesnių valstybių ir tautų bendrijų, kurios vienokiu ar kitokiu būdu tarpusavyje artimos, konstitucijos gali padėti geriau išsaugoti nacionalinį arba regioninį tapatumą.
Laipsniškas ir taikus valstybių jungimasis į grupes neabejotinai sustiprins ir taikų sambūvį. Argi daugelis pastarųjų šimtmečių karų nebuvo tautinių valstybių karai? Kaip geriau galėtų būti sutramdyti įvairūs nacionaliniai demonai, jei ne tautoms faktiškai bendradarbiaujant? Daugiasluoksnio suverenumo principas bus gyvybingas tik paremiant visuomenei ir politikams. Pastebėjau, kad mano šalyje (ir galbūt daugelyje kitų) žmonės dažnai sako "mes" (mano atveju čekai) ir "jie" - tų nedori užsieniečių iš Briuselio kompanija. Bet argi mes taip pat ne Briuselyje? Šis skirstymas į a priori doruoliškus "mus" ir kažkodėl nedorus "juos", norinčius bet kokia kaina mums pakenkti, tik parodo, kaip silpnai suvokiamas tikrasis integracijos principas. Tam taip pat reikia kantriai priešintis.
Mes visi sėdime toje pačioje valtyje, kuri plaukia teisinga kryptimi. Ji ir toliau ta kryptimi plauks, jei visi jos keleiviai jaus bendrą atsakomybę, o ne kiekvienas žais savo žaidimus, siekdamas savų tikslų. Mes neįrodysime savo svarbumo ar unikalumo naujai susikūrusioje bendrijoje, šūkaliodami apie savo neaiškiai apibrėžtus tautinius interesus - tai tik slepia vidinio pasitikėjimo stygių. Turime ryžtingai žengti į priekį drauge ir kartu siekti bendrų tikslų.
Europa daugelį šimtmečių buvo šios planetos civilizacijos centras ir tokiu centru save neabejotinai laikė, net jei ir klydo. Todėl ji jautėsi teisi po visą pasaulį skleisdama savo kultūrą, religiją ir atradimus, nepaisant to, ar kas nors to norėjo. Minėtos vertybės dažnai buvo primetamos jėga. Netgi būtų galima sakyti, kad Europoje galima atsekti visą šiuolaikinę civilizaciją: ne tik atskirus elementus, kuriuos pasaulis laiko iškiliais, bet ir šiandieninį trumparegiškumą. Europa turėtų iš viso to pasimokyti ir savo vaidmenį susigrąžinti nauju būdu. Kitaip tariant, ji daugiau nieko pasauliui neprimes, niekur nenaudos prievartos, o tik stengsis įteigti. Ji tik rodys pavyzdį, iš kurio kiti galės pasimokyti, bet neprivalės daryti tą patį.
Būtų nelengva rasti žemėje regioną, kur kiekvienoje šalyje būtų susitelkę tiek daug tautybių ar etninių grupių, tiek daug mažumų ir tarp tų mažumų gyvenančių kitų mažumų. Per pastaruosius dešimtmečius Europa vis dėlto sugebėjo sukurti, ko gero, darniausias viršnacionalines grupes, kokių šiandien yra visame pasaulyje. Tačiau svarbiausia tai, kad šios grupės neatsirado kaip smurto prieš silpnuosius padarinys, kaip visada būdavo praeityje, o atvirkščiai - jos yra realių susitarimų rezultatas. Todėl integracija iš kovos lauko persikėlį konferencijų sales. Jau vien tik tai dabar gali būti svarbiausias likusiojo pasaulio uždavinys.
Paminėjau didėjančią viršnacionalinių struktūrų svarbą šių dienų pasaulyje. Mano nuomone, geriausias būsimųjų dešimtmečių politinis susitarimas būtų šių stambių viršnacionalinių arba europinių subjektų kūrybinis, partneryste pagrįstas tam tikros formos bendradarbiavimas, laikantis konkrečių būtiniausių mažiausių socialinių standartų, kurie turėtų būti daugiau moraliniai nei politiniai. Šie santykiai, žinoma, jei jie prasmingi, turi būti grindžiami dviem pagrindiniais principais: visiška abipuse lygybe ir kuo didesniu atvirumu. Santykiai nėra partnerystė, kai dėl realių priežasčių, pavyzdžiui, baimės, kad bus nutrauktas naftos ar dujų tiekimas, kai kas užmerkia akis ir pamiršta visas liberalių pažiūrų žurnalistų žmogžudystes ar panašias blogybes, apie kurias mielai kalbėtų kitomis aplinkybėmis. Tokie santykiai pagrįsti melu. Tikri partneriai privalo sugebėti vieni kitiems sakyti viską, ką galvoja, kitaip tariant, visą tiesą, be to, jie privalo įstengti išklausyti visą tiesą.
Europos integracija, dėl kurios didžioji mūsų žemyno dalis taip ilgai gyvena taikoje, tiesą sakant, yra unikalus bandymas sukurti demokratinių valstybių konfederaciją. Ji dar nėra visavertfederacija, nėra netgi tradicinkonfederacija ir iškart tokia netaps. Tai tik naujas darinys. O kad ši pastanga taptų pavyzdžiu kitiems! Tačiau ne tai svarbiausia. Europos Sąjunga, mano įsitikinimu, turi galimybę įkvėpti likusį pasaulį kurti dar tobulesnį modelį nei jos įgyvendinamas tautų bendradarbiavimo modelis. Turiu omenyje galimybę tobulinti visus ginčijamus būdus, kuriais Europa nulėmšiuolaikinės civilizacijos pobūdį arba padarjam įtaką. Tai judėjimas, kuris jau po truputį prasideda.
Turiu omenyje naudos, siekiamos bet kuria kaina, nepaisant ilgalaikių ir negrįžtamų pasekmių, kulto atmetimą, kiekybinio ir nuolat didėjančio augimo kulto atmetimą, netikusio sumanymo pavyti ir pralenkti Ameriką, Kiniją ar dar ką nors atsisakymą ir pavojingo neplanuoto žemės kolonizavimo ir beprasmio planetos apiplėšimo neatsižvelgiant į aplinką arba būsimų kartų interesus atsisakymą. Turiu omenyje ir išradingą energijos taupymą, kai valstybės sėkmmatuojama ne vartojimo didėjimu, o priešingai - jo mažėjimu.
Visa tai įmanoma pasiekti tik tada, kai pokyčiai subręs šiuolaikinio europiečio sieloje. Akistatoje su naujausiais atradimais kosmologijos srityje žmogui reikėtų būti tik truputį kuklesniam, pagalvoti apie tai, kas bus po jo mirties, ir vienumoje nusilenkti prieš visatos paslaptis; trumpai tariant, jis turėtų dar kartą atrasti ryšį su amžinybe ir begalybe, kaip buvo ankstyvuosiuose Europos vystymosi etapuose. Turėtume rimtai apmąstyti, kad tai, kas padaryta, yra padaryta negrąžinamai, kad viskas kažkur išliks - net jei tik skriejančios šviesos pavidalu - ir kad dėl to niekas neatleidžiama visam laikui.
Tačiau grįžtant prie Europos kaip partnerės reikia pasakyti, kad daugelis žmonijos istorijoje vykusių karų buvo dėl sienų, kitaip sakant, teritorijos. Ši patirtis moko, kad ne tik tautinės valstybės, bet ir viršnacionalinės bendrijos turėtų visada tiksliai žinoti, kur jos prasideda ir kur baigiasi. Dėl neaiškių ar ginčytinų sienų dažnai kyla katastrofos. Europos Sąjunga taip pat turėtų šito nepamiršti ir išsiaiškinti, kur yra jos išorės sienos. Jei ji nori sieną nuversti, visų pirma turi žinoti, kur ši yra. Taip ES pritartų geografinės tapatybės idėjai platesniu, t. y. planetos, mastu. Be to, šitaip ji įneštų svarbų ir realų indėlį į mūsų visų trokštamą tikslą - taiką tarp šios planetos žmonių ir tautų.
Pasidalyto suvereniteto tema Europos diskusijose dažniausiai susijusi su Europos Sąjungos institucine sąranga. Pritariu tam, kad Europos Sąjunga pastaraisiais metais skiria tiek daug energijos šiai temai, ir džiaugiuosi jos laimėjimais šioje srityje. Būtent dėl šios priežasties drįstu panagrinėti šį klausimą žvelgdamas į perspektyvą. Parlamentas, kuriame jūs posėdžiaujate, renkamas tiesioginiuose rinkimuose, ir dedamos pastangos, kad įvairių valstybių atstovų skaičius jame atitiktų valstybės dydį. Manau, kad Europos Parlamentui, kaip vienintelei visų europiečių tiesioginių rinkimų būdu išrinktai institucijai, turėtų būtų suteikta daug daugiau teisių, nei jis šiandien iš tikrųjų turi. Todėl teisėkūros darbas turėtų būti aiškiau pereiti iš vykdomųjų institucijų į teisės aktų kūrimo institucijų rankas. Europos Parlamentas neturi žmonėms atrodyti tik kaip brangi Europos Sąjungos puošmena.
Mano nuomone, kartu su Parlamentu ilgainiui galėtų pradėti veikti kita, mažesninstitucija, kurios narius iš savo gretų rinktų nacionaliniai parlamentai ir kiekviena valstybnarturėtų tokį pat narių skaičių. Šiuo arba kitu panašiu būdu būtų galima tuo pačiu metu išspręsti du klausimus. Pirma, nacionaliniai parlamentai nebesijaustų nedalyvaujantys priimant Europos sprendimus. Antra, būtų garantija, kad bent viena Europos institucija užtikrina visišką lygybę visoms valstybėms narėms. Žinoma, tokia institucija posėdžiautų nedažnai, tam tikro narių skaičiaus prašymu ir tik tais klausimais, dėl kurių būtinas bendras sutarimas. Priėmus šį sprendimą, skyrimo į Komisiją procedūra taptų ne tokia sudėtinga, laikantis nacionalumo modelio, o Europos Vadovų Tarybai palengvėtų balsų skaičiavimas. Prisipažįstu, aš ir pats manau, jog svarbiau, kad Komisijos nariai būtų geriausi savo srities specialistai, o ne tik mano šalies piliečiai ar mano partijos nariai.
Europos Vadovų Taryba šiuo metu yra keistas vykdomosios ir atstovaujamosios valdžių derinys. Jos vaidmenį taip pat reikia paaiškinti. Manau, kad jis turėtų būti panašus į parlamentinės demokratijos valstybės vadovo vaidmenį, kuris viena vertus yra sunkiai pastebimas, o kita vertus - tai matomas kolektyvinis valstybių konfederacijos valdymo vaidmuo, kurio matomas ir visiems suprantamas atstovas būtų asmuo, tai yra pirmininkas, kurio buvimas jau numatytas Lisabonos sutartyje ir kuris yra labai svarbus asmuo, turint omenyje, kad bet kokios formos kolektyvinio vadovavimo atsiradimas pranašauja valstybės suirimą. Nesakau, kad taip gali atsitikti ir viršnacionalinei bendrijai, bet vis dėlto jaučiu, kad kažkur viršuje turėtų būti vienas žmogus, kuris atstovautų visam sudėtingam mechanizmui ir kurio dėka visą šį mechanizmą būtų lengviau suprasti.
Jau daug kartų minėjau, kad būtų puiku, jei kada nors ateityje būtų priimta nedidelė, suprantama ir lengvai skaitoma Europos konstitucija, kurią nesunkiai suprastų net vaikai, ir kad likusi dalis - dabar išaugusi iki kelių tūkstančių puslapių - būtų tik jos priedai. ES pagrindinių teisių chartija, kaip tekstas, kuriame suformuluotos vertybės ir idealai, kuriais Europos Sąjunga remiasi, kurių ji stengiasi laikytis ir kuriomis grindžia savo sprendimus, būtų pagrindinšios konstitucijos dalis arba pirmasis jos skyrius.
Ponios ir ponai, norėčiau padaryti paskutinę pastabą, kuri tam tikra prasme sugrąžins mane prie to, nuo ko pradėjau. Žiūrint iš toli, Europos Sąjunga atrodo kaip itin technokratininstitucija, kuriai rūpi tik ekonomika ir pinigai. Nepabaigiami ginčai dėl biudžeto, kvotų, muito, mokesčių, verslo reguliavimo ir daugelio kitų reguliavimo priemonių tikriausiai būtini, ir aš jokiu būdu jų nesmerkiu. Netgi manau, kad garsieji nurodymai ar reikalavimai, kaip gaminti guliašą, - tai, iš ko daugiausia juokiasi euroskeptikai, - yra labiau skirti apsaugoti tam, kas čekiška ar vengriška, o ne užsipulti tas valstybes nares ar kėsintis į jų tapatumą.
Vis dėlto manau, kad Europos Sąjunga turėtų labiau ir akivaizdžiau pabrėžti tai, kas iš tikrųjų svarbiausia, t. y. savo dvasinius ir vertybinius pagrindus. Europos Sąjunga deda negirdėtas pastangas, kad sukurtų didelę ir autentišką viršvalstybinę bendriją, pagrįstą žmogaus laisvėmis ir orumu, tikra, o ne tariama arba formalia demokratija, tikėjimu sveiku protu, padorumu ir gebėjimu vesti lygių partnerių dialogą Bendrijos viduje ir su visais kitais partneriais. Be to, ši bendrija neabejotinai grindžiama pagarba tautoms, jų tradicijoms, laimėjimams, jų užimamoms teritorijoms, jų namams ir kraštovaizdžiams, kuriuose tie namai stovi. Ir, žinoma, žmonių teisių bei žmonių solidarumo gerbimu.
Turtinga Europos dvasinir kultūros istorija, pagrįsta klasikinio, žydiškojo, krikščioniškojo, islamiškojo, o vėliau ir Renesanso bei Šviečiamojo amžiaus elementų samplaika, sukūrnenuginčijamas vertybes, kurioms Europos Sąjunga galbūt pritaržodžiu, bet dažnai ją suvokia tik kaip patrauklią pakuotę tikrai svarbiems dalykams supakuoti. Bet argi ne šios vertybės yra svarbiausios ir argi ne jos, antra vertus, nurodo kryptį visam kitam?
Šiuo atžvilgiu nesu revoliucinių, istorinių ar radikalių idėjų gynėjas. Aš tik siūlau giliau apmąstyti tikrąjį Europos vienijimosi pagrindą, ugdyti priklausymo Europai jausmą ir propaguoti moralinį kodeksą, peržengiantį pasaulio, kuriame siekiama kuo greičiau gauti naudą, kuris niekur neveda ir kuriame gerovei nustatyti naudojami tik kiekybiniai rodikliai, ribas.
Europa pradėta vienyti jau prieš dvidešimt metų. Tvirtai tikiu, kad šis žemynas jau niekada nesileis padalijamas, o atvirkščiai - taps dar didesnio vieningumo ir bendradarbiavimo erdve bei šaltiniu. O kad F. Šilerio "Oddžiaugsmui" mums ir mūsų palikuonims būtų ne tik tautų draugystę šlovinanti poema, bet ir simbolis, žadinantis mūsų bendras pastangas kurti humaniškesnį pasaulį!
(Griausmingos ovacijos stovint)
Pirmininkas
Ponios ir ponai, jei Sacharovo premija būtų buvusi įsteigta prieš trisdešimt metų, jūs, pone Václavai, būtumėte buvęs pagrindinis mūsų kandidatas ją gauti. Laimei, šiandien jums nebereikia šios premijos, nes nebėra senosios ir naujosios Europos. Yra tik viena Europa. Šiandien mūsų, kaip politikų, pareiga - gerbti tokias vertybes kaip susitaikymas ir vieningumas, kurių pagrindu išaugo Europos Sąjunga. Todėl padarykime visa, kas įmanoma, kad užtikrintume, jog jos nebūtų pamirštos.
(Posėdis pradėtas 15.50 val.)
