

Talmannen.
   Den första punkten på föredragningslistan är ett uttalande från mig själv, 70 år efter general Francos statskupp i Spanien den 18 juli 1936.
Som ni vet undertecknade 200 ledamöter en begäran om en muntlig fråga till kommissionen och rådet om att uttryckligen diskutera ett fördömande av Francoregimen på minnesdagen 70 år efter general Francos statskupp.
Talmanskonferensen godkände inte denna begäran och ansåg att det var mer lämpligt att talmannen gjorde ett uttalande och att de olika politiska grupperna då uttryckte sina åsikter om betydelsen av denna dag. Det är det vi gör nu.
Vi talar om ett datum som ligger långt tillbaks i historien. 70 år har gått sedan den 18 juli 1936. Det är närapå den förväntade livslängden för den generation spanjorer som deltog i övergången till demokrati, en övergång som ses som en modell, men för att övergången skulle lyckas krävdes delvis att man glömde det som varit och sköt minnet åt sidan. Minnet kommer nu tillbaka i en återhämtningsprocess som fyller bokhandlarna och även skrivs in i lagen.
Som jag sa till er för två år sedan tillhör jag denna generation – liksom många spanska ledamöter här – och mitt personliga förhållande till det förflutna påverkar oundvikligen mina minnesbilder. Detta är emellertid ett uttalande på institutionens vägnar, som jag gör som talman för Europaparlamentet,, och det jag säger i dag måste vara ett politiskt agerande som går längre än det personliga. Att låta vårt förflutna få betydelse för nutiden är en viljehandling som framför allt är knuten till den framtid vi vill bygga, och vi vill inte bara bygga den på det sköra och flyktiga minnet som vi personligen har, utan på historien, som man lär in snarare än minns, och just av det skälet kan delas mellan oss.
Historien lär oss att just den dagen gjorde en del av den spanska armén – endast en del av den – uppror mot Andra republikens regering, som valdes demokratiskt av det spanska folket 1931. Det satte stopp för stora förhoppningar, eftersom den republiken ville främja demokratin och genomföra nödvändiga och genomgripande reformer: jordbruksreformer, reformer av militären, separation av kyrkan och staten, införande av sociala trygghetssystem, lagar om självbestämmande för regioner, kvinnlig rösträtt, rätt till skilsmässa, och detta i ett djupt patriarkaliskt samhälle.
Dessa reformer blev en referenspunkt för många länder i Europa. De var en referens till demokrati i Europa, den nya gränsen för demokratin i Europa. Det var svåra tider för demokratin då, med tanke på att den hade försvunnit i Italien, Grekland, Polen, Ungern och Tyskland. Statskuppen ledde därför inte bara till ett långt och grymt inbördeskrig i Spanien, utan den satte också punkt för det hopp för Europa som André Malraux hade talat om.
Kriget i Spanien var inte bara ett krig och det rörde inte bara Spanien. Det var en kamp mellan två stora världsåskådningar. Ja, Larras Spanien och Machados Spanien, båda dessa sidor av Spanien kom tillbaka, och en av de två sidorna gjorde hjärtat till is i varje spanjor. Ett krig mellan spanjorer skulle inte ha varat så länge, helt enkelt för att våra egna styrkor inte skulle ha tillåtit det.
Kriget var ett avgörande ögonblick i världshistorien. Det hade mycket stor betydelse internationellt. Från 1936 kom de framtida europeiska deltagarna i andra världskriget i direkt eller indirekt konflikt med varandra under det spanska inbördeskriget. Spanien var den första stora striden i andra världskriget, ett test inför ett kommande krig som skulle ödelägga Europa. För första gången i historien bombades civilbefolkningen. Vi kommer alla ihåg Guernica, men det fanns många Guernica i Spanien.
Européer på båda sidor miste livet och man kan se deras namn på kyrkogårdarna i Madrid, Jarama, Belchite, Teruel, Guadalajara, Ebro …, mytomspunna namn, där så många européer ligger begravda. Deras europeiska vänner fortsatte därefter att strida i hela Europa för att befria det. För en del var kriget den sista stora saken att kämpa för, för andra var det ett korståg.
Jag kommer ihåg korståget, biskoparna som gjorde fascisthälsningar, generalerna som stod vid kyrkportarna. Jag kommer också ihåg kyrkogårdar fulla av människor som hade dödats av den ena eller den andra sidan. Det var ett känslofyllt krig, där 1900-talets ideologier stred mot varandra för första gången: demokrati, fascism och kommunism. Det var ett religionskrig, men samtidigt var det ett krig mellan klasserna, en revolution som möttes av en reaktion.
Det var en konflikt som skulle fortsätta i Europa och som också fortsatte i Spanien efter det att kriget var slut, för det var inte bara ett krig. Det kom också en lång och hård efterkrigstid då det inte längre var fråga om att bekämpa fienden, eftersom kriget hade vunnits, utan det handlade snarare om att utradera kriget för att behålla ett system som varade länge och höll Spanien utanför demokratiseringsprocessen och också den återuppbyggnadsprocess som Europa gick igenom till följd av Marshallplanen. 
Många av våra kolleger från länderna i öster minns den isolering de fick genomlida som ett resultat av Jaltakonferensen och järnridån som skilde dem från ett fritt, demokratiskt och välmående Europa, och det var så det var. Men inte lika många minns att det fanns länder i Sydeuropa – Spanien och Portugal – som också var isolerade från denna process och som fick lyda under militärdiktaturer under lång tid. 
Jag kommer ihåg att en amerikansk kongressledamot en gång beklagade sig för mig över att européerna inte var tacksamma för de insatser som Förenta staterna hade gjort för att befria Europa. Jag måste påminna honom om att när det gällde Spanien var det tydligt att några sådana insatser inte hade gjorts, eftersom de glömde att befria oss, eftersom militärregimen var till nytta för dem under det kalla kriget.
I dag vill jag citera Salvador de Madariaga, vars namn finns på en av våra byggnader. ”Före 1936”, sa han, ”levde alla spanjorer i Spanien och i frihet. I dag”, sa han 1954, ”lever hundratusentals i frihet utanför Spanien och resten lever i Spanien utan frihet”.
Friheten kom tillbaka 1975. Vi började att bygga grunderna till ett samhälle grundat på demokrati, frihet och målet att ansluta oss till Europa. Nya generationer har fört fram nya politiska krav beträffande framtiden och beträffande det förflutna. De har mött ett krig och en diktatur som har förflyttats en generation bort från dem, och när vi i dag i Spanien talar om moralisk upprättelse för offren är det vi vill diskutera vårt lands och vårt samhälles aktiva minne för att till fullo acceptera vårt förflutna, för att hedra alla döda och för att möta de uppenbara sanningarna och inte glömma de händelser som är obekväma för oss eller låta oss tröstas av osanningar. Det är smärtsamma sår som har börjat läka i Europa, men som finns kvar i många människors minnen, eftersom det då inte var möjligt att rensa bort dem.
Det är detta som är syftet med den minnesstund vi håller här i Europaparlamentet i dag: att möta det förflutna som finns kvar i en del av Europas minne för att inte upprepa misstagen i det förflutna, för att klarsynt fördöma dem som bär ansvaret för dem, för att hedra offren för dessa människor och för att uttrycka vår erkänsla för alla dem som kämpade för demokrati, som förföljdes och som stödde Spaniens återkomst till Europa, och att se detta som vårt gemensamma arv.
Jaime Mayor Oreja,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater efter detta uttalande om Spaniens nutidshistoria. Jag vill betona att vår ståndpunkt huvudsakligen grundas på fullt stöd för försoning med och övervinnande av en tragedi i det förflutna, vilket ledde till demokrati och 1978 års konstitution.
I morgon, den 5 juli, är det 30 år sedan den spanska regeringens ordförande, Adolfo Suárez, inledde sitt arbete med att leda vår övergång till demokrati framåt.
För dem av oss som hade äran och möjligheten att delta i det projektet och som tillhör den demokratiska centerns union – det parti som i denna regering hade ansvar för det huvudsakliga genomförandet av övergången med stöd från andra politiska grupperingar och entydigt stöd från det spanska samhället och Hans Majestät Konungen – bygger våra värden frihet och försoning, som skrevs in i 1978 års spanska konstitution, och vår uppmaning om ett slut på motsättningarna mellan de två oförsonliga sidorna i Spanien på vår allra djupaste övertygelse. Misstaget, dumdristigheten, tragedin i förra århundradets spanska historia, var att det var så lätt för de två motsatta sidorna i Spanien att återuppstå – en mycket vanlig företeelse som alltid har funnits i vårt land – att det var så lätt för dessa båda sidor att övertyga sig själva om att de inte kunde leva tillsammans i en demokrati.
Vi känner alla till Europeiska unionens existensberättigande, som bygger på samma moraliska styrka som den spanska konstitutionen, den moraliska styrkan hos människor som sluter sig samman, enhetens moraliska styrka, så att vårt förflutna inte ska upprepas i modern tid, så att inga fler världskrig uppstår i Europa, inga fler krig, inga fler diktaturer, inga fler kommunistregimer och inga fler inbördeskrig som det som vi genomled i Spanien.
EU:s nya länder kan göra misstag när de hanterar våra nuvarande och framtida problem, men det finns ett misstag som vi inte kan göra, och som vi inte får göra: att upprepa de historiska misstagen, att inte lära av vår historias misstag.
Av alla dessa skäl får vi inte bli trötta på försoning och harmoni. Vi får inte ändra vår inställning, och många spanjorer anser att det skulle vara ett historiskt misstag att försöka framkalla en andra övergång i dag, som om den första hade blivit för gammal och föråldrad. Det är ett historiskt misstag att ensidigt förstöra kärnan i vår harmoniska konstitution. Det är historiskt sett oklokt att inleda en debatt om rätten till självbestämmande i Spanien, om att i Spanien inrätta nya stater som aldrig har existerat. Det är ett historiskt misstag, eftersom det för oss bort från den harmoni vi skapat.
Låt mig därför, herr talman, på denna trettioårsdag av den demokratiska processen i Spanien som inleddes den 5 juli 1976, och på gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraters vägnar avsluta med att utbringa ett leve för försoningen, ett leve för friheten och ett leve för 1978 års spanska konstitution.
Martin Schulz,
   – Herr talman! Efter att ha lyssnat till ert anförande vill jag fråga vilken anda som låg bakom Franco och hans regim? Vi känner alla till denna anda. Det var den anda som präglas av intolerans och människoförakt, den anda som krossar demokratiska institutioner, hatets anda som avskyr allt som inte är som man vill att det ska vara. Bakom Franco och hans regim fanns människoföraktet och en benägenhet att använda dödligt våld. Ovillkorlig underkastelse till andans ideologi eller döden – det var Francoregimens budskap. Men det var inte ett spanskt budskap, för när Franco grep makten för 70 år sedan hade mitt land redan lidit under Hitlers diktatur i tre år och Mussolini hade redan regerat i Italien i 14 år. Då fanns redan den fascistiska rörelsen i hela Europa, och Franco var huvudsakligen en militärisk del av den.
Inbördeskriget var inte bara ett spanskt inbördeskrig. Spanien var det huvudsakliga territoriet för kriget och spanska folket var de huvudsakliga offren, men spanska folket var också krigets gisslan i en testomgång inför ett större krig. Guernica och Condorlegionen är och förblir en skamfläck i mitt lands historia.
1930-talets ungdomar var en härlig generation i Europas historia och världshistorien. De reste självmant till Spanien för att försvara demokratin. Ernest Hemingway skapade ett oförglömligt litterärt monument för den generationen. Den berömde amerikanske författaren Arthur Miller sa en gång att ordet ”Spanien” var en explosion under 30-talet. Det gällde att övervinna tjänstemannafeodalismen och att föra fram en anda av frihet och tolerans och krossa intoleransens onda ande.
När vi tänker på Spanien i dag, tänker vi inom Europas vänster på de oräkneliga offer bland våra anhängare som miste livet i det inbördeskriget – men inte bara bland våra anhängare. Det fanns också kristdemokrater, liberaler och republikaner som kämpade mot intoleransen. Världen över fanns det ett motstånd mot Franco bland alla de intellektuella och länder som var emot den totalitära viljan att underkuva, vilken förknippades med Franco. Franco förlorade.
Om vi granskar situationen här i parlamentet 70 år senare vill jag be er att uppmärksamma att efter det att direkta val infördes har tre talmän för Europaparlamentet varit spanjorer: en konservativ kristdemokrat och två socialdemokrater. Om en spansk talman av katalanskt ursprung i dag, 70 år senare, på de valda företrädarnas vägnar för 25 europeiska länder kan säga att den europeiska integrationen är en seger över intolerans och slaveri, då kan vi 70 år senare säga att friheten har vunnit och Franco har förlorat. Inget skulle kunna vara bättre för Europa!
Bronisław Geremek,
   . Herr talman! Europa har en rik historia, och även om Europaparlamentet inte ska försöka spela rollen som den ende som vet sanningen om det förflutna är det ändå viktigt för den europeiska integrationens framtid att parlamentet känner ansvar för Europas kollektiva minne, vilket är det bästa sättet att lägga grunden till en europeisk enhet.
Nu är det år 2006. Detta år är det minnesdagen för arbetarupproret i Poznan i juni 1956 och den ungerska revolutionen i oktober 1956. Det var dramatiska händelser i kampen för bröd och frihet. Det är år 2006. För sjuttio år sedan införde general Franco en diktaturregim som motsatte sig frihet, demokrati och rättssäkerhet. Spanien, som borde ha varit en av de nationer som grundade Europeiska unionen var – mot folkets vilja – skilt från resten av Europa i femtio år.
När man tänker på dessa händelser skulle det inte vara rätt att lägga ihop alla incidenter med orättvisa, hat, konflikter och mänskligt lidande från perioder med inbördeskrig och diktatur. För att något sådant inte ska inträffa igen måste vi i stället minnas att Spaniens historia också är Europas historia, en historia som ledde till grundandet och byggandet av Europeiska unionen.
Europa bör poängtera vikten av att minnas att om Spanien har kunnat avsluta detta dramatiska kapitel i sin historia i samförstånd, så har det skett genom försoning och fredlig dialog. Låt oss hylla det spanska folkets mod och förstånd.
Under detta minnesår bör Europaparlamentet och Europa som helhet glädjas åt den frihet som dess existens grundas på. Europa borde känna sig förenat bortom alla politiska motsättningar och vakna upp till det faktum att vi nu vet varför Europa finns. Genom att göra det hedrar vi också den dramatiska historia som vi med sorg minns i dag. Tack så mycket.
Daniel Marc Cohn-Bendit,
   Herr talman, mina damer och herrar! Det spanska inbördeskriget 1936 är en lärdom för oss européer, eller snarare fyra lärdomar. Den första lärdomen gäller det mod, den självuppoffring och den oerhörda uppfinningsrikedom som folket, det spanska folket, hade i sin strävan mot frihet och demokrati. Vem kan glömma det fria Kataloniens utomordentliga sociala idéer? Vem kan glömma allt det spanska folket strävade efter under denna häpnadsväckande tid?
Den andra lärdomen gäller fascismens barbari och som vi just har hört är en av dess symboler Guernica, som står för mord, dödande och fängslande, och även symboliserar ett internationellt fascistprojekt, eftersom det är helt klart att den spanska fascismen aldrig skulle ha kunnat segra utan hjälp av nationalsocialismen. 1936 var det fascistiska projektet att dominera i Europa redan tydligt.
Den tredje lärdomen är svårare att ta till sig, eftersom den handlar om feghet, européernas feghet, fransmännens feghet – även om det var svårt för Léon Blum – och britternas feghet, om att alla de människor var fega som tänkte att om spanjorerna betalade priset, så skulle de slippa undan. Som i München 1938, då denna inställning visade sig vara en av denna periods stora misstag, och som är en av de stora läxor som vi bör lära av detta misstag. Historien har visat att de som tror att de kan hålla en låg profil när stormen drar förbi på den andra sidan begår ofta ett misstag. Detta är en viktig lärdom som har varit väldigt svår för många européer att acceptera. Ibland banar pacifismen vägen för skräcken. Ibland är den ett tecken på mod. Det är alltid mycket svårt att veta om pacifism eller alternativet till den är det rätta sättet att gå till väga. Men om man ska tala om feghet, då ska man också betona det mod som visats, till exempel Pierre Cots mod. Han var minister i Léon Blums regering, och som minister skickade han vapen till Spanien. Låt oss minnas att Pierre Cot, vars handlingar under denna svåra tid var heroiska, är pappa till en av ledamöterna i Europaparlamentet, Jean-Pierre Cot, som jag vill tacka för att ha påmint mig om sin pappas insatser.
Den fjärde lärdomen, slutligen, är den kommunistiska diktaturens fruktansvärda intolerans, vi får nämligen inte glömma att det finns två stora föreställningar om spanska inbördeskriget. Den första är att den internationella brigaden ville rädda det spanska folket, men samtidigt finns bilden av den intoleranta kommunistiska brigaden, som mördade Trotskijanhängare som tillhörde POUM såväl som anarkister på grund av att de inte hade samma politiska inställning. Det är också en läxa att lära av det spanska inbördeskriget. Det visar att frigörelse inte innebär att man kan avfärda alla andras åsikter. Det innebär i stället att man ska acceptera mångfald och demokrati.
Mina damer och herrar! Europeiska unionen måste dra full nytta av dessa fyra lärdomar. Vi måste minnas vad vi lärt när det uppstår barbari i Bosnien eller när man bör uppfylla sin plikt och visa solidaritet med förtryckta folk. Om vi lär oss av dessa läxor tror jag att framtiden kan bli lite ljusare. 
Francis Wurtz,
   . Herr talman! Parlamentet gör som det ska och anordnar en politisk handling för att minnas sjuttioårsdagen av att Franco startade spanska inbördeskriget.
Förstörelsen av den unga republiken är i flera hänseenden ytterst relevant för hela Europa. För det första lyckades Putschstyrkorna 1936 endast besegra Folkfronten med beslutsamt stöd från det fascistiska Italien och det nazistiska Tyskland. Det var också i Spanien som de sistnämnda experimenterade som en förberedelse inför sitt kommande blixtkrig mot Frankrike, och Guernica var det första exemplet i världshistorien på att man genom massiva luftbombningar genomförde en massaker på civilbefolkningen – och detta skulle bli en förskräcklig modell för vad som ägde rum under andra världskriget. 
De mörka åren 1936–1939 behöver uppmärksammas i Europa också av ett annat skäl, nämligen det sätt på vilket de angränsande demokratierna svek republikanerna. Det faktum att de inte ingrep 1936 banade vägen för München 1938, vilket ledde till katastrof för hela kontinenten från 1939. Samma sak kan dessutom sägas om den trångsynta likgiltighet som västvärldens och Europas ledare generellt visade mot Francoregimen efter kriget så snart som dess ledare hade anslutit sig till styrkorna för gott mot det onda imperiet.
Sammanfattningsvis finns det ytterligare ett skäl till varför den spanska tragedin har en europeisk dimension. Bland arbetare och vanliga människor ledde den till en våg av internationell solidaritet utan motstycke, och även bland de mest framstående intellektuella i Europa, en solidaritet som på ett slående sätt illustrerades av de internationella brigaderna, vilka bestod av 40 000 volontärer från cirka femtio länder.
Omvänt anslöt sig ett antal spanska republikaner till medlemmarna i den franska motståndsrörelsen. Några av dem deltog i Parisupproret i augusti 1944 som leddes av min djupt saknade kamrat Henri Rol-Tanguy. Andra deltog i befrielsen av Strasbourg i november samma år i general Leclercs armé.
Det europeiska medvetenheten skulle utan tvivel inte vara detsamma utan det outsägliga lidande som offren för Francoregimen fick utstå, det mod som de orädda spanjorer visade som bjöd motstånd och den våg av solidaritet som den unga republiken föddes ur. Låt oss vid vår minnesstund i dag vördnadsfullt hedra alla dessa män och kvinnor.
Brian Crowley,
   . – Herr talman! På många sätt finner jag det mycket svårt att veta vad jag ska säga i dag eftersom jag, till skillnad från många av mina kolleger, kommer från en generation som inte har något levande minne av den tragedi som var själva grunden för Europeiska unionen.
Emellertid läser jag om historia, och jag har en del kunskap och förståelse i ämnet. Vi talar i dag om 70-årsdagen av general Francos statskupp. Grymheter och tragedier på den europeiska kontinenten har bevarats i historieböckerna för varje dag under mer än 227 år.
Jag antar därför att vad vi egentligen borde fokusera på är att fascismen, kommunismen, imperialismen och de totalitära regimer som vi har upplevt på vår kontinent har ett gemensamt drag: en avsaknad av respekt för mänsklig mångfald och annorlunda idéer samt en intolerans mot dem som vill välja en annan väg. Vare sig vi talar om Potsdam, Ungern, Gdansk, Sibirien, Spanien, Portugal eller Irland har de som försökt att påtvinga andra sin egen vilja alltid misslyckats, eftersom mänsklighetens själva väsen är en önskan att vara fri för att kunna leva och interagera med andra.
Därför är det ytterst viktigt att vi inte bara lär av tidigare misstag utan också ser till att vi aldrig upprepar dessa. I stället för att kritisera eller peka finger och säga att denna tragedi var mer dramatisk eller mer skadlig, eller hade större inflytande på den europeiska politiken än andra, låt oss hålla med om att den ägde rum och använda den som ett exempel. I Europa i dag har vi kunnat överkomma dessa barriärer; vi har funnit ett forum och en väg framåt på vilken folk från olika länder med olika ideologier, olika historier och olika tolkningar av samma historia kan komma samman och finna en gemensam grund och en gemensam sak.
Det bästa som vi kan göra i dag i Europaparlamentet är att uppmuntra premiärminister José Luis Rodríguez Zapatero i hans ansträngningar att föra samman vad som tidigare var oförsonliga folk, för att finna en gemensam väg framåt i den baskiska regionen. Detta betyder inte att man ska förlåta de grymheter som begåtts eller att man säger att felen inte ägde rum. Det betyder att man inte kan fortsätta att leva i det förflutna, att man kan inte kan fortsätta att vara bitter. När möjligheten till fred ges måste vi fånga den.
Jens-Peter Bonde,
   – Herr talman! ”De måste stoppas!” Detta utropade min ungdoms stora poet, Gustaf Munch-Petersen, när han som frivillig soldat i det spanska inbördeskriget stod ensam vid fronten medan hans kamrater drog sig tillbaka, eftersom de konfronterades med styrkor som var starkare än dem. Gustaf lämnade sin fru, sina barn och sin familj hemma i Danmark. Hans handlande var varken försvarbart eller ansvarsfullt och kunde inte hålla fascismen borta från Europa. Hans ensamma protest var inte rationell, men tänk om alla hade handlat med samma mod. Att dö utan rädsla var hans livs sista poetiska gåva.
De flesta förblev passiva när demokratin hotades och undanröjdes på många platser tills andra modiga människor satte stopp för nazismen och fascismen.
För många här i Europaparlamentet blev befrielsen en ny ockupation med järnridån och Gulag. Låt oss i dag minnas de många människor – modiga människor och andra – som dog. Låt oss hylla dem som i egenskap av frivilliga soldater i det spanska inbördeskriget gjorde motstånd, deltog för att försvara demokratin och visade både mod och dumdristighet i underjordiska arméer som hade upprättats för att göra motstånd mot regeringens politik att blidka demokratins motståndare. Många människor som var aktiva i motståndsrörelserna letade sig fram till de politiska partierna och också de rörelser som jag har företrätt här i parlamentet i 27 år. Nästan alla är döda. När min modige granne Hans – som var hovslagare till yrket – var döende talade han vilt om brittiska bomber som regnade ner på en fransk skola i stället för på Gestapos högkvarter. I egenskap av agent som arbetade för britterna hade Hans tillhandahållit ritningarna. Misstaget var inte hans, men tanken på de döda skolbarnen förföljde honom till livets slut.
Jag vill också minnas en ung akademiker som reste genom landet för att upprätta den första danska motståndsrörelsen medan regeringen samarbetade med den tyska ockupationsmakten. Frode Jakobsen blev sedan ledare för den framgångsrika underjordiska regeringen, den danska frihetsrörelsen. Efter kriget blev han minister i regeringen och deltog i Europarörelsens stora kongress i Haag 1948 när Europarådet och den europeiska integrationen växte fram. I många år var han ordförande för Europarörelsen och socialdemokratisk ledamot av det danska parlamentet. Med detta sagt röstade han ”nej” i alla omröstningar om EG- och EU-fördrag och förde fram kritik mot EU av demokratiska skäl 1972. 
Vi har uppkallat ett pris efter honom. Det delas varje år ut till personer som har visat ovanligt politiskt mod och som har gjort något för andra människor än de själva vid en tidpunkt då något sådant inte var lämpligt eller fördelaktigt eller något som gynnade deras framtida karriär. Vi har aldrig haft svårt att hitta kandidater. Det finns alltid människor som visar ovanligt politiskt mod, och några av dem har inspirerats av de femhundratusen volontärer och världsmedborgare som reste till Spanien för att säga ”No pasarán”. Jag vill tacka dem som visade personligt mod och som dog för vår frihet. ”El pueblo unido jamás será vencido.”
Maciej Marian Giertych (NI ).
   – Herr talman! Skälet till varför vi i dag i hela Central- och Västeuropa har demokrati, medborgerliga rättigheter, privat ägande och tolerans beror på att kommunismen inte fick grepp om kontinenten, även om det kunde ha blivit så. I Östeuropa skapades en barriär mot kommunismen genom polackernas framgångsrika krig mot bolsjevikerna 1920 och det katolska Polens beslutsamma motstånd mot den påtvingade sovjetiska dominansen. 
Att kommunismen inte fick fäste i väst beror till stor del på att det traditionella Spanien utkämpade ett segerrikt krig mot kommunistiska regeringar. Trots att den spanska vänstern kom till makten på demokratisk väg betedde den sig på ett likartat sätt som vänstern i bolsjevikernas Ryssland, där de främsta målen för attackerna var kyrkan. Nästan 7 000 präster mördades. Kyrkor skändades, kors och heliga statyer längs vägarna besköts. Traditionella styrkor svarade omedelbart på sådana attacker på det katolska Spanien.
De internationella brigaderna, som organiserades av bolsjevikerna i Ryssland, hjälpte den kommunistiska sidan i Spanien. I enlighet med kommunistisk sed kontrollerades dessa brigader helt av kommunistiska particeller och deras hemliga underrättelsetjänst, som var hela den republikanska regimen. Tack vare den spanska högern, den spanska armén, dess ledare och särskilt tack vare general Franco slogs den kommunistiska attacken på det katolska Spanien ned. På samma sätt stoppades försök att sprida den kommunistiska farsoten till andra länder.
Det faktum att sådana personer som Franco, Salazar och De Valera fanns inom den europeiska politiken garanterade att de traditionella värdena i Europa behölls. Vi saknar sådana statsmän i dag. Det är ganska beklagligt att vi i dag upplever företeelsen historierevisionism, där allt som är traditionellt och katolskt ställs i negativ dager och allt som är världsligt och socialistiskt ställs i positiv dager. Låt oss minnas att nazismen i Tyskland och fascismen i Italien också hade socialistiska och ateistiska rötter.
Den makt som utövas av det socialistiska och antikatolska blocket här i Europaparlamentet är djupt oroande. Vi såg tydliga exempel på denna makt under omröstningen förra månaden om texterna om tolerans och det sjunde ramprogrammet. Det kristna Europa förlorar striden mot ett socialistiskt och ateistiskt Europa. Det måste bli en ändring på det!
Martin Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill använda mig av möjligheten att göra personliga yttranden vid slutet av debatten. Jag kan inte just nu komma ihåg precis vilken artikel i arbetsordningen det är, men jag vill be er att göra detta personliga yttrande. Jag har noga lyssnat till vad föregående talare sade. Jag ska inte gå in i detalj på det, men jag vill säga en sak på mina och min grupps vägnar. Det vi just hörde är i general Francos anda. Det var ett fascistiskt anförande och det har ingen plats i Europaparlamentet!
Zbigniew Zaleski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill, som Martin Schulz gjorde, använda mig av min rätt att som parlamentsledamot och säga något kortfattat.
Jag beklagar att ni och talmanskonferensen beslutade att ägna så mycket tid till en debatt om Francisco Franco, men att ni inte tillät oss att ägna ens en minut åt att diskutera en annan fruktansvärd massaker som ägde rum i Katyń. Jag begärde detta på polackernas vägnar och för alla dem som dog där. Jag är besviken över beslutet att inte tillmötesgå min begäran. 
Hans-Gert Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som katolik vill jag säga att vi står för mänsklig värdighet, mänskliga rättigheter, rättssäkerhet, demokrati och frihet. Vi anser inte att diktatorer och de som stöder totalitära regimer – vare sig det är fascism, nationalsocialism eller kommunism – är de rätta att försvara våra ideal. Vi försvarar våra ideal med vår egen övertygelse.
Talmannen.
   Jag vill tacka alla som deltagit i denna debatt och de ledamöter som närvarade, särskilt de som inte är spanjorer, för det intresse de har visat denna historiska händelse, som utan tvekan var en tragedi. Jag vill också påpeka att vi har haft sällskap av åhörare vars minne av historien har fört dem hit.
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om
- rekommendationen från utskottet för regional utveckling om förslaget till rådets förordning om allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden och Sammanhållningsfonden samt om upphävande av förordning (EG) nr 1260/1999 (09077/2006 – C6-0192/2006 – 2004/0163(AVC)) (Föredragande: Konstantinos Hatzidakis) (A6-0224/2006),
- rekommendationen från utskottet för regional utveckling om förslaget till rådets förordning om inrättandet av Sammanhållningsfonden och om upphävande av förordning (EG) nr 1164/94
(09078/2006 – C6-0191/2006 – 2004/0166(AVC)) (Föredragande: Alfonso Andria) (A6-0226/2006),
- andrabehandlingsrekommendationen från utskottet för sysselsättning och sociala frågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om Europeiska socialfonden och om upphävande av förordning (EG) nr 1784/1999
(09060/4/2006 – C6-0188/2006 – 2004/0165(COD)) (Föredragande: José Albino Silva Peneda) (A6-0220/2006),
- andrabehandlingsrekommendationen från utskottet för regional utveckling om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om Europeiska regionala utvecklingsfonden och om upphävande av förordning (EG) nr 1783/1999
(09059/4/2006 – C6-0187/2006 – 2004/0167(COD)) (Föredragande: Giovanni Claudio Fava) (A6-0225/2006), och
- andrabehandlingsrekommendationen från utskottet för regional utveckling om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om europeiska grupperingar för territoriellt samarbete (EGTS)
(09062/2/2006 – C6-0189/2006 – 2004/0168(COD)) (Föredragande: Jan Olbrycht) (A6-0227/2006). 
Konstantinos Hatzidakis (PPE-DE ),
   – Herr talman! Som grek anser jag att jag med rätta kan säga att vi är i slutet av ett maratonlopp av debatter och förhandlingar som inte inleddes 2004 när kommissionen lade fram sitt förslag om utkastet till allmän förordning, utan ännu tidigare, år 2001, när vi inledde den första debatten om framtiden för strukturfonderna för perioden 2007–2013.
Parlamentet var närvarande under hela detta förfarande och satte sin stämpel på debatterna och förhandlingarna: på de i inledningsskedet inofficiella samråden som parlamentet hade med Europeiska kommissionen, på den tredje sammanhållningsrapporten som kom därefter och om interimsrapporten om den förordning som vi röstade igenom förra sommaren.
Parlamentet sände ut ett dubbelt budskap i alla dessa debatter. För det första att Europeiska unionen behövde en trovärdig sammanhållningsbudget. Jag tror att vi var en av de krafter som stjälpte vissa partiers strävan att begränsa budgeten för den nya programperioden.
Det andra budskapet var att vi behövde en effektiv förordning utan onödiga administrativa bördor och, å andra sidan, en förordning som skulle bidra till att EU-medborgarnas pengar användes till ett gott syfte.
I januari inledde vi förhandlingar för att påverka det slutliga resultatet efter Europeiska rådets diskussioner, och för att införliva några av våra grundläggande ståndpunkter.
Jag vill betona den konstruktiva inställning som både Europeiska kommissionen och kommissionsledamot Danuta Hübner haft, liksom det österrikiska ordförandeskapet, i dessa förhandlingar och vill tacka båda sidor för samarbetet med Europaparlamentet.
I dag uppmanas vi att säga ja eller nej till den text som förhandlats fram. Som föredragande för den allmänna förordningen uppmanar jag mina kolleger att godkänna denna text och att säga ja av följande grundläggande skäl.
Under förhandlingarna om budgetplanen säkrade parlamentet ytterligare 300 miljoner euro för gränsöverskridande och interregionalt samarbete. Parlamentet lyckades dessutom att sammankoppla finansiering av projekt med tillträde för människor med funktionshinder. För första gången har det föreskrivits att projekt inte finansieras om det inte först garanteras att människor med funktionshinder har tillträde till dem.
Vi har också varit framgångsrika när det gäller det civila samhällets deltagande. Trots rådets motstånd i början kommer miljöaktörer, icke-statliga organisationer och andra organ också att kunna delta i övervakningskommittéer för att företräda det civila samhället. Tack vare lobbying från parlamentets sida kommer infrastruktur i regioner som inte längre är konvergensregioner i mål 1 också att finansieras med kommissionens godkännande. Detta är något som alla dessa har begärt.
Vi har också sett till att det finns en särskild artikel om hållbar utveckling och miljön. Med andra ord har vi uppnått det som vi i flera år har kallat att göra strukturfonderna grönare. Det finns en stark rättslig grund för att inte orsaka ytterligare skador på miljön genom strukturfonderna.
Samtidigt har vi stärkt stadspolitiken. Medlemsstaterna är skyldiga att ha mer detaljerade planer för städerna. Denna skyldighet inbegriper att lägga fram en särskild förteckning över de städer som väljs ut för att ta itu med relevanta problem. Vi undertecknade också en gemensam förklaring tillsammans med kommissionen om en interimsundersökning av konsekvenserna av att frigöra anslag på grundval av N+2- eller N+3-regeln, eftersom problem kan uppstå till följd av denna regel.
Innebär detta att vi är helt nöjda? Ärligt talat är det inte så. Som exempel vill jag hänvisa till det brittiska ordförandeskapets bonussystem, som i viss mån har ändrat förordningens sammanhängande logik. Jag vill också hänvisa till att vi inte lyckades få igenom våra åsikter om den så kallade prestationsreserven med återanvändning av frigjorda anslag på grundval av N+2- eller N+3-regeln. Ytterligare försening skulle också innebära att programmens start försenades, vilket inte skulle vara bra för regionerna och de mindre gynnade medlemsstaterna. Också detta är ett övertygande skäl för oss att säga ja till denna förordning.
I dag går vi från teori till praktik. Uppriktigt sagt kan även den bästa förordning ha problem om den inte tillämpas korrekt. Den största utmaning som vi står inför, särskilt kommissionen, medlemsstaterna och regionerna, är att se till att denna förordning nu tillämpas korrekt. Det finns utmaningar både för de gamla medlemsstaterna, som inte får upprepa tidigare misstag, och för de nya medlemsstaterna, som inte får upprepa misstag som vissa gamla medlemsstater gjort i samband med tilldelning och användning av medel.
Parlamentet kommer att delta under hela detta förfarande för att övervaka och uppmana till strukturella framsteg som alltid ska vara till förmån för de mindre gynnade medlemsstaterna och regionerna i Europeiska unionen. 

Alfonso Andria (ALDE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Efter mer än ett år når vi nu slutet av ett intensivt arbete som genomförts i nära samarbete med ledamöterna i mitt utskott och företrädare för rådet och kommissionen, vilka jag vill tacka. Jag vill också tacka det österrikiska ordförandeskapet samt särskilt och hjärtligt tacka kommissionsledamot Danuta Hübner som alltid har visat att hon är lyhörd för parlamentets önskemål och en vilja att diskutera och föra en konstruktiv dialog. Detta är den verkliga drivkraften bakom meningsutbytet mellan de båda institutionerna.
Europaparlamentet talade med en röst vid förhandlingsbordet med rådet och kommissionen, och arbetade utanför partitillhörighet och ursprungsländer. På så sätt lyckades parlamentet i större utsträckning påverka resultatet av förhandlingen, och bidrog i betydande grad till att förbättra bestämmelsernas ursprungliga utformning. Trots att rådet förkastade några viktiga förslag som parlamentet lagt fram anser jag personligen att texterna på ett adekvat sätt uppfyller behoven i en utvidgad union. Tack vare de tre institutionernas gemensamma insatser kommer omröstningen denna förmiddag att innebära att EU får tillgång till nya rättsliga instrument som är avgörande för att öka solidariteten och den ekonomiska och sociala sammanhållningen.
Beträffande förordningen om inrättandet av Sammanhållningsfonden, för vilken jag är föredragande, vill jag betona vikten av att öka budgeten, vilket parlamentet kämpade för, från 18 miljarder euro för perioden 2000–2006 till något mer än 61,5 miljarder euro för nästa programperiod. Detta är ett svar på de mottagande medlemsstaternas stora finansiella behov inom miljö- och transportsektorerna med särskilt fokus på hållbar utveckling genom en form av balanserad men flexibel fördelning, det vill säga att man kan anta det sätt på vilket fonden används för att uppfylla varje medlemsstats behov.
Förutom de transeuropeiska nätverken kommer det att vara möjligt att använda Sammanhållningsfonden för projekt inom transportområdet, vilket inbegriper stadstrafik, järnväg, inre vattenvägar och sjötransporter, multimodala program och åtgärder som främjar en hållbar utveckling och förbättrar den miljömässiga dimensionen med särskild tyngdpunkt på nyckelsektorerna energieffektivitet och förnybara energikällor.
Parlamentets ingående arbete har lett till positiva resultat på flera punkter. Jag vill bara ta upp några av dem, som rör både förordningen om inrättande av Sammanhållningsfonden och den allmänna förordningen som Konstantinos Hatzidakis är föredragande för och jag är skuggföredragande för i min grupp. I artikel 14 i den allmänna förordningen finns en särskild hänvisning till tillträde för funktionshindrade. Detta måste från och med nu gälla allt arbete som finansieras med gemenskapsmedel. Vi har lyckats få större erkännande för miljöskydd och hållbar utveckling, vilket Konstantinos Hatzidakis just betonade. Jag är nöjd på dessa två punkter, även om jag skulle ha velat att en detaljerad hänvisning också hade gjorts i huvudtexten i förordningen om Sammanhållningsfonden. Hänvisningen har i alla fall tagits med i den allmänna förordningen, och redan det är ett betydelsefullt och viktigt resultat.
Sedan, beträffande det så kallade partnerskapet, kommer organ som företräder det civila samhället att bli delaktiga i större omfattning, icke-statliga organisationer och föreningar som verkar för jämställdhet mellan kvinnor och män, och i frågor som rör sammanhållningspolitik.
Slutligen, beträffande förordningen om Europeiska regionala utvecklingsfonden, som Giovanni Claudio Fava är föredragande för och jag är skuggföredragande för, ser jag mycket positivt på att en hänvisning införs till den allmänna säkerheten beträffande konvergensmålet som en garanti mot att förfaranden för utgifter som rör strukturfonderna infiltreras av den organiserade brottsligheten. Parlamentets ingripande har dessutom inneburit att den urbana dimensionen uppmärksammas i större utsträckning – ett ämne som ligger Jean Marie Beaupuy, mig själv och så många andra av oss varmt om hjärtat – och har betonat på vilket sätt ett sunt program för investering och förvaltning av fonderna för städer kan styra den ekonomiska och sociokulturella förnyelsen av förorterna och den omgivande landsbygden, vilka är de verkliga krafterna för hållbar och bestående utveckling i regionerna.
Avslutningsvis vill jag göra ett tillägg till vad Konstantinos Hatzidakis sa och uppmana parlamentet att stödja hela paketet med förordningar som diskuteras i dag, och att rösta för dem. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr rådsordförande, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Förfarandet som leder till antagande av den nya förordningen om Europeiska socialfonden förtjänar parlamentets stöd.
Vid första behandlingen lade vi fram 84 ändringsförslag till kommissionens ursprungliga förslag. Bland dessa ändringsförslag vill jag betona en sak: i kommissionens ursprungsversion fastställdes en rad åtgärder som man satte som mål att finansiera, men åtgärderna varierade beroende på om den region som skulle få del av finansieringen var en region inom konvergensmålet eller en region inom konkurrens- eller sysselsättningsmålet.
Jag motsätter mig denna regionala åtskillnad som princip, eftersom den när den tillämpas leder till att det skapas en europeisk socialfond med två hastigheter och att det kommer att innebära en form av indirekt diskriminering av arbetstagare som får stöd från fonden beroende på i vilken region de arbetar. Både kommissionen och rådet har godtagit mitt argument.
Andra betydelsefulla ändringsförslag som rådet och kommissionen slutligen godkände rör användningen av pengar från Europeiska socialfonden för finansiering av arbetsmarknadens parters verksamhet. Jag har alltid varit emot kommissionens ursprungliga förslag och har föreslagit en mer flexibel men striktare alternativ lösning, där en lämplig summa från Europeiska socialfonden skulle öronmärkas för att stärka kapaciteten hos arbetsmarknadens parter, och där det skulle specificeras att verksamheten skulle gälla utbildning, åtgärder för integrering av nätverk och ökad social dialog. Även på denna punkt har både kommissionen och rådet godtagit vår ståndpunkt.
Med det normala förfarandet för andra behandlingen av denna nya förordning fanns det stor risk för att den nödvändiga rättsliga grund som skulle göra det möjligt för medlemsstaterna att utnyttja anslaget från Europeiska socialfonden från den 1 januari 2007 inte skulle vara införd i tid. Det österrikiska ordförandeskapet insåg betydelsen av detta och kontaktade mig för att inleda samtal som syftade till att förkorta den tid som lagstiftningsförfarandet normalt tar. Med värdefull hjälp av skuggföredragandena kunde jag analysera de ändringar som rådet hade lagt fram och att lägga fram fem punkter för rådet som inte hade godkänts vid första behandlingen, men som vi anser är mycket viktiga.
Dessa punkter var följande: främjande av den sociala integrationens roll, åtagande från medlemsstaternas sida att stödja prioriterade åtgärder, åtagande från medlemsstaternas sida att främja åtgärder på innovationsområdet, åtagande från medlemsstaternas sida att stödja gränsöverskridande och interregionala åtgärder och att se till att en lämplig summa pengar finns tillgänglig för utbildning och nätverk bland arbetsmarknadens parter. Jag är mycket nöjd över att rådet har samtyckt till våra förslag. Jag vill därför, herr talman, rekommendera att den gemensamma ståndpunkten antas utan ändringar, och vill samtidigt tacka det österrikiska ordförandeskapet för dess engagemang.
Herr talman! Globalisering och teknisk och demografisk utveckling har lett till långtgående förändringar på en rad levnadsområden i samhället. Den viktigaste politiska frågan för framtiden är hur beslut ska fattas om förändringarnas inriktning, och i detta hänseende medger jag att mycket av innehållet i detta betänkande är resultatet av hårt arbete, och också ingående reflektioner om värderingar som till stor del sammanfattar min syn på politik som en offentlig tjänst.
Beträffande värderingar är jag en av dem som anser att den fria marknaden aldrig i sig kan fungera som en drivkraft för det europeiska projektets kärna. Jag är en stark förespråkare för detta projekt som grundas på värden som fred, social rättvisa, frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna.
Jag vill därför att ni ska veta att detta var ytterligare en inspirationskälla för den nya förordningen om Europeiska socialfonden. Slutligen vill jag uttrycka min tacksamhet för den utmärkta samarbetsvilja som visats under hela detta förfarande och tacka kommissionsledamot Vladimir Špidla, som är i kammaren i dag. Jag vill också tacka kommissionens avdelningar för deras vilja att finna lösningar som infördes i den slutliga versionen, men som inte lades fram ursprungligen. Jag vill slutligen tacka skuggföredragandena Karin Jöns, Elisabeth Schroedter och Ilda Figueiredo, och jag vill offentligt uttrycka min uppskattning för den hjälp som vice talman Luigi Cocilovo bidragit med i denna fråga. 
Giovanni Claudio Fava (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Vi har kommit till slutet av en resa som började i juli 2004 då kommissionen lade fram sina förslag om de nya strukturfonderna som, vilket jag vill betona, parlamentet alltid har stött, försökt förbättra och under alla omständigheter har försvarat genom att betona vissa aspekter som vi anser viktiga, vilka rör kvalitet, utgifter, hållbar utveckling, miljöskydd, jämställdhet, tillträde för funktionshindrade, offentlig säkerhet och gränsöverskridande samarbete.
Vi har arbetat vid sidan av kommissionen och rådet för att se till att denna resa avslutas snabbt, men också, vilket jag upprepar, för att förbättra några känsliga punkter som vi anser vara viktiga för på vilket sätt regionerna och de lokala myndigheterna kommer att använda strukturfonderna.
Jag vill kort påpeka det bidrag vi gett på några specifika punkter. För det första samrådsförfarandet: Vi kämpade för att förfarandet skulle utvidgas och stödjas och för att det vid sidan om institutionella och administrativa ämnesområden skulle införas nya ämnesområden som i grunden är viktiga: jag syftar på icke-statliga organisationer och det civila samhället. Vi anser att samrådsförfarandet är en god utbildning i demokrati och framför allt en stor resurs beträffande ansvar. Att utvidga ansvaret i förvaltningen av strukturfonderna är en av de största politiska utmaningar som Europeiska unionen står inför.
Vi har inriktat oss på rättvisa, det vill säga, att vi vill förhindra ett Europa i två hastigheter, vilket skulle bana vägen för geografiskt diskriminerande åtgärder. Vi vet att den europeiska utmaningen för sammanhållning är svår. Utvidgningen har ökat klyftan mellan olika geografiska områden i Europa, och vi ansåg att det var viktigt att överbrygga klyftan och att få till stånd ekonomisk och social balans mellan alla länder i Europeiska unionen, att förhindra risken för ett Europa i två hastigheter.
Vi har koncentrerat oss på ett antal prioriteringar, och har antagit kommissionens förslag för att undvika att strukturfonderna och den regionala utvecklingsfonden, som jag har ansvar för, blir någon sorts ”inköpslista” som alla har tillgång till för alla möjliga behov. I stället har vi koncentrerat oss på kvaliteten på några få mål och har försäkrat oss om att kvalitet kommer före kvantitet, och vi har också gjort så med utgångspunkt från den erfarenhet som var och en av oss har lagt på minnet.
Vi har hållit oss till principen om additionalitet: strukturfonderna är en form av mervärde, som inte får ersätta statens löpande, normala utgifter i medlemsstaterna. På så sätt måste vi koncentrera oss mer på kvalitetsfrågor när det gäller utgifter, som en form av mervärde.
Slutligen, Lissabon: Lissabon representerar, herr talman, mina damer och herrar, inte bara ett konkurrenskraftigt EU som kan bära upp sin egen ekonomi och fullfölja målet med full sysselsättning av god kvalitet. Det representerar också ett EU som slutligen kan investera i kunskap, materiell infrastruktur, sakkunskap, processer och teknisk innovation och allt som i dag är strukturfondernas kärna.
Europaparlamentets bidrag har varit av praktisk natur, också på ett antal särskilda punkter på så sätt att parlamentet särskilt har uppmärksammat miljöfrågor, hållbar utveckling, stadspolitiken, små och medelstora företag, som är ryggraden i EU:s ekonomi, samt säkerhet. Vi är nöjda över att ett yttrande har föreslagits som omfattar vår begäran om att särskilt uppmärksamma säkerheten, i syfte att EU:s utgifter inte ska kunna användas till organiserad brottslighet.
Herr talman! Vi är endast delvis nöjda därför att, som ni och alla ledamöter vet, vi inte anser att budgetmedlen är tillräckliga för de utmaningar vi står inför, trots utvidgningen och trots det förslag som den föregående kommissionen lade fram, ett förslag som kanske är mer generöst och mer inriktat på behoven för det utvidgade EU med 25 medlemsstater. Jag anser, såsom andra ledamöter har gjort, att det är värt att återigen betona Europaparlamentets ansvarskänsla. Parlamentet har alltid försökt att samarbeta effektivt och till fullo med de andra EU-institutionerna, det har undvikit förlikningsförfarandet och att äventyra den kommande programperioden.
Jag vill tacka Europeiska kommissionen, kommissionsledamot Danuta Hübner och det österrikiska ordförandeskapet. De har handlat i samma samarbetsanda som oss. Det är nu upp till våra länder att agera. Vi har de lämpliga instrumenten. Vi borde kunna använda dem på ett bra sätt. 
Jan Olbrycht (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Lagstiftningsarbetet med ett paket förordningar om sammanhållningspolitiken för åren 2007–2013 avslutas i dag. Vi minns alla den livliga debatten om sammanhållningspolitikens roll och betydelse i Europeiska unionen för fullföljandet av målen i Lissabonstrategin liksom försöken att gradvis begränsa sammanhållningspolitiken och till och med åternationalisera den.
I dag diskuterar vi de frågorna som om de tillhörde det förflutna, men det är nyttigt för oss i Europaparlamentet att erinra oss att tillämpning av solidaritetsprincipen genom bland annat sammanhållningspolitiken är en väsentlig del av Europeiska unionens verksamhet. Dess form må förändras, den kan anpassas efter nya mål, men att urholka den är att förneka den grund på vilken gemenskapen verkar. Genomförandet av sammanhållningspolitiken förutsätter inte bara att vissa fonders struktur och hur de ska användas definieras. Det förutsätter framför allt en definition av de aktuella målen. Detta måste sedan följas av steg för att anpassa den politiska metoden och genomförandestrategierna liksom av praktiska åtgärder.
I enlighet med fördragen kan den sociala och ekonomiska sammanhållningspolitiken genomföras med hjälp av gemensamma ekonomiska resurser. Den kan emellertid också genomföras utan dem, genom gemensam verksamhet i olika medlemsstater som syftar till att liknande mål ska uppnås. Under den nuvarande programperioden utgör gemensamma gränsöverskridande verksamheter en del av gemenskapsinitiativet Interreg. Initiativet uppmuntrar till samarbete i gränsregioner, transnationellt och interregionalt samarbete. Erfarenheter från Interregverksamheter visar att gränsöverskridande initiativ som kommer gemensamt från lokala och regionala organ i flera medlemsstater har stor betydelse för dem eftersom de skapar nätverk för samarbete och bygger upp ömsesidig tillit. Vi kan dra slutsatsen att dessa verksamheter, som tar små ekonomiska resurser i anspråk, ger avsevärt mervärde.
Under den nya programperioden bör man dra nytta av denna positiva erfarenhet. Initiativ som vanligtvis förknippas med Interreg har därför integrerats i sammanhållningspolitiken, inom ramen för mål 3. Det finns också ett behov av att skapa nya lagliga och organisatoriska möjligheter för samarbetspartner. Det är också upphovet till den innovativa idén om att skapa ett nytt rättsligt instrument som skulle stödja all verksamhet i gränsregioner samt transnationell och interregional verksamhet. Det centrala i detta initiativ är att man ger samarbetspartner som inte alltid använder EU-medel ett instrument som gör det lättare för dem att organisera olika verksamheter, inklusive gränsöverskridande samhällsservice.
I enlighet med den föreslagna förordningen kommer, när väl målen och principerna för samarbetet har upprättats, offentliga myndigheter och offentliga organ som skapats med stöd därav inom Europeiska unionen, med andra ord regionala, lokala och nationella myndigheter, att kunna underteckna ett lämpligt avtal, i förordningen kallat konvention. De kommer därefter att kunna registrera den nya institutionen som europeisk gruppering för territoriellt samarbete. Det kommer att vara en juridisk person som erkänns i hela EU, när alla medlemsstater har informerats.
I och med den nya förordningen införs ett nytt rättsligt prejudikat. Det gäller systemrelaterade frågor och har därför mötts av många uttryck för oro, förbehåll och till och med protester. Arbetet med förordningen har varit ett exempel på ett konsekvent framåtskridande mot kompromisslösningar som har krävt många eftergifter och svåra beslut. Det är värt att betona att den föreslagna lösningen garanterar medlemsstaterna full kontroll över tillkomsten av och verksamheten i europeiska grupperingar för territoriellt samarbete (EGTS). Den kompromiss som har uppnåtts har inte förändrat vare sig själva kärnan i den nya lösningen eller dess nyskapande form.
Dagens omröstning avslutar lagstiftningsarbetet och skapar nya möjligheter. Framför allt är det ett sätt att uttrycka vår uppskattning till alla dem som under många år har byggt upp en sant europeisk, decentraliserad form för internationellt samarbete. Som föredragande från en medlemsstat som blev medlem i EU under den senaste utvidgningen har jag haft tillfälle att gå i närkamp med komplexiteten i lagstiftningsprocessen. Därför vill jag särskilt tacka följande för deras oerhört konstruktiva och positiva samarbete: kommissionsledamot Danuta Hübner, företrädarna för Generaldirektoratet för regionalpolitik, företrädarna för de ordförandeskap som avlöste varandra, särskilt det österrikiska ordförandeskapet, kansliet vid utskottet för regional utveckling, de politiska rådgivarna och också mina medarbetare och sakkunniga från Polen. 
Talmannen.
   Det är ett stort nöje för mig att för första gången välkomna till parlamentet det finska tjänstgörande ordförandeskapet som företräds av Hannes Manninen, den finska regeringens region- och kommunminister. 
Hannes Manninen,
   . Herr talman, ledamöter i Europaparlamentet! Det är en stor ära att få tala här i ert parlament som företrädare för ordförandeskapet i EU:s ministerråd. Betydelsen av detta tillfälle framhävs av möjligheten att delta i den slutliga utformningen av det paket med förordningar som är centrala för unionens sammanhållning och regionala utveckling. Det finska ordförandeskapets mål kommer att läggas fram av premiärminister Matti Vanhanen i morgon.
Först vill jag tacka Europaparlamentet för det mycket omfattande samarbetet med rådet. Överläggningarna om förordningar om sammanhållningspolitiken har krävt två års hårt arbete för de olika institutionerna. Om parlamentets kammare i dag röstar om förordningspaketet i enlighet med utskottens rekommendationer kan reformen av sammanhållningspolitiken och genomförandet av den nya programperioden gå vidare som planerat vid början av 2007.
Europaparlamentet har spelat en nyckelroll i beslutet om innehållet i unionens nya sammanhållningspolitik. I de olika sätt som man har närmat sig frågan på har parlamentet särskilt betonat betydelsen av frågor som är väsentliga för det offentliga och det civila samhället såsom partnerskap, beaktande av miljövärden och funktionshindrades delaktighet i genomförandet av programmen. Det var en nödvändig förutsättning för parlamentet att medlemsstaterna för en konsekvent linje avseende kriterier för beräkning av gemenskapens medfinansiering och hantering av mervärdesskatt. Parlamentet var också aktivt när det gäller att upprätta förordningarna om europeiska grupperingar för territoriellt samarbete.
Jag har här nämnt endast ett fåtal exempel på frågor som parlamentet har arbetat för att föra fram. Flertalet av de ändringsförslag som parlamentet har fört fram har övervägts i dagens debatt om förslagen till förordningar.
Vid sidan av antagandet av förordningarna behöver vi också strategiska riktlinjer i gemenskapen om sammanhållningspolitiken innan den rättsliga grunden för genomförandet av programmen slutligen läggs fast. Medlemsstaterna kommer att upprätta sina nationella strategiska referensramar på grundval av sådana riktlinjer, och det kommer att vara vägledande för utarbetandet av regionala utvecklingsprogram.
Vi har föreslagit en ambitiös tidtabell för antagandet av riktlinjerna för sammanhållningspolitiken. Jag har förtroende för de olika parternas samarbetsvilja, och jag hoppas att de givande mönstren för samarbete med Europaparlamentet kommer att bestå. Parlamentets utskott för regional utveckling färdigställde sitt betänkande om de strategiska riktlinjerna i maj. Vårt mål är att fastslå rådets ställningstagande någon gång i juli, så att Europaparlamentet kan diskutera dokumentet direkt när höstens sammanträdesperiod börjar. Om alla parter åtar sig att följa en snabb tidsplan finns alla möjligheter att de strategiska riktlinjerna för sammanhållningspolitiken kommer att vara färdiga senast i oktober. I det fallet kan kommissionen anta de samlade programplaneringsdokumenten, så att de kan börja tillämpas i början av 2007.
Ikraftträdandet av gemenskapens strategiska riktlinjer om förordningarna och sammanhållningen kommer att vara det viktigaste målet i fråga om regional utveckling under det finska ordförandeskapet.
Europaparlamentet har arbetat med stor beslutsamhet och flexibilitet i reformen av sammanhållningspolitiken. Det har samtidigt varit möjligt att förhandla om det interinstitutionella avtalet, förordningarna och de strategiska riktlinjerna. Jag vill tacka er för ert konstruktiva samarbete. Jag vill rikta ett särskilt tack till utskottet för regional utveckling för dess sakkunniga tillvägagångssätt.
Jag vill också tacka föregående ordförandeskap och kommissionen och kommissionsledamöterna för deras värdefulla arbete med att genomföra reformerna av sammanhållningspolitiken. Regionkommittén och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén förtjänar också beröm för det sätt som de har fört frågan framåt på genom att ta upp frågor som ligger nära regionerna och folket.
Jag är säker på att den föreslagna rättsliga grunden kommer att utgöra en utmärkt utgångspunkt för att genomföra en europeisk sammanhållningspolitik som är effektiv och tar hänsyn till regionernas särarter.
Danuta Hübner,
   . Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att tacka er för det stöd och den uppmuntran ni alltid ger och för den roll som Europaparlamentet har spelat i förberedelsen av en reform av sammanhållningspolitiken.
Låt mig först av allt säga hur mycket vi uppskattar er roll när det gäller att säkra en betydande finansieringsram. För det andra uppskattar vi ert bidrag till att åstadkomma en ny arkitektur och även nya verktyg för denna politik. Ni har insisterat på att man ska etablera ett ambitiösare mål för territoriellt samarbete. Detta mål ger ett stort och tydligt europeiskt mervärde, särskilt i samband med Europeiska unionens utvidgning. Målet att stärka samarbetet mellan länder och mellan regioner som drabbades mest av nedskärningarna i Europeiska rådets beslut från december 2005. Jag är säker på att ökningen med 4 procent av de ekonomiska resurserna för att uppnå detta mål kommer att hjälpa oss att vara effektivare och att verka mer kraftfullt för att föra samman europeiska regioner över hela kontinenten.
Dessutom vill jag tacka er för ert stöd för utvecklingen av ett unikt verktyg med syfte att överkomma de problem som medlemsstater, regioner och lokala myndigheter möter när de företar gränsöverskridande, transnationella eller interregionala samarbetsåtgärder, vare sig de finansieras av strukturfonder eller inte. För första gången någonsin kommer EU att ha en lämplig rättslig ram för ökat gränsöverskridande, interregionalt och transnationellt samarbete.
För det tredje uppskattar jag det ni har gjort för att säkerställa att sammanhållningspolitiken ska gälla alla regioner och medlemsstater och att den ska bidra till fler och bättre arbetstillfällen och snabbare ekonomisk tillväxt. I detta sammanhang är jag också mycket glad över att ni välkomnade våra ansträngningar för att skapa nya stödverktyg såsom ”Jeremie” och ”Jessica”, vilka kommer att leda till att nya samarbetspartner och ny expertis tas in från europeiska finansinstitut. Detta kommer att inrikta sig på marknadens värderingar, och det kommer att få strukturfonderna att arbeta mycket hårdare.
Tillåt mig att utnyttja detta tillfälle för att uttrycka mitt personliga tack till föredragandena Konstantinos Hatzidakis, Alfonso Andria, José Albino Silva Peneda, Giovanni Claudio Fava och Jan Marian Olbrycht och att säga hur mycket vi uppskattade den roll Constanze Angela Krehl spelade som föredragande för budgetramen samt hennes arbete med gemenskapens strategiska riktlinjer. Tillåt mig också att tacka Jean Marie Beaupuy. Utan hans engagemang skulle den urbana dimensionen troligen inte vara så framträdande i vår nya politik.
Det var ett nöje att arbeta med Gerardo Galeote Quecedo, ordförande för utskottet för regional utveckling. Jag vill ge honom ett stort tack för hans engagemang. Han verkade hela tiden i en mycket konstruktiv och samarbetsvillig anda, och vi delade samma principer och prioriteringar genom hela förhandlingarna.
Tillsammans har vi lyckats undvika en politik baserad på ett system med dubbla standarder i tillämpningen av reglerna för berättigande till moms som inte är återvinningsbar, och i tillämpningen av principen av den totala stödberättigande kostnaden som grund för medfinansiering.
Vi kommer inte att ha två skilda typer av sammanhållningspolitik för EU, en för de gamla och en för de nya medlemsstaterna. Jag anser att detta inte skulle ha stämt överens med våra ansträngningar att få till stånd en effektiv och sammanhängande politik med öppenhet, sund ekonomisk förvaltning och med förenklade regler.
Parlamentet betonade liksom vi behovet av att stärka partnerskapsprincipen. Tillsammans har vi stärkt den roll som frivilligorganisationerna, det lokala och civila samhället och miljöorganisationerna har i vår politik. Med ert stöd har vi också stärkt bestämmelserna om icke-diskriminering och hållbar utveckling. Men det finns ett antal frågor där vi har misslyckats att helt övertyga våra medlemsstater om deras mervärde. Jag avser här idén om en EU-reserv, vår avsikt att göra den urbana dimensionen bindande och parlamentets idé om att återvinna de potentiellt utestående åtaganden som tilldelats sammanhållningspolitiken.
I enlighet med parlamentets uppmaning har kommissionen utarbetat en gemensam förklaring i vilken kommissionen åtar sig att presentera en utvärdering av genomförandet av budgeten för strukturfonderna och sammanhållningsfonden under programperioden 2007–2013, inklusive konsekvenserna av genomförandet av regeln om tillbakadragande av återtagandet.
Vårt största problem under de kommande månaderna är att säkerställa att de nya väl utformade sammanhållningsprogrammen kommer att starta i tid. Mycket återstår att göra. Vi arbetar tillsammans med det finska ordförandeskapet för att säkerställa att gemenskapens strategiska riktlinjer om sammanhållning kan antas av rådet efter det att Europaparlamentet har yttrat sig. Jag räknar med att vi kan uppnå detta i slutet av september eller i början av oktober. Medlemsstaterna kommer då att formellt presentera sina nationella strategier för hur de avser att utnyttja sammanhållningspolitiken. Därefter kommer vi att diskutera de operativa programmen i detalj, med ett slutligt antagande av kommissionen.
För att spara tid har kommissionen redan inlett informella diskussioner. Vi har redan fått utkast till de nationella programmen från 21 medlemsstater.
Gradvis slutför vi förberedelsen av den nya generationen 2007–2013, men vi måste tänka långsiktigt för att säkerställa att sammanhållningspolitiken fortsätter att stödja konvergensen och EU:s ekonomiska och sociala modernisering. Den fjärde sammanhållningsrapporten – som ska publiceras under våren nästa år – och forumet om sammanhållning som ska hållas då kommer att vara viktiga steg, där idéerna för framtiden kommer att klargöras.
Jag ser fram emot er debatt, och jag är övertygad om att ert beslut i dag kommer att låta oss framgångsrikt slutföra förberedelserna för den nya generationen av vår gemensamma sammanhållningspolitik. 
Vladimír Špidla,
   . Herr talman, mina damer och herrar, herr rådsordförande! Precis som min kollega i kommissionen Danuta Hübner vill jag tacka för ert stöd de senaste åren. I dag, nästan två år efter kommissionens förslag, ska ni rösta om paketet med förordningar om sammanhållningspolitiken. Tack vare ert arbete och ert stöd är det ett väl avvägt paket som innebär en verklig förändring. Europeiska socialfonden (ESF), som fyller 50 år 2007, kommer att behålla sin roll. Den kommer att fortsätta vara ett instrument som tillhandahåller direkt stöd till individuella medborgare och därmed ett centralt inslag för att föra unionen närmare medborgarna. Fonderna, särskilt ESF, måste emellertid också verka för gemenskapens prioriterade mål mycket tydligare än förut. Kommissionens insatser kommer att kanaliseras i arbetet med att se till att de prioriterade målen med medlen från fonderna och nylanseringen av Lissabonstrategin går hand i hand. Vid en tidpunkt då det finns nya uppgifter att ta itu med i samband med utvidgningen, befolkningsförändringar och globaliseringen är detta av central betydelse. I detta avseende vill jag peka på de tre huvuddelarna i den nya ESF-förordningen.
För det första behöver vi naturligtvis ett strategiskt förhållningssätt. Under programprocessen kommer kommissionen så småningom att sluta ett avtal med medlemsstaterna och regionerna om de huvudsakliga prioriterade målen, som kommer att vara helt i överensstämmelse med den nylanserade Lissabonstrategin.
För det andra kräver den nya versionen uppenbarligen att resurserna koncentreras på gemenskapens mål i EU:s sysselsättningsstrategi, inklusive viktiga mål för sysselsättning när det gäller social delaktighet, utbildning och yrkesutbildning. För att lyckas är det mycket viktigt att resurserna koncentreras.
För det tredje kommer stödet till humankapital att göra det möjligt för ESF att väsentligt bidra till att bygga upp ett kunskapsbaserat samhälle. Stöd för en utbildad, kvalificerad och anpassningsbar arbetskraft och till innovation är avgörande om vi ska kunna öka sysselsättning, produktivitet i arbetet, tillväxt, social sammanhållning och social trygghet.
Dessutom prioriteras i denna förordning, också tack vare parlamentets orubbliga stöd, en förbättring av institutionernas kapacitet i konvergensregionerna och länder som är berättigade till stöd från Sammanhållningsfonden. Det är min fasta tro att denna prioritering kommer att spela en central roll för att förbättra verksamheten i offentlig förvaltning och därigenom höja konkurrenskraften och stärka utvecklingen av hållbara jobb och stöd för social integration. Jag vill också framhålla att ESF har till uppgift att minska ojämlikheten i sysselsättning på nationell, regional och lokal nivå. Att inrätta lämpliga kvalifikationer på alla dessa nivåer är en väsentlig del av och insats för tillväxt- och utvecklingsstrategin. Dessa beståndsdelar är självfallet endast delar i en helhet.
Tack vare parlamentet har formuleringarna skärpts på ett antal områden. Fonden kommer hädanefter att spela en nyckelroll när det gäller jämställdhet mellan kvinnor och män och lika möjligheter, genom särskilda projekt och tillämpningen av dessa principer på alla livets områden. Fonden kommer också att stödja projekt som särskilt syftar till att bekämpa diskriminering på arbetsplatsen som kan kopplas till det prioriterade målet att förbättra den sociala integreringen av de medborgare som har det sämst ställt, särskilt när det gäller att tillhandahålla varaktiga arbetstillfällen. Dessa praktiska åtgärder hjälper människor att utveckla åtgärder som är samhällsnyttiga och visar hur fonden leder till en spridning av de värderingar som ligger till grund för den europeiska sociala modellen. Europeiska socialfonden kommer att tillhandahålla särskilt stöd för arbetsmarknadens parter i konvergensregionerna. Tack vare parlamentet är den nuvarande formuleringen helt otvetydig, vilket jag välkomnar. Det aktiva engagemanget från arbetsmarknadens parter är därför en nödvändig förutsättning för en väl avvägd, harmonisk socioekonomisk utveckling. Dessutom vill jag tacka parlamentet för dess aktiva stöd för att se till att särskilda bestämmelser om partnerskap finns med i den nya allmänna förordningen. Det är en central princip som gäller alla de fonder vi talar om. Principen möjliggör för aktörer i det civila samhället att vara delaktiga på alla nivåer, det vill säga arbetsmarknadens parter, det civila samhället, frivilligorganisationer och organisationer för jämställdhet.
Man kan därför dra slutsatsen att ett resultat utöver det vanliga har uppnåtts. Således vill jag ta tillfället i akt att tacka utskottet för sysselsättning och sociala frågor, under ledning av Jan Andersson, som har gett kommissionen stort stöd. Vid den första behandlingen utarbetade man närmare 100 ändringsförslag till förordningen, av vilka de flesta godtogs av kommissionen. I detta avseende vill jag lyckönska huvudföredraganden, José Albino Silva Peneda. Vi arbetade tillsammans för att nå ett särskilt resultat, och nu vill jag rikta in mig på framtiden.
Under de kommande månaderna kommer medlemsstaterna att lägga fram sina nationella strategiska referensramar och operativa program för kommissionen. Medlemsstaterna kommer således att fatta viktiga strategiska beslut om framtida investeringar med allmänna medel. De flesta medlemsstaterna har redan gjort goda framsteg i utarbetandet av dessa dokument. Det finns dock en viss aspekt som enligt min uppfattning kan bli en källa till oro, vilket framkommit i kontakter med medlemsstaterna. Det verkar som om ESF:s investeringar i ett stort antal medlemsstater i vår största tillgång, nämligen våra medborgare och deras kvalifikationer, skulle vara något lägre än de borde vara. Detta är mycket viktigt, eftersom man måste hitta en balans mellan investeringar i fysiskt kapital och investeringar i människor. Det sätt på vilket vi nu investerar i våra arbetstagare i form av yrkesutbildning, så att de kan anpassa sig till nya utmaningar, i utbildning för unga och gamla och i stöd till arbetslösa i syfte att hjälpa dem att hjälpa sig själva, kommer att bidra till att forma vår framtid. Det kommer i slutändan att ha det allra största inflytandet på våra medborgares välstånd. Kommissionen kommer att göra allt som är nödvändigt för att se till att diskussionerna med medlemsstaterna mynnar ut i ett välavvägt resultat i linje med de prioriterade målen för gemenskapens politik och med EU-medborgarnas gemensamma intressen.
Herr talman, mina damer och herrar, herr rådsordförande! Jag vill ännu en gång uttrycka min tacksamhet och uppskattning för ert stöd och era lyckosamma insatser. Det är min fasta övertygelse att vi i dag tar ett nytt steg framåt, som kommer att leda till en effektiv sammanhållningspolitik i EU. 
Jacek Protasiewicz (PPE-DE ),
   . – Herr talman! När vi förberedde yttrandet från utskottet för sysselsättning och sociala frågor om förslaget till rådets förordning om allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden och Sammanhållningsfonden behandlade vi 32 rekommendationer.
I vårt yttrande koncentrerade vi oss huvudsakligen på hur man skulle ta hänsyn till funktionshindrade vid genomförande av projekt som delvis finansierades med pengar från strukturfonderna. Vi krävde också att kvalifikationskriterierna för finansiering inom ramen för ”regional konkurrenskraft och sysselsättning” skulle breddas när det gäller tillgänglig utbildningsnivå i en viss medlemsstat. Vi krävde också att de administrativa procedurerna för användningen av strukturfonder skulle förenklas. Större belopp borde betalas ut i förskott till mottagarna i början av genomförandet av operativa program. Processen med flera fonder bör bibehållas, vilket innebär möjligheter att erhålla stöd för program från mer än en fond. Vi föreslog också smärre förändringar i rapporteringsprocesserna, eftersom vi är övertygade om att överdriven byråkrati inte kommer att bidra till att EU-fonderna utnyttjas effektivt. De är när allt kommer omkring grunden för utveckling i många regioner.
Alla våra rekommendationer har självfallet inte godtagits, men så går det till i parlamentsarbetet, och kompromisser är grunden för beslut i en gemenskap med en sådan mångfald som Europeiska unionen. Vi ser dock resultatet av vårt gemensamma arbete som positivt. Vi välkomnar särskilt lösningarna för funktionshindrade, arbetsmarknadsorganisationer och frivilligorganisationer liksom de oerhört förnuftiga förslagen när det gäller mervärdesskatt för vissa verksamheter.
Med hänsyn till det stöder jag Konstantinos Hatzidakis förslag om att rösta för den föreslagna förordningen. 
Gerardo Galeote,
   . – Herr talman! Jag vill särskilt lyckönska de fyra föredragandena i fråga om de regionala fonderna, och det är inte enbart av artighet utan därför att de har gjort ett utmärkt arbete, målmedvetet och skickligt, som har resulterat i att många ändringsförslag har införlivats med den slutliga texten, som rådet redan har uttalat att man godkänner. Det har varit en ära för mig att leda dessa debatter och därmed bevittna denna framgång.
Det är synd att vissa medlemsstaters regeringar har varit omedgörliga och att rådet inte har kunnat godta den institutionella förklaring som enbart är avsedd att inleda en debatt om överdrifterna i sammanhållningspolitiken.
Herr talman, mina damer och herrar! Efter diskussionerna i rådet i december i fjol om budgetplanen och nu om förordningarna om fonderna har vi börjat befara att vissa regeringar vill ifrågasätta den mest synliga och framgångsrika EU-politiken: sammanhållningspolitiken.
Jag är övertygad om att den stora majoriteten européer är för solidaritet och att vårt parlament, alltid hand i hand med Europeiska kommissionen – och jag vill ge ett särskilt erkännande åt kommissionsledamot Danuta Hübners arbete – kommer att stå som en garant för denna viktiga pelare i europeisk integration och uppbyggnad. 
Constanze Angela Krehl,
   . – Herr talman, fru Hübner, herr Špidla, herr Manninen, mina damer och herrar! I dag, efter månader av förhandlingar och överläggningar, kommer Europaparlamentet att anta förordningarna om sammanhållningspolitiken. Jag menar att sammanhållningspolitiken är ett av de viktigaste, mest positiva och framför allt ett av de mest synliga av EU:s politikområden. Det innebär att den utgör en enorm utmaning för oss.
Ojämlikheterna i enskilda länder har vuxit, och vi EU-politiker har därmed ett stort ansvar gentemot folket. Människor är rädda för att förlora jobbet, och de är rädda för globaliseringen. Om vi ska kunna göra det mesta möjliga av de tillfällen som globaliseringen erbjuder EU, måste vi dock hjälpa de svagaste i de nya och de gamla medlemsstaterna.
I detta läge vill jag också tydligt understryka de sociala aspekterna av sammanhållningspolitiken ännu en gång. Vi driver inte en sammanhållningspolitik för humankapitalet, som det sägs i EU-jargongen, utan vi driver en politik för människor. Det innebär att vi måste sätta människorna i centrum och sålunda i själva verket kraftigt stärka den sociala aspekten.
Vi behöver välutbildade människor. Människor måste ha tillgång till programmet för livslångt lärande. De måste integreras, de måste känna att vi finns till för dem. Jag menar att Europaparlamentet har varit framgångsrikt i förhandlingarna. Ett resultat av det är att det kommer att bli mer delaktighet i framtiden. Ett resultat av det är att medlemsstater inte kommer att behandlas olika. Hållbarhet kommer att vara något som betonas för oss och inte ses som något nödvändigt ont.
Den urbana dimensionen måste stärkas, precis som parlamentet väsentligt har stärkt den territoriella sammanhållningen, jämställdheten och icke-diskrimineringen. Det innebär att vi med rent samvete kan säga att Lissabonstrategin står i centrum för vår sammanhållningspolitik och att folket i vår union verkligen har framtidsutsikter.
Tyvärr har vi på en punkt inte lyckats: vi misslyckades med att få de nödvändiga medel som vi föreslog, och vi har inte lyckats få med återvinning, återanvändning av oanvända medel i sammanhållningspolitiken. Vi vill dock ha något att göra under de kommande åren, och därför kommer vi att fortsätta att kämpa för det.
Herr Manninen! Som föredragande för de strategiska riktlinjerna kommer jag och mina kolleger att göra allt vi kan för att se till att vi kan hålla denna ambitiösa tidtabell och anta dessa riktlinjer i oktober.
Jean Marie Beaupuy,
   Herr talman, fru Hübner, herr Špidla, herr Manninen, mina damer och herrar! Jag kan vittna om styrkan och rikedomen i de meningsutbyten som har skett de senaste månaderna och de senaste två åren, som i dag har utmynnat i texter som mina kolleger och jag tror och hoppas om en stund kommer att antas av Europaparlamentet med mycket stor majoritet.
Jag vill betona att min grupp, under hela den debatten, har ägnat största möjliga uppmärksamhet åt att dessa texter ska bli effektiva. De anföranden som just har hållits har förtydligat de olika områden där detta är särskilt viktigt.
Constanze Angela Krehl har just pekat på att strukturfonderna är ett bevis på solidaritet med de minst gynnade regionerna, så att de kan uppnå en genomsnittsnivå av välstånd. Som exemplen Irland, Spanien och Portugal och andra länder har visat bidrar utvecklingen av de regioner som får bidrag från strukturfonderna till utvecklingen av EU som helhet, på grund av de investeringar som de regionerna kan göra.
I dag, fru Hübner, herr Manninen, kommer vi att övergå till den andra fasen. Efter den teoretiska fasen med utarbetandet av strukturfonderna går vi nu in i förberedelsefasen. Låt mig räkna upp tre villkor – när det gäller utbildning och för att stimulera till handling och, om jag får säga så, lockande incitament – som är nödvändiga för att förberedelsefasen ska lyckas.
När det gäller utbildning vet jag att ni, fru Hübner, tillsammans med era medarbetare redan har organiserat ett antal möten för att sprida kunskap. Vi måste verkligen utveckla kommunikationsstrategin, och det dokument som ni just har offentliggjort har den inriktningen. Vi måste också sprida kunskapen om bra praxis. Medlemsstaterna, regionerna och de olika aktörer som förbereder projekt måste ha verkligt god kunskap om olika praxis för att kunna förbereda sina projekt ordentligt.
Låt oss, för det andra, lära oss hur vi ska hantera de olika incitament som finns tillgängliga. Ni vet – och med all anledning – att det är möjligt att få tillgång till fonder för tekniskt bistånd inom ramen för strukturfonderna. Vi har noterat att en del av de fonderna tidigare inte användes, eller användes på ett dåligt sätt. Från och med nu fram till slutet av 2006 och hela 2007 måste fonderna för tekniskt bistånd användas för att förbereda projekt som kan berättiga till stöd.
För det tredje är, som vi säger i Frankrike, ”rädslan för polisen visdomens början”. De olika medlemsstaterna, projektledare och regioner etcetera måste påminnas om att de, om de inte följer reglerna i förordningarna, inte kommer att kunna få stöd från strukturfonderna. Jag beklagar naturligtvis att vissa medlemsstater, som mina kolleger har påpekat, på senare tid har vägrat att återlämna medel som inte kan användas inom de angivna perioderna.
Avslutningsvis måste jag, som ordförande i tvärgruppen, framhålla att Europeiska unionen slutligen har insett behovet av att använda strukturfonderna på stads- och regionsnivå. Däri, och inom ramen för Lissabonöverenskommelsen, ligger garantin för att nå större framgång under kommande år.
Fru Hübner, herr Špidla, herr Manninen! Ni kan vara förvissade om att vi, tillsammans med våra kolleger i Europaparlamentet, ska bidra till att strukturfonderna blir en framgång, dock utan att göra avkall på vår försiktighet. 
Elisabeth Schroedter,
   – Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamöter! Även jag vill börja med att, på min grupps vägnar, tacka våra kolleger och särskilt föredragandena för deras nära samarbete. Jag menar att det var avgörande att parlamentet i förhandlingarna enades i försvaret av regionernas intressen och de människor som bor där.
Det var framför allt parlamentet som såg till att sammanhållning är och förblir det verkliga målet för strukturfonderna, eftersom den som äventyrar den ekonomiska och sociala sammanhållningen angriper själva hjärtat i Europeiska unionens integrationsförmåga. Tillräckligt många har försökt.
En grupp med sex medlemsstater bör nämnas först i detta sammanhang. De såg till att det blev massiva nedskärningar i strukturfonderna och var därmed de första som ifrågasatte ekonomisk och social sammanhållning.
Sedan följde kommissionen efter i stor stil. Kommissionsordförande José Manuel Barroso letade efter pengar att betala Lissabonstrategin med, så han tog för sig ur strukturfonderna. Plötsligt, vid slutet av förhandlingarna, dök en lista upp i dokumenten som förband medlemsstaterna att använda strukturfonderna för att genomföra Lissabonstrategin. Det verkliga målet för strukturfonderna, att skapa sammanhållning mellan regioner och att fortsätta deras uthålliga utveckling, blev plötsligt av underordnad betydelse. Jag anser att det är en skandal, inte bara att parlamentet blev förbigånget när listan med öronmärkning fördes in i dokumenten utan överläggningar utan också att kommissionen, som fördragens väktare, själv tänkte offra den ekonomiska och sociala sammanhållningen i strid med fördragen. Därför är det en mycket stor framgång för parlamentets del att åtminstone det horisontella målet om hållbar utveckling finns stadfäst i förordningen.
Jag vill också ännu en gång fästa uppmärksamheten på principen om partnerskap, för det är oerhört viktigt att det civila samhället är delaktigt vid sidan av arbetsmarknadens parter och att medlemsstaterna måste rådgöra med miljöorganisationer och företrädare för jämställdhet. Jag förväntar mig att kommissionen följer det.
Slutligen vill jag välkomna kommissionsledamot Siim Kallas initiativ om öppenhet. Han kan räkna med vårt stöd. I framtiden kommer alla medlemsstater att vara tvungna att redovisa vilka som tar emot medel ur strukturfonder och hur besluten fattas. 
Pedro Guerreiro,
   . – Sedan förhandlingarna om strukturfonderna för 2007–2013 inleddes har vi betonat att en väl grundad, proaktiv regionalpolitik i EU är en förutsättning för att regionala obalanser på EU-nivå ska kunna minskas och för äkta konvergens mellan medlemsstaterna.
När det gäller gemenskapsbudgeten bör regionalpolitiken vara ett instrument för välbehövlig, rättvis omfördelning som åtminstone kommer att minska den inre marknadens negativa effekter på de ekonomiskt minst utvecklade länderna och regionerna. Följaktligen måste vi inta en kritisk hållning till denna allmänna förordning om strukturfonder som tolkar det interinstitutionella avtalet i lagstiftningstermer när det gäller belopp, mål och tillämpningsregler för strukturfonderna för 2007–2013. Detta avtal innebär en minskning av strukturfonderna från 0,41 procent av gemenskapens BNI 2000–2006 till 0,37 procent för 2007–2013 trots att behovet av sammanhållning är större till följd av utvidgningen och trots att utvecklingen, mot bakgrund av ekonomisk och social ojämlikhet, borde gå uppåt snarare än nedåt. Däri ligger också anledningen till att till exempel de regioner som drabbats av den statistiska effekten, som Algarveregionen i Portugal, inte har kompenserats fullt ut, vilket vi anser vara oacceptabelt.
Vi vänder oss också mot att sammanhållningspolitiken underordnas målen i den så kallade Lissabonstrategin, inklusive målet att minst 60 procent av fonderna i konvergensregioner och 75 procent i de andra regionerna ska gå till projekt som stadgas i Lissabonstrategin. Med andra ord, sammanhållningen får spela andra fiolen efter konkurrenskraft.
Slutligen vill jag ställa mig bakom Jacky Henins inlägg om vissa gränsregioner, som Hainaut i Frankrike och Belgien, där man har olika tillgång till strukturfonderna. Denna situation måste rättas till så att regionen kan växa på ett harmoniskt sätt. 
Mieczysław Edmund Janowski,
   . – Herr talman! På Gruppen Unionen för nationernas Europas vägnar vill jag uttrycka min beundran för alla föredragande. Detta maratonlopp, herr Hatzidakis, har krävt stora insatser men resulterat i en förståndig kompromiss.
Att vi har lyckats nå en politisk överenskommelse där man tar hänsyn till en majoritet av de invändningar som Europaparlamentet har uttryckt, är i sig en framgång. Vi måste vara medvetna om att tiden går fort och att enskilda medlemsstater behöver tid att förbereda sina lagstiftningssystem för att kunna ta dessa fonder i anspråk innan budgetplanen för 2007–2013 träder i kraft. Medlemsstaterna behöver samordna dessa åtgärder med sina nationella strategiska referensramar. Unionens resurser används tillsammans med de enskilda medlemsstaternas egna ekonomiska resurser liksom de regionala och lokala myndigheternas ekonomiska resurser. Om vi använder den strategin i fråga om fonderna kommer vi att se många nya möjligheter öppnas för oss. Vissa jämför de möjligheterna till positiva åtgärder med den hjälp som en gång Marshallplanen erbjöd. Det är ingen överdrift. Alla medlemsstater räknar med dessa nya möjligheter, däribland de länder som utan egen förskyllan upplevde många år av stagnation bakom järnridån. Polen är ett av dessa länder, och det gäller särskilt vojvodskapen i öster.
Europeiska unionen behöver nu verklig inre solidaritet. Unionen behöver politisk, ekonomisk, social och territoriell sammanhållning. Vi bor i regioner med väsentligt olika nivåer i utveckling och välstånd. Det är värt att minnas att omkring 27 procent av EU:s befolkning, närmare bestämt 123 miljoner människor, bor i områden där BNP per capita är lägre än tre fjärdedelar av genomsnittet i EU. Vi behöver självfallet också möta de utmaningar som globalisering, konkurrens, vetenskap och teknik innebär och ta itu med befolkningskrisen, en åldrande befolkning, ett växande antal funktionshindrade och invandring. Vi måste vara säkra på att en riktig användning av dessa fonder bidrar till att lösa en del av de problemen.
Slutligen vill jag fästa er uppmärksamhet på behovet av tillsyn av den antagna lagstiftningen och, om nödvändigt, snabba åtgärder. Inte en euro får slösas bort. Inte en enda möjlighet får gå förlorad. Det är det bästa sättet att föra EU närmare medborgarna. 
Vladimír Železný,
   . – Herr talman! Med dagens debatt ser vi slutet på en över 14 månader lång förhandlingsprocess angående allmänna regler om uttag av resurser från fonderna. Det vi har framför oss är en vettig kompromiss. För de nya medlemsstaterna innebär den ett minskat behov av medfinansiering, något som gjort det omöjligt att på ett effektivt sätt hämta medel ur fonderna. Det kommer till exempel att innebära en minskning med 15 procent för Tjeckien. Privata medel kan utgöra en del av medfinansieringen. Icke återbetalbar mervärdesskatt kommer att bli en kostnad som berättigar till stöd, och den absurda N+2-regeln kommer åtminstone en tid att bli N+3. Projekt med subventionerade bostäder som har ett direkt miljösamband kommer att bli en kostnad som berättigar till stöd från fonderna. Detta låter som de standardvillkor som de ursprungliga medlemmarna i Europeiska gemenskapen har använt i tiotals år. De tio nya medlemsstaterna förvägrades dem emellertid, kanske i förhoppning om att det skulle vara möjligt att göra den redan svåra processen med att få ut EU-stöd ännu svårare, trots att dessa medel var en del av de löften som gavs i förhandlingarna om anslutningsvillkor.
Som tur är för de nya medlemsstaterna är det inte bara parlamentet som på ett orättvist sätt delas upp i nya och gamla medlemsstater utan även rådet, som har införlivat den kompromissen i de nya reglerna. Om vi låter rådet ensamt ta ansvaret för att utarbeta förståndiga kompromisser, kommer vi att bli en överflödig institution som bara utnyttjar röstreglerna för enskilda delegationer för att driva igenom regler som kommer att göra EU ännu mindre integrerat. Den långa förhandlingsprocessen på 14 månader, som här i parlamentet inte lett till något, har bara tjänat till att visa hur saker i EU skulle utvecklas om vi antog den europeiska konstitutionen med majoritetsbeslut, ett beslut som faktiskt är giltigt här. Majoriteten här i parlamentet från de ursprungliga medlemsstaterna skulle tvinga på regler på de svaga, de små, de fattiga och de nya. En beslutsprocess som gynnar konsensus och veto, som leder till förståndiga kompromisser i rådet, skulle avlägsnas från ekvationen. 

Jana Bobošíková (NI ).
   – Mina damer och herrar! Jag välkomnar de ändringsförslag angående strukturfonderna som rådet antog i förhandlingarna nyligen. Till skillnad från parlamentet visade rådet en mycket högre grad av realism och kännedom om medlemsstaternas verkliga behov. Jag välkomnar varmt att rådet avser att betala ut icke återbetalbar mervärdesskatt från Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF). Likaså välkomnar jag som goda nyheter för medborgarna att ERUF kommer att finansiera utgifter för bostäder, om än i begränsad omfattning. För det tredje och slutligen vill jag säga att det återigen, tyvärr tack vare rådet, har skett en förändring i fråga om automatiskt tillbakadragande. Med andra ord har vi gått från den gamla kända N+2-regeln till N+3. Medlemsstaterna befinner sig nu i ett mycket bättre läge för att förverkliga projekt och få pengar.
Mina damer och herrar! Den enda slutsats som går att dra av detta är att rådet har visat långt större solidaritet än parlamentet i förhandlingarna om strukturfonderna. Jag tror fullt och fast att vi bör stödja rådets ställningstagande i stället för att fundera ut smarta vägar att ändra på reglerna och budgeten under finansieringsprocessen. 
Rolf Berend (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr minister, mina damer och herrar! Som skuggföredragande vill jag huvudsakligen ta upp Europeiska utvecklingsfonden.
Vid den första behandlingen antog Europaparlamentet ett stort antal ändringsförslag som avsevärt förändrade kommissionens förslag, särskilt när det gäller stärkandet av den urbana dimensionen, större skydd för miljön och kulturarvet, icke-diskriminering och behandlingen av funktionshindrade, och de flesta av dessa framgår i Konstantinos Hatzidakis betänkande. Möjligheten att använda medel från ERUF för att bidra till byggandet av subventionerade bostäder godtogs också.
Den gemensamma ståndpunkten, som antogs enhälligt av rådet, är därför en tillfredsställande kompromiss. Flertalet ändringsförslag som antogs av Europaparlamentet övertogs antingen helt eller delvis eller också godtogs andemeningen i dem. En av de viktigaste förändringarna, som också återspeglar resultatet av toppmötet i december 2005 om budgetplanen, är givetvis att icke återbetalbar mervärdesskatt berättigar till stöd då privat medfinansiering finns. För att undvika dubbla normer – och det är en av de framgångar som parlamentet har uppnått – under den kommande perioden kommer detta stöd att gälla alla medlemsstater.
Min grupp menar därför, mot bakgrund av brådskan, att inte bara ERUF-förordningen utan hela paketet med strukturfondsförordningar borde antas så snabbt som möjligt, så att det inte blir någon ytterligare försening i förberedelserna med de operativa programmen som är så viktiga för oss i regionerna och så att projekten i regionerna kan börja snarast.
Mot bakgrund av att parlamentet har gått segrande ur förhandlingarna rekommenderar vi att den gemensamma ståndpunkten godtas utan ytterligare ändring. 
Alain Hutchinson (PSE ).
   Herr talman, fru Hübner, herr Špidla, herr Manninen, kolleger! Låt mig först av allt göra en allmän kommentar: Jag vill framhålla den fantastiska anda som präglade arbetet i utskottet för regional utveckling vid arbetet med de tre förslagen – som i dag läggs fram för parlamentet i plenum – om ändring av förordningarna.
Det förefaller mig som om den allt annat än generösa budgetplanen för 2007–2013 inte har hindrat oss från att förbättra lagstiftningsinstrumenten i denna reform – en reform som är mycket viktig för oss som socialister i EU, eftersom den är ett uttryck för solidaritet regioner emellan.
Vårt arbete har gjort det möjligt att lägga vikten vid behovet – som Jean Marie Beaupuy nämnde för en liten stund sedan – av att stötta stadsutveckling i regionerna. I det avseendet är det värt att lyfta fram den ökande koncentrationen av medborgare till städerna. Vi har också på ett bättre sätt kunnat ta hänsyn till den särskilda situationen i de regioner som har erfarit den smärtsamma verkligheten bakom denna statistik och som kommer att åtnjuta ett övergångsstöd.
Vid sidan av det svaga budgetstödet för denna reform vill jag nämna ytterligare två besvikelser. Den första är bara en halv besvikelse, eftersom den gäller den begränsade rätten till stöd för byggkostnader – som jag kämpade mycket hårt för att få till stånd. Det är en anledning att fira, men det är beklagligt att den rätten till stöd bara finns i länder som gick med i unionen efter den 1 maj 2004. Den åtskillnaden mellan länder är som jag ser det farlig. Den är också orättvis eftersom bostadsbristen är mycket allvarlig i vissa stora städer i andra medlemsstater också.
Den andra besvikelsen: Jag förstår inte varför det har skett en inskränkning i den period då ett företag inte får omlokalisera sin verksamhet om företaget har fått stöd ur strukturfonder. Den perioden fastställdes till sju år av kommissionen i dess inledande förslag och bekräftades i omröstningen här i parlamentet, och mot bakgrund av händelser under senare tid, i synnerhet förlusten av arbetstillfällen i EU på grund av omlokaliseringar, vill jag be kommissionen att ännu en gång läsa det betänkande om omlokaliseringar som parlamentet antog i mars. 
Mojca Drčar Murko (ALDE ).
   – Förordningen om europeiska grupperingar för territoriellt samarbete har genomgått många förändringar i debatten om paketet med sammanhållningslagstiftningen. Det är förståeligt eftersom detta är ett rättsligt instrument av den nya generationen som kan stödja initiativ till regionala gränsöverskridande partnerskap vilka begränsas genom olika nationella lagstiftningar.
Det slutliga svaret på frågan om detta är ett lämpligt sätt att stimulera geografisk sammanhållning kan dock endast erhållas genom praktisk erfarenhet. Svaret kommer att bero på omständigheterna i de enskilda länderna. Har de en central regering eller ett federalt system? Är de stora eller små? Har de deltagit i partnerskap under många år eller har de nyss börjat med gränsöverskridande samarbete?
De nya grupperingar som införs i och med förordningen kommer med all sannolikhet att byggas omkring områden med särskilda gemensamma intressen. Fördelen med dem är, jämfört med tidigare gränsöverskridande partnerskap, att de höjer ribban när det gäller tillämpningen av obligatorisk lagstiftning och därigenom ökar ansvaret för de organ som ingår i partnerskapet, och samtidigt skärper det ekonomiska ansvaret för förvaltningen av gemensamma resurser.
Vi har anledning att tro att extra budgetmedel kommer att vara ett viktigt bidrag till den territoriella sammanhållningen i Europeiska unionen. 
Gisela Kallenbach (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Sammanhållningsfonden är ett idealiskt sätt att få gehör för en av Europeiska unionens viktigaste grundprinciper, solidaritet mellan medlemsstater, till människor där de befinner sig. Jag välkomnar varmt att detta stöd riktas mera mot hållbar utveckling och att hållbara stadstransporter, energieffektivisering och användningen av förnybar energi räknas som nyckelområden.
Avgörande för mig förblir dock hur principerna omsätts i verkligheten. Här har jag stora förhoppningar på kommissionen. Tillsammans med regionala aktörer kommer vi att undersöka om de stödberättigade miljö- och transportsektorerna verkligen är väl avvägda, om projekt strider mot miljöförordningar, om Göteborgsmålen uppfylls och om det finns verklig delaktighet och inte bara en formell inbjudan till berörda parter när program och projekt utarbetas. 
Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
 Jag välkomnar Favabetänkandet och Olbrychtbetänkandet, och jag tackar alla föredragande. Särskilt välkomnar jag insatserna för att stärka föreskrifternas sociala och miljömässiga aspekter. När vi diskuterar dessa fonder har vi i allmänhet kämpat hårt för att se till att frivilligorganisationernas roll stärks, att större hänsyn tas till miljön och att man betonar vikten av tillgänglighet för funktionshindrade.
I samband med att jag välkomnar Jan Marian Olbrychts betänkande om en europeisk gruppering för territoriellt samarbete, vill jag betona att detta kommer att vara till enorm nytta för gränsregioner och för delade länder såsom mitt eget. Stöd från strukturfonderna bör vara gemenskapsbaserat och i gemenskapens regi, med alla delar av gemenskapen helt involverade i processen.
I min egen valkrets kan vi lära oss mycket av hur andra länder överlämnar beslut till lokalsamhällen och lokala demokratiska strukturer. Jag ser fram emot att följa processen med de nya europeiska grupperingarna. I Irland kommer dessa att vara extra viktiga i gränsgrevskap och i den nordvästra regionen, där man har upplevt förluster, underinvestering och arbetslöshet. 
Talmannen.
   Låt mig informera kammaren om att det inte var problem med tolkarna den här gången. Bairbre de Brún inledde på iriska. Iriska är nu ett officiellt språk. I går beslöt presidiet att iriska också kan talas i plenum om man meddelar det i förhand. 
Guntars Krasts (UEN ).
   – Detta är definitivt ett fall där arbete av och samarbete mellan kommissionen, ordförandeskapet och parlamentet kan bedömas som positivt. Det finns i dag anledning att hoppas på att farhågorna att den utdragna diskussionen om budgetplanen skulle leda till förseningar i genomförandet av strukturfonderna kommer att visa sig sakna grund. Jag vill i sammanhanget betona att det är särskilt viktigt att tillämpa gemenskapens strategiska riktlinjer på sammanhållningspolitiken och också avsluta arbetet med statligt stöd och lagstiftning om statligt och privat partnerskap. Jag menar att den kompromiss som uppnåtts om Sammanhållningsfonden och de stora ERUF-projekten under övergångsfasen, då man tillämpar N+3-principen, är otillräcklig och att den måste bibehållas även efter 2010 fram till 2013. Jag instämmer därför inte med den åsikt som uttrycks i parlamentets betänkande om Sammanhållningsfondsförordningar, att N+2-principen bör tillämpas på alla fonder inklusive Sammanhållningsfonden. Man måste ta med i beräkningen att de nya medlemsstaterna saknar praktisk erfarenhet och arbetskraft för att hantera sådana projekt, och därför kommer N+2-principen att vara svår att tillämpa. Jag stöder tanken att sammanhållningspolitiken och Lissabonstrategin länkas närmare samman. Båda dessa riktlinjer syftar till att öka den ekonomiska tillväxten och konkurrenskraften i fråga om sysselsättning 
Graham Booth (IND/DEM ).
   – Herr talman! Förra gången jag såg en utskrift på budgeten för struktur- och sammanhållningsfonderna för perioden 2007–2013 uppgick den till 336 miljarder euro, med en exakt tilldelning till var och en av de 25 medlemsstaterna plus till de två som står på tur i kön, Bulgarien och Rumänien. Från brittisk synvinkel är detta inte någon skön läsning, så jag ställde följande fråga till utskottet för regional utveckling.
Jag har noga studerat budgeten för 2007–2013, ett totalbelopp på 336 miljarder euro, som jag kallar plan A, och jag ser att 139 miljarder euro av totalsumman delas ut till de åtta senaste av de nya medlemsstaterna och 22 miljarder euro till Bulgarien och Rumänien, medan knappa 12 miljarder euro tilldelas Storbritannien under den här perioden. Har ni en plan B om Storbritannien skulle besluta sig för att gå ur EU och följaktligen upphäva sitt bidrag? Det blev förstås dödstyst, men det här är inte en omöjlig situation. 
En begäran om utträde från allmänheten förefaller mycket sannolik när den brittiska allmänheten till slut inser vart dess pengar går, särskilt då hälsovården har alltför lite pengar. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
   – Herr talman! Enandeprocessen inom Europa är långtifrån fullbordad. Regioner i de nya medlemsstaterna kommer att fortsätta att släpa efter den ”gamla unionen” när det gäller den ekonomiska och sociala utvecklingen under många år framöver. Samtidigt måste vi, som Europeiska unionen, möta de utmaningar som globaliseringen innebär. Det är därför det brådskar att anpassa vår politik till en föränderlig verklighet.
Jag välkomnar att Europeiska socialfonden, som kommissionsledamoten påminde oss om, lägger tyngdpunkten på utbildning och på ett avskaffande av ojämlikheterna i sysselsättningen. Fonden har också beslutat att investera i mänskligt kapital genom att ge funktionshindrade människor möjligheter. Nya förordningar om fonder – och fonder har alltid lett till optimism hos medborgarna – kommer att visa att unionen kan fungera effektivt även utan en ny konstitution, inom ramen för de befintliga fördragen. 
Ambroise Guellec (PPE-DE ).
   – Herr talman! Med ordförandens ord, denna debatt kanske är prosaisk, men den är viktig, eftersom det vi diskuterar utgör mer än 35 procent av EU:s budget, och jag tror att det skulle vara givande att ägna hela förmiddagen åt ett ämne som det. Därmed skulle vi också ha kunnat undvika den situation som vissa ledamöter befinner sig i, med bara en minut för att hantera ett omöjligt uppdrag. Jag har för min del två minuter, och jag är tacksam till dem som tillät mig den tiden.
Regionalpolitiken är som vi vet mycket viktig för de nya medlemsstaterna. Den är också viktig för de andra, men nu är det genomförandet som räknas, vilket vår allmänne föredragande Konstantinos Hatzidakis och kommissionsledamoten nyss sade. Genomförandet måste naturligtvis ske, men det behöver inte nödvändigtvis bli enhetligt: de regionala prioriteringarna måste variera på samma sätt som hindren för utveckling.
Vi skriver alla under på Lissabonstrategin, men medlen för att den ska lyckas – vilket den ännu inte har gjort – kan definitivt inte vara desamma över hela territoriet. Det gäller för alla medlemsstater, inte bara de nyaste: tillgänglighet för de perifera regionerna och enklaverna är även fortsättningsvis en förutsättning för konkurrenskraft och därmed för att göra det möjligt för oss att få dem att uppfylla EU:s generella mål.
Det är därför, som jag ser det, en strikt tillämpning av öronmärkningen av anslagsbeloppen, och den därmed förknippade risken att ytterligare förvärra ojämlikheterna mellan och inom regioner, skulle vara ett misstag. Det är mycket viktigt att regionalpolitiken är synlig för och omtyckt av medborgarna, för att undvika ytterligare besvikelser när de tillfrågas om unionens framtid – det är helt enkelt nödvändigt att de känner sig delaktiga i den regionala utvecklingens framåtskridande. I det avseendet har vi fortfarande mycket kvar att göra. 
Iratxe García Pérez (PSE ).
   – Herr talman! Dagens debatt utgör kulmen för parlamentets arbete i den mycket viktiga frågan om sammanhållningspolitiken, en politik som omfattar mer än 300 000 miljoner euro, vilket tydligt visar att vi talar om en av EU-projektets prioriteringar. Avlägsnandet av territoriella skillnader, stöd för infrastrukturer och den ekonomiska och sociala utvecklingen för våra folk och regioner har utgjort grunden för detta arbete.
Vi i parlamentet införde stora förändringar i de förordningar genom vilka denna politik genomförs och vilka har förbättrat dess innehåll väsentligt när det gäller miljö, tillgänglighet för handikappade och det civila samhällets engagemang.
Vi har insett skillnaderna mellan regioner inom Europeiska unionens territorium – landsbygdsregioner, stadsregioner, öar, yttre randområden, regioner med minskande befolkning och så vidare. Var och en av dessa kräver specifika initiativ.
Vi bör glädjas över genomförandet av en teknisk fond inom ramen för Europeiska regionala utvecklingsfondens arbete, i syfte att avlägsna den tekniska klyftan, samt över ”utfasningen” i Sammanhållningsfonden, för att komma närmare konvergens och bekräfta att trots att det är tydligt att länder med större behov kräver privilegierad behandling finns det andra regioner och medlemsstater som måste göra framsteg i denna riktning.
Det är tillräcklig anledning att stödja denna politik till fullo. Det är det enda sätt på vilket vi kan göra framsteg med tanken att mer sammanhållning även innebär mer Europa. 
Marian Harkin (ALDE ).
   – Herr talman! Först av allt skulle jag vilja gratulera alla föredragande för deras entusiasm och engagemang. Jag håller verkligen med Konstantinos Hatzidakis om att de alla sprungit ett maratonlopp.
Jag måste på det hela taget medge en viss besvikelse över den slutliga budgeten. Den är verkligen mindre än vad kommissionen och parlamentet rekommenderade. Jag anser att detta kommer att påverka fondernas konvergensmål. Såvitt gäller parlamentets arbete är jag emellertid nöjd. Vi har lyckats genomföra många förbättringar. Jag skulle särskilt vilja nämna partnerskap, som är mycket viktigt eftersom det inkluderar det civila samhället, partner på miljöområdet och icke-statliga organisationer i nära samarbete med alla parter. Detta är ett konkret exempel på hur Europa kan föras närmare sina medborgare genom att engagera dem i planeringen och genomförandet av programmen, även om jag håller med Gisela Kallenbach om att detta måste vara verklighet, snarare än skenbart.
Jag är också särskilt belåten över att fonderna kommer att stödja åtkomligheten för funktionshindrade och främja integreringen av jämställdhetsperspektivet: Detta är ett konkret exempel på hur artikel 13 kan omsättas i handling. 
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Den här dagen representerar avslutningen på ett bra arbete som parlamentet och kommissionen gjort, samt ett mindre bra arbete av rådet, särskilt ett antal medlemsstater inom det, och sorgligt nog finns mitt eget land bland dem. Jag försäkrar er, kolleger, om att jag inte kommer att börja med att be om ursäkt för Förenade kungarikets regerings kortsynta elakhet, eftersom jag bara har en minuts talartid.
Det är inte det här paketet vi ville ha, men det finns mer att gilla än att ogilla i det. En förstärkning av principen om partnerskap kommer att behöva försvaras även i fortsättningen. Statistisk effekt har mycket stor betydelse för regionerna runtom i Europa. Åtkomligheten för funktionshindrade och det avgörande slopandet av dubbla normer mellan de så kallade ”gamla” och ”nya” medlemsstaterna välkomnas. 
Europa handlar inte längre om kol och stål eller jordbruk och fiske, utan om solidaritet och sammanhållning; det handlar om att EU tillför mervärde till regional utveckling i hela EU. Det här paketet för oss vidare, och min grupp kommer att stödja det. 
Kyriacos Τriantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Resultaten av Europeiska unionens strukturella politik, såsom den tillämpas i dag, är begränsade, eftersom den i huvudsak är ett uttryck för den sociala politiken i den ekonomiska modellen med fri konkurrens som härrör från Lissabon- och Göteborgsstrategierna.
Utvidgningen 2004 medförde ett brådskande behov av att förändra de nuvarande kriterierna för beviljande av anslag, för att ta hänsyn till att de sociala och ekonomiska skillnaderna mellan de 25 medlemsstaterna har ökat. Skillnaderna växer så mycket att kriterierna inte längre gäller för regioner som fortfarande har samma strukturella problem.
Tyvärr har kommissionen och rådet inte tagit några avgörande steg i denna riktning. Låt oss inte glömma att Europeiska kommissionen i EU med 15 medlemsstater i huvudsak strävade efter att tillfredsställa önskemålen hos de gamla medlemsstaterna när det gällde hur anslagen fördelades och hur varje medlemsstats bidrag beräknades.
Den viktigaste punkt som saknas i de nya förslagen är en förändring i strukturfondernas filosofi, från deras nuvarande hjälpfunktion till ett sätt att verkligen främja social och ekonomisk utveckling, så att de kan bli verkliga socialpolitiska redskap och för att rätta till den bristande jämlikheten mellan länder och regioner. 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (UEN ).
   – Herr talman! Genom att ta till orda i debatten om förordningarna om utgifterna från strukturfonderna vill jag rikta er uppmärksamhet på tre viktiga utelämnanden när det gäller denna fråga. För det första är anslagen för åtaganden i enlighet med artikel 1B, det vill säga utgifter för tillväxt och sysselsättning, mer än 30 miljarder euro lägre än det som tidigare föreslogs. Det måste ha lett till stora nedskärningar av resurserna till enskilda länder. I Polens fall uppgår dessa nedskärningar till mer än 3 miljarder euro.
För det andra ledde tvisten inom rådet, som pågick i flera månader, till allvarliga förseningar i antagandet av budgetramen. Det har bidragit till att vi diskuterar förordningar om strukturfonderna först under andra halvåret 2006. För det tredje kommer denna försening att innebära att gemenskapens så kallade strategiska stödram inte kommer att upprättas förrän hösten 2006 och de nationella strategiska referensramarna, som har framställts av enskilda medlemsstater, inte kommer att upprättas förrän 2007. Denna situation kommer att innebära att förfarandena för programresurser från specifika fonder kommer att försenas väsentligt. Därför kommer 2007 tyvärr att i stor utsträckning bli ett bortkastat år när det gäller användningen av strukturfonderna. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Alla dessa paket är i huvudsak döda bokstäver om vi inte lättar på Maastrichtindikatorerna. Maastrichtindikatorerna är så kvävande att det är som att ge ett glas vatten till en person med en snara runt halsen.
Mitt land är det enda land i Europa som övervakas, ungefär som en valutafond. Det innebär att vi inte kan samfinansiera paketen för att få tillgång till dem. Vi misslyckades med att få en tredjedel av det tredje paketet, vilket lett till att vi säljer tillgångar, egendom och företag så att vi kan existera som en stat. Vi kommer inte heller att kunna få pengar från det fjärde paketet, eftersom vi övervakas.
Låt oss till sist lätta på Maastrichtindikatorerna, så att vi kan ta upp anslagen, så att vi kan vara aktiva som medborgare och som stater. Det är en gåva som inte är en gåva. För närvarande motsvarar de belopp som vi inte lyckades få från det tredje paketet hälften av de pengar som mitt land lägger på utbildning och vård.
Förbättra vår levnadsstandard för Guds skull! 
Peter Baco (NI ).
   – Mina damer och herrar! I dag debatterar vi och i morgon kommer vi att uppmanas att godkänna de väl formulerade betänkandena om strukturfonderna för perioden 2007–2013. I detta sammanhang och som medborgare i Slovakien, en ny medlemsstat i Europeiska unionen, inser jag den stora betydelsen hos det strukturella stöd som ges av de ekonomiskt starka medlemsstaterna till de nya medlemmarna. Vi uppskattar verkligen detta stöd till Slovakiska republiken – vi är tacksamma och står i tacksamhetsskuld för det. Jag är särskilt glad över att det i avtalet mellan Europaparlamentet och rådet finns ett stöd för de åtgärder som har föreslagits av nya medlemsstater, vilka även kallas N+3-reglerna, som särskilt avser frågor som mervärdesskatt och bostäder. Detta är en bra och efterlängtad lösning, vilket framgår av att alla parlamentsledamöter från de nya medlemsstaterna röstade för dessa förslag under första behandlingen i parlamentet. Därför förefaller De grönas betänkande om de allmänna bestämmelserna i Sammanhållningsfonden vara ett dokument som vi skulle klara oss bättre utan, och jag rekommenderar inte att vi godkänner det. 
Markus Pieper (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Den europeiska strukturpolitiken har ett säkert perspektiv för perioden 2007–2013. Äntligen! Kompromissen var en lång och långtråkig process, men resultaten är tydliga – de svagaste regionerna kommer att gynnas av den europeiska solidariteten. I de ekonomiskt starkare regionerna stöder vi regional konkurrenskraft. I gränsregionerna betonar EU stödet för gränsöverskridande samarbete.
På detta sätt strävar EU efter att hjälpa de berörda regionerna att ge sig i kast med de strukturella förändringarna och lösa den höga arbetslösheten. Det är en utmaning, särskilt när tillväxttakten i många länder är lägre än förväntat, och de resurser som används bara uppgår till några få procentenheter av mottagarländernas bruttonationalprodukt.
Det är en ännu större anledning till varför vi nu måste kräva att EU-pengar även används på det sätt som EU kräver, att de inte kastas bort på konsumtionsutgifter, inte används för att finansiera oväntade vinster när företagen går in, och inte missbrukas av statliga eller halvstatliga myndigheter i andra syften än de strukturpolitiska.
Det är därför vi behöver en genomförandeförordning för strukturfonderna som skapar öppenhet. Vi måste alla veta, och vi vill veta, exakt vad de europeiska skattebetalarnas pengar används till. Parlamentet måste stödja kommissionen i detta förnuftiga initiativ, eftersom struktur- och regionalpolitiken inte kan bli framgångsrik om vi inte använder EU-pengar på ett kontrollerat och målinriktat sätt för de mest akuta problemen. 
Karin Jöns (PSE ).
   – Herr talman, herr Špidla, fru Hübner! Kommissionens och rådets godtagande av de flesta av parlamentets ändringsförslag om reformen av Socialfonden visar verkligen hur väl detta parlament har arbetat. Att vi till slut även har nått en bra kompromiss om alla de omtvistade punkterna visar också hur väl det österrikiska ordförandeskapet i rådet bedrev förhandlingarna. Alla de 25 staterna kan verkligen vara mycket nöjda med resultaten av denna reform. 
Grund- och vidareutbildning och omskolning inom framtidsyrken kommer att fortsätta att få stöd framöver. Stöd ges dock även för första gången till att hitta bättre sätt att förena arbete och familj, eftersom vi, som vi alla vet, måste göra mer än att bara erbjuda tillräckligt många förskole- och fritidshemsplatser om vi vill få in fler kvinnor i arbetslivet. Det vi behöver är nya sätt att arbeta och nya stödformer som är specifikt inriktade på detta.
Det behövs dock även en närmare koppling med den europeiska sysselsättningsstrategin, och det sociala utanförskapet måste minskas. Med tanke på de 20 miljoner arbetslösa och de 68 miljoner människor som lever i fattigdom i Europeiska unionen måste särskild uppmärksamhet i framtiden även riktas mot integrationen av socialt missgynnade grupper. Detsamma gäller för handikappade personer och nu, på begäran av parlamentet, även för asylsökande och inte bara för erkända flyktingar.
Här bör det även påpekas att det i framtiden naturligtvis även kommer att vara möjligt att ha projekt för att bekämpa främlingsfientlighet och rasism i utbildningsinrättningar och på arbetsplatsen.
En god allmän utbildning är en grundförutsättning för god yrkesutbildning, och det är därför som pengar från Socialfonden nu även kan användas för att reformera utbildningssystemen. När det gäller de nya medlemsstaterna anser jag att det är särskilt viktigt att vi har tagit in stärkandet av den sociala dialogen och därmed av sociala partner. I framtiden kommer ingen att kunna smita undan, erfarenheten talar för sig. Acceptansen har varit högre när sociala partner har varit inblandade i hög grad i utvecklingen av sysselsättningsprogram.
Paavo Väyrynen (ALDE ).
   – Herr talman! De lagstiftningsreformer som hör samman med strukturfonderna har haft ett tillfredsställande resultat. Det var ingen enkel uppgift, eftersom de nya och gamla medlemsstaternas åsikter och intressen måste förenas. Å andra sidan måste hänsyn tas till behoven i de södra och norra regionerna i de gamla medlemsstaterna.
Som den ledamot i utskottet som företräder det nordligaste landet försökte jag särskilt se till att de glesbefolkade regionerna i norra Sverige och Finland skulle uppnå en rättvis position. Utskottet nådde en inställning som stödde tanken på att dra en parallell mellan dessa nordliga regioner och de perifera regionerna. Samarbetet mellan kommissionen, rådet och parlamentet medförde att en lösning om finansieringen skulle nås, vilken skulle skydda de glesbefolkade regionernas ställning under den senare finansieringsperioden. I framtiden måste vi se till att detta stöd blir lika permanent som de naturliga villkor som utgör grunden för den. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi röstar för en ytterligare omfördelning av medlen, på grundval av rekommendationer som våra föredragande har försökt att optimera, särskilt i en tid av budgetnedskärningar, avseende fördelningen av resurser och huvudmålsättningar.
Utvidgning innebär fler mindre utvecklade regioner att stödja och därför färre resurser än tidigare för de mindre utvecklade regionerna i de länder som anslöt sig tidigare. Detta får inte underskattas, såsom ofta är fallet.
Trots ett delvis godtagande av vissa förslag förefaller syftet att stödja regionalpolitik som grundar sig på konkurrenskraft, sysselsättning, miljöskydd och stöd för de handikappade tillräckligt fokuserat.
Det transeuropeiska transportnätet är också fortfarande en av de prioriterade åtgärderna. I detta sammanhang beklagar jag att jag måste påpeka att det i förhållande till mitt land inte alls är klart huruvida den nuvarande regeringen kommer att kunna få alla att utgå från samma punkt, så att Italien inte utesluts från det transeuropeiska transportnätet. Om det skulle hända skulle det även marginalisera Italiens roll i Medelhavsområdet.
Jag kommer att rösta för en omfördelning av medlen eftersom de regionala och sociala utvecklingsfonderna och Sammanhållningsfonden trots allt utgör en möjlighet för södra Italien. 
Oldřich Vlasák (PPE-DE ).
   – Herr talman, ärade kommissionsledamöter, mina damer och herrar! Efter de långa månaderna av ändlösa förhandlingar om budgetplanen har vi nu ett definitivt förslag till förordning om strukturfonderna. Man måste dock medge att dessa dokument utgör en kompromiss som genom de motstridiga nationella intressena växte fram med stor svårighet. Jag vill därför lovorda föredragandena, särskilt Konstantinos Hatzidakis och Jan Olbrycht, som ledde den svåraste delen av diskussionen, för deras arbete, för deras hjälpsamhet och för deras förmåga att ta vara på alla deltagarnas intressen.
Jag anser personligen att om människor ska kunna identifiera sig med EU måste de göras fullt medvetna om bidraget i de enskilda medlemsstaterna. Frågan om bostäder är ett av de mest brådskande problemen i den trängande frågan om bostadsbehoven. Om inte säkra bostäder av hög kvalitet kan erbjudas kan människor inte arbeta ordentligt. Jag är därför glad över att vi inom ramen för förhandlingarna med rådet och kommissionen lyckades få igenom våra ändringsförslag när det gäller lämpligheten hos utgifter inom området för renoveringar av sociala bostäder. Jag anser också att det är av avgörande betydelse att bana väg för högre investeringar inom vårdsystemet. Den uppenbara regeln att bara friska människor kan vara ekonomiskt aktiva gäller här. Som före detta borgmästare välkomnar jag också att kommissionen betonat strukturpolitikens stadsdimension, som är starkare i den nya lagstiftningen. När allt kommer omkring är det här våra städer, och de har en bättre uppfattning om vilka aktiviteter och projekt som bör stödjas till förmån för slutanvändarna. Jag är dock rädd att stadsdimensionen och partnerskapsprincipen bara kommer att upprätthållas på papper. När det gäller Tjeckiska republiken vet jag hur motvillig staten är att bjuda in våra städer att fatta beslut om vilken form de operativa programmen ska ha – och det gäller även för regionerna. Jag anser därför att det skulle vara gynnsamt för kommissionen att analysera i vilken utsträckning stadsdimensionen uppnås i de enskilda medlemsstaterna. 
Zita Gurmai (PSE ).
   – Robert Schumanns och Jacques Delors dröm slår in. Europeiska unionen har inte längre gränser som delar folk och nationer och orsakar konflikter, vilket utgör ett handelshinder, samt ett politiskt och kulturellt närmande.
EU:s medborgare kan i allt större utsträckning bo inom gränserna för naturliga regioner, vilka inte har bildats genom politiskt tyranni och flyttade gränser efter krig, utan har uppstått till följd av en naturlig och historisk utveckling. I subsidiaritetens anda använder regioner ofta gränsöverskridande samarbete för att bedriva sin normala verksamhet. Det är en av EU:s främsta bedrifter.
När Rumänien och Bulgarien ansluter sig till EU 2007 och Kroatien ansluter sig senare kommer detta gränsöverskridande samarbete att få ännu större betydelse för Ungern. För de ungerska samhällen som lever nära Ungern, men utanför dess gränser, en ungersk befolkning på flera miljoner personer som bor i Rumänien, Slovakien och andra grannländer, har en gemensam utveckling haft stor inverkan på omvandlingen av gränser till virtuella gränser.
Gemensam planering och gemensamt genomförande stärker deras identitet, liksom samarbetet med människor som har levt sida vid sida i århundraden. De bidrar till att skingra fördomar som har orsakat etniska problem och minoritetsproblem under lång tid. De historiska regioner där de centraleuropeiska folken och nationerna har levt tillsammans i århundraden återställs. De ekonomiska behoven förstärker sammanhållningen mellan de nationer som lever i den gemensamma europeiska familjen.
Det gränsöverskridande samarbetet i Europa är en logisk och bra lösning för att upprätta ett rimligt samarbete mellan de mångfacetterade civila organisationerna och lokala myndigheter och statliga organ på olika platser, och för att utvidga principen om lika möjligheter. Jag kan inte annat än stödja detta, och jag är glad över att Europeiska unionen stöder detta i hög grad. 
Nathalie Griesbeck (ALDE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag är också glad över presentationen av paketet om nästan 308 miljarder euro, som i sig motsvarar mer än en fjärdedel av EU:s totala budget.
Trots att vissa ledamöter i detta parlament anser att det är beklagligt att rådet förkastade prestationsreserven, som skulle ha gjort det möjligt för oss att stärka den ekonomiska hävstångseffekten, kan vi denna morgon säga att de betänkanden som har lagts fram för plenarsammanträdet är tillfredsställande på så sätt att de gör att vi kan gå framåt för att vara fullt fungerande i januari 2007. Nu är det upp till oss att se till att anslagen spenderas på ett så effektivt sätt som möjligt. Det är även upp till oss att främja de projekt som ger störst mervärde, och särskilt att ge dem större öppenhet för att visa våra medborgare vad EU gör för dem.
Avslutningsvis vill jag, eftersom vi måste hålla våra anföranden mycket korta, påminna er om att vi efter den långa striden om budgetplanen nu måste vinna kampen om EU:s egna medel. När vi kräver mer pengar är det på grund av att många av oss är övertygade om att det Europa som vi bygger upp inte bara är ett Europa av fred och sammanhållning efter utvidgningen, utan även det lämpligaste området i dag för att bekämpa effekterna av globalisering, genom att främja inte bara tillväxt utan även sysselsättning för våra europeiska medborgare. 
László Surján (PPE-DE ).
   – [] …och tack vare att vi har bra föredragande har vi lyckats komma ikapp. Det är nu upp till de nationella regeringarna om den nya regionalpolitiken ska kunna inledas 2007. Deras uppgift är att se till att de nationella utvecklingsplanerna är färdiga och grundar sig på samförstånd och, särskilt i de nya medlemsstaterna, väger upp den brist på framsteg som vi har sett de senaste åren. De har hittills inte varit framgångsrika, men de kan nå framgång nu.
Jag välkomnar att raden av ”julklappar” som de nya medlemsstaterna fått – vid tidpunkten för rådets förhandlingar i december endast i syfte att förvärva röster – nu även görs tillgängliga för EU-15. Dessa fördelar är nu tillgängliga för alla medlemsstater. Jag är glad över att parlamentet även har hittat ett sätt att stödja den systematiska pånyttfödelsen av områden som bebos av mindre välbärgade. Genom att genomföra detta har parlamentet även kunnat hantera den speciella situationen med snabb, överdriven privatisering av bostäder i ett antal nya medlemsstater.
Jag stöder allt arbete för att säkerställa en fullständig öppenhet. När stöd är inblandat finns det också en risk för korruption. Öppenheten är särskilt viktig i länder som har kontrollerats av ett enpartisystem i årtionden, för att undvika att det ens verkar som att de styrande partierna fortsätter med det tidigare enda partiets ledningsmetoder och praxis för fördelning av pengar.
Bra lagar upprättas, men vi måste ha en halvtidsöversyn av hur framgångsrik sammanhållningspolitiken är. Om det behövs kommer vi att vara redo att göra det ännu bättre. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   – Även jag vill ansluta mig till mina kolleger och välkomna det konstruktiva samarbetet mellan rådet och parlamentet.
Jag välkomnar att rådet och parlamentet inom Europeiska socialfonden inte bara har stött effektivitet och konkurrenskraft vid skapande av sysselsättning, utan även att sårbara grupper i samhället omfattas. Konkurrenskraft och social sammanhållning kan i själva verket enbart uppfattas som gemensamma mål, och det är därför vi är européer. Det är på detta sätt vi kan se till att uppdelningarna inte delar Europa i två delar – i nya och gamla medlemsstater, vilket många förutsåg – samtidigt som det garanteras att intern fattigdom och brist på framtidsutsikter försvinner även inom de enskilda medlemsstaterna.
Utifrån ramförordningen kan vi nu ställa frågan om vad som skulle garantera en europeisk livskvalitet för varje EU-medborgare. Jag kommer själv att försöka hjälpa till att svara på detta. 
Antonio López-Istúriz White (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det förslag från kommissionen och rådet som vi diskuterar i dag i kammaren i andra behandlingen är ett tydligt resultat av vårt åtagande när det gäller utvidgningen av Europeiska unionen.
Jag kan och måste dock uttrycka min oro för det faktum att begäran från Europeiska unionens öregioner om ett erkännande av deras strukturella problem inte har tagits in. Dessa problem är en följd av öregionernas geografiska, naturliga och permanenta villkor och särskilda kännetecken, vilka dämpar deras ekonomiska utveckling.
I förklaring nr 30 i Amsterdamfördraget bekräftades att de strukturella nackdelar som drabbat öarna bör ersättas genom specifika åtgärder till förmån för dessa regioner, i syfte att integrera dem i den inre marknaden på samma villkor som de andra europeiska regionerna, förbättra deras tillgång till de kontinentala marknaderna och skapa en balans när det gäller territorier, sektorer och tid i deras ekonomiska verksamhet.
De specifika åtgärder som är nödvändiga för att kompensera de naturliga, strukturella, geografiska och permanenta nackdelar som drabbat dessa öregioner har emellertid inte heller i detta fall vidtagits. Det är just dessa problems permanenta karaktär som gör dessa specifika åtgärder nödvändiga för att underlätta och rätta till den oundvikliga merkostnaden för att vara öar.
Av alla dessa orsaker vill jag, herr talman, fördöma det faktum att vid upprättandet av förordningarna om fonderna har ingen hänsyn tagits till behovet att genomföra en mer intensiv sammanhållningspolitik i de regioner som har drabbats av dessa naturkatastrofer, såsom öarna. Detta har skett i fallet med de yttre randområdena, vilka har behandlats gynnsamt.
Det vi ber om för andra öregioner, även om de ligger långt ifrån kontinentala Europa, är åtgärder som liknar dem som vidtas för de yttersta regionerna. Vi talar inte om att bevilja privilegier, utan om att kompensera för de uppenbara svårigheter som drabbar våra öar. 
Bernadette Bourzai (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först lovorda våra föredragandes och kollegers hårda arbete, som har gjort det möjligt att förbättra kommissionens förslag när det gäller partnerskap, icke-diskriminering och framför allt balansen mellan regionerna i de gamla och nya medlemsstaterna.
Det är dock beklagligt att de belopp som är avsatta för denna viktiga EU-politik inte stämmer överens med våra ambitioner.
Stadspolitiken har därtill ofta diskuterats, vilket inte varit fallet för landsbygden, vars framtid nu hör samman med GJP:s andra pelare, trots att dess anslag har skurits ned dramatiskt. Vi måste därför se till att strukturfonderna i praktiken stämmer väl ihop med den nya jordbruksfonden för landsbygdsutveckling.
Slutligen tycker jag att det är beklagligt att rådet har beslutat att öronmärka de regionalpolitiska anslagen för Lissabonmålsättningarna i hög grad, och dessutom att de egentligen inte konsulterade parlamentet avseende klassificeringen av utgifterna.
Vi måste fortsätta att vara försiktiga, för att se till att de operativa programmen i våra regioner är tillräckligt flexibla för att ta hänsyn till strukturella investeringar, som fortfarande är nödvändiga, och till social solidaritet.
Avslutningsvis vill jag påminna er om att samtidigt som denna reform naturligtvis måste bidra till konkurrenskraftsmålen, måste den framför allt bidra till ekonomisk, social och territoriell sammanhållning. 
Francesco Musotto (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Dagens beslut innebär att EU harbeslutat sig för att investera i en sammanhållningspolitik med mycket goda utsikter, genom att 308 miljarder euro anslås till målsättningar som hör samman med konvergens, social sammanhållning och främjande av territoriell sammanhållning.
123 miljoner människor i Europeiska unionens 25 medlemsstater, det vill säga 27 procent av den totala befolkningen, bor i regioner med en BNP per capita på mindre än 75 procent av EU-genomsnittet. Av dessa bor två femtedelar i regioner som hör till de gamla medlemsstaterna. Sammanhållningspolitiken bidrar till att fördela fördelarna med europeisk ekonomisk utveckling, genom att förutse förändringar och stödja områden med svårigheter, ofta av strukturella eller geografiska orsaker. Denna sammanhållningspolitik bidrar till att begränsa de negativa effekterna av globaliseringen.
Man kan bara stödja den senaste reformen av strukturfonderna, de avgörande instrumenten för sammanhållningspolitiken, eftersom den leder till ökad effektivitet, öppenhet och större ansvar. Ledningssystemet har förenklats, med införandet av differentiering och proportionalitet i samband med god ekonomisk ledning, i linje med den begäran om förenkling som har lämnats av de viktigaste aktörerna i sammanhållningspolitiken – medlemsstaterna.
Den nya reformen grundar sig på prioriteringarna från Lissabon och Göteborg – sysselsättning och forskning, innovation och hållbar utveckling. Avsikten har varit att investera i mänskligt kapital, innovation och främjande av kunskapssamhället, företagande, miljöskydd och andra områden utöver dessa. Det finns faktiskt otaliga nya element, såsom skapandet av tre nya målsättningar – minskande av antalet strukturfonder, stärkande av partnerskapet, fördelning av större ekonomiska resurser till öar och regioner med geografiska handikapp och skydd för våra ”utfasningsregioner”, som snart inte längre kommer att omfattas av konvergensmålsättningen. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ).
   – Herr talman! Dagens debatt utgör kulmen på två års arbete angående reformen av strukturfonden. I dag kan vi säga att vi efter svåra förhandlingar om budgetplanen och hela lagstiftningspaketet om sammanhållningspolitiken har uppnått en bra kompromiss. För åren 2007–2013 har nästan 36 procent av Europeiska unionens budget öronmärkts för strukturmedel. Det motsvarar faktiskt 308 miljarder euro. Denna siffra är lägre än vi hade hoppats, men den ger en grund för att upprätta långsiktiga utvecklingsplaner, vilket är särskilt viktigt för de fattigaste regionerna i Europa.
Nya förordningar kommer att underlätta strävan efter en enklare sammanhållningspolitik som ligger närmare medborgarna och där särskild hänsyn tas till problemen i de nya medlemsstaterna. Bland dessa problem finns kriterier för betalning av mervärdesskatt, kommunala frågor, skapande av lika möjligheter för handikappade och hänsyn till deras behov. Att skapa territoriell sammanhållning i ett EU med stora skillnader mellan utvecklingsnivåerna blir ingen enkel uppgift. Trots att vi redan har en rättslig ram och öronmärkta medel behöver vi ändå ett helhjärtat engagemang från våra nationella och lokala beslutsfattare för att på bästa sätt kunna utnyttja den unika möjlighet som vi har skapat tillsammans för att främja EU:s regionala utveckling. Jag vill lyckönska alla föredragandena. Detta är ytterligare ett stort steg framåt i Europas historia. 
Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Arbetslösheten i euroområdet kanske är lägre än någonsin, men den är ändå 8,8 procent, och det är därför som strukturfonderna och Socialfonden måste sättas i arbete för att förbättra möjligheterna att anställa människorna i vårt Europa. Jag är tacksam för de ändringar som har gjorts och vill även tacka föredraganden, José Albino Silva Peneda, som har inlett denna debatt med stort engagemang och stor energi. 
Socialfonden är nu koncentrerad på globaliseringen och på att förbättra människors anställningsmöjligheter. Den kan bidra till att ge dem tillgång till arbete, förebygga arbetslöshet, förlänga arbetslivet och få in fler personer – framför allt kvinnor och äldre – i arbetslivet. 
Gábor Harangozó (PSE ).
   – Sammanhållningspolitiken skulle kunna vara en symbol för den europeiska mentaliteten, eftersom den grundar sig på öppen solidaritet som sträcker sig till varje region i Europa, särskilt om medlen åtföljs av förordningar som gör att även Europas fattigaste regioner kan utnyttja de utvecklingsmöjligheter som ges.
För två år sedan anslöt sig tio nya medlemsstater till Europeiska gemenskapen, varav de flesta hade fattiga regioner. Regionerna i dessa länder har följt en annan utvecklingsväg än länderna i våra medlemsstater i väst. Till följd av det har de också haft olika problem som vi har varit tvungna att lösa. Genom det arbete som vi har utfört de senaste två åren, vilket bland annat har innefattat större debatter och kamper, har vi lyckats skapa en flexibel, effektiv lagstiftning som även kan lösa de nya regionernas problem. Vi har all anledning att fira detta avtal.
Om vi vinner omröstningen i morgon kommer vi att kunna skapa exempellösa utsikter för alla Europas regioner. Vi kan skapa arbetstillfällen, bygga vägar och renovera bostäder. Vi kan faktiskt börja bygga upp ett nytt Europa, och föra östra och västra Europa närmare varandra inte bara politiskt, utan även när det gäller våra medborgares livskvalitet. 
Lambert van Nistelrooij (PPE-DE ).
   – Herr talman! Regionalpolitiken överträffas bara av jordbruksbudgeten när det gäller vilken som är den viktigaste europeiska investeringen för integration och för att uppnå Lissabon- och Göteborgsmålsättningarna. De medel som ska betalas enligt konkurrenspolitiken inom områden som omfattas av målsättning 2 utgör exempelvis, tillsammans med budgetarna för forskning och utveckling, grunden för en utveckling av sammanhållningspolitiken fram till 2013, liksom, tror jag, därefter. 
Trots att öppenheten och framställningen av resultat, som vi har hört i dag, kommer att betonas de närmaste åren, inte minst i debatten om halvtidsöversynen 2010, vill européerna ha ett Europa som är synligt och greppbart. Det är det som plan D – där D står för utveckling – handlar om. Den handlar om mer än att bara pumpa ut pengar ur fonder, tvärtemot det som medlemsstaterna säger när de under tiden samlar in mer pengar med knappt någon ansvarskänsla för det, och främjandet av EU är inte på gång.
Jag har en fråga till kommissionsledamot Hübner: kan hon framställa fler initiativ på allmänhetens vägnar, såsom regionerna och städerna just har gjort? Allmänheten och regionalpolitiska partner ... 
Stavros Arnaoutakis (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill lyckönska föredragandena för det utmärkta arbete som de har utfört under hela denna period. Sammanhållningsverktygen, strukturfonderna, är det som för Europa nära medborgarna.
Det är särskilt viktigt att Europaparlamentet genom långa och svåra förhandlingar lyckades införa kvalitativa förändringar av texterna i förordningarna, förändringar som kommer att bidra till att förbättra livskvaliteten för medborgarna och skapa åtgärder och planer som inte kommer att leda till skillnader, förändringar som främjar en hållbar utveckling och demokratisering av förfaranden för att använda medlen genom ett utvidgat partnerskap och deltagande av företrädare för det civila samhället.
I tider av kris och EU-skepticism är sådana framgångar viktiga och vi måste alla arbeta inte bara för att främja dem, utan även för att se till att de tillämpas på rätt sätt.
Den nya programperioden är besvärlig. De resurser som avsätts för sammanhållning är otillräckliga och ojämlikheten när det gäller utvecklingen är akut. Det är därför mycket viktigt att ha decentraliserade, flexibla förfaranden med så lite byråkrati som möjligt, vilka medför att dessa resurser når slutanvändarna i mindre utvecklade regioner i de gamla och nya medlemsstaterna och inte återbetalas till de rika länderna. 
Hannes Manninen,
   . Herr talman! Jag vill tacka ledamöterna i Europaparlamentet för deras omfattande och förtjänstfulla bidrag. Det visar att parlamentet har tagit ett grundligt och skiftande intresse i dessa frågor.
Det har varit angenämt att notera att en till stor del förenande faktor är tanken att sammanhållningspolitiken inte bör genomföras som ett mål i sig själv. Huvudsyftet är i stället att skapa jämlikhet mellan människor, till förmån för dem, och att uppnå konkreta resultat.
En annan central fråga, som jag nämnde i mitt inledningsanförande, är partnerskap och det civila samhället. En tredje fråga som är värd att nämna är miljö, hållbar utveckling och säkerhet. Alla dessa faktorer kommer att föra Europeiska unionen närmare folket, som ett sätt att hjälpa dem, och de kommer att utgöra en möjlighet att föra allmänheten och Europeiska unionen närmare varandra.
Dessutom vill jag kort ta upp två frågor: återvinningen av icke förbrukade resurser, samt Lissabonmålsättningarna och strukturfonderna.
För första gången antog rådet en inställning i frågan om återvinningen av icke förbrukade resurser när det förhandlade om det interinstitutionella avtalet, och denna inställning var negativ. På grund av upprepade krav från utskottet för regional utveckling om att det skulle göra det tog det land som innehade ordförandeskapet ännu en gång upp frågan till debatt av rådets ständiga representanters kommitté. Denna kommitté avslog vid tidpunkten Europaparlamentets förslag nästan enhälligt. Delegationerna vägrade också att göra något uttalande i frågan.
Som jag har förstått saken ska parlamentet och kommissionen göra ett gemensamt uttalande i denna fråga. Jag anser att det är ett bra sätt att gå vidare. Rådet kommer dock inte att kunna gå med på innehållet i uttalandet, eftersom det inte finns någon genuin önskan i medlemsstaterna att diskutera återvinningen av icke förbrukade resurser halvvägs in i programperioden.
Jag anser inte att Lissabonmålsättningarna om tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning bör betraktas som motsatser inom den sociala och regionala dimensionen. Tvärtom kommer Lissabonmålsättningarna, när de väl har genomförts på rätt sätt, att garantera att särskilda regionala egenskaper beaktas och att en effektiv sammanhållningspolitik kommer att följas även i framtiden.
Mina åsikter i frågan kan debatteras mer ingående vid sammanträdet i utskottet för regional utveckling nästa måndag i Bryssel, där jag kommer att delta. Avslutningsvis vill jag tacka alla varmt för deras omfattande samarbete.
Danuta Hübner,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja ta upp fem korta punkter med er.
För det första skulle jag vilja säga att den process som fört oss till förberedelsestadiet för nästa generation sammanhållningspolitik tydligt bevisar att gemenskapsmetoden fungerar och att EU:s institutioner har kapacitet att nå samstämmighet när det behövs.
För det andra ser jag att vi i dag har en politik för gemenskapens hela territorium, en politik som är anpassad till de utmaningar som globalisering, utvidgning och en ökad mångfald medför, som är förenlig med principen om grundläggande rättvisa, som kan anpassas till de mycket olika regionala sammanhangen och som svarar mot territoriernas och städernas behov.
För det tredje lämnar jag den här debatten fullt medveten om era problem: de som rör specifika situationer i enskilda regioner, de som rör behovet av flexibilitet i olika aspekter och de som rör sambandet mellan Lissabonmålen och sammanhållningspolitiken. Vi kommer att ha dem i åtanke, både vid programförhandlingarna och under genomförandet.
För det fjärde är jag säker på att Europaparlamentets ledamöter kommer att spela en aktiv roll för att främja den här politiken i valkretsarna genom en dialog med invånarna och alla parter. Vi räknar verkligen med er.
För det femte består utmaningen nu i att arbeta för att ett genomförande görs i tid, att stärka strukturerna för förvaltning och finansiell kontroll i medlemsstaterna och regionerna och dela de erfarenheter som gjorts, att dra största möjliga nytta av de goda erfarenheterna och att undanröja risken för återkommande problem.
Vi har gjort den här politiken till en stor bidragsgivare till plan D, och vi är öppna för att fortsätta att arbeta vidare på den tillsammans mer er. 
Vladimír Špidla,
   . Mina damer och herrar! Jag har deltagit i er debatt med intresse och jag välkomnar varmt att social sammanhållning betonas. Jag känner att huvudprioriteringen för närvarande är att bana väg för det effektivaste praktiska genomförandet av EU:s struktur- och sammanhållningspolitik. Vi måste även föra en dialog med medborgarna som är så öppen som möjligt, och utveckla ett så omfattande partnerskapsbegrepp som möjligt, vilket i praktiken är vad som har betonats och förts fram i förslagen. Jag anser att när vi går till genomförandestadiet kommer vi att gå in i nästa viktiga fas, det vill säga framställningen av ytterligare strategier. Jag ser mycket fram emot att samarbeta med er för att genomföra dessa strategier och söka efter kontrollmekanismer, samt söka nya strategier. Livet står trots allt inte stilla och nya utmaningar kommer utan tvekan att uppstå. 
Talmannen.
   Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum om några minuter.
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Regionerna är Europas byggstenar. Kulturella skillnader och främjandet av regional mångfald är bland unionens främsta kännetecken. Jag är därför glad över att mer än en tredjedel av unionens budget har anslagits till strukturfonderna för den nya perioden 2007–2013.
Stödet för en regional identitet, samtidigt som konvergens på EU-nivå eftersträvas med hänsyn till utvecklingen och förbättringen av villkoren för tillväxt och sysselsättning, är faktiskt en nödvändig förutsättning för att uppnå Lissabonmålsättningarna och ge ekonomin ett uppsving, särskilt på lokal och regional nivå. Det är faktiskt de småskaliga realiteterna i Europa som driver marknaden, och tanken på att stärka konkurrenskraften och engagemangen på denna nivå, genom att främja partnerskapet mellan offentliga, privata och icke-statliga aktörer som verkar på regional nivå kan bara främja den ekonomiska återhämtningen och det skulle gynna unionen som helhet. Jag hoppas att regionerna kommer att anta denna utmaning och lyckas omvandla de förslag och resurser som lämnas av dessa institutioner till definitiva planer för ekonomisk och social utveckling, med det främsta syftet att uppnå fullständig sysselsättning och en klok, hållbar användning av de rikliga högkvalitativa mänskliga, konstnärliga och naturliga resurser som står till vårt förfogande. 
Richard Corbett (PSE ).
   – Strukturfonderna är mycket viktiga som garanti för att det ökade välstånd som den inre marknaden gett upphov till fördelas jämnt och att mindre välmående regioner får hjälp att komma ikapp.
Att skapa en marknad på EU-nivå förutsätter ett europeiskt ansvar för att försäkra att alla regioner drar full nytta av det.
Mina egna valkretsar Yorkshire och Humber har dragit en oerhörd nytta av de europeiska strukturfonderna. Södra Yorkshire har nått den högsta nivån på penningmängdmål, ”mål 1”. En stor del av resten av regionen har också fått utdelning. Vi kommer att välkomna kommissionsledamot Danuta Hübner till regionen senare i år för att visa några av de imponerande projekt som har finansierats.
Även om anslutningen av de nya medlemsstaterna har lett till en omfokusering av de ekonomiska medlen är jag glad över att det nya paketet för de kommande sju åren innebär en fortsatt, fast mindre, utdelning till Yorkshire och Humber. 
Bogdan Golik (PSE ). –
   Jag vill uttrycka mitt stöd för kommissionens förslag om upprättandet av ett rättsligt instrument för gemenskapen i form av den europeiska grupperingen för territoriellt samarbete. Jag stöder helhjärtat detta initiativ. Det härstammar från ett behov av att förbättra de nuvarande lösningarna och lösa svårigheter i det territoriella samarbetet till följd av de olika rättsliga systemen och förfarandena.
Jag är övertygad om att detta nya initiativ kommer att göra det gränsöverskridande, interregionala och internationella samarbetet enklare och effektivare. Målsättningen i fördraget att uppnå större social och ekonomisk sammanhållning blev särskilt viktig efter den 1 maj 2004, då Europeiska unionen välkomnade 10 nya medlemsstater, däribland Polen. De fattigaste regionerna i Europeiska unionen ligger just inom dessa nya medlemsstaters gränser. Vi kan dock inte bara se på dem ur rent ekonomisk synvinkel. Vi måste se det kulturella arbetet i dessa regioner och hur mycket de har att erbjuda sina samarbetspartners. Rättsliga och administrativa problem bör inte tillåtas hämma framstegen och de bör lösas på ett effektivare sätt än vad som har varit fallet hittills.
Jag hoppas att förordningen om upprättandet av den europeiska grupperingen för territoriellt samarbete, som representerar nästan två års lagstiftningsarbete, liksom den gemensamma ståndpunkten av rådet och de utmärkta betänkanden som har upprättats av Jan Olbrycht och antagits av Europaparlamentet kommer att göra det möjligt för oss att uppnå detta mål och skapa en modell för europeisk integration som grundar sig på solidaritet och harmoni. 
Margie Sudre (PPE-DE ).
   – Europeiska rådet lade i december 2005 grunden för programmet för strukturfonderna fram till 2013. Det paket som avsattes för de fyra franska utomeuropeiska departementen har behållits på samma nivå som perioden 2000–2006, tack vare 2,83 miljarder euro.
Jag vill betona denna nästan helt stadiga siffra, som beror på de franska utomeuropeiska departementens rättigheter i enlighet med konvergensmålsättningarna och på deras status som yttre randområden, vid en tid då alla regioner på det franska fastlandet, och många regioner i EU, tyvärr har sett sitt stöd skäras ned betydligt.
Frankrike, Spanien och Portugal lyckades få ett specifikt anslag för att ta hänsyn till de merkostnader som hör samman med de yttre randområdenas nackdelar. Jag anser att bristen på synbarhet för denna nya åtgärd i den allmänna förordningen är beklaglig.
Jag uppmanar Europeiska kommissionen att visa en viss grad av flexibilitet i genomförandet av detta stöd, vars förfaranden framgår av ERUF-förordningen, eftersom dessa extra driftskostnader inte lämpar sig för matematiska beräkningar.
De utomeuropeiska departementen lyckas mycket bra när det gäller hanteringen av EU:s strukturella stöd, på så sätt att de använder de medel som tillhandahålls dem regelbundet och väl. Det är upp till dem att fortsätta att använda dessa medel på ett bra sätt. 

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Diana Wallis (ALDE ),
   . – Herr talman! Det här är bara ett litet ändringsförslag för att bli av med ett fel som har smugit sig in texten till skäl G. Vi vill bara byta ut ordet ”tillsynsmyndighet” mot ”företag”, så att skälet nu lyder: ”De frågor som behandlas av undersökningskommittén har allmängiltig betydelse och sträcker sig utöver de direkt drabbade EU-medborgarnas särskilda problem, framför allt vad gäller en korrekt fungerande inre marknad för försäkringsprodukter, en korrekt tillämpning av gemenskapsrätten och medborgarnas möjligheter att överklaga, framför allt i gränsöverskridande sammanhang där det berörda företaget kontrolleras av hemlandet.” 


Joseph Muscat (PSE ),
   –Efter orden ”begär därför att” bör frasen ”en expertgrupp ska tillsättas före slutet av 2006” införas. Efter det fortsätter meningen som tidigare: ”för att studera och sex månader efter gruppens tillsättning rapportera om vilka konsekvenser konsolideringen av marknader och finansinstitut har för tillsyn, stabilitet och krishantering.” Denna ändring sker efter att även ha spridits bland skuggkabinetten. 


Caroline Lucas (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag vill bara lägga till orden ”i samband med struktur- och sammanhållningspolitiken” i den här ändringen. Orden ska finnas på era omröstningslistor. Vi är huvudsakligen överens om att isolerade territorier har problem, men vi anser att detta skulle hanteras bättre genom en struktur- och sammanhållningspolitik, så jag skulle vilja flytta det muntliga ändringsförslaget.

Caroline Lucas (Verts/ALE ),
   – Herr talman! Jag ska se om jag kan förbättra det muntliga ändringsförslaget. Jag ville ta bort ordet ”eventuella”. För närvarande skulle ändringsförslaget innehålla orden ”inklusive eventuella kväveoxidutsläpp”, men jag skulle vilja ta bort ordet ”eventuella”. GUE/NGL-gruppen, som lade fram ändringsförslaget, godkänner detta. 

Jeanine Hennis-Plasschaert (ALDE ).
   – Herr talman! Jag är starkt för utvidgningen av EU:s system för handel med utsläppsrättigheter, i ett tidigt skede, till att innefatta flygtransportsektorn, men jag kan inte stödja den slutgiltiga versionen av denna resolution på grund av att vissa punkter i den avser likabehandling av de olika transportsätten och införande av en skatt på flygfotogen. Jag vill därför be om att inte längre anges som föredragande av ett yttrande med avseende på denna resolution. 
Chris Davies (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill bara klargöra att detta inte representerar hela ALDE-gruppens syn.
Talmannen.
   Därmed är omröstningen avslutad. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Med tanke på de verkliga floderna av invandrare blir den olagliga invandringen till Europa och den därtill knutna brottsligheten ett allt mer brännande problem. Det enda sättet för oss att rädda dessa olagliga invandrare från att gå under helt på resan eller förtjäna sitt uppehälle i EU på slavliknande villkor är att utföra utbildningsarbete i deras ursprungsländer och vara strikta med att skicka hem olagliga invandrare. Det är vad som krävs nu, och den slutsatsen bör vi dra av Cavadabetänkandet. 
Hubert Pirker (PPE-DE ).
   – Herr talman! Avgörande åtgärder måste vidtas mot smuggling. Smugglare tjänar nu ungefär lika stora summor som narkotikahandlare. Europeiska unionen har vidtagit en rad olika åtgärder för att bekämpa smuggling, men dessa åtgärder är inte tillräckliga. Jag är därför glad över att Europeiska unionen nu förhandlar med FN och har undertecknat ett tilläggsprotokoll där det garanteras att gemensamma åtgärder i framtiden även kommer att vidtas tillsammans med andra länder utanför Europeiska unionen för att bekämpa smuggling.
Jag stödde därför Europeiska unionens undertecknande av tilläggsprotokollet eftersom det skapar ett nytt vapen i kampen mot smuggling och därmed även mot den organiserade brottsligheten. 
Hubert Pirker (PPE-DE ).
   – Herr talman! Min förklaring hör samman med det andra ämnesområdet, det vill säga människohandel. Precis som för smugglingen av invandrare undertecknade Europeiska unionen även ett tilläggsprotokoll om människohandel. Människohandel är ett annat av nutidens största brott och genererar miljoner i vinster på enskilda människors bekostnad.
Europeiska unionen antar lämpliga åtgärder men kan inte hantera problemen på egen hand och därför finns behovet av att söka samarbete med länder utanför unionen. FN:s protokoll ger oss ett nytt folkrättsligt instrument, som gör det möjligt för alla stater som berörs av problemet att anta lämpligare åtgärder än hittills i sitt arbete för att bekämpa människohandeln. På så sätt antar vi en humanitär lag å ena sidan medan vi bekämpar den internationella organiserade brottsligheten med ett mycket effektivt extra instrument å den andra. 
Carlos Coelho (PPE-DE ),
   . Människohandeln har antagit alarmerande proportioner. Det beräknas att omkring 700 000 människor världen över faller offer för detta brott varje år.
Detta är en gränsöverskridande företeelse som kräver ett gemensamt svar från det internationella samfundet, vilket samordnas mellan de olika inblandade intressenterna. Det behöver finnas ett effektivt samarbete i kampen mot organiserad brottslighet genom bland annat harmonisering av definitioner av enskilda brott i de olika nationella rättssystemen, ömsesidig rättslig hjälp och gemensamma utredningar.
Det internationella samfundet tog ett stort steg framåt genom antagandet av FN:s konvention mot organiserad brottslighet, som ratificerades av 121 länder, plus Europeiska gemenskapen, vilken är det första juridiskt bindande globala instrument som är utformat för att bekämpa kriminella nätverk.
Jag välkomnar att Portugal är ett av dessa länder och hoppas att de övriga sju medlemsstater som ännu inte har ratificerat konventionen kommer att göra detta så snart som möjligt.
Jag välkomnar slutförandet av detta protokoll, i vilket det föreskrivs stränga åtgärder för att bekämpa handeln med människor, särskilt kvinnor och barn, genom att dessa personer skyddas från slaveri, sexuell exploatering och olagliga anställningar. Offren erbjuds även rättsligt och materiellt stöd, och det finns bestämmelser som avser deras fysiska och psykiska återhämtning. 
Véronique Mathieu (PPE-DE ),
   . – Människohandeln berör mer än 800 000 människor per år. Denna ”handel”, som hör samman med organiserad brottslighet, är lika lönsam som den internationella handeln med vapen och narkotika. Syftet med människohandeln är sexuell eller ekonomisk exploatering och den utgör därför en modern form av slaveri, där en fullständig nonchalans visas för den grundläggande rättigheten mänsklig värdighet. Det kommer att bli svårt och dyrt att bekämpa detta gissel, eftersom människohandlarnas nätverk ofta är internationella, och de drar nytta av skillnaderna mellan nationella lagar och av kryphål i samordningssystemet.
Jag röstade för rådets förslag om slutförandet av två tilläggsprotokoll till FN:s konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet, eftersom de stärker samordningen och harmoniseringen av förfaranden.
Trots att vissa framsteg har gjorts med hänsyn till att stoppa och lagföra människohandlare är det dock ändå helt avgörande att offren får ett bättre skydd. Det faktum att dessa personer är offer, och de rättigheter som hör samman med detta, måste erkännas och tillämpas på ett bättre sätt. Vi måste systematiskt lägga fram åtgärder för att ge juridiskt, materiellt och psykologiskt stöd, och ge tillfälliga uppehållstillstånd eller repatrieringsstöd. De offer som har modet att ange sina handlare behöver ett särskilt skydd, eftersom de ofta lever i ständig rädsla för repressalier. 
Gérard Deprez (ALDE ),
   – Varje år förs 800 000 ton bilbatterier, 190 000 ton industribatterier och ackumulatorer samt 160 000 ton bärbara batterier in på marknaden i Europeiska unionen. Dessa batterier innehåller tungmetaller (kvicksilver, bly och kadmium) som är skadliga för miljön och för människors hälsa.
Trots detta har bara sex medlemsstater hittills genomfört ett nationellt insamlingssystem i syfte att återvinna förbrukade batterier. Av dessa sex är Belgien mönstereleven. Där samlas närmare 60 procent av batterierna in.
Jag är för det direktiv vi ska rösta om, vilket syftar till att just inrätta ett system av denna typ i hela EU till 2008.
En del av de föreslagna åtgärderna kräver särskilt vårt stöd – det allmänna förbudet mot marknadsföring av batterier och ackumulatorer som innehåller alltför stora mängder tungmetaller – uppställning av kvantifierade insamlings- och återvinningssystem, kravet att ange den verkliga livslängden på etiketten, för att informera konsumenterna, samt stöd för forskning som syftar till att utveckla mer miljövänliga batterier och nya återvinningstekniker. 
David Martin (PSE ),
   – Med tanke på att nästan hälften av alla bärbara batterier som såldes i EU:s 15 medlemsstater 2002 bortskaffades genom förbränning eller deponering är det här betänkandet en viktig miljöskyddslagstiftning.
Huvudpunkterna som tagits upp i betänkandet täcker de viktigaste åtgärderna för att minska de skadliga effekterna av batteriavfall.
I betänkandet begärs att medlemsstaterna ska garantera att tillverkarna utformar apparater på ett sådant sätt att förbrukade batterier och ackumulatorer lätt kan avlägsnas och att de åtföljs av anvisningar som innehåller information till konsumenterna. Producenterna åläggs att påta sig betalningsansvaret för eventuella nettokostnader för insamling, behandling och återvinning av batterier och ackumulatorer, oavsett när dessa släpptes ut på marknaden. Kvalitetsmärkningen av alla bärbara batterier och bilbatterier och ackumulatorer kommer att införas senast tolv månader efter direktivets införlivandedatum.
Jag håller med om att forskning om miljövänligare batterier bör främjas i betänkandet. Utveckling av ny återvinningsteknik bör uppmuntras, och ett återvinningsmål på 50 procent bör sättas för ofarliga batterier. 
Jeffrey Titford (IND/DEM ),
   Har månne de goda borgarna från djupet av det mörkaste East Anglia begärt ett direktiv som gör att det blir obligatoriskt att återvinna batterier? Nej, jag misstänker att de flesta människor inte ens har tänkt på detta, och även om de blir medvetna om denna senaste alltför nitiska EU-lagstiftning kommer de att slänga de obrukbara batterierna från sina radioapparater i soptunnan.
I direktivets ingress anges följande: [”De nationella åtgärderna avseende batterier och ackumulatorer [...] bör harmoniseras.”] Vem har beslutat att detta är [’önskvärt’, åtråvärt’]? Det är sannerligen ett underligt uttryck att använda i detta sammanhang. En kvinna må vara åtråvärd, men att en ny uppsättning fåniga regler för att harmonisera vårt sätt att hantera batterier och ackumulatorer skulle vara det? Nej, det anser jag inte.
Genom denna lagstiftning blir det emellertid producenterna som får bära hela den ekonomiska bördan för införandet av de nya anläggningarna för återvinning och bortskaffande. När någon i en förnuftig värld, dvs. en värld utanför EU, köper en produkt blir han eller hon givetvis ansvarig för att den bortskaffas på ett säkert sätt. ”Principen om att producenten betalar för bortskaffandet” är en del av EU:s inrotade tänkesätt.
Sluta upp med att fantisera ihop nya sätt för att öka kostnaderna för att producera någonting. Företagen kommer inte att ha råd att betala dessa extra kostnader. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Genom det betänkande som ligger framför oss i dag antas rådets gemensamma ståndpunkt av den 12 juni 2006 om Europeiska socialfonden för perioden 2007–2013. Jag vill säga att det finns några, om än inte tillräckligt många, positiva aspekter i denna ståndpunkt, och andra som vi har invändningar mot.
Bland de positiva punkterna vill vi lyfta fram social integration och jämställdhet mellan män och kvinnor. Den gemensamma ståndpunkten brister dock inom områden som främjande av arbetskvalitet, samt ett mer förebyggande bidrag till att minska inkomstskillnader och social ojämlikhet med målsättningen att uppnå genuin ekonomisk och social sammanhållning.
Det är en ståndpunkt som fortsätter att minska tillämpningsområdet till politik som hör nära samman med riktlinjerna och rekommendationerna i samband med den europeiska sysselsättningsstrategin och Lissabonstrategin, som vi vet har bidragit till att förvärra ojämlikheten och främja avregleringen av arbetsmarknaden.
Det är upp till medlemsstaterna att definiera sina prioriteringar och de områden som ska finansieras. Det finns med andra ord ett visst spelrum för medlemsstaterna att genomföra dem på rätt sätt.
Därför har vi avstått från att rösta. 
Thomas Mann (PPE-DE ),
   –Jag röstade för José Albino Silva Penedas betänkande. Tre fjärdedelar av de ändringsförslag som lades fram av vårt utskott för sysselsättning och sociala frågor godtogs av rådet, genom kvalificerad majoritet, och sedan av Europeiska kommissionen. Rådets österrikiska ordförandeskap spelade en viktig roll för att säkra kompromissen – dess goda arbete har ännu en gång gett resultat. Det har blåst liv i begreppet ”flexicurity”, att arbeta för flexibla arbetsmarknader samtidigt som den sociala tryggheten försvaras och godkännande fås från såväl de som har arbete som de som är arbetslösa.
Europeiska socialfonden (ESF) bidrar till den ekonomiska och sociala sammanhållningen och är förenlig med den nya Lissabonstrategin. Den främjar möjligheter till sysselsättning genom upprättande av lokala partnerskap och företag som skapar arbetstillfällen, särskilt i strukturellt svaga områden. Den bidrar till att bekämpa ungdomsarbetslösheten och långtidsarbetslösheten, lösa bristen på arbetskraft med specialkunskaper och minska det sociala utanförskapet och diskrimineringen.
Jag välkomnar tecknen på viljan att involvera de representativa organen för arbetsgivare och arbetstagare mer i utformningen och genomförandet av projekt. ESF ska utvecklas till en garant för kvaliteten som kompletterar nationella program på ett effektivt sätt i stället för att ersätta dem. ESF lämnar viktiga bidrag till arbetet för att möta utmaningarna till följd av globalisering och befolkningsförändringar och dra i gång brådskande reformer av medlemsstaternas ekonomiska och sociala politik. 
David Martin (PSE ),
   . Under den senaste programplaneringsperioden, och nu inom den utvidgade unionen, har det funnits en medvetenhet om den ökade betydelsen av att skydda miljön samtidigt som den ekonomiska tillväxten tryggas, samt av att förbättra tillgången till offentligt finansierade inrättningar för de funktionshindrade genom att säkerställa lika behandling och undanröja diskriminering i alla dess former.
I detta betänkande har man ägnat särskild uppmärksamhet åt att göra det möjligt för ett större antal missgynnade och underutvecklade regioner att komma ikapp andra mer utvecklade regioner. Målet om regional konkurrenskraft och sysselsättning utgör fortfarande ett centralt inslag i regionalpolitiken, och en stor mängd tillgängliga resurser kommer att inriktas på dessa prioriteringar.
Parlamentet har genom förhandlingar samarbetat med både ordförandeskapet och kommissionen, och ett av parlamentets huvudsakliga framsteg har varit att uppnå en väsentlig ökning av de ekonomiska resurser som är avsedda för geografisk sammanhållning, ett viktigt mål inom ramen för utvidgningen.
Parlamentet har inte enbart haft framgång med ovanstående punkter, utan dess talan har också uttryckts inom området för partnerskap. Enligt den generella förordningen är det önskvärt med ett större deltagande från det civila samhället och icke-statliga organisationer. Kommissionen kommer att göra ett uttalande om utnyttjandet av strukturfonder genom organiserad brottslighet. 
Brigitte Douay (PSE ),
   . – Jag röstade för Konstantinos Hatzidakis rekommendation om allmänna bestämmelser för strukturfonderna, och det gladde mig att den nya generationen program kommer att kunna inledas i början av 2007, vilket är avgörande för att medlemsstaternas verksamheter ska kunna fortsätta.
Jag tycker emellertid att det är beklagligt att de medel som har anslagits till strukturpolitiken för 2007–2013 ligger under de ursprungliga kraven från parlamentet och Europeiska kommissionen.
När det mer specifikt gäller förordningarna kan parlamentet vara stolt över att ett antal av dess krav har tagits upp av rådet, särskilt större hänsyn till handikappade personer och en hållbar utveckling.
Genom de nya förordningarna kommer vi att kunna fortsätta Europeiska unionens sammanhållningspolitik, vilken har till syfte att utveckla de fattigaste områdena och förbättra konkurrenskraften i EU som helhet. 
Emanuel Jardim Fernandes (PSE ),
   . Dagens antagande av lagstiftningspaketet om sammanhållning, det vill säga förslaget till förordning om de allmänna bestämmelserna för strukturfonderna, är en faktor av avgörande betydelse i EU:s medlemsstater och regioner som kan slutföra de nationella referensramarna och operativa programmen, och börja använda EU-medlen från och med januari 2007.
Tack vare framgångsrika förhandlingar med rådet välkomnas i texten i förslaget till resolution nästan alla de huvudpunkter som parlamentet hade tagit upp i sitt förslag till betänkande som antogs 2005.
Det är beklagligt att det belopp som ursprungligen föreslogs av kommissionen, vilket hade parlamentets fulla stöd, om specifik finansiering för integration av de yttre randområdena i den inre marknaden, som kompensation för deras speciella svårigheter, inte har tagits med.
Förutom ytterligare medel till de yttre randområdena har en högsta gräns för medfinansiering på 85 procent för utgifter som kan komma i fråga inkluderats.
Det viktigaste är att särskilda övergångsarrangemang – som är mer gynnsamma – har föreskrivits under infasningsstadiet för den nya målsättningen som rör regional konkurrenskraft och sysselsättning för den autonoma regionen Madeira.
Jag kommer därför att rösta för denna rekommendation. 
Jean-Claude Fruteau (PSE ),
   – Trots att jag beklagar att Europaparlamentet den 17 maj 2006 godkände den nya budgetramen för 2007–2013 har vi nu accepterat de knappa belopp som kommer från den om vi ska definiera rollen för strukturfonderna för de närmaste åren och fastställa deras storlek.
Med detta i åtanke är jag mycket glad över den klarhet med vilken EU:s regionalpolitik nu har tolkats, eftersom den betonar tre nya målsättningar som är mer sammanhängande och lättare att identifiera.
Jag är också glad över att de stora minskningarna av de medel som nu är tillgängliga för EU inte kommer att få katastrofala följder för de yttre randområdena, vars specifika handikapp, i likhet med deras underutveckling, gör det nödvändigt för dem att få det bistånd som ges genom gemenskapsinstrument som är utformade för att främja solidariteten.
På detta sätt kommer de yttre randområdena att fortsätta att ha rätt till detta bistånd när det gäller målet ”Konvergens, konkurrenskraft och territoriellt samarbete” (tidigare Mål 1). Det ytterligare specifika anslaget på 35 euro per invånare kommer också att göra att vi delvis kan uppfylla deras behov. Slutligen kommer målet ”Europeiskt territoriellt samarbete” att göra det möjligt för de yttre randområdena att utvidga det arbete som redan har utförts för att utveckla synergieffekter med grannländer i Indiska oceanen och Västindien.
Av alla dessa anledningar har jag röstat för Konstantinos Hatzidakis betänkande. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . I den gemensamma ståndpunkt som antogs i dag beskrivs det interinstitutionella avtal som ger materiell form åt budgetramen för 2007–2013, där strukturfonden är 28 miljarder euro lägre än kommissionens förslag, en minskning från 0,41 procent av gemenskapens BNP under den nuvarande budgetramen till 0,37 procent. Det kommer att undergräva den effektiva ekonomiska och sociala sammanhållningen, verklig konvergens och omfördelningseffekten av gemenskapens budget.
Strukturfondernas mål har avsevärt förändrats, så att tonvikten läggs vid konkurrenskraft och affärsintressen, i linje med den nyliberala Lissabonagendan, på sammanhållningens bekostnad. Fondernas huvudmål är därför offentlig-privata partnerskap, kommersialiseringen av kunskap och forskning samt arbetstagares anpassningsförmåga och rörlighet.
N+2-regeln har behållits och det finns ingen garanti, åtminstone inte från rådets sida, för att de pengar från strukturfonderna som har skurits ned och inte använts kommer att fortsätta att enbart användas inom detta område.
Jag vill även påpeka att de eftergifter som beviljades vid Europeiska rådet i december 2005 om rättighetskriterierna för sammanhållningsländerna i utbyte mot en nedskärning av medlen nu kan utvidgas till de återstående medlemsstaterna.
Vi röstade därför emot. 
Carl Lang (NI ),
   . – Det finns tre anledningar till att ökningen av strukturfonderna som, mellan 2007 och 2013, kommer att utgöra 35,7 procent av Europeiska unionens budget, det vill säga 307,9 miljarder euro, är en bluff för Frankrikes del.
Trots att mer än 16 procent av EU:s budgetintäkter kommer från de franska skattebetalarna fortsätter den andel av EU:s regionala utgifter som anslås till Frankrike att minska och har gått ned från 10 procent 1994 till mindre än 8 procent i dag. Därför har kantonerna i den franska regionen Hainaut, trots att de har drabbats av mycket hög arbetslöshet, inte längre rätt till strukturfonder under Mål 1.
Vidare sker ökningen i den andel som anslås till den regionala budgeten på bekostnad av den gemensamma jordbrukspolitiken, där Frankrike fortfarande är den största förmånstagaren.
EU:s regionalpolitik är framför allt en ekonomisk bluff. I Frankrike är strukturfonderna främst avsedda för industriella regioner i nedgång och för den nya utvecklingen av landsbygdsområden, med andra ord för EU-politikens offer. Denna politik bär ett tungt ansvar för att ha raserat vårt jordbruk och förstört stora delar av vår industri. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ),
   – Jag röstade inte (avstod) om det ändrade Hatzidakisbetänkandet, eftersom parlamentet i det i grund och botten gör avsteg från sina ursprungliga ståndpunkter i alla de stora frågorna och ställer sig bakom rådets gemensamma ståndpunkt, som försvagar regionalpolitiken och politiken för social sammanhållning.
Med andra ord:
– De tillgängliga anslagen har sänkts från 0,41 procent för perioden 2000–2006 till 0,37 procent för perioden 2007–2013. Anslagen har sänkts med 28 miljarder euro jämfört med kommissionens ursprungliga förslag, som parlamentet ansåg vara den minsta finansiering som krävdes för att stödja sammanhållningen och miljön.
– Det innebär att parlamentet överger sin ståndpunkt om återanvändning av bemyndiganden som har gått förlorade på grund av strikt tillämpning av N+2-regeln för regionalpolitiken. Således kommer de förlorade bemyndigandena, som förväntas bli höga, att återgå till de rikaste medlemsstaternas nationella budgetar på bekostnad av mer fattiga stater och regioner.
– I betänkandet accepterar man ett klart försvagat finansiellt stöd, både till de 16 regioner som kommer att drabbas av den så kallade statistiska konvergensen, däribland tre grekiska regioner (Attika, Mellersta Makedonien och Västra Makedonien) och de tolv ”naturliga konvergensregionerna”, med två grekiska regioner (Sterea Ellada och Sydegeiska öarna).
– Man går med på att utöka omfattningen av N+2-regeln till Sammanhållningsfondsprojekt, vilket kommer att leda till ytterligare svårigheter och förluster.
Carl Schlyter (Verts/ALE ),
   Dessa fonder bör endast gå till de allra fattigaste delarna av Europa, som det ser ut idag går pengarna till regioner som relativt sett är rika detta är ej acceptabelt. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ),
   . – Rambeslutet om strukturfonderna används av ΕU och center/höger- och center/vänsterregeringar för att påskynda uppnåendet av målen i den gräsrotsfientliga Lissabonstrategin, öka konkurrenskraften och kapitalets lönsamhet, vilket främjas genom kapitalistiska omstruktureringar och genom att man slår mot arbetstagarnas löner och sociala rättigheter.
Anslagen från strukturfonderna kanaliseras till sektorer som gör kapitalet lönsammare och samtidigt delar man ut smulor för att ta udden av gräsrötternas indignation och få arbetar- och gräsrotsklassens rörelse under kontroll.
De sociala och regionala skillnaderna ökar i EU, samtidigt som strukturfondernas tyngd i budgeten för perioden 2007– 2013 minskar från 0,41 till 0,37 procent. Samtidigt använder man utvidgningen av EU och statistik från städerna för att slippa finansiera områden som har stora ekonomiska problem och enorma infrastrukturunderskott.
Den grekiska kommunistpartigruppen i Europaparlamentet kommer att rösta emot rambeslutet. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   – Enligt rådets gemensamma ståndpunkt om den nya förordningen om Sammanhållningsfonden och den tidigare budgetramen måste stabilitets- och tillväxtpakten och de nominella konvergenskriterierna från Maastricht efterlevas för att anslag ska utgå. Det innebär att ett sammanhållningsland som har sämre ekonomisk utveckling straffas dubbelt. Eftersom det befinner sig i kris kommer det inte att kunna uppfylla stabilitets- och tillväxtpaktens kriterier, och det kommer också att riskera att dess pengar från Sammanhållningsfonden tas tillbaka. Detta är detsamma som utpressning, och är inte acceptabelt.
Vi är också väldigt mycket emot att N+2- (N+3)-regeln utvidgas till att omfatta Sammanhållningsfonden, med hänsyn till den specifika naturen hos och syftena med denna fond. Man bör komma ihåg att denna regel, som Tyskland drev igenom i den föregående budgetramen för 2000–2006 om de återstående strukturfonderna, innebär att de fonder som ännu inte har införts skärs ned inom två (tre) år. Detta strider klart mot syftet med strukturfonderna. Detta nya villkor kan få en ännu större inverkan än Sammanhållningsfonden, med tanke på finansieringen av stora projekt, och leda till större svårigheter med förverkligande och finansiering. 
James Nicholson (PPE-DE ),
   . I dag har vi haft en debatt om strukturfonderna och sammanhållningsfonderna, samt om gränsöverskridande samarbete. Vad beträffar det senare har vi under flera års tid haft erfarenhet av ett sådant samarbete i Nordirland, och det har fungerat. På sista tiden har detta emellertid inte varit fallet. Irish Central Border Area Network (ICBAN), ett av de finansieringsorgan som har funnits med längst, har genom sin sammansättning hamnat i obalans. ICBAN:s styrelse består av tjugo medlemmar, varav numera enbart tre är från den unionistiska delen av befolkningen. Organets jämvikt har rubbats, och är numera diskriminerande gentemot den unionistiska delen av befolkningen. Det har inte längre stöd från unionisterna i området. Organet är ansvarigt för anslag motsvarande 25 miljoner euro under de kommande åren. Detta är en oacceptabel situation som måste få ett slut. Om denna diskriminering fortsätter måste anslagen till ICBAN frysas till dess att fullständig rättvisa råder. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   Vi har röstat för två betänkanden som syftar till att reformera EU:s strukturpolitik. Det arbete som har påbörjats för att reformera detta politikområde är ett viktigt steg i rätt riktning.
Generellt sett förespråkar vi dock en mer restriktiv hållning till EU:s regionalstöd. Vi stöder inte regionalbidrag som används för att finansiera boende eller turistaktiviteter. Vi stöder inte heller den föreslagna inriktningen på forskning som sprider ut ett och samma forskningsområde på olika lärosäten, snarare än att koncentrera den på färre ställen. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   . På Verts/ALE-gruppens vägnar stödde jag de ändringsförslag där man eftersträvade att riktlinjer skulle antas om rättvis konkurrens, sociala standarder och miljöskydd avseende trampfart. I ändringsförslagen krävde man även att särskild hänsyn skulle tas till de små och medelstora rederiernas specifika situation.
Tyvärr förkastades dessa ändringsförslag. I betänkandet går man i stort sett emot de förslag från kommissionen som syftar till att omintetgöra karteller inom sjöfarten. Därför röstade jag mot det slutliga betänkandet, eftersom jag anser att kommissionens ursprungliga förslag i många avseenden var bättre lämpat för att sänka sjöfartens kostnader, utan att äventyra tjänsternas tillförlitlighet. 
Fernand Le Rachinel (NI ),
   . – Sjötransporterna utgör omkring 45 procent av Europeiska unionens externa handel sett till värdet och nästan 75 procent sett till volymen. Att tillämpa de allmänna konkurrensrättsliga reglerna på internationell trampfart och cabotage är egentligen inget problem, eftersom dessa aktiviteter redan är avreglerade och bedrivs på grundval av rättvis konkurrens. 
Det är borttagandet av undantaget för linjekonferenser från konkurrensreglerna från 1986 som ensamt har varit föremål för riktigt bittra diskussioner mellan alla aktörer i sektorn. Jag anser att de lösningar som Corien Wortmann-Kools och mitt eget betänkande erbjuder i fråga om detta är mycket välavvägda och respekterar de intressen som står på spel.
För närvarande finns det faktiskt inga bevis för att linjekonferenssektorn behöver skyddas från konkurrens för att kunna leverera sina tjänster.
För att bevara rättssäkerheten i sjöfartssektorn kändes det också nödvändigt att dra upp riktlinjer så att operatörerna kan anpassa sig till den nya rättsliga ramen och för att underlätta en smidig övergång till ett konkurrenskraftigt system. Om alla de försiktighetsåtgärder som parlamentet har vidtagit i fråga om detta vidtas råder det inga tvivel om att sjötransporterna kommer att gynnas. 
Hynek Fajmon (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill förklara varför jag röstade emot Lamassourebetänkandet om EU:s system för egna medel. Jag röstade så tillsammans med de andra ledamöterna från det tjeckiska samhällsdemokratiska partiet (ODS). Jag är övertygad om att den reformering av EU:s system för egna medel som rådet och kommissionen har kommit överens om är en anständig kompromiss, som parlamentet inte borde ha skjutit i sank. Parlamentet borde tvärtom ha visat sitt stöd för sådana framsteg. När allt kommer omkring välkomnar vi det faktum att ingen EU-skatt kommer att införas under överskådlig framtid. Det nuvarande systemet fungerar i stort sett och ger unionen en ändamålsenlig finansiering. Därför finns det inga egentliga skäl att kassera det och ersätta det med ett nytt system. Således kan jag inte acceptera den kritiska inställningen i Lamassourebetänkandet. 
James Hugh Allister (NI ),
   . Även efter att den brittiska rabatten har tagits med i beräkningen kommer EU att kosta Förenade kungariket 4 298 miljoner pund sterling under 2006. Med beaktande av att nettokostnaden har varit av denna storleksordning varje år är det häpnadsväckande hur stor del av våra nationella resurser som vi har öst in i EU:s svarta hål. Och till vilken nytta? Tänk vilken verklig infrastrukturell förändring som man med denna ansenliga summa pengar kunde ha åstadkommit om pengarna hade spenderats internt på de verkliga behov som har funnits i Förenade kungariket sedan 1973.
Trots att det nu finns 25 medlemsstater kommer Förenade kungariket att bidra med en åttondel (12,4 procent) av de totala budgetinkomsterna på 83 miljarder pund sterling som krävs för att finansiera EU under 2006. Det är inte att undra på att vågen av EU-skepsis fortsätter att stiga. Vid en tidpunkt när både vår hälso- och sjukvård och vår livsviktiga utbildningssektor står under starkt tryck, är det förfärligt att vi slösar bort en så stor del av skattebetalarnas pengar på en vacklande politisk union. I och med att Tony Blair gick med på att gradvis ge upp den brittiska rabatten, och allteftersom den verkliga kostnaden för utvidgningen ökar, kommer situationen bara att förvärras. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för min kollega Alain Lamassoures utmärkta betänkande om förslaget till rådets beslut om systemet för Europeiska gemenskapernas egna medel. För att kunna fortsätta att bygga ett politiskt EU måste vi snarast reformera dess budgetregler. Svårigheterna att komma fram till en överenskommelse om budgetplanen 2007–2013 som Europeiska rådet hade i december 2006 och kommissionens förslag, innebär att unionens finansiering inte är öppen för insyn, eftersom det verkar som om vi rör oss längre bort ifrån den princip om budgetmässig rättvisa som för närvarande genomsyrar medlemsstaternas bidrag till unionens verksamhet. Mot bakgrund av utsikterna till ett federalt Europa kommer debatten om egna medel förmodligen att bli en av de mest omstridda politiska framtidsfrågorna. Icke desto mindre undrar jag, när det gäller den närmaste framtiden och de nuvarande underskotten i EU:s och de främsta nettobidragande medlemsstaternas finanser, om det är dags att införa ett stort europeiskt investeringslån som ska finansiera all viktigare infrastruktur (rymden, motorvägarna, höghastighetsjärnvägarna, kommunikationstekniken, hamnarna, flygplatserna och så vidare) som behövs för ekonomisk utveckling och sociala framsteg. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   Vi har idag röstat emot Alain Lamassoures betänkande till rådets beslut om Europeiska gemenskapernas egna medel. Det är viktigt att det skapas en effektivare och mer transparent budgetprocess för Unionen. Vi avvisar dock varje tanke på att EU i framtiden ska beskatta t.ex. energi, moms eller företagsvinster. 
Lena Ek (ALDE ),
   Jag har valt att lägga ner min röst när betänkandet om förslaget till rådets beslut om systemet för Europeiska gemenskapernas egna medel voteras.
I takt med att problem och möjligheter blir alltmer gränsöverskridande blir Europeiska unionen ett allt viktigare forum för att lösa dessa problem och på bästa sätt tillvarata dessa möjligheter. Samtidigt som processen bättre lagstiftning förhoppningsvis kan rensa bort en hel del frågor som jag anser höra till den nationella och varför inte den regionala nivån ser jag flertalet för Europas medborgare så viktiga områden som behöver hanteras gemensamt.
Det handlar bland annat om miljö, forskning och utveckling och energi där vi kan skapa en mer hälsosam omgivning med fler jobb och långsiktig tillväxt. Därför är jag i princip för ett nytt finansieringssystem för gemenskapen. Däremot anser jag inte att dagens bidrag från medlemsstaterna, som beror mer på förmågan att förhandla rabatter än att spegla de behov länderna ser i EU, ska ersättas med en ny form av egna medel baserade på energi, moms eller företagsvinster som kommissionen föreslår. Det innebär inte mer rättvisa. Stora delar av det betänkande vi röstar om ställer jag mig dock bakom. Ökad transparens och en förenkling är förstås välkommet. 
Jean-Claude Fruteau (PSE ),
   – På ett högre plan än den politiska överenskommelsen om budgetplanen för 2007–2013 bekräftade de förhandlingar som fördes vid rådets sammanträde den 15–16 december 2005 att systemet för egna medel måste ändras.
Vid en tidpunkt då den europeiska integrationen tycks ha gått i stå – särskilt på grund av tendensen att ta sin tillflykt till nationella särintressen och klyftan mellan folket och gemenskapens institutioner – har detta otydliga köpslående och det faktum att alla medlemsstaterna bara vill betrakta budgetfrågan utifrån sina egna speciella intressen understrukit att vi snabbt måste skaffa oss ett klart och entydigt system för egna medel, som så långt som möjligt befriar EU från den ovisshet som för närvarande råder när det gäller de nationella budgetarna. 
Det är viktigt att Europaparlamentet, som är nationernas företrädare, deltar i denna process. Lamassourebetänkandet, som vi ska rösta om i dag, är centralt i denna process, och slutsatserna i det – som anknyter till en stor del av de ovan nämnda problemen – går i rätt riktning, eftersom de är utformade för att skapa ett EU som har kontroll över sina ekonomiska resurser och är närmare människorna.
Därför röstade jag för det här dokumentet, trots att jag hade velat att möjligheten till en bolagsskatt inom EU redan nu hade nämnts som en ny form av egna medel för EU. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   . – Lamassourebetänkandet handlar i grund och botten om att EU skapar en situation där unionen har omfattande egna medel som stämmer överens med dess ambitioner och inte är beroende av bidrag från medlemsstaterna, samt att detta sker fram till 2008 och utan att vi väntar på att flerårsbudgeten upphör att gälla. Slutsatsen av allt detta måste vara att parlamentet vill ha en EU-skatt, och det snabbt.
Vad sysslar det med? Detta är ett veritabelt angrepp på demokratin, där de grundregler som alldeles nyligen fastställdes för de kommande sex åren ska ändras om bara två år och detta strax efter de förväntade regeringsskiftena i många medlemsstater, främst de vilkas folk tillbakavisade konstitutionen. Man gör uppenbarligen ett outtalat försök att skapa en stat, för en organisation med beskattningsrätt är i sak en stat. Den kanske inte har någon konstitution och den kanske inte har någon legitimitet, men den är i alla fall en stat som i likhet med medlemsstaterna har makt att sätta press på skattebetalarna.
Europeiska unionen, med sin makt på det kommersiella området, har haft riktiga egna resurser som sammanhänger med dess befogenheter, nämligen tullarna. Ända sedan EU grundades har unionen letat efter sätt att förstöra dessa resurser. Det EU borde göra är därför att återställa dem. Detta vore vettigt, att öka sina resurser och skydda de europeiska ekonomierna mot orättvis konkurrens. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   – När det gäller systemet för egna medel för 2007–2103 valde rådet att behålla den brittiska checken (utom för kostnader i samband med utvidgningen) och att ge de övriga nettobetalarna, nämligen Tyskland, Österrike, Nederländerna och Sverige, liknande privilegier genom att sänka momssatserna och de direkta BNI-bidragen och öka den andel av de traditionella egna medlen som får behållas, samt ”checkarna” inom ramen för strukturfonderna och fonden för landsbygdens utveckling.
Dessa sänkningar kommer de övriga medlemsstaterna att få betala, däribland sammanhållningsländerna som kommer att straffas dubbelt. De kommer att betala mer till gemenskapens budget och struktur- och sammanhållningsfonderna kommer att bantas.
Denna situation är orättvis och oacceptabel och motiverar i sig att vi röstade emot.
Det finns också de som förespråkar ett nytt system för egna medel baserat på EU-skatter, vilket vi är emot.
Vi anser att ett rättvist system för egna medel måste bygga på BNI och varje medlemsstats relativa välstånd, så att alla medborgare i hela EU bidrar till budgeten i samma utsträckning. Detta skulle leda till solidaritet och omfördelning jämsides med spenderandet, med hänsyn tagen till målet om verklig konvergens och ekonomisk och social sammanhållning. 
David Martin (PSE ),
   . Jag avstod från att rösta om Lamassourebetänkandet om egna medel, trots att betänkandet innehöll flera goda idéer för att förbättra det nuvarande systemet. Jag kunde inte instämma med föredragandens ståndpunkt i fråga om Förenade kungarikets rabatt. Jag är fortfarande övertygad om att den är motiverad inom ramen för det nuvarande systemet, och jag anser att det krävs mer omfattande reformer innan det görs några fler förändringar av den brittiska rabatten. 
Jean-Claude Martinez (NI ),
   . – Med tanke på att Förenta staternas budget för ett enda år uppgår till 2 500 miljarder US-dollar är det uppenbart ohållbart för EU att ha en budget på mindre än 1 000 miljarder euro för hela perioden 2007–2013.
För att ge sig själv manöverutrymme utan att öka sin budget håller för det första Europeiska kommissionen stegvis på att avskaffa den gemensamma jordbrukspolitiken och Europas småbrukare för att ta tillbaka större delen av de 45 miljarder euro som man lägger på jordbruksbudgeten varje år. Därav följde den osannolika ståndpunkt som de europeiska förhandlarna intog vid mötet med Världshandelsorganisationen den 30 juni 2006, där de bakom kulisserna accepterade en sänkning av våra tullar med 50 procent och därmed gav Brasilien monopol på livsmedel. Grundproblemet kvarstår emellertid. Alla vet att det Brysselcentrerade Europa kommer att vara dömt att öka sin budget från 2014 och inrätta en EU-skatt.
Bakom dimridåerna väcker talet om egna medel i Lamassourebetänkandet den politiska fråga som har dragits i långbänk sedan 1951 och som handlar om att en politisk stat faktiskt inrättas genom en inre marknad och sedan en gemensam valuta. Det som euron inte gjorde och det som konstitutionen misslyckades med, eftersom nationerna vaknade och insåg vad det var som hände, det ska beskattningen göra mellan 2014 och 2019. Skattebetalarna är härmed varnade. 
Andreas Mölzer (NI ),
   –Diskussionen om EU:s budget har hittills uteslutande varit inriktad på att ständigt öka budgetens omfattning och söka nya inkomstkällor. I stället för att automatiskt ropa efter en EU-skatt borde vi granska utgiftsstrukturen ingående. Miljarder euro från vår gemensamma budget fortsätter att sippra ut till tveksamma ändamål eller kastas i sjön.
Därför behöver vi för det första ett förstklassigt system för bedrägeribekämpning. För det andra måste vi begränsa de administrativa kostnaderna genom åtgärder som att lägga ned ett av parlamentets säten och ta ställning till utgifter med utgångspunkt från de faktiska kostnaderna. För det tredje kan vi spara miljardtals euro genom att inte tvinga på våra ovilliga medborgare utvidgningar. 
Frédérique Ries (ALDE ),
   – Mot bakgrund av det mycket tekniska betänkande som min kollega Alain Lamassoure har lagt fram om EU:s egna medel tycker jag att det är viktigt att framhålla den tanke som Belgien och Guy Verhofstadt framförde för några år sedan: att ge EU ett verkligt finansiellt självstyre genom att införa det som har kallats en EU-skatt.
Ytterligare en skatt? Visst inte. Tanken är helt enkelt att européerna bör få finansiera EU direkt, på samma sätt som amerikanerna finansierar den federala staten, snarare än att betala det som ska gå till EU genom sina egna nationer. För den enskilde EU-medborgaren är det således en plan som inte skulle få någon stor betydelse alls från ekonomisk synpunkt, men som skulle vara laddad med symbolik eftersom alla därigenom skulle bli medvetna om vilken andel av deras skattepengar som går till europeisk integration. Jag vill för övrigt påpeka att EU kostar varje europé 26 cent om dagen.
Även om vissa medlemsstater (främst Österrike och Luxemburg) varmt välkomnar planen är andra fortfarande nervösa för ett instrument som trots allt ska föra EU närmare medborgarna. Planen skulle också göra det möjligt för oss att komma ifrån den ofruktbara debatten mellan stater som är nettobetalare och stater som är nettomottagare. Då skulle EU helt säkert få resurser som motsvarar dess ambitioner. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   . – Dagens metod för att finansiera gemenskapens budget har blivit omodern, och bristerna har hamnat i förgrunden under de senaste åren.
De senaste budgetdebatterna har blivit förödmjukande övningar som slutar med att vi post för post diskuterar vem som är nettobetalare och vem som inte är det. Dagens system, med dess många undantag och avsteg, har blivit komplicerat och ogenomträngligt.
I det här sammanhanget måste EU snarast reformera sitt finansieringssystem.
Därför välkomnar jag att parlamentet i förhandlingarna om den senaste budgetplanen för 2007–2013 har lyckats införa en interimsöversyn som ska genomföras 2008/2009. Denna kommer att bli ett unikt tillfälle att göra en grundlig utvärdering av systemet för egna medel.
I likhet med föredraganden Alain Lamassoure är jag för ett finansieringssystem för gemenskapens budget som är öppet, rättvist och skäligt, ett system som ger EU en budgetram som överensstämmer med dess aktuella prioriteringar och berättigade ambitioner.
Ledstjärnan för allt reformarbete bör vara att göra EU finansiellt oberoende av överföringar från medlemsstaterna och att förstärka budgetens EU-karaktär. Detta kommer att borga för att den framtida debatten inte blir ett nytt slagfält för medlemsstaternas nationella intressen. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   – De fem största icke-finansiella multinationella företagen som har legat på sju i topp-listan sedan 1990 hade tillgångar på omkring 1 280 miljarder US-dollar 2003, med andra ord över 3 procent av världens BNI. Det största finansiella multinationella företaget, Citibank, hade ensamt tillgångar på detta belopp, vilket visar vilken makt den finansiella sektorn har i den reala ekonomin.
Det verkliga syftet med det man kallar att konsolidera finanssektorn är att konsolidera den inre marknaden för finansiella tjänster och integrera finansmarknaderna, i syfte att riva de hinder för den fria rörligheten för kapital som fortfarande finns och uppmuntra till sammanslagningar och uppköp av företag i till exempel banksektorn, för att skapa möjligheter att konkurrera på den globaliserade marknaden.
Vi är emot denna utveckling, som kommer till uttryck i den resolution vi har framför oss, som euron är ett instrument för och vars syften slås fast i handlingsplanen för finansiella tjänster. 
Att den reala ekonomin gradvist har blivit mer finansiell har inte bara lett till att åtskilliga arbetstillfällen har gått förlorade, utan har också bidragit till att göra den reala ekonomin till en parasiterande ekonomi genom att avleda investeringar från tillverkningsindustrin och främja finansiella, och sedan ekonomiska, kriser på grund av finansmarknadernas oerhört rörliga natur och de spekulationsbubblor de skapar. Denna kasinoekonomi har bara ökat de stora börsmäklarfirmornas vinster, särskilt i banksektorn.
Därför röstade vi emot. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ),
   . Förenade kungarikets konservativa delegation lade ned sin röst vid den slutliga omröstningen om betänkandet. Vi stöder flera av förslagen i Szejnabetänkandet om utvecklingen av och planerna för bolagsrätten, i synnerhet behovet av att tillämpa principerna för bättre lagstiftning, nödvändigheten av att beakta de små och medelstora företagens behov samt betydelsen av att utveckla bästa praxis med respekt för medlemsstaternas olika traditioner och system. Vi stöder också flera av de detaljerade förslagen för att förbättra insynen och de berörda parternas rättigheter.
Det finns emellertid ett antal förslag som vi inte kan stödja, eftersom man därigenom skulle införa ytterligare EU-förordningar inom områden där detta inte skulle medföra några påvisade fördelar för utvecklingen av en effektiv inre marknad för finansiella tjänster. Vi stöder också fördelarna med att företagen gör sina anställda delaktiga i beslutsfattandet på arbetsplatsen, men vi tillbakavisar införandet av en ”universell” regleringsmodell för deltagande. Vi röstade således mot punkt 3 och skäl F. 
Ivo Strejček (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill förklara varför jag, i likhet med andra ledamöter från det tjeckiska samhällsdemokratiska partiet (ODS), röstade emot Lucasbetänkandet. Flygtransporter har utvecklats snabbt under de senaste 40 åren, vilket har lett till att utsläpp och buller har minskat med mer än 40 procent. Det finns inga vetenskapliga bevis för att vi behöver det slags överdrivna regelverk som föreslås i Lucasbetänkandet. Om vi höjer bränsleskatterna minskar de europeiska lufttrafikföretagens konkurrenskraft och priserna till slutanvändarna stiger. Om lufttransporternas konkurrenskraft försvagas hämmas EU än mer på världsscenen. Detta är bara ytterligare bevis på den omtanke om miljön som är på modet just nu, och därför röstade vi emot. 
Robert Evans (PSE ).
   – Herr talman! Jag röstade för Lucasbetänkandet till stöd för åtgärder för att minska påverkan på klimatförändringen. Det är avgörande att alla industrigrenar fullgör sin uppgift, däribland flygindustrin.
Vi bör emellertid se till att de åtgärder som vi föreslår är både förnuftiga och praktiska. Att endast öka skatterna kommer inte automatiskt att minska utsläppen. Inte heller kan flygindustrin köpa och sälja utsläppsrätter med sig själv: det måste den göra i samarbete med andra industrigrenar.
Flygresorna har förvisso ökat under årens lopp, eftersom de inte längre är begränsade till medelklassen och de rika. I t.ex. enbart Förenade kungariket reser 30 miljoner människor – dvs. halva befolkningen – med flyg åtminstone en gång per år. Alla dessa människor välkomnade de EU-initiativ som gynnade lågprisflyget och tvingade de större flygbolagen att sänka sina biljettpriser. EU:s allmänhet stöder således inte målsättningen hos vissa kolleger i parlamentet att i lag förbjuda lågprisflygbolagen eller att tvinga dem att upphöra med sin verksamhet.
Denna allmänhet är ändå oroad över klimatförändringen. De vill ha ett rättvist och rimligt skattesystem, och de vill att åtgärder vidtas i samarbete mellan regering och industri. Alla dessa åtgärder måste beaktas mot bakgrund av konsumenternas behov och önskemål, på ett sätt som gör att miljöintressena hamnar högst upp på dagordningen. 
Liam Aylward (UEN ),
   . Jag välkomnar kommissionens meddelande från september 2005, som man inleder genom att inrikta sig på de mest effektiva metoderna för att åtgärda de globala utsläppen av växthusgaser, som ökade med 73 procent från 1990 till 2003.
Utvidgningen av EU:s system för handel med utsläppsrätter till att även omfatta flygsektorn kan vara det bästa sättet framåt för att begränsa dessa utsläpp, samt för att se till att flyget, liksom alla övriga sektorer, bidrar till att minska de skadliga växthusgaserna.
Den viktigaste frågan för att gå framåt är att undersöka effektiviteten av strategins tekniska faktorer, så att den blir så miljömässigt och ekonomiskt effektiv som möjligt. Samtidigt bör man ägna särskild uppmärksamhet åt situationen i Irland och andra isolerade områden, där man är speciellt beroende av flygtrafiktjänster, både i huvudstadsområden och i regionala områden.
Dessutom bör prispåverkan och fördelningsmetoderna för utsläppsrätterna undersökas ytterligare. Mot bakgrund av Irlands geografiska förhållanden är flyget ett centralt inslag i vår infrastruktur, och av ekonomiska och sociala orsaker har flygtjänsterna en väsentlig betydelse. Följaktligen är en konkurrenskraftig marknad mellan flygbolagen nödvändig för Irlands ekonomiska konkurrenskraft. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   Vi moderater vill att flyget inlemmas i det europeiska systemet för handel med utsläppsrätter. Detta är ett effektivt och rättvist sätt att internalisera de miljökostnader flyget orsakar, i enlighet med principen att förorenaren betalar.
Vi beklagar att den svenska regeringen valt att införa en särlösning med flygskatter i Sverige. Detta snedvrider konkurrensen och försvagar Sveriges konkurrenskraft samtidigt som det innebär små eller inga miljövinster, jämfört med införandet av handel med utsläppsrätter för flyget.
Att rapporten förespråkar införandet av ett separat system för handel med utsläppsrätter gör att vi moderater inte kan ställa oss bakom den. Med ett separat system riskerar vi att få en mindre total minskning utav utsläppen av växthusgaser, och dessutom till en betydligt högre kostnad än nödvändigt. Vi moderater anser att handel med utsläppsrätter ska införas men på rätt sätt.
Att priset på flyg sjunkit dramatiskt i Europa är något i grunden positivt som skapar välstånd, rörelsefrihet och kontakter mellan människor. Vi beklagar att föredraganden och parlamentets majoritet förefaller vara av motsatt uppfattning. Därför delar vi inte heller betänkandets krav på ytterligare skattehöjningar av olika slag på flyget. 
Robert Evans, Mary Honeyball och Linda McAvan (PSE ),
   . Parlamentsledamöterna i labourgruppen ger sitt fulla stöd till åtgärder för att bekämpa luftfartens påverkan på klimatförändringen. Vi stöder principen om att utvidga systemet för handel med utsläppsrätter till att omfatta utsläpp från luftfarten, och uppmanar kommissionen att lägga fram genomförbara förslag. Vi avstod från att rösta om vissa punkter i betänkandet som var motsägande eller vars konsekvenser inte till fullo hade kostnadsberäknats eller beaktats. 
Glyn Ford (PSE ),
   . Jag kommer att rösta för detta betänkande om att minska luftfartens påverkan på klimatförändringen. Luftfarten är en av de snabbast växande källorna för växthusgaser.
När det gäller behandlingen av denna viktiga fråga instämmer jag nästan helt och hållet med föredraganden. När det gäller vissa av hennes förslag, till exempel att omedelbart införa skatter på flygfotogen, att beskatta all luftfart inom EU, eller att inrätta ett separat system för handel med utsläppsrätter för luftfarten, har det emellertid inte gjorts vare sig någon kostnadsberäkning eller någon konsekvensbedömning.
Randområdesproblemen i min egen hemregion i sydvästra England innebär också att särskild uppmärksamhet bör ägnas åt de mest isolerade områdena, som till exempel Cornwall och Scillyöarna i min hemregion. När det gäller Gibraltar har en särskilt komplicerad geografisk och politisk isolering vållats till följd av de spanska myndigheternas hållning. Därför ser jag fram emot att kommissionen använder detta betänkande som grund för att lägga fram kostnadsberäknade och genomförbara förslag till åtgärder. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ),
   . – Ja, flyget är en faktor bakom klimatförändringarna. Trots att flygbränslet har blivit allt mer effektivt de senaste 40 åren har den totala bränsleförbrukningen ökat under samma tid på grund av den stora trafikökningen. Vi måste förhindra en situation där utsläppen från flyget blir en av de faktorer som mest bidrar till klimatförändringar på lång sikt. 
Det finns ingen snabb teknisk lösning. Därför är det viktigt att samtidigt förlita sig på att integrera luftfartens konsekvenser med gemenskapens system för handel med utsläppsrätter och på forskning, på att förbättra hanteringen av lufttrafiken och på att införa energibeskattning.
Detta nya korståg mot klimatförändringar bör emellertid inte bedrivas till varje pris.
Det system som införs får inte bestraffa våra europeiska flygbolag på världsmarknaden, och all orättvis konkurrens med andra transportmedel bör också förhindras.
Därför är de val som kommissionen snart ska göra i sitt lagstiftningsförslag av avgörande betydelse, och de olika alternativen måste begrundas mycket ingående.
Jag uppmanar kommissionen att lägga fram lösningar som är rationella både i ekonomiska och miljömässiga termer. Kommissionen måste till varje pris undvika att inrätta ett skadligt system där byråkratins tyngd tvingar ut den europeiska luftfarten ur leken på den internationella marknaden. 
Caroline Jackson och Timothy Kirkhope (PPE-DE ),
   . De brittiska konservativa röstade för detta betänkande eftersom vi känner till den påverkan som utsläppen från luftfarten har på klimatförändringen. De motsvarar omkring 4 procent av koldioxidutsläppen i EU, och jämfört med 2003 förväntas lufttrafiken öka med det dubbla till 2020.
Vi stöder förslaget att införliva utsläppen från luftfarten i ett system för handel med utsläppsrätter, antingen genom att de tas med i det nuvarande systemet eller att de möjligen införlivas inom ett mer begränsat system. Detta skulle göra det möjligt för flygbolagen att samarbeta med nationella myndigheter och med EU:s myndigheter för att tillämpa bestämmelser som uppfyller målsättningen att uppnå högsta möjliga miljöstandarder, utan att i onödan straffa EU:s resenärer. Om dessa standarder dessutom tillämpades på flyg till och från EU skulle flygbolagen inte behöva betala mer än deras konkurrenter utanför EU. Ett EU-system skulle slutligen fungera bäst som en del av en global strategi.
Vi motsätter oss en skatt på flygfotogen, samt förslaget att införliva luftfarten inom momssystemet. Vi vill inte skada EU:s luftfartsindustri eller allmänhetens rimliga förväntningar på billigare flygresor.
Vi förväntar oss att kommissionen ska dra lärdom av sina första misstag inom systemet för handel med utsläppsrätter, och att den ska leda ett sådant system för luftfartsindustrin. 
Caroline Lucas (Verts/ALE ),
   . – Flygtransport är det vanligaste sättet att resa över långa avstånd, och detta har fått allvarliga miljökonsekvenser i form av utsläpp av växthusgaser.
Jag tycker att ett lämpligt sätt att ta itu med problemet är att använda utsläppsavgifter och licenser för handel med utsläppsrätter. Jag välkomnar också att inrikesflygningar och flygningar som börjar eller slutar i EU har tagits med i det här förslaget, samt att ett enda europeiskt luftrum inrättas, vilket kommer att göra det möjligt att skära ned antalet flygrutter.
Icke desto mindre anser jag att man måste ta hänsyn till det specialfall som utgörs av avlägsna regioner som är svåra att nå och som därför är mycket beroende av flygtransporter.
Därför stöder jag bara betänkandet på grund av att ändringsförslaget som säger att de yttersta randområdena och de avlägsna regionerna ska uppmärksammas särskilt har antagits. Sådana regioner skulle ha drabbats hårt om de nya flygavgifterna skulle ha tillämpats enhetligt i hela det europeiska luftrummet. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Flygtransport är det vanligaste sättet att resa över långa avstånd, men trots det motverkar utsläppen från luftfarten det globala målet att sänka utsläppen.
De åtgärder som föreslås i det här betänkandet, särskilt utsläppsavgifter och licenser för handel med utsläppsrätter, tycker jag är ett bra sätt att lösa problemet med luftfartens konsekvenser.
Ett annat viktigt förslag i betänkandet är att inrikesflygningar och alla flygningar som börjar eller slutar i EU tas med, i syfte att förhindra en snedvridning av marknaden. I betänkandet föreslår man också att ett enda europeiskt luftrum inrättas, vilket kommer att göra det möjligt att skära ned antalet flygrutter, med tanke på att fler direkta flygningar kommer att ge mindre avgasutsläpp.
Det finns dock en detalj som man måste ta hänsyn till, nämligen de avlägsna regionernas och de yttersta randområdenas unika situation. Därför stöder jag betänkandet på grund av att ändringsförslaget som säger att de yttersta randområdena och de avlägsna regionerna ska uppmärksammas särskilt har antagits. Sådana regioner skulle ha drabbats hårt om de nya flygavgifterna skulle ha tillämpats enhetligt i hela Europa. Eftersom det är svårt och tidsödande att nå de här regionerna är flygtransporterna oerhört viktiga för dem. 
David Martin (PSE ),
   . Jag röstade för Lucasbetänkandet om luftfartens påverkan på klimatförändringen. Jag ger mitt fulla stöd till åtgärder för att bekämpa luftfartens påverkan på klimatförändringen. Jag stöder också principen om att utvidga systemet för handel med utsläppsrätter till att omfatta utsläpp från luftfarten, och jag hoppas att kommissionen kommer att lägga fram ett genomförbart förslag. Jag avstod från att rösta om ett antal punkter av det enkla skälet att jag inte anser att konsekvenserna av dessa förslag har utvärderats till fullo. Till exempel lade jag ned min röst när det gällde kravet att slopa momsbefrielsen för flygtransporter, eftersom det inte är uppenbart huruvida detta kommer att bidra till att åtgärda klimatförändringen eller om det endast kommer att skada mindre gynnade resenärer. 
Claude Moraes (PSE ),
   . Jag ger mitt fulla stöd till åtgärder för att bekämpa luftfartens påverkan på klimatförändringen. Jag stöder principen om att utvidga systemet för handel med utsläppsrätter till att omfatta utsläpp från luftfarten, och jag stöder uppmaningen till kommissionen att lägga fram genomförbara förslag. Jag avstod från att rösta om vissa punkter i betänkandet som var motsägande eller vars konsekvenser inte till fullo hade beaktats. 
Frédérique Ries (ALDE ),
   – För över ett år sedan undertecknade jag tillsammans med 13 av mina belgiska kolleger i Europaparlamentet ett upprop i , i vilket vi uppmanar de 25 stats- och regeringscheferna att gå längre än målen i Kyotoprotokollet.
Det av de framlagda förslagen som skulle prioriteras handlade om att ta med utsläpp från luftfarts- och sjötransportsektorerna i de kommande klimatskyddsplanerna.
Därför är jag glad över er ambitiösa röstning om Lucasbetänkandet i dag, ett betänkande som innehåller en hel rad åtgärder för att bekämpa luftfartens miljökonsekvenser, däribland särskilt ett stopp för momsundantaget för flygbränsle.
Läget är bekymmersamt. Luftfartens utsläpp uppväger en fjärdedel av de blygsamma resultat som har nåtts i kampen mot växthusgaser. Låt mig vara tydlig. Det handlar inte om att beskatta planlöst utan om att sätta stopp för en obalans som inte i tillräcklig utsträckning sporrar luftfartssektorn att investera i ny teknik, vilket drabbar miljön i första hand. Den globala uppvärmningen är det tjugohundratalets största utmaning, och EU måste fortsätta att föregå med gott exempel. 
Peter Skinner (PSE ),
   . Jag samtycker till den allmänna inriktningen i betänkandet, men jag anser att det fortfarande finns stora problem med resultatet av dagens omröstning: för det första är förslagens effekter till stor del ofinansierade och har en oproportionerlig inverkan; för det andra borde systemet för handel med utsläppsrätter visserligen omfatta flygtransporter, men det bör inte inrättas ett separat system vid sidan av det nuvarande. Detta skulle undergräva det nuvarande systemet för handel med utsläppsrätter.
Vissa avsnitt i betänkandet är oförenliga med kommissionens mycket genomförbara förslag, och är som sådana obegripliga. 
Margie Sudre (PPE-DE ),
   – Även om syftet att minska luftfartens klimatpåverkan, främst genom att minska koldioxidutsläppen, är mycket vällovligt anser jag att det är viktigt att parlamentet tar hänsyn till situationen i EU:s mest avlägsna regioner.
Om borttagandet av luftfartsindustrins momsundantag och införandet av en skatt på fotogen skulle bli reella alternativ skulle det få katastrofala konsekvenser för de mest isolerade regionernas ekonomier, liksom för deras befolkningars rörlighet.
Detta skulle särskilt gälla öregionerna, som varken har väg- eller järnvägsförbindelser med resten av EU, och än mer de yttersta randområdena, där människorna uteslutande är beroende av flygtransporter för att förflytta sig.
Jag tackar Europaparlamentets ledamöter för att de antog mitt ändringsförslag med krav på att de mest isolerade territorierna, som är mycket beroende av flygtransporter, ska uppmärksammas särskilt i gemenskapslagstiftningen, speciellt öarna och de yttersta randområdena där alternativen till flygtransporter antingen är oerhört få eller rent av obefintliga. 
Glenis Willmott (PSE ),
   . Jag ger mitt fulla stöd till åtgärder för att, inom systemet för handel med utsläppsrätter, bekämpa luftfartens påverkan på klimatförändringen, och jag uppmanar kommissionen att lägga fram genomförbara förslag.
Jag avstod från att rösta om vissa punkter i betänkandet som var motsägande, eller vars konsekvenser inte till fullo hade kostnadsberäknats eller beaktats. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för min kollega Eija-Riitta Korholas utmärkta betänkande om den kompromiss som har nåtts med Europeiska rådet om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslut och rätt till överprövning i miljöfrågor. Det gläder mig att man har hanterat den här svåra frågan, vars juridiska komplexitetsgrad har fördröjt det politiska antagandet mycket, på ett klokt sätt. Den insyn i program som finansieras av Europeiska investeringsbanken som har nåtts är utmärkt. De icke-statliga organisationernas roll har med rätta fastställts i den här åtgärden genom att man hänvisar till ”ansvariga” sådana. Den kompromiss som parlamentets delegation har kommit fram till under Alejo Vidal-Quadras Rocas ledning är i grunden tillfredsställande och välavvägd. Att betänkandet kunde antas vid tredje behandlingen är när allt kommer omkring en seger för Europaparlamentet. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om ekonomiska och sociala effekter av företagsomstrukturering i Europa. 
Günther Verheugen,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Å ena sidan rekordvinster och å andra sidan stängda fabriker och omlokaliseringar. Numera ställer sig dagligen många människor i EU samma omstridda fråga: när drabbar det mig? När står mitt jobb på spel? När blir det min tur?
Enbart vid omvandlingen av Central- och Östeuropa har hela ekonomier kollapsat, och miljontals arbetstillfällen har försvunnit. Det förstod dock människor, eftersom det var resultatet av kommunismens vanskötsel. Emellertid finns det många som inte kan förstå vad det är som händer i många branscher i de äldre medlemsstaterna: textil, skor, möbler, hushållsmaskiner, läkemedel och bilar – tillverkningsindustrin har alltid betraktats som säker – börjar nu gå utför.
Väldigt få människor var beredda på den strukturella förändring vi nu upplever. Därför är det hög tid att hjälpa de många människor som tappat anpassningsförmågan. Dagens diskussion handlar om mycket mer än en eventuell stängning av en bilfabrik i Portugal. Den är en diskussion om sysselsättningens framtid i Europa.
Det har också blivit dags att säga några sanningens ord.
För det första har vi gått in i ett nytt konkurrensskede, och de strukturella förändringarna kommer att gå ännu snabbare. Vi får inte blunda för detta. Konkurrensen är ett faktum, oavsett vad vi tycker om den. Det handlar inte heller om huruvida vi kan överleva konkurrensen oskadda. Vår tids stora sociala fråga är hur många människors framtidsutsikter som kommer att förstöras av denna konkurrens. Annorlunda uttryckt är vår tids stora sociala fråga framtiden för våra arbetstillfällen.
Det är dags för oss att inse detta. Den som fortfarande tror att andra frågor kommer före förstår inte dagens värld och dess utmaningar. Vi behöver mer hållbar, miljömässigt säker tillväxt och vi behöver fler och bättre arbetstillfällen, annars kommer Europas sociala ansikte att bli kallt och cyniskt, vilket skulle vara en skymf mot våra europeiska principer om delat ansvar mellan den enskilde och samhället, om solidaritet, social rättvisa och social sammanhållning.
Nyckelordet för ett europeiskt samhälle som under tjugohundratalet försöker att ge människor nya framtidsutsikter är konkurrenskraft. Vi är alla väl medvetna om att Fästning Portugal, Fästning Tyskland, Fästning Polen eller Fästning Europa inte är några alternativ i tjugohundratalets öppna värld. Vi måste ta till oss öppen konkurrens, vi måste fullända den i sökandet efter de bästa lösningarna, den bästa tekniken och de högsta standarderna.
För det andra har vi lanserat en gemensam europeisk politik för tillväxt och sysselsättning. Denna politik måste nu bedrivas med kraft i EU, på det nationella och det regionala planet, annars kommer vi tid efter annan att med bestörtning se den ena sprickan efter den andra i vår sociala modell, i form av stängda fabriker och forskningslaboratorier som har flyttat utomlands – vilket redan har hänt. Jag varnar alla för inställningen att vi lätt kan klara av att produktionsanläggningar flyttas ut eftersom vi fortfarande har forskning och utveckling. När produktionen har försvunnit kommer forskningen och utvecklingen att följa efter.
En politik för tillväxt och sysselsättning måste vara en politik som skapar ett gynnsamt företagsklimat för alla företag. Det är i näringslivet, i företagen, som arbetstillfällen skapas, och det är också företagen som skär ned på jobben. Inga påbud från en medlemsstats regering eller från EU som helhet kan förändra detta det minsta. Vi kan emellertid bedriva en politik som skapar de yttre förutsättningar som gör det möjligt och lockande för företag att bedriva sin verksamhet, expandera, investera och skapa arbetstillfällen i Europa. Det är det begreppet ”företagsvänlig politik” står för.
För det tredje är en aktiv näringspolitik som håller kvar industrin i Europa viktigare än någonsin. Illusionen att industrin nu kan förvisas till museerna är precis lika falsk som illusionen att industrin först och främst är världen främsta förorenare. Jag råder alla som fortfarande tänker så att tänka om. De som vill driva ut industrin ur Europa leker med framtiden för de människor som arbetar i industrin, framtiden för de människor som arbetar med industrirelaterade tjänster – sektorer som inte sysselsätter miljontals utan många tiotals miljoner människor – och framtiden för alla små och medelstora företag i hela leverantörskedjan. Kort sagt sätter de själva Europas framtid på spel.
Vi måste behålla en stark industrisektor i Europa, med företag som agerar på den globala marknaden. Vi letar inte bara efter europeiska mästare utan vi behöver ledare på världsmarknaden, för våra företag konkurrerar ju i själva verket på en global arena. Ingen regering kan göra dem framgångsrika, utan framgång beror på företagens egna bemödanden. Vi kan emellertid backa upp dem helt och hållet.
Det var vad högnivågruppen CARS 21 hade i uppdrag. Tolv miljoner arbetstillfällen i Europeiska unionen är direkt eller indirekt kopplade till fordonstillverkning. Vi har talat med alla intressenter om vad som kan och måste göras för att behålla en stark bilindustri i Europa. Jag hoppas att parlamentet kommer att förstå varför jag, i fråga om framtida standarder för avgasutsläpp, argumenterar mot en politik som innebär att bara köra på och för att utforma förslag som vi kan lägga fram när tiden är mogen, trygga i förvissningen om att våra höga standarder är tekniskt möjliga och att de också kommer att vara överkomliga för de flesta människor.
Mina damer och herrar! Vi kan redan bygga en bil med noll utsläpp i dag, men ingen som jag känner personligen skulle ha råd med en sådan bil, och jag tror inte att någon här i parlamentet skulle ha råd med den heller. Vi måste göra vårt för att se till att det förblir möjligt att tillverka och sälja europeiska bilar – inte för bilarnas skull och inte heller för dem som köper och kör dem, utan för de människor som behöver dessa arbetstillfällen.
En annan sak är att en aktiv näringspolitik inte stannar vid den gamla Europeiska unionens gränser, utan också omfattar de nya medlemsstaterna. Utvidgning är inte den europeiska arbetskraftens förbannelse, eller orsaken till strukturella förändringar. Sanningen är att det gamla EU har en enorm fördel i 17 av 20 branscher. Det är bara i tre branscher som de nya medlemsstaterna nu har konkurrensfördelar. En av dessa är just bilindustrin. Det kommer dock endast att hjälpa oss när Kina och andra nya industriländer blir mäktigare konkurrenter på bilmarknaden.
När det gäller själva bilindustrin – det var ju den som utlöste den här debatten – vill jag framföra min fasta övertygelse om att vi kommer att behålla vår bilindustri i Europa på lång sikt, och den kommer att vara stark, men den kommer att se ganska annorlunda ut om tio år än den gör i dag. Det kommer att förekomma samgåenden. Man behöver bara läsa dagens tidningar för att höra talas om transatlantiska samtal om just detta ämne.
Det vi kan förutse med viss säkerhet är en sammansatt bild – en bild för Västeuropa och en annan för Central- och Östeuropa. Vi kommer inte längre att få uppleva någon tillväxt för fordonsproduktionen att tala om i Västeuropa. Det kommer bara att bli en blygsam ökning av efterfrågan. Produktiviteten kommer sannolikt att stiga snabbare än efterfrågan, och alla som kan någonting om ekonomi vet vad det betyder: det betyder att pressen på arbetstillfällena inom bilproduktionen i de äldre medlemsstaterna kommer att bli ännu större.
Så vitt vi vet har de stora europeiska tillverkarna – och detsamma gäller General Motors – inga planer på att flytta delar av sin produktionskapacitet från Västeuropa. De kommer emellertid – och detta är den springande punkten – att skapa nya produktionsanläggningar där efterfrågan på deras produkter är störst. Denna utveckling kan man redan tydligt se i hela den europeiska bilindustrin.
På den positiva sidan ser vi emellertid att inte bara europeiska tillverkare, utan också tillverkare från andra delar av världen återigen börjar koncentrera forsknings- och utvecklingskapacitet till Europa, särskilt till de gamla etableringsorterna. Inte heller på den punkten är General Motors europeiska verksamhet något undantag.
Mina damer och herrar! Företagen har ett stort socialt ansvar för Europa och det måste framgå över hela linjen. Jag kritiserar inte utan vidare alla företagsbeslut om omlokalisering, och det har jag inte heller rätt att göra. Det skulle för övrigt vara dumt att göra det, eftersom globalisering av produktion och forskning är oundviklig om ett företag ska lyckas i en konkurrensutsatt bransch på lång sikt. Jag kritiserar emellertid dem som sätter kortsiktiga vinster framför hållbara lösningar. Jag kritiserar dem som väljer den lättaste utvägen när de är pressade, utan hänsyn till de människor som de ställer på bar backe. Jag kritiserar dem som betalar ut höga löner till sig själva men som inte är värda ett vitten som ansvariga företagsledare, i och med att de har drivit sitt företag i botten och förslösat de arbetstillfällen det en gång gav.
Jag vill se företag i Europa som ständigt strävar uppåt, som för upp nyskapandet till nya höjder, som kan förändra sin profil och som utbildar sin personal så att den också kan klara nya uppgifter. Det är naturligtvis vår plikt att hjälpa dem med allt detta. Trots det måste vi också framhålla gränserna för politiska åtgärder. Företagsbeslut att stänga eller flytta fabriker är beslut som fattas av företag, och ingen regering och ingen Europeisk union kan överpröva dem, vare sig i fallet Azambuja eller i något annat fall.
Vi har emellertid vissa mycket tydliga regler, och vi måste kraftfullt insistera på att de ska följas. Ett exempel är den centrala frågan om dialogen mellan företagsledning och arbetstagare. När en fabrik ska stängas eller flyttas måste denna dialog innehålla följande fråga: vad har företaget gjort för att ge sina överblivna anställda en ny framtid, till exempel i form av utbildning, fortbildning och omskolning? Härav följer en annan fråga: vad har vi gjort för att hjälpa till?
Vi har också instrumentet för stöd till företag som befinner sig i svårigheter, vilket också användes i fallet Azambuja. Stöd beviljades 2002. Med andra ord var det inte någonting helt nytt att fabriken hade svårigheter. Låt mig dock göra det mycket klart att utbetalningarna av statligt stöd som beviljades i det fallet och som hade formen av investeringsstöd från den portugisiska budgeten beviljades enligt EU-regler, som säger att det mottagande företaget måste stanna kvar på platsen i minst fem år efter det att den stödgrundande investeringen görs.
Portugals regering undersöker för närvarande, på begäran av kommissionen, om anläggningen också fick stöd från EU-fonder. Om så var fallet är detta ännu en punkt där vi måste insistera på att våra villkor ska uppfyllas strikt, och jag kan lova er att kommissionen kommer att göra det. Europeiska skattepengar ska användas för att stabilisera fabriker på orter i Europa, inte för att avskeda anställda.
José Albino Silva Peneda,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den pågående omstruktureringen av industrin är till stor del en följd av globaliseringen. Det första man bör påpeka är att denna nya era har bidragit till att minska fattigdomen i världen.
Det är mödan värt att fortsätta att främja fri rörlighet för varor och personer, om så bara i termer av ekonomisk tillväxt, som många länder världen runt åtnjuter på ett hållbart sätt. Låt oss emellertid inte göra marknaden till en helig ko. Även om de värderingar som styr vår politiska verksamhet bejakar många av fördelarna med marknadens lagar inser vi också att den politiska makten har en avgörande roll för att reglera denna marknad och få den att fungera.
Detta är en roll som EU och parlamentet inte får försumma. I förslaget till betänkande om den europeiska sociala modellen som ska debatteras här i september kommer vi att uppmana EU att anta ett förhållningssätt till tredjeländer med hög ekonomisk tillväxt som främjar demokrati, frihet, respekt för mänskliga rättigheter, miljöskydd, social rättvisa och reglering av arbetsmarknaden.
Det kommer enligt vårt synsätt att bli EU:s skyldighet att spela en central roll när det gäller att skapa en balans mellan ekonomisk tillväxt och strävandena efter anständiga sociala och miljömässiga standarder i de framväxande världsmakterna. Om sådana riktlinjer ska slå igenom externt måste den främsta interna angelägenheten vara att inrikta sig på ökad konkurrenskraft. I detta hänseende välkomnar jag kommissionsledamotens kommentarer här i dag.
De nästkommande stegen finns med i Lissabonstrategin. När det gäller hur vi ska gå vidare vill jag upprepa att jag fortfarande anser att det skulle vara en mycket god idé att förstärka kommissionens roll i fråga om att genomföra denna strategi. Även om globaliseringen kan betraktas som en möjlighet för det europeiska näringslivet medför den också risker för Europa, som kommissionen har sagt här i kammaren. En av dessa risker är att regioner och branscher som har tillverkning som ekonomisk bas kan försvinna från den industriella kartan.
Därför anser jag att vi måste ingripa på EU-nivå för att fastställa och genomföra politiska åtgärder som främjar regional och social sammanhållning, i syfte att förhindra marginalisering. Detta är en oerhört viktig punkt, för om vi vill få med oss medborgarna i det europeiska projektet kan vi inte låta känslor av hopplöshet och förlorad tillit slå rot i vissa regioner som ligger utanför de stora befolkningscentrumen. Därför välkomnar jag varmt kommissionens initiativ att införa fonden för anpassning till globaliseringen. Företag föds, växer och dör precis som människor. Det viktiga när det gäller ökad sysselsättning är att företagens födelsetal alltid är högre än dödligheten.
När det gäller EU:s och dess institutioners roll anser jag inte att de bör stödja politiska initiativ som syftar till att hålla industrier eller fabriker som inte är livskraftiga på medellång sikt under armarna. Det är inte rätt väg att gå, utan snarare ett slags verklighetsflykt som invaggar människor i falska förhoppningar. Den rätta vägen bygger i stället på den europeiska ekonomins konkurrenskraft, vilken är beroende av balanserade offentliga finanser, effektiva utbildningssystem, väl fungerande rättsväsenden, konkurrenskraftiga skattesystem, större flexibilitet på arbetsmarknaden och större incitament till forskning.
Utan konkurrenskraftiga ekonomier blir det inga investeringar. Utan investeringar ingen sysselsättning och ingen social rättvisa. Parlamentet bör inrikta sig på att diskutera och fastställa politiska instrument som kan hjälpa till att öka konkurrenskraften samt den regionala och sociala sammanhållningen i EU. Vi stöder naturligtvis alla initiativ som syftar till att övervaka hur privata företag använder offentliga medel och anser att detta slags stöd bör förknippas med mål för sysselsättning och regional utveckling på medellång sikt. Jag anser inte att det är parlamentets uppgift att döma i enskilda fall, vilket den här debatten tycks bottna i.
I detta hänseende vill jag avsluta med att uppmuntra till en dialog mellan de berörda parterna, i syfte att komma fram till den bästa möjliga lösningen, som alla kan vara nöjda med enligt den senaste informationen jag har fått. 
Martin Schulz,
   –Herr talman, mina damer och herrar! Jag är mycket tacksam för kommissionsledamotens kommentarer. De slog huvudet på spiken i den diskussion vi måste föra om framtiden för Europeiska unionens industrisektor.
Azambuja är bara ett av många fall. Det är ett symtom på ett felaktigt val av kurs för Europeiska unionens industripolitik. Det råder inget tvivel om att vi måste förbli konkurrenskraftiga och att rationaliseringar är en del av den satsningen, att produktivitetstillväxt är nödvändigt och att om högre produktivitet leder till förlorade arbetstillfällen i ett företag, måste dessa uppvägas av att nya arbetstillfällen skapas på annat håll eller i samma region genom innovativa investeringar. Detta är självklart, och vi måste investera målinriktat för att se till att så sker. Det som vår politik dock inte får och inte kan tolerera och det som vi socialdemokrater i Europeiska unionen kommer att bekämpa är de multinationella jättarnas brutala sätt att hantera människoliv.
Under min politiska karriär erfor jag som borgmästare i en tysk stad hur många företag kallt och beräknande spelade ut nationella, regionala och kommunala förvaltningar mot varandra när det gällde investeringar i lokaliseringsplatser. Bolagsstyrelsernas uppfinningsrikedom är gränslös när det gäller att erhålla offentligt investeringsstöd som lokaliseringsincitament. Detta kan bara mätas med deras fullständiga brist på uppfinningsrikedom när det gäller att axla sitt sociala ansvar i kristider. Det är just detta vi nu ser i fråga om General Motors.
Jag är tacksam för det ni sa till oss. Ni kommer att kontrollera om EU-medel gick till den fabriken, och om så är fallet måste företaget stanna kvar på sin portugisiska lokaliseringsort. Det är goda nyheter. Men vad händer sedan i Portugal? Det kommer att bli samma förlopp som vi bevittnade endast för några månader sedan när den svenska arbetsstyrkan spelades ut mot den tyska arbetsstyrkan inom samma koncern. Den som sänker välfärdsnivåerna mest, den som tillåter lägst löner tar hem segern. Färre sociala rättigheter och lägre lön är grundvillkoren för lokaliseringsbeslut. Detta är en form av kapitalism som människor i Europeiska unionen inte vill ha, och vi måste bekämpa den.
Om som i mitt land ett företag – inte en biltillverkare i det här fallet utan Allianz Financial Services – gör en vinst på 4,4 miljarder euro, och sedan bestämmer sig för att sparka 8 000 högt kvalificerade anställda för att maximera aktieägarnas utdelning, är detta inte bara omoraliskt – moral kan inte förväntas av en kapitalist, och det gör jag inte heller – utan även socialt oansvarigt. Vi måste överväga hur vi kan använda nationell lagstiftning och EU-lagstiftning för att tygla företagspolitik av detta slag. När det gäller stora företagsgrupper med global verksamhet är detta förstås företagsbeslut som fattas av gruppen och vi har inte något inflytande över den. Men konsekvenserna av dessa företagsbeslut berör hela samhället. Av den anledningen anser vi att tillämpning av demokratiska principer på sådana beslut är ett väsentligt inslag i ekonomisk demokrati.
Hedgefonder köper upp företag som tillgångar numera. Vi lever i en ekonomisk värld där stora fonder köper stora företag, avregistrerar dem så snabbt som möjligt från börsen för att organisera om dem och sälja dem med vinst så snabbt som möjligt. Företaget, dess lokalisering och hela regionen reduceras följaktligen till handelsvaror. Detta kan inte vara Europeiska unionens ekonomiska framtid! Hur Europeiska unionens ekonomi omstruktureras kommer följaktligen att avgöra unionens framtida sociala sammanhållning.
Under 1900-talets andra hälft var tanken bakom Europeiska unionen, tanken bakom den inre marknad där vi lever i dag, att ekonomiska och tekniska framsteg skulle gå hand i hand med sociala framsteg. I dag har vi nått ett stadium där vinstmaximeringen går hand i hand med avtagande social trygghet. Om vi inte hejdar denna utveckling och återgår till det som vi så framgångsrikt gjorde under 1900-talets andra hälft, nämligen att kombinera ekonomisk tillväxt med social trygghet, kommer vi att gå miste om den sociala stabiliteten i våra europeiska samhällen – och social instabilitet är alltid roten till politisk instabilitet, som i sin tur leder till förlorad trygghet. Därför är omstruktureringen av företag i Europeiska unionen en utmaning som vi måste anta på sociala nivå.
Lena Ek,
   . – Herr talman! Känslorna hos dem som förlorar sina arbeten behöver inte förklaras. Det krävs inte stor fantasi för att förstå den hopplöshet, den ängslan för framtiden och de ekonomiska bekymmer som de genomlever dag efter dag. I denna fråga är parlamentet enigt: inom samtliga politiska partier och i EU:s samtliga länder finns det stöd för EU:s sociala modell, samt stöd för arbetstagarna och de arbetslösa.
När det gäller vad som konkret bör göras, går våra åsikter brett isär. Jag anser fullt och fast att det är ett allvarligt misstag att försöka skydda arbetstillfällen genom att förhindra moderniseringar, omstruktureringar och globaliseringen. Det kanske kunde vara bra för dagen, men det skulle vara katastrofalt för morgondagen. Vårt svar på globaliseringen bör inte vara undvikande eller konservatism, utan vi bör i stället anamma globaliseringen och förbereda våra medborgare för den. Vi bör inte hejda omstruktureringar från att ske, utan i stället göra övergången lättare för dem som berörs.
Detta är utgångspunkten för parlamentets allians av liberaler och demokrater när vi behandlar de utmaningar som vi ställs inför i samband med industrins omstruktureringar och globaliseringen. Vi anser att EU kan och bör fylla en funktion, men en funktion där unionen underlättar en övergång snarare än utgör ett hinder. Vi är inte emot förändringar. Vi är för förändringar. I annat fall kommer alla våra arbetstillfällen om tio år att finnas i Kina eller andra trevliga regioner utanför EU. Vi är för samarbete, utbildning och ekonomisk tillväxt, men de bör åstadkommas med hjälp av ett socialt och miljömässigt ansvar. Det är vår uppgift i parlamentet.
Det finns ett antal frågor där vi är i behov av EU:s politik, inte bara för att behålla utan också för att skapa nya arbetstillfällen över hela unionen. I dess själva kärna finner vi Lissabonmålen. Det handlar först och främst om att stärka individen. EU kan bidra genom att främja och finansiera program för livslångt lärande, språkfärdigheter och kulturellt utbyte, för att nämna några exempel. Dessa kan i sin tur bidra till att förbereda för en arbetsmarknad i förändring, där få arbetstillfällen kan garanteras för livet. Det finns inte längre några arbetstillfällen som varar livet ut, men det kan gott och väl finnas arbeten under hela livet.
För det andra handlar det om att stärka EU:s industri så att den blir konkurrenskraftig på 2000-talet. Genom att ge tillträde till en ännu större inre marknad, till stöd för EU:s forskning och innovation, kan vi skapa nya möjligheter som slutligen leder till nya arbetstillfällen.
För att slutföra detta behöver vi, för det tredje, en förstärkt social dialog med inriktning på förändringsfrågor, såsom företagens behov av att underlätta övergången för dem som förlorar sina anställningar, samt miljöregler för en hållbar ekonomisk utveckling.
Det handlar till stor del om EU:s ledarskap, om att förklara de utmaningar vi står inför och att göra vad vi kan för att underlätta resan in i framtiden genom att förbereda individer och företag. Det handlar däremot inte om att ge falska löften, skydda arbetstillfällen och hoppas på kortsiktiga politiska vinster.
Detta är liberalernas svar på utmaningarna med globaliseringen och de industriella reformerna. 
Pierre Jonckheer,
   . –Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag har lyssnat noga på er. Jag har också läst i meddelandena från nyhetsbyråerna att kommissionen sagt att den omstrukturering och omlokalisering Opel genomfört ansågs ha skett öppet och vara förenlig med reglerna för de olika EU-fonderna.
Er avsikt var tydlig och jag anser faktiskt att det inte är någon större mening med att parlamentet och en del av våra kolleger i parlamentet ständigt, månad efter månad, kritiserar global kapitalism eller total kapitalism: vi lever i en värld där konkurrensen blir hårdare och hårdare och där bilindustrins framtid utan tvekan bestäms mer av allianser mellan Renault, Nissan och GM, av det slag som tillkännagetts, än av de processer vi talar om i dag.
Men, med detta sagt, om vi verkligen vill spela en roll skulle jag för min del uppskatta om ni som kommissionsledamot och ansvarig för dessa frågor inom kommissionen kunde svara på fyra bestämda frågor:
Fråga ett: Vi har alltid kämpat för europeiska företagsråd och observationsorgan för arbetsmarknadsrelationer när det gäller att förutse förändringar av detta slag. Vi i kammaren önskade att åtgärderna för europeiska företagsråd skulle stärkas. Anser inte ni att kommissionen därför bör föreslå att lagstiftningen stärks?
Fråga två: Barrosokommissionen har föreslagit en justeringsfond för fall av globaliseringsrelaterad omstrukturering – jag är inte säker på om Opel hör dit – men exakt vad handlar denna fond om? Kan ni garantera att fonden under en omställningsperiod verkligen kommer att bidra till att arbetstagare som drabbas av processer av detta slag kan skaffa sig en ny yrkesbana med hjälp av utbildningsprogram?
Fråga tre: Ni hänvisade helt rätt till CARS 21-gruppen och till kommissionens fokusering på forsknings- och utvecklingsprogram och på framtidens bilar. Anta att folk tror – vilket inte jag gör – att privatbilar är ett medel för hållbar utveckling för 2000-talet, särskilt för våra europeiska städer, är det då ändå inte förvånande att konstatera när vi vet att miljövänliga bilar kommer att ha en hybridmotor, som Toyota Prius-modellen, under de kommande 25 åren, att europeiska tillverkare fortfarande släpar efter på detta område. Hur bedömer ni forsknings- och utvecklingsprogrammen inom detta område och marknadsintroduktionen av produkter av detta slag?
Min fjärde och sista punkt: Det är helt uppenbart att det vi ser är konkurrens mellan grannländer: Portugal och Spanien – och Opel är självklart ett upprörande exempel i detta sammanhang. Tror ni inte att samtidigt som konkurrensreglerna respekteras att det är kommissionens och Europeiska unionens skyldighet att införa gemensamma minimiregler för företag som är verksamma inom EU:s territorium, och jag påstår visserligen inte att det skulle vara en perfekt lösning men jag tänker särskilt på harmonisering av företagsbeskattning?
Där har ni fyra olika åtgärder som kommissionen, som fördragets väktare och främjare av det allmänna europeiska intresset, borde uppmuntra. Herr kommissionsledamot! Här måste jag beklagligtvis säga er att vi fortfarande inte finner er kommission vare sig tillräckligt proaktiv eller tillräckligt ambitiös i fråga om de olika punkter jag just har nämnt. 
Ilda Figueiredo,
   . – Denna debatt är oerhört viktig men kommer att bli än viktigare om den leder till åtgärder för att se till att det inte alltid är arbetstagarna och folket som måste ta stöten av omstrukturering och omlokalisering av företag och stora ekonomiska grupper med mångmiljonvinster, så som har skett i Portugal.
Just nu följer arbetstagare från Opel Portugal, som ingår i General Motors-koncernen – vi framför vår hälsning till dessa arbetstagare via deras delegation här i kammaren – med stark oro och stort intresse denna debatt och hoppas att parlamentet och kommissionen ska visa dem samma slags solidaritet som de har fått från General Motors anställda i EU-länder som Sverige, Tyskland och Spanien, vars framtid också hotas.
Medan nyheter dyker upp i medierna om företag i bilbranschen inbegripet General Motors och andra, lever de anställda hos Opel Portugal, deras familjer och folket och lokala och regionala myndigheter i Azambujaregionen med omgivningar under hotet om arbetslöshet och hejdad utveckling som kan leda till nedläggning. Läget är desto mer dramatiskt eftersom vi talar om ett land där arbetslösheten och fattigdomen ökar. José Albino Silva Penedas okänsliga kommentarer är därför ännu mer upprörande.
Mycket större uppmärksamhet behöver ägnas åt företagssammanslagningar och omstrukturering. Som villkor för gemenskapsstöd måste vi ställa långsiktiga avtal om sysselsättning och lokal utveckling. Skyddet för de anställda måste prioriteras när tillverkningsföretag omstruktureras, inbegripet fullständiga garantier att de anställda får full information, ges full möjlighet att medverka och ha ett avgörande inflytande under processen.
Vi vet att det finns alternativ till att lägga ned Opel Portugal. Vi vet att med politisk vilja kan företaget fortsätta att fungera som normalt. Det är ett företag som har förutsättningar att vara produktivt och där åtaganden har gjorts som de anställda har uppfyllt. General Motors måste hålla sin del av uppgörelsen och kommissionen måste vidta de åtgärder som krävs för att Opel Portugal ska fungera normalt och för att de anställdas rättigheter ska kunna garanteras. 
Zdzisław Zbigniew Podkański,
   . – Herr talman! Omstruktureringen av företag i Europeiska unionen beror på en ökad produktionskapacitet, införandet av ny teknik och globaliseringen av hela ekonomin. Denna process har allvarliga sociala och ekonomiska följder. Produktionen koncentreras i ekonomiskt och tekniskt starkare regioner på bekostnad av de mindre utvecklade regionerna. Detta är särskilt märkbart i de nya medlemsstaterna, där hela industrisektorer har försvunnit. I exempelvis Polen har lätt industri och i hög grad även biltillverkning, elektronik- och gruvsektorerna försvunnit och med dem arbetstillfällena.
Den pågående globaliseringen av produktionen och avregleringen av marknader har lett till att de ekonomiska och sociala klyftorna ytterligare fördjupats. Regioner med stor jordbruksproduktion och ett utvecklat nät av jordbruks- och livsmedelsindustrier för socker, frukt och grönsaker och särskilt djupfrysning, förlorar mest. Polen är återigen ett av de länder som drabbats hårdast och som ligger i en av de värst drabbade regionerna. Så vem får fördelarna? De ”gamla” medlemsstaterna och ekonomiskt starka industriregioner drar fördel av detta och kommer att fortsätta att göra det, särskilt eftersom Europeiska unionen riktar det mesta av sina insatser mot att uppnå vinster från handel med tredjeland i industriprodukter, som utgör 85 procent av varuomsättningen. Jordbruksprodukter utgör endast 15 procent av omsättningen. Det är att kringgå grundfrågan: Vilken relation har EU-myndigheternas näringslivspolitik till Europeiska unionens grundprinciper, som europeisk solidaritet, lika möjligheter, hållbar utveckling och mänskliga rättigheter? 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig börja med att tacka kommissionsledamoten för hans kloka och tankeväckande kommentarer i samband med inledandet av debatten, och i synnerhet för att ha lagt tonvikten på människor, för det är det centrala i den fråga vi diskuterar.
Jag vill bara framhålla två av de viktiga punkter som han tog upp. Den enda gällde strukturförändringar. Jag instämmer helt och hållet i att de strukturella förändringarna är här för att stanna, och att de förvisso kommer att tillta. Så frågan är inte hur vi ska hejda dem, utan hur vi kan utnyttja och hantera dem.
Den andra viktiga punkt som bör betonas är att svaret inte är protektionism, vare sig från länder som försöker resa hinder, eller inom företag som försöker skydda gamla arbetstillfällen när marknaden har utvecklats vidare.
Jag håller med Lena Ek om att människor nuförtiden kanske inte längre har en anställning som varar livet ut, men jag anser att människor fortfarande kan förvänta sig att ha ett arbete livet igenom. Frågan är således vad vi kan göra för att hjälpa till, samt vad som inte bör göras.
Som parlamentsledamot anser jag inte att vi ska ha detta slags debatt varje gång ett större företag lägger ned eller minskar sin verksamhet, bara för att vi politiker ska kunna visa att vi bryr oss – även om vi givetvis gör det – och ”uppfattas som att vi gör något” i varje enskilt fall, genom att vi belyser och namnger enskilda företag. Jag anser inte att regelbundna debatter på denna grundval är nyttiga. Det får inte handla om att vi försöker skapa rubriker på hemmaplan.
Vad jag anser att vi kan, och i större utsträckning bör, göra är att se till att främja ett rättsligt klimat där entreprenörskapet kan blomstra, så att fler nya arbetstillfällen kan skapas och att, när en möjlighet är uttömd, andra möjligheter verkligen kan uppmuntras att öppnas.
Jag anser också att den bästa formen av arbetstrygghet som en person kan ha finns i de kunskaper som han eller hon kan utveckla, och det är detta vi bör inrikta våra prioriteringar på. När det gäller investeringar måste vi se till att företagen erkänner att investeringar i människor är den viktigaste investering de kan göra. Att länder investerar i människor är också den viktigaste investering ett land kan göra. Om vi lyckas med detta kommer vi att nå långt på vägen mot att hantera utmaningarna med förändringar. 
Jan Andersson (PSE ).
   – Herr talman! Jag ska koncentrera mig och mitt inlägg på de principiella aspekterna på omstrukturering. Jag vill dock säga att jag stöder de portugisiska arbetarna i deras ansträngningar för att behålla och utveckla sin sysselsättning. Jag vet också sedan tidigare att, som Martin Schulz nämnde, GM inte alltid har varit bra på att föra en social dialog, t.ex. i fallet mellan den tyska fabriken och den svenska fabriken, där man spelade ut arbetare i olika länder mot varandra. Det är ett förhållningssätt som jag inte tycker om.
Jag delar uppfattningen att omstrukturering inte är något nytt. Vi har alltid levt med omstrukturering. I min stad fanns det en gång en gummifabrik som inte finns längre. Nästan alla jobbade där. Det kommer att ske omstruktureringar också i fortsättningen. I vissa fall sköts omstruktureringen dåligt. Det leder till förlust av jobb och att regioner drabbas. Men det finns också goda exempel på omstrukturering, där den inneburit att nya jobb har skapats och att regioner har kunnat fortleva och t.o.m. utvecklas med en mer långsiktig sysselsättning. Vad är hemligheten? Ja, det finns några saker. Det är långsiktighet, delaktighet och socialt ansvar.
För det första långsiktighet. Företag som inte själva har någon långsiktig utveckling om hur de ska klara den globala konkurrensen och som tar bidrag bara kortsiktigt för att sedan lämna regionen ger jag inte mycket för. Dessutom måste man ha en delaktighet med det viktigaste man har i företagen, nämligen de anställda. De anställda är den viktigaste resursen och ska inte bara få information och samråd när det sker förändringar. De ska vara del i omstruktureringsprocessen, kunna vara med och påverka den. Då behöver man inte gå ut på gatorna och demonstrera. Då kan man skapa de nya jobben. Det handlar om att ta ett socialt ansvar redan tidigt, om att utbilda sin personal för att kunna klara de långsiktiga utmaningarna i framtiden och för regionerna, för det är ofta företag som spelar en stor roll i regioner där man måste ta ett socialt ansvar.
När det gäller bilindustrin så har den blivit alltmer globaliserad och omfattar allt färre företag. Den kommer att behöva en omstrukturering. På europeisk nivå kan vi göra en del saker. Vi kan stärka företagsråden, som Pierre Jonckheer sa, och direktiven om företagsråd. Vi kan jobba med information och samråd. Jag tror att vi behöver ramavtal mellan branscher och fackliga organisationer på europeisk nivå för att kunna hantera förändringar i framtiden. Det blir alltmer viktigt. Omstrukturering får vi leva med, men den kan göras framgångsrik om de anställda görs delaktiga och om företagen tar ett socialt ansvar.
Roberto Musacchio (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det bör framhållas att vi talar om verkliga människor, som också lyssnar på oss och som därför förtjänar konstruktiva svar.
För ett år sedan begärde jag ordet i parlamentet för att tala om järn- och stålindustrin och om Terni, en italiensk stad vars försörjning hotades av ett multinationellt bolags åtgärder. De synpunkter som framfördes här i parlamentet var mycket konstruktiva. I dag måste jag återkomma till ämnet genom att tala om en annan fabrik, Eatonfabriken i Piemonte: även här hotas arbetstagarna på grund av ett multinationellt bolags beteende. Jag vill också nämna Getronix, och andra har som vi hört nämnt Opel.
I samtliga dessa fall kan vi och måste vi hjälpa, precis som i Ternifallet. Vi måste alltså ingripa för att förhindra att allt detta sker igen. Det vill säga förhindra att multinationella bolag utnyttjar unionen genom att direkt spela ut ett land mot ett annat, arbetstagare mot andra arbetstagare – bolag som skördar vinster och till och med åtnjuter offentliga medel, även från Europeiska unionen, skulle jag kanske tillägga.
Vi måste besluta oss för att dumpning och omlokaliseringar måste bekämpas med särskilda regler, eftersom de inte har något att göra med konkurrens och marknaden, utan i själva verket undergräver den sociala sammanhållningen och belastar oss alla med oacceptabla kostnader.
För att kunna bekämpa dem krävs praktiska åtgärder: en av dem är att verkligen förstärka Europeiska unionens företagsråd. Genom att ge arbetstagare och fackföreningar mer makt bidrar vi också till att ge en bild av hur Europeiska unionen måste utvecklas.
Somliga litar på denna spekulationsekonomi och tror att det faktiskt till sist kan bli ett positivt nettoresultat när det gäller sysselsättning, vilket inte är fallet. Jag anser att politiken måste handla om vad som behöver åstadkommas i detta EU och att vi därför måste vidta åtgärder även på det området.
Jag anser att de som vill integrera Europa måste erkänna att enighet, i stället för splittring, mellan EU:s arbetstagare är en väsentlig tillgång när det gäller att bygga upp en enad union och därför bör parlamentets bindande åtagande vara en uppåtriktad harmonisering av regler och rättigheter, i stället för dumpning. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är ingen slump att min kollega Philip Bushill-Matthews och jag själv har bett att få tala under denna debatt. Vi kommer från West Midlands-regionen i Förenade kungariket. Denna region har historiskt varit mycket beroende av bilindustrin, som har genomgått många perioder av fabriksnedläggningar och förändringar.
Häromdagen besökte jag en skola i Coventry, och jag sa till barnen: ”Vet ni var den där videobutiken Blockbuster och snabbköpet ligger? På 1980-talet arbetade jag i en bilfabrik som låg där och som hade 20 000 anställda.”
Detta är ingen ny företeelse. Men vi behandlar den som om den vore det. Investeringar kommer att skapa arbetstillfällen och medföra lösningar på de problem som flera kolleger på denna sida har talat om: investeringar i nya bilar, investeringar i nya fabriker, investeringar i robotar som kommer att minska produktionskostnaderna och investeringar i kvalitet. Jag frågar Martin Schulz varifrån dessa investeringar kommer att komma. De kommer att komma från vinster. Vad bilindustrin lider brist på är inte mjäkiga personer, utan den behöver ökade vinster för att investera i dessa nya produkter. Det är vad som försiggår inom de framgångsrika företagen.
En annan fabrik som jag arbetade på under mina 30 år inom industrin – British Motor Corporations anläggning i Oxford – är numera en av de mest framgångsrika bilfabrikerna i England, och där produceras Mini. Denna bil syns överallt, till och med i Förenta staterna. BMW – det tyska företag som äger fabriken – investerar 250 miljoner pund sterling för att tillverka den nya bilmodellen där, och det tackar vi BMW för. Det kommer att skapa ytterligare tusen arbetstillfällen. En motor som tillverkades i Brasilien kommer nu att tillverkas i Birmingham, i min valkrets.
Jag vill säga följande till mina vänner i Portugal – och flera av dem kommer strax att tala om dessa frågor: kontakta dem av oss som har genomlevt detta problem tidigare. En av de tråkigaste dagarna i mitt liv var när jag åkte till bilfabriken i Longbridge för att träffa konkursförvaltaren för denna fabrik, som hade gått omkull. Jag började arbeta där 1967 när det fanns 25 000 anställda, och nu gick jag in i en tom fabrik.
Detta är näringslivets verklighet. Den har sett ut så under lång tid. Frågan är hur vi handskas med denna verklighet. Vi behöver bättre sysselsättning, full sysselsättning och omskolning. Vi behöver också hjälpa människor som har friställts att få en ny anställning. Om någonting inte kan bevaras har vi ett ansvar. Vi har varit engagerade i Longbridge, där 5 000 personer friställdes. Vi arbetar för närvarande med Peugeot och på andra områden. Tag kontakt med oss angående de praktiska saker som vi gör, och sluta upp med att här i kammaren klaga över problemen. Vi har alla dagligen upplevt dessa. Låt oss undvika ännu en debatt som denna. Låt oss tänka ut en positiv väg att gå framåt. 
Jean-Louis Cottigny (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är frestad att upprepa Malcolm Harbours kommentarer. Han har upplevt friställningar och omstrukturering och jag själv har blivit friställd tre gånger på grund av ekonomisk utveckling och omstrukturering i Nord-Pas-de-Calais i Frankrike. Den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet är för en politik som gör det möjligt för företag att skapa sysselsättning, att modernisera och främja ekonomisk utveckling. När PSE-gruppen talar om ekonomisk utveckling talar den även om socialt stöd för att skapa välstånd, men också om att omfördela välståndet. Europeiska unionen måste visa upp sin sociala modell.
Det är därför vi har samarbetat och över 80 procent av oss röstade för ett betänkande om omstrukturering och sysselsättning, där vi säger att vi verkligen behöver möjliggöra någon form av stöd, men att vi också behöver upplysa EU om vad vi är och om vad vi gör. Vi röstade för, med en mycket stor majoritet, därför att vi ville säga att om EU tillhandahåller ekonomiskt stöd och offentliga medel och det blir uppenbart att det föreligger någon form av subventionerad turism, då måste pengarna betalas tillbaka. General Motors, där över 500 000 anställda förra året berördes av omstruktureringar, är ett sådant exempel som oroar oss i dag. Vi klagar inte men vi anser att alla måste respekteras och i synnerhet arbetstagarna.
Omstrukturering är nödvändigt för att våra företag ska fortsätta vara ekonomiskt konkurrenskraftiga. Men konsekvenserna är många. När det gäller General Motors i dag, som vid många fall av omstrukturering, väntar sig EU-medborgarna en stark reaktion från unionen. José Manuel Barroso gav oss sitt svar genom att uppmana det nya finska ordförandeskapet att utforma ett EU som visar resultat. Ett EU som visar resultat börjar faktiskt här, i denna kammare, med ett starkt budskap till de arbetstagare som för närvarande befinner sig i en svår situation. Stödåtgärder måste självklart vidtas, för utbildning och stöd, men hädanefter måste vi fråga oss själva hur offentliga medel som har fördelats kommer att betalas tillbaka.
Helmuth Markov (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Industrinedläggningar som den i Portugal är inte isolerade händelser. Under 2005 förlorades över en halv miljon arbetstillfällen i Europeiska unionen till följd av omstruktureringsåtgärder.
Börsnoterade företag, i vilket land de än är baserade, registrerar alla tiders rekordvinster. Försäljningen slår i taket och arbetsstyrkan slimmas drastiskt. Under de senaste tre åren har produktiviteten för företag som ingår i det tyska aktieindexet DAX stigit med i genomsnitt 6,5 procent. Det måste väl innebära att de är konkurrenskraftiga! När vi diskuterar vad vi ska göra, måste vi fråga oss om vi beviljar stöd på rätt grund.
Jag ska lägga fram ett par förslag, av vilka de flesta ännu inte har övervägts. Är det korrekt att förmoda att stöd i första hand ges till innovativa produkter och processer, till ny forskning och utveckling snarare än till fabriker och utrustning? Denna kategorisering kan enligt min mening användas för att begränsa stödtilldelningen.
Min andra fråga är följande: Är det klokt att begränsa återbetalningstiden till fem år? Avbetalningstiden för utrustning är vanligen 10 till 15 år. Logiskt sett borde företagen betala tillbaka pengarna under lika lång tid som det tar att avskriva investeringen.
För det tredje, när det gäller att bedöma om stöd ska beviljas eller inte bör vi då inte insistera på och kontrollera att globalt verksamma företag följer WHO:s och ILO:s riktlinjer och tillämpliga utsläppsnormer på alla sina verksamhetsorter? Företag som inte gör det borde inte vara berättigade till stöd.
För det fjärde, är det klokt att stödja företag som inte är bundna av kollektivavtal och som fackföreningarna inte har något inflytande över? I sådana fall betalar EU:s skattebetalare dubbelt upp. Vi finansierar företagens forskning och utveckling och deras kostnader för utrustning, och efteråt friställs de anställda och EU:s skattebetalare förutsätts betala räkningen också för arbetslöshetsstödet. Det är verkligen dålig ekonomi!
Slutligen: Om vi vill föra en verklig struktur- och regionalpolitik måste en mycket närmare koppling göras mellan företagens behov av stöd och fördelaktiga regionala konsekvenser av detta stöd. 
Edite Estrela (PSE ).
   – General Motors friställer tusentals arbetstagare inom Europeiska unionen. Förra året försvann 9 000 arbetstillfällen i Tyskland. I år har 900 förlorade arbetstillfällen tillkännagetts i Förenade kungariket och nyligen tillkännagavs nedläggningen av Azambujafabriken i Portugal, som varit i drift i flera decennier och där 1 200 personer arbetar.
Jag vill ta tillfället i akt att välkomna företrädare för Azambujafabriken som är här i kammaren i dag och uttrycka vår solidaritet. När vi talar om tusentals friställda, är det inte bara stora tal, inte bara statistik, inte bara procent, det är mänskliga tragedier, familjetragedier, och jag är upprörd över att vissa parlamentsledamöter har visat bristande förståelse för denna situation.
Nedläggningen av Azambujafabriken berör oss alla eftersom det kan vara ännu ett steg mot nedläggningen av andra General Motors-fabriker i EU och därpå följande omlokalisering av fabrikerna till öst – till Ryssland och till Asien. Det är därför som denna debatt är värdefull. Det var bra att Martin Schulz tog initiativ till att planera debatten så att vi gavs möjlighet att få en del svar.
För det första, vad kan göras för att förhindra nedläggningen av Azambujafabriken? Denna debatt bör också bidra till att få de multinationella bolagen att inse att de inte helt enkelt kan använda sig av slit och släng-metoden. De kan inte ta emot incitament som gemenskapsmedel eller skattelättnader i en medlemsstat och sedan ge sig i väg till en annan medlemsstat och försöka få mer stöd och fler fördelar. Nedläggning av fabriker kan inte vara normalt. Det måste gå att undvika och vi, och kommissionen, måste självklart göra allt som står i vår makt för att se till att detta inte händer igen och att fonden för justering av globaliseringseffekter kan tillgripas i krissituationer. 
Pier Antonio Panzeri (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! De frågor som ställdes i kommissionsledamotens meddelande är mycket viktiga. Inför de förändringar som har skett, och som fortfarande pågår både inom nationella och EU-baserade industrier, måste EU hantera problemet med industriella omstruktureringprocesser, som har ytterst allvarliga konsekvenser för arbetstagarna och för olika regioner.
Malcolm Harbour undrade just nu vad framtidsfrågan kan vara. Mitt svar är följande: ”Framtidsfrågan är hur vi ska hantera dessa processer.” I dag uppstår i många fall problem, problem som kallas omlokalisering, brott mot kollektivavtal och förlorade arbetstillfällen.
Fallen sträcker sig från General Motors till de så många små och medelstora företagen ända upp till det som sker i exempelvis Eatonfabriken, i Piemonte, ett företag där sysselsättningen allvarligt hotas av omstrukturering och brott mot kollektivavtalen. Därför behöver vi anta en bestämd, EU-omfattande ståndpunkt, som inbegriper effektiv hantering av processerna, vilket också kommer att göra Lissabonmålen mer konsekventa i sig och öka den sociala dialog som betraktas som en av grundstenarna i denna strategi.
Jag efterlyser därför att en gemensam ståndpunkt antas för att ge styrka och substans åt EU-institutionernas åtgärder inom området, med början i parlamentet.
Jag vill framhålla en sista aspekt: Det tycks nu vara helt klart att frågan om omstrukturering kräver en översyn av de tillgängliga gemenskapsinstrumenten. Här är bara ett exempel, som jag vill höra kommissionsledamotens åsikt om: Om vi verkligen vill styra dessa processer måste vi stärka och reformera de europeiska företagsråden. Vi måste aktualisera direktivet för att kunna uppfylla de nya kraven i detta avseende.
Jag hoppas att parlamentet i sin helhet och kommissionen kan anta en gemensam ståndpunkt i denna fråga. 

Joel Hasse Ferreira (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, situationen i Azambuja är alarmerande. Tusentals arbetstagare, av vilka somliga är här i kammaren i dag, hotas av friställning. Det gäller tusentals underleverantörer och de anställdas familjer i Azambuja och angränsande områden, förutom General Motors egna anställda.
Jag träffade nyligen de portugisiska arbetstagarnas delegation, borgmästaren och min parlamentskollega Jamila Madeira, men här vill jag säga att frågan har en bredare räckvidd som omfattar hela EU. Vi vet att General Motors har haft strategiska svårigheter och att det har vädjat till Renault Nissan att gå in och hjälpa dem med driften. Detta befriar dock inte företaget från dess skyldigheter.
I den resolution som har lagts fram konfronteras General Motors med sitt europeiska ansvar och det som sker i Azambuja beskrivs mycket tydligt. Herr talman, mina damer och herrar! Vid strategiska förändringar och företagsomstruktureringar måste man beakta att de anställda är människor och inte bara produktionsfaktorer. EU behöver ha en klar strategi och bättre lämpade medel för att kunna ta itu med problemen om EU vill ha en fungerande social modell. Resolutionen som vi lade fram är ett steg i den riktningen. 
Jamila Madeira (PSE ).
   – Den situation som tidigare talare hänvisat till är mycket verklig för de anställda vid General Motors i Portugal. Tyvärr är detta numera en vanlig händelse inom EU, vilket har nämnts i kammaren tidigare.
Företag får gemenskapsstöd och statligt stöd och etablerar sig i en viss region och ett visst land, för att därefter omlokalisera på flykt undan gällande förhållningsregler, utan att hysa några samvetsbetänkligheter eller visa respekt för de hundratals eller tusentals anställda, ofta hela familjer, som friställs utan vidare spisning. Lättvindig strävan efter vinstmaximering och globaliseringen kan inte berättiga ekonomisk och social tragedi för de svagaste länkarna i verksamhetskedjan.
Herr kommissionsledamot! Den fond för justering av globaliseringseffekter som antogs vid Europeiska rådets decembermöte har varken mildrat eller förmått förhindra något av de fall som har uppkommit inom EU. Det här är en internationell fond inriktad på ett litet antal friställda personer och länder som berörs av förändringar i världshandeln. Mer behöver göras. För att så ska ske måste EU klart definiera en handlingsplan som ska följas av tillverkningsföretag inom EU och de företag som med sina produkter försöker nå ut till EU-marknadens 455 miljoner konsumenter. För att kunna föregå med gott exempel för resten av världen måste vi börja kräva att EU:s sociala modell följs och att de mänskliga rättigheterna respekteras, och göra detta på ett annorlunda sätt. 
Günter Verheugen,
   –Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig kort ta upp två saker till. När det gäller det enskilda fall som kraftigt dominerat debattinläggen, nämligen Azambuja, skulle anklagelsen att företaget gör enorma vinster på bekostnad av sina anställda och EU:s skattebetalare vara ganska svår att belägga, eftersom den tid då General Motors gick med vinst för länge sedan är förbi, både inom EU och i resten av världen. Om jag minns rätt uppgick den senaste årsförlusten till tio miljarder US-dollar, vilket knappas är någon struntsumma. Fallet behöver därför bedömas ganska annorlunda än de fall som exempelvis Martin Schulz tänkte på när han hänvisade till vissa former av modern kapitalism, som verkligen har socialt skadliga effekter, vilket ingen förnuftig person kan förneka.
För det andra tycks man i parlamentet vara överens om att strukturell förändring är oundviklig, och det tycks också finnas ett samförstånd om att förändringen inte bara får passivt accepteras som regn eller solsken, utan att något kan göras när en strukturförändring inträffar – och något måste verkligen göras eftersom människors välbefinnande står på spel. Det viktiga en modern ekonomisk politik kan göra nu är att se till att strukturförändringen inte sker på ett sådant sätt att människor offras på vägen. Det är just detta som är syftet med vår politik.
En mängd intressanta förslag har framförts här. Jag vill framhålla minst ett av dem och starkt betona att även jag är fast övertygad om att en förstärkning av arbetstagarnas rättigheter i Europeiska unionen skulle göra det möjligt att se till att strukturförändringen sker under mer fördelaktiga former. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit fem resolutionsförslag, som ingetts i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen,(1) i slutet av debatten.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0204/2006) av Pilar del Castillo Vera för utskottet för industrifrågor, forskning och energi, om genomförandet av gemenskapens Lissabonprogram: Mer forskning och innovation – Att investera i tillväxt och sysselsättning: En gemensam strategi (2006/2005(INI)). 
Pilar del Castillo Vera (PPE-DE ),
   . –Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Det betänkande som vi nu ska debattera hänger nära samman med det som just har debatterats.
Fram tills nu har vi debatterat konsekvenserna av främst industriell omstrukturering för EU:s ekonomier och särskilt för de anställda. Det betänkande vi nu ska debattera gäller de åtgärder, strategier eller principer som kan ha en positiv effekt när det gäller att lösa de sysselsättningsproblem som möter anställda i de industrier som läggs ned eller omlokaliseras.
Det betänkande vi ska debattera nu gäller en faktor som är av avgörande betydelse för varje tänkbar lösning på problemen och som har en avgörande inverkan på utvecklingen av EU:s ekonomier och därigenom för våra samhällens utvecklingsmöjlighet: det handlar helt enkelt om innovation.
Innovation är nyckelordet. Innovation är det begrepp som skulle kunna erbjuda oss en möjlig lösning på bland annat de problem som vi tidigare diskuterade här eller, tvärtom, föra oss längre bort från lösningen.
I detta sammanhang, och i det vidare syftet att återuppliva Lissabonagendan, har kommissionen lagt fram en rapport för att integrera en hel rad beslut som har fattats sedan 2000 och fram till alldeles nyligen och som gäller innovation. I rapporten föreslås en rad åtgärder för att förbättra innovationsklimatet i EU:s ekonomier.
Jag vill kommentera tre väsentliga aspekter som tas upp i min rapport. För det första utbildning och yrkesutbildning – och jag vill lägga till tänkesätt, eftersom här finns ett stort problem med inställningen till att ta itu med innovation. För det andra organisation, för att se till att innovationen kan ske mer effektivt. Och för det tredje finansiering.
Utbildning är enligt min mening en grundläggande fråga – vilket också en del ledamöter påpekade under den tidigare debatten. Livslång vidareutbildning, flexibel yrkesutbildning, fortbildning som gör att människor kan anpassa sig till marknadens nya behov, är absolut avgörande om vi vill ha ett samhälle där det finns verkliga möjligheter i förändringstider.
Vidare anser jag att det finns ett grundläggande problem gällande inställningen. Ett samhälle som bannlyser värdena företagsamhet, strävsamhet och ambitioner och framför allt innovation som är kopplat till alla dessa faktorer kommer inte att överleva.
Mina damer och herrar! Här anser jag att vi måste vara mycket medvetna om vad vi står inför. En del ligger efter oss, andra har varit framgångsrika under lång tid, men EU-samhället, eller en stor del av EU-samhället, slickar ständigt sina sår, klagar ständigt, med det paradoxala resultatet att de som har de största såren är de som hamnar i de svåraste situationerna.
Det är därför viktigt att arbeta för ett förändrat tänkesätt för att kunna återställa de värden som gjorde samhällena inom EU till framgångsrika samhällen som strävade framåt och som befann sig i spetsen inom alla mänskliga verksamhetsområden.
Jag anser verkligen att detta är grundläggande och för alla aspekter som vi kunde diskutera och som förekommer i detta och andra betänkanden vill jag betona denna väsentliga dimension: Vi i Europaparlamentet, i kommissionen och rådet måste träffa en viktig överenskommelse, en viktig pakt för att se till att värdena strävsamhet, ambitioner, handlingskraft och företagsamhet, bibringas EU:s medborgare från födseln och i deras utbildning. Annars hamnar vi på efterkälken. Klockan tickar här också. Om vi inte rör oss framåt kommer EU:s samhällen att lämnas på efterkälken och ansvaret kommer i hög grad att vara vårt. 
Günter Verheugen,
    Herr talman, mina damer och herrar! Debatten fortsätter osökt från den debatt vi just har hållit om bildindustrin som exempel på omstrukturering.
Vi var alla överens om att strukturförändringar har följt oss under en lång tid och kommer att fortsätta följa oss under en lång tid framåt. Jag fick också intrycket av att de flesta i kammaren ansåg att en korrekt reaktion på strukturförändringar är innovation. Strukturförändring äger rum när en produkt eller process inte längre är tillräckligt modern. Reaktionen får inte vara att passivt lämna över åt andra, utan vi måste bemöta konkurrensen genom innovation.
Kommissionen vill komma till en punkt där förmågan till och beredskapen för innovation betraktas som en ledande politisk, social och ekonomisk princip för Europeiska unionen. Detta är inte bara en teknikalitet. Innovation är något som först måste förstås mentalt, någonting som måste viljas. Det kräver också beredskap att ta emot förändring. Det är inte utan skäl som vi har satt innovation i centrum för vår strategi för tillväxt och sysselsättning: eftersom en icke-protektionistisk ekonomisk ordning som bygger på frihet, endast kan lyckas genom innovation.
Det kräver ett samhälle som stöder och främjar innovation, och det krävs en politisk ram som främjar innovation. Det är exakt detta vi gör, och på två nivåer. Vi gör detta på medlemsstatsnivå, och det är mycket viktigt att innovationspolitik och åtgärder för innovation betonas brett i de nationella reformprogrammen för genomförandet av Lissabonstrategin, och att kommissionen prioriterar innovation högst vid sin översyn av Lissabonstrategin i år.
På EU-nivå har vi nyligen antagit en rad förslag, varav alla syftar till att främja innovation: från stödregler som är särskilt intriktade på innovation – så som begärdes tidigare under debatten genom de allmänna finansieringsmedlen för att skapa nya och innovativa företag, ända fram till medel för att förbättra utnyttjandet av immateriell egendom och utveckla kapacitet för forskning och utveckling.
Vi strävar efter en innovationspolitik som bildar en integrerad helhet. Det gläder mig att kunna tala om för er att innovation stod överst på dagordningen vid kommissionens möte med det finska ordförandeskapet i går för att förbereda dess program under den andra hälften av 2006 och behandlades som det allra viktigaste temat. Jag är övertygad om att det finska ordförandeskapet är särskilt väl lämpat att främja innovationstemat, eftersom Finland är ett exempel av första rang på hur en innovationspolitik som är viljeinriktad, koncentrerad och intelligent genomförd kan åstadkomma omfattande modernisering av ett land och göra det internationellt konkurrenskraftigt.
Enligt min mening bör man alltid dra lärdom av andras goda exempel och det är just det vi bör göra i detta fall. 
Maria Matsouka (PSE ),
   –Herr talman! För utskottet för sysselsättning och sociala frågor vill jag börja med att lyckönska föredraganden och tacka henne för att hon praktiskt taget ordagrant har tagit med vårt utskotts ståndpunkt i sitt betänkande.
Främjandet av teknisk forskning och förvärvandet av vetenskaplig kunskap är den största utmaningen för Europeiska unionen under tjugohundratalet. Trots detta anses forskning, utveckling och innovation vara komplicerade, krävande och kostsamma förfaranden som kräver särskild politisk, ekonomisk och social styrning. För att åstadkomma detta behöver vi därför bland annat genomföra nydanande beslut och utforma program för högriskinvesteringar.
Det vi dock främst behöver är en kreativ mobilisering av samhället och arbetstagarnas aktiva medverkan, både i framtagandet och nyalstringen av vetenskaplig kunskap och i den nya potential som den erbjuder.
Denna slutsats skulle mycket snart kunna bevisas i följande fyra handlingslinjer:
– Genom att ständigt rusta upp utbildningsinstitutioners och forskningscenters infrastruktur och verksamhet, eftersom det som driver på utvecklingen är människans förvärvande av kunskap.
– Genom att sprida vetenskaplig kunskap inom produktionsområdet, genom att förändra både infrastruktur och arbetstagarnas färdigheter och kvalifikationer.
– Genom att föra en politik för att öka antalet arbetstillfällen och fördela inkomsten rättvist, eftersom hög produktivitet och fattigdom leder till recession och arbetslöshet.
– Genom att radikalt minska arbetstiden, så att arbetstagarna kan återvinna sin kreativitet och återställa den förlorade balansen mellan arbete och familjeliv.
Den tekniska revolutionen innebär två helt olika ekonomiska och sociala utsikter: dels den kreativa utmaningen, dels hotet om ökade ojämlikheter. Huruvida vi kommer att ta fram och använda vetenskaplig kunskap på ett sådant sätt att vi på nytt betonar ett EU som kännetecknas av utveckling, kunskap, solidaritet och jämlikhet kommer att bero på vårt politiska val. 
Guy Bono (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Låt mig lyckönska föredraganden Pilar del Castillo Vera till det arbete hon just lagt ner på denna fråga, som är så viktig för unionens framtid. På utskottets för kultur och utbildning vägnar vill jag göra er uppmärksamma på tre punkter.
Den första punkten gäller forskning. Jag vill än en gång poängtera att unionen har halkat efter när det gäller genomförandet av Lissabonstrategin på området utbildning och yrkesutbildning. Jag betonade dessutom detta i mitt betänkande om utbildning som en hörnsten i Lissabonprocessen, som antogs i oktober förra året. Det måste sägas att det går för långsamt på det här området som, vilket kommissionsledamoten poängterade, bör prioriteras i det framtida EU.
Min andra punkt gäller universitetens roll när det gäller forskning och kompetensflykt. Jag anser att det är viktigare än någonsin att framhäva universitetens betydande roll när det gäller att skapa och sprida kunskap. Därför rekommenderar vi starkt att universiteten får ett större inflytande genom ökad samverkan mellan högre utbildning, forskning, livslångt lärande och produktionssektorn. Det är brådskande för Europeiska unionen att på ett effektivt sätt stoppa kompetensflykten och vidta alla lämpliga åtgärder för att expertisen ska kunna lockas till EU.
Den sista sak jag vill ta upp gäller skapande av sysselsättning. Det är också brådskande för medlemsstaterna att utnyttja de EU-medel de tilldelats på ett bättre sätt. Här vill jag göra er uppmärksamma på de medlemsstater som helt riktigt har satt skapandet av sysselsättning i centrum genom att investera mer än 35 procent av medlen från Europeiska socialfonden i modernisering av sina utbildnings- och yrkesutbildningssystem. 
Jerzy Buzek,
   . – Herr talman! Vi pratar om tillväxt och sysselsättning, det vill säga Lissabonstrategin. Forskning och innovation är nödvändigt för att Lissabonstrategin ska lyckas, liksom samarbete mellan det vetenskapliga arbetet och industrin, med andra ord en kunskapsbaserad ekonomi. Jag vill lyckönska Pilar del Castillo Vera till hennes betänkande i vilket man, liksom i kommissionens förslag, mycket riktigt belyser det vi saknar i EU.
För det första saknar vi ekonomiska resurser. I budgeten för 2007–2013 var nedskärningarna störst för punkt 1a, konkurrenskraft. Den minskades nästan till hälften. Låt oss upprepa att EU inte kan bli framgångsrikt om vi inte investerar i forskning och innovation. Vi måste öka de ekonomiska medlen till vetenskapligt arbete och till ny teknik i alla länder. Detta är det första och viktigaste målet för hela Europeiska rådet och de kommande ordförandeskapen. De nationella budgetarna är precis lika viktiga som EU:s budget. För det andra saknar vi metoder för att sprida och dela kunskap. Det är viktigt att skapa ett fungerande samarbete inom och mellan medlemsstater och att utnyttja hela unionens potential inom ramen för stora konsortier. Det är viktigt att skapa ett europeiskt område för forskning och innovation, eftersom innovation är viktigt i sammanhanget, och att utnyttja resurserna optimalt. Endast med hjälp av öppenhet och informationsutbyte kan vi se till att det finns en samverkan mellan olika program på EU-nivå och på nationell och regional nivå. För att kunna uppnå detta måste det skapas ett enhetligt program för informationsteknik för hela unionen.
Men det finns en annan lösning för hur Lissabonstrategin ska lyckas, nämligen en fungerande inre marknad för varor, arbetskraft, tjänster och kapital. Utan en inre marknad kommer vi att få svårt att lyckas med forskning och innovation, vetenskapligt arbete och ny teknik. Det är endast med hjälp av en fungerande inre marknad som vi kommer att få bättre möjligheter till tillväxt och sysselsättning. 
Britta Thomsen,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Forskning och utveckling är mycket viktigt för att öka EU:s tillväxtmöjligheter och för att skapa nya arbetstillfällen. EU kan inte bli konkurrenskraftigt genom sänkta löner, utan vi måste i stället förlita oss på utveckling av ny teknik och mänskligt kapital. Trots målen i Lissabonstrategin att göra Europa till världens mest dynamiska kunskapsbaserade ekonomi ligger EU hela tiden efter Förenta staterna och Japan när det gäller forskning och innovation. Jag anser att vi i detta betänkande har lyckats sätta fingret på precis de områden där EU misslyckas med att leva upp till sina egna mål. EU skapar inte tillräcklig kunskap, det delar inte sin kunskap på ett effektivt sätt och dess finansiering av kunskapen är otillräcklig.
Forskning är viktigt, men vi måste också komma ihåg att de flesta företagen i EU inte är högteknologiska gasellföretag. De är i stället små traditionella företag. Även dessa företag måste vara innovativa och bli bättre på att utnyttja nya möjligheter på marknaden för nya produkter och på att hitta på nya affärsprocesser där man utnyttjar de anställdas potential bättre. I betänkandet lyckas man ge en bred bild av kunskapsutvecklingen. Jag är särskilt glad över den integrerade tillgången till arbetsmarknaden och utbildningspolitiken, eftersom det enbart är genom att kombinera företags förutsättningar för innovation med social-, arbetsmarknads- och utbildningspolitik som vi kan skapa utrymme för arbetskraftens kreativa potential. En högkvalificerad arbetskraft anpassar sig bättre till företags snabbt växlande behov, och utbildning bidrar också till att kunskap sprids. I EU behövs mer och bättre investeringar i utbildning.
Jag vill också poängtera att jag anser att jämställdhet är en viktig aspekt i EU:s Lissabonstrategi. Vi har inte råd att bortse från jämställdhetsaspekten om vi ska kunna nå våra mål för EU:s konkurrenskraft. Det uppskattas att EU måste locka till sig och utbilda mellan 600 000 och 700 000 nya forskare för att kunna uppfylla våra forskningsbehov, och då har man inte tagit hänsyn till att många äldre kommer att lämna arbetsmarknaden. Vi har helt enkelt inte råd att bortse från den forskningspotential som finns hos den kvinnliga hälften av befolkningen.
Till sist vill jag påpeka att jag anser att vi i vår innovationsstrategi borde införliva hållbarhet när det gäller såväl miljö som social integration. Hållbarhet bör vara den grundläggande principen som gör det möjligt för oss att se till att EU utvecklas och har en både långsiktig och global inställning. På detta område har EU ett klart försprång, vilket i sig kan bidra till att vi kan uppnå de mål vi fastställde i Lissabonstrategin. 
Jorgo Chatzimarkakis,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Ni har talat om innovation. I dessa tider, då fotbolls-VM pågår, får denna fråga mig att tänka på de japanska fotbollsspelarna. De spelade fenomenalt fram till straffområdet, men sedan gjorde de inga mål. Och i matchen mellan Brasilien och Ghana bjöd ghananerna på den kanske bästa underhållningen från de afrikanska lagen, men de gjorde inga mål. Det är ungefär likadant med oss européer när det gäller innovation. Vi är lysande på att uppfinna saker, och vi är lysande på att nå straffområdet, men vi kan inte omsätta det i mål.
Därför vill jag tacka er, herr kommissionsledamot, och även föredraganden, för betänkandet och för era uttalanden. Jag vill också berömma föredraganden som möttes av varierande majoritet i utskottet, vilket ledde till att betänkandet fick såväl ljusa som mörka sidor. Jag börjar med de mörkare sidorna.
Ta till exempel problemet med patentlagstiftningen. För att lagstiftningen ska bli möjlig krävs det helt klart att medlemsstaterna slutar tvista om språkfrågan så att vi kan få ett EU-patent. Formuleringen är för vag: nu har det blivit mycket mer än en språkfråga. Det som krävs är att man hittar en skicklig, intressant och intelligent kombination mellan Londonöverenskommelsen och systemet för lösning av patenttvister, det vill säga ett system för lösning av tvister där vi helt klart måste inrätta en domstol som ansvarar för hanteringen av patentlagstiftning.
En annan viktig punkt är den redovisningsskyldighet som vi kräver av små och medelstora företag. Vi uppmanar kommissionen att skapa ett redovisningssystem för hur man mäter innovationsmöjligheter. Men i och med detta skapar vi helt klart mer byråkrati. Om vi uppmanar kommissionen att kräva dessa redovisningar kommer den att göra det från små och medelstora företag, som då kommer att belastas med ytterligare byråkrati. Det är inte rätt sätt att gå tillväga.
Ett korrekt sätt vore i stället att anta de punkter som får bred majoritet i kammaren: till exempel att främja affärsföretag i Europa på ett sådant sätt att misslyckade affärer blev en riktig möjlighet, som vi kunde erkänna och acceptera – precis som man kan se exempel på i anglosaxiska länder. Vi borde införa åtgärder för att förhindra att de bästa forskarna och innovatörerna lämnar Europa och vi måste skapa infrastrukturer så att europeiska forskare återigen kan känna sig hemma i Europa, eftersom det faktiskt finns många forskare världen över som gärna skulle flytta tillbaka till Europa. Vi skulle även kunna fastställa ytterligare subventioner särskilt för kreativa små och medelstora företag.
Parlamentet har tillsammans med kommissionen antagit ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation (CIP) – och jag vill tacka alla för att vi lyckades med detta vid första behandlingen – inom vilket vi kan ge finansiering i idéstadiet, det vill säga riskkapital för just dessa inledande skeden.
Det finns naturligtvis standarder också. Jag är glad att vi har kommit in på standardfrågan, eftersom vi med hjälp av standarder och bättre standardiseringsmekanismer skulle kunna återskapa den framgångssaga vi såg med GSM. Det var kommissionsledamot Martin Bangemann som inledde detta.
Lissabonprocessen är inte död, men jag skulle föredra en ”Liverpoolprocess”, eftersom en sådan skulle innebära att vi kunde ligga under med 3–0 vid halvtid i Champions League-finalen och ändå vinna till slut. Det är precis så vi ligger till i nuläget. 
David Hammerstein Mintz,
   . – Herr talman! För att spinna vidare på fotbollsmetaforen har vi sett lag som Brasilien, som har ställt upp med stora spelare – enastående spelare – men som inte har spelat som ett lag.
När det gäller innovation måste stora och små spela tillsammans. Laget är EU och vi måste alla arbeta tillsammans för att kunna lyckas.
Jag vill gratulera Pilar del Castillo Vera till hennes utmärkta betänkande och tacka för hennes öppna och inkluderande inställning vid utarbetandet av förslaget.
Jag vill även betona tre saker. För det första: när det gäller innovation är det småskaliga vackert. Om vi vill skapa en stabil sysselsättning och om vi vill ingjuta en ny kultur som främjar innovation så måste den ingjutas bland de tusentals små och medelstora företagen i EU. Därför rekommenderas i betänkandet att man ägnar särskild uppmärksamhet åt detta för att se till att små och medelstora företag är delaktiga och för att uppnå de förändringar som behövs inom området innovation.
För det andra vill jag påpeka att innovation även innebär att man ökar insynen. Det innebär att man främjar informationsflödet, vilket innebär att vi behöver en innovationsstrategi med en balans mellan skyddet av den industriella äganderätten, fri spridning av teknisk kunskap och fri och obehindrad konkurrens. På så sätt kommer vi att kunna främja solidaritet, kunskap och större social sammanhållning.
Slutligen vill jag säga att innovation är miljövänligt. Innovation innebär nya metoder för att stärka energieffektivitet, miljöteknik och ren produktion för att uppnå en mer konkurrenskraftig ekonomi som skapar mer miljömässigt och socialt välbefinnande. 
Eva-Britt Svensson,
   – Herr talman! Herr kommissionär! Jag ska inte fortsätta med anknytning till fotbollsvärlden. Däremot påstår jag att Lissabonstrategin har misslyckats när det gäller tillväxt och sysselsättning. Ofta skyller politiker på globaliseringen som om den vore en anonym opåverkbar utveckling. Det är den inte. Det är politiska beslut som i grunden styr vilken effekt globaliseringen har. Beträffande forskning och utveckling är det en investering för framtiden.
Detta betänkande visar emellertid på område efter område av forskning och utveckling där EU hittills har misslyckats. Betänkandet lyfter fram faktorer som är betydelsefulla för att ändra situationen. Jag vill säga att grunden för all framgångsrik forskning och utveckling är en stor frihet i forskarvärlden med så lite regelverk och styrning som möjligt. Frihet för enskilda forskare men också frihet för statligt och regionalt stöd till forskning och utveckling. Det är ofta där kunskaperna finns. Därför finns det en viss oro över det omfattande regelverk som föreslås. Forskningen behöver inte fler regler, forskningen behöver större forskningsfrihet och resurser.
Politiken för forskning och utveckling är – liksom all annan politik – inte könsneutral. Kvinnliga forskare har stora problem dels vid rekryteringen av nya forskare, dels när det gäller tillgången till forskningskapital. Denna snedfördelning har naturligtvis stora konsekvenser för forskning och utveckling. Ska Lissabonprogrammets forsknings- och utvecklingsprogram bli framgångsrikt måste kvinnliga forskares kompetens tas tillvara. Jag tillstyrker uppfattningen i betänkandet att framtida forskning måste prioritera miljö och hållbar utveckling. Det tillsammans med tillvaratagande av kvinnlig kompetens i forskningen kan vara skillnaden mellan framgång och misslyckande. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! I en tid av innovation krävs det ständig vidareutveckling och forskning eftersom beprövade tekniker blir omoderna alltför snabbt. Vi kan inte förbli stillastående, utan vi måste ständigt utvecklas. Det är en självklarhet som vi alla känner till.
Vi vet att vårt arbete inom forskning och utveckling under flera år halkade långt efter de främsta – Förenta staterna och Japan. Även om detta nu långsamt börjar förändras återstår det fortfarande mycket att göra. Vi måste skapa bättre förutsättningar för innovation. Därför behöver vi en framtidsgeneration av forskare som kan konkurrera på internationell nivå. Den låga andelen akademiker inom de tekniska och vetenskapliga grenarna i kombination med kompetensflykten mot konkurrerande ekonomiska system som lockar med egen forskning borde, liksom universitetens svårigheter att behålla kvalificerad undervisningspersonal, ses som oroväckande.
Slutligen kommer vi även att behöva stödja våra små och medelstora företag, som i slutändan står för de största möjligheterna till innovation och skapande av sysselsättning. Om vi inte lyckas göra detta kommer de små och medelstora företagen att minska sin forsknings- och utvecklingsverksamhet eftersom de inte kommer att kunna dra fördel av EU:s invecklade investeringsprogram. 
Nikolaos Vakalis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar kommissionens nya förhållningssätt när det gäller att utvärdera europeisk forskning i anslutning till vad som sker på innovationsområdet. Låt mig lyckönska Pilar del Castillo Vera innan jag kommenterar två saker som jag anser skulle stärka drivkraften för innovationen i EU.
För det första måste små och medelstora företag ingå i stora företags och näringslivets nätverk. Varför? Därför att små företag är speciellt innovativa, ofta i större utsträckning än stora företag. De har emellertid ofta varken stabil eller lämplig finansiering, medan näringslivet och storfinansen har kapitalet men inte alltid är öppna för att investera tid och personal i experimenterande. Följaktligen skulle sådana samriskföretag ha enorma fördelar för både små och stora företag.
För det andra krävs att kontrakt genom offentlig upphandling lyfts fram. Varför? Därför att kontrakt genom offentlig upphandling kan, enligt min mening, öka efterfrågan och fungera både som en utväg från stillestånd på marknaderna och från misslyckanden. Därför måste vi bland annat, anser jag, allvarligt undersöka främjandet av öppna EU-uttagningar i enlighet med motsvarande amerikansk modell. Därför måste medlemsstaterna och kommissionen undersöka de möjligheter som finns.
Slutligen, herr kommissionsledamot, vill jag ta tillfället i akt i samband med betänkandet att fråga er vilka europeiska strukturer som i dag stöder innovationen i EU? Finns det eller finns det inte ett behov av fler initiativ? 
Reino Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Tack för ett utmärkt betänkande. Trots alla de fina talen, investerar vi fortfarande inte tillräckligt i EU:s forskning och utveckling. De allra senaste uppgifterna visar att vi fortfarande ligger efter både Förenta staterna och Japan, och när det gäller de nya konkurrenterna håller de på att hinna ikapp oss, något som nämndes för en stund sedan.
Forskning på högsta nivå omvandlas emellertid inte till innovation och sysselsättning endast med ekonomiska medel. Vi måste skapa ett innovativt klimat, något som kommissionsledamoten också talade om. Det kommer att bli den viktigaste funktionen för ett modernt industriellt samhälle. Det kommer inte att komma från att sparka omkring en boll och det kommer inte att bero på vem som springer snabbast, utan snarare på vem som tänker snabbast. Det är en fråga om vår attityd och vilja att anta en samordnad strategi för att uppnå resultat. När det varken finns något innovativt klimat, några medel eller någon strategi behövs inget mer för att misslyckas. Offentlig förvaltning, universitet och företag borde samla sina krafter och specialisera sig. Problemet ligger faktiskt i att skillnaderna mellan medlemsstaterna är enorma och att saker och ting förändras olika snabbt.
Inrättandet av en inre marknad för forskare skulle vara ett mål som är värt att stödja. De bästa forskarna måste vara där de bäst kan utöva sitt forsknings- och innovationsarbete. Flera speciella EU-program, som Descartes och Aristoteles, har ökat rörligheten för forskare, men det återstår hinder som faktiskt tvingar forskare att flytta utomlands. EU:s forskningspolitik måste täcka investering i forskarnas arbetsvillkor. På detta sätt kommer vi att etablera en innovationsgrundad konkurrenskraft. Genom sitt egna exempel har Finland visat att det är möjligt att skapa konkurrenskraft som grundar sig på forskning och innovation baserat på ett välfärdssamhälle. 
Arūnas Degutis (ALDE ).
   – Jag vill tacka Pilar del Castillo Vera för det initiativ som har visats genom att ta upp frågor som är så viktiga för EU.
Jag vill betona att information är en grundläggande faktor som EU kan utnyttja för att öka sin internationella konkurrensfördel. Det bästa sättet för EU att hjälpa till att förbättra den vetenskapliga forskningspotentialen i Europa är genom att tillhandahålla resurser och se till att det finns en konkurrenskraftig miljö. Det är nämligen inte bara ineffektivt för medlemsstaterna att på egen hand genomföra sådana program, utan det är ofta även för kostsamt.
EU måste bekämpa kunskapsflykten på ett effektivare sätt genom att erbjuda sina bästa forskare som är på väg till Förenta staterna bättre villkor för vetenskaplig forskning samt finansiering.
Jag håller med om att universiteten spelar en väsentlig roll när det gäller att upprätta och sprida information och därför måste samarbetet mellan utbildning, forskning och tillverkningsindustrin stärkas.
Vi behöver ökade och mer effektiva bidrag till information och innovation för att kunna öka investeringen i vetenskaplig forskning, förbättra EU:s konkurrenskraft samt skapa fler arbetstillfällen. Även om varje land i stort sett är ansvarigt för att uppmuntra ökade och förbättrade investeringar och att sträva efter en gemensam marknad, bör EU bidra till detta arbete med medel från sin egen budget och på så vis stimulera en snabbare utveckling av vetenskaplig forskning och innovationer. 
Erna Hennicot-Schoepges, (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill lyckönska vår föredragande som har tagit upp nyckelfrågorna och som i sitt anförande talade om ett förbättrat klimat. Jag anser att ett kreativt klimat går ännu längre än ett innovativt klimat.
Günter Verheugen har räknat med det finländska ordförandeskapets uppfinningsförmåga och det med rätta. Det finns anledning till att studera det finländska utbildningssystemet och då kommer man att se att Finland har vågat gå längre än ”anställbarhet”, detta hemska begrepp som EU-byråkrater har myntat för att främja företagaranda, och det från en så tidig ålder som möjligt.
Sedan anser jag, herr kommissionsledamot, att Lissabonstrategin är ett utmärkt exempel på Europeiska rådets sätt att bete sig som John Blund. Under år 2000 lanserade rådet en prestigefylld idé och fem år senare måste det sägas att den inte har resulterat i någonting och att man i budgetarna inte har tagit hänsyn till stats- och regeringschefernas vilja att öka forskningsanslagen.
Så låt oss framför allt utföra vårt arbete. Jag tackar föredraganden för att ha tagit upp Europeiska rådets årliga rapport som kräver övervakning av dessa anslag som utlovas år efter år men som aldrig förverkligas. Det är tid att anpassa de nationella budgetarna så att vi slutligen skulle kunna lyckas skapa samverkan när det gäller forskning. Med anledning av detta vill jag framföra en ny vädjan. Det har kommit till min kännedom att det nya Europeiska forskningsrådet som ska tillsättas inför det sjunde ramprogrammet skulle leda till enorm byråkrati.
Herr talman, herr kommissionsledamot! Om så är fallet, anser jag att det är att överskrida både vad rådet och parlamentet ville. 
Teresa Riera Madurell (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att lyckönska kommissionen till ett tidsenligt dokument som tillhandahåller praktiska och viktiga åtgärder som syftar till att skapa en politik för vetenskap och teknik som är effektiv för att kunna uppnå Lissabonmålen. Jag vill även lyckönska föredraganden till hennes betänkande, som innehåller en mycket realistisk beskrivning av de hinder som EU måste övervinna för att dessa åtgärder ska leda till de önskade resultaten.
Jag ska ta upp tre frågor. För det första gäller det behovet av att inrätta en inre marknad som är attraktiv för forskare. Det är tydligt att om EU ska kunna nå sina uppsatta mål behövs fler forskare med lämplig utbildning och EU måste kunna använda sina mänskliga resurser genom att främja gränsöverskridande samarbete.
För detta ändamål måste vi på ett effektivt sätt bekämpa kunskapsflykten. Vi måste tillhandahålla incitament till de bästa utländska forskarna för att de ska komma och arbeta i EU, vi måste främja vetenskaplig utbildning bland de unga och förbättra arbetsförhållanden för forskningspersonal. Vi måste undanröja hinder för rörligheten och främja de nödvändiga villkoren för att kvinnor ska kunna ta del i det vetenskapliga och tekniska området under jämlika villkor med männen. Fotbollsmetaforen är inte till någon användning här, mina damer och herrar. För att framsteg ska kunna göras på ett intelligent sätt, måste lagen vara mixade.
För det andra vill jag hänvisa till behovet av att stödja de små och medelstora företagens forskningskapacitet. Här vill jag betona vikten av de instrument som föreslogs i gemenskapens innovationsundersökning samt i det sjunde ramprogrammet för att förbättra små och medelstora företags tillgång till finansiering. Bristen på finansiering är deras största hinder i försöken att förbättra sin innovationsförmåga.
Slutligen vill jag betona förslaget om att stärka de strukturfonder som är avsedda för forskning och innovation. Strukturfonderna har förstärkt strukturen för forskning och utveckling baserat på en regional fördelning av tillgångar med hjälp av konvergenskriterier. Därför är det viktigt att främja samordningen mellan gemenskapens olika program för forskning och utveckling med det grundläggande verktyget för regional utvecklingspolitik, nämligen strukturfonderna.
Herr talman! Dessa är de tre punkter jag ville lyfta fram i ett dokument som kan bli mycket användbart i vårt framtida arbete. 
Ján Hudacký (PPE-DE ).
   – Låt mig till att börja med tacka föredraganden Pilar del Castillo Vera för hennes betänkande, som fångar bredden av problemet med utveckling på forsknings- och innovationsområdet samt föreslår en hel del idéer för hur den nuvarande situationen kan förbättras.
Jag vill i mitt bidrag betona den mycket viktiga roll som strukturerna för genomförandet spelar, vilka på ett betydande sätt kan påverka den framtida framgången för EU:s stödprogram inom området för forskning, utveckling och innovation, inräknat det sjunde ramprogrammet samt ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation. Hur stor framgången kommer att bli för dessa program som vi så högt värdesätter beror på hur väl de anpassas efter målgruppernas behov, i synnerhet små och medelstora företag, universitet, forskningscenter och institutioner.
Om jag är rätt informerad arbetar Europeiska kommissionen, nämligen generaldirektoratet för näringsliv, på en ny och effektivare modell för stödnätverk till företag – euroinfocentrer och förmedlingscentrer – med syfte att minska den administrativa bördan. Det förväntas att dessa nätverk kommer att omstruktureras genom utveckling av konsortium på NUTS I- och NUTS II-nivå. Jag anser att kommissionens åtgärder för att öka effektiviteten och avveckla byråkratin är helt korrekta.
Å andra sidan vill jag uppmana er, herr kommissionsledamot, att vid genomförandet av dessa åtgärder ta hänsyn till behovet av ett nära samspel mellan företagare, forskningscentrer och universitet å ena sidan samt förmedlingsinstitutioner å andra sidan. En regional NUTS II-nivå är den lägsta nivån som krävs för att etablera konsortier för att tillhandahålla tillräcklig geografisk täckning för det omfattande utbudet av tjänster som är avgörande för arbetet med att framgångsrikt genomföra en EU-politik på detta område. Ett beslut som är till fördel för NUTS I-nivån, med andra ord den centrala nivån, skulle kunna minska den administrativa bördan för Europeiska kommissionen men skulle definitivt inte bidra till att minska byråkratin på nationell nivå. Tvärtom skulle detta minska möjligheterna för de avsedda mottagarna att få ökad tillgång till stödprogram, speciellt i de avsides belägna regionerna.
Ett lika viktigt krav på de avsedda konsortierna skulle vara att garantera det omfattande utbudet samt den höga kvaliteten på stödtjänster. Etableringen av konsortier genom ett delat nätverk av euroinfocentrer och förmedlingscentrer kommer att uppmuntra ett omfattande och smidigt tillhandahållande av tjänster medan man uppfyller de ursprungliga syftena med dessa centrer och skapar välbehövlig samverkan. 
Pia Elda Locatelli (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att lyckönska föredraganden Pilar del Castillo Vera till hennes betänkande. Jag vill föra två ämnen på tal, nämligen frågan om att inrätta det europeiska forskningsområdet samt frågan om små och medelstora företag.
Inrättandet av det europeiska forskningsområdet betyder att en inre marknad inrättas för den mest värdefulla varan: kunskap. Därför måste vi vara lika beslutsamma inför inrättandet av denna marknad som hela EU var inför slutförandet av den ekonomiska och monetära unionen och av den inre marknaden för andra varor.
Vi kommer att inleda det sjunde ramprogrammet om ett par månader och unionen uppvisar fortfarande en verkligen överdrivet stor variation av nationella och regionala system för forskning och innovation. Följaktligen arbetar vi inte tillsammans som ett lag. Detta är till nackdel för ett metodiskt samarbete och för effektiviteten. Om vi vill fullfölja Lissabonstrategin måste samtliga berörda aktörer, inom både den offentliga och privata sektorn och på regional och nationell nivå samt på gemenskapsnivå, bidra genom kompletterande och samverkande åtgärder och utveckla system som inte endast är politiska utan även överensstämmande och ömsesidigt förenliga.
När det gäller små och medelstora företag tillskriver många källor nedgången i produktiviteten som en orsak till att Italien har en låg innovationsnivå, därav nedgången i produktiviteten i Italiens ekonomi. Det är för att man i många italienska företag anser att ny teknik i stort sett är meningslös eller överflödig. Denna negativa attityd är förenad med småskaligheten i våra företag, som i genomsnitt har fyra anställda, men även om denna företeelse är särskilt utbredd i mitt land berör det även större delen av EU. Med anledning av detta föreslår jag att man utöver de åtskilliga stödåtgärder för små och medelstora företag som tillhandahålls i Pilar del Castillo Veras betänkande, som jag till fullo stöder, tar initiativ till utbildning speciellt avsedda för småföretagare för att klargöra för dem att innovation har krävs för att överleva.
Slutligen uppmanar jag medlemsstaterna och regionerna att de, samtidigt som de erkänner att forskning och innovation har högsta prioritet, inte förlorar alltför mycket tid med att införliva lagstiftningen och börja genomföra de olika programmen och åtgärderna, för tiden är dyrbar när det gäller innovation. 
András Gyürk (PPE-DE ).
   – Vi ungrare är stolta över att vi under det förra århundradet har gett världen cirka ett dussin nobelpristagare. Vi kommer emellertid inte alls så ofta ihåg att dessa enastående skarpsinniga personer nästan utan undantag har vunnit detta erkännande långt ifrån deras hemland. De flesta av dessa vetenskapsmän har fått denna utmärkelse medan de forskade i Förenta staterna.
Efter en tid kallades ett ungerskt vetenskapsteam vid det berömda forskningscentrumet Los Alamos i Förenta staterna för marsmänniskor. Faktum är att alla i Förenta staterna på skoj kallade dem för marsmänniskor senare på grund av att deras överlägsna intelligens gjorde att det verkade som om de hade kommit från en annan planet. De var emellertid inte från en annan värld, bara från en annan kontinent, Europa. Det var de bättre villkoren för forskare och ett större erkännande som gjorde att de tog med sig den kunskap de hade förvärvat i sitt hemland till Förenta staterna.
Detta är en historia från nittonhundratalet, men vi ska inte tro att kunskapsflykten har upphört. Europa frambringar fortfarande de mest enastående intellektuella storheter. Men om vi tittar på en sammanfattning av statistiken över forskning och utveckling är den oroande slutsatsen vi kommer fram till att vi fortfarande har allvarliga nackdelar på detta område jämfört med Förenta staterna och Japan.
Betänkandet som lagts fram för oss fastställer helt riktigt att en anledning till denna eftersläpning är att EU inte producerar tillräckligt med forskningsresultat som sedan kan användas i företagen. Klyftan mellan teoretisk kunskap och dess praktiska tillämpning dämpar EU:s konkurrenskraft rejält. Den andra anledningen till eftersläpningen är fortfarande resursbrist. Att lyckas nå målet om att anslå 3 procent av EU:s BNP till forskning redan vid 2010 verkar vara en illusion.
Det står då klart vad som måste göras, nämligen att anslå mer resurser, stärka den tillämpade forskningen och ge större erkännande till forskare som en yrkeskår, eftersom genomförandet av Lissabonstrategin annars kommer att vara utom räckhåll för oss. 
Adam Gierek (PSE ).
   – Herr talman! Det är en europeisk paradox att vi har en grundforskning på hög nivå samtidigt som vår innovationsnivå är relativt låg. I Polen har detta förhållande påverkats av att många industrigrenar har tagits över av utländska företag som har sina forskningsinstitut, designkontor och laboratorier i hemländerna.
I själva verket har vår forskningsbas inom industrin avvecklats på senare år. Forskningsresultaten har inte på något effektivt sätt omsatts i rationella produktionsmetoder och tjänster eller i innovation. Detta beror delvis på att de multinationella bolagen väljer att konkurrera inom området för forskning och innovation. Uppfinnare av nya idéer och patent har också haft svårt att generera några betydande vinster. Andra problem har handlat om att internationella bolag som Microsoft har blockerat potentiella konkurrenter från EU med hjälp av patent, begränsade budgetmedel och knappa finansiella resurser till militär forskning.
Därför bör vi först och främst förenkla de mekanismer som gör att uppfinnare kan tjäna pengar, inte bara på patenterbara uppfinningar, utan även på andra uppfinningar. För det andra måste vi begränsa monopolen för internationella bolag som använder sina patent för att utestänga europeiska konkurrenter. Om ett patent som har beviljats inom EU blockerar innovationstillväxten inom ett visst område genom att man avsiktligen underlåter att tillämpa det, föreslår jag att idén bakom uppfinningen kostnadsfritt ska göras tillgänglig för andra användare. För det tredje bör alla stora företag vara skyldiga att använda sina vinster för att inrätta en fond för tekniska framsteg, syftande till effektivisering och innovation. Det är en lösning som redan har tillämpats i Polen vid ett tidigare tillfälle. Små och medelstora företag ska dock kunna styra resurserna med hjälp av handelskammare och andra organisationer. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Innovation, forskning och tillväxt är den största utmaningen för EU som helhet. Jag uppskattar därför föredragandens optimism och arbete när hon i detta betänkande, som tillkommit på hennes eget initiativ, försöker hitta nya sätt att uppfylla Lissabonstrategins mål. Om Europa ska kunna konkurrera med Förenta staterna och Japan, länder som tar ledningen i tillämpningen av informations- och kommunikationsteknik, måste vi göra karriärvägarna på forskningsområdet mer lockande genom att erbjuda incitament, en attraktiv arbetsmiljö och ersättningssystem som kan motivera studenter att ägna sig åt forskning medan de studerar på universitetet. Medlemsstaterna förväntas spela en särskild roll för att främja investeringar i forskning och innovation, och samtidigt underlätta och bredda partnerskap mellan offentliga och privata aktörer, i synnerhet partnerskap med universitet.
Nyckeln till framgång för Europa är de vitala små och medelstora företagen, som svarar för 65 procent av EU:s BNP. Framför allt dessa företag behöver stöd till innovation och forskning, eftersom de bär upp den IT-baserade tillväxten för tjänster och marknader. En grundläggande förutsättning för att lägga fast en ram för en gynnsam företagsmiljö är att det finns tillgång till tillräcklig finansiering via EU:s budget. Genom att stödja riskkapitalanvändning kan man exempelvis skapa möjligheter för att ackumulera ekonomiska resurser till utveckling av kreativa idéer, och säkerställa företagens konkurrenskraft i startskedet. Vi måste komma ihåg att vårda entreprenörsandan från första början, eftersom den främjar innovation och stimulerar allmänhetens efterfrågan på innovativa varor och tjänster. Det är nödvändigt att göra information om forskning och innovation tillgänglig för företagsvärlden i stort, och vi måste därför även bygga upp och stödja informationscentrer på regional nivå. Dessa centrer kan sedan bidra till att öka det landstäckande och gränsöverskridande samarbetet. Låt mig göra ett sista påpekande. År 2010 närmar sig snabbt och det blir uppenbart att EU måste omsätta Lissabonstrategins mål i handling, och det så snart som möjligt. 

John Attard-Montalto (PSE ).
   – Fru talman! Det är uppenbart att Förenta staterna och Japan har gått om Europa på tre viktiga områden. Det gäller tillväxt, forskning och produktion.
Vi vet att Europa har en mycket större utvecklingspotential än man för närvarande visar. Vi vet också att arbetslösheten är alltför hög. Och vi har lagt oss till med en attityd där vi riktar blicken mot nyligen industrialiserade länder. I dag talar vi om Kina, i morgon Indien och i övermorgon Brasilien. Detta är dock inte sanningen, sanningen är den att Europa inte har tagit saken i egna händer, och inte förstått behovet av förnyelse, forskning, teknik och informationsteknik.
Vi har faktiskt ålagt oss själva ett mål på 3 procent av BNP. Vi säger nu att detta mål är svårt att nå, och jag ska avsluta med att säga att de länder som får strukturstöd bör avsätta en del av dessa belopp för att uppfylla treprocentsmålet. 
Zdzisław Kazimierz Chmielewski (PPE-DE ).
   – Fru talman! Föredraganden har på ett mycket bra sätt beskrivit huvudtesen i meddelandet. Hon ser i meddelandet en ny drivkraft för principen bakom Lissabonagendan, som många EU-medborgare fortfarande ser som EU:s ”varumärke”. I meddelandet rekommenderas helt enkelt att EU ska fortsätta främja forskning och innovation som avgörande incitament till förändring i det moderna samhället, något som man i många år har sagt är prioriterat, och att man framför allt ska se ekonomisk utveckling som ett viktigt instrument för att stimulera arbetsmarknaden.
De tio nya medlemsländerna stöder ståndaktigt tanken på att inrätta allt mer lockande verksamhetsförhållanden för moderna forskningscentrer inom EU. Det finns helt klart en viss oro, som beror på att det fortfarande finns tydliga rättsliga och administrativa hinder för forskare från Central- och Östeuropa som vill delta i denna forskning. Det är därför särskilt välkommet att utskottet för industri, forskning och energi har godkänt ändringsförslagen till betänkandet. Ändringsförslagen lades fram med forskarna från denna region i åtanke, och i synnerhet de som är i början av sin forskarbana.
Det måste också framhållas att utskottet har visat stort intresse för de små och medelstora företagens problem. I föredragandens betänkande hittar vi rentav ett förslag om att särskilt beakta mikroföretagens och småföretagens särskilda situation. Forskarvärlden ser detta som en lämplig ram för att sätta press på Europeiska kommissionen så att den inrättar en informationsdatabas som ger en samlad översikt över aktuell vetenskaplig forskning. Den blir också en form av garanti för att immateriella rättigheter skyddas, med tanke på vetenskapsvärldens ökande förväntningar.
Denna typ av ny ekonomisk politik bör skapa nya möjligheter att flexibelt kunna välja ekonomiska instrument som säkerställer fortsatt sysselsättningstillväxt, i linje med det budskap som kan utläsas av denna debatt. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ).
   – Fru talman! Sex år efter starten för den tioåriga Lissabonstrategin är det fortfarande svårt att kalla EU den mest dynamiska ekonomin i världen. Att komma ikapp Förenta staterna eller Japan är fortfarande bara en strävan och en dröm. Det är knappast förvånande att orden inte följs av handling. Europeiska unionen har endast öronmärkt 1,93 procent av sin BNP till vetenskaplig forskning, medan Förenta staterna har avsatt 2,59 procent och Japan 3,15 procent av BNP till detta område.
Låga investeringar i forskning och utveckling och brist på tillräckligt stöd till innovation kommer inte att öka tillväxt- och sysselsättningspotentialen i EU. Därför är det ytterst svårt att garantera lämpliga budgetmedel till stödinstrument för små och medelstora företag, såsom programmet för konkurrenskraft och innovation och Jeremie-programmet.
Utöver att främja företagaranda och uppmuntra innovation måste vi också fortlöpande investera i vetenskaplig utveckling. Vetenskapliga medarbetare måste erbjudas lämpliga karriärvägar och ekonomiska villkor för att kunna bedriva sin forskning. Annars kommer institutioner i Förenta staterna och Japan att fortsätta lyckas locka i väg briljanta och kvalificerade europeiska experter med mer förmånliga anbud, och det blir för dessa länders räkning de kommer att vinna sina framtida nobelpris. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Fru talman! Användningen av teknik och innovation i ekonomi, näringsliv och handel bidrar på ett avgörande sätt till en starkt ökande produktivitet i arbetet och till att skapa nya kvalitetsjobb. Föredraganden, som jag uppriktigt lyckönskar till en gedigen redogörelse av hennes betänkande, påpekar därför med rätta att EU som helhet fortfarande inte lyckas använda sig av sin potential på ett bra sätt, varken när det gäller mänskliga resurser eller finansieringskapacitet, trots att EU:s institutioner erkänner att åtgärder för att främja forskning och innovation har en avgörande betydelse.
I alla nationella reformprogram framhålls självklart politiken för forskning och innovation och tillhörande tillämpningar som en utmaning. När det gäller finansieringen är det enligt min mening inte lika viktigt att maximera måluppfyllelsen i procentuella termer som att reformera de offentliga forskningssystemen, i kombination med att man omstrukturerar och främjar effektiviteten inom universitetens forskningsinstitutioner och forskningsprogram och överlag sprider intresset för kunskap och forskning till moderniserade utbildningssystem och effektiva program för livslångt lärande.
Att underlätta samriskföretag mellan offentliga och privata aktörer och gränsöverskridande samarbete är likaså viktiga investeringar för mer forskning och en framgångsrik innovationsspridning. Vid sidan om den statliga finansieringen förväntas en bra förvaltning av gemenskapens finansiella resurser och finansieringsmekanismer från kommissionens sida och tillgång till lån från Europeiska investeringsbanken kunna trygga en ökning av forskningsverksamheten, i synnerhet inom små och medelstora företag.
Inom ramen för den regionala konvergensen inom teknisk innovation och utveckling och slutförandet av den gemensamma arbetsmarknaden, anser jag att det vore en bra idé att främja små och medelstora företags deltagande i europeiska teknikplattformar. Maximal avkastning uppnås emellertid genom att främja mänskliga resurser, genom spetskompetens och kreativt samarbete mellan högskoleinstitutioner och organ för livslångt lärande och mellan näringsliv och tillverkningsindustri. Så kommer Europa att bli en global konkurrent på forskningsområdet, precis som man har blivit inom fotbollen. 
Wiesław Stefan Kuc (PSE ).
   – Fru talman! Den diskussion som avslutades för bara några minuter sedan berörde mycket likartade frågor. Alla talare beskrev situationen mycket väl. För att kunna utveckla måste man investera. Det inbegriper investeringar i vetenskaplig forskning och innovation. Parlamentets resolutionsförslag visar på denna självklarhet, och ger en detaljerad analys av situationen och den önskade inriktningen på framtida åtgärder. Alla påståenden om att Europa inte försöker skaffa sig ny kunskap, att man inte kan dela kunskap och att man inte ger ekonomiskt stöd till kunskap klingar dock mycket illavarslande.
Detta måste förändras! Vi måste börja investera i mer grundforskning, och vi måste bredda den offentliga finansieringen till forskning och utveckling. I annat fall kan vi komma att skjuta oss själva i foten. Om vi inte vidtar nödvändiga åtgärder, kommer vi att gå från att vara ett modernt och dynamiskt Europa, som ses som attraktivt av många medborgare i andra länder, till att bli en tekniskt och ekonomiskt eftersatt region som européer inte vill bo eller arbeta i och än mindre tycka om. 
Romana Jordan Cizelj (PPE-DE ).
   – Först och främst vill jag tacka föredraganden för att hon visar att vi kan vända globaliseringen till vår fördel genom att ge adekvata svar på pågående sociala processer, trots att ordet globalisering har en hotfull klang över hela Europa.
Hon har framför allt uppmärksammat oss på tre svaga områden. Det gäller skapandet av ny kunskap, samarbete vid skapandet och användandet av kunskap och kunskapsfinansiering. Jag vill också uppmärksamma tre områden som enligt min åsikt kommer att bli avgörande för ett framgångsrikt genomförande av Lissabonprogrammet. Det första är forskning, det andra samordning av politiken på nationell och EU-nivå och slutligen det europeiska tekniska institutet.
För det första har kommissionen i samarbete med Europaparlamentet och rådet lagt fram ett bra förslag till det sjunde ramprogrammet om forskning. Vi måste avsluta förhandlingarna om detta forskningsprogram så snart som möjligt, så att vi kan börja genomföra det i tid. De finansiella resurserna till detta program skars ner kraftigt under förhandlingarna om budgetramen, och därför måste forskningsbudgeten genomföras i sin helhet. Det finns inget godtagbart skäl för att ytterligare skära i dessa resurser.
För det andra kan åtgärder på EU-nivå stimulera enskilda medlemsstater att vidta egna åtgärder. Vi kommer bara att uppnå tillfredsställande resultat om vi kombinerar åtgärder på EU-nivå med åtgärder som vidtas av de enskilda medlemsstaterna. Jag uppmanar därför kommissionen att noga följa de åtgärder som enskilda länder vidtar och att se till att exempel på framgångsrika länder och framgångsrika metoder kommer till allmänhetens kännedom.
För det tredje är det likaså viktigt att samordna områdena utbildning, forskning och utveckling med ekonomi. Det är viktigt att kommissionen främjar sådant samarbete – jag hänvisar här till det europeiska tekniska institutet. För att detta förslag inte bara ska förbli ett politiskt projekt måste vi vara ytterst medvetna om alla berörda parters synpunkter. Vi måste främja en verklig tillväxt inom det europeiska forskningsområdet och förhindra att de ekonomiska resurserna skärs ned ytterligare och används för att utöka byråkratin. Tack! 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.30.
Gábor Harangozó (PSE ).
   – Initiativbetänkandet om genomförandet av Lissabonprogrammet kommer vid den mest lägliga tidpunkten, när vi står inför att avsluta förhandlingarna om det nya sammanhållningspolitiska lagstiftningspaketet. Återupplivandet av Lissabonstrategins mål om tillväxt och sysselsättning är en viktig aspekt i denna förnyade lagstiftningsram, eftersom alltför stora förseningar redan har krävts för målsättningen att göra EU till den mest dynamiska och konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomin. I detta hänseende kan jag bara stödja betänkandet från Pilar del Castillo Vera, och betoningen på att förbättra EU:s förhållanden när det gäller forskning och innovation. Jag vill mer specifikt välkomna inriktningen på de små och medelstora innovativa företagens möjligheter att uppnå Lissabonmålen, samt kravet att främja offentliga och privata finansieringar för att dra största möjliga nytta av gemenskapens ekonomiska stöd. Slutligen är det värt att understryka att det i enlighet med Pilar del Castillo Veras initiativbetänkande definitivt finns ett brådskande behov av att bättre harmonisera samordningen och samarbetet mellan de olika nationella strategierna om vi verkligen vill öka EU:s tillväxt- och sysselsättningspotential. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0206/2006) av Calabuig Rull för utskottet för industri, forskning och energi om en politik till stöd för EU:s tillverkningsindustri – mot en mer integrerad industripolitik (2006/2003(INI)). 
Joan Calabuig Rull (PSE ),
   . – Fru talman! Innan jag börjar mitt anförande vill jag gärna säga några ord om den allvarliga olycka som ägde rum i Valencia i går och som kostade 41 människor livet.
Som vissa ledamöter vet föddes jag och bor i staden Valencia, och jag vill därför börja med att uttrycka mina uppriktiga kondoleanser och min solidaritet med alla familjer till offren för denna tragiska olycka och tillönska alla sårade ett snabbt tillfrisknande.
Faktum är att en tragedi av den här storleksordningen i dagsläget är obegriplig, och jag hoppas att de särskilda orsakerna till olyckan kommer att klarläggas fullt ut så att inga andra familjer någonsin tvingas genomleva en sådan tragedi.
När det gäller det betänkande vi i dag diskuterar vill jag börja med att lyckönska kommissionen, i synnerhet kommissionsledamot Verheugen och hans medarbetare, till det meddelande de har presenterat om tillverkningsindustrins framtid.
Med tanke på de utmaningar vi står inför kan vi inte förhålla oss passiva eller inta en defensiv hållning, utan vi måste också erkänna att marknadens osynliga hand inte kommer att ge oss en tillräcklig lösning. Ett initiativ som åter för upp industripolitiken på dagordningen och främjar de villkor som krävs för att trygga den europeiska tillverkningsindustrins framtid är därför ett bra initiativ.
Europas strävanden måste vara att förbli en industriell stormakt och man får inte nöja sig med att enbart utveckla tjänstesektorn, vars framtid ofta hänger nära samman med förekomsten av en solid industribas. Medlemsstaterna och regionerna får därför inte vänta tills läget är kritiskt innan man vidtar åtgärder, med oåterkalleliga följder för industrin.
Vi talar i dag inte om en politik för att stödja industrijättarna. Den modellen var ett bottenlöst hål som slukade offentliga medel och stod i vägen för skapandet av nya möjligheter till stabila framtidsjobb.
Den europeiska tillverkningsindustrin står inför flera stora utmaningar samtidigt, däribland utvidgningen, globaliseringen och omlokaliseringarna. Det är dock ingen tvekan om att unionens största utmaningar kommer utifrån, i synnerhet till följd av globaliseringen och då särskilt konkurrensen från de asiatiska tillväxtekonomierna. Dessa utmaningar innebär att vi måste ändra invanda tänkesätt och dra fördel av nya möjligheter.
Den nuvarande industristrukturen i EU:s ekonomi som helhet gör oss inte bäst rustade att bemöta den pågående globaliseringen. EU:s handel är fortfarande koncentrerad till teknik på medelhög och hög nivå och till personalkompetens på låg eller medelhög nivå, vilket gör EU utsatt för konkurrensen från tillväxtekonomiernas tillverkare.
Vår konkurrensfördel måste komma från kunskap och kvalitet, och inte från låga priser. Det innebär emellertid ofta branschvis anpassning med sociala konsekvenser. Även om ansvaret i sista hand ligger hos den privata sektorn, måste dessa konsekvenser hanteras med hjälp av särskilda resurser, exempelvis Europeiska fonden för justering för globaliseringseffekter.
I meddelandet erkänns att användningen av de olika industripolitiska instrumenten måste anpassas till de förutsättningar och särskilda förhållanden som gäller inom varje enskild sektor.
Kommissionen föreslår också sju nya, ytterst viktiga, sektorsöverskridande politiska initiativ: att stärka skyddet av immateriella rättigheter och bekämpa varumärkesförfalskning, att inrätta en högnivågrupp för konkurrenskraft, energi och miljö och stödja tillträde till nya marknader för våra produkter på ett rättvist och ömsesidigt sätt.
Denna nya politik måste komplettera det arbete som görs i medlemsstaterna och vi har i detta sammanhang meddelat dem att det blir nödvändigt att lägga ner mer arbete på de problem de nya medlemsstaterna står inför.
Den nya strategin måste inriktas på samförståndslösningar med medverkan av viktiga aktörer, arbetsmarknadens parter och medlemsstaterna på ett tidigt stadium i den politiska beslutsprocessen. Den nya industripolitiken måste främja investeringar i människors kompetens och utrustning så att de kan anpassa sig till förändringarna och dra fördel av de nya möjligheter dessa medför. Just utbildning och flexibilitet är unionens viktigaste resurs och konkurrensfaktor.
Vi talar om konkurrens grundad på FoU, innovation, kvalitet och design, på infrastruktur, nya sätt att organisera produktionen och investeringar i spjutspetssektorer. Dessa åtgärder brådskar, eftersom EU-industrins konkurrenter i snabb takt flyttar sina positioner åt samma håll.
Jag vill avsluta med att betona behovet av att öka kunskapsöverföringen och tillämpa forskningsresultat på nya produkter och processer. Teknikplattformar har särskild betydelse för detta mål. Det är en modell som har skördat framgångar, men man måste hitta mekanismer för att ge små och medelstora företag tillgång till resultaten från teknikplattformarna och tillämpa deras innovationer. 
Günter Verheugen,
   Fru talman, mina damer och herrar! Jag tackar innerligen föredraganden Joan Calabuig Rull för hans betänkande, vari kommissionens intentioner anges korrekt och bedöms rättvist och bra.
Vi är således enade i vår uppfattning att Europa måste och kommer att förbli en stark industribas. Industrin är fortfarande en avgörande ekonomisk faktor för Europa, även om den inte längre är den enda. Tillverkningsindustrin sysselsätter direkt 34 miljoner människor i Europa och producerar tre fjärdedelar av alla varor som exporteras av EU. Mer än 80 procent av alla den privata sektorns utgifter för forskning och utveckling i EU härrör från industrin, och självklart är en stor andel av alla tjänster beroende av att den är stark och konkurrenskraftig.
Vi i Europa har verkligen ingen anledning att skämmas. Den europeiska industrins konkurrenskraft är inom många områden enastående, och det är inte som om vi hade hamnat på efterkälken inom detta område. Det finns vissa områden där konkurrensen har hårdnat och där vi har problem, men inom ett förvånansvärt stort antal områden är Europa världsledande och även ledande på teknikområdet.
När vi lade fram vårt förslag om industripolitiken under tjugohundratalet var vi överens om att inte halka tillbaka i forna tiders statliga kontroll, byråkrati och interventionism, och om att vi i stället måste förbättra villkoren för industriverksamhet i Europa i en sådan utsträckning att Europa förblir, eller blir, en attraktiv lokaliseringsplats för industrin. Det förutsätter att man helt avstår från protektionism och statligt stöd, men också att man konsekvent erbjuder hjälp för att främja och utveckla konkurrenskraften.
De olika horisontella och sektorsvisa initiativ som föredraganden redan har nämnt gör att vi närmar oss detta mål. Jag vill i synnerhet påpeka att vissa av de horisontella initiativ som kommissionen föreslog förra året under tiden har utvecklats till mycket viktiga frågor, exempelvis att öka innovationskapaciteten, skydda immateriella rättigheter och tillträdet till marknader i tredjeländer en viktig fråga som för närvarande diskuteras i Doharundan.
Jag vill särskilt uppmärksamma er på behovet av bättre lagstiftning för en modern industripolitik. Om det finns något område i den europeiska ekonomin som klagar över för mycket byråkrati och för många krångliga bestämmelser, så är det detta område. Som ni vet har vi behandlat denna fråga med stor omsorg. Jag vill också upprepa att syftet med den pågående översynen av gemenskapens lagstiftning inte är att sänka några normer, och exempelvis försämra miljöskyddet eller konsumentskyddet. Avsikten är i stället att göra bestämmelserna så effektiva och moderna som möjligt, för att stärka våra företags konkurrenskraft.
Jag delar helt föredragandens syn på kompetensproblemet, och jag är mycket tacksam över att han har betonat det så tydligt. För tillverkningsindustrins framtid i Europa kommer det att bli allt viktigare att ha tillgång till tillräckligt kvalificerade arbetstagare. I vissa medlemsstater har vi redan nu ett kompetensproblem, och en del av arbetslösheten inom EU orsakas av att viss kompetens inte finns tillgänglig där den verkligen behövs. Även inom detta område kommer det helt säkert krävas fortsatta samordningsåtgärder från både EU och medlemsstaterna. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Herr kommissionsledamot! Jag hoppas att denna debatt ska leda till att kommissionen lägger större vikt vid de olika industrisektorernas betydelse inom EU, och till industrins stora betydelse för välstånd och sysselsättning. Därför är det nödvändigt att investera i åtgärder för att stärka befintliga företag. Man måste uppmärksamma de mest sårbara industrisektorerna och de redan kännbara konsekvenserna av världshandelns avreglering.
Vi kan inte fortsätta ha en förhandlingspolicy i Världshandelsorganisationen där man struntar i de olika industrisektorerna, jobb med rättigheter, regional utveckling och ekonomisk och social sammanhållning.
Utskottet för sysselsättning och sociala frågor försökte peka på dessa frågor i det yttrande som jag lägger fram och som beaktades av en majoritet i utskottet för industri, forskning och energi. Jag vill understryka behovet av att skydda arbetstagarna varje gång tillverkningsföretag omstruktureras. Här ingår också att se till att arbetstagarna får full information och har ett avgörande inflytande under processen. 
Werner Langen,
   . – Fru talman! Först vill jag tacka Joan Calabuig Rull för hans utmärkta och resultatinriktade samarbete, och jag vill också tacka kommissionen, i synnerhet kommissionsledamot Verheugen, eftersom kommissionen har lagt fram ett högst användbart förslag, som pekar ut en ny riktning för industripolitiken.
Vår grupp stöder resolutionsförslaget från utskottet för industri, forskning och energi. Vi var med om att utarbeta förslaget och det avspeglar våra egna synpunkter. Å andra sidan kommer vi att kräva en separat omröstning om vissa ändringsförslag, där man inkräktar på medlemsstaternas befogenheter. Detta är en fara vi inte tänker tolerera. Kommissionen bär inte ensam ansvaret. Medlemsstaterna själva är också ansvariga för många områden och de måste axla detta ansvar.
För oss är modern industripolitik ett verktyg för att se till att Europa fortsätter att vara en attraktiv lokaliseringsplats, och att konkurrenskraftiga villkor tryggas mot bakgrund av globaliseringen. Som Joan Calabuig Rull påpekade krävs en konkurrenskraftig industri om tjänstesektorn ska kunna stärkas. Industripolitiken utgör därför en sorts grund, snarare än ett hinder för satsningarna på att öppna upp nya marknader i tjänstesektorn. Industrin, som kännetecknas av höga kvalitetskrav och tekniska framsteg, var och är fortfarande motorn i Europas ekonomiska utveckling, och alla åtgärder som rör miljö- och klimatskydd måste bedömas med avseende på energipolitiken, för att se om de bidrar till att förbättra ramvillkoren.
När vi säger att medlemsstaterna ska bära ansvaret för många åtgärder måste vi självklart fråga oss om vi inte går för långt i vissa avseenden. Ja till bättre samordning, nej till EU-ansvar, ja till sektorsvisa exportgrupper, nej till kompetens- och strategiplaner för företag och regioner, ja till medverkan av arbetstagare, men nej till allmän vetorätt för företagskommittéer. Om vi följer dessa exempel är jag övertygad om att vi kan förbättra Joan Calabuig Rulls betänkande ytterligare, och att vi tillsammans med kommissionen kort och gott kan ta fram en användbar handbok för den framtida industripolitiken i förhållande till andra politikområden. 
Reino Paasilinna,
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag tackar föredraganden för ett utmärkt betänkande, som vi stöder.
Vill vi verkligen bli den ledande kunskapsbaserade ekonomin i Europa och faktiskt i hela världen, eller föredrar vi att försöka hanka oss fram genom att hålla fast vid det gamla, med hjälp av bidrag? Det är frågan. Även de gamla industrisektorerna kan blomstra och bli konkurrenskraftiga om det finns finansiellt stöd för att modernisera dem. Fortbildning och innovation kan exempelvis bidra till att forma en bra arbetsstyrka för framtiden.
Nokia är ett bra exempel. Visste ni att Nokia för många år sedan var en välkänd tillverkare av skor och stövlar? Det är långt från skor och stövlar till mobiltelefoner.
I den accelererande och hela tiden allt intensivare konkurrensen i den globala ekonomin kan Europas konkurrenskraft endast bevaras om vi investerar i forskning, utveckling och innovation. Vi är alla överens om detta, men det blir bara inte av.
Konkurrenskraften har emellertid också upprätthållits med ohållbara metoder, som massavskedanden och plötsliga förflyttningar av produktionen. Det är som om vi kommit till en sjö och tömt den på fisk och sedan flyttat vidare till en annan sjö och tömt även den på fisk. Denna typ av europeiskt överfiske kan inte anses vara en klok metod. De anställda på företagen är flexibla, och i många länder verkligen väldigt flexibla, men bristen på all form av skydd för icke-manuellt arbete fungerar som en broms i ett innovativt samhälle.
Arbetstillfredsställelse och de anställdas förmåga att orka är viktigt, och kan bidra till att säkerställa att vi får en effektiv och uthållig arbetskraft. Enligt de senaste rapporterna från Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor har den arbetsrelaterade stressen ökat, en stadig trend under senare år. Resultatet är sjukfrånvaro, lägre arbetseffektivitet och till och med att människor låter sig slås ut från arbetsmarknaden. Särskilt oroande är att kraven i arbetslivet har ökat, i synnerhet i de kvinnorelaterade sektorerna. Om kineserna arbetar ihjäl sig, borde vi åtminstone kunna arbeta med ett leende. 
Patrizia Toia,
   . – Tack, fru talman, mina damer och herrar! Det är en vitt spridd uppfattning att EU:s framtida utveckling till stor del hänger på samhällets och den kunskapsbaserade ekonomins förmåga att leverera resultat, men vi underskattar ofta på ett sorgligt sätt behovet av att som ett led i denna ambitiösa strategi utarbeta, lansera och förbättra en samlad politik för alla sektorer i vår produktion och det europeiska produktionssystemet i stort, inbegripet traditionella sektorer, från jordbruk till tjänster och från kärnverksamhet i tillverkningsindustrin till byggsektorn. Vi kan i själva verket inte ha en ekonomi som enbart grundar sig på immateriella nätverk, information och mjukvara utan en solid grund i tillverkningsindustrin med produktion av primärvaror, med allt ifrån färdiga varor till maskiner, och allt ifrån dagligvaror till lyxartiklar.
Ett ekonomiskt system är hållfast om det möjliggör en ekonomisk tillväxt inom alla produktionsgrenar och om det förmår föra in allt starkare och mer livskraftiga tekniska innovationer i processer och produkter, inklusive traditionella produktionssektorer, om det klarar att föra in en stor mängd forskning, diversifiering och kan hålla jämna steg med den senaste utvecklingen. På så vis kan vi behålla vår position på världsmarknaden och slå vakt om storleken på Europas handelsbalans.
Herr kommissionsledamot! Som ni sa är kommissionens och medlemsstaternas stöd till ländernas strategiska sektorer inte någon styrning eller statlig interventionism, en politik som har övergetts på den inre marknaden och på de fria marknaderna i Europa och i världen, utan det är en förmåga att främja en industripolitik som kan klara, förutse och hantera förändringar, som kan skapa en attraktiv miljö för internationella investeringar och som kort sagt kan hantera de många kriserna i Europas produktionssystem och möta framtida utmaningar.
Två nya tendenser har lyfts fram av föredraganden och av övriga talare, som även jag vill nämna. Nu när det i flera år verkat som om den sektorsvisa strategin till stor del är överspelad, börjar vi äntligen åter inse att vi måste förstå vad som verkligen händer i de strategiska sektorerna i vår del av världen. När det gäller den andra aspekten, brukar man med industripolitik mena en integrerad politik, som kräver integrerade, praktiska åtgärder, men den politiken måste också utformas – och det är här vi kan uppmana kommissionen att arbeta lite hårdare – med beaktande av alla olika aspekter: rent industriella aspekter, forskningsaspekter, energiaspekter och handelsaspekter.
Vi är alla väl medvetna om att vi för att klara oss på världsmarknaden måste skaffa oss mer och mer resurser och även driva på kommissionens arbete, precis som vi har sett att man gjort när det gäller textilsektorn och andra sektorer. Alla mina kolleger från de olika medlemsstaterna vet dock att det som drabbade textilsektorn, det vill säga vissa delar av världens omvälvande, extrema lågprisproduktion, kan komma att slå mot andra för Europa viktiga produktionssektorer. Vi manar därför till satsningar längs denna linje. Vi uppmanar också Europeiska fonden för justering för globaliseringseffekter att även den omfatta aspekten med sektorsvis omstrukturering, för att kunna hjälpa arbetstagare att omskola sig till nya jobb och inhämta den yrkeskompetens som behövs i ett integrerat system med innovationskapacitet, vilket mina kolleger bland ledamöterna också har påpekat.
Vidare vill jag nämna de små och medelstora företagen. Vi vet alla att Europas produktionsstruktur bygger på att dessa företag finns, vilket inte enbart kan mätas i termer av produktion, utan också är en verklighet som vitaliserar regionerna och driver fram regionalpolitiska åtgärder.
Herr kommissionsledamot! Jag vill tala om att vi uppskattar den här kommissionen, en kommission som inte förhåller sig passiv till Europas problem och förändringar, utan förmår spela en kraftfull och samordnande roll. 
Rebecca Harms,
   – Fru talman, mina damer och herrar! Svagheterna i kommissionens förslag kan inte Joan Calabuig Rull lastas för. Enligt vår åsikt är den verkliga svagheten att denna ram fortfarande saknar ett strategiskt perspektiv. Grunden för en framgångsrik strategi, och på den punkten instämmer jag i vad föregående talare sade, måste enligt vår mening vara att klargöra samspelet mellan industripolitik, regionalpolitik, konkurrens- och handelspolitik och sist men inte minst miljöpolitik.
I samband med vår kritik av dessa analytiska brister oroas vi över att industripolitiken beslutas av högnivågrupper som EU:s centralmakt varit en grogrund för, men som domineras av några få stora industribolag. Ett problem med detta tycker vi är att den demokratiska kontrollen försvagas inom området. Ett annat problem är att de små och medelstora företagen saknar all form av talan i dessa högnivågrupper, trots att de sysselsätter 50 procent av alla arbetstagare i bearbetningsindustrin.
I de fall då industriföretag i Europa på senare år har misslyckats, eftersom de inte har kunnat förnya sig, har det förvisso inte berott på någon dålig politik, utan på att vissa företagsledare har misslyckats helt med att erkänna sina arbetstagares innovationspotential, eller själva behovet av innovation. 
Lydia Schenardi (NI ).
   – Fru talman! Utåt sett innehåller detta betänkande ett antal viktiga idéer. Det talas om industrins avgörande roll i en modern ekonomi, trots att man i åratal har omhuldat myten om ett postindustriellt samhälle som enbart inriktas på tjänster. Det sägs att man i WTO-förhandlingarna måste beakta varje sektors specifika särdrag, och alla medlemsstaters specifika problem, vilket är något av en kulturrevolution, men som aldrig kommer att tillämpas av kommissionen, som ser på Europeiska unionen som en odelbar helhet. Betänkandet uttrycker förtroende för bilaterala avtal när det gäller att lösa problem med marknadstillträde för era tillverkare, i synnerhet i tillväxtekonomierna, och tillämpningen av principen om ömsesidighet i den internationella handeln. Detta går stick i stäv mot tron på multilateralism, som vid otaliga tillfällen har hävdats i parlamentet. Betänkandet är mycket sparsamt i sin kritik mot illojal konkurrens och varumärkesförfalskning, som EU centralt bekämpar så halvhjärtat. Förvisso är allt detta riktigt, men i huvudsak är det bara meningslöst prat, och förändrar ingenting.
I Europaparlamentets betänkande, liksom i kommissionens meddelande, föreslås fortfarande samma förlegade och katastrofala metoder. Standardpolitiken med konkurrens och avregleringar, exempelvis på energimarknaden, satsningar på att lindra effekterna av globaliseringen, som ses som oundviklig och i huvudsak positiv för aktieägarna, modernisering av lagstiftningen om immateriella rättigheter, som mjukvarupatentet står som en symbol för – förkastat av användarna och små och medelstora företag i branschen – och en förenkling av lagstiftningen, exempelvis Reach-direktivet – den invecklade text på 1 200 sidor som äventyrar EU:s kemiska industri.
Detta är den vanliga klagovisan över en politik som har bedrivits i åratal, för att få folk att tro att vad som krävs är en europeisk industripolitik som inte är möjlig enligt fördragen, för att förhindra medlemsstaterna från att ta saken i egna händer när de ställs inför resultatet i form av avindustrialisering och socialt sönderfall. 
Talmannen.
   Debatten om detta betänkande är avslutad. Återstående talare kommer att få tillfälle att yttra sig i kväll. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B6-0312/2006) med frågor till kommissionen.
Följande frågor har ställts till kommissionen. 
Talmannen.
Är kommissionen medveten om den besvärliga situation som flera av mina väljare ställts inför när det gäller sändningsrättigheterna i Storbritannien till fotbolls-VM? I vissa fall har det blivit mycket dyrt att titta på fotbollsmatcher i tv eftersom man måste betala för mer än en kanal och till flera bolag för att kunna ha möjlighet att se vissa matcher. Kan detta ses som ett rättvist beslut när det leder till att vissa människor av ekonomiska skäl inte kan följa en sport i tv? Hur ska låginkomsttagare ha råd att följa sina favoritlags matcher om de blir tvungna att skaffa mer än ett tv-abonnemang? 
Neelie Kroes,
   . Kommissionen anser att resultatet av auktionen av medierättigheterna till Premier League, som genomfördes i enlighet med kommissionens beslut 38173, kommer att ha positiva effekter för de engelska fotbollssupportrarna.
BSkyB:s långvariga monopol avseende rättigheterna att direktsända matcherna från Premier League har upphört som ett resultat av denna auktion. Under auktionen förvärvade BSkyB fyra paket motsvarande 92 direktsända matcher, medan Setanta förvärvade två paket motsvarande 46 direktsända matcher. Setanta har nu framträtt som en stark konkurrent, och kommer att kunna utöva både ett kommersiellt tryck och ett pristryck på den tidigare monopolinnehavaren BSkyB. Valet för de engelska fotbolls- och idrottssupportrarna har också förbättrats. Setanta är nu i en position där man kan erbjuda ett publikdragande alternativt idrottsprogram, däribland direktsända matcher från Premier League.
Kommissionen har handlat helt i enlighet med EG:s konkurrensregler och till förmån för de engelska konsumenterna. Det kvarstår att se huruvida kostnaderna för konsumenterna i själva verket kommer att öka. På en marknad där åtminstone två aktörer närvarar är enskilda operatörer tvungna att noga överväga huruvida de kan fortsätta att höja priserna för sina paket utan att förlora kunder. Det är dessutom långt ifrån säkert att en enstaka operatörs förvärv av rättigheterna att direktsända samtliga matcher från Premier League skulle leda till lägre kostnader för de engelska fotbollssupportrarna.
I frånvaron av konkurrenstryck är det inte omöjligt att en enskild operatör skulle ha höjt priserna för sina idrottstjänster utan att kompensera för prishöjningen genom ett större urval, vilket nu finns till hands.
Kommissionen har också noterat att de engelska fotbollssupportrar som under förra säsongen önskade se mer än de 88 direktsända matcher som BSkyB erbjöd i sitt grundläggande idrottspaket var tvungna att registrera sig för en andra abonnemangskanal från BSkyB, Prem Plus. Idén med två separata abonnemangskanaler är således ingen nyhet för fotbollssupportrarna i Förenade kungariket. 
Claude Moraes (PSE ).
   – Detta är en riktigt spännande fråga för vissa av oss.
Det handlar egentligen inte om att hantera monopol, för vi stöder kommissionen i detta viktiga syfte. Frågan i det här fallet är att jag har en väljare som har ett funktionshinder; han ser på tv och vill endast se på en abonnemangskanal. Jag vill för kommissionsledamoten göra gällande att vi har något som liknar lagen om oavsiktliga konsekvenser här. Ni har försökt att göra det rätta genom att åtgärda ett monopol, BSkyB, men i själva verket har ni genom Setanta skapat en situation där mina väljare är tvungna att betala för två abonnemang för att kunna se lika mycket fotboll som tidigare. Är detta något som kommissionen skulle kunna undersöka? 
Neelie Kroes,
   . Frågan är klar och tydlig. Ett av våra huvudmål var att upphäva BSkyB:s långvariga monopol avseende rättigheterna att direktsända matcherna från Premier League, och jag anser att detta mål har uppnåtts. I synnerhet har nu Setanta framträtt som en stark konkurrent till BSkyB, och kommer att kunna utöva både ett kommersiellt tryck och ett pristryck gentemot BSkyB. Försäljningen av rättigheter till direktsändningar till två konkurrerande programföretag ger redan konsumenterna ett större urval än tidigare. Hur stor inverkan detta kommer få beror på BSkyB:s och Setantas kommersiella strategier.
Det är alltför tidigt att säga huruvida den grad av konkurrens som härigenom har införts kommer att vara tillräcklig. Om inte konsumenterna drar nytta av FA Premier Leagues nuvarande förfarande är det, mot bakgrund av tredje parters och nationella myndigheters ståndpunkt, emellertid nödvändigt att i framtiden hålla ytterligare diskussioner på nationell nivå om dessa frågor, och då vore det samtidigt lägligt att ta itu med Premier League.
Kommissionens beslut enligt artikel 9 kan och bör inte hindra detta. Som ledamoten känner till har inte alla konkurrensproblem kunnat lösas, och inte heller vill jag att beslutet ska användas emot nationella myndigheter eller domstolar om de skulle vilja vidta ytterligare åtgärder. Jag är ytterst tacksam för insatserna, hjälpen och stödet i denna fråga från Office of Fair Trading (OFT) och Office of Communications (Ofcom). 
Glyn Ford (PSE ).
   – Fru kommissionsledamot! Tack så mycket för den här kvällen som kommer att vara gynnsam antingen för tysk eller möjligtvis för italiensk fotboll. Får jag fråga er om ni menar allvar? Att försöka bryta tv-monopolet för fotboll i har lett till en enda röra. Som fotbollsfan har jag fortfarande absolut inget val. Jag måste abonnera på BskyB en annan kanal om jag vill följa mitt lag. Inser kommissionen att 90 procent av folket inte vill köpa en slumpmässig rad fotbollsmatcher? De vill följa sitt lag. Varför har ni delat upp kakan på det här sättet? Den borde delas upp så att jag kan välja att se mitt lags matcher, i stället för att få vissa av dem samt tjugo matcher som jag inte vill se. Kommer ni att titta på det här igen?
Neelie Kroes,
   . – Jag ska besvara den första frågan. Menar jag allvar? Ja, jag menar allvar. Jag är medveten om att den här typen av beslut ibland inte välkomnas av alla ledamöter, men jag är också medveten om att jag måste ta mitt ansvar.
Jag tar den oro som brittiska konsumenter och ledamöter uttryckt på stort allvar, därför att jag önskar att minska kostnaderna och öka valmöjligheterna för konsumenterna, inte motsatsen. Jag anser emellertid också att resultatet från Premier League-auktionen kommer att ha gynnsamma effekter för engelska fotbollsfans både på kort och lång sikt. Konsumenternas välfärd kan inte mätas enbart genom att se på inställningen hos en enda person, som vill se ett visst lags alla matcher.
Brittiska idrottsfans kommer nu att ha möjlighet att se ett betydande antal Premier League-matcher samt annan idrott, till exempel skotsk fotboll, europeisk fotboll och rugby i direktsändning genom Setanta, som erbjuder sju kanaler för tillfället. De kommer att kunna göra det utan att vara tvungna att abonnera på Sky Sports, en valmöjlighet som förut saknades.
Det är också värt att notera att Setanta, enligt tidningsartiklar, överväger att visa matcher genom en betal-tv-tjänst på den digitala markbundna plattformen Freeview, som skulle kunna göra Premier League-matcher åtkomliga genom digital markbunden tv för första gången. Det är verkligen ett erbjudande. 
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! De multinationella företagen har i många år sneglat på sändningsrättigheterna till idrottsevenemang, och nyligen har också dotterföretag till de stora idrottsförbunden gjort detsamma. Betal-tevens intåg i medborgarnas vardag har genomgripande förändrat televisionens roll. Nu tvingas medborgarna exempelvis betala för att kunna se idrottsevenemang, och mobiltelefoni och Internet knackar på dörren till denna nya företeelse.
Hur vill kommissionen tackla denna anstormning? Innebär detta att medborgare som inte har det nödvändiga abonnemanget nekas tillgång till OS, VM och internationella evenemang? Och till sist, vad gör man åt de listor över idrottsgrenar som medlemsstaterna måste föreslå och meddela den behöriga EU-kommittén, vars uppdrag snarare handlar om fri television än betal-teve? 
Neelie Kroes,
   – Jag skulle än en gång vilja understryka att det vid tillämpning av EG-rätt på sport är viktigt att skilja mellan sport då den ger upphov till ekonomisk verksamhet och rent idrottsliga bestämmelser.
Då sport ger upphov till ekonomisk verksamhet är den underkastad EG-rätten, inklusive den inre marknaden och konkurrensreglerna på samma sätt som annan ekonomisk verksamhet. Så långt är allt väl! Naturligtvis tar gemenskapen, vilket speglas av Niceförklaringen, hänsyn till inneboende sociala, utbildningsmässiga och kulturella aspekter av sport då den genomför åtgärder enligt fördraget. Kommissionen har följt den här linjen vid tillämpningen av EG:s konkurrensregler i enskilda fall, och den här metoden har bekräftats av europeiska domstolar. Ledande idrottsorgan ska vid ekonomisk verksamhet, som vilket företag som helst, garantera att EG:s konkurrensregler efterlevs.
Jag sa att inte alla konkurrensproblem har lösts; jag skulle inte heller vilja att ett beslut används mot nationella myndigheter eller domstolar om de skulle önska att ingripa i framtiden. Det är tydligt att konkurrens i sig själv skapar ekonomisk verksamhet, det gör konkurrenterna mer alerta, det är fördelaktigt för konsumenterna och resulterar i de flesta fall i större mångfald, bättre kvalitet och bättre pris. 
Talmannen.
I ljuset av den folkomröstning som nyligen genomfördes undrar jag vilka omedelbara förändringar som kommer att ske i förbindelserna mellan EU och Montenegro och om kommissionen planerar något kompletterande stöd nu? 
Olli Rehn,
   . – Till följd av folkomröstningen den 21 maj 2006, som utfördes i enlighet med internationella normer och som resulterade i en seger till förmån för självständighet, håller Montenegro och Europeiska unionen, efter självständighetsförklaringen av Montenegros parlament och reaktionen från Europeiska unionen vid rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) den 12 juni, nu på att etablera diplomatiska förbindelser.
Kommissionen avser att inom kort lämna in ett förslag till rådet och begära att få förhandla fram ett stabiliserings- och associeringsavtal med Montenegro som grundas på förhandlingsdirektiven av den 3 oktober 2005, som avsåg det tidigare Statsförbundet Serbien och Montenegro.
I detta sammanhang skulle jag vilja informera parlamentet om att vi ska lägga fram ett förändrat förhandlingsmandat med Serbien. Både Serbien och Montenegro, liksom de andra länderna på västra Balkan, har ett konkret europeiskt perspektiv. Stabiliserings- och associeringsavtalet är det första steget, medan det slutliga målet är en anslutning till EU vid ett senare skede, då länderna uppfyller de nödvändiga villkoren. Västra Balkans europeiska perspektiv bekräftades av Europeiska rådet i mitten av förra månaden.
Kommissionen kommer att intensifiera sin övervakning av utvecklingen i Montenegro, som nu är tvunget att på egen hand ta ansvar för förbindelsen med Europeiska unionen, inklusive genomförandet av det europeiska partnerskapet och behovet av att avsevärt stärka dess administrativa och institutionella kapacitet.
I höst kommer kommissionen att ge ut en separat årlig rapport för Montenegro, som kommer att innehålla specifika rekommendationer för framtiden i landet.
Montenegro, liksom andra länder i regionen, kommer att få hjälp genom det kommande finansiella föranslutningsinstrumentet 2007. Slutligen avser kommissionen att inom kort öppna ett kontor i Montenegro, som kommer att ansvara för dialogen med myndigheterna och det civila samhället, övervakning av reformer och genomförandet av föranslutningsinstrumentet. 
Robert Evans (PSE ).
   – Fru talman! Jag skulle vilja rätta er. Ni sa att frågan rör ”problemet” Montenegro. Jag anser att det är en utmaning snarare än ett problem.
Herr kommissionsledamot! Jag är glad över att höra er säga att kommissionen överväger att öppna ett kontor i Podgorica. Jag välkomnar detta initiativ. Anser ni att detta kan bidra till att främja turismen i Montenegro? Jag anser att den adriatiska kustlinjen erbjuder fantastiska möjligheter. Ni talade om ett möjligt medlemskap i Europeiska unionen. Har ni någon uppfattning om tidsramen? Hur länge kan det enligt er dröja innan Montenegro kan lämna in en ansökan om ett EU-medlemskap? 
Olli Rehn,
   . – Ledamotens fråga är extremt relevant och viktig, särskilt ur republiken Montenegros och dess invånares synvinkel. Den främsta uppgiften för kommissionens kontor i Montenegro kommer att vara att främja europeisk integrering och förhållandet mellan Montenegro och Europeiska unionen. Indirekt kommer detta säkert att bidra till att underlätta en ekonomisk och social utveckling, inklusive utveckling av en turistnäring, som kommer att gynna landet och invånarna.
När det gäller en prognos för när Montenegro kommer att uppfylla alla krav för en anslutning och alltså gå med i Europeiska unionen, så lämnar jag det till vadslagningsbyråer. Från kommissionens och Europaparlamentets synvinkel är det viktigare att garantera kvaliteten på anslutningsprocessen, snarare än dess hastighet. Vi måste betona innehåll snarare än tidsram, då vi diskuterar anslutningsförhandlingarna eller föranslutningsfasen som republiken Montenegro nu snart står inför. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! Än en gång vill jag bara be er att göra det helt klart att Montenegro har exakt samma utsikter till anslutning som alla andra länder i regionen enligt Thessalonikiförklaringen. När det specifikt gäller minoritetsfrågan vill jag också säga att Montenegro för en exemplarisk politik på detta område.
För det andra vill jag bara fråga hur situationen för närvarande ser ut när det gäller Serbien. Vem är det ni förhandlar med – den tidigare federala nivån, eller den tidigare republiknivån i Serbien? 
Olli Rehn,
   . – Ledamoten ställer en mycket kritisk fråga. Jag kan garantera honom och samtliga av er att Republiken Montenegro har samma utsikter att nå det slutliga målet, ett EU-medlemskap, som de andra länderna på västra Balkan. Det är i samma ställning som alla de andra länderna i regionen.
Minoritetens rättigheter är ett kritiskt villkor. Det berör samtliga länder i regionen, och vi betonar behovet av att alla länder i regionen samt övriga kandidatländer respekterar minoritetens rättigheter. Detta nämns i vårt betänkande, som kommer att läggas fram nästa höst, troligen i oktober eller november.
När det gäller nivån på förhandlingarna med Serbien förhandlade vi tills nyligen på grundval av den dubbla strategin med Serbien och Montenegro på två nivåer, med statsförbundet om frågor som föll inom statsförbundets befogenhet och med de två republikerna om frågor som föll inom de två republikernas befogenhet. Nu vill vi förena innehållet som hittills uppnåtts i förhandlingarna. När rådet en gång har antagit det nya förhandlingsmandatet för Montenegro och det modifierade mandatet för Serbien kan vi fortsätta förhandlingarna på grundval av det förenade resultatet, i Serbiens fall naturligtvis när landet fullt ut samarbetar med Internationella krigsförbrytartribunalen för f.d. Jugoslavien.
Den här metoden leder till en minimering av de tekniska hindren, och vi kan till exempel sammanfatta förhandlingarna om stabiliserings- och associeringsavtalet med Serbien så fort landet samarbetar fullt ut med ICTY. 
Talmannen.
De senaste månaderna har kommissionen gjort undersökningar på platsen av ett antal viktiga energiföretag i syfte att fastställa hur konkurrensen utvecklas på den europeiska gas- och energimarknaden. Det är mycket viktigt att garantera en rättvis konkurrens på energimarknaden för de europeiska hushållens välfärd. Då vi parallellt med dessa åtgärder diskuterar inrättandet av en eventuell gemensam europeisk energipolitik och då undersökningsresultatet måste användas vid utarbetandet av strategin, föreslår jag att vi på en lämplig nivå bör offentliggöra undersökningsprocessen, med tanke på resultaten från undersökningen.
Skulle kommissionen mot bakgrund av ovanstående kunna ange i vilket skede undersökningen av sektorn befinner sig och vilka huvudsakliga resultat de hittills vidtagna åtgärderna har gett? När kan man förvänta sig ett slutresultat? Planerar kommissionen några ytterligare åtgärder för att komplettera den inre energimarknaden? 
Neelie Kroes,
   . – Som kommissionen bekräftade den 17 maj 2006 utfördes nyligen undersökningar på platsen av ett antal viktiga energiföretag i Europa. Det är inte möjligt att ytterligare kommentera de här pågående undersökningarna.
Som ni vet utförs undersökningar enligt artiklarna 20 och 21 EG-förordningen, som en normal del av kommissionens genomförandeåtgärder inom konkurrensområdet. I allmänhet utförs undersökningar därför att kommissionen har anledning att tro att berörda företag har brutit mot kartellagstiftningen enligt artiklarna 82 och 81 i fördraget.
Artikel 28 i förordningen förbjuder kommissionen att lämna ut information som inhämtats genom en undersökning, förutom under begränsade omständigheter. Kommissionen publicerar emellertid, i enlighet med förordning (EG) nr 1/2003, alla sina beslut i behörig ordning.
Kommissionen utför också en sektorsinriktad utredning om konkurrensförhållandena på EU:s gas- och elmarknader. Det här är en verksamhet som är skild från de enskilda undersökningarna och inspektionerna som ledamoten hänvisar till, men den utförliga informationen om energimarknadens funktion som inhämtas under den sektorsinriktade utredningen kommer naturligtvis att bidra till att informera om genomförandeåtgärder som kommissionen vidtar i enskilda fall.
De första huvudsakliga resultaten från den sektorsinriktade utredningen publicerades i februari 2006, varvid ett antal rådande konkurrenshinder identifierades. Till exempel är nationella grossistenergimarknader fortfarande mycket koncentrerade, med ett litet antal nya konkurrenter som träder in i branschen. Det finns också alldeles för lite integrering mellan de nationella marknaderna. Infrastruktur och leverantörsfunktioner är så nära förbundna att det är svårt för nya leverantörer att komma in på marknaden, vilket betyder att konsumenter förlorar valmöjligheter. Det finns en brist på insyn och öppenhet, så att nya konkurrenter inte kan få tag på information. De behöver få in en fot.
Slutligen verkar priserna inte svara mot förändringar i tillgång och efterfrågan. Det kommer att krävas en kombination av lagstiftningsreformer och strukturförändringar samt ett kraftigt genomförande av konkurrensregler för att hantera de här problemen. Kommissionen har åtagit sig att vidta genomförandeåtgärder om det visar sig vara berättigat.
Den sektorsinriktade utredningen kommer att avslutas i slutet av året. Kommissionen kommer då att besluta huruvida ytterligare åtgärder krävs för att förbättra konkurrensförhållandena på gas- och elmarknaderna. Informationen som inhämtats genom den sektorsinriktade utredningen kommer också att spela en viktig roll i det pågående utarbetandet av en gemensam europeisk energipolitik, som överenskommits i rådet i vår.
Kommissionen leder också en översyn av genomförandet av europeiska lagstiftningsåtgärder inom energisektorn. Det här arbetet leds av Andris Piebalgs, ledamot av kommissionen (energi), och kommissionen kommer att redogöra för parlamentet och rådet vid årsskiftet. Det här betänkandet kommer också att spegla vidare åtgärder som behövs för att komplettera integreringen av Europas energimarknader.
All information som inhämtats under den sektorsinriktade utredningen och översynen av genomförandet av avregleringsdirektiven tillsammans med annan information som erhållits genom samråd med berörda aktörer kommer naturligtvis att spela en nyckelroll vid utarbetandet av en gemensam europeisk energipolitik. 
András Gyürk (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! Tack för ert svar, även om ni inte kunde gå in på några specifika detaljer om undersökningarna. Om ni så tillåter kommer även min följdfråga att vara av allmänt slag. I likhet med er anser jag att det finns många problem med utvecklingen av den inre energimarknaden. Min fråga är om de konkurrenspolitiska instrumenten kommer att vara tillräckliga för att lösa dessa problem i framtiden, eller om kommissionen anser att det är nödvändigt att inrätta ett europeiskt energiövervakningsorgan, som självklart i första hand skulle ägna sig åt handel över gränserna? Tack så mycket. 
Neelie Kroes,
   . – Ledamoten berörde helt riktigt frågan om detta är tillräckligt. Jag har förklarat för ledamoten att kommissionen redan har inlett ett antal undersökningar, där det framgår att verksamhet som strider mot konkurrensregler bidrar till de problem som identifierats genom undersökningen inom energisektorn. Konkurrenslagstiftningen kan emellertid inte i sig själv leda till att marknader öppnas, vilket ledamoten kommer att bli medveten om. Vi behöver komplettera vårt genomförande genom en förbättrad lagstiftning, ökad insyn och öppenhet, förbättrad gränsöverskridande samordning osv.
Lagstiftningen kan behöva ändras för att vi ska få full vinst på elmarknaden. Då vi har hela resultatet från undersökningen om konkurrensvillkor inom energisektorn kommer vi att fundera vidare på vilka förändringar som kan komma att krävas. Min kollega, Andris Piebalgs, undersöker nivån på det nuvarande genomförandet av rådande avregleringsdirektiv inom energisektorn. Beroende på resultatet från den här översynen kommer vidare åtgärder för att avreglera marknaderna att beaktas. Full strukturell uppdelning är ett alternativ som bör beaktas. Ledamoten kommer säkert att dra slutsatsen att vi vidtar åtgärder när vi upptäcker något som är ruttet i staten. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! I dagsläget genererar energihandeln, och i synnerhet energiimporten, höga vinster på internationell nivå. Det pågår för närvarande diskussioner om att återinvestera dessa vinster i Europa, något som skulle innebära att OPEC, Ryssland och kanske också Kina inom en nära framtid kan försätta den europeiska marknaden i en trängd situation. Hur ser ni på detta framtidsscenario från konkurrenssynpunkt?
För att ge ett konkret exempel köper Gazprom upp de större energibolagen i Europa. Vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta med anledning av det, för att trygga vår framtida energiförsörjning? 
Neelie Kroes,
   . – Som ledamoten helt riktigt nämnde har det förekommit en hel del förändringar på hela energimarknaden. Europa måste stabilisera sitt förhållande till huvudproducenterna utanför EU också. Det ska och får emellertid inte hindra oss från att garantera en integrerad, konkurrenskraftig marknad inom EU.
En öppen, konkurrenskraftig, flexibel och sammanlänkad inre EU-marknad kommer att garantera en trygg energiställning i framtiden, eftersom den kommer att göra den europeiska marknaden attraktiv för externa leverantörer, så det är en del av planen.
En sådan marknad kommer också att vara öppen för att omfatta en ny energimix. Det kommer att bli möjligt att förena den interna styrkan som behövs för att bemästra de internationella utmaningarna på området. 

Talmannen.
   Fråga nr 37 tas inte upp eftersom ämnet redan förekommer på föredragningslistan för innevarande sammanträdesperiod. 
Talmannen.
   Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:
Hur ser kommissionen på situationen i Ryssland när det gäller de mänskliga rättigheterna och förhållandena i fängelserna, i synnerhet vad avser de fängslade Platon Lebedev och Michail Chodorkovskij?
Hur ser kommissionen på brotten mot de mänskliga rättigheterna i Ryssland? Hur bedömer kommissionen i samband med detta fångarnas situation i Ryssland, särskilt situationen för fångarna Platon Lebedev och Michail Chodorkovskij? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Kommissionen följer situationen för de mänskliga rättigheterna i Ryssland mycket noga, och genom EU:s politiska dialog med Ryssland samt genom regelbundna samråd om mänskliga rättigheter har vi möjlighet att ta upp frågor som rör demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen med Ryssland.
Vi har framfört vår oro över fångarnas situation i Ryssland i samråden om mänskliga rättigheter, och vi har påmint ryska myndigheter om behovet av att respektera internationellt erkända normer. I detta avseende är Rysslands samtycke till publiceringen av rapporterna från Europarådets kommitté till förhindrade av tortyr ett positivt steg framåt.
När det gäller Michail Chodorkovskij och Platon Lebedevs specifika situation är vi medvetna om den oro som uttryckts för rättsväsendet, domen och straffet, och deras nuvarande situation. Europeiska unionen har upprepade gånger understrukit behovet av ett rättsväsende som kan ses fungera rättvist och öppet för att det ska få både det ryska folkets och det internationella samfundets förtroende. Vi kommer att fortsätta att övervaka frågan om fängelseförhållandena i Ryssland samt de båda herrarnas situation. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! Tack så mycket för det mycket detaljerade svaret. Jag vill bara följa upp med att fråga om kommissionens kontor i Moskva redan har tagit kontakt med fångarnas familjer, eller kan komma att göra det.
För det andra har fångarna uppenbart utsatts för omotiverade straff som också strider mot rysk lag. Påföljder som innebär att strafftiden kan förlängas och en fängelsevistelse långt ifrån hemorten strider i båda fallen mot rysk lagstiftning. Jag vill därför be er att ta upp detta med de ryska myndigheterna. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . Dessa båda herrars advokat kontaktade oss så sent som i förra veckan, och vi har självklart fortlöpande kontakt. Jag vill gärna ta upp vad ni nämnde i er andra fråga, nämligen huruvida påföljder som innebär förlängda strafftider och en fängselsevistelse alltför långt från familjen är för hårda. Vi ska gärna ta upp detta. 
Milan Horáček (Verts/ALE ).
   – Ser ni inte ett samband mellan exemplen på förakt för pressfriheten, begränsningarna för det civila samhället i den nya lagen om frivilligorganisationer, kränkningarna av mänskliga rättigheter i Tjetjenien och fängelseförhållandena för dessa fångar? Sambandet är att åtgärderna faktiskt strider mot rysk lag. Dessa män dömdes i Moskvas omnejd, och ska därför avtjäna sina straff där, men efter den farsartade rättegången mot dem, som jag själv bevittnade, ser jag faktiskt ett samband. Finns det en möjlighet att i detta fallet behandla något med förakt, så kommer det att ske. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . Alla dessa fall måste bedömas var för sig, eftersom de berör helt olika saker, även om alla självklart som ni så riktigt påpekar handlar om allmänna mänskliga rättigheter och människors grundläggande fri- och rättigheter.
Frågan om frivilligorganisationerna, för att bara nämna en, är helt klart föremål för en översyn, och rättsläget på den punkten motsvarar i stort rättsläget i andra länder. Det viktiga är på vilket sätt lagarna tillämpas, vilket också i viss mån gäller fängelseförhållandena. Också detta är i hög grad en fråga om lagstiftningens genomförande, och det måste vara vår utgångspunkt. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Jag skulle vilja fråga er om Chodorkovskijfallet. Nyligen talade Anatolij Jermolin, ledamot av ryska duman, i Europaparlamentet och påminde oss om attacken på Michail Chodorkovskij. Han skadades nyligen. Jermolin hävdade att endast uppmärksamhet från ryska demokratiska krafter och särskilt demokratiska länder i väst kan rädda hans liv. Anser ni att kommissionen uppmärksammar det här fallet tillräckligt mycket? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Jag kan bekräfta att kommissionen kommer att fortsätta att följa frågan om förhållandena i fängelserna i Ryssland, som jag precis påpekade, samt Michail Chodorkovskijs och Platon Lebedevs situation. Kommissionen kommer också att göra det för att beakta om EU i dess helhet ska ta upp den här frågan vid nästa samråd om mänskliga rättigheter.
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Det var förstås bråket om Chodorkovskij som ytterst utlöste den nuvarande energipolitiska situationen, eftersom president Putin utövade sina påtryckningar genom att nationalisera energisektorn och skapa ett monopol.
Vad jag vill veta är i vilken form det bilaterala samarbetet med Ryssland i energipolitiska frågor ska ske i framtiden. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . Jag kan meddela ledamoten att vi på energiområdet just har inlett förhandlingarna, men redan vid EU-toppmötet i Sochi har vi i tydliga ordalag tagit upp viktiga frågor som öppenhet, ömsesidighet och bestämmelser som är rättvisa för alla, frågor som självklart kommer att utgöra en viktig del av partnerskaps- och samarbetsavtalet, för vilket kommissionen just har antagit ett förhandlingsmandat, så snart vi inleder förhandlingarna med ryssarna. Dessa grundläggande bestämmelser kommer sedan att få effekter och man kommer senare att ingå särskilda avtal för varje enskild sektor. 
Talmannen.
Under de senaste åren har Irak drabbats av ett beklämmande antal gisslandraman. Det handlar oftast om mycket uppmärksammade fall, där utländska biståndsarbetare, journalister och ingenjörer som arbetar med återuppbyggnaden av landet är involverade. Antalet kidnappningar som berör utlänningar i Irak är i själva verket mycket lågt i jämförelse med de tusentals irakier som tagits som gisslan. Experterna är ense om att kidnappningarna i Irak utförs av ett stort antal kriminella grupper och terroristgrupper och att många olika motiv ligger bakom – även om de oftast är ekonomiska. Därför är den senaste tidens rapporter om att ett antal EU-medlemsstater har betalat enorma lösensummor till kriminella grupper och terroristgrupper för att få kidnappade medborgare frisläppta särskilt oroande. Utbetalning av lösensummor är en synnerligen ovälkommen och kortsiktig åtgärd, som i stället för att avskräcka kidnappare uppmuntrar dem att fortsätta och ökar riskerna för utlänningar och irakier.
Vilka åtgärder kan kommissionen vidta i denna fråga för att upprätta gemensamma riktlinjer och uppförandekoder för EU-medlemsstaterna när de står inför den här typen av hot i Irak och på andra ställen? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Vi beklagar naturligtvis djupt den kritiska säkerhetssituationen i Irak och situationen som gör livet extremt svårt för irakierna och utlänningarna där. Vi fördömer alla former av våld som försvårar vanliga irakiers dagliga liv och hindrar landet från att nå det tillstånd av fred och stabilitet som det verkligen förtjänar.
Metoden att ta gisslan utgör ett allvarligt hot mot befolkningen. Informella rapporter visar att anledningen till kidnappning är allt från politiska motiv till rent kriminella motiv, och det finns ingen ursäkt. Kidnappningar är förödande för alla som är inblandade, och vår sympati går till familjer, vänner och kolleger och alla andra berörda. Det ligger emellertid inom medlemsstaternas befogenhet att följa upp enskilda fall där EU-medborgare har tagits som gisslan.
När det gäller irakiska medborgare är det mycket viktigt att premiärminister Nouri al-Maliki försöker att stoppa våldet genom nationella försoningsinitiativ, även om vi måste medge att situationen ännu inte är stabil. Det är den här svåra situationen som vi befinner oss i för tillfället. Att betala lösensummor är inte en gångbar lösning på problemet med att ta gisslan i Irak, och kommissionen har klargjort att den inte uppmuntrar sådana handlingar. 
Baroness Nicholson of Winterbourne (ALDE ).
   – Fru kommissionsledamot! Tack för det innehållsrika svaret som jag fullt stöder. Jag ville uppmärksamma er på kidnappningen av en parlamentsledamot och minister, Taiseer Najeh Awad al-Mashhandani, i lördags. Tyvärr kidnappades en annan minister, vice elektricitetsminister Raad al-Hareth, i morse med nitton livvakter. Som jag sa i min fråga och som ni har påpekat kidnappas varje dag tusentals vanliga irakier utan att uppmärksammas av medierna.
Kidnappning är ett brott som också leder till barnslaveri, internationell mänsklig prostitution och barnsoldater samt till den misär som ni redan har kommenterat i Irak. Jag vet att FN-konventionen om gränsöverskridande organiserad brottslighet, som kom till i september 2003, har gett ut en manual som publiceras i år. Jag anser att den här handlingen, som endast innehåller omnämnanden av ett hundratal kidnappningar per år, är direkt felaktig i Förenta nationerna.
Skulle kommissionsledamoten kunna uppmana kommissionens delegation till Förenta nationerna att för oss alla göra mycket kraftfulla insatser för att stärka Förenta nationernas kamp mot den här fruktansvärda formen av brott? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Jag kan bara säga att jag verkligen omedelbart skulle stödja en sådan handling, och jag kommer att instruera kommissionens delegation vid Förenta nationerna att se om något mera kan göras. Jag håller helt och hållet med er: det förekommer så många fruktansvärda handlingar att vi alla måste försöka göra så mycket vi kan.
Jag måste emellertid upprepa att detta slutligen naturligtvis också är varje medlemsstats ansvar, men vi kommer förstås att försöka stödja de åtgärder som FN redan har vidtagit. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Eftersom vi är medvetna om att Irak har en enorm ekonomisk betydelse för oss, och att landet med andra ord inte enbart är viktigt när det gäller situationen för de mänskliga rättigheterna, utan också när det gäller den ekonomiska situationen, vad kan kommissionen då göra för att stabilisera landet? Vilka gemenskapsprogram eller samarbetsprogram kan användas för att öka stabiliteten och säkerheten i Irak? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . Det finns mängder av program för detta ändamål. Faktum är att vi ända sedan 2003 har arbetat mycket intensivt för att stabilisera Irak, och vi har hittills satsat 513 miljoner euro på detta. Vi har exempelvis även avsatt ytterligare 200 miljoner euro för innevarande år, även om jag måste säga att programmen är väldigt brett anlagda.
Å ena sidan har vi de program som finansieras via Världsbanken och FN-medel och som syftar till att uppfylla befolkningens grundläggande behov av exempelvis utbildning, hälsovård och vatten.
Det finns emellertid också program som huvudsakligen syftar till att bygga upp de viktigaste departementen, nämligen handels- och energidepartementen.
Åtgärder vidtas också i form av insatser för att demokratisera det irakiska samhället, exempelvis de val och folkomröstningar som hölls under FN:s överinsyn och som kommissionen gav ekonomiskt stöd. Vi kommer självklart att fortsätta sträva efter att bidra till en nationell dialog och försoning.
Ytterligare 200 miljoner euro – det är mycket pengar – har avsatts för innevarande år. 
Talmannen.
Insatserna för att förbereda förnyandet av partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan EU och Ryssland bör nu inledas, eftersom detta avtal löper ut 2007. Hur ser kommissionen på det nya avtalet? Vill man begränsa sig till de fyra gemensamma områdena? Kommer det nya avtalet att få större eller mindre räckvidd? Hur kommer bestämmelserna om den europeiska energipolitiken, som fastställs i grönboken om en europeisk strategi för en hållbar, konkurrenskraftig och trygg energiförsörjning, som antogs av kommissionen 2006, att återspeglas i det nya avtalet?
Ryssland har sänt flera signaler om ett eventuellt nytt avtal. Vissa ryska politiker och politologer anser att partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan EU och Ryssland, som undertecknades 1997, inte har gagnat Ryssland eftersom de menar att avtalet var orättvist och dikterat av Bryssel. Hur ställer sig kommissionen till sådana uttalanden? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . Vi har just i dag godkänt en rekommendation till rådet med utkast till förhandlingsdirektiv för ett nytt avtal med Ryssland. Efter interna diskussioner inom EU höll kommissionen därefter förberedande samtal med Ryssland, som nu har resulterat i ett brett samförstånd om en allmän strategi.
Vid det senaste toppmötet mellan EU och Ryssland i Sochi kunde vi enas om följande: För det första har vi som mål att uppnå ett nytt, juridiskt bindande, mycket brett, övergripande och varaktigt avtal som syftar till att underlätta en framtida utveckling av förbindelserna. För det andra är vi överens om att undvika ett rättsligt vakuum. Detta innebär att vi inte drar oss ur det partnerskaps- och samarbetsavtal som gäller för närvarande. Vi är båda helt införstådda med att de så kallade färdplanerna för de fyra gemensamma områdena ska genomföras.
Avtalet bör innefatta en strategi för förbindelserna, och det bör klart framgå att en mycket viktig utgångspunkt utgörs av respekten för de gemensamma värdena. Avtalet bör också utgå från målen för de fyra gemensamma områdena. Vi vill framför allt få till stånd en vidareutveckling av våra handelsförbindelser, vilket är knutet till Rysslands anslutning till Världshandelsorganisationen (WTO). Som jag nämnde tidigare vill vi givetvis ytterligare konsolidera energiförbindelserna med utgångspunkt från de viktigaste principerna som handlar om ömsesidighet, rättvisa och jämlikhet. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Tack för ert svar, fru kommissionsledamot.
Vissa tecken tyder på att Ryssland håller på att dra åt tumskruvarna ytterligare när det gäller energipolitiken. Ett polskt bolag är nu exempelvis på väg att köpa upp ett litauiskt raffinaderi, Mažeikių Nafta, och Ryssland har omgående inlett ett avbrytande av oljeleveranserna. Skulle det vara möjligt att ta upp frågan om energipolitiken vid G8-mötet i Sankt Petersburg? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . Det är mycket viktigt att komma ihåg att energifrågan är ett bevis på att våra förbindelser med Ryssland numera präglas av ett ömsesidigt beroende. Detta betyder att vi numera är en viktig kund för Ryssland. Vi köper 25 procent av landets gas, 27 procent av oljan och en del av dess uran. Detta är också oerhört betydelsefullt för Ryssland. Detta kommer alltså sannolikt att vara en av de viktigaste frågorna under G8-mötet med Ryssland. Det var också en mycket viktig och framträdande fråga under toppmötet i Sochi.
När det gäller övriga frågor kommer ett övervakningscentrum av något slag att inrättas, där det mycket noggrant kommer att kontrolleras och kartläggas vad den andra sidan har åstadkommit. Min uppfattning är emellertid att det är ytterst viktigt att vi börjar med att lägga fast rätt principer. Principerna bör förankras ordentligt, och därefter kan vi finjustera frågorna genom sektorsavtal och vara mycket konkreta i vår ståndpunkt. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – José Manuel Barroso konstaterade under gårdagens möte med den finländska regeringen i Helsingfors att ett frihandelsavtal med Ryssland är möjligt. Vissa regeringar anser emellertid att detta endast kan uppnås om Ryssland blir en fullvärdig medlem av WTO.
Vilken inställning har kommissionen i denna fråga, och hur går vi nu vidare efter José Manuel Barrosos initiativ i går? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . Jag har tidigare gjort helt klart att en vidareutveckling av handelsförbindelserna är möjlig på lång sikt, men den är knuten till de framsteg som görs i fråga om Rysslands anslutning till WTO. Detta beror givetvis först och främst på WTO. Därefter måste vi fundera över hur vi går vidare med frågan om ett handelsavtal. Det är helt klart ett mål på medellång till lång sikt. 
Agnes Schierhuber (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! Ni beskrev situationen i Ryssland mycket ingående och jag är mycket tacksam för detta. Vad jag vill veta är om ni – eller kommissionen – anser att Ryssland och andra länder i regionen i framtiden kan bli pålitliga samarbetspartner på energiförsörjningens område, och – eftersom ni själv har nämnt siffrorna – i vilken mån EU är beroende av antingen Ryssland eller Ukraina. Kan vi verkligen lita på dem? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . Utifrån vår mångåriga erfarenhet av Ryssland kan landets pålitlighet som samarbetspartner slås fast, men vi måste också inse att svårigheterna med Ukraina har varit en väckarklocka för oss.
Därför är det så oerhört viktigt att vi i framtiden hittar en lösning på energiförsörjningen som är både marknadsbaserad och öppen, eftersom vi i kommissionen är djupt övertygade om att exempelvis anpassningen till marknadspriser i Ukraina måste ske gradvis och inte över en natt, även om priserna måste avspegla marknaden, och att man inte bör utöva några påtryckningar. 
Talmannen.
De framsteg som gjorts i direktiv 2004/38/EG(1) till förmån för en bättre integration av unionsmedborgarna är glädjande.
Det är dock beklagligt att man på franska använder uttrycket ”droit de séjour permanent” (permanent uppehållsrätt). Detta är nämligen en ren motsägelse eftersom begreppet ”séjour” nödvändigtvis innehåller en tidsaspekt.
Kan kommissionen för övrigt garantera att fullständig likabehandling av unionsmedborgarna och de nationella medborgarna innebär att man utfärdar en verklig identitetshandling och inte längre ett uppehållskort, vilket exempelvis är fallet i Belgien, eftersom uppehållskortet inte har samma värde som en identitetshandling? Själva begreppet är dessutom chockerande och kan även upplevas som sårande för personer som emigrerat för tiotals år sedan och som levt hela sitt yrkes- och familjeliv i den mottagande medlemsstaten. 
Franco Frattini,
   . Fru talman! Kommissionen anser inte att uttrycket ”permanent uppehållsrätt” nödvändigtvis är någon motsägelse eftersom begreppet uppehåll, varmed avses den period under vilken en person bor på en plats, kan omfatta lång tid och rentav vara permanent. Vidare har begreppet inte lett till synpunkter liknande de Marc Tarabella för fram, varken under kommissionens arbete med texten, under diskussionerna om direktivet i rådet eller här i Europaparlamentet.
Vad gäller det andra påpekandet, noterar kommissionen inledningsvis att uppehållsrätten, i enlighet med artikel 18 i fördraget och fastställt av EG-domstolens rättspraxis, följer direkt av fördraget för EU-medborgare och att deras uppehållsdokument har som enda syfte att bekräfta den rätten.
I linje med den tanken var ett av huvudsyftena med direktiv 2004/38/EG att förenkla de administrativa formaliteterna i samband med uppehållsrätten. Enligt detta direktiv behöver inte EU-medborgare skaffa ett uppehållstillstånd i den medlemsstat där de är bosatta, eftersom det räcker att registrera sig hos de behöriga myndigheterna. Jag kanske ska tillägga att detta bara krävs om värdmedlemsstaten bedömer att det är nödvändigt. I detta fall utfärdas omedelbart ett registreringsintyg till EU-medborgare, mot uppvisande av id-handling eller pass och förutsatt att de uppfyller de villkor som är förknippade med uppehållsrätten. Efter att ha uppehållit sig lagenligt i landet i fem år i sträck får EU-medborgare permanent uppehållsrätt, som inte längre villkoras, och om de så begär måste värdmedlemsstaten skicka dem ett dokument som intygar denna rätt.
Avslutningsvis föreskrivs också i samma direktiv 2004/38/EG att medlemsstaterna i enlighet med sin nationella lagstiftning ska utfärda ett id-kort eller pass till medborgarna som anger deras medborgarskap, eller i förekommande fall förnya dessa handlingar. Härav följer att värdmedlemsstaten inte får utfärda id-kort, i ordets strikta bemärkelse, till EU-medborgare från andra länder. Dessa medborgare måste alltid ha sina id-kort eller pass, som utfärdats av deras hemländer. Id-handlingarna ska enligt bestämmelserna innehålla uppgift om medborgarnas identitet och nationalitet och om värdmedlemsstaten så kräver ska medborgarna ha ett av detta land utfärdat intyg som styrker deras uppehållsrätt. 
Marc Tarabella (PSE )
   – Tack för den informationen, herr kommissionsledamot. Jag ville göra mig till talesman för de många icke-belgiska medborgare i EU som bor i Belgien och som i vissa fall har gjort så i årtionden, som har byggt upp sina yrkeskarriärer och yrkesliv och familjeliv i Belgien och som – även om ni har besvarat min fråga på den punkten – faktiskt finner uttrycket ”uppehåll” upprörande, eftersom de inte ”uppehåller sig” i, utan har valt detta land, som är deras värdland och som kommer att så förbli till den dag de dör. Vad som faktiskt kan verka upprörande är att dessa medborgare när de kliver på ett flygplan i Belgien för att resa till ett annat land inom EU inte kan använda det dokument de har fått som en id-handling, och att man ber dem att visa upp sitt pass. 
Franco Frattini,
   Fru talman! Denna situation, som har beskrivits som upprörande, är utan tvekan en följd av hur direktivet tillämpas.
Självklart arbetar vi också med vad ni helt riktigt beskriver som konkreta fall, och om vi konstaterar att överträdelser har skett vid genomförandet av detta direktiv – som inte alla medlemsstater har införlivat i sin nationella lagstiftning – försäkrar jag er att vi ska använda oss av de befogenheter kommissionen har i sådana fall. 
Talmannen.
Vid sitt sammanträde i Wien den 27–28 maj 2006 misslyckades tydligen EU:s utrikesministrar med att nå en överenskommelse om kommissionens förslag att använda övergångsklausulen i Nicefördraget för att flytta över fler kompetensområden inom rättsliga och inrikes frågor från den tredje till den första gemenskapspelaren.
Vad anser kommissionen om detta misslyckande? Vilka andra konkreta förslag har kommissionenför avsikt att lägga fram för att öka effektiviteten, demokratin och öppenheten i beslutsfattandet inom området för rättsliga och inrikes frågor? 
Franco Frattini,
   . Kommissionen har den bestämda uppfattningen att det är dags att fullt ut tillvarata de möjligheter som erbjuds i de gällande fördragen och då särskilt i övergångsklausulerna. Detta kommer att bidra till att fastställa de villkor som krävs för att vi ska nå målen under interimsperioden innan konstitutionsfördraget träder i kraft.
Kommissionen kan emellertid bekräfta att den i princip är beredd att delta i diskussionen om att utnyttja övergångsklausulerna, vilket framgår av att ärendet behandlades i samband med den politiska översyn av Haagprogrammet som lades fram den 28 juni. De spontana reaktionerna från flertalet medlemsstater har varit mycket positiva, och vid utrikesministrarnas informella möte den 27 och 28 maj stod det klart att de flesta medlemsstater stöder kommissionens strategi, vilket förutskickades i meddelandet av den 10 maj om Europas framtid.
Beslutsamheten att göra framsteg bekräftades i slutsatserna från Europeiska rådets möte i juni 2006, där det kommande finländska ordförandeskapet uppmanas att i nära samarbete med kommissionen undersöka möjligheten att med utgångspunkt från de gällande fördragen stärka beslutsfattandet och vidta mer omfattande åtgärder på området för frihet, rättvisa och säkerhet.
Detta är emellertid tveklöst en fråga som kräver noggranna förberedelser på högsta politiska nivå. Kommissionen välkomnar det finländska ordförandeskapets avsikt att som ett logiskt nästa steg hålla ingående diskussioner.
Kommissionen är övertygad om att parlamentet som vanligt när det gäller institutionella frågor kommer att medverka till att blåsa liv i diskussionen. Jag vet att talman Josep Borrell Fontelles nyligen än en gång uppmanade kommissionen att gå vidare på detta sätt. Det är min bestämda uppfattning att detta är en för parlamentet ytterst viktig fråga och ett unikt tillfälle att föra frågor om frihet, säkerhet och rättvisa närmare medborgarna och därmed öka effektiviteten, öppenheten och ansvarstagandet i lagstiftningsprocessen.
Ni känner förmodligen till att Finlands statsminister just i går under mötet i Helsingfors bekräftade sin och det finska ordförandeskapets bestämda avsikt att inleda ytterligare diskussioner vid det informella rådsmötet för inrikesministrarna i Tammerfors i slutet av september. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Tack, kommissionsledamot Frattini. Under de sex veckor som gått sedan jag tog upp frågan har en hel del hänt, framför allt genom förra veckans så kallade Frattinipaket. Jag lyckönskar er och kommissionen uppriktigt till det utmärkta paketet med fyra djärva och genomarbetade dokument.
Har ni funderat över hur vi kan nå ut till medborgarna med en kommunikationsstrategi och försäkra oss om att de är införstådda med situationen – inte in i minsta svårbegripliga detalj men så att de exempelvis förstår att vissa medlemsstater har underlåtit att införa antiterroristlagarna? Vi måste sätta press på dessa regeringar så att de vackra orden omsätts i handling och så att arbetet går framåt med såväl brottsbekämpningen och bekämpningen av terrorismen som försvaret av de mänskliga rättigheterna. 
Franco Frattini,
   . Naturligtvis överväger vi en sådan kommunikationsstrategi. Jag personligen anser att det bästa sättet att visa allmänheten hur viktigt det är att avskaffa vetorätten är att ge dem konkreta exempel. Ett sådant exempel utgörs av ett initiativ till miniminormer för rättssäkerhetsgarantier, där vi fortfarande efter två års diskussioner står och stampar på samma fläck just på grund av systemet med enhällighet. Ett annat exempel när vi talar om gränsöverskridande polissamarbete är att vårt arbete fortfarande efter 18 månaders mycket komplicerade diskussioner ligger nere till följd av principen om enhällighet. Detta är konkreta exempel som allmänheten kan få del av. Anser allmänheten att det är värdefullt att ha rättssäkerhetsgarantier eller polissamarbete på EU-nivå? I så fall är vi tacksamma för all hjälp. 
Margarita Starkevičiūtė (ALDE ).
   – Hur föreslår ni att allt detta samarbete och informationen till allmänheten ska garanteras, om kommissionen ligger efter med inrättandet av ett datasystem, som kan göra att Schengenöverenskommelsen fungerar i de nya och gamla medlemsstaterna, så att information kan utväxlas? I Litauen har vi hört att de nya medlemsstaterna inte kommer att kunna gå med i Schengen enligt tidtabellen och det paket ni just föreslog kommer troligen att bli svårt att genomföra eftersom det inte finns något datasystem som kan lagra de data som krävs. 
Franco Frattini,
   .  Fru talman! Jag kan bara bekräfta vad Europarådet sa för bara några dagar sedan, nämligen att vi lovar att göra allt vi kan för att slutföra arbetet före tidsfristens utgång hösten 2007.
Jag är medveten om att det finns en del tekniska problem, men jag är också medveten om det politiska beslut som Europarådet bekräftade för några dagar sedan, som vi är skyldiga att följa och se till att det följs. Detta har vi åtagit oss. 
Talmannen.
Det är sannerligen inte mycket intresse som fästs vid problemet med funktionshindrade som är dömda till fängelsestraff. I själva verket behandlar inte något av unionens program, inte ens i det för bekämpning av social utslagning, det för bekämpning av diskriminering, det för sysselsättningsfrämjande åtgärder, eContent eller Europeiska socialfonden, problemet med återanpassning av dömda personer med funktionshinder. Inte heller mycket konkret finns i unionens texter från 2003, som ju var Europeiska handikappåret.
Det finns alltså ett uppenbart behov för rådet, kommissionen och parlamentet att ta sig an detta viktiga problem. Därför ställer jag frågan hur långt utarbetandetkommit av lämpliga EU-bestämmelser avseende funktionshindrade på kriminalvårdsanstalter. En av de viktigaste frågorna anser jag vara behovet av att införa lämpliga utbildningsprogram, vars syfte vore att förbereda dessa personer på arbetsmarknadens krav. 
Franco Frattini,
   . Behörighet i frågor om funktionshinder är generellt sett och enligt subsidiaritetsprincipen en fråga för medlemsstaterna. De behov som är gemensamma för alla människor med funktionshinder beaktas i samband med samtliga politiska åtgärder som vidtas inom gemenskapen i syfte att uppnå likabehandling. Dessa innefattar funktionshindrade före detta fångar.
Vikten av att människor med funktionshinder bereds sysselsättning erkänns fullt ut och återspeglas inte endast i den europeiska sysselsättningsstrategin utan beaktas även av Europeiska rådet. Ni minns säkert slutsatserna från vårmötet 2006.
När det gäller övriga program anges i den handlingsplan för funktionshindrade som ingår i kommissionens meddelande KOM(2005)0604 vilka åtgärder som vidtagits för samtliga funktionshindrade inom EU.
I fråga om EU:s eventuella behörighet inom ramen för den tredje pelaren saknas för närvarande en EU-lagstiftning där de funktionshindrade internernas ställning regleras. Detta beror huvudsakligen på att en förutsättning för rättsligt samarbete i brottmål i syfte att harmonisera medlemsstaternas bestämmelser enligt den gällande rättsliga grunden är att de åtgärder som vidtas är nödvändiga för att stärka samarbetet mellan medlemsstaterna.
Flera av kommissionens förslag i handlingsplanen för Haagprogrammet syftar till att underlätta en social återanpassning av gärningsmännen, även om förslagen inte uttryckligen tar sikte på återanpassning av fångar med funktionshinder. Ett projekt för överföring av fångar har exempelvis lagts fram av Österrike, Finland och Sverige.
Jag kommer tillsammans med min kollega Vladimír Špidla att överväga hur de åtgärder som vidtas eller planeras inom detta behörighetsområde kan backas upp av och kompletteras med åtgärder som står till buds inom ramen för den tredje pelaren. 
Zdzisław Kazimierz Chmielewski (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag vill ställa en allmän fråga. Om funktionshindrade enligt rättsstatsprincipen med all rätt är skyldiga att följa lagen likaväl som alla andra medborgare – och exempelvis kan sättas i fängelse – varför gäller då inte principerna om lika deltagande på arbetsmarknaden? Varför ges inte funktionshindrade fulla möjligheter att använda sin kompetens? Varför kan inte moderna demokratier uppfylla de normer man väntar sig av civiliserade samhällen inom detta område? 
Franco Frattini,
   Fru talman! Jag är väl medveten om dessa faktiska problem. Tvingande EU-lagstiftning kan inte införas på detta område, men därutöver anser jag att EU-åtgärder kan organiseras i anslutning till kampen mot diskriminering.
Vi är beredda att titta på alla möjligheter, inbegripet åtgärder för att bidra till social rehabilitering av före detta fångar. Som jag har sagt ska jag diskutera detta med Vladimir Špidla. Sådana fångar har befunnits vara skyldiga, men de är funktionshindrade och möter därför större problem. 
Talmannen.
Företaget Wackenhut Security Transport har avskedat den stridbare fackföreningsmedlemmen Petros Kefalas, generalsekreterare i fackföreningen för aktiebolags- och kontorsanställda och styrelseledamot i företagets fackföreningsavdelning, sedan denne inför företagets VD protesterat mot att en kollega avskedats på oriktiga grunder. Detta är en illvillig handling som syftar till att terrorisera de anställda och slå ner den fackliga verksamheten på arbetsplatserna. Avskedandet iscensattes och är tänkt att ”legitimeras” inom ramen för ”trepartssamarbetet” mellan arbetsgivare, stat och arbetstagare, med stöd av det grekiska industriförbundet SEB, vars medlemmar utsätter arbetstagarna för hot och provocerande uttalanden.
Hur ställer sig kommissionen till dessa illvilliga avskedanden av fackföreningsmedlemmar, till terroriseringen på arbetsplatserna och till ett återupprättande av det fackliga skyddet för Petros Kefalas? 
Franco Frattini,
   Fru talman! Föreningsfrihet är en allmän princip i gemenskapslagstiftningen, något som EG-domstolen klart och tydligt har slagit fast.
Det finns en viktig artikel – artikel 12 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – som tar upp föreningsfriheten på alla nivåer, i synnerhet i fackföreningsfrågor. Föreningsfriheten måste därför alltid respekteras.
Vi har också artikel 137 i Romfördraget, där det mer specifikt sägs att fördragets bestämmelser inte ska tillämpas på föreningsrätt. Vad blir då följden? Det finns en föreningsfrihet som mycket tydligt fastställs i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, men enligt fördraget har inte kommissionen befogenhet att ingripa, exempelvis mot ett privat företag som bryter mot föreningsrätten. I sådana fall är det de nationella och i synnerhet de rättsliga myndigheternas uppgift att garantera att denna rätt respekteras.
Detta är helt klart en fråga som måste lösas av domstolarna, helt enkelt för att det inte finns några konkreta bestämmelser i fördraget som kommissionen kan åberopa för att ingripa. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ).
   – Herr kommissionsledamot! Illvilliga avskedanden av arbetstagare har blivit allmän praxis. Efter avskedandet av fackföreningsmedlemmen Petros Kefalas inledde företaget Wackenhut en ny kampanj mot Nikos Besis, som fortfarande pågår.
För bara en stund sedan lämnade jag en utfrågning med fackföreningsmedlemmar som företräder arbetarna på Opels bilfabrik. Bortsett från de individuella skillnader som finns hotar även Opel att avskeda tusentals arbetstagare.
Enligt vår åsikt bidrar också den nya arbetsmarknadslagstiftning som håller på att utarbetas till att driva på och förstärka avskedandena av tusentals arbetstagare. Vilka åtgärder vidtar kommissionen för att trygga den fackliga representationen och se till att arbetsmarknadslagstiftningen anpassas till sysselsättningsmålen? 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Fru talman! Ni har strukit mig från talarlistan. Min fråga fanns med på listan. Om detta är kommissionsledamotens önskan får jag böja mig efter den, men om det var ert beslut, fru talman, så bör ni veta att det är helt oacceptabelt att beröva en parlamentsledamot möjligheten att debattera med kommissionsledamoten i kammaren. Jag vill också upplysa er om att ni inte har gett mig ordet på sex månader. 
Talmannen.
   Fru Panayotopoulos-Cassiotou, detta kan inte stämma, eftersom vi båda mycket ofta har varit här vid frågestunden, och jag vet att jag mycket ofta har gett er ordet, eftersom ni hör till dem som mycket flitigt deltar i frågestunden, vilket gläder mig mycket. Faktum är dock att vi ändå bara kan ställa frågorna inom ramen för de fastställda tidsblocken på 20 minuter per kommissionsledamot. Så är bestämmelserna enligt arbetsordningen och den andra delen, med frågor till kommissionsledamot Frattini, hade redan gott och väl överskridit tjugo minuter. Det är då jag tvingas avbryta. Frågorna kommer att besvaras skriftligen. Vi har nu övergått till den tredje delen av frågestunden, enligt vad som föreskrivs i arbetsordningen. Jag beklagar. Det finns inget avsiktligt i detta. 
Franco Frattini,
   Fru talman! Jag vill bara meddela ledamoten att begreppet fackliga företrädare och därmed också skyddet av dem är ett begrepp som finns i en stor majoritet av medlemsstaterna. Av detta följer helt klart att ett effektivt skydd är genomförbart.
Jag delar er allmänna oro över avskedanden som genomförs som repressalier mot fackföreningsmedlemmar. I många länder vidtar de rättsliga myndigheterna mycket kraftfulla och beslutsamma åtgärder i sådana fall. Jag menar att rättsmyndigheterna bör vidta särskilt kraftfulla åtgärder om man har konstaterat att det är fråga om repressalieåtgärder. Det är den enda möjliga vägen att agera, men sådana åtgärder får inte vidtas av EU:s institutioner. 
Talmannen.
Enligt artikel 20 i lag 3301/2004 ( 263/23.12.2004) undantas den grekiska staten, organen för lokalt självstyrelse och de juridiska personer som lyder under offentlig rätt från åtagandet att genomföra vissa typer av domstolsbeslut, till exempel rörande säkerhetsåtgärder och utbetalningsorder. Genom artikel 4E i lag 3388/2005 ( 225/12.9.2005) har detta undantag utvidgats till att avse juridiska personer som lyder under civilrätten inom en bredare offentlig sektor. Från juridiskt håll anses dessa regleringar vara ett brott mot medborgerliga rättigheter. På en tidigare fråga från mig (E-4752/05) svarade kommissionen att den måste slutföra utredningen om den dokumentation man har fått in, innan den kan kommentera denna lagstiftning, och att den dessutom måste inhämta klargöranden från den grekiska regeringen.
Har kommissionen utrett frågan? Hur kommenterar den ifrågavarande regleringar? Anser den att de är förenliga med gemenskapslagstiftningen och internationella konventioner? Vilka åtgärder har den för avsikt att vidta? 
Franco Frattini,
   – Fru talman! Vi har svarat på en tidigare skriftlig fråga. Jag kan bara försäkra frågeställaren om att det inte var länge sedan vi fick de kompletterande handlingarna från klaganden.
Frågan är oerhört komplicerad eftersom den rör olika områden inom gemenskapsrätten. Enligt uppgift är det av denna anledning kommissionens anställda ännu inte har avslutat sin undersökning av de kompletterande handlingarna. Jag kan försäkra frågeställaren om att det är vår avsikt att avsevärt påskynda undersökningen av de kompletterande uppgifterna och att ge ett definitivt svar, trots att det är en oerhört komplicerad juridisk fråga. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Det är mer eller mindre vad ni svarade för ungefär ett år sedan, att ni undersöker saken. Jag frågar er därför: när vi har lagar som förbjuder genomförandet av grekiska domstolsbeslut i försäkringsfrågor och betalningsförelägganden till försvar för arbetstagare, vilken tätt har då kommissionen att hindra och fördröja ärendet och därigenom rättfärdiga den grekiska regeringens godtycklighet på bekostnad av den grekiska rättvisan?
För en liten stund sedan svarade ni min ärade vän Georgios Toussas att det var en fråga för domstolarna. Kommer kommissionen att förbli passiv, när lagen förhindrar att domstolsbeslut genomförs? 
Franco Frattini,
   – Fru talman, ärade ledamot! Jag beklagar detta och kan även förstå er besvikelse.
Vi började undersöka de kompletterande handlingarna så fort vi fick dem, det vill säga i slutet av förra året, i december 2005. Precis som ni är jag mycket väl medveten om att det har gått lång tid, men enligt de uppgifter jag har fått finns det juridiska problem som inte bara rör den förordning som klaganden anser ha överträtts.
Det finns andra bestämmelser som påverkas och det enda jag kan säga är att jag ska vidarebefordra en begäran till det behöriga generaldirektoratet och till Vladimir Špidla om att den tekniska undersökningen bör skyndas på avsevärt. Precis som ni är jag medveten om situationen. 
Rodi Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Fru talman! Min fråga är inte någon följdfråga i ämnet. Jag vill också bara uttrycka min förvåning eftersom jag hade fråga nummer 54. Det är min andra mandatperiod i Europaparlamentet och det här är första gången jag har upplevt att listan som anger frågornas turordning inte följts som aviserats.
Jag vill också att ni förklarar för mig om detta är något ni hittat på i dag eller om det är något ni brukar göra, något ni har rätt att göra. I så fall finns det ju heller ingen anledning för oss att hålla koll på frågornas turordning för att vara beredda att komma och lyssna till kommissionens svar.
Jag tackar er på förhand och litar på att det inte upprepas. Det är nämligen en förolämpning mot oss, med tanke på att vi lämnar in våra frågor i tid och hänsynsfullt inväntar vår tur. 
Talmannen.
   – Som ni själv sa var det där inte någon följdfråga, men jag vill verkligen be er se efter en gång till vad som står i arbetsordningen om hur frågestunden är upplagd. Den genomfördes helt korrekt och frågornas turordning frångicks inte. De frågor som inte kan behandlas muntligen kommer att besvaras skriftligen och er fråga nummer 54 kommer att vara en av de frågor som får ett skriftligt svar. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag vill be kommissionsledamoten att anordna kvällskurser för de ärade parlamentsledamöterna om vad som faller inom medlemsstaternas behörighet och vad som faller inom kommissionens behörighet, så att de ärade ledamöterna inte behöver be kommissionen att agera väktare i nationella frågor.
Franco Frattini,
   –Fru talman! Mitt svar är enkelt: Jag tänker verkligen inte ägna mig åt att begära någon undervisning eller undervisa någon, allra minst parlamentsledamöterna. Jag lyssnar respektfullt på det ni säger. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ).
   – Det är verkligen allvarligt när en ärad vän från Grekland uttrycker sig på detta vis mot övriga ledamöter i plenum.
Låt mig säga följande, utan något politiskt snack och av pliktkänsla och med respekt för den tid som är så värdefull för oss alla: Europeiska kommissionen och rådet samt otaliga ledamöter i det andra lägret är mycket pragmatiska i sin iver att ta itu med problem som rör arbetsgivare och Europeiska kommissionens, rådets och medlemsstaternas mekanismer aktiveras snabbt.
Men när det kommer till arbetstagarnas problem ser vi ett medvetet förhalande …
Talmannen.
   – Eftersom detta inte är någon ordningsfråga kommer jag inte att låta den ärade ledamoten fortsätta tala. 
Talmannen.
Vilket svar fick kommissionen av de irländska myndigheterna, i anslutning till det svar jag erhöll under sammanträdesperioden februari II på min muntliga fråga H-0060/06(2) om klargörande beträffande genomförandet i Irland av direktivet om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster (96/71/EG)(3)?
Är kommissionen nu övertygad om att Irland genomfört direktivet på ett korrekt och fullständigt sätt samt i enlighet med de kriterier som fastställs genom EG-domstolens praxis?
Vilka ytterligare åtgärder avser kommissionen att vidta eller föreslår den skall vidtas i denna fråga? 
Franco Frattini,
   . I anslutning till kommissionens svar på parlamentsledamotens fråga tidigare i år begärde vi ett klarläggande från de irländska myndigheternas sida om genomförandet i Irland av direktiv 96/71/EG. Tidsfristen för inlämnande av synpunkter från de irländska myndigheterna har ännu inte löpt ut. När kommissionen har tagit emot synpunkterna kommer den att ta ställning till dem och om så krävs givetvis besluta om ytterligare åtgärder.
Under tiden har vi antagit ett nytt meddelande som innehåller riktlinjer för utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster. Vi har i meddelandet aviserat att ett betänkande kommer att antas på våren 2007, där situationen i samtliga medlemsstater och givetvis även Irland kommer att granskas. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Håller kommissionen med om att det i dagsläget, när migrationen ökar i hela EU, är av största betydelse att direktivet om utstationering av arbetstagare genomförs i syfte att förhindra en ”kapplöpning tills botten är nådd” som innebär att lönerna sänks och att de migrerande arbetstagarna utnyttjas av skrupelfria arbetsgivare? Tyvärr sker detta i Irland i dag som en följd av att den irländska regeringen misslyckats med att fullt ut genomföra direktivet om utstationering av arbetstagare. 
Franco Frattini,
   –Fru talman, ärade ledamot! Jag delar verkligen er åsikt att det är mycket viktigt att direktivet om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster tillämpas fullt ut.
Jag är också helt övertygad om att svårigheterna för utstationerade och omplacerade arbetstagare måste undvikas helt och hållet. Som redan sagts är det därför vi inte begränsar vår studie till enskilda fall som det som bekräftats i Irland, vilket vi undersöker särskilt. Vi har beslutat att, land för land, utförligt utvärdera i vilken utsträckning direktivet har genomförts. Detta eftersom vi, som ni har sagt, inte kan begränsa oss till ett enskilt fall som har utvecklats till en kris: vi måste veta om, och i vilken utsträckning, medlemsstaterna tillämpar direktivet fullt ut, vilket är mycket viktigt. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – När det gäller frågan om en ”kapplöpning tills botten är nådd” vill jag gärna höra era synpunkter på det uttalande av premiärminister Bertie Ahern där han konstaterade att när utvidgningen äger rum i januari kan det mycket väl hända att Irland inte öppnar sin marknad för arbetstagare från Rumänien och Bulgarien, eftersom andra länder inte gör detta och på grund av oro över vad en ”kapplöpning tills botten är nådd” kommer att innebära för den irländska marknaden och för arbetstagarnas rättigheter. Skulle ni kunna ge era synpunkter speciellt på detta, och skulle ni uppmana övriga medlemsstater att göra samma sak som Irland när det gäller de nya medlemsstater som redan är anslutna? 
Franco Frattini,
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag kan bara säga att Irland, som hittills har varit en av de få medlemsstater som har erkänt rätten till fri rörlighet för arbetstagare från de nya medlemsstaterna, inte har stött på några särskilda svårigheter till följd av beslutet.
Ärade ledamot! Ni vet mycket väl att kommissionen starkt uppmuntrar alla stater – låt oss säga Europeiska unionens gamla medlemsstater – att öppna sina arbetsmarknader för Europeiska unionens nya medlemsstater och deras arbetstagare. 
Vi har kommit fram till – vilket Vladimír Špidla gett uttryck för i ett av sina dokument – att strömmen av arbetstagare mellan de nya medlemsstaterna och de gamla medlemsstater som nu tillåter det inte är så stor att det är troligt att den skulle snedvrida dessa länders, däribland Irlands, arbetsförhållanden och arbetsmarknader.
Jag vill inte kommentera vad premiärministern har sagt men jag tänker säga att kommissionen räknar med att länderna måste förstå – även om det sker efter en förhoppningsvis kort övergångsperiod – att medborgarna i Europeiska unionens nya medlemsstater har rätt till fri rörlighet. 
Jim Higgins (PPE-DE ).
   – Den fråga jag vill ta upp med kommissionsledamoten hänför sig i sin helhet till införlivandet och genomförandet av direktiven. Ett av problemen med att medlemsstaterna vägrar att införliva eller genomföra direktiven är att kommissionen tar alltför lång tid på sig för att vidta straffåtgärder mot de aktuella medlemsstaterna. Hela processen med att vidta effektiva åtgärder mot dem som vägrar att genomföra gemenskapslagstiftningen måste omgående påskyndas. 
Franco Frattini,
   –Fru talman, mina damer och herrar! Jag anser att kommissionens hållning visar att kommissionen behöver förstå situationen innan den fattar några beslut.
Vi har att göra med ett komplicerat ämne. Nästa vår, då vi ska göra en övergripande utvärdering av hur långt man har kommit med direktivets genomförande, kommer vi att vidta åtgärder mot de stater som inte tillämpar det eller som inte tillämpar det på ett korrekt sätt. Detta utesluter inte möjligheten att kommissionen i enskilda fall, såsom det i Irland som vi har gjorts uppmärksamma på, kommer att ha särskilda befogenheter att vidta åtgärder mot landet om de svar vi får inte är tillfredsställande eller om det framkommer att direktivet, trots den irländska regeringens svar, har överträtts eller inte har tillämpats. 
Det är dock tydligt att kommissionen måste veta exakt hur situationen ser ut innan den tar några initiativ, särskilt om dessa initiativ leder till åtgärder mot en medlemsstat.
Vi talar här om en grundprincip inom rättsstatsprincipen: om någon, till exempel ett land, anklagas för någonting måste de ges en möjlighet att försvara sig innan dom kan avkunnas mot dem. 
Talmannen.
   – Tack herr kommissionsledamot. Då har vi kommit fram till frågestundens slut.
De frågor som på grund av tidsbrist inte hade besvarats skulle erhålla skriftliga svar (se bilagan).
Jag måste säga att frågorna nr 69 och nr 86 är otillåtna och därför inte kommer att besvaras.
Frågestunden är avslutad.
Jag hoppas att ni alla får en trevlig paus och jag vill be dem som har möjlighet att se en spännande fotbollsmatch i kväll att inte bli för uppjagade eftersom det endast kan finnas en vinnare. 

Talmannen.
   (A6-0206/2006) av Joan Calabuig Rull för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om en politik till stöd för EU:s tillverkningsindustri – mot en mer integrerad industripolitik (2006/2003(INI)).
Pilar del Castillo Vera (PPE-DE ).
   – Herr talman! I alla de debatter om betänkanden som har ägt rum i dag diskuterar vi i själva verket samma sak. För det första, omstrukturering och omlokalisering av industrin och effekten av de medel som syftar till att avhjälpa situationen, för det andra, innovation, och nu, återigen, förstärkning av tillverkningsindustrin i Europeiska unionen.
Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det råder ingen tvekan om att industrin i EU för närvarande står inför en ekonomisk globaliseringsprocess som gör konkurrensvillkoren allt hårdare. Så vitt jag kan förstå råder det inga tvivel om att ju mer konkurrens det finns, desto bättre slutpris får medborgarna. Trots det hotas arbetstillfällen i vissa industrisektorer i EU, särskilt små och medelstora företag, av strukturella problem som måste tas itu med.
Europeiska kommissionens meddelande är ett viktigt steg när det gäller att se till att Lissabonstrategin når tillverkningssektorn. EU har en hög grad av yttre öppenhet men gemenskapens export kommer huvudsakligen från sektorer med en medelhög teknisk nivå, till skillnad från amerikansk och japansk export som har en övervägande hög teknisk nivå.
Vidare skiljer våra specialiseringsindex oss från våra främsta konkurrenter, vilket gör oss sårbara i en rad sektorer. Nyligen var situationen ofördelaktig för till exempel textilier, skor, möbler, byggande och lergods.
För att kunna förbättra villkoren för den här sektorn är det naturligtvis nödvändigt med politiska och tvärsektoriella initiativ inom forskning, utbildning, innovation, patent, tillgång till tredjeländers marknader, bekämpning av illojal konkurrens när detta förekommer och ömsesidighet i utrikeshandeln. 
Jag vill tacka föredraganden och övriga ledamöter för de nya idéer som de har bidragit med till dokumentet. 
Pia Elda Locatelli (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Europas industrisektor är en stöttepelare i EU:s ekonomiska system. Tillverkningsindustrin i Europeiska unionen, vilken utgör en femtedel av produktionen, sysselsätter ungefär 34 miljoner människor, och tre fjärdedelar av de varor som exporteras är tillverkade varor.
Vi kan därför säga att tillverkningsindustrin har en avgörande betydelse för ekonomin. Jag anser att den största delen av tillverkningsproduktionen bör stanna i Europa. Detta kommer inte att ske spontant, gynnsamma villkor måste skapas. De grundläggande behoven är därför investering, forskning och innovation.
Trots att tillverkningssektorn investerar i forskning och industriell innovation är den totala investeringen inte stor nog för att bibehålla konkurrenskraften i förhållande till andra länder. Det krävs mer finansiella medel och vi behöver ett europeiskt forskningsområde och en inre marknad för forskare. Trots detta är forskning och innovation inte tillräckligt för att garantera en stark europeisk industri: vi behöver även olika politiska åtgärder som bör vara samverkande och sammanhängande. Jag talar om att fastställa internationell praxis som sannolikt kommer att påverka europeiska företags konkurrenskraft negativt.
Europeiska kommissionen har nyligen offentliggjort ett dokument i vilket det står att det finns belägg för att marknaden är allvarligt snedvriden, till exempel i Kinas skoindustri – och inte bara där, skulle jag vilja tillägga. I dokumentet talas det även om direkta statliga interventioner i företagens förvaltning, särskilt förmånliga skattelättnader och räntefria lån. 
Jag är emot statlig styrning och protektionistisk politik. I likhet med Peter Mandelson stöder jag en fri marknad – men en fri marknad med regler som gäller alla, inte bara en del.
Jag begär att denna princip utgör EU-politikens grundval, först och främst den internationella handelspolitiken, särskilt när det finns bekräftade fall av illojal konkurrens och förfalskning. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ).
   – Den globala ekonomins utmaningar gäller även för den europeiska industrin och behöver lösas snabbt.
Det gläder mig att kommissionen har reagerat på den situation som EU:s industri står inför och har lagt fram politiska bestämmelser i syfte att stärka tillverkningen i EU. I synnerhet betonar kommissionen att det finns industripolitiska problem som måste lösas på EU-nivå. Detta är frågor som rör konkurrens, reglering av den gemensamma marknaden samt socialt och ekonomiskt samarbete.
Vi behöver verkligen en ny strategi för industripolitiken. Med hjälp av nationell kompetens och företagskompetens utvidgar EU-industrin sektorer som använder teknik på medelhög och hög nivå och låg- eller medelutbildad arbetskraft och blir därmed mindre konkurrenskraftig jämfört med länder med växande ekonomier. Det krävs dock långsiktiga åtgärder för att genomföra en ny strategi.
Medlemsstaterna kan inte omorganisera sina ekonomier över en dag. Detta gäller särskilt för de nya medlemsstaterna. I Världshandelorganisationens (WTO) förhandlingar om Kinas medlemskap företräddes EU av Europeiska kommissionen som inte beaktade framtida medlemmars industriella situation. Motsägelsefullt nog har EU en gemensam handelspolitik men inte någon gemensam industripolitik.
Prognosen för textil-, skinn-, sko och möbelsektorns verksamhet i kommissionens meddelande bygger endast på forskning om konkurrenskraften, den ekonomiska situationen och tillverkningsorten medan det generellt sett förutspås att sektorerna kommer att omorganiseras. Resultaten av denna eventuella omorganisation kommer dock att vara användbara för de företag som har flyttat sin produktion eller för de länder som inte ser någon framtid för industrin inom EU. Detta illustreras av kommissionens forskning om antidumpning som syftar till att tillvarata de företags intressen som har flyttat produktionen utanför EU. Samtidigt ska medlemsstaternas industrier hantera illojal konkurrens.
Kommissionen bör således inte förbereda beslut som strider mot det meddelande som den själv har utarbetat och genomföra enskilda företagsföreträdares protektionism. 
Nikolaos Vakalis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag anser att kommissionens systematiska och analytiska sätt att gripa sig an frågan är mycket viktigt. Jag anser även att utskottet för industrifrågor, forskning och energi har några viktiga punkter i sitt betänkande. Jag upprepar några som jag lagt fram ändringsförslag om och som ingår i texten.
1. Handel: detta är en viktig länk i tillverkningskedjan och kräver vederbörlig uppmärksamhet tillsammans med tjänsterna.
2. Utvärdering: systematiska utvärderingar av initiativ, till exempel från högnivågrupper, innovationspaneler och arbetsgrupper, kan ge oss värdefulla slutsatser.
3. Nanovetenskapen och nanotekniken: de kan komma att spela en avgörande roll för alla sektorer inom den europeiska industrin, vilket bör kommas ihåg.
4. Primärt välstånd, forskningspotential och andra komparativa fördelar inom varje område måste noga beaktas i lokala strategiska planer.
Slutligen beklagar jag att följande två punkter som jag anser vara viktiga inte antogs:
Punkt ett: Jag anser att det skulle vara värdefullt om miljötekniken vore en separat sektor bland de 27 sektorer som studeras.
Punkt två: Jag anser att det är nödvändigt att koppla den utbildning som erbjuds till marknadens dynamiska behov, både när det gäller antalet praktikanter och kursämnena.
Slutligen gratulerar och tackar jag föredraganden för att ha tagit frågan på så stort allvar. 
John Attard-Montalto (PSE ).
   – Herr talman! Det vore djupt beklagligt om Europa inskränkte sig till att endast utveckla tjänstesektorn. Som vi alla vet innebär dagens företagsmiljö att de olika sektorerna är sammanlänkade, oavsett om det handlar om tillverkningssektorn, tjänstesektorn eller handelssektorn.
I dokumentet konstateras att 34 miljoner människor i Europa är sysselsatta i tillverkningsindustrin och att den står för 20 procent av produktionen inom EU. Jag menar inte att siffrorna är något att yvas över – de borde egentligen vara ännu högre. I mitt eget land som är det minsta inom EU är de relativa procentsatserna faktiskt till och med högre.
Vi måste emellertid glädjas åt det som är positivt. För det första anses tillverkningsindustrin ge upphov till nya och innovativa produkter. För det andra handlar det om att utveckla en samstämmig industripolitik på EU-nivå. Det negativa är att strukturfonderna i mycket stor utsträckning kan bidra till att stärka industrin, och jag tar därför bestämt avstånd från nedskärningen av anslagen i budgetplanerna. Jag anser att de mindre bemedlade länderna kan nå upp till den angivna tröskeln på 3 procent genom att själva utnyttja en del av bidragen från strukturfonderna, vilket skulle bana vägen för sammanhållning.
För det andra måste större vikt fästas vid marknadstillträdet. Det tjänar ju inget till att ha en verkstad med utrustning av senaste snitt om kunderna uteblir.
Sammanfattningsvis måste vi tro på den europeiska tillverkningsindustrin, eftersom den har möjligheter att generera välstånd och arbetstillfällen. Vi måste emellertid också fatta en rad svåra beslut som handlar om att vara förändringsbenägna och anpassa oss till de nya förhållandena i företagsmiljön. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar på det nya italienska socialistpartiets vägnar. Inom ramen för Lissabonstrategin och dess ambitiösa mål för utveckling och konkurrenskraft, och med tanke på den centrala roll som små och medelstora företag spelar i EU:s ekonomi, anser jag att några av föredragandens kommentarer är oerhört viktiga. Jag syftar särskilt på komplementariteten mellan de globala och lokala perspektiven.
I likhet med utskottet för industrifrågor, forskning och energi inser jag att lokala specialiteter och karakteristiska produkter och yrkesskicklighet är den europeiska tillverkningssektorns livsnerv. Det mervärde som detta ger sticker ut på den internationella handelsarenan.
Främjandet av alla länders specialiteter i form av mänskliga och materiella resurser kommer således att göra det möjligt att hantera den låga kompetensen på vissa områden inom Europa och förlusten av sakkunskap och yrkeskunskaper i de regioner de kommer från.
Med dessa specialiteter som utgångspunkt kommer vi gradvis att kunna vidta kraftfullare åtgärder mot dumpning för att konkret stödja en förnyelse av den inre marknaden. Integrerade strategier och handlingsplaner, som de som Europeiska unionen och Förenta staterna infört mot förfalskning och piratkopiering av immateriella rättigheter, kan bäst tillämpas genom lokala strategiska planer. Genom att börja med dessa blir det möjligt att arbeta hårt för att skydda alla arbetstagare och deras specifika behov. Detta är en ständig prioritet i regleringen av handeln i Europa och i resten av världen. 
Gunnar Hökmark (PPE-DE ).
   – Herr talman! När vi diskuterar den europeiska industrin kan det finnas skäl att ställa sig frågan: Var finns våra ledande industrier idag? De finns inom de områden där vi har öppnat upp för en global ekonomi. Europa har sin absolut starkaste industri i de områden och i de företag som verkar över hela världen. Jag tycker med andra ord att det finns skäl att understryka den debatt som förs här idag, dvs. att den europeiska ekonomin är mer beroende än andra delar av världen av den globala ekonomin. Om man tänker bort den globala ekonomin skulle Europa inte ha den tillverkningsindustri vi har idag.
Det är mot den bakgrunden som jag skulle vilja säga att det finns tre punkter som är viktiga när vi diskuterar den europeiska industrins framtid. För det första är det konkurrensen som är den bästa grunden för innovationer och för nya industriella strukturer. Om vi tittar tillbaka är det otvetydigt så att det är genom att ha öppenhet för företagsamhet och för entreprenörer som Europa har sett sina stora starka industrier växa fram. För det andra är det viktigt att vi ser till att vi öppnar upp för den nya tidens företag – vare sig det är tillverkningsindustri eller tjänsteindustri, som dessutom växer samman. Det säger en hel del om vad vi måste göra inför de olika frihandelsförhandlingarna och WTO-förhandlingarna.
Vi får inte föra en politik som innebär att vi skyddar den gamla industrin, som inte kommer att ge framtidens nya jobb. Vi måste i stället öppna upp för europeiska företag att verka över hela världen. Det gäller inte minst i den globala ekonomin, där vi kommer att se en miljard och ytterligare miljarder människor växa fram som starka konsumenter. Om inte Europa och den europeiska industrin har full tillgång till den marknad som där växer fram kommer vi inte kunna ha världens ledande industri. Då dömer vi oss till att vara en regional ekonomi. Därför ska vi ha en öppenhet som gör att Europa kan vara en världsledande ekonomi.
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det vi diskuterar i dag rör vår framtid och av Lissabonagendan framgår det tydligt hur vår framtid ska se ut. Vi vill ha nya arbetstillfällen och tillväxt och för att kunna uppnå detta behöver vi helt enkelt världsmarknaderna, där vi måste kunna sälja våra varor och tjänster.
Dohaförhandlingarna – som faktiskt rör ”Singaporefrågorna” och syftar till att minska tullavgifter och kvoter och öppna marknaderna – genomgår för närvarande en mycket allvarlig kris. Mycket av vår industripolitik beslutas, enligt min mening i alla fall, helt naturligt på den globala marknaden, och därav den stora oron över om Doharundan kommer att slutföras och hur situationen ser ut för Kyotoprotokollet, dvs. om vi ännu har gjort alla de ekonomiska analyser som ska försäkra oss om att vi genom att uppnå Kyotoprotokollets mål kommer att bidra till tillväxten och till Lissabonstrategins framgång. Det rör sig om hundratals miljarder till investeringar och till att skapa arbetstillfällen i Europa.
Vi har ägnat åratal åt att debattera budgeten för åren fram till 2013 och har utarbetat den in i minsta detalj. Om jag ska vara helt ärlig anser jag att det saknas en debatt om innehållet när det gäller större beslut såsom Kyoto. Vi debatterade Basel II-paketet som nu genomförs i Europa, men ingen annanstans. Samtidigt som vi i synnerhet måste skydda vår egen industris immateriella äganderätt måste vi använda dessa rättigheter till att nå större internationell framgång.
Nu på förmiddagen debatterade vi hur vi skulle kunna genomföra strukturella förbättringar av industrin. Här är traditionen med familjeföretag, där investeringar förs vidare från generation till generation och där marknader skapas i varje ny generation, så oerhört viktig. Vi får inte glömma bort dessa små och medelstora företag. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A6-0208/2006) av utskottet för transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om tekniska föreskrifter för fartyg i inlandssjöfart och om upphävande av rådets direktiv 82/714/EEG (13274/1/2005 C6-0091/2006 1997/0335(COD)) (föredragande: Renate Sommer). 
Renate Sommer (PPE-DE ),
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Alla har gått för att titta på fotbollen och jag önskar att jag vore med dem, eftersom matchen spelas i mitt valdistrikt, det vackra Ruhrområdet. Vi får dock inte glömma bort att det är något aktningsvärt över det direktiv som vi behandlar och vi måste ägna det vår odelade uppmärksamhet. Vi får nämligen inte låta fotbollen komma före arbetet i parlamentet, inte ens ett fotbollsevenemang som detta. 
När vi nu går vidare till en andra behandling av förslaget till direktiv om tekniska föreskrifter för fartyg i inlandssjöfart arbetar vi med en kvarleva från förra århundradet. Det var nämligen så länge sedan som i december 1997 som kommissionen lade fram ett förslag om det förra direktivet, 82/714/EEG, som var omodernt redan då, men gäller än i dag. Den första behandlingen av det här förslaget ägde rum i parlamentet i oktober 1998. Sedan kom Amsterdamfördraget den 1 maj 1999 och därmed medbeslutandeförfarandet för transportfrågor. Den första behandlingen gjordes därför om i september 1999, trots att parlamentet upprepade sin ståndpunkt från den ”första” första behandlingen – en oändlig historia!
Några månader in på det nya århundradet, i juli 2000, lade kommissionen fram ett ändrat förslag i vilket parlamentets önskemål beaktades.
Vad handlar då allt det här om? Det handlar om att en gång för alla skapa lika villkor överallt för europeisk inlandssjöfart, för att genom uppdaterade tekniska föreskrifter se till att Europas inlandssjöfart är säker och problemfri. För att kunna åstadkomma detta var man tvungen att harmonisera gemenskapens tekniska föreskrifter med de normer som reglerar sjöfarten på Rhen, eftersom Centralkommissionen för Rhensjöfarten av säkerhetsskäl inte erkände tekniska tillstånd för fartyg baserade på det förra direktivet.
Direktivet som ska omarbetas – 82/714/EEG – har även andra brister, bland annat att det inte gäller för passagerarfartyg och flytande anläggningar som byggfartyg, och säkerhetsföreskrifterna är naturligtvis som de var på 1970-talet. Fri inlandssjöfart i hela EU är dock beroende av att de tekniska föreskrifterna och säkerhetsföreskrifterna harmoniseras med de högsta normerna. Detta gäller såväl den fria rörligheten för varor som garantin om höga säkerhetsnormer, miljönormer och sociala normer.
Hittills har gemenskapsrätten endast kunnat tillämpas då bestämmelserna i Mannheimkonventionen inte gäller. I denna konvention som undertecknades den 17 oktober 1868 fastställdes de principer som till stor del gäller än idag för sjöfarten på Rhen, trots att Centralkommissionen för Rhensjöfarten redan hade grundats enligt en bilaga till slutakten från Wienkongressen 1815. Hittills har EU alltså inte lyckats anta någon rättsakt som gäller för Rhen, trots att 80 procent av alla varutransporter på EU:s inre vattenvägar görs på Rhen.
Det ömsesidiga erkännandet av fartygscertifikat blev inte möjligt förrän ett tilläggsprotokoll till Mannheimkonventionen trädde i kraft i december 2004. Den viktigaste aspekten med det nya direktivet är faktiskt att införa ett standardcertifikat för fartyg inom EU:s inlandssjöfart. Detta har att göra med rättssäkerheten.
Det fanns fortfarande en del problem med att direktivet omfattade fritidsbåtar på 20–24 meter som mycket väl kunde omfattas av både det här direktivet och det så kallade fritidsbåtsdirektivet nr 94/25/EG, trots att det senare direktivet reglerar handel med fritidsbåtar och därmed är ett inre marknadsdirektiv som reglerar marknadstillträdet för fritidsbåtar. Det reviderade direktivet om tekniska föreskrifter för fartyg i inlandssjöfart går endast längre än vad som föreskrivs i fritidsbåtsdirektivet om detta är nödvändigt för att upprätthålla säkerheten på de inre vattenvägarna och strider därför inte mot dess bestämmelser.
Jag ska kanske tillägga att erfarenheten från fritidsbåttrafiken på Rhen visar att ägare av fritidsbåtar inte har några problem med de regler för Rhen som är jämförbara med de tekniska föreskrifterna i det reviderade direktivet.
Utskottet för transport och turism antog ståndpunkten att de tekniska föreskrifterna i direktivets bilaga, bland annat dem i kapitel 15, ”Särskilda bestämmelser för passagerarfartyg”, som på grund av de utdragna förhandlingarna och de långa översättningstiderna fortfarande är desamma som under förhandlingarna 2004, bör omfattas av kommittéförfarandet. Utskottet var för en sådan ändring eftersom det är det enda sättet att garantera att en harmonisering av de befintliga rättssystemen kan åstadkommas utan dröjsmål och att få en rättssäker industri och handel. Jag ber er därför att stöda ändringsförslaget även vid andra behandlingen.
Avslutningsvis skulle jag vilja ta tillfället i akt och rikta ett varmt tack till rådet och kommissionen, men naturligtvis även till mina kollegor, för deras goda samarbete kring dokumentet. Jag tackar parlamentet för uppmärksamheten och allt jag kan säga nu är ”skepp ohoj!” 
Jacques Barrot,
   . Herr talman, fru Sommer, som enligt min mening är heroisk som deltar i debatten så här sent, mina damer och herrar! Jag är glad över att det finns ett brett samförstånd om kommissionens förslag i dag tack vare alla parters politiska vilja och samarbetet mellan de tekniska experterna.
Fru Sommer! Jag tackar er för att personligen ha gjort ett viktigt bidrag till att uppnå detta samförstånd.
Den gemenskapslagstiftning som harmoniserar de tekniska föreskrifterna för fartyg i inlandssjöfart går tillbaka till 1982. I lagstiftningen föreskrivs ett certifikat som gör att fartyg i inlandssjöfart tillåts navigera på alla vattenvägar inom EU förutom Rhen. Två tredjedelar av transporterna på Europas inre vattenvägar sker dock på Rhen.
Vårt förslag från 1997 har således tre mål:
För det första att uppdatera de tekniska föreskrifterna så att fartygssäkerheten ligger i linje med den tekniska utvecklingen.
För det andra att skapa förutsättningar för ett framtida erkännande av gemenskapscertifikatet för navigering på Rhen.
För det tredje att inrätta ett kommittéförfarande för att i framtiden regelbundet kunna anpassa de tekniska föreskrifterna i ljuset av tekniska framsteg och utvecklingen av befintliga bestämmelser för Rhen.
Ärendet låg nere under en lång tid i rådet på grund av frågan om huruvida fartyg med gemenskapscertifikat skulle tillåtas att navigera på Rhen. Så fort frågan hade lösts kunde rådet dock nå en politisk överenskommelse.
Antagandet av detta direktiv kommer verkligen att vara ett steg framåt när det gäller harmoniseringen av reglerna, vilket vi ställer krav på i handlingsplanen Naiades. Det blir därmed möjligt att genomföra ett enhetligt system för hela nätet av Europeiska unionens vattenvägar. De tekniska föreskrifterna ska harmoniseras för att garantera en hög säkerhetsnivå, särskilt för passagerarfartyg.
Gemenskapscertifikatets framtida giltighet för Rhen kommer att främja konkurrensen och skapa lika villkor för flodtransporter inom den inre marknaden. Vi kommer att behålla denna nivå i framtiden, i samarbete med Centralkommissionen för Rhensjöfarten.
Vi stöder det ändringsförslag som har antagits av utskottet för transport och turism och jag är glad över att de tre institutionerna har nått en kompromiss.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt att försäkra er om att kommissionen känner till den oro som en del ägare av stora fritidsbåtar i vissa medlemsstater uttryckt. Den text som ni ska anta innebär man kan ta itu med majoriteten av dessa farhågor.
Till skillnad från direktiv 94/25/EG, vilket gäller tillträde till marknaden för gemenskapens fritidsbåtar, gäller det nya direktivet om tekniska föreskrifter för fartyg i inlandssjöfart i stället sjöfartssäkerheten på alla vattenvägar. Ett tjugo meter långt fartyg fordrar ytterligare föreskrifter utöver dem som endast behövs för marknadsföring.
Dessutom skulle ett uteslutande av fritidsbåtar som är kortare än 24 meter – och inte 20 meter – från direktivets tillämpningsområde göra att de regler som tillämpas för Rhen skiljer sig från de regler som tillämpas för andra vattenvägar inom gemenskapen. Detta skulle kunna skapa problem när det gäller erkännandet av gemenskapscertifikatet för sjöfart på Rhen och utgöra ett hinder för planen med ett enhetligt certifikat för fartyg inom gemenskapen, det vill säga gemenskapscertifikatet.
Avslutningsvis tillåts genom direktivet en rad undantag för befintliga fritidsbåtar. Jag vänder mig särskilt till Graham Watson i den här frågan eftersom det var han som uppmärksammade mig på den: befintliga fritidsbåtar är tillåtna även i fortsättningen, förutsatt att brottet mot föreskrifterna inte utgör en uppenbar fara. Jag vill också tillägga att det enligt artikel 7 är tillåtet för medlemsstater vars inre vattenvägar inte ansluter till andra medlemsstaters vattenvägar att avvika från hela eller delar av direktivet.
Mina damer och herrar! Jag kan i vilket fall försäkra er om att kommissionen kommer att se till att den under kommittéförfarandet tar särskild hänsyn till kapitlet om fritidsbåtar, både för att förhindra att detta står i strid med, eller är oförenligt med, direktiv 94/25/EG och för att tydliggöra och sprida ljus över eventuella oklarheter. 
Reinhard Rack,
   – Herr talman! Föredraganden sa i sin inledande kommentar att det är värt att vänta på ett lyckat resultat och det hade hon rätt i. Det dokument som diskuteras, och särskilt det som parlamentet kunde bidra – och bidrog – med, kan bidra till att främja fria transporter på inre vattenvägar – och det är just fria transporter på inre vattenvägar som vi behöver. Om vi vill att trafikflödet genom EU allmänhet ska vara mer förenligt med miljön behöver vi lämpliga, förenliga regler för inlandssjöfart, vilket är något som kommissionen kräver i sin redogörelse efter halva mandatperioden – vice ordförande Jacques Barrot bör notera att jag faktiskt lyssnade mycket noggrant förra gången.
Det krävs dock inte endast en enhetlig reglering utan även en sammanlänkning av alla regler som är tillämpliga på inlandssjöfart. Vi behöver dessutom förbättra färdvägsplaneringen, det vill säga det transeuropeiska nätet, ramarna för stödet – däribland Marco Polo II – och, inte minst, de tekniska reglerna och föreskrifterna så att de ligger i linje med dagens normer.
Ett lyckat resultat är värt att vänta på och vår grupp, gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, tackar Renate Sommer, föredraganden, för det värdefulla arbete hon har utfört. Vi hoppas på en stor majoritet i morgon och kommer att göra vad vi kan för att så ska bli fallet.
Det kommer att finnas ytterligare några saker att göra med nätet. Herr vice ordförande! Som ni nyss sa blir Naiades nästa förslag till rättsakt där vi måste utnyttja möjligheterna och så att Europas vattenvägar som helhet på ett konkret och konstruktivt sätt kan bidra till hanteringen av trafikflöden.
Det som är viktigt i det här avseendet, särskilt när det gäller Naiades, är att vi inte bara fokuserar på Västeuropa, utan att vi i stället, särskilt nu när Donau är öppen, ser till att EU:s hela vattenvägsnät kan växa ihop till en fullgod, lämplig och säker enhet.
Ulrich Stockmann
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Handlingsprogrammet Naiades har redan nämnts. Genom det som vi ännu inte har förhandlat klart om i dag kommer EU:s lagstiftare att med rätta uppmärksamma och stödja de inre vattenvägarna.
I dag ska vi naturligtvis fatta ett beslut som inte är lika uppseendeväckande, men som ändå skulle ha fattats för länge sedan. Parlamentet kommer i en andra behandling att godkänna harmoniseringen av tekniska föreskrifter för fartyg i inlandssjöfart och därmed avsluta den lagstiftningsprocess som nu har pågått i nio år.
Genom detta direktiv anpassas gemenskapsnormerna till de mer omfattande normer som återfinns i konventionen för sjöfarten på Rhen, vilket enligt vår mening garanterar fri konkurrens på alla inre vattenvägar med en enhetlig tillämpning av höga säkerhetsnivåer.
Vid första behandlingen och i den gemensamma ståndpunkten gjorde parlamentet och rådet olika ändringar. I likhet med föredraganden, vars betänkande jag är mycket tacksam för, anser även jag att dessa ändringsförslag generellt sett är godtagbara och utgör ett rimligt komplement till kommissionens ursprungliga förslag.
Vi stöder den uppfattning som Mathieu Grosch och Corien Wortmann-Kool har uttryckt i sina ändringsförslag på området om att vissa typer av fartyg lyder under två olika rättsakter och även om vi nu har fått höra att dessa skiljer sig ganska mycket åt anser vi likväl att ändringsförslaget är riktigt. Vi skulle dessutom välkomna att de tekniska bilagorna till de aktuella direktiven snarast möjligt ses över för att undanröja dubbla rättsakter.
Dessutom vill både jag och min grupp att lagstiftningen färdigställs utan dröjsmål. 
Johannes Blokland
   – Herr talman! Inlandssjöfarten är på uppgång, vilket är bra. Här i parlamentet kan vi inte göra annat än hjärtligt välkomna detta väsentliga bidrag till hållbara, säkra och konkurrenskraftiga transporter genom EU. Det kan nämligen inte tas för givet att så är fallet, utan det är viktigt att skapa de rätta villkoren. Renate Sommers betänkande utgör en av de viktigaste byggstenarna. Harmoniserade tekniska föreskrifter för genomfart på inre vattenvägar innebär nämligen lika villkor för alla och därmed en utmärkt, hanterbar och säker flotta. 
Det som ger oss anledning att välkomna betänkandet med ännu större entusiasm är att det innebär slutet på en process som har pågått i omkring tio år. Jag är särskilt nöjd med att förhållandet mellan institutionerna inom sektorn för inlandssjöfart inte har utgjort något hinder för denna överenskommelse och detta uppenbart givande samarbete utvidgas enligt min mening även till andra områden. Detta kommer vi att behöva diskutera framöver.
När det gäller innehållet gläder jag mig åt normkraven för fartygen. Även om det är nödvändigt att göra insatser inom sektorn för att tillmötesgå dessa krav innebär detta utan tvivel en ökning av flottans kvalitet. Med hänsyn till möjligheterna när det gäller vattenburna transporter är detta både mycket välkommet och viktigt.
Jag är även nöjd med förfarandet när det gäller att anpassa och förbättra direktivet ytterligare. Det är verkligen inte motsträvigt att överlåta ett sådant tekniskt företag till experterna. Jag har förstått att en rad ändringsförslag ligger för behandling just i detta ögonblick. Jag hoppas att experterna kommer att hitta en lösning på den eventuella diskrepansen mellan detta direktiv och direktiv 94/25/EG och jag ger därför ändringsförslaget mitt fulla stöd. 
Avslutningsvis vill jag tacka Renate Sommer för hennes insats. Jag hoppas att detta steg kommer att vara ett positivt bidrag till att förbättra inlandssjöfarten. 
Inés Ayala Sender (PSE ).
   – Herr talman! Den passion för fotbollen som i kväll har blivit en global och europeisk passion ger mig tillfälle att uttrycka min passion för en god europeisk stämning även inom transportsektorn. Jag talar som ledamot från en medlemsstat, Spanien, vars floder har upphört att vara farbara sedan en tid tillbaka och som drabbats av en torka som är på väg att bli strukturell. Därigenom minskar gradvis möjligheten att åter göra dem farbara. Jag känner därför en sund europeisk avundsjuka mot de länder som har farbara vattenvägar för både passagerare och varor.
Eftersom jag har en tysk partner kommer jag så väl ihåg den beundran jag kände när jag såg Rhen för några år sedan alldenstund jag innan dess hade hört talas om flodmotorvägar och även hade arbetat inom det området men aldrig hade förstått vad det var. Intrycket av att se Rhen med en välreglerad, organiserad, storslagen och samtidigt effektiv trafik gjorde att jag förstod vad vi pratade om och att EU höll på att ge sig i kast med dessa viktiga transportvägar.
Det är därför jag som europé är så glad över att debatten är på väg att få ett lyckligt slut, tack vare Renate Sommer och även min kollega Ulrich Stockmann. Detta kommer att göra det möjligt att harmonisera sjöfarten på floderna både när det gäller de sociala säkerhetsreglerna och miljöreglerna, däribland förslaget om att det inte ska ske någon urholkning i de länder där det finns risk för det.
Det återstår bara för mig att uttrycka min förhoppning om att min stad, som kommer att vara värd för den internationella utställningen om just vatten och hållbar utveckling 2008, kan genomföra projekt för att återställa farbarheten på bland annat floden Ebro för passagerartransporter inom kollektivtrafiken och naturligtvis för sport- och turismändamål. Det gläder mig därför att även säkerhetsregler och sociala regler gäller.
Min dröm är att det inte kommer att dröja alltför länge innan transporter av varor från Spanien till Frankrike via Pyrenéerna genom en central tunnel och sedan vidare längs Canal de Midi och det franska kanalnätet och slutligen på Rhen, vars lämpliga och förnuftiga reglering vi gör till EU-lagstiftning i dag.
Jacques Barrot,
   – Herr talman, fru Sommer, mina damer och herrar! Jag vill tacka er för denna givande debatt. Den bekräftar att kommissionens förslag från 1997 fortfarande är lika aktuellt.
Jag är särskilt tacksam mot Renate Sommer, er föredragande. Parlamentet bekräftar därmed sitt engagemang när det gäller inlandssjöfarten och genom direktivet blir det lättare att genomföra ett enhetligt system för EU:s hela vattenvägsnät.
Överenskommelsen utgör ett viktigt steg i linje med vår strategi att harmonisera reglerna på EU-nivå, vilket rekommenderas i handlingsplanen Naiades, och kommer således att bidra till att öka konkurrenskraften för gemenskapens inlandssjöfart.
Herr talman! På detta sätt ville jag tacka alla de ledamöter som var vänliga att bidra till detta utmärkta arbete. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl.12.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A6-0212/2006) av utskottet för transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av rådets förordning (EEG) nr 3922/91 om harmonisering av tekniska krav och administrativa förfaranden inom området civil luftfart (13376/1/2005 C6-0090/2006 2000/0069(COD)) (föredragande: Ulrich Stockmann). 
Ulrich Stockmann (PSE ),
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Renate Sommer har redan citerat ett tyskt ordspråk i dag, enligt vilket ett lyckat resultat är värt att vänta på och jag anser att detta kanske är fallet när det gäller lagstiftningen om tekniska krav och administrativa förfaranden inom området civil luftfart (EU-OPS).
Jag vill inte ägna mycket tid åt att se tillbaka på den långdragna process under vilken vi arbetade fram vad vi ville ha, vilket innebar två första behandlingar och olika förslag från kommissionen under en sexårsperiod. Det står nu klart för mig att vi parlamentsledamöter arbetar på löpande band och det har verkligen varit många människor involverade i detta arbete.
Jag vill återigen ta tillfället i akt att tacka för det fina arbete som Brian Simpson utförde under förra mandatperioden och särskilt för det konstruktiva samarbetet med alla ledamöterna under denna. Jag uppskattar även det utmärkta arbete som kommissionen har utfört som medlare, särskilt Roberto Salvarani – eftersom varken han eller jag kan se fotbollen i dag är jag mycket tacksam över att han är här – och inte minst när det gäller rådets beredvillighet att kompromissa.
Förhandlingarna har lett till ett viktigt resultat som innebär ett mervärde för EU. Till följd av avregleringen av EU:s luftfartssektor och den stora utvidgningen 2004 har vi nu till slut lyckats harmonisera alla de tekniska normer och administrativa föreskrifter som hänger samman med den civila luftfartssäkerheten och det är nu hög tid för oss att ta hänsyn till luftfartens fortsatta tillväxt.
Fastställandet av säkerhetsnormerna – som omfattar allt från konstruktionen till regler för transport av farliga varor, genom regler för instrumenten – upptar nästan 500 sidor. Fram till alldeles nyligen debatterades kapitlen O och Q, som handlar om utbildning av kabinbesättning och arbetstider, timmar ombord och viloperioder för piloter. Detta är inte förvånande eftersom det här även finns ett samband mellan säkerhetsfrågor och berörda personers sociala förmåner. Jag anser dock att vi även här har lyckats utforma en tillfällig plattform som innebär en markant förbättring av säkerhetsnormerna för många länder.
Före den andra behandlingen gjorde utskottet för transport och turism en del viktiga ändringar. För det första ville vi lägga till en säkerhetsklausul så att det inte uppstår en situation där länder med högre nivåer i lagar eller kollektiva löneavtal skulle behöva sänka dessa med konsekvenser för säkerheten och de sociala förmånerna för personalen ombord. Vi lyckades med detta.
För det andra framgick det av utfrågningar och åtskilliga studier att piloters ackumulerade trötthet till följd av olämplig schemaläggning var ett problem som behövde undersökas ytterligare även efter det resultat som vi har uppnått. Rådet har föreslagit att detta problem förs upp på dagordningen igen om tre år. Här i parlamentet anser vi inte att detta är tillräckligt och vi har lyckats ordna med en ny vetenskaplig/medicinsk studie när det gäller båda kapitlen, även O, efter bara två år.
För det tredje tog kabinbesättningen in i det sista upp sin oro med oss när det gäller uppgraderingen av deras status, och enligt min mening gör våra ändringsförslag rättvisa åt detta när det gäller säkerheten. I förhandlingarna med rådet har vi vinnlagt oss om att man kommer att fortsätta att överväga ytterligare harmonisering och bättre kvalitetsträning och att även dessa frågor kommer att undersökas.
Jag håller med om att säkerhetsklausulen gäller för de mycket skiftande synsätt som har antagits i EU när det gäller certifiering och licensfrågan. En eventuell urholkning av statusen i enskilda länder kan därför inte hänföras till vår lagstiftning.
För det fjärde togs det när vi började arbeta med EU-OPS inte någon hänsyn till den speciella situationen för expressfrakttjänster nattetid. Tillsammans med berörda parter har vi nått en kompromiss även om detta, som medger särskilda flygscheman utan att äventyra säkerhetsnormerna.
Tillåt mig sammanfatta genom att än en gång säga att det är värt att vänta på ett lyckat resultat. Huruvida det i själva verket blir lyckat kommer att framgå av det fortsatta arbetet med att genomföra denna förordning. Jag ber alla grupper i parlamentet att stödja den kompromiss vi har nått med rådet.
Jacques Barrot,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi håller nu på att komma överens med rådet om ett mycket känsligt förslag vid en andra behandling.
Vi har framför allt er föredragande Ulrich Stockmanns utmärkta arbete att tacka för detta resultat och jag vill särskilt lyckönska honom.
Låt mig framhålla det synsätt som ligger bakom förslaget till en förordning. Det handlar främst om att behålla en hög säkerhetsnivå och samtidigt se till att det råder sund konkurrens mellan flygbolagen.
Genom det ändrade förslaget från 2004 infördes bestämmelser för å ena sidan flygtider och viloperioder för besättningen, vilka för närvarande omnämns ”flyg- och tjänstgöringstidsbegränsning”. Förslaget följer sålunda uppmaningen från Europaparlamentet som har uttryckt oro över de nationella skillnaderna på området. Sedan en lång tid tillbaka har yrkesorganisationer för piloter och flera flygbolag hårt kritiserat dessa skillnader som skadar säkerheten och den normala konkurrenskraften.
I många undersökningar som har utförts till följd av olyckor har utmattning hos besättningen identifierats som en av de bidragande orsakerna till olyckorna. Ibland är föreskrifterna om flygtider för flexibla och flygbolagens besättningar tillåts tjänstgöra under för långa pass, till nackdel för säkerheten och för företag som lyder under strängare lagstiftning.
Det ändrade förslaget från 2004 innebär å andra sidan att kabinbesättningen certifieras utifrån minimikrav, vilket sker i Förenta staterna och vilket de berörda arbetstagarna krävde tillsammans med delar av branschen. Dessa minimikrav bör göra det möjligt att förbättra luftfartssäkerheten, genom att öka den kvalitetsnivå som besättningen måste följa. De bör även bidra till att harmonisera flygbolagens konkurrensvillkor och göra det lättare för besättningen att flytta runt på en helt avreglerad flygtransportmarknad.
Det har visserligen varit svårt för rådet att nå en överenskommelse, eftersom medlemsstaterna har så olika synsätt. Rådet lyckades dock till slut att nå en kompromiss om en gemensam ståndpunkt i slutet av februari 2006. I den gemensamma ståndpunkten uppmärksammar rådet att det ändringsförslag som parlamentet har lagt fram har fått fullt stöd bortsett från en eller två små ändringar. Rådet är villigt att anta huvuddelarna i parlamentets förslag och kommissionen godtar naturligtvis rådets ståndpunkt. När det gäller vissa frågor, särskilt de om flyg- och tjänstgöringstidsbegränsningarna för kabinbesättningen, behöver vi helt enkelt genomföra en vetenskaplig och medicinsk utvärdering innan vi kan fatta ett beslut i frågan. Den här analysen skulle anförtros Europeiska byrån för luftfartssäkerhet.
Sedan rådet antog sin gemensamma ståndpunkt har våra tre institutioner arbetat intensivt för att nå en överenskommelse vid en andra behandling. Den gemensamma ståndpunkten har tydliggjorts och förbättrats tack vare de ändringsförslag som Europaparlamentet har lagt fram och jag är särskilt tacksam mot Ulrich Stockmann för denna text.
Den första förbättringen gäller flygbolag vars verksamhet uteslutande grundar sig på nattrafik. Kommissionen och parlamentet är överens om att det är nödvändigt att utvärdera konsekvenserna av föreskrifterna om flyg- och tjänstgöringstidsbegränsningar och viloperioder när det gäller säkerhet och utmattning. Utifrån denna utvärdering avser kommissionen att lägga fram nödvändiga ändringsförslag för att ta hänsyn till dessa särskilda verksamhetsmodeller.
Den andra förbättringen avser den vetenskapliga och medicinska utvärderingen av reglerna för flyg- och tjänstgöringstidsbegränsningar och för kabinbesättningar. Denna utvärdering kommer att göras av Europeiska byrån för luftfartssäkerhet. Jag kan bekräfta att jag redan har bett Europeiska byrån för luftfartssäkerhet att ta med denna utvärdering i sitt arbetsprogram för 2007 i syfte att förbereda en del förslag till åtgärder som ska överlämnas till kommissionen. Med detta som utgångspunkt kan, herr Stockmann, analysperioden som parlamentet föreslår faktiskt minskas till två år.
Kommissionen kommer att utfärda ett yttrande för att sprida mer ljus över dessa studier, särskilt när det gäller kabinbesättningens agerande och utbildning i nödsituationer.
Min tredje och sista punkt är att avsikten med kommissionens förslag är att fastställa harmoniserade minimiregler för säkerheten, vilka läggs på en hög nivå och gäller för hela gemenskapen. Hursomhelst kan det finnas mer bindande nationella åtgärder i en rad medlemsstater. Kommissionen håller med om att denna förordning inte alls bör leda till en sänkning av de högsta säkerhetsnormerna där sådana redan finns.
Herr talman! Jag ska avsluta. Det är därför inte alls svårt för kommissionen att godta de ändringsförslag som återspeglar dessa tre principer och den stöder därmed kompromissändringsförslagen, det vill säga ändringsförslagen 19–25. Å andra sidan stöder kommissionen inte ändringsförslagen 11, 16 och 17 eftersom de överlappar varandra och faktiskt omfattas av kompromissändringsförslagen. Detsamma gäller för ändringsförslagen 12–15 och ändringsförslag 18. Dessa handlar om tekniska ändringar av olika delar av bilagan, vilka faktiskt kommer att regleras av det i denna förordning föreskrivna kommittéförfarandet.
Herr talman, mina damer och herrar! Detta arbete som välkomnas av företrädare för flygpersonal är enligt min mening utmärkande för det parlamentariska arbetet. Jag tackar föredraganden och parlamentsledamöterna för detta. 
Roland Gewalt
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det finns behov av att omedelbart harmonisera de oerhört divergerande föreskrifterna för den civila luftfarten i EU, särskilt arbetstiderna för flygbesättningen.
Den här tiden på året åker återigen miljoner européer på semester med flyg. Luftfarten har ökat på ett explosionsartat sätt i Europa de senaste 20 åren och eftersom den nu i princip är nationellt obegränsad är det en anakronism att föreskrifter för luftfartssäkerheten skiljer sig så mycket åt mellan olika länder.
Syftet med denna förordning är att dessa föreskrifter åtminstone i grunden ska bli mer likartade och eftersom detta syfte så vitt jag vet stöds av alla grupper i parlamentet kan vi vara nöjda med att göra ändringar på några få områden där detta verkligen är nödvändigt, till exempel de regler som missgynnar besättningen på fraktflyg.
Vi får dock inte göra misstaget att lägga till aspekter som endast handlar om social trygghet och arbetsrätt till en teknisk förordning som egentligen är avsedd att bidra till luftfartssäkerheten. Med en sådan sammanblandning skulle avsikten med förordningen bli mindre tydlig och förordningen förmodligen försvagas.
Vi ska inte heller försöka lägga oss i kollektivavtal mellan fackföreningar och arbetsgivare, vilka lyder under arbetsrätten. Dessa kollektivavtal kan inte bli föremål för statliga åtgärder, inte ens åtgärder på EU-nivå.
Såvida vi inte glömmer bort att avsikten med förordningen endast är att göra luftfarten säkrare är jag övertygad om att passagerarna i framtiden kan räkna med likartade tekniska säkerhetsnormer oavsett vilken flygplats i Europeiska unionen de flyger ifrån. Förordningen förtjänar stöd bara av den anledningen.
Jag är mycket tacksam för föredraganden Ulrich Stockmanns noggrant utförda arbete. 
Gilles Savary
   – Herr talman, herr Barrot! Vi har nått slutet på en lång – mycket lång – väg för dem som suttit i parlamentet sedan 1999. Som vi har sett har det varit svårt att utarbeta detta förslag till förordning, först när det gäller Brian Simpsons betänkande – han är inte i kammaren men måste få vårt erkännande – och sedan när det gäller Ulrich Stockmann som genom ett noggrant och skickligt utfört arbete har gjort det möjligt att slutföra förordningen i dag.
Herr kommissionsledamot! Jag håller med er om att parlamentet kan vara stolt över att ha gett detta förslag till förordning en passande social utformning.
Som ni sa spelar den mänskliga faktorn en stor roll på luftfartssäkerhetsområdet, som så ofta i övrigt. Ett problem återstod att lösa, som kan ha verkat sekundärt: den mänskliga faktorn gäller visserligen förarkabinbesättningen men även kabinbesättningen. Det var svårt för oss att komma till ett avslut eftersom vi ville lösa frågan i slutet av den andra behandlingen och inte inleda ett förlikningsförfarande. Detta är anledningen till att 37 ledamöter med olika politisk bakgrund – jag vill ge Christine de Veyrac ett erkännande – agerade på ett kan hända olämpligt sätt genom att lägga fram ett antal ändringsförslag för att klart och tydligt införliva kapitel O i den vetenskapliga utvärderingen och granskningsarbetet.
Enligt min mening är det tack vare Ulrich Stockmanns medling i ändringsförslagen som folk till slut blev övertygade om att en kompromiss var möjlig och rådet övertalades att godta den rakt av.
Om kompromissändringsförslagen, som de utformats den här veckan, antas – jag tänker på ändringsförslagen 22, 25 och 19 – finns det alltså enligt vår arbetsordning inte längre någon anledning för oss att rösta för de ändringsförslag som 37 ledamöter har lagt fram.
Det är alltså min önskan, uttryckt med en känsla av att ha fullgjort vår uppgift och att ha gjort en del avgörande framsteg under den här veckan. Jag tackar kommissionen för att ha varit öppen när det gäller detta. 
Dirk Sterckx,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Detta tillfälle är verkligen ett framsteg för denna dossier. Vi har arbetat på den under lång tid, men nu står vi nära en överenskommelse som gör det möjligt för oss att öka säkerheten och skapa mer rättvis konkurrens mellan flygbolagen. 
Frågan är nu om den kompromiss som ligger på bordet är bra. Vi vet allihop – och några av oss har redan sagt det – att den inte är idealisk, men det finns tillfällen då det bästa är det godas fiende. Just nu måste vi dock ta vad vi kan få, för det finns verkligen en del som talar för kompromissen som ligger framför oss. Vi sänker oss inte till en lägre gemensam nivå, och kompromissen innehåller bestämmelser om kabinbesättningar, bestämmelser om godstransporter nattetid och krav på resultat så snabbt som möjligt från Europeiska byrån för luftfartssäkerhets studie – efter två år i stället för tre. 
Nu måste vi ta chansen att samtidigt ta två steg framåt. För det första måste vi godkänna kompromissen, och det gladde mig att höra Gilles Savary säga nyss att om kompromissen godkänns bör vi inte gå längre. När vi väl har godkänt kompromissen kommer vi att ha en europeisk grund att arbeta utifrån, och som kommissionen dessutom kan arbeta utifrån, men då för alla och inte bara för det begränsade antal medlemsstater som kan tillåta sig en högre standard. Detta är första steget. 
Det andra steget blir att när EU-reglerna väl är på plats kan vi förbättra dem och arbeta med vissa aspekter av dem, så att – och låt mig upprepa detta: inte bara för vissa medlemsstater som kan tillåta sig något sådant – standarden höjs. Det är så vi måste gå till väga, i dessa båda steg. Om vi missar det första steget, om vi inte lyckas nå en kompromiss, blir det omöjligt för oss att fortsätta. 
Jag förstår mycket väl kritiken från vissa ledamöter om enskilda personalkategorier och de frågor som de ställer, eftersom de frågorna har att göra med säkerheten. Men när jag frågade dessa ledamöter om de hellre vill ha detta än ingenting, svarade de varje gång: ”Nej, nej, vi vill ha någonting!” Jag anser att föredraganden har gjort allt som går för att flytta fram samtliga gränser så långt som möjligt. Vi har nu chansen att ingå en kompromiss och börja med en gemensam förordning för hela Europeiska unionen. Det är en chans vi måste ta vara på, oavsett vad vi gör i övrigt. 
Om vi förkastar kompromissen är jag – liksom skuggföredragandena och föredraganden – övertygad om att vi i slutändan kommer att stå där tomhänta och ännu längre bort från det mål vi ville uppnå. Jag vill hur som helst varmt tacka föredraganden och även kommissionsledamoten för det arbete de lagt ner. 
Jag tycker det är synd att rådet inte vill gå vidare på ett antal punkter, utan håller fast vid ett resonemang som jag har svårt att förstå. Men om kompromissen vi har manglat fram godkänns finns det ingen som helst risk för att vi står där tomhänta eller förvärrar situationen i stället för att förbättra den. Låt mig därför tacka Gilles Savary och alla övriga ledamöter. Jag tror att vi kan se fram emot ett bra resultat i morgon. 

Eva Lichtenberger,
   . – Herr talman! Det är ett omfattande paket som ligger framför oss, och under de senaste månaderna har endast ett fåtal punkter överlämnats till oss för behandling, även om det är väldigt viktiga punkter.
Rådet har köpslagit om denna kompromiss under sex år och av allt att döma helt bortsett från problemen med flygplanens besättningar. Detta ledde till att piloternas flygtider och kabinbesättningens arbetsförhållanden var olösta och kontroversiella frågor inför våra diskussioner i utskottet.
Jag vill verkligen tacka vår föredragande för allt det arbete han lagt ner för att ge detta betänkande en sund och solid grund. Det måste dock sägas att förslaget inte innehåller några diskussioner om problemen på grund av skiftarbete och trötthet – det vill säga de fysiska och mentala effekterna av oregelbundna arbetstider – något som självklart påverkar säkerheten.
Den lösning vi kommit fram till och som innebär att ett förslag måste läggas fram inom de kommande två åren, är en kompromiss. Det hade varit bättre om vi hade kommit överens med en gång, men vi ska vara glada över att faktiskt ha nått fram till en kompromiss och att rådet har accepterat den.
Det är nu kommissionens uppgift att göra något positivt genom att beakta dessa faktorer – som utan tvekan är oumbärliga – och lägga fram ett nytt förslag. När jag ändå är inne på ämnet vill jag påpeka att jag inte är direkt glad över undantaget för fraktflygsbesättningar. Jag kommer emellertid att gå med på det för kompromissens skull, samtidigt som jag hoppas att kommissionen analyserar arbetstiderna ansvarsfullt.
En svår fråga var naturligtvis ”non-regression”, som rådet inte ville diskutera och där medlemsstaterna inte kunde göra eftergifter. Det är nu medlemsstaterna som avgör – och som kommer att få bära ansvaret för det – om arbetsförhållanden, där de var bättre än de föreslagna, förbättras, försämras eller förblir oförändrade, och om de till sist kan komma i kapp på områden där det fortfarande råder dåliga arbetsförhållanden. 
Georgios Toussas,
   – Herr talman! Även inom luftfartssektorn går Europeiska unionens politik på autopilot. Man ökar konkurrenskraften för de flygbolag som har monopol, för att därmed öka deras vinster. Enligt vår mening finns det två grundläggande faktorer som har en direkt koppling till en skärpning av luftfartens säkerhetsbestämmelser: den mänskliga faktorn och flygplanens skick, det vill säga deras luftvärdighet.
Trots att fackföreningsrepresentanterna flera gånger officiellt har uttryckt sin akuta oro över de allt omänskligare tjänstgöringstiderna för de anställda och den försämrade utbildningen för kabinbesättningar som stöds i förordningen, beaktas tyvärr inte detta. Det är ett välkänt faktum att trötthet på grund av kabinbesättningarnas orimliga arbetstider ökar riskerna inom luftfarten.
En annan viktig faktor är den visuella inspektionen före start. Den frågan var föremål för en skrivelse av den 8 oktober 2004 från kvalificerade flygtekniker vid Olympic Airways, en skrivelse som fick ett svar från Jacques Barrot den 18 januari 2005, som jag har här.
Jag vill nu göra er uppmärksamma på någonting mycket allvarligt. I det andra stycket i Jacques Barrots svar till fackföreningsrepresentanterna, som är ansvariga för att kontrollera flygplanens luftvärdighet, sägs att en analys av EU:s nuvarande rättssystem (förordning nr 2042/2003) ger vid handen att de visuella inspektionerna före start inte kan betraktas som tekniska inspektioner.
Men för Guds skull! Om de visuella inspektionerna före start inte räknas som tekniska inspektioner, vad är de då? Vi anser faktiskt att visuella inspektioner av flygplanen utförda av organiserade tekniker enligt Del-66 (Aircraft Maintenance Personnel Licensing) måste återinföras. 
Roberts Zīle,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Låt mig börja med att tacka föredraganden Ulrich Stockmann för hans utmärkta arbete med att få till stånd en kompromiss mellan många och starkt skilda åsikter. Den viktigaste frågan för de närvarande, huvudsakligen ledamöter från utskottet för transport och turism, är att efter sex års arbete kunna nå en överenskommelse om resultatet som också godtas av rådet. Att dra ut på tiden för ändringsförslag och förordningar om tekniska krav och administrativa förfaranden inom en så snabbt växande sektor som luftfarten anser jag inte längre vara tillåtet eller förlåtligt. Av samma skäl, nämligen sektorns utveckling, måste vi insistera på att utvärderingen av kapitel Q slutförs inom två år. När det gäller kompromissen som uppnåddes med rådet om ”non-regression”, anser jag att den klausulen är tillräcklig. Jag sätter heller ingen tilltro till oron som framförts om att vissa av EU:s medlemsstater, enligt vad som sägs, skulle vara beredda att anpassa säkerhetsstandarden för flyg- och tjänstgöringstiderna nedåt till lägsta möjliga obligatoriska EU-standard. Slutligen kommer även ett ömsesidigt erkännande av utbildningsbevis samt möjligheten att bevilja kabinbesättningen licens att få viktiga effekter för att ytterligare öka luftfartssäkerheten, något som ofta debatteras i Europaparlamentet och då särskilt av vänsterflygeln. Sådana åtgärder kommer nämligen att göra det möjligt för dessa yrkesgrupper att konkurrera inom gemenskapen och få lika lön och sociala garantier oavsett om de kommer från de gamla medlemsstaterna eller de nya. Jag kommer inte att använda min återstående talartid, eftersom jag vill låta föredraganden se sitt lag spela. 
Georg Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr vice ordförande, mina damer och herrar! Låt oss glädjas! Denna kammares orubblighet och kommissionens stöd har gjort det möjligt att äntligen ro denna dossier i hamn. Vi kan blicka tillbaka på fem år, på mycket arbete och mycket svett, så låt oss glädjas!
Sedan vill jag be er, herr kommissionsledamot, att ta mod till sig; vad vi kräver av er är att ni på nytt granskar den särskilda situationen för expressfraktflyg nattetid. Rådet kan säga att det såg detta som en ursäkt för overksamhet, men var modig, gör någonting, lägg fram förslag! Jag tycker det är självklart att det är skillnad mellan förhållandena som gäller för piloter som flyger passagerarplan och för dem som flyger frakttransporter.
Avslutningsvis vill jag be kommissionens vice ordförande och samtliga ledamöter om lite förståelse för varför jag inte använder mina två minuter fullt ut. Vi verkar vara överens i denna kammare och det visas någonting väldigt spännande just nu på tv. Jag är säker på att ni kommer att ha förståelse när jag väljer det mer spännande alternativet. 
Ewa Hedkvist Petersen (PSE ).
   – Herr talman! Det kan tyckas vara ett tekniskt ärende vi diskuterar men egentligen är det två mycket grundläggande frågor vi har tagit oss an i Europaparlamentet. Dels handlar det om säkerheten i det transportslag, flyget, som ökar för varje dag. Fler och fler människor är beroende av flyget för sitt vardagsliv, men det är också viktigt för industrin. Samtidigt handlar det om var gränserna går för människans förmåga under svåra och riskfyllda förhållanden. Hur mycket kan man jobba på obekväma arbetstider och samtidigt behålla en hög säkerhetsnivå? Det är dessa frågor som varit viktiga för Europaparlamentet och som gör att vi har ägnat detta så mycket tid. Jag vill tacka Ulrich Stockmann för det fantastiskt fina samarbete som vi har haft och den goda kompromiss som vi nu har kommit fram till. Jag tillhör också dem som tycker att vi ska rösta för kompromissen, för vi behöver bestämmelser på europeisk nivå.
Piloter och kabinpersonal är nyckelpersoner i luften vad gäller säkerhet. För oss passagerare är det aldrig acceptabelt att det tummas på säkerheten för att få ner priserna eller för att bolag ska kunna konkurrera ut varandra. Piloternas arbetsvillkor är ganska väl utredda sedan tidigare, men konkurrensen får inte leda till att deras villkor försämras. Därför är översynen efter två år mycket viktig. Tjänstgöringsbestämmelser måste säkerställas medicinskt och vetenskapligt i EASA av Europas främsta experter på området tjänstgöring, vila, sömn och trötthet.
Kabinpersonalen måste också ha god kunskap och utbildning, och det gäller all kabinpersonal. Deras arbetsuppgifter har förändrats och blivit allt viktigare efter den 11 september. Därför måste vi också medverka till höga säkerhetsnivåer och hög kompetens när det gäller kabinpersonalen. Det gör vi i kompromissen. Till sist är avtalen olika i olika medlemsstater. Jag tycker det är viktigt att de medlemsstater som har bättre lagstiftning eller kollektivavtal inte ska behöva anpassa sig neråt. Vi behöver ”non-regression”. 
Mieczysław Edmund Janowski (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill uttrycka min uppskattning av Ulrich Stockmanns betänkande. Han behandlar ett väldigt brett och viktigt ämne, nämligen antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om harmonisering av tekniska krav och administrativa förfaranden inom området civil luftfart. Vi måste ägna särskild uppmärksamhet åt att utveckla en heltäckande strategi i en fråga som är av stor betydelse för väl fungerande flygtransporter och som bör omfatta bestämmelser om säkerhetsstandarder och sund konkurrens.
Behovet av en detaljerad strategi framgår av själva dokumentet, som är på cirka 480 sidor. De förfaranden som presenteras i förordningen är specifika och exakta. De avser själva flygplanet, inklusive dess navigations- och kommunikationsutrustning och rutiner för den tekniska personalen. De gäller också flygparametrar och flygbesättningar. Lagstiftningen behandlar frågan om certifiering, begränsning av flyg- och tjänstgöringstider samt de viktiga viloperioderna för personalen. De täcker också frågor som gäller flygplatser och regler för flygbolagens verksamhet, inklusive frågor som gäller flygplansbränsle.
Dessutom behandlas frågan om väderförhållanden och riktlinjer för förfaranden som ska följas i händelse av siktförsämring eller andra farliga situationer i förordningen. Där finns ett tydligt försök att behålla de enhetliga principer och kriterier för åtgärder och tekniska krav som redan existerar och att införa dem där de ännu inte är helt obligatoriska för att garantera högsta möjliga säkerhetsnivå vid flygtransporter.
Den mycket kraftiga ökning av flygtransporter som vi har bevittnat kräver att förfaranden följs till punkt och pricka och att en sträng teknisk disciplin upprätthålls. Det är därför nödvändigt att harmonisera de operativa bestämmelserna för kommersiella flygtransporter. Det är också viktigt att se till att EU-förordningen respekteras i alla medlemsstater samt att flygplan och flygbolag hemmahörande i länder utanför Europeiska unionen och som flyger till någon av Europeiska unionens medlemsstater tvingas respektera dem.
Jag har en del kunskap i ämnet eftersom jag har doktorerat i tekniska ämnen med inriktning på just luftfart och har haft möjligheten att undervisa flygstudenter vid tekniska högskolan i Rzeszów, inklusive framtida piloter. Därför kan jag konstatera att den föreslagna kompromisslösningen är ansvarsfull och stringent. Självklart kommer det också att bli mycket viktigt att genomföra systematisk och omfattande övervakning av den lagstiftning som antas. Mot bakgrund av detta stöder jag den uppnådda kompromisslösningen och uppmanar kammaren att anta den. 
Reinhard Rack (PPE-DE ).
   – Herr talman! Michael Ende gav aldrig sin roman ”Den oändliga historien” ett ordentligt slut. Men vi i kammaren har lyckats betydligt bättre. När nu Renate Sommer har presenterat sin andrabehandlingsrekommendation har vi nästan gett EU-OPS-förordningen ett ordentligt slut. Brian Simpson och Ulrich Stockmann har gjort ett utmärkt arbete som de båda förtjänar ett stort tack för.
Flygsektorns arbetslagstiftning, sociala trygghet och framför allt säkerhetsbestämmelserna måste uppdateras rejält, även om Roland Gewalt redan mycket riktigt har påpekat att de europeiska lagstiftarnas roll inom alla dessa områden är väldigt begränsad. Allt detta har tagit tid, men vi har nu framför oss ett bra betänkande. Ett som – vilket många ledamöter har bekräftat – representerar den bästa möjliga kompromissen mellan flygbolagen och fackföreningarna. Ändringsförslaget innehåller utförliga bestämmelser om flyg- och tjänstgöringstider, viloperioder för besättning och kabinpersonal och en begränsning av deras maximala tjänstgöring i luften till 13 respektive 11 timmar.
Det är nu de berörda parterna inom branschen – företagen och fackföreningarna – som måste göra det bästa av dessa krav. Och det är kommissionens uppgift att arbeta mer på just detta område för att med hjälp av lämpliga säkerhetsbestämmelser se till att de personer som ska i väg på semester kan känna sig säkra när de flyger. 
Inés Ayala Sender (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden och kollegan Ulrich Stockmann för att han är generös nog och erkänner värdet av Brian Simpsons inledande arbete. Jag vill tacka honom varmt här i kväll för att han gjort det arbetet till en sådan succé. Hans fasthet och flexibilitet har hjälpt till att uppnå den stora framgång som vi alla ville se.
Jag kommer fortfarande ihåg hur jag och Brian Simpson, i en annan roll, i början av denna diskussion fick ta del av en text som syftade till att harmonisera de tekniska reglerna och administrativa förfarandena för civil luftfart, det vill säga ett försök att gå vidare från JAR-OPS till EU-OPS, och hur förvånade vi blev när vi fann ett stort svart hål i texten: den saknade kapitel Q som handlar om flyg- och tjänstgöringstidsbegränsningar samt krav på viloperioder.
Det var början på en av dessa fascinerande historier om europeisk integration som i händerna på en duktig historieberättare eller filmmakare skulle kunna återställa våra medborgares passion för EU.
Det fanns en text i en av kommissionens byrålådor som höll på att växa till sig där i mörkret, som höll på att förbättras, men vi visste inte exakt vad den innehöll. Det fanns en grupp europeiska piloter och kabinpersonal som ville att denna text till slut skulle bli antagen och det fanns vissa flygbolag som inte ansåg det vara en prioriterad fråga, på grund av det ökande konkurrenstrycket, att driva sektorn på ett sådant sätt att nya konkurrenter skulle dyka upp. Det skulle i sin tur innebära att de föreslagna begränsningarna skulle bli en allvarlig börda även om de var tänkta att förbättra säkerheten. Dessutom hade de sina medlemsstaters stöd.
Att hitta en lösning verkade svårt, men vi har nästan hittat en nu, tack vare det engagerade gemensamma arbete som alla lagt ner, och tack vare Europaparlamentets vilja att godkänna en fullständig text med viktiga säkerhetsaspekter. Texten riktar sig till allmänheten, piloterna och kabinpersonalen och innehåller krav på utbildning, yrkesmässigt erkännande och strikta flyg- och tjänstgöringstidsbegränsningar samt krav på vila, något som måste regleras och harmoniseras för att kunna garantera säkerheten fullt ut, utan förseningar, i en sektor som växer exponentiellt och som är helt öppen och konkurrenskraftig.
Vi välkomnar därför åtagandet tidigare i kväll, som kommer att bli ett första steg i att befästa EU-medborgarnas förtroende för den civila luftfartssektorn.
Det ger också Europeiska byrån för luftfartssäkerhet ett mandat att ta ansvar och vi hoppas att byrån snart kommer att tillämpa samtliga denna kammares rekommendationer. 
Christine De Veyrac (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden Ulrich Stockmann för hans utmärkta arbete med att förhandla fram en mycket tillfredsställande överenskommelse med rådet och kommissionen. Vi kan vara nöjda med resultatet av flera skäl.
För det första avslutar denna överenskommelse ett ärende som har legat på bordet i sex år och det är bra att vi därmed kan undvika förlikning och ytterligare förseningar. Sex år är alltför lång tid för ett område som luftfartssäkerheten, där det är av yttersta vikt att vi handlar snabbt.
För det andra tar de ändringsförslag som rådet och fördragandena kom överens om upp de flesta av de krav som vi har riktat till utskottet för transport och turism. Det anser jag vara viktigt, särskilt när det handlar om klausulerna om ”non-regression” som garanterar att denna text inte kommer att leda till en sänkt säkerhetsnivå i de medlemsstater där standarden ligger högre än den grundnivå som anges i förordningen.
Avslutningsvis vill jag säga att jag är mycket nöjd med de bestämmelser som rör kabinbesättningen. Tillsammans med Gilles Savary och ett antal av våra parlamentskolleger har vi lagt fram två ändringsförslag om den oro som framförts från denna yrkesgrupp. Det gläder mig att se att våra kommentarer tas upp i kompromissändringsförslagen och jag anser att den ändrade förordningen är en konsekvent och välavvägd text. Jag hoppas vi antar den i morgon med stor majoritet.
Jag vill utom protokollet säga till våra tyska och italienska kolleger att jag medvetet ville vara kortfattad i dag så att de skulle få möjlighet att se de sista minuterna av kvällens viktiga händelse. 
Jörg Leichtfried (PSE ).
   – Herr talman, herr vice ordförande! Låt mig börja med att varmt tacka föredraganden Ulrich Stockmann för detta utmärkta betänkande. Det är särskilt glädjande att han lyckats föra detta betänkande till en punkt där vi kan rösta om det, med tanke på de svåra underliggande frågorna, de olika intressen som står på spel och den långa tid som har förflutit. 
Det finns olika skäl till att denna EU-OPS-förordning utgör en viktig milstolpe i flygsäkerhetens historia. Flygtrafiken i EU fortsätter att öka. Det europeiska luftrummet är ett av de mest överlastade i världen när det gäller antalet flygplan som passerar. Om vi ska kunna garantera flygpassagerarnas säkerhet i fortsättningen är en fortsatt utveckling av gemensamma, strikta säkerhetsnormer en brådskande fråga.
Den svarta lista som tack vare Christine de Veyrac publicerades för ett par månader sedan har redan resulterat i strikta normer för flygbolagen – huvudsakligen de från länder utanför EU – och samma strikta normer måste nu tillämpas på de europeiska flygbolagen. Tack vare de nya ramvillkor som upprättas genom EU-OPS när det gäller begränsningar av arbetstid och viloperioder kommer piloterna från vissa EU-medlemsstater att känna mindre press, och det i sin tur kommer att förbättra passagerarnas säkerhet.
Europeiska byrån för luftfartssäkerhet (EASA) kommer att slutföra en medicinsk/vetenskaplig utvärdering av detta. Den kommer att ligga till grund för kommissionens föreslagna revideringar. I min egen rapport kommer jag att ingående diskutera EASA:s funktioner och ansvarsområden.
Låt mig ta detta tidiga tillfälle i akt att notera att det jag tänker på i första hand är passagerarnas och hela besättningens säkerhet, och att jag inte kommer att glömma bort det när jag utarbetar mitt betänkande. Ulrich Stockmann har redan lämnat ett viktigt bidrag i det avseendet och har därmed redan gjort den civila luftfarten betydligt säkrare. Jag kommer att göra vad jag kan för att se till att strikta regler införs för fördelning av befogenheterna till och samordning av de olika byråerna för luftfartssäkerhet, så det tydligt framgår vem som är skyldig att följa byråernas instruktioner. 
Jacques Barrot,
   . Herr talman! Vi måste spara våra krafter, så jag kommer att fatta mig mycket kort. Jag vill direkt tacka Europaparlamentet för att det godtar en kompromiss som förhandlats fram av de tre institutionerna och jag vill också tacka föredraganden Ulrich Stockmann.
Tack vare Europaparlamentets bidrag har vi kunnat göra viktiga framsteg. Vi har kunnat peka ut de områden där mer arbete krävs, särskilt i samarbete med Europeiska byrån för luftfartssäkerhet. I detta sammanhang vill jag framhålla, med hänsyn till det kompromissändringsförslag som lagts fram, att vi kommer att granska de speciella omständigheterna kring nattflyg extra noggrant. När det gäller kontroller har vi två nivåer: de som utförs av Europeiska byrån för luftfartssäkerhet som är utformade för att kontrollera om EU-bestämmelserna tillämpas på rätt sätt av medlemsstaterna, och sedan de som genomförs av medlemsstaterna. Vi ser till att kontrollerna skärps.
Herr talman! Jag hoppas att denna text antas med stor majoritet så det blir möjligt att förbättra luftfartens säkerhet i EU, garantera rättvis konkurrens och göra det lättare för personalen att röra sig fritt inom gemenskapen. Jag vill återigen tacka Europaparlamentet för dess bidrag. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl.12.30. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0174/2006) av Esko Seppänen för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om förslaget till rådets direktiv om övervakning och kontroll av transporter av radioaktivt avfall och använt kärnbränsle (KOM(2005)0673 C6-0031/2006 2005/0272(CNS)). 
Andris Piebalgs,
   . Herr talman! Det förslag som behandlas i Esko Seppänens betänkande syftar till att ändra och ersätta rådets direktiv 92/3/Euratom om ett enhetligt administrativt förfarande inom gemenskapen för transport av radioaktivt bränsle.
Jag vill inledningsvis påminna om förslagets olika syften, nämligen dels att uppnå överensstämmelse med övrig gemenskapslagstiftning om strålskydd och med internationella konventioner, dels att tydliggöra förfaranden och förenkla utformningen av och formuleringarna i det befintliga direktivet. Ett annat syfte är att höja säkerheten genom att för det första uttryckligen ta med transporter av använt kärnbränsle för upparbetning i direktivet – samma kontrollförfarande tillämpas numera på alla transporter av använt bränsle, oavsett vilket syfte som angetts – och för det andra genom att generellt tillämpa förfarandet för automatiskt medgivande. Det förutsätts att transitmedlemsstaten och bestämmelsemedlemsstaten har gett sitt samtycke efter en rimlig tidsfrist.
I förslaget beaktas erfarenheterna från tillämpningen av det befintliga direktivet. Vidare beaktas fullt ut yttrandet från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén (EESK) av den 9 juni 2005, liksom de informella diskussionerna i rådet och parlamentet under 2005.
Jag vill tacka föredraganden Esko Seppänen för hans förtjänstfulla betänkande som har fått starkt stöd av utskottet för industrifrågor, forskning och energi. Ändringsförslagen syftar huvudsakligen till att förtydliga kommissionens förslag och mottas därför med tacksamhet.
Jag är med andra ord övertygad om att rådet i vederbörlig ordning kommer att beakta innehållet i parlamentets yttrande i den mån det kan bidra till att förbättra direktivet. Kommissionen kommer att se positivt på att införliva ändringsförslagen från Esko Seppänens betänkande i direktivet. 
Jag vill uppmana er att anta den rekommendation som lagts fram av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, eftersom det är det bästa sättet att främja de gemensamma målen. Rekommendationen innebär att säkerheten förbättras i det enhetliga förfarande inom gemenskapen som tillämpas för kontroll av transporter av radioaktivt avfall och använt kärnbränsle.
Jag ser fram emot den kommande debatten. 
Esko Seppänen (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Tack för era intressanta åsikter. Detta betänkande antogs av utskottet med mycket stor majoritet och jag vill tacka utskottets ledamöter, som föreslog många bra ändringar till förslaget, för deras mycket goda samarbete.
När vi arbetade med betänkandet ansåg jag det vara viktigt att insistera på att man skriver in i EU:s lagstiftning att varje medlemsstat har rätt att förbjuda import av använt kärnbränsle för deponering. Denna princip är inskriven i IAEA:s gemensamma konvention om säkerheten vid hantering av använt kärnbränsle och om säkerheten vid hantering av radioaktivt avfall. Europaparlamentet godkände vid ett tillfälle den gemensamma konventionen och Euratom har undertecknat den. Därmed accepteras principen att en medlemsstat inte behöver ta emot utländskt använt kärnbränsle mot sin vilja för förvaring på sin egen mark allmänt inom EU.
Även om frågan i princip är tämligen enkel är den inte det i praktiken. Det har funnits motstånd i kommissionen mot idén att denna rättighet för medlemsstaten ska skrivas in i gemenskapens lagstiftning. Kommissionen kan mycket väl känna sig bunden av en typ av resonemang som innebär att den fria rörligheten för varor, som står inskriven i fördraget, också ska gälla använt bränsle för deponering. Enligt detta sätt att se är använt kärnbränsle detsamma som vilken vara som helst. Enligt gemenskapens fördrag måste varor tillåtas fri rörlighet inom EU och därför ska medlemsstaterna inte ges rätten i EU:s primärrätt att förbjuda importen från andra länder av utbränt kärnbränsle om medlemsstaten lagrar sitt eget använda kärnavfall på egen mark. Även inom denna sektor verkar det finnas en önskan om fri handel.
Ledamöterna i vårt utskott ställde sig bakom föredraganden när det gällde detta. Medlemsstaternas rätt att förbjuda införsel av använt kärnbränsle har nu skrivits in i direktivets artiklar i Europaparlamentets betänkande. Eftersom det har skrivits in i artiklarna har bestämmelsen rättslig verkan. Om det i stället enbart hade skrivits in i ingressen, skulle det inte ha fått samma rättsliga status. Det skulle bara ha beskrivit en politisk vilja utan rättslig verkan.
Denna princip och hela betänkandet antogs av utskottet med så brett stöd att betänkandet inte hade behövt öppnas för några ändringsförslag i kammaren. Ändå stöder jag kravet från gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen att diskutera en ändring av direktivet i kammaren. Enligt min mening bör de ange sina skäl till varför medlemsstaterna själva ska hantera deponeringen av använt kärnbränsle utan att tillåta att radioaktivt avfall eller använt kärnbränsle skickas utanför EU för upparbetning eller deponering.
Låt mig som grund för den åsikten hänvisa till Europeiska unionens expertis när det gäller kärnteknik och unionens strikta bestämmelser om säkerheten. Jag är rädd för att det förekommer lägre standarder och en slappare lagstiftning i eventuella externa mottagarländer. Om kärnkraften ska användas tar man enorma strålningsrisker och de riskerna måste kontrolleras i de länder som producerar kärnenergi. Problem som vi kan lösa gemensamt inom Europeiska unionen får inte flyttas över på tredjeland. Av den anledningen stöder jag de många ändringsförslag som lagts fram av De gröna även om de inte fick ett tillräckligt stort allmänt stöd i utskottet. 
Werner Langen,
   . – Herr talman! Jag vill tacka kommissionen för att den var villig att dra tillbaka det första förslaget och för att den sedan tog hänsyn till vad som sagts i debatten i denna kammare i sitt andra förslag. Detta har lett till att vi har kunnat mötas på halva vägen. Detsamma gäller föredraganden, som var villig – även om hans entusiasm sedan dess har svalnat något – att arbeta tillsammans med de stora politiska grupperna och kommissionen för att hitta en förnuftig framkomlig väg.
Betänkandet som vi nu har framför oss är förnuftigt, och det är ett som vi kan stödja, även om vi anser att ändringsförslagen som lagts fram av De gröna inte förtjänar det. Som helhet betraktat får Esko Seppänens förslag till betänkande stöd från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater. Däremot kommer vi att avvisa innehållet i de ändringsförslag som lagts fram på nytt, i strid med vår ursprungliga överenskommelse. Detta gör vi på grundval av artiklarna 31 och 32 i Euratomfördraget som handlar om hälsa och säkerhet. Låt mig påpeka att detta inte är ett medbeslutandeförfarande och att ni endast behöver samråda med oss.
Nya fakta har beaktats, till exempel det utökade tillämpningsområdet för utbrända bränslestavar, deponering och upparbetning eller förfarandet för automatiskt medgivande till transporter av material inom och utanför gemenskapen.
Vi kan inte gå med på förslagen från De gröna. Framför allt kan ändringsförslag 23, som innehåller krav på en mycket omfattande förhandsinformation, inte betraktas som något annat än en uppmaning till omfattande demonstrationer och Rebecca Harms underströk att sådana skulle äga rum. Efter att ha misslyckats med att få detta antaget en gång tidigare har hon nu tagit upp förslaget igen. Diskussionen skulle bli mycket ärligare och mer givande om vi kunde finna en gemensam plattform när det gäller den fortfarande olösta frågan om slutförvaring, i stället för att inta låsta positioner där den ena sidan av kammaren alltid har rätt och den andra alltid har fel.
Jag vill tacka Esko Seppänen för hans vilja att möta oss på halva vägen och jag anser att vi i stort sett kan stödja betänkandet i dess nuvarande form. 
Vincenzo Lavarra,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Kommissionens förslag till direktiv om kontrollen av transporter av radioaktivt avfall är välavvägt och beaktar många av de förslag som Europaparlamentet framförde under diskussionen om det tidigare förslaget.
Jag lovordar detta försök att uppdatera det tidigare direktivet och förtydliga det vad gäller förfaranden och terminologi. Att frågan om använt kärnbränsle nu tas upp i direktivet är också lovvärt. Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet kan därför i stort sett stödja texten och vi vill lyckönska Esko Seppänen till hans betänkande och bidrag.
Vi har begärt en separat omröstning om ändringsförslag 6, eftersom vi anser att det inte går att undanta de begränsningar och kontroller som nämns genom hela direktivet från bestämmelserna i transitländernas regelverk.
Ändringarna som föreslagits av gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen bygger på en oro som vi alla kan dela. Trots det anser jag att gränserna för export sätts redan i kommissionens text – i artikel 13 för att vara mer exakt – särskilt till de länder som inte förfogar över tillräckliga tekniska, rättsliga eller administrativa resurser för att kunna garantera en säker deponering av radioaktivt avfall. Vi kommer därför att rösta mot De grönas ändringsförslag.
Jag stöder också förslagets struktur och vill tacka kommissionen och Esko Seppänen för deras arbete. 
Marios Matsakis,
   . – Herr talman! Jag lyckönskar föredraganden till det krävande arbetet med att sammanställa ett mycket förtjänstfullt betänkande om ett så komplicerat och kontroversiellt ämne. De ändringsförslag som införts i betänkandet innebär helt klart en betydande förbättring av kommissionens senaste förslag och utgör tveklöst en viktig förbättring av det ursprungliga direktivet om övervakning och kontroll av transporterna av radioaktivt avfall.
En av föredragandens mest anmärkningsvärda insatser som har bidragit till att avsevärt förbättra kommissionens ståndpunkt är att han har tagit bestämd ställning för att alla länder ska ha rätt att förbjuda att utländskt använt kärnbränsle slutgiltigt lagras i förvaringsrum i eller ovanpå dess mark. Denna rätt är grundläggande och allomfattande.
Endast ett fåtal något tveeggade frågor återstår enligt min uppfattning fortfarande att lösa. Jag ska inskränka mig till att nämna två sådana områden som egentligen hör ihop. Den exakta definitionen av kärnavfall och använt kärnbränsle är fortfarande i viss mån oklar, vilket betyder att visst kärnavfall, beroende på det angivna syftet, ibland kan betraktas som använt kärnbränsle och tvärtom. Detta kan leda till förvirring. I alla händelser betraktas båda dessa riskfyllda ämnen egendomligt nog i lagens mening fortfarande som varor. Följaktligen kan en medlemsstat i förekommande fall och efter att endast ha mottagit en enkel underrättelse om detta åläggas att medge transporter av ytterst farliga leveranser genom sitt territorium till lands, till sjöss eller i luften och därmed utsätta medborgarna för den eventuella risken av en förödande olycka med radioaktiv kontaminering. Detta sker utan att den aktuella staten har någon som helst rätt att förhindra sådana transporter.
Jag vet att det är allt annat än lätt att finna en lösning på detta problem och att genomföra lösningen, men vi måste på något sätt komma fram till ett tillvägagångssätt där medlemsstaterna ges full information och har sista ordet när det gäller att efter moget övervägande godta eller vägra transporter av kärnmaterial eller för den delen riskfyllt material över huvud taget genom sitt territorium. 
Rebecca Harms,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag börjar med att tacka Esko Seppänen för att han är så medveten om problemen när det gäller marknadsvillkoren för en så svår produkt som kärnavfall eller utbrända bränslestavar.
Låt mig än en gång förklara två ändringsförslag från min grupp som är av särskild betydelse för mig, nämligen ändringsförslagen 24 och 25. De behandlar särskilt exporten av kärnavfall och utbrända bränslestavar till tredje land. Jag är framför allt bekymrad över transporterna till Ryssland. De som håller sig uppdaterade om dessa ting har redan hört talas om Majak eller Tjeljabinsk. Det är platser i Uralbergen dit inte bara Sovjetunionens avfall, utan också och i allt högre grad, europeiskt avfall skickats under decennier för upparbetning eller lagring och där olyckor ständigt inträffar.
Det är dock inte bara när olyckor inträffar, utan också under normal drift av anläggningen som enorma mängder radioaktivitet släpps ut. Dessa utsläpp ger upphov till allvarliga föroreningar i Uralbergens floder och sjöar, dessutom i betydligt större utsträckning än det man kan finna i vissa delar av undantagszonen kring Tjernobyl. Den situation som vi har hamnat i gör det omöjligt med dubbla standarder. Eftersom sådana anläggningar inte skulle kunna drivas i EU, bör vi inte heller skicka vårt avfall dit för lagring, deponering eller upparbetning. Det kan dessutom egentligen inte längre påvisas att upparbetning – det vill säga den fortsatta återvinningen av detta radioaktiva material – fortfarande görs där, eftersom allmänheten inte har tillgång till någon som helst begriplig redovisning av vad som upparbetas och återanvänds.
Om vi fortsätter att tillåta att tusentals ton kärnavfall från Europeiska unionen skickas till Ryssland, tar vi själva på oss ett ansvar som till och med och hela tiden är större än det som – jag understryker, eftersom det inte är nu som exporten påbörjas – vi redan bär för den fruktansvärt dåliga miljön i området kring Majak och Tjeljabinsk och hälsoproblemen hos de människor som bor där. Jag är helt övertygad om att ansvaret för att lösa problemen med kärnavfallet generellt sett åligger de medlemsstater som dumpar sina problem i resten av världen. Det är inte Ryssland som har ansvaret för vårt kärnavfall. Det är våra egna respektive länder. 
Kartika Tamara Liotard,
   . – Herr talman! Först och främst måste jag gratulera min gruppkollega Esko Seppänen för hans utmärkta betänkande. Han gör rätt i att betona medlemsstaternas primära ansvar när det gäller förvaring eller upparbetning av kärnavfall, och de har sannerligen ett sådant ansvar när det gäller att vägra ta emot kärnavfall från andra länder. Även om detta är en grundläggande rättighet som inte under några omständigheter får undermineras av en EU-förordning, så anser jag att ett nationellt ansvar går ännu längre. De länder som producerar kärnavfall kan aldrig frånsäga sig sitt ansvar när det gäller att se till att avfallet behandlas och förvaras korrekt, även om det sker i ett annat land. 
Det sätt på vilket EU:s medlemsstater i dag skickar sitt skräp till länder som Ryssland enbart för att det ska lagras där under mycket otillfredsställande förhållanden är helt enkelt en skandal. Det är lokalbefolkningen och miljön som drabbas av Europeiska unionens vårdslösa hantering av sitt kärnavfall. Om länderna väljer att använda en så farlig och miljöfientlig energikälla som kärnkraft, bör man kräva att de själva tar hand om sitt eget avfall i stället för att dumpa det hos människor i fattiga länder utanför EU. 
De som verkligen vill göra något konkret för att ta itu med kärnavfallsproblemet i Europeiska unionen bör i första hand tänka på varifrån avfallet kommer. Annars för de en hopplös kamp. Det är särskilt nedslående att se hur kärnkraften, efter en välförtjänt period i energidebattens utkanter, nu smyger tillbaka in på EU:s dagordning. Eftersom kärnkraften varken är miljövänlig, säker eller prisvärd utgör den nämligen inte något acceptabelt alternativ och avfallsproblemet är ett bra exempel på varför den inte är det. 
Kathy Sinnott,
   . – Herr talman! Jag vill tala om för kommissionsledamoten att när jag studerar betänkandet, där det klart och tydligt framgår att radioaktivt avfall är livsfarligt, undrar jag varför vi fortfarande betraktar kärnkraft som ett alternativ och till och med, vilket jag har sett i samband med viss ny lobbyverksamhet, påstår att kärnenergi är ett ”grönt” alternativ.
Direktivet riktar sig endast till de medlemsstater som aktivt bidrar till produktionen av kärnenergi och till dem som godtar avfallet. Irland varken producerar eller slutbehandlar kärnavfall. Vi har lämnats utanför betänkandet, men vi måste ändå få skydd eftersom vi har den brittiska upparbetningsanläggningen Sellafield i omedelbar närhet av våra kuster.
Irländska sjön – det smala vattendrag som utgör gräns mellan oss och Sellafield – har genom verksamheten vid Sellafield blivit den mest radioaktiva vattenmassan i världen. Sellafield expanderar, och förberedelser pågår för att ta hand om allt större mängder radioaktivt avfall för slutbehandling. Allt avfall från det europeiska fastlandet kommer med största sannolikhet att fraktas över Irländska sjön och därmed utsätta oss för ökade risker. Vi som är bosatta i Irland verkar inte ha något att säga till om i denna fråga. Vi behandlas som passiva åskådare. Ingen frågar efter vårt samtycke. Vi kan vägra att godta bränslet, men när våra grannar godtar det slipper vi inte undan riskerna. Vi har som land valt att avstå från kärnkraft. Detta bör respekteras såväl när det gäller att godta avfall som i fråga om risken för att avfall transporteras över våra vatten.
När det gäller rökning har lagstiftarna äntligen erkänt betydelsen av passiv rökning och har vidtagit åtgärder för att skydda de människor som uppehåller sig i rökarnas närhet. Vi måste erkänna de risker som alla, inte endast ursprungsländerna och bestämmelseländerna som har ekonomisk vinning av kärnkraftsindustrin, utsätts för i samband med slutbehandling, transport och återtransport. 
Alejo Vidal-Quadras (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det gläder mig att, efter över ett och ett halvt år i parlamentet, kammaren äntligen ska rösta om Esko Seppänens betänkande. I utskottet uppnådde vi en bred majoritet kring de ändringsförslag som var nödvändiga för att förbättra kommissionens förslag. Vi tror även att rådet är berett att acceptera dem.
Låt mig särskilt understryka det nya systemet för meddelande om och tillstånd för transporter av radioaktivt avfall och använt kärnbränsle som jag anser maximerar tillämpningen av förfarandet för automatiskt medgivande som Europeiska ekonomiska och sociala kommittén ursprungligen framhöll som ett viktigt element i en korrekt fungerande inre marknad.
Dessutom överensstämmer de ändringsförslag som röstades fram i utskottet helt med förslagets ursprungliga mål, som är att bringa den gällande lagstiftningen i överensstämmelse med Internationella atomenergiorganets gemensamma konvention. Europaparlamentet har därför insisterat på att troget återge definitionerna i den gemensamma konventionen, liksom direktivets tillämpningsområde.
När det gäller de ändringsförslag som lagts fram av Rebecca Harms vill jag kommentera ett par saker. För det första att den gemensamma konventionen innehåller mycket tydliga villkor för medlemsstaternas rätt att exportera radioaktivt avfall och använt kärnbränsle. För det andra motsäger hennes krav på att informationen om transporter av dessa ämnen ska göras offentlig hennes argument i utskottet, där hon varnade för riskerna med att dessa ämnen skulle hamna i fel händer. Jag är säker på att Rebecca Harms förstår de risker som uppkommer om den känsliga informationen görs tillgänglig för alla.
Herr talman! Jag vill tacka Esko Seppänen för hans utmärkta arbete och alla skuggföredragandena för deras utmärkta insatser och deras samarbete under hela processen och jag vill upprepa mitt stöd för de ändringsförslag som godkänts i utskottet. Låt oss hoppas att kammaren är medveten om att vad vi röstar om i morgon inte handlar om att säga ”ja” eller ”nej” till kärnkraften, utan snarare om ett förslag om att göra transporten av dessa ämnen säkrare. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Jag vill lyckönska föredraganden och betona att det direktiv som diskuteras är viktigt för varje medlemsstat i Europeiska unionen, framför allt för dem som driver kärnkraftverk. Kommissionens förslag att samarbeta kring transporter och slutförvaringen av kärnavfall eller använt kärnbränsle är framsynt och återspeglar Europeiska unionens anda av solidaritet. Samtidigt råder det ingen tvekan om att inspektionen av transporter av radioaktivt avfall och systemet med förhandstillstånd måste bli striktare.
Sedan Litauen nu har stängt reaktor nummer ett i Ignalinas kärnkraftverk och har planer på att stänga ner även den andra inom loppet av tre år står landet inför problemet att förvara sitt använda kärnbränsle. Avfallet är nu temporärt nedgrävt i särskilda områden. Om det beslutas att ett nytt modernt kärnkraftverk ska byggas i Ignalina med stöd av grannländerna, kommer det direktiv som nu diskuteras att bli ännu viktigare för hela regionen.
Jag vill också betona behovet av att uppmuntra vetenskaplig forskning om neutralisering av kärnavfall. Detta skulle också kunna bli en prioriterad fråga i EU:s sjunde ramprogram för forskning. 
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Frankrike rörde upp en våg av indignation då de klassificerade transporterna av radioaktivt avfall som statshemligheter. Lokalt valda representanter och lokalsamhällen vägrades därmed rätten att få information om när tåg som innehöll mycket farligt radioaktivt material passerade över deras mark.
Så sent som den 16 maj 2006 anhölls en fransk privatperson av polisen på grund av att han var i besittning av en konsekvensanalys av EPR-projektets förmåga att klara en katastrof som omfattade förlusten av ett trafikflygplan, också klassificerat som en statshemlighet.
Om Europaparlamentets utskott för industrifrågor, forskning och energi i vaga ord antar Frankrikes idé att ”information om transporter … hanteras med vederbörlig hänsyn och skyddas mot eventuellt missbruk”, så föreslår det faktiskt att man institutionaliserar statshemligheter på EU-nivå.
Kommer Europaparlamentet, världsmästare i att främja och kräva insyn och demokratisk kontroll på den internationella arenan, att backa från vad det har sagt och gjort och göra ett undantag för kärnenergifrågan? Europaparlamentet skulle förlora en hel del trovärdighet om den skulle göra mörkläggning till regel när det gäller högaktivt radioaktivt avfall.
Vi vet att nedgrävning inte är lösningen när det gäller hanteringen av kärnavfall. Det är därför vi förkastar planerna på att bygga en europeisk avstjälpningsplats för kärnavfall i Bure, i min region, eller någon annanstans. Att gå med på förslaget att delegera hanteringen av kärnavfall till tredjeländer – som Ukraina eller Ryssland – är dessutom oansvarigt. Tanken är moraliskt förkastlig när det handlar om kärnavfall som, låt oss inte glömma det, måste övervakas för all framtid.
Under tiden är den godtagbara lösningen – och detta är det svar jag vill ge mina ledamotskolleger från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater – att lagra avfallet i kärnkraftverk. Det är det enda stället där avfallet är säkert, för att inte nämna det faktum att en sådan åtgärd skulle stoppa järnvägs- och vägtransporterna av avfall kors och tvärs genom Europeiska unionen.
Slutligen är frågan: hur länge ska Europeiska unionens medborgare behöva vänta på att information från kärnenergisektorn ska anses vara öppen? 
Romana Jordan Cizelj (PPE-DE ).
   – Mina damer och herrar! Om vi inte garanterar stabiliteten i vårt system, antar tydliga regler och uppfyller våra internationella åtaganden inom energiområdet kommer allt prat om ekonomisk tillväxt, ökad sysselsättning och konkurrenskraft för EU att sakna förankring i en konkret verklighet.
Vare sig vi tycker om det eller inte är genomförandet av Lissabonstrategins mål ofrånkomligt kopplat till energifrågan, inklusive frågan om kärnkraft. Den kärnkraft som genereras i EU:s 154 reaktorer svarar faktiskt för minst 30 procent av elkraften. När kärnkraftsmotståndarna och faktiskt också delar av allmänheten konfronteras med dessa siffror uttrycker de sin oro för kärnavfallet. Nu är tiden inne att ändra det nuvarande direktivet från 1992 om övervakning och kontroll av transporter av radioaktivt avfall och använt kärnbränsle så att det bättre stämmer överens med utvecklingen i det moderna samhället, vilket är exakt vad kommissionens förslag gör.
Särskilt lovvärt är förenklingen av det nuvarande direktivet, den tydliga definitionen av förfaranden och definitionen om språkanvändning. Dessutom förenklar dagens snabba tekniska utveckling återanvändning och materialåtervinning av så mycket som 96 procent av allt högaktivt radioaktivt avfall. Av den anledningen stöder jag förslaget om harmonisering av förfarandena vid hanteringen av använt kärnbränsle, oavsett vilket förfarande som kommer att användas under den kommande perioden. Jag anser bestämt att detta dokument förtjänar vårt stöd.
Tillåt mig slutligen uttrycka en förhoppning om att vi kommer att handla konsekvent och konstruktivt och att vi kommer att hålla fast vid yttrandet från det behöriga utskottet för industrifrågor, forskning och energi. Jag hoppas också att vi inte kommer att belasta direktivet i Europaparlamentet med ytterligare text eller ändringsförslag i onödan och därmed göra det svårt att genomföra redan innan vi ens formellt har börjat. 
András Gyürk (PPE-DE ).
   – När det gäller hälsa och säkerhet utgör artiklarna 31 och 32 i Euratomfördraget inte bara den rättsliga grunden för den lag som ska ändras, utan också en skyldighet för oss. 
Med tanke på EU-medborgarnas hälsa och säkerhet måste vi hålla lagstiftningen om kärnenergi aktuell. Genom att anta Esko Seppänens betänkande anser jag bestämt att vi gör tillräckligt för att uppfylla den skyldighet vi har, och att vi gör direktiv 92/3/Euratom mer effektivt. 
Jag anser det vara extremt viktigt att lagstiftningen är välavvägd i flera avseenden. Först och främst garanteras en tät övervakning av radioaktivt avfall och använt kärnbränsle, som nu upparbetas, utan obefogade begränsningar och förbud. För det andra garanteras medborgarnas säkerhet utan att man samtidigt ålägger ekonomiska aktörer en oproportionerlig börda.
Till sist, även om förordningen utökar lagstiftningens tillämpningsområde avviker den inte från subsidiaritetsprincipen. Även om den nya lagstiftningen med andra ord ger människor nya garantier, förblir medlemsstaterna ansvariga för att utforma bestämmelser som är särskilt anpassade efter sina nationella särdrag, samt för att se till att de myndigheter som garanterar ett verkställande av dessa bestämmelser fungerar. Det senare innebär dock att förutom att gemensamt förbättra lagstiftning som ger en stabil grund för säkerheten är det också nödvändigt att se till att de nationella myndigheter som utgör detta ramverk fungerar effektivt, så att varje enskild EU-medborgare kan åtnjuta den ökade säkerhet som erbjuds av det nya direktivet.
Allt detta är extremt viktigt också för Europeiska unionens framtida energiförsörjning, eftersom vi bör vara medvetna om att en framgång för denna komplicerade process också är nyckeln till människors förtroende för kärnenergin. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
    Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka kommissionen för dess initiativ, eftersom det är mycket lämpligt just nu att den ägnar de viktiga frågorna i Europeiska unionen lite uppmärksamhet, bland annat säkerhetsnormerna och de extrema risker som denna teknik innebär och behovet av ökad kunskap om att de nu existerande säkerhetsnormerna skiljer sig kraftigt åt och i många fall behöver bättre övervakning, det vill säga det som kallas en granskning av likar, eller någon liknande åtgärd där de granskas objektivt och öppet.
Som jag ser det är frågan vad som gäller på detta område för samråd mellan kommissionen, Europaparlamentet och de berörda medlemsstaterna eller vad som pågår i fråga om den nya strategin, där rådets arbetsgrupp för kärnenergi i själva verket rycker åt sig makten och behandlar de andra parterna i den europeiska beslutsfattande processen på ett sätt som i dag är helt oacceptabelt. Vi bör försöka upprätta en balans genom att genast ta ansvar för den övervakning och insyn som blir allt nödvändigare inom detta extremt känsliga område, i stället för att vänta på att en olycka ska inträffa någonstans och först då börja leta efter de ansvariga eller skyldiga.
Vi bör också ta konkurrensen på allvar, beakta frågor som exempelvis vilka kostnader som uppstår vid transport och deponering av avfall och även i samband med säkerheten vid dessa transporter och de normer enligt vilka detta ska utföras. Det är här Europeiska unionen måste agera och jag ber er alla, mot bakgrund av att Euratomfördraget har varit på plats i femtio år, att starta en seriös debatt och placera frågorna om säkerhet och insyn i centrum. 
Andris Piebalgs,
   . Herr talman! Som framgått av dagens debatt är stödet starkt för föredragandens betänkande. Jag vill än en gång tacka Esko Seppänen för hans utmärkta betänkande som stöds av en stor majoritet i utskottet för industrifrågor, forskning och energi.
När det gäller frågan om förbud för all export av radioaktivt avfall och använt bränsle från gemenskapen vill jag erinra om artikel 13.1 c i förslaget till direktiv, där export av radioaktivt avfall och använt bränsle fortsättningsvis förbjuds till länder som inte har den administrativa och tekniska kapacitet som krävs för att på ett säkert sätt hantera det använda bränslet eller det radioaktiva avfallet. Kommissionen kommer att utfärda stränga regler om detta.
Det är medlemsstaternas sak att i enlighet med de stränga riktlinjer som kommissionen kommer att utfärda fatta beslut i varje enskilt fall om att medge transporter till ett tredjeland. Detta är svaret på den fråga som aktualiserades under debatten.
Det är min bestämda uppfattning att vi måste behandla energifrågor med största möjliga öppenhet. Detta gäller även kärnenergi. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl.12.30. 

