Medelfristigt finansiellt stöd till medlemsstaternas betalningsbalanser samt sociala villkor (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är en debatt om en muntlig fråga till kommissionen från Tatjana Ždanoka och Jean Lambert för Verts/ALE-gruppen, Alejandro Cercas för S&D-gruppen samt Marian Harkin och Elizabeth Lynne för ALDE-gruppen, om medelfristigt ekonomiskt stöd till medlemsstaters betalningsbalans och sociala villkor - B7-0215/2009).
Tatjana Ždanoka
Herr talman! Jag kommer från Lettland, ett land som drabbats hårt av finanskrisen. Utan ekonomiskt stöd utifrån riskerade Lettland att gå i konkurs. Vi fick sådant stöd av EU och IMF. Men som förutsättning måste den lettiska regeringen skära ner budgeten. Det gjorde man genom att sänka ålderspensionerna med 10 procent, genom att sänka pensionerna för arbetande pensionärer med 70 procent, genom att sänka familjebidrag och moderskapspenning för arbetande föräldrar med 10 procent och genom att sänka tröskeln för icke beskattningsbara inkomster.
Som ni inser var det här en metod som var lika för alla. Vare sig pensionen var 100 euro eller 1 000 euro, så minskade den med 10 procent. Kommissionen välkomnade dessa nedskärningar, som gjordes på ett så skandalöst sätt och undertecknade ett samförståndsavtal med Lettland. Det stod redan från början klart att dessa icke selektiva nedskärningar skulle slå mot samhällets svagaste. Känner inte kommissionen till Europeiska året för bekämpning av fattigdom?
Situationen i Lettland är inte unik inom EU. Ungern och Rumänien har också fått gemenskapslån. Även andra länder kan en dag tvingas ansöka om sådana lån. Därför måste vi undvika att skapa prejudikat som innebär att antisociala åtgärder accepteras.
Herr kommissionsledamot! Ni kan givetvis anföra att ni bara delar ut pengarna och att det är medlemsstaternas regeringar som ansvarar för den sociala politiken, men sociala rättigheter är rättsligt bindande för EU:s institutioner. Det betyder att allt som institutionerna gör ska bedömas i förhållande till sociala rättigheter. Annars kommer uttalanden om en hög grad av socialt skydd som en av EU:s uppgifter bara att ge anledning till ett ironiskt leende.
Elizabeth Lynne
Herr talman! Det här handlar inte om att föreskriva medlemsstaterna vad de ska eller inte ska spendera sina pengar på. Varje land har sina egna omedelbara prioriteringar för hur man vill lösa sina ekonomiska problem.
Men när medlemsstater tar emot hjälp från EU under de här förutsättningarna, bör de uppmuntras att använda den på ett sätt som respekterar EU:s principer - med andra ord, att inte bortse från behovet av socialt skydd och social integration.
Finanskrisen har slagit mot människor i hela EU, och därför är det rätt att fonden existerar. Miljoner människor har förlorat sina arbeten. Många som blivit arbetslösa i dessa medlemsstater är mycket utsatta och har dessutom mycket små chanser att snabbt hitta en anställning. Därför är det viktigt att inte ignorera de sociala skyddsnäten i dessa medlemsstater.
I vår muntliga fråga frågade vi särskilt om medlemsstaterna avkrävs en utvärdering av de sociala konsekvenserna i de rapporter som skickas in till kommissionen. Jag vill gärna veta om det förhåller sig så.
Det är viktigt att vi ger rätt budskap till de medlemsstater som tar emot EU-medel via systemet för medelfristigt ekonomiskt stöd. Jag personligen anser att vi måste tydliggöra att kommissionen borde beakta hur man hjälper de mest utsatta, innan man avtalar om ytterligare stöd.
Jag vet att det ofta kan vara svårt att fortlöpande upprätthålla nivån på de sociala förpliktelserna när medlemsstaterna har ekonomiska problem. Men det är viktigt att minnas att finanskrisen också har ett mänskligt ansikte och att det ansiktet ofta representeras av de samhällsmedlemmar som redan är starkt marginaliserade.
Alejandro Cercas
frågeställare. - (ES) Herr talman, herr kommissionsledamot! Innan jag ställde min fråga läste jag noga igenom de tidigare frågorna och vilka ställningstaganden som parlamentet hade kommit fram till i de frågorna. Det är ett faktum, inte en åsikt, att parlamentet den 24 april i år antog en lagstiftningsresolution med syfte att ändra förordning (EG) nr 332/2002, som enligt artikel 100 i fördraget styr dessa finansiella instrument.
I denna resolution stödde parlamentet hjälp som är avsedd att bemästra specifika problem med de offentliga finanserna i de medlemsstater som drabbats hårdast av finanskrisen och uttryckte sin fulla solidaritet, framför allt med de stater som senast anslutits till EU, men uttryckte samtidigt klart att hjälpen borde vara villkorad och fastställde fyra kriterier som ingår i gemenskapsmålen.
Kriterierna är: för det första att de offentliga utgifterna måste ha viss kvalitet, att pengar inte får slösas bort; för det andra att de sociala trygghetssystemen och hållbar tillväxt ska gälla; för det tredje att politiken om full sysselsättning med anständig kvalitet inte får överges; och för det fjärde att klimatförändringen ska bekämpas. Om detta är goda målsättningar för oss bör de rent logiskt också följas av dessa länder.
Det har gått några månader, och vi har fått flera rapporter från icke-statliga organisationer, fackföreningar och medborgare om ett av de fyra länder som tagit emot mycket betydande belopp för att stödja de offentliga finanserna: 6,5 miljarder euro, 3,1 miljarder euro, 2,2 miljarder euro och 5 miljarder euro. De visar på siffror som liknar dem som min kollega just citerade: nedskärningar på 40 procent inom utbildningssektorn, nedskärningar på 10 procent i pensionsprogrammet, halvering av stödet vid sjukdom osv.
Med hänsyn till denna situation önskar parlamentet, för att vår tystnad inte ska tolkas - på det sätt som den brukar tolkas - som om det var vi som prackat på dem dessa åtgärder. Vi bör åtminstone inte ingå som del i en tolkning som betraktar EU som angripare på dessa mest behövande bland befolkningen. Om möjligt bör vi undvika en situation där det är de svagaste som betalar för omställningen.
Joaquín Almunia
Herr talman, mina damer och herrar! Problemen i Lettland, Ungern och Rumänien, som är de tre länder i Europeiska unionen som för närvarande tar lån genom systemet för stöd till betalningsbalansen, är problem som inte har skapats av parlamentet eller Europeiska kommissionen eller Europeiska unionen. Det är problem som har skapats av den ekonomiska krisen, men förvärrats genom den dåliga förvaltning och omdömeslösa politik som de politiska ledarna i dessa länder gjort sig skyldiga till. Jag säger detta för det finns länder inom samma region i EU som Lettland, som Ungern och som Rumänien som inte har samma problem och som klarar av att tackla krisen bättre med stöd från EU:s budget, genom strukturfonderna och Sammanhållningsfonden, med det skydd som ett medlemskap i EU och en eventuell anslutning till euron ger, men utan att behöva be om hjälp från systemet för stöd till betalningsbalansen.
Varför har dessa tre länder behövt be om hjälp? Varför har vi varit tvungna att låna ut pengar till dem? Det kan inte skyllas på kommissionen, parlamentet eller EU i allmänhet, utan det beror på dålig förvaltning i dessa länder.
Hur hjälper vi dem? Vi gör det genom att låna ut pengar till dem, och ingen ger lån utan villkor. Vi har inte parlamentets eller rådets tillåtelse att ge lån utan villkor. Vi ger lån på vissa villkor, och vi ålägger dessa länder vissa villkor som är stränga, för situationen i länderna är utomordentligt svår, men vi säger till dem: ”Gör inte nedskärningar för att kunna medfinansiera strukturfonderna och Sammanhållningsfonden, vidta inte bakåtsträvande åtgärder, gör inte nedskärningar som drabbar de svagaste.” Ibland lyckas vi, och ibland misslyckas vi tyvärr eftersom situationen inte är i våra händer utan i deras.
Jag delar därför er oro, och jag inte bara delar den, utan på era vägnar för jag den också vidare till dessa regeringar samtidigt som jag ger dem pengar på EU:s vägnar: 3,1 miljarder i lån till Lettland och också mycket stora summor till Rumänien och Ungern.
Observera emellertid detta: ingen ger lån utan villkor, och jag har inte tillåtelse att göra det på era vägnar, på medlemsstaternas vägnar. Vi kan inte - på gott och ont - fatta de beslut som regeringarna och parlamenten i dessa länder har ansvar för.
Vad vi gör är för det första att påminna regeringarna och parlamenten i dessa länder om deras ansvar att hjälpa sina länder ur en kris som andra länder inte har drabbats av i lika stor omfattning. För det andra påminner vi om att det finns åtgärder som inte kan vidtas, och att vi inte är beredda att låna ut pengar så att åtgärder vidtas som går utöver vad som är absolut nödvändigt för att justera de offentliga finanserna och göra det möjligt för dessa länder att ta itu med sin framtid utan att behöva be EU om lån.
Jean-Paul Gauzès
Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag anser att kommissionsledamotens ord alldeles nyss verkligen besvarar den fråga som ställts.
EU ställer inte medel till förfogande utan villkor. Dessa villkor har nämnts: kvalitet på de offentliga utgifterna, hållbara utvecklingsmål, sysselsättningspolitik, klimatförändring, men naturligtvis också behovet att komma till rätta med underskottet från den tidigare regeringen så fort som möjligt så att de länder som vi hjälper kan uppnå den nivå som krävs.
I en kris av det slag som vi upplever just nu anser jag emellertid att vi inte får överdriva villkoren. Vi måste med förtroende överlämna åt regeringarna i de medlemsstater som tar emot EU-stöd att genomföra de åtgärder som är nödvändiga och, som kommissionsledamoten sade, undvika åtgärder som skulle kunna vara bakåtsträvande eller reaktionära.
Sociala utgifter är naturligtvis viktiga - de måste finnas kvar - men också när det gäller dem måste vi lita på att medlemsstaterna vidtar de åtgärder som behövs för att komma till rätta med situationen och inte genomföra pedantiska kontroller som i alla händelser skulle vara ineffektiva.
Rätt tidpunkt att utvärdera hur medlemsstaterna har utnyttjat EU-stödet är i samband med att nytt stöd beviljas, och det är då vi kanske kommer att kunna dra slutsatser av åtgärder som var olämpliga, särskilt på det sociala området.
Pervenche Berès
Herr talman, herr kommissionsledamot! Ni kommer nog mycket väl ihåg att när vi den 24 april - som min kollega Alejandro Cercas påpekade - godkände, stadfäste och ratificerade höjningen i systemet för stöd till betalningsbalansen gjorde vi det på två villkor: för det första att det ska finnas villkor knutna till stödet, framför allt när det gäller socialt stöd, och för det andra att det ska finnas insyn så att parlamentet känner till villkoren i de avtal som sluts med de berörda medlemsländerna. Jag anser därför att debatten i kväll är en berättigad, nyttig och demokratisk debatt som måste ge bevis på effektiva åtgärder.
Vi befinner oss i en mycket kritisk situation för EU, och vi kan tydligt se att krisen skadar själva grunden för solidaritet mellan medlemsstaterna och framför allt solidariteten gentemot vissa medlemsstater. Situationen blir bara värre av de nyheter som når oss från Rumänien, där vi befinner oss i en mycket svår ställning till följd av den politiska osäkerhet som framför allt beror på krisens följder.
Jag vill emellertid inte att vi upprepar tidigare misstag, särskilt inte dem som vi kunde tillskriva Internationella valutafonden som, för ungefär tio år sedan, tillämpade metoder som i grund och botten gjorde saker och ting värre. Jag instämmer vidare inte alls med min kollega Jean-Paul Gauzès, när han rekommenderar att vi inte ska genomföra pedantiska kontroller utan vänta på nästa begäran om stöd för att granska kvaliteten på hur stödet används. Nej! Det är när stödet ges som man kan bestämma villkoren, och jag anser att EU har betalat ett tillräckligt högt pris för att inte granska villkoren för stöd på många områden för att blunda i detta fall.
Vi kan i dag inom EU inte acceptera att de svagaste måste betala för omställningspolitiken. Jag anser inte att det handlar om att anklaga kommissionen för att missköta den lettiska politiken. Ingen här i parlamentet antydde för er, herr kommissionsledamot, att det var den väg vi ville gå.
Vi kan emellertid inte låta de svagaste betala priset för EU:s budgetåtagande och för vår solidaritet gentemot Lettland, för vi anser inte att det är rätt sätt att återupprätta solidariteten och återställa balansen i den lettiska ekonomin.
Marian Harkin
Herr talman! EU:s process för socialt skydd och social integration är central för att uppnå EU:s strategiska mål om en hållbar ekonomisk tillväxt, fler och bättre arbetstillfällen och starkare social sammanhållning.
Under en ekonomisk kris ökar riskerna för fattigdom och social utslagning för många medborgare, men framför allt för dem som lever i samhällets utkanter, dem som blir arbetslösa och dem som är beroende av de olika sociala skyddsnät som finns i de olika medlemsstaterna.
Frågan till kommissionen är huruvida man försöker integrera processen för socialt skydd och integration i systemet för medelfristigt finansiellt stöd till medlemsstaters betalningsbalans enligt rådets förordning (EG) nr 332/2002.
Jag är alltid känslig för att man tvingar på bidragsmottagare alltför många villkor och överdriven byråkrati, och det gäller från medlemsstater ner till små och medelstora företag och enskilda individer. Om detta emellertid skulle bidra till att en central EU-princip som social integration förverkligas, då är det faktiskt viktigt. Vi kan inte sträva efter en social integrationsprocess och producera massor av dokument som drar upp riktlinjerna för hur den ska uppnås om vi inte samtidigt ser till att denna process integreras i våra initiativ.
Kommissionsledamoten säger att vi har knutit stränga villkor till dessa lån, men jag var inte helt säker på vilka dessa villkor var och om de faktiskt inbegriper sociala villkor.
Oavsett under vilka omständigheter EU-medel betalas ut kan vi inte två våra händer och hoppas på det bästa. Vi har blivit ombedda att lita på medlemsstaterna. Det är utmärkt att lita på medlemsstaterna, men förtroende måste alltid förtjänas och om det finns oro anser jag att man måste ta itu med den.
Patrick Le Hyaric
Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! De flesta ekonomer säger nu att krisen till stor del beror på överföringen av välstånd som skapats genom arbete till kapital, till vinster. I allmänhet är man dessutom också ense om att det är i de länder som har behållit sina sociala trygghetssystem och sina offentliga tjänster som befolkningen har drabbats förhållandevis lite till följd av krisen.
Det problem vi står inför i kväll är emellertid beskaffenheten hos de villkor som ni knyter till stöd från EU eller från Internationella valutafonden till befolkningarna. Villkoret för stödet kan inte längre vara att man genomför omstruktureringsplaner som minskar de sociala utgifterna och utgifterna för utbildning samt privatiserar offentliga sektorer, bland annat sociala tjänster av allmänt intresse. Det är detta som har blivit ineffektivt i dag, och det måste erkännas. Allt detta kommer bara att förvärra krisen, arbetslösheten och fattigdomen.
Därför anser vi att vi måste ändra villkorskriterierna och besluta att EU:s offentliga medel eller medel från Internationella valutafonden kan ha som villkor och knytas till ett nytt anslagssystem och beviljas enligt nya kriterier som syftar till och uppmuntrar en ny fördelning av välståndet för att höja löner, pensioner och sociala minimikrav samt hålla det sociala skyddet på en fortsatt hög nivå och garantera arbete för alla. I sista hand är det sociala framsteg som går hand i hand med ekonomisk effektivitet och inte tvärtom.
Arturs Krišjānis Kariņš
(LV) Herr talman, herr kommissionsledamot! Europeiska kommissionen har visat en tydlig och samarbetsvillig förståelse för de medlemsstater som har drabbats av finanspolitiska problem på grund av krisen. Stabila, starka sociala stödsystem kan inte upprätthållas om medlemsstaterna inte har starka ekonomier. Mina kolleger föreslår att man ska begränsa villkoren för ekonomiskt stöd, men jag anser att det i princip inte är önskvärt. Istället bör vi allvarligt överväga möjligheten att utöka villkoren för att få ekonomiskt stöd, och tillåta att stödet inte bara används för att stärka staters budgetar och finanssystem utan också för att utveckla ekonomin.
Att investera i ekonomin är nödvändigt för att garantera ett stabilt socialt stödsystem på lång sikt. Att använda medel för ekonomiskt stöd också på detta sätt skulle vara det bästa sättet att tillhandahålla hjälp så snabbt som möjligt till medlemsstater som drabbas av ekonomiska svårigheter. Staternas återhämtning från krisen och deras fortsatta stabilisering hänger nära samman med EU:s politik i förhållande till dessa stater. Endast harmoniserade och effektiva insatser kommer att leda till resultat på en EU-täckande nivå. Ekonomiskt stöd är inte, och kan inte vara, det enda sättet för EU:s länder att stödja varandra. Man måste hitta komplexa lösningar som kan främja den ekonomiska utvecklingen i alla EU:s medlemsstater.
Kinga Göncz
(HU) De länder som vi talar om i detta fall är EU:s nya medlemsstater som till följd av regimskiftena har varit tvungna att ta hand om dem som förlorat på regimskiftena, bli mer konkurrenskraftiga efter den ekonomiska omstruktureringen till en öppen marknadsekonomi samt skapa och bygga ekonomier med stabila strukturer. Människor har alltså de minsta reserverna i dessa länder. Det innebär att de har svårt att betala tillbaka sina bostadslån beroende på den höga valutabaserade skuldkvoten. Arbetslösheten ökar på grund av ekonomiska problem som utvecklas ensidigt, och de sociala utgifterna minskar också.
Vi kan se instabilitet, särskilt politisk instabilitet, utvecklas till följd av sociala spänningar. Fler länder upplever ett ökat stöd för extremistiska åsikter, och populismen vinner utbredning. Jag anser att vi måste ta hänsyn till alla dessa faktorer när vi bedömer situationen, och tänka ut vilka andra åtgärder vi behöver vidta med hänsyn till den europeiska solidariteten och som bygger på den.
Jürgen Klute
(DE) Herr talman! Det ämne vi debatterar i kväll har redan stått på Europaparlamentets föredragningslista många gånger. Det är väl känt att när kommissionen beviljar stöd styrs den av Internationella valutafondens villkor. Det har redan sagts ett par gånger.
Mot denna bakgrund har Europaparlamentet upprepade gånger ställt frågor till kommissionen. I november 2008 uppmanade Europaparlamentet kommissionen att lägga fram en analys av följderna av beteendet i de banker som vid den tidpunkten hade flyttat sina tillgångar från de medlemsstater som nyligen anslutit sig till EU. Den 24 april i år upprepade Europaparlamentet denna begäran. Man begärde också att få kännedom om avsiktsförklaringarna mellan kommissionen och de mottagande medlemsstaterna i vilka villkoren för stödet beskrivs utförligt. Såvitt jag vet har det ännu inte kommit något svar på dessa önskemål.
Därför är min första fråga: Är det korrekt att dessa önskemål ännu inte har besvarats? Om så är fallet är min andra fråga: Varför har dessa önskemål ännu inte besvarats? Min tredje fråga är därför: När kan vi förvänta oss ett svar på dessa önskemål?
Theodor Dumitru Stolojan
(RO) Som företrädare för Rumänien, ett land som har dragit nytta av finansiellt stöd till betalningsbalansen från Europeiska kommissionen, vill jag tacka kommissionen för dess snabba insatser för att bevilja detta stöd, utan vilket Rumäniens ekonomiska och sociala problem hade varit mycket värre.
De länder som har tagit emot finansiellt stöd har förvisso många sociala problem, och vi kan diskutera vilken typ av sociala villkor som kan ingå i avtalen om finansiellt stöd. Om vi framställer problemet på detta sätt måste vi komma ihåg att det finns försäkrings- och socialhjälpssystem i dessa länder som har bidragit till de obalanser som gjorde att det krävdes finansiellt stöd till betalningsbalansen. Om vi diskuterar sociala villkor måste vi därför också diskutera de reformer som måste genomföras inom dessa sociala sektorer, först och främst när det gäller pensionssystemet, så att vi kan uppnå medelfristig och långsiktig ekonomisk hållbarhet, vilket radikalt kommer att bidra till att lösa problemen i dessa länder.
Proinsias De Rossa
(EN) Herr talman! Internationella arbetsorganisationen sade nyligen - i juni när den lanserade sin globala sysselsättningspakt - att världen skulle se annorlunda ut efter krisen.
Jag är rädd att det inte är det som händer. Vad vi borde ha vid slutet av krisen är en mer hållbar ekonomi med anständigt arbete, offentliga tjänster av hög kvalitet samt en rättvis globalisering på väg mot ett genomförande av millennieutvecklingsmålen. Men det är inte vad vi håller på att få. Vad vi håller på att få är en åtstramning där bankerna och finansiärerna i Europa och runt om i världen helt enkelt försöker behålla sina privilegier.
Samtidigt som kommissionen godkänner att miljarder euro pumpas in för att rädda de irländska bankerna har vi en irländsk regering som just i denna stund planerar att förstöra lokal utveckling, att förstöra samhällsutvecklingsprogram som stöds av EU. De är på väg att förstöra vårt utbildningssystem.
I dag lade Europeiska institutet för förbättring av levnads- och arbetsvillkor fram en rapport med titeln Restructuring in the Recession [Omstrukturering under lågkonjunkturen]. Får jag bara citera två rader här: ”Idealiskt sett skulle det vara att föredra om åtgärder för att ta itu med de omedelbara problem som orsakas av lågkonjunkturen anpassas till långsiktiga mål.” Kommissionen borde väl kräva att alla medlemsstater åtminstone försöker göra det.
Czesław Adam Siekierski
(PL) I en tid av ekonomisk kris, medan vi alla fortfarande känner av dess smärtsamma följder, har många länder beslutat att vända sig till en mängd olika finansiella institut för att be om finansiellt stöd. Det är emellertid värt att fråga hur stor del av dessa inte oansenliga summor som har nått dem som har drabbats hårdast av krisen eller dem som bäst behöver det i denna svåra situation.
Tusentals människor i Europa förlorar från den ena dagen till den andra sin egen och familjens inkomstkälla. Tar regeringarna i medlemsstaterna på något sätt hänsyn till den sociala faktorn när de begär ekonomiskt stöd? Det kan förefalla tveksamt när man ser på de försämrade förhållanden som många människor tvingas leva under och den ökande arbetslösheten i många europeiska länder. Jag vill därför vädja om att vi inte förblir likgiltiga för vanliga människors behov, vilka, som vanligt, drabbas hårdast av de negativa följderna av de styrandes misstag.
Ilda Figueiredo
(PT) I krissituationer blir det särskilt viktigt att tillämpa principen om ekonomisk och social sammanhållning. Det kräver inte endast en väsentlig ökning av gemenskapens budget, utan också en rättvis fördelning av risker samt andra politiska åtgärder som prioriterar skydd och social integration, skapande av arbeten med rättigheter för alla och tillgång till allmänna offentliga tjänster av hög kvalitet för att garantera alla medborgares grundläggande rättigheter.
Gemenskapsfinansiering samt alla föreslagna ekonomiska och finansiella åtgärder i lika grad bör därför åtföljas av en bedömning av deras sociala konsekvenser för att undvika att ojämlikheten och fattigdomen förvärras. Herr kommissionsledamot, vi hoppas att Europeiska kommissionen efter denna debatt kommer att ta initiativ med detta som mål.
Seán Kelly
(EN) Herr talman! Det är intressant - om än något nedslående - att lyssna till diskussionen och debatten här i kväll, särskilt då EU handlar i god tro för att försöka hjälpa länder som har det svårt.
Vårt eget land, Irland, har i viss mån dragit nytta av hjälpen, och särskilt globaliseringsmedlen, som borde vara på gång, är ett exempel på det. Samtidigt undrar man hur det kan förekomma dålig förvaltning när medel ställs till dessa länders förfogande på grundval av vad som beskrivs som stränga villkor. Man föreställer sig att en del av dessa stränga villkor skulle vara att se till att det inte förekommer någon dålig förvaltning och, om det gör det, att detta skulle få påföljder.
Kan kommissionen se till att medlen antingen kan dras in eller återkallas eller att böter eller liknande införs? För om man får något i förtroende - som min kollega Marian Harkin sade - är det inte godtagbart att man inte återgäldar detta förtroende.
För det andra - och slutligen - kommer vi aldrig att uppnå den situation som Proinsias De Rossa beskrev om att få ett bättre samhälle efter lågkonjunkturen än vad vi har nu.
Joaquín Almunia
Herr talman! För det första vill jag säga att jag instämmer helt i de villkor som Europaparlamentet har godkänt. Detta är vad kommissionen gör: När vi lånar ut pengar till de tre medlemsstater som utnyttjar systemet för stöd till betalningsbalansen tar kommissionen pengar som marknaderna har lånat ut och lånar ut dem på exakt samma villkor - vilket är villkor som är mycket mer fördelaktiga för dessa länder än vad de kunde ha fått om de vänt sig direkt till marknaden för att låna - samt fastställer vissa villkor för att se till att staterna betalar tillbaka pengarna till oss, men vi tar hänsyn till de fyra villkor som ni har nämnt och som parlamentet antagit. Vi är helt överens om dem.
När systemet för stöd till betalningsbalansen används bör man emellertid inte likställa - och av vad jag förstått av vissa anföranden tycker jag att det verkar som att ni i försökte göra det - användningen av budgetmedel (strukturfonder, Sammanhållningsfonden, program av annat slag eller bistånd) med ett lån för att lösa ett finansiellt problem i ett land.
Lettlands problem, som är samma problem som Ungern och Rumänien haft, är att man måste använda systemet för stöd till betalningsbalansen, eftersom man inte kan vända sig till marknaderna och låna för att finansiera sina ekonomiska behov. Det är problemet. Vi talar inte om ett program för en särskild verksamhet eller för vissa specifika projekt. Vi talar om vissa länder som har finansiella svårigheter. Delvis beror svårigheterna naturligtvis på krisen, men till följd av dålig förvaltning i det förflutna är problemen mycket svårare än i andra länder där förhållandena objektivt sett är likartade.
Klandra inte kommissionen eller Europaparlamentet eller ministerrådet för att en del regeringar i vissa medlemsländer har skött förvaltningen dåligt. Det är inte vårt ansvar. Vårt ansvar är att försöka hjälpa till att lösa ett finansiellt problem. Delvis är detta finansiella problem ett problem med betalningsbalansen, som beror på skuldsättningen inom den privata sektorn som måste refinansiera vissa summor eller betala tillbaka vissa skulder och saknar förmåga att själv finansiera dessa transaktioner, och delvis handlar det ibland om ett behov inom den offentliga sektorn.
När det gäller den offentliga sektorns behov, att finansiera statsskulden, finns det mer utrymme för att ställa upp särskilda villkor, och det gör vi också, tro mig. Så sent som i förrgår här i Bryssel försökte jag övertala en företrädare för Lettlands regering att göra de åtgärder som skulle ingå i budgeten för 2010 mer progressiva. Be emellertid inte kommissionen att tvinga ett land att införa en skattereform som det landet inte vill införa. Vi har inte den befogenheten - på gott och ont - och det vet ni lika väl som jag.
Vad har vi då för alternativ som företrädare för medborgarna i EU? Att låta landet kollapsa på grund av bristande betalningsförmåga? Att landet låter bli att fullgöra sina externa åtaganden oavsett om det gäller offentliga eller privata skulder? Att låta de finansiella problemen tvinga landet att devalvera sin valuta med 25 eller 30 procent, vilket omedelbart skulle göra familjer, företag och den offentliga sektorn, med skulder i utländsk valuta, utfattiga? Jag är säker på att ni inte vill det, och det gör inte jag heller. Det är dessa förutsättningar vi arbetar utifrån.
Jag instämmer i alla era analyser: Proinsias De Rossas, Alejandro Cercas' och Pervenche Berès' analyser - allas analyser. Naturligtvis instämmer jag i dem. Situationen på fältet i ett land som Lettland eller Rumänien är dock för närvarande mer komplicerad än så. Försök sätta er in i situationen för någon som måste företräda er alla och besluta om man ska eller inte ska låna ut pengar till ett land som inte kan låna på marknaderna, som de flesta medlemsstater kan, eller som de mest industrialiserade länderna kan. Så ser situationen ut. Det är det problemet vi försöker lösa samtidigt som vi uppfyller de fyra villkor som ni har ställt upp och som jag stöder.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
José Manuel Fernandes  
Den världsomspännande finanskrisen har haft genomgripande, globala följder för människors rörlighet över hela världen. Mot denna bakgrund behövs en större politisk och social integration med ett starkare och mer enat Europa. EU måste garantera skydd för alla grundläggande rättigheter inom sitt eget område, annars kan man inte predika en politik som man inte utövar. Jag förespråkar därför ett nytt solidaritetsbegrepp inom EU där sociala minimirättigheter kan garanteras för alla EU-medborgare. Det behövs till exempel garanterade miniminivåer på EU-nivå inom områdena hälsa, utbildning samt statliga pensioner och förmåner. Jag anser att det är mycket viktigt att införa dessa miniminivåer eftersom de främjar en större enhetlighet när det gäller arbetsvillkoren, vilket har en reglerande effekt på företagens och arbetskraftens rörlighet. Å ena sidan kan naturligtvis inte finansiellt stöd från EU vara beroende av en politik som uteslutande är medlemsstaternas ansvar, å andra sidan kan man inte heller i stödet ställa upp villkor för just denna politik. Det innebär emellertid inte att det inte behövs en bättre politisk och social samordning. En sådan samordning är tvärtom mycket viktig.
Silvia-Adriana Ţicău  
Till följd av finanskrisen har vissa medlemsstater varit tvungna att söka stöd från EU (rådets förordning (EG) nr 332/2002 av den 18 februari 2002) och från det internationella samfundet (Internationella valutafonden). Detta stöd måste vara inriktat både på att se till att det finns lämpliga villkor för att tillhandahålla socialt skydd och integration och på att genomföra ett system som främjar ekonomisk utveckling och skapande av nya arbetstillfällen. Under perioden mars 2008-maj 2009 nådde arbetslösheten i EU:s 27 medlemsländer 8,9 procent, och antalet arbetslösa steg från 5,4 miljoner till 21,5 miljoner. För EU-medborgarna är förlusterna av arbetstillfällen det största problemet. EU och dess medlemsstater måste kunna bevara befintliga arbetstillfällen och skapa andra nya arbetstillfällen. Detta kan ske genom effektiva investeringar i jordbruk, utbildning och hälsa samt i transport- och energiinfrastruktur. Varje EU-medborgare som förlorar arbetet innebär en familj i EU med lägre inkomst och, i förlängningen, sänkt livskvalitet. Varje arbetstillfälle som skapas innebär en familj med en anständig levnadsstandard och utbildning av god kvalitet för den yngre generationen. Den europeiska modellens framgång kan mätas i livskvaliteten för EU:s 500 miljoner invånare.
