
Talmannen.
   – Nästa onsdag är det tio år sedan folkmordet ägde rum i Rwanda.
Till minne av offren, nära en miljon människor, och för att uttrycka vår förhoppning om att vi aldrig mer skall behöva uppleva en sådan tragedi, håller vi nu en tyst minut.
Gebhardt (PSE ).
   – Herr Talman! I Tyskland används avlyssning som en sista utväg för att bekämpa de allvarligaste formerna av organiserad brottslighet. De utredande myndigheterna får endast använda denna metod vid åtal på stränga juridiska villkor och i enlighet med konstitutionen. Vår federala konstitutionella domstol har nyligen infört ytterligare restriktioner mot avlyssning.
I ett program i tysk TV i går kväll skröt en ledamot av Europaparlamentet om att han som självutnämnd utredare utan minsta hinder hade tillämpat denna metod på sina ledamotskolleger under ett antal år. I programmet användes filmsekvenser med dolda kameror som bevis på bedrägerier som påstås äga rum, särskilt i slutet av sammanträdesperioderna i Strasbourg. Programmet kulminerade med hotet att vi skulle få se detta hända igen, och jag citerar de ord som användes, ”för i övermorgon är det ännu en Strasbourg-fredag”. I morgon måste jag vara här i parlamentet för att genomföra mitt politiska uppdrag, och jag kommer att registrera min närvaro i det centrala registret. Eftersom jag vill kunna göra det utan att bli överfallen av fotografer skulle jag vilja veta vad som görs för att säkerställa att alla parlamentsledamöter inklusive mig själv utan rädsla kan göra det vi skall i den europeiska allmänhetens tjänst. Hur skall parlamentets säkerhet återupprättas? Kommer Europaparlamentet, som är ett lagstiftande organ, att fortsätta att acceptera dessa tvångsmetoder?
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru Gebhardt. Jag skall vidarebefordra er begäran till parlamentets talman.(1) 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0204/2004) av Arie M. Oostlander, för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om kommissionens återkommande rapport 2003 om de framsteg som gjorts av Turkiet på vägen till anslutning. 
Oostlander (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Sedan mitt förra betänkande har den turkiska regeringen varit flitig och har med viss beslutsamhet antagit ett antal reformer av lagstiftningen. Dessa reformer rör i huvudsak mänskliga rättigheter, frihet på kultur- och medieområdena och minskning av arméns politiska roll. Vi har med stort intresse följt förhandlingarna om Cyperns framtid, eftersom de har avgörande betydelse för Turkiets framsteg på vägen mot anslutning till Europeiska unionen. 
Till en början trodde vi att det skulle vara Turkiets medverkan i förhandlingarna som skulle leda till svårigheter på grund av arméns motstånd mot en kompromiss och etablerade tjänstemän i den turkiska regeringen. Tyvärr måste vi konstatera att samarbetet från den grekcypriotiska sidan för att finna en lösning på Cypernfrågan inte heller har varit det bästa, milt sagt.
Självfallet är detta inte det sista vi har hört i frågan. Förhandlingarna förutsätts fortsätta, för jag kan inte föreställa mig att den grekcypriotiska regeringen vill riskera att ansluta sig till Europeiska unionen på så dåliga villkor som dessa. Jag tror inte att den grekcypriotiska regeringen skulle komma över det på flera år.
Trots alla förändringar på papperet i Turkiet och beslutet om stöd till departementen för att frigöra det civila samhället, verkar det som om det har varit mycket svårt att genomföra reformerna. Regeringen inser också detta och har genom att införa ett övervakningssystem visat att den menar allvar. Jag ser detta som ett viktigt steg för regeringen, eftersom det framför allt är genomförandet av alla dessa förändringar som är viktigt för oss. Papperen kan vänta. Framtiden kommer att avgöra om deras innehåll realiseras.
Hindren på vägen mot anslutning till Europeiska unionen kan knappast komma som en överraskning för oss. Statens struktur och värderingar återspeglas i befolkningens och regeringstjänstemännens mentalitet. Om det är skälet till varför de är inne på ett spår som är oförenligt med Europeiska unionens synsätt kan de inte förvänta sig att detta skall ändras på kort sikt. Vi vill se genomgripande förändringar.
Dessa iakttagelser anger de grundläggande tankarna i betänkandet. Europeiska unionen måste vara noggrann gentemot alla kandidatstater, eller stater som vill bli det, när det gäller rättsstatsprincipen och demokrati. Det är först och främst en principfråga, men frågan gäller också EU:s möjlighet att fungera som sådant och vår förmåga att övertyga våra egna medborgare. Deras godkännande av utvidgningen är beroende av om vi kan finna förutsättningar för den.
Det är viktigt att kandidatländerna passar in i Europeiska unionen när det gäller de politiska värderingar de företräder. Innan de gör det bör de inte överväga något medlemskap. Det handlar inte bara om att komma till rätta med ett antal specifika missförhållanden, utan om de rättsliga och sociala orsakerna till varför sådana missförhållanden uppstår. Det handlar till exempel inte bara om frisläppandet av Leyla Zana, som har dömts till flera års fängelse för ett uppträdande som gjorde att hon tilldelades Europaparlamentets Sacharov-pris. Det som är viktigt är att sådana domar blir otänkbara i framtiden. Om ni frågar Turkiets högsta domstolar om detta kan de till min förvåning fortfarande inte ge några svar.
Samma sak gäller minoriteternas kulturella rättigheter. Det borde vara otänkbart att dessa rättigheter skulle hindras på ett sådant sätt att de inte kan utövas. En verklig separation mellan kyrkan och staten bör inte ge upphov till panik, och det bör inte heller religionsfrihet för de grupper som inte är särskilt omnämnda i Lausanne-fördraget. Detta är uppenbarligen ett mycket svårt område för Turkiet. 
Arméns ställning är en annan komplicerad fråga. I historiskt perspektiv kan man uppskatta att en stor del av befolkningen i har hyst ett stort förtroende för armén, men politiken måste återfå sitt självförtroende. Även om regeringen arbetar för förändring kan den inte göra mycket mer än vad omständigheterna tillåter. Europeiska unionen bör dock hålla fast vid kravet att armén inte skall ha mer politiskt inflytande än vad som är brukligt i EU:s medlemsstater. I detta hänseende kan jag inte förespråka några ändringar som på något sätt mildrar Europeiska unionens krav på Turkiet. De politiska Köpenhamnskriterierna måste uppfyllas innan vi kan gå vidare till det vanliga stöd vi erbjuder för att införliva gemenskapens samlade regelverk. Detta är något vi har lärt oss från tidigare utvidgningsprocesser och genom erfarenheterna från exempelvis Rumänien. Det bör också bli ett budskap till länder som överväger medlemskap. Jag tror också att den turkiska regeringen behöver våra påtryckningar som stöd mot motståndskrafterna i samhället och i vissa av maktens korridorer.
Det som ingår i gemenskapens samlade regelverk är inte förhandlingsbart. Det gäller även de värden som Europeiska unionen står för och tillämpningen av dem. Här finns inget utrymme för förhandlingar. Dessa värden måste införlivas. Om länderna verkligen vill bli medlemsstater måste de helt enkelt godkänna dem.
Jag anser dock att EU måste hålla fast vid möjligheten till fullt medlemskap för Turkiet när de politiska och ekonomiska villkoren, liksom andra kriterier, verkligen har uppfyllts. Det är visserligen förståeligt att en del ändringsförslag syftar till stor delaktighet för parlamentet, men det är lika viktigt att vi är pålästa om vi skall kunna tillgodogöra oss ländernas anslutning till Europeiska unionen. Detta innebär att konventets resultat måste godtas utan reservation. Om så inte sker kan vi inte fungera. Idén om fördjupning före utvidgning är fortfarande aktuell.
Möjligheten att delta i politiken för god grannsämja, som framfördes i betänkandet av Pasqualina Napoletano, kan också behållas, men ändringsförslag som innebär att Turkiet får en plats för sig självt utanför Europeiska unionen ligger inte i linje med essensen i mitt betänkande. Den ovillkorliga betoningen på att de politiska kriterierna skall uppfyllas är också sammanlänkad med en önskan om att få tillräckligt stöd bland befolkningen.
Jag hoppas att vi genom att godkänna huvuddragen i detta betänkande sänder ett tydligt budskap till både den turkiska regeringen och det turkiska samhället, och till EU:s medborgare. Detta är till stor del en principfråga och någon osäkerhet kan inte tolereras. Jag föreslår att vi fortsätter driva en dialog med Turkiet med det öppna sinne som den turkiska regeringen nu har vant sig vid.
Verheugen,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Dagens debatt är ett mycket bra tillfälle att granska det preliminära resultatet av Turkiets framsteg för att genomföra reformer. Jag skulle vilja börja med att varmt tacka Arie M. Oostlander för ett nyanserat och sakkunnigt betänkande, och jag instämmer till stor del i slutsatserna.
Vi ser att den turkiska regeringen under senare år har varit fast besluten att inleda förändringar för att göra Turkiet till en fullständig demokrati i enlighet med rättsstatsprincipen, där de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter respekteras. Med tanke på resultaten från det senaste valet i Turkiet i söndags tror jag att vi kan dra slutsatsen att denna inriktning på reformer har fått djupa rötter i det turkiska samhället. Det är något vi skall glädja oss åt, för utan Europeiska unionen hade denna process inte kommit i gång. Med Helsingforsstrategin fick Turkiet tydliga framtidsutsikter. Förutsättningarna för Turkiets möjligheter till medlemskap anges i klara och tydliga termer. Köpenhamnskriterierna gäller till fullo och i oförändrad form för Turkiet på samma sätt som för övriga kandidatländer. Det har inneburit att det inte råder några tvetydigheter i våra förbindelser med Turkiet, och de partnerskap för anslutning som vi har utvecklat som samarbetsinstrument har visat sig vara mycket betydelsefulla i arbetet med att driva reformprocessen vidare.
I framstegsrapporterna har vi gett erkännande åt att många och viktiga mål har nåtts, men vi har också i klara och tydliga ordalag konsekvent tagit upp brister och svagheter. Turkiet har som en del av reformprocessen infört ny lagstiftning för att förbättra läget för de mänskliga rättigheterna, öka skyddet mot tortyr och misshandel, utvidga yttrande- och pressfriheten, stärka förenings- och mötesfriheten samt rätten att demonstrera, utvidga de kulturella rättigheterna, stödja jämställdheten, befästa demokratin och förändra förhållandet mellan armén och det civila samhället.
Turkiet har också undertecknat flera centrala internationella konventioner, vilket tydligt visar att landet håller på att förändras, något som också framför allt visas genom förändringarna i landets politiska klimat. Det civila samhället i Turkiet blir allt starkare och bättre organiserat, samråd sker med icke-statliga organisationer vid utarbetandet av lagstiftning. Ett exempel är den nya straffrätten. Reformprocessen har gett den offentliga debatten i Turkiet en ny anda av öppenhet och frihet. Frågor som arméns roll i politiken, användningen av det kurdiska språket, användningen av tortyr och misshandel eller kvinnornas roll i samhället diskuteras nu öppet. När jag började arbeta med Turkiet för fyra år sedan kunde jag inte ens använda ordet ”kurdisk” i mina samtal med den turkiska regeringen. Jag nämner det bara som ett litet exempel.
Det pågår en offentlig debatt om landet skall få en modern författning som innehåller de grundläggande värden som ligger till grund för Europeiska unionen. Turkiets nya ställning är en triumf för vår ”nolltoleranspolitik” i frågor som rör demokrati, rättsstaten, mänskliga rättigheter och minoriteters rättigheter, och det är just av detta skäl som vi måste påminna oss om var vi har hittat brister och svagheter. Låt mig i korthet räkna upp de områden som kommissionen hänvisar till: behovet av att stärka rättsväsendets oberoende och förbättra dess arbetsmetoder; behovet av en övergripande ram för utövandet av de grundläggande rättigheterna. Ramen måste klargöras på ett sätt så att alla rester av det nedärvda auktoritära synsättet undanröjs. Det finns dessutom ett behov av att förbättra förbindelserna mellan den civila makten och armén, och det råder oro över statusen för de personer som befinner sig i inre exil i landets sydöstra del och över hur de skall kunna återvända till sina byar. Ytterligare en viktig fråga är enligt min åsikt religionsfriheten.
Att ändra lagarna och rättssystemet är dock inte tillräckligt. Vi vill att dessa förändringar skall genomföras i praktiken – inte bara som tillfälliga åtgärder, utan systematiskt och effektivt. Även om det under senare tid har skett betydande framsteg, måste jag ändå konstatera att vi kontinuerligt får rapporter som visar att reformprocessen endast motvilligt accepteras av den turkiska maktapparaten, och jag vädjar därför enträget till den turkiska regeringen att göra allt som går för att dessa reformer skall genomföras. 
Detta leder över till fallet Leyla Zana, som är ett exempel på att reformandan ännu inte anammats av landets verkställande och lagstiftande institutioner. Rättsprocessen mot henne verkar inte följa principen om oskyldighetspresumtion och rätten till juridiskt ombud.
Jag kom hit direkt från Schweiz, där förhandlingarna om en slutlig lösning på Cypernfrågan avslutades tidigt i morse, och jag vill ta tillfället i akt att ge parlamentet som första institution information om det aktuella läget. Som ni vet skulle vi föredra – såsom vi alltid gjort – att välkomna ett enat Cypern som medlem den 1 maj. Under vistelsen i Schweiz har vi kommit mycket, mycket nära att uppnå detta, och processen har långt ifrån varit ett misslyckande. Två möjligheter gavs från början: antingen skulle en överenskommelse undertecknas i Schweiz eller så skulle FN:s generalsekreterare lägga fram en slutlig plan; beslutet om den skulle fattas av de Cyperns båda parter i en demokratisk folkomröstning den 24 april. 
Det är den sistnämnda möjligheten som har valts, eftersom det framkom att alla parter inte kunde skriva på en överenskommelse. Jag måste dock påpeka att de båda sidorna närmade sig varandra på ett utomordentligt sätt, och jag anser att vi nu har nått en punkt då vi behöver ett starkt politiskt ledarskap. Jag vädjar här och nu till de grekcypriotiska och turkcypriotiska ledarna att göra allt de kan för att övertyga öns befolkning om att den plan som vi nu har är den bästa och mest rättvisa lösning som kan nås. Valet står inte mellan en plan och en annan plan, utan mellan denna plan eller ingen lösning alls. Jag tror inte heller att någon ny möjlighet att ta upp frågan blir aktuell den närmaste framtiden. Man kan inte undgå att med stor beundran notera de insatser som gjorts av FN:s generalsekreterare, som i sitt förslag fullt ut beaktat Europeiska unionens krav. Den nya staten, det nya Cypern, som planen avser skall skapas, blir ett land som kan tala med en röst och spela sin egen roll på den internationella arenan utan att lägga hinder i vägen. Det kommer att bli ett land med strukturer som är tillräckligt starka för att genomföra gemenskapens lagstiftning, ett land som är grundat på samma principer som Europeiska unionen. När det gäller behovet av att anpassa Kofi Annans förslag till gemenskapsrätten har en överenskommelse nåtts om att dessa ändringar skall göras utan att tillgripa permanenta undantag gemenskapens samlade regelverk. Alla institutioner står eniga i en gemensam önskan om att inte längre tillåta några permanenta undantag från gemenskapens samlade regelverk, och det har vi uppnått. Jag anser därför att det skulle vara bra om även Europaparlamentet klart och tydligt visar sin vilja, så att berörda politiska partier och krafter inser att de har ett ansvar att godta det erbjudande som nu ligger på bordet, och som är produkten av mycket ingående, mödosamma och välvilliga diskussioner. Låt mig återigen betona att det vore fel att säga att processen har misslyckats. Det som verkligen har hänt är att en andra lösning, som fanns med i planerna från början, har visat sig vara genomförbar och att föredra. Vi skall nu arbeta för att göra den till verklighet.
Låt mig återvända till frågan om Turkiet. Turkiet har spelat en mycket konstruktiv och samarbetsvillig roll i förhandlingarna i Schweiz, något som jag verkligen vill poängtera. Jag vill bara tillägga att ett beslut måste fattas i slutet av detta år om huruvida Turkiet uppfyller Köpenhamnskriterierna, vilka är mycket avgörande. Om det beslutas att Turkiet uppfyller dem skall – såsom beslutades enhälligt vid Europeiska rådets möte i Köpenhamn i december 2002 – anslutningsförhandlingar inledas omgående. Kommissionen kommer att lägga fram en rapport om detta under hösten och denna rapport kommer i likhet med de tidigare att vara rättvis och objektiv.
Såsom betänkandet av Arie M. Oostlander visar har arbetet med att modernisera Turkiets politiska system och göra det förenligt med EU:s normer kommit mycket långt. Europaparlamentet har alltid spelat en viktig roll när det gäller att påminna Turkiet om dess åtaganden som en demokratisk stat att garantera de grundläggande fri- och rättigheterna. I den fas som nu ligger framför oss kommer mycket att bero på Turkiets egen förmåga att visa att landet inte enbart i lagstiftningen, utan också i praktiken, uppfyller Köpenhamnskriterierna.
Dessa kriterier är inte på något sätt avsedda för Turkiet, utan gäller generellt och på samma sätt för alla kandidatländer som hittills har funnits, och för dem som kommer i framtiden. Jag kan försäkra er om att kommissionen i sin höstrapport och på samma sätt som vi gjort under de gångna tio åren kommer att lägga fram en djupgående, objektiv och rättvis analys.
Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den turkiska regeringens arbete med att uppfylla Europeiska unionens politiska kriterier, så att det riktiga beslutet, att inleda anslutningsförhandlingar, kan fattas i december, har gått förvånansvärt snabbt. Vi bör erkänna detta och gratulera de turkiska myndigheterna. I ett mycket svårt internationellt läge och trots fruktansvärda terrordåd i Istanbul, har det funnits en fast beslutsamhet att åstadkomma inrikespolitisk förändring.
Ändå tycker kanske somliga att förutsättningarna för EU-medlemskap ändras varje gång Turkiet gör framsteg i en viss riktning. I sitt betänkande för ett år sedan sände parlamentet ett onödigt negativt budskap till Turkiet, utan att erkänna omfattningen av den positiva utveckling som hade ägt rum under de föregående tolv månaderna. Årets betänkande är mer balanserat, men budskapet är alltjämt ljumt.
Ett antal av de framlagda ändringsförslagen syftar till att ändra för det första besluten från Europeiska rådets möte i Luxemburg 1997, där man bekräftade att Turkiet kommer att bedömas på grundval av samma kriterier som de andra kandidatländerna, och för det andra besluten från Europeiska rådets möte i Helsingfors 1999, vid vilket man erkände Turkiets status som fullvärdigt kandidatland.
Det är inte längre riktigt att tala om Turkiets eventuella anslutning till Europeiska unionen. Turkiets öde är bestämt: landet kommer att bli medlem så småningom. Jag hoppas dock att själva Europeiska unionen vid det laget, när många av ungdomarna här på åhörarläktaren – däribland ungdomar från St. Martin’s School i Brentwood, i min valkrets – kommer att vara fullt etablerade i sina yrken, har övergett sin fixering vid politisk integration och blivit en lösare gemenskap av nationalstater. Många av oss arbetar med detta för ögonen.
Cypernfrågan har nämnts, med all rätt. Den har blivit en faktor i Turkiets egen strävan mot EU-medlemskap – felaktigt, tycker kanske somliga. Om allt går bra kommer dock vad som var en negativ faktor snart att få motsatt verkan. I går kväll lade FN:s generalsekreterare fram sin slutgiltiga plan för att lösa motsättningarna om Cypern. Alltför länge har den internationella opinionen varit snedvriden i denna fråga, och turkcyprioterna har inte behandlats rättvist. I synnerhet de turkiska myndigheterna har arbetat hårt för att nå en bra uppgörelse som ger utsikter till fred och säkerhet. Jag tror att det liggande förslaget kommer att välkomnas av Cyperns folk och hoppas att de kommer att rösta ja i folkomröstningen den 24 april.
Slutligen: mycket reformarbete återstår i Turkiet, särskilt när det gäller mänskliga rättigheter. Mycket av vad som nu uppnås skulle emellertid kunna raseras om ett felaktigt beslut fattas i december. Arie M. Oostlanders budskap är likväl djupt negativt. Jag vill sända en signal av uppmuntran. 
Smet (PPE-DE ),
   . – Herr talman! De senaste åren har visat sig vara svåra för det turkiska samhället och för sysselsättningsområdet. Landet har genomgått en ekonomisk kris, jordbävningar, torka och en terroristattack. Detta har tydligen haft en spridningseffekt på människornas sociala situation och välstånd. Den allmänna välståndsnivån i Turkiet, uttryckt i köpkraft, ligger 23 procent under nivån i EU. Jämfört med för fem år sedan har avståndet ökat; 1997 låg nivån på strax över 30 procent. Arbetslösheten har ökat och ligger mellan 9 och 10 procent. Sysselsättningsgraden är lägre än 50 procent, medan den i Europeiska unionen ligger över 60 procent, även om vi strävar efter att nå 70 procent.
Det finns två förklaringar till den minskade sysselsättningen. Kvinnor arbetar inte. Endast en av fyra kvinnor har arbete och många lågutbildade eller outbildade kvinnor på landsbygden väljer att stanna hemma på grund av bristen på arbetstillfällen. Den informella sysselsättningen ökar, hur paradoxalt det än kan låta, på grund av en strikt arbetslagstiftning. Lagarna om uppsägning är mycket stränga, vilket resulterar i att arbetsgivarna försöker att kringgå dem genom att anställa illegal arbetskraft. Andelen barn i arbete är fortfarande hög. Det uppskattas att 750 000 barn fortfarande arbetar. Enligt Eurostat har en fjärdedel av Turkiets befolkning en inkomst som ligger 60 procent under medelinkomsten. Andelen fattiga är därför fortfarande stor och måtten på den sociala situationen är därför inte så positiva.
Det hindrar inte att Turkiet har gjort stora insatser. Landet har utarbetat en arbetsrättslagstiftning och har vidtagit åtgärder för de arbetslösa. Man har alltså gjort insatser, men det bör noteras att dessa insatser till följd av krisen och bristen på investeringar inte har fått någon större inverkan på den sociala situationen.
Jag stöder Turkiets ansökan om anslutning till Europeiska unionen på de villkor som fastställdes i Köpenhamn. Jag hoppas därför att vi alla kan hjälpa Turkiet att ta det steget. 
Ettl (PSE ),
   . – Herr talman! Förutom de allmänpolitiska frågor vi måste ta upp här i Europaparlamentet när det gäller Turkiet, kan vi naturligtvis inte bortse från aspekter som rör de ekonomiska möjligheterna och överensstämmelsen mellan det turkiska samhället och Europeiska unionen.
Stora framsteg har verkligen gjorts när det gäller lagstiftningen, däribland på områdena för arbetsrätt, jämställdhet, sjukvård och andra viktiga sociala tryggetssystem, men jag måste konstatera att det även finns en utveckling i rakt motsatt riktning som står i ett olyckligt motsatsförhållande till detta. Sorgligt nog kan det aldrig komma något positivt av den ökade arbetslösheten, den markanta fattigdomsökningen, särskilt på landsbygden, företagens ökande benägenhet att kringgå lagar om hälsa och säkerhet på arbetsplatsen genom illegala korttidskontrakt för anställa arbetstagare, misslyckandet med att bekämpa utnyttjandet av barn som arbetskraft m.m. I arbetsrätten saknas också bestämmelser som kriminaliserar diskriminering, vilket innebär att rättsliga åtgärder inte kan vidtas mot exempelvis överträdelser av rätten till respekt för mänsklig värdighet. Dessa problem kan lösas, men det behövs fortfarande stora ansträngningar för att klara det.
Tidspressen kommer inte att leda till att frågorna behandlas snabbare. Med dessa skäl i åtanke, men med bibehållen avsikt att jämna vägen för ett godkännande av Turkiets anslutning till EU, anser jag att man ur demokratisk synvinkel inte kan bortse från att de 25 medlemsstaterna i EU måste ta upp denna fråga igen och att parlamentet på förhand måste ge sitt samtycke innan förhandlingarna med Turkiet påbörjas om landets anslutning till EU. 
Olsson (ELDR ),
   . – Herr talman, kommissionsledamot! Om man studerar jordbruket i Turkiet finner man att det är ganska svagt utvecklat. Det finns nästan dubbelt så många bönder i Turkiet som i hela EU-15. Nästan halva arbetskraften i Turkiet sysslar med jordbruk.
När Turkiet blir EU-medlem blir det en mycket stor uppgift för EU att medverka till en utveckling av det turkiska jordbruket. Den svåraste uppgiften är sannolikt att få till stånd en landsbygdsutveckling som innebär att man inte skapar sociala problem som annars kan bli mycket stora när jordbruket nödvändigtvis måste avfolkas och människor skall finna en annan sysselsättning.
Det har skett många positiva saker i Turkiet under senare år. År 2000 infördes t.ex. en ny jordbrukspolitik, som gör det lättare för Turkiet att närma sig Europeiska unionen på detta område. Samtidigt är vi här i en tidig fas när det gäller att diskutera medlemskap och det är svårt att göra en noggrann bedömning.
Jag skulle vilja säga att det nog inte är jordbruket som är det största problemet när det gäller Turkiet. Vi har liknande problem i länder som Rumänien och Bulgarien. Det finns andra frågor som utgör större problem, till exempel mänskliga rättigheter, demokrati och rättssäkerhet. Det är viktigt att vi alla är överens om att när Köpenhamnskriterierna är uppfyllda, då är det OK. Då skall vi starta förhandlingarna, och då är det möjligt för Turkiet att bli medlem.
Jag tror personligen att det vore nyttigt att få ett muslimskt men sekulariserat land som medlem i unionen, som en brygga mellan kulturerna i Europa och arabvärlden. Jag vet att det finns partier och grupper i detta parlament som inte tycker att Turkiet skall bli medlem. Jag tycker att det är viktigt att vår majoritet slår fast att vi välkomnar Turkiet, men vi skall ha press på landet så att det genomför de reformer som är nödvändiga innan det kan bli medlem. 
Sommer (PPE-DE ),
   – Tack, herr talman! Jag skulle vilja börja med att betona att det uttalande som kommissionär Günter Verheugen nyss gjorde om framtidsutsikterna för Europeiska unionen ligger helt i linje med majoriteten av PPE-ledamöternas åsikter här i Europaparlamentet. Jag anser att detta är en värdefull iakttagelse.
Från regional- och transportpolitisk synpunkt kan dock inte Turkiet anses ha gjort några som helst framsteg. Något som särskilt förtjänar kritik när det gäller regionalpolitiken är att inga decentraliserade strukturer ännu har inrättats. Vi anser dock att sådana strukturer är nödvändiga. Vi behöver dem för att kunna garantera en korrekt och begriplig fördelning av EU:s medel till regionalt stöd eller sammanhållningspolitik. Turkarna kan inte mena allvar när de ständigt ber om pengar samtidigt som administrationen inte kan fördela anslagen på ett korrekt och öppet sätt.
Ett område där allting är fel i Turkiet är transportpolitiken. Ingenting har gjorts i någon av transportsektorerna för att anpassa sig till EU:s lagar och normer. Bristerna är överlag fortfarande chockerande: inom flygsäkerheten och flygtrafikkontrollen, på järnvägar, inom sjöfart och vägtransporter. Särskilt bristfällig är arbetsmiljöbestämmelserna inom vägtransporter; ett bra exempel på detta är kör- och vilotider, yrkesutbildning av förare, och, framför allt, inom säkerheten. Detta är en tämligen viktig punkt, eftersom farligt gods i stor utsträckning transporteras på väg, och sådana brister inom vägtransporterna inte bara utgör en transportfara i Turkiet, utan även i allt större utsträckning i hela Europeiska unionen. Här finns det ett akut behov av åtgärder.
Men den största skandalen – och det är verkligen en stor skandal – är det faktum att Turkiet finns med på svarta listan över stater som inte har någon egentlig hamnstatskontroll, vilket innebär att många av de fartyg som är dödsfällor, och alltså utgör en tickande bomb på våra hav, seglar under turkisk flagg. Detta är lika ovärdigt ett kandidatland som vilket annat land som helst i världen, men situationen är särskilt oacceptabel när det gäller ett land som ansökt om medlemskap i Europeiska unionen.
Fram till dess Turkiet har infört ett nationellt program för att åtgärda alla dessa brister måste vi ha allvarliga betänkligheter rörande Turkiets vilja att godta våra bestämmelser. Naturligtvis är inga av dessa punkter kriterier inför anslutningen, men inte en enda av dem har heller uppfyllts. Alla sådana saker tar tid. Av det skälet är det ännu svårare att förstå att Turkiet sedan flera år tillbaka insisterar på att ett datum skall fastställas då anslutningsförhandlingarna inleds. Detta är inte till gagn för någon – varken Europeiska unionen eller Turkiet självt. 
Karamanou (PSE ),
   . – Herr talman! Som föredragande för yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter skulle jag vilja börja med att säga att jag anser att det är positivt att Turkiet nyligen har vidtagit åtgärder för att förbättra kvinnornas situation i landet. Vi konstaterar dock att det inte räcker att inrätta särskilda mekanismer på statlig nivå, utan att de samtidigt måste förstärkas genom en stark rättslig ställning och generös finansiering så att lika behandling av män och kvinnor kan främjas i praktiken och vardagen. Alla former av våld, särskilt våld i hemmet, och bristen på rättsliga och psykologiska stödmekanismer för offren är fortfarande ett särskilt problem. Det är också avskyvärt att konstatera att våldsdåd begås av statliga säkerhetsstyrkor mot kvinnor som huvudsakligen tillhör minoritetsgrupper, till exempel kurder.
När det gäller straffrätten har Turkiet uppmanats att avskaffa tillämpningen av mildare domar för så kallade hedersbrott och att i straffrätten avskaffa hänvisningen till kvinnors oskuld. Seder och traditioner får inte gå före rättsstatsprincipen. Samtidigt behövs det omedelbart ökade medel för finansieringen av sjukvården, som har en oacceptabelt låg nivå, vilket hindrar kvinnors rätt att få tillträde till sjukvårdstjänster.
Jag konstaterar också att kvinnors deltagande och representation i demokratiska institutioner ligger på en oacceptabelt låg nivå, liksom kvinnors medverkan i yrkesutbildningar och arbetsliv. Miet Smet talade länge om detta.
Slutligen begär vi att den före detta parlamentsledamoten och mottagaren av Sacharov-priset, Leyla Zana, omedelbart skall friges. Hon har hållits fängslad sedan 1994 tillsammans med ytterligare tre parlamentsledamöter av rent politiska skäl. Det trettonde förhöret i en process som efter påtryckningar från Europeiska unionen inleddes för ungefär ett år sedan kommer att hållas i Ankara i morgon. I dag måste vi med hjälp av dagens debatt sända ett kraftfullt budskap till Turkiet och kräva att Leyla Zana omedelbart friges som ett litet tecken på att Turkiet slutligen rör sig i riktning mot Europa.
Kommissionär Verheugen, som grek vill jag slutligen varmt tacka er för era oförtröttliga insatser för att försöka åstadkomma en rättvis och hållbar lösning av Cypernfrågan. 
Suominen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Medan vi funderar över Turkiets eventuella anslutning till Europeiska unionen måste Köpenhamnskriterierna betraktas i sin helhet. I Arie Oostlanders utmärkta betänkande betonas detta på ett objektivt sätt. Jag tror att det är en opartisk bedömning, varken negativ eller positiv, om Turkiets eventuella anslutning. Det beror på Turkiet självt om det kommer att uppfylla de politiska kriterierna för kandidatländer och hur snabbt det går. Europeiska unionen måste fatta beslut om den kan tillgodogöra sig en eventuell utvidgning, dvs. om unionens ekonomi och egna strukturer klarar det. Båda synpunkterna måste beaktas fullt ut och inga yttre påtryckningar kan eller bör tillåtas för att ändra dem.
Jag tror att jag åtminstone talar för min grupps finska delegation när jag säger att många faktorer pekar på att Turkiet nu kan vara på rätt väg och att anslutning kan skönjas svagt i slutet på den vägen. Turkiet fick inte löfte om medlemskap i Helsingfors 1999, men däremot status som kandidatland, något som tydligen avsevärt ökar förhoppningarna i landet. I dagsläget är det bäst att inte göra några närmare bedömningar av unionens möjligheter att ansluta Turkiet. Tio nya medlemsstater kommer att innebära att unionens medel utnyttjas till bristningsgränsen under många år framöver. Medan de flesta nettobidragsländer vill minska unionens budgetram har Turkiet en lång väg att gå för att uppfylla Köpenhamnskriterierna. Jag skall bara ta upp två punkter. Innan vi kan vara absolut säkra på att representativ demokrati styr armén i Turkiet i alla situationer, och inte tvärtom, kan man inte ens tänka på fullt medlemskap. För det andra är det ett grundläggande krav för anslutning att religionsfrihet införs, så att alla religioner som endast fungerar i religiösa sammanhang, får frihet och verklig rätt att grunda och bygga egna kyrkor på samma sätt som EU-länderna enligt tradition gladeligen tillåter utomeuropeiska religioner att göra.
Vi bör här gratulera kommissionär Günter Verheugen, Kofi Annan och övriga förhandlare, till det faktum att Cypernfrågan, som nu även är ett rättsligt hinder för Turkiets anslutning, håller på att lösas. Vi hoppas alla nu att den snabbt får ett slut genom den folkomröstning som det har fattats beslut om.
På lång sikt anser jag dock att det skulle ligga i unionens intresse att hindren för Turkiets anslutning försvann eller togs bort. Mitt ändringsförslag 1 och James E. M. Elles ändringsförslag 16 är enligt min åsikt fullt förenliga med kriterierna och inte på något sätt ett försök att tillintetgöra Turkiets önskan om medlemskap. Jag anser dock att ändringsförslag 41 kommer att betyda att Turkiet utesluts från anslutningsförhandlingarna. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, ärade kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera Arie M. Oostlander till detta betänkande, som är mycket bra och nyanserat.
Det är ett faktum att det finns ledamöter här i Europaparlamentet som anser att Turkiet inte borde vara ett kandidatland. Det är olyckligt att det inte finns något klart och entydigt förslag om detta, så att vi definitivt kunde fastställa vad majoriteten av parlamentet har för åsikt i frågan. Jag anser att Turkiet bör fortsätta att vara ett kandidatland såsom det redan är. Det måste medges att det inte är ett kandidatland som de flesta andra där processen kan genomföras relativt snabbt och under några få år. Turkiet befinner sig i en särskild situation. Jag medger att de regeringar i Turkiet som tydligt har åtagit sig att göra Turkiet till en sekulariserad stat också borde erkänna det. Tyvärr har inte Turkiet gjort mycket de senaste åren för att vidta de framåtskridande åtgärder – inte heller när det gäller det praktiska genomförandet av sådana åtgärder – som vi med rätta i dag återigen uppmanar Turkiet till. Den förra regeringen – som bildades av AKP – visade dock ett tydligt intresse för reformer och vidtog beslutsamma åtgärder för att genomföra dem. Det finns kanske en del ledamöter här i parlamentet som anser att Turkiet inte längre skall vara ett kandidatland just på grund av att det är en AKP-regering som gör framsteg. Jag anser dock att det finns mycket goda skäl till varför Turkiet bör förbli ett kandidatland, och det finns väldigt många goda skäl till varför EU skall kräva att reformerna inte endast skall fortsätta, utan också genomföras.
Detta är säkert en av de avgörande svårigheterna. Jag ber kommissionen att i sin rapport till rådet – som skall fatta beslut och som måste ha behörighet att göra det också i fortsättningen – inte skall begränsa sig till att endast utvärdera vad som har beslutats, utan också beakta vad som har genomförts. Jag vet att kommissionär Günter Verheugen kommer att göra det. Jag skulle personligen se det som att ett mycket stort mål har uppnåtts om synliga framsteg kunde göras före slutet av detta år beträffande genomförandet av de åtgärder som Turkiet har antagit.
Om jag övergår till arméns roll har något lika betydelsefullt ägt rum, genom att den tydligt har minskat. Om det stämmer som kommissionär Günter Verheugen har sagt, och om den turkiska regeringen tar positiv ställning till Cypernfrågan, då hänger det samman med att militären har fått en mindre roll; i en avgörande fråga visade militären tidigare kraftigt motstånd, och det var naturligtvis förhandlingarna om Cypern. För turkarna är detta naturligtvis ett bevis – eller brist på bevis – på att militären verkligen har fått en minskad roll.
Om vi går över till de mänskliga rättigheterna är det ganska tydligt att framsteg har gjorts, men att mycket mer behöver göras. Jag hänvisar också här till kurdfrågan, som jag vet fortfarande är mycket svår för turkarna, eftersom den även handlar om gränser till grannländer med kurdisk befolkning. Detta förutsätter naturligtvis att dessa kurdiska regioner inte används som baser för militära angrepp eller terroristattacker mot Turkiet.
Låt mig därför upprepa min åsikt att vi bör hålla fast vid vår ståndpunkt och noggrant granska om kriterierna uppfylls, på samma sätt som vi gör med alla andra länder.
Jag vill avsluta med att säga något om Cypern. Jag hoppas att man når fram till en lösning och jag är mycket tacksam för kommissionär Günter Verheugens insatser, men det måste stå klart för oss att det måste vara en lösning som är rättvis både för Cypern och Europa, så att det land som ansluter sig till Europeiska unionen kan delta aktivt i unionens beslutsfattande. 
Duff (ELDR ).
   – Herr talman! Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp välkomnar varmt den plan som Kofi Annan i går lade fram i Schweiz. Jag gratulerar kommissionär Günter Verheugen och hans medarbetare, eftersom de har spelat en central roll i paketets utarbetande. Det är rätt och riktigt att kommissionen och rådet har varit framåtsyftande och försökt tillämpa medlemskapsvillkoren för hela ön Cypern. Det är inte för sent för parlamentet att ge ett starkare stöd för en lösning på konflikten än vad det har gjort i det förflutna.
Jag skulle vilja be alla de politiska krafter som finns företrädda här i parlamentet att verka för ett ja i folkomröstningen. Många cyprioter behöver stöd för att fånga EU:s anda och för att se fram med större självsäkerhet emot att bli ett återförenat samhälle.
Turkiet förtjänar våra tack för landets vitala bidrag till uppgörelsen. Dessa händelser och vår tacksamhet återspeglas inte helt i Oostlanderbetänkandet men kommer säkerligen att prägla parlamentets ståndpunkt när vi går mot december och det kritiska beslutet att inleda anslutningsförhandlingar. Vi gör helt rätt i att i dag motstå frestelsen att föregripa det beslutet. Många saker kommer att förändras fram till december. Inom unionen kommer vi på regeringskonferensen att ha nått en uppgörelse som förbereder oss fullständigt för ytterligare anslutningar. I Turkiet kommer AKP-regeringen att ha befäst sin legitimitet och ett nytt reformpaket kommer att ha klubbats igenom av parlamentet. Sociala och ekonomiska förhållanden kommer att ha förbättrats, och framsteg kommer förhoppningsvis att ha gjorts med det praktiska genomförandet av reformer. Turkiet kommer dessutom att ha förbättrat sina förbindelser med grannländerna ytterligare.
Den tysta turkiska revolutionen kommer att fortsätta, och vi i den liberala familjen kommer att se den större bilden och behandla Turkiet rättvist och erkänna det bidrag som landet kan lämna till EU:s framtid. 
Ainardi (GUE/NGL ).
   – Herr talman, ärade kommissionär! Det är faktiskt så att Europeiska unionen i december 2004 måste fastställa ett datum då förhandlingarna med Turkiet om framtida anslutning skall inledas. Det är verkligen ett mycket betydelsefullt steg. Jag måste på majoriteten av min grupps vägnar säga att Turkiet borde ta plats som fullvärdig medlem av Europeiska unionen. Det är ett land vars historia och geografi är en del av Europa. I motsats till vad somliga har hävdat, antingen öppet eller i det fördolda bakom falska förevändningar, är problemet med Turkiet inte dess religiösa identitet. Vissa politiska krafter försöker dessutom fortfarande utöva påtryckningar för att införa Europas så kallade judisk-kristna värdegrund i förslaget till konstitution för att göra det svårt eller till och med omöjligt för Turkiet att bli medlem i unionen.
Det må vara som det vill med det, problemet med Turkiet är landets politiska system som domineras av armén och de nationella lagarna och konstitutionen, som fortfarande inte alls är förenliga med de demokratiska principerna; problemet ligger också i Turkiets oacceptabla behandling av den kurdiska minoriteten, trots att minoriteten utgör en fjärdedel av hela befolkningen. Det skall medges att Turkiet sedan 2001 har gått igenom en reformeringsprocess på grundval av Köpenhamnskriterierna. Men som Europaparlamentet vid många tillfällen har sett medger man i dessa reformer ett antal betydande förbehåll vad gäller fullständig tillämpning av de grundläggande fri- och rättigheterna. Betänkandet från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik följer också denna analys med tanke på att ändringsförslag, framlagda av vår grupp har införts, särskilt dem som rör Leyla Zana, kurdfrågan och erkännande av folkmordet på armenier.
Det är sant att Turkiet inte alltid har haft en sammanhållen ram som garanterar politiska, civila, ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Landets nuvarande konstitution antogs 1982 då militären styrde landet och har fortfarande diktatoriska drag. Armén fortsätter att spela en dominerande roll i det politiska och ekonomiska livet samt inom kulturlivet och utbildningssystemet. Armén är statens och samhällets hörnsten, och är därför ett av de huvudsakliga hindren för Turkiets utveckling mot ett demokratiskt och pluralistiskt statsskick. Förändringarna går långsamt, åtgärderna är skenbara och ofta utformade för att åstadkomma ytliga förbättringar, och vi kan inte bortse från att det vissa mycket allvarliga problem återstår.
Leyla Zana, som tilldelades Europapparlamentets Sacharov-pris, och tre andra före detta parlamentsledamöter av kurdiskt ursprung som dömdes 1994, hålls fortfarande fängslade. Den överklagandeprocess som vi var med om att ta initiativ till genomförs under förskräckliga förhållanden, något som Europaparlamentets delegation, i vilken Feleknas Uca och Luigi Vinci från min grupp ingår, har konstaterat vid varje förhandling. Leyla Zana och hennes medfångar vägrade till och med att delta i den tolfte förhandlingen i protest mot denna nya process där deras öde är avgjort på förhand. Det kurdiska HADEP-partiet har förbjudits och DEHAP-partiet hotas med liknande åtgärder. Åtskilliga domar från Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter beaktas fortfarande inte. Rättsliga åtgärder har inletts mot människor för att enbart på fredligt sätt ha uttryckt sin åsikt. Myndigheterna utsätter förespråkare för mänskliga rättigheter för trakasserier och hot eller brottsundersökningar. Fackföreningarnas rättigheter garanteras inte. Tortyr och misshandel förekommer fortfarande ofta, särskilt på polisstationer och i fängelser. Minoriteter utsätts för diskriminering, varav ett exempel är kurderna, vars ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter fortfarande inte har erkänts fullt ut.
Jag lyssnade noggrant, kommissionär Verheugen, på allt ni sade, men några frågor beträffande Cypern är fortfarande obesvarade, särskilt vad gäller den fortsatta militära ockupationen av den norra delen av ön.
Till sist vill jag säga att alla dessa faktorer föranledde vår kollega från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik att i detta betänkande skriva följande, och jag citerar: ”En förutsättning för att anslutningsförhandlingar skall kunna inledas är att de politiska Köpenhamnskriterierna uppfylls.” För majoriteten i min grupp är demokratisering av de turkiska institutionerna, verklig respekt för de grundläggande rättigheterna, erkännande av den kurdiska befolkningens rättigheter, frigivning av Leyla Zana och lösning av Cypernfrågan grundläggande kriterier som måste vara uppfyllda om vi skall godkänna att anslutningsförhandlingar med Turkiet inleds. 
Lagendijk (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi har nu nått den punkt i debatten om Turkiet där det lyckligtvis råder allmän enighet om de kvarstående frågorna. Frågorna måste hanteras strikt, och genomförandet – detta ord har nämnts upprepade gånger – är mer nödvändigt än någonsin. Trots detta har betänkandet av Arie M. Oostlander tre svagheter, och jag anser att dessa först måste åtgärdas.
Låt oss för det första betrakta punkt 8 enligt vilken Turkiets nuvarande hållning i Cypern-konflikten även återspeglar arméns politiska inflytande. Vi kan naturligtvis inte ta detta på allvar. Det som just nu har hänt på Cypern är att armén har godkänt händelseförloppet enligt regeringens rekommendation. Det är ett exempel på reform och inte stagnation. Vi måste ta bort detta avsnitt i betänkandet, något som blir möjligt genom ändringsförslag 10.
För det andra, också det mot bakgrund av de senaste händelserna, kan Arie M. Oostlander inte mena allvar när han uppger att grekcyprioterna har visat att de till fullo stöder Annan-planen? De kommer att få visa det de närmaste veckorna. Jag anser alltså att det behövs en ändring även på den punkten.
Den tredje svagheten, slutligen. Jag är absolut för en sänkning av tröskeln för antal röster vid val och jag har lagt fram ett ändringsförslag om detta. Detta är något som parlamentet vill, och vi måste förmedla detta till turkarna, för som jag ser det skulle det vara bättre för det turkiska parlamentet att ha fler partier än nu, där det är möjligt med en röstgräns på tio procent.
Huvudproblemet i betänkandet av Arie M. Oostlander finns dock i punkt 7. Föredraganden har erkänt, eller var kanske tvungen att erkänna, att om de nuvarande reformerna genomförs kommer medlemsstaterna att fatta beslut i december om att inleda förhandlingar. Vad står det i punkt 7 om detta? Enligt Arie M. Oostlanders tolkning måste förhandlingar inledas, men vi kommer inte att gå in i verkliga förhandlingar. I synnerhet kommer inte de 31 kapitlen i gemenskapens samlade regelverk att förhandlas, trots att förhandlingar om detta har genomförts med alla andra länder som har ansökt om medlemskap. Det som föreslås i punkt 7 är att vi skall klara av de politiska kriterierna först. Det låter bra, men vad betyder det i praktiken?
Låt mig ta ett exempel. I samma punkt anges att programmet bör inbegripa utarbetandet av en ny konstitution. Arie M. Oostlander är för detta, och det är jag också. Om detta görs på ett korrekt sätt tror jag att det kommer att ta mellan två och tre år – vi kan bara tänka på hur lång tid det tar för Europeiska unionen. För att ta ytterligare ett exempel har Arie M. Oostlander upprepade gångar sagt att den förändring av mentaliteten som vi vill ha är en process som tar tid. Anser han att detta verkligen skall vara avslutat innan vi kan diskutera kapitlen? Säkert inte. Anser Europaparlamentet, och anser verkligen till exempel Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, att vi skall gå in i förhandlingar med Turkiet med bakbunden arm därför att det finns 31 kapitel i gemenskapens samlade regelverk som vi inte får diskutera? Jag har en annan åsikt, som jag uttryckt i ändringsförslag 9. Jag är beredd att göra två saker efter december månad.
För det första måste vi fortsätta att betona vikten av de politiska kriterierna, om möjligt med hjälp av ett särskilt övervakningssystem, eftersom det är viktigt nu och i framtiden, men samtidigt skall vi inleda de så kallade normala förhandlingarna. Enligt min mening kan vi inte säga till Turkiet i december att vi skall inleda förhandlingarna och följa Arie M. Oostlanders tolkning. Denna tolkning inryms nu i punkt 7 och den innebär att vi under många år endast kan utföra grundarbetet innan vi kan påbörja de verkliga förhandlingarna.
Punkt 7 är nu en ofullständig – jag skulle nästan vilja säga diplomatisk – kompromiss som döljer en mängd försyndelser. Alternativet är en tydlig, men nyanserad ståndpunkt från parlamentets sida, och det har Turkiet rätt till. 
Queiró (UEN ).
   – Herr talman! Jag gratulerar Arie M. Oostlander till det arbete han har utfört med detta betänkande, där han väcker flera politiskt viktiga frågor rörande Turkiets anslutning till Europeiska unionen.
Jag skall belysa två av dem: Den första gäller i vilken mån Europeiska unionen själv är förberedd på den framtida integreringen av detta stora euro-asiatiska land. Vilka konsekvenser kommer anslutningen att få om Turkiet blir medlem? Vilka geopolitiska uppgifter kommer antagandet av nya externa gränser för EU att medföra, med tanke på att EU inte bara kommer att ligga utanför Europa, utan också på tröskeln till väpnade konflikter? Hur skall vi bemöta den fråga om befolkningsstorlek som Turkiets ansökan ger upphov till och de konsekvenser som detta kommer att ha på den nuvarande institutionella balansen? Kommer Turkiets anslutning att stärka Europeiska unionens säkerhet och göra unionens utrikespolitik mer trovärdig och effektiv i området? Kommer det att vara möjligt att behålla den gemensamma jordbrukspolitiken? Om så är fallet, i vilken form? Vad händer med strukturfonderna? Dessa iakttagelser innebär inte att vi har låg aktning för den stora turkiska nationen, absolut inte. De innebär bara enligt vår mening att det måste föras en offentlig, öppen och objektiv debatt i hela Europa om denna fråga, något som vi anser är absolut nödvändigt. Av det skälet stöder vi föredragandens förslag att uppmana kommissionen att lägga fram en omfattande utredning av konsekvenserna av Turkiets anslutning till EU, vilken ger parlamentet och rådet upplysningar om de interna förändringar som måste genomföras i EU och behovet av att reformera den nuvarande politiken på de olika huvudområden som jag har nämnt.
Den andra frågan är i vissa avseenden motsatsen till den första, och gäller Turkiets politiska vilja att helhjärtat fortsätta att genomföra nödvändiga reformer av sina strukturer och institutionella och rättsliga ramar för att uppfylla de politiska Köpenhamnskriterierna, till stor del på samma sätt som skett i de andra kandidatländerna. Föredraganden anser med rätta att det nu, som en förutsättning för att inleda förhandlingar, är upp till Turkiet självt att besluta om landet är villigt eller kan anta EU:s politiska principer och värden och införliva dem i den turkiska staten och det turkiska samhället.
Vi måste i detta hänseende erkänna att den nuvarande regeringen har visat stark politisk motivation och vilja att genomföra omfattande reformer, något som har visat sig vara svårt och som i många fall fortfarande är ett oavslutat arbete, särskilt på området för mänskliga rättigheter, eftersom dessa rättigheter står i strid med traditioner och praxis inom samhällsförvaltning, polisväsende och militär administration som har befästs under flera decennier.
Genom att välja så kallade ”rättsliga harmoniseringspaket” har Turkiet kunnat anpassa sin lagstiftning till EU:s normer snabbare än vad som varit fallet om man hade gjort en övergripande översyn av de grundläggande lagar som ligger till grund för landets politiska system, polisväsende och rättsväsende. Detta är ett positivt steg. Vi är medvetna om svårigheterna och de särskilda villkor som är förenade med denna process och kan dra slutsatsen att förloppet har sin gilla gång. Turkiet kan i framtiden få inleda förhandlingar med EU under förutsättning att landet håller sig kvar på den inslagna vägen att välja de europeiska värden som det har antagit av egen och fri vilja.
Slutligen skall det stadium som vi nu har nått alltså ses som ett stadium av ömsesidiga förberedelser för Turkiets eventuella anslutning till Europeiska unionen, förberedelser för unionen som på alla nivåer måste anpassa sig till att välkomna den stora turkiska nationen, och förberedelser för Turkiet som måste fortsätta sina insatser för att effektivt genomföra de nödvändiga reformerna i enlighet med Köpenhamnskriterierna.
Herr talman! Utfallet av denna process måste vara det naturliga resultatet av dessa insatser av ömsesidiga förberedelser och anpassningar, och inte resultatet av en subjektiv önskan som inte tar hänsyn till den verklighet vi ställs inför på båda sidor. 
Belder (EDD ).
   – Herr talman! Helt i enlighet med sitt förra betänkande har Arie M. Oostlander ännu en gång lagt fram ett kristallklart betänkande om Turkiets mycket tunga färd i riktning mot Europeiska unionen.
Föredraganden har rätt när han i punkt 32 säger att Turkiet fortfarande tolkar begreppet sekulär stat på annat sätt än vad som är brukligt inom Europeiska unionen. Arie M. Oostlander talar även om statlig kontroll av den religiösa huvudströmningen och diskriminering av andra inriktningar. Jag skulle vilja byta ut ordet statlig kontroll mot främjande eftersom Republiken Turkiet, under presidiet för religiösa frågor, vilket faller direkt under premiärminister Tayyip Erdogans överinseende, förser den viktigaste religionen – sunniislam – med generösa utvecklingsmöjligheter. Man behöver bara besöka kristna kyrkor i Turkiet. Ännu i dag, fast de omfattas av fördraget i Lausanne från 1923, måste de klara sig utan ställning som juridisk person. För att fatta mig kort, herr kommissionär, så finns det en hel del att göra, men det behöver jag inte berätta för er.
Jag understryker också punkt 10 i betänkandet, där Arie M. Oostlander slår ett slag för oberoendet och kvaliteten inom högre utbildning och forskningsinstitutioner i Turkiet. En mycket aktuell begäran med tanke på Tayyip Erdogans ständiga försök att inget mindre än reformera landets akademiska utbildningsnivå så att den underordnas, och här citerar jag, ”regeringens islamiska, konservativa politiska principer”. Denna akuta varning, utfärdad av en ledamot av den turkiska vetenskapsakademin för ungefär en månad sedan, publicerades i . Detta är ytterligare ett avslöjande tecken för EU vad gäller det aktuella läget i Ankara. 
Claeys (NI ).
   – Herr talman! Turkiet har, vilket utförligt klarlagts här, gjort framsteg med sina reformer. Det är ju bra! Det handlar dock inte om huruvida kandidatländer gör framsteg, utan om huruvida de uppfyller kriterierna för anslutning. Det är tydligen inte fallet. Om tiden tillät så skulle jag här kunna ta upp en mängd grundläggande problem som Turkiet fortfarande står inför.
Situationen vad gäller de mänskliga rättigheterna fortsätter att vara oviss, trots reformerna, vilka till största delen endast införts på papperet men inte i praktiken. Även på socialekonomisk nivå är klyftan mellan Turkiet och Europeiska unionen så bred att det vore totalt oansvarigt att ens fundera över Turkiets anslutning. Därför kan jag inte förstå varför vissa talare påstår att Turkiet under alla omständigheter kommer att bli medlem i Europeiska unionen. Den inställningen sammanfattar exakt vad som håller på att gå fel med Europeiska unionen. Ett upprop görs om att ansluta ett icke-europeiskt och islamiskt land till Europeiska unionen utan att det förs någon grundläggande diskussion om det. Vi vill ansluta ett land som om 15 år kommer att vara den största medlemsstaten både till befolkningsantal och till yta. Dessutom kommer landet att bli den överlägset största nettomottagaren, men Europas befolkning har aldrig konsulterats i frågan. Det kommer inte att hållas någon folkomröstning i medlemsstaterna. Vi varnas till och med för att diskutera Turkietfrågan under valkampanjen. Avgörande beslut fattas med andra ord utan hänsyn till EU:s medborgare. Det är ett lysande exempel på demokratiskt underskott.
Vad det handlar om är att Turkiet inte är ett europeiskt land och, som sådant, inte hör hemma i Europeiska unionen. Ingen har någonsin vågat säga det till turkarna, men en dag måste vi. Turkiet kan, och måste, få hjälp som ett vänland men det kan göras alldeles utmärkt genom associeringsavtal och inom ramen för grannlandspolitiken. 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Jag tror att det är oerhört viktigt att Turkiet blir närmare associerat med oss. Det ligger i mycket hög grad i vårt eget strategiska intresse. Det ligger för det andra i mycket hög grad i vårt eget intresse att Turkiet blir demokratiskt och rättssäkert och att vi bör stödja en utveckling i den riktningen. Jag har dock ett antal obesvarade frågor.
Om man ser till regionen som helhet är Turkiet det land som har den högst utvecklade demokratin och rättssäkerheten. Samtidigt är kemalismen, av flera skäl, ett hinder för medlemskap i Europeiska unionen. Är det dock inte så att kemalismen och arméns inflytande kan vara skälen till varför Turkiet visar upp en viss grad av demokrati och rättssäkerhet? Det ligger en motstridighet i detta och det är en svår fråga, en som behöver undersökas och som vi inte får förlora ur sikte just nu.
Det andra jag skulle vilja framföra är att jag, till skillnad från Joost Lagendijk, anser att förhandlingarna verkligen är beroende av att de politiska kriterierna uppfylls. Det var vår hållning när det gällde Slovakien; det var därför Slovakien inte hade tagits med för så länge sedan som 1997 och det är samma hållning vi bör ha nu. Om vi gör det, diskriminerar vi inte Turkiet, utan tillämpar normala regler som vi alltid gjort. Vad gäller uppfyllandet av de politiska kriterierna så räcker det inte för lagstiftare att driva igenom relevanta resolutioner; de måste omsättas i praktiken också. Det går inte att enbart fatta beslut om rättssäkerhet och mänskliga rättigheter i nationalförsamlingen – de måste även accepteras och omsättas i praktiken av distriktsdomstolar i östra Anatolien, och här hyser jag vissa tvivel om huruvida det kan ske före november. Jag tvivlar inte på att det är vad den nuvarande regeringen vill, men jag tvivlar på att det är möjligt. Det är något som vi måste undersöka i höst, på exakt samma sätt som vi till exempel måste undersöka – som den tyska utrikesministern sade – om Turkiet kan betraktas som ett säkert tredje land i samband med asylförfaranden, då Tyskland tar emot fler asylsökande från Turkiet än från något annat land. Om någon erkänns som asylsökande kan det land personen kommer ifrån inte betraktas som rättssäkert. Den frågan måste redas ut och besvaras.
Vi måste ha klart för oss att Europeiska unionens förmåga att integrera måste omprövas, att vi måste fundera över om banden är tillräckligt starka för att förhindra att det som Geoffrey Van Orden nyss beskrev händer. Vi måste ha det helt klart för oss att det finns personer i denna kammare som försöker utnyttja utvidgningen för att omintetgöra Europeiska unionen. Låt mig dock tillägga att det bara finns några få sådana och det gäller inte alla som är för Turkiets anslutning. Jag tror också att vi, inte bara på grund av Turkiet utan även på grund av andra länder i Europa, behöver alternativ för förbindelserna med länder som inte är fullvärdiga medlemsstater, inbegripet ett nytt europeiskt ekonomiskt samarbetsområde. Då dessa länder inte skulle bli fullvärdiga medlemsstater, åtminstone inte till en början, kommer möjligheten till fullvärdigt medlemskap för Turkiet, för Ukraina, för länderna i västra Balkanområdet att skapa allvarliga problem för oss under de kommande åren; därför bör vi komma fram till en del nya idéer.
Låt mig avsluta, herr talman, med att tala om vad jag skulle vilja få gjort i Cypernfrågan. Jag vill att denna kammare väntar med att anta en definitiv ståndpunkt till dess att vi har fått se de handlingar vi behöver för att göra det, på samma sätt som vi till exempel gjorde med inför återföreningen av Tyskland, då vi till och med inrättade en särskild kommitté för att behandla frågan. 
Verheugen,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har bett om tillstånd att få tala, eftersom er talman och talmanskonferensen bett mig att besöka dem nu i ett brådskande ärende. Jag har vissa svårigheter att befinna mig i kammaren och hos talmanskonferensen samtidigt. Jag hoppas ni förstår att detta blir mitt sista inlägg och att jag sedan måste uppfylla talmannens begäran.
Jag har fyra korta kommentarer. Den första är att anslutningsförhandlingar handlar om att anta gemenskapslagar; antagandet av lagar är inte en förutsättning för att förhandlingarna skall hållas. Därför har många föredragande helt rätt i sina påståenden, och i våra framstegsrapporter sägs det mycket riktigt samma sak, men det kan inte åberopas nu för att motivera ett uttalande om att vi inte kan inleda förhandlingar med Turkiet på grund av att landet ännu inte gjort det som vi skall förhandla om. Det ligger tyvärr en motstridighet i detta.
Jag måste även påpeka för Renate Sommer att det helt enkelt inte är sant att, som hon gör, att påstå att turkarna begär mer och mer pengar utan att göra någonting. Jag borde verkligen veta om Turkiet bad om mer pengar och det gör inte landet. Sanningen är skam till sägandes tvärtom den att Europeiska unionen inte kunde fullgöra sina finansiella åtaganden till Turkiet. Det är sanningen i frågan.
Låt mig övergå till frågan om möjliga effekter av Turkiets anslutning till gemenskapssystemet, vilket jag skulle vilja säga är en av de allra viktigaste frågorna. Tanken att göra en särskild utredning av detta anser jag vara särskilt viktig och intressant. Även jag är övertygad om att det borde göras och vi har redan börjat fundera litet över en möjlig räckvidd för ett sådant projekt. Det är emellertid också viktigt att vi vet vad anslutningen i sista hand skulle innebära för EU när det är dags att fatta beslut om att inleda förhandlingar eller inte.
Jag kan inte annat än hålla med alla de som väldigt tydligt klargjort att förändringar måste återspeglas i verkligheten. Jag har sagt samma sak vid upprepade tillfällen till den turkiska premiärministern under de långa pauserna i de senaste fem dagarnas förhandlingar i Bürgenstock i Schweiz. Han känner till problemet och jag sade till honom att genomförandet av reformerna vid årets slut måste ha nått ut en sådan punkt att vi kan betrakta genomförandeprocessen som tillförlitlig och hållbar. Om så inte är fallet, kommer vi knappast att kunna dra slutsatsen att de politiska kriterierna har uppfyllts.
Jag skulle också vilja belysa det som Brok sade om ihärdighet i reformprocessen, vilket är det viktigaste av allt. Som ni vet så förespråkar jag en debatt i den grundläggande frågan om huruvida Turkiets anslutning skall ske överhuvudtaget – en som, fast det är en tvistefråga, borde föras uppriktigt och utan några fördomar alls. Allt jag begär, som jag alltid gör, är att vi i allt vi säger och i det sätt på vilket vi för vår debatt inte undergräver det som reformförespråkarna åstadkommer i Turkiet. Vad vi än anser om Turkiet så är det en sak vi måste vara överens om och det är att det ligger i vårt grundläggande intresse att Turkiet blir demokratiskt, rättssäkert och stabilt, att det blir en stadig och tillförlitlig partner till Europeiska unionen. Det är i alla fall sant och därför måste reformprocessen fortsätta.
Låt mig avsluta med att helt kort återgå till Cypern: alla de frågor som ställdes i betänkandet av Arie M. Oostlander om det turkiska ansvaret för Cypern kommer att lösas så snart Annans plan godtas. Det kommer då att finnas en lösning och alla frågor kommer inte längre att vara relevanta och kommer därför att försvinna. Jag får intrycket av att det nu mest av allt gäller att övertyga den grekcypriotiska befolkningen om att den plan som utarbetats, den senaste plan som lagts fram – och det kommer inte att bli någon annan – även ligger i deras intresse. För att göra det krävs det verkligen en hög grad av ledarskap och stark politisk vilja. Jag är fullkomligt beredd att göra all information vi har tillgänglig för både denna kammare och dess utskott men jag måste påpeka att inga ändringar kan göras i planen. Det enda vi kan göra nu är att överväga den mycket noga och utvärdera den för oss själva, men ingenting kan ändras. Det är det svar jag ville ge er. Jag ber verkligen om ursäkt för att jag, för en gångs skull, inte kan vara närvarande under hela debatten, men jag har förklarat anledningen och ber om förståelse. 
Katiforis (PSE ).
   – Herr talman! Jag tackar vår utmärkta föredragande för hans och den behärskning med vilken han hanterat frågan och det öppna sinne med vilket han accepterat våra ändringsförslag. Ändringsförslagen handlar, tvärt emot vad Geoffrey Van Orden påstår, inte om att vilja föra tillbaka Turkiet till villkor som redan uppfyllts, utan om att reformerna utförs i praktiken, i stället för bara på papperet som en fiktiv verklighet. En fiktiv verklighet kanske räcker för Geoffrey Van Orden, på samma sätt som det räcker för honom att Europeiska unionen är en fiktiv verklighet, vilket framgår av att han siktar mot en försvagad europeisk union. Det är inte vad vi vill.
Det finns de som påstår att ett muslimskt Turkiet inte kan accepteras i Europeiska unionen. Det håller vi inte med om. Vi vill ha ett Turkiet som naturligtvis kan vara muslimskt och måste vara det, men det måste vara demokratiskt och fredligt, åtminstone gentemot sina partner i Europeiska unionen. Om Turkiet tror att vi kommer att acceptera landet som en militärmakt och att vi kommer att stadfästa arméledarnas militaristiska hållning i Europeiska unionen, så begår landet ett allvarligt misstag. Turkiets inställning i Cypernfrågan är inte uppmuntrande och jag fruktar verkligen att varken generalsekreterarens plan eller Europeiska kommissionens inställning är uppmuntrande, eftersom de inte kan acceptera en massiv militär närvaro, liktydigt med den militära ockupationen av en del av Cypern, 18 år efter Cyperns inträde i Europeiska unionen och troligen till och med efter det att Turkiet anslutits till Europeiska unionen.
Detta är absurda saker som kan förklara otåligheten från Greklands sida mot Annans plan. Jag hoppas på och jag förespråkar att den grekiska sidan godtar den aktuella planen, men vi måste inse att vi ber den grekiska sidan att bygga upp en demokrati på något som i grunden är odemokratiskt, vilket Annans plan är i sitt nuvarande skick. Jag hoppas att vi klarar detta för Cyperns och Europeiska unionens bästa, men vi måste veta vad det är vi begär.
Vad gäller Turkiets framsteg mot ett uppfyllande av Köpenhamnskriterierna på papperet, ja! I verkligheten är det långt ifrån så. Utbildningsministern ber till exempel elever om fanatiska uppsatser som vänder sig mot andra nationaliteter. Det är inte en fråga om att reformerna skall nå djupt in i Orienten. Reformerna behöver först nå djupt in i utbildningsministeriet. Rektorn för Istanbuls universitet ställer sig upp och talar om 135 000 döda för att ockupera både Cypern och Grekland. Jag säger inte att han är representativ för den allmänna opinionen eller för regeringen, men detta visar att det bland en del av den allmänna opinionen finns ett motstånd mot åtminstone vissa grundläggande förändringar och det måste tas med i beräkningen. Turkiets integrering i Europeiska unionen kan nämligen ske först när attityderna i Turkiet har ändrats.
Vi har naturligtvis fallet med Leyla Zana som är ett ständigt slag i ansiktet på Europaparlamentet och jag undrar hur vi fortfarande låter denna situation fortgå.
Den turkiska näringslivsorganisationens ordförande sade för två år sedan att Turkiet antingen kommer att bli Europa eller Pakistan. Vi vill att Turkiet blir Europa och för att uppnå det måste vi förstärka varje positiv trend i Turkiet så att detta kan uppnås genom interna processer, och inte genom att ledas vid handen av någon utifrån, för om det sker på det sättet kan vi inte hoppas på några förändringar där dessa behövs i Turkiet. 
Vallvé (ELDR ).
   – Herr talman! Jag beklagar att kommissionären var tvungen att lämna oss för ett annat möte och inte kan vara närvarande vid denna diskussion i parlamentets viktigaste organ – plenarsammanträdet.
Jag skulle vilja gratulera föredraganden, Arie M. Oostlander, eftersom jag tycker att han lagt fram ett bra betänkande. Framsteg har gjorts i Turkiet men det finns fortfarande många brister, framför allt vad gäller militärens roll och respekten för de minoriteter som lever i landet.
Europeiska unionen måste gå framåt och djupare, vilket jag tror betraktas som en risk av dem som vill att Europeiska unionen inte skall vara något annat än en union för fri handel och som ser utvidgning och inkorporering av andra länder som ett sätt att garantera att Europeiska unionen inte fortsätter att utveckla sig till en politisk union.
Jag tycker att man måste kräva av Turkiet att landet uppfyller Köpenhamnskriterierna fullt ut och gör framsteg mot ett mer demokratiskt samhälle som behandlar sina minoriteter med större respekt. 
Korakas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I det betänkande som debatteras erkänns många av de problem som Turkiet och dess befolkning står inför inom alla sektorer och exempel ges på skriande kränkningar av de grundläggande rättigheterna. Samtidigt anses det konstigt nog i betänkandet, och Oostlander och Verheugen har upprepat det i dag igen, att viktiga, uppmuntrande steg har tagits. På det sättet beskrivs vissa enskilda ändringar av den rättsliga ramen som inte ens har börjat tillämpas i praktiken, trots de avsikter som då och då uttrycks av personer i regeringen.
I betänkandet anses till och med att den nuvarande regeringen faktiskt är mycket engagerad för att genomföra revolutionära reformer inom alla sektorer. Dessa slutsatser är dock överraskande med tanke på att det inte är första gången som sittande turkiska regering har uttryckt sådana avsikter, vilka blir fullständigt vederlagda i den vardaglig praxis. I stället fortsätter förföljelser, godtyckliga domar och tortyr till döds av politiska skäl. Fängelserna är fulla av tusentals politiska fångar, inbegripet Leyla Zana och tre kurdiska parlamentsledamöter som, efter tre år i fängelse, skall genomgå ytterligare en arrangerad rättegång.
Konstitutionsdomstolen har gillat förbudet mot kommunistpartiet. DEHAP hotas med ett nytt förbud medan dess ledare ställs inför rätta och personer som försvarar de mänskliga rättigheterna förföljs och mördas. Gräsrotskampanjer för fred, demokrati och arbetstagares rättigheter förföljs och armén fortsätter att bestämma i landets politiska och sociala liv. Som om inte detta var tillräckligt efterlyses i betänkandet ökat stöd till Turkiet i dess kamp mot terrorism, utan att man tänker på att landet självt är den största terroristen i området.
Vad gäller Cypernproblemet så anses det i betänkandet konstruktivt att Turkiet siktar mot att anta resultatet av den barbariska invasionen och ockupationen, vilken det inte sägs ett ord om, som ett vedertaget regelverk. Tvärtom stöds Annanplanen som i grunden trampar ner FN:s resolutioner och internationella lagar i allmänhet och legaliserar resultaten av invasionen och ockupationen. I betänkandet uppmanas Cyperns regering på ett tvingande sätt att acceptera den, vilket även Arie M. Oostlander, Günter Verheugen och andra gjort i dag, vilket bevisar hur skenheliga deras proklamationer om respekt för internationell rätt är. Betänkandet genomsyras av en anda att tvinga igenom Europeiska unionens suveränitet i alla sektorer och en anda att tjäna dess storföretag.
Därför kommer vi parlamentsledamöter från det grekiska kommunistpartiet att rösta mot betänkandet, varvid vi tar hänsyn till den grekiska befolkningens erfarenheter, med en känsla av solidaritet med Turkiets befolkning och med beaktande av att de negativa sidorna av integrationsprocessen och integrationen själv kommer att väga mycket tyngre än några eventuella enskilda fördelar. 
Wyn (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar detta lägliga betänkande av Arie M. Oostlander. Det innehåller ett antal värdefulla rekommendationer.
I måndags återvände jag från Turkiet, där jag tillsammans med andra politiker och fackföreningsmedlemmar hade tillfälle att övervaka lokalvalen. I punkt 1 i rekommendationerna i betänkandet hänvisas till de turkiska myndigheternas ”ofta uttalade utfästelser om att hålla fast vid demokrati och Europa”. Jag kan inte dela detta förtroende. När vi försökte övervaka valet i primärskolan Vali Unal Erkan i Diyarbakir blev vi högljutt hotade av den lokala polischefen och hindrade att gå in i vallokalen. Det var ingen enstaka incident. I vallokaler i andra delar av landet stod medlemmar av det regerande turkiska partiet bredvid och tittade på när röstsedlarna fylldes i av kurdiska väljare. Militären var närvarande utanför många vallokaler inom det kurdiska området.
Talare av det kurdiska språket – talat av 20 miljoner människor i Turkiet – fortsätter att utsättas för förföljelse. Kurdiska skolor är förbjudna; den enda eftergiften är den senkomna åtgärden att nu tillåta att några klassrum används för undervisning i kurdiska som främmande språk några timmar i veckan.
Hur kan vi då säga, i punkt 8, att vi har förtroende för AKP-regeringen när det gäller att hävda de demokratiska värderingarna? Som betonas i betänkandet är politiska partier såsom HADEP/DEHAP fortfarande förbjudna, vilket är anledningen till att jag skulle vilja uppmana kollegerna att stödja ändringsförslag 11 av Joost Lagendijk om den centrala frågan om att avskaffa tioprocentsspärren för politiska partier. Till dess man tar itu med dessa grundläggande frågor och den turkiska regeringen respekterar vår egen stadga om de grundläggande rättigheterna, kommer många av oss att ha allvarliga betänkligheter innan vi stöder landets anslutning till Europeiska unionen. 
Camre (UEN ).
   – Herr talman! För det första vill jag tacka föredraganden, Arie M. Oostlander, för ett skickligt utfört betänkande med många riktiga bedömningar, men även med orealistiska förväntningar.
I betänkandet fastställs den grundläggande synpunkten att Turkiet, i den mån det så önskar, har möjlighet att omvandla sig till en första klassens EU-medlemsstat. Det tycker jag verkar vara att kringgå sakfrågan. Om Turkiet omvandlas, så blir landet annorlunda än det är nu, men frågan är givetvis om en sådan omvandling överhuvudtaget är möjlig.
Om vi för det första tar för givet att EU består av europeiska stater så kan Turkiet aldrig bli medlem, eftersom landet inte kan förvandla sig till en europeisk stat, hur mycket det än önskar att göra det. Möjligheten att ge tillträde åt länder utanför Europa har aldrig diskuterats på allvar och det är knappast möjligt eller önskvärt att skapa ett sådant omfattande samarbete inom ramen för de fördrag som utgör grunden för EU.
För det andra har vi hela frågan om uppfyllandet av Köpenhamnskriterierna eller Balladurprinciperna, vilket är särskilt viktigt här när det gäller ockupationen av delar av Cypern. Jag måste dessutom säga att jag inte tror på värdet i Annans plan. Jag anser att Günter Verheugen tar fel om han tror att grekcyprioterna är anhängare till den planen. Jag tror inte att grekcyprioterna kommer att kunna godta en plan som ger Turkiet fotfäste på ön.
Slutligen har vi fördraget i Lausanne. Det medför en total förändring i den turkiska grundlagen, dess strafflagar, äktenskapslagar, religiösa lagar och så vidare.
För det tredje finns det en tydlig skillnad mellan Turkiets och EU:s ekonomiska struktur och utveckling. Förändringar kan inte åstadkommas genom enbart ekonomiskt bistånd. Det handlar om att skapa ett helt annat samhälle.
Slutligen skulle en anslutning av Turkiet leda till massiv invandring av turkar till EU och ännu större parallella islamiska samhällen skulle bildas. Det har nyligen framkommit en serie mycket upprörande rapporter om hotelser och västfientliga stämningar inom omfattande delar av de islamiska samhällena i EU och tyvärr gäller det särskilt unga, andra generationens turkar. Europa kan helt enkelt inte leva med stora befolkningsgrupper inom EU som tar avstånd från vår kultur.
Det anhängarna till ett turkiskt medlemskap verkligen ber om är att Turkiet befriar sig från hela sin islamiska kultur, och det tycker jag inte är realistiskt. Det är viktigt att inte blanda ihop den hållning som turkiska diplomater och vissa intellektuella och politiker ger uttryck för med den hållning som man återfinner i resten av Turkiets mycket klassindelade samhälle. Turkiet är huvudsakligen ett islamiskt samhälle, oavsett den formella åtskillnaden mellan kyrka och stat som ålagts uppifrån. Om Turkiet demokratiserades i grunden, som EU önskar, skulle befolkningen tyvärr utan tvekan ta ett demokratiskt beslut att införa en islamisk stat utan demokrati.
Det finns inte ett islamiskt land i världen som uppfyller Köpenhamnskriterierna och Turkiet kommer knappast heller att göra det, även om EU uppmanar landet att göra det. Vi borde ärligt säga till Turkiet att ett medlemskap i EU inte kan komma i fråga och vi borde inte ge landet tomma löften. Utifrån dessa skäl skulle jag vilja stödja de ändringsförslag som lagts fram av Markus Ferber och andra om att integrera Turkiet i EU:s nya grannlandspolitik. 
Mathieu (EDD ).
   – Herr talman! Vi motsatte oss den kommande utvidgningen av Europeiska unionen med anslutningen av tio nya medlemsstater. Vi motsätter oss dessa länders anslutning principiellt, men min grupp och jag, den franska delegationen i gruppen Demokratiernas och mångfaldens Europa, har motsatt oss det orealistiska tidsschemat för integrationen och den omedelbara anslutningen av länder som, liksom vi själva, inte är redo för ett sådant steg in i det okända. Vår ståndpunkt angående Turkiets anslutning är en helt annan. I det fallet motsätter vi oss principiellt Turkiets anslutning. General de Gaulle sade att det inte finns något sätt att komma undan fakta. Geografiskt, historiskt och kulturellt är Turkiet inget europeiskt land. Faktum är att enligt artikel 49 i fördraget om Europeiska unionen skall varje sökande för medlemskap i Europeiska unionen vara en europeisk stat. Jag skulle bara vilja ta upp två saker till, utöver de många som redan tagits upp.
För det första är Turkiet en östmakt i den flerpoliga värld vi lever i. Landet har en dominerande roll bland de turkiskspråkiga befolkningsgrupperna i Centralasien och delar långa gränser med Iran, Irak och Syrien. En sådan instabil region tycker vi inte är en plats för Europeiska unionen.
För det andra är ländernas representation i Europeiska unionen kopplad till deras relativa demografiska vikt. I sinom tid kommer Turkiet att ha en större befolkning än något europeiskt land. Vi vill inte att ett land vars anslutning väcker sådana strider blir en politisk tungviktare i Europeiska unionen.
Efter år av förhalande av inledandet av anslutningsförhandlingarna med Turkiet är omröstningen om detta betänkande en möjlighet att sända en stark politisk signal. Även om vi ställer oss bakom betänkandets omfattande kritik mot landets bristande beredskap inför en anslutning, så är betänkandet ändå inriktat på Turkiets framsteg mot anslutning och därför kommer vi att motsätta oss det eftersom vi, liksom flera av våra medborgare, är mot ett turkiskt medlemskap i EU.
Avslutningsvis vill jag ställa en sista fråga: var kommer utvidgningen av denna union, den så kallade europeiska unionen, att sluta? 
Ferber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag börjar med att varmt tacka Arie M. Oostlander som, i detta betänkande och dess föregångare, ingående har granskat Turkietfrågan och hur Turkiet har utvecklats till en demokratisk rättsstat.
Jag anser emellertid att det är dags att Europeiska unionen besvarar frågan om hur vi skall lägga upp förbindelserna mellan EU och Turkiet på lång sikt, och jag måste säga att jag är mycket ledsen över att den gängse uppfattningen om Turkiets förbindelser med EU är att det endast finns två alternativ; antingen att Turkiet blir en EU-medlemsstat eller inte. Detta utelämnar fullständigt de många olika samarbetsformer som finns för förbindelserna med andra länder. Jag kommer från en region som gränsar till Schweiz, ett land som vi har slutit ett privilegierat partnerskap med, och som gav oss möjlighet att gemensamt lösa problem, samtidigt som var och en utvecklas på sitt eget sätt. Detta är exakt vad vi tänker på när vi talar om Turkiet. Kommissionsledamot Günter Verheugen har naturligtvis rätt när han säger att vi måste stabilisera de reformvänliga krafterna, men är en fullständig status som medlemsstat det enda sättet att göra detta? Finns det inga andra alternativ för att garantera att Turkiet utvecklas ekonomiskt och till en stabil demokrati, vilket ligger i vårt intresse som européer, utan att en anslutning till EU nödvändigtvis måste bli följden av detta? Detta är just vad vi, mycket öppet och uppriktigt, bör diskutera med varandra.
Jag uppmanar kommissionen – eller återstoden av den, eftersom den för närvarande håller på att upplösas – att den noggrant undersöker frågan om det politiska kriteriet har uppfyllts eller inte när den sammanställer den rapport som den skall lägga fram inför stats- och regeringscheferna i höst. Mitt eget land beviljar fortfarande asyl till personer från Turkiet, eftersom de utsätts för förföljelser av staten där. Kan vi fortsätta att föra anslutningsförhandlingar med ett sådant land? Jag anser inte att vi kan det. Jag skulle också vilja be rådet att mycket noggrant överväga denna fråga, eftersom parlamentets samtycke kommer att krävas i sista hand. Om stats- och regeringscheferna tror att de kan fatta grundläggande beslut av detta slag utan att rådfråga EU-medborgarna, så lurar de sig själva. De lurar sig själva om de tror att allt till slut kommer att ske automatiskt, att parlamentet och folket kommer att instämma – några medlemsstater kommer nämligen att hålla folkomröstningar om frågan om det skall ratificeras eller inte. Jag anser att parlamentet just nu har ett ypperligt tillfälle att tänka över denna fråga och sända Europeiska unionens medborgare ett budskap om att vi, även om vi tar mycket allvarligt på den oro och de förväntningar om Europeiska unionen som folket i Turkiet och i våra andra grannländer hyser, faktiskt har andra alternativ än att endast diskutera fullständigt medlemskap, och vi bör nu undersöka dessa alternativ tillsammans. 
Lalumière (PSE ).
   – Herr talman! Turkiet är en viktig fråga där åsikterna går vitt i sär. Efter många diskussioner och ändringsförslag i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, anser jag att den resolution som har föreslagits av föredraganden, Arie M. Oostlander, är tillräckligt balanserad för att röstas igenom. Jag kommer att rösta för den – naturligtvis på villkor att denna balans inte rubbas av att nya ändringsförslag, som är onödigt stränga mot Turkiet, antas i plenum.
Detta betyder absolut inte att vi skall vara eftergivna mot Turkiet på något sätt. Det är absolut nödvändigt att vi står fast vid de radikala reformer som den turkiska regeringen måste genomföra om den så småningom skall kunna uppfylla Köpenhamnskriterierna. Detta insisterande och dessa krav, som Europaparlamentet och kommissionen har bekräftat vid oräkneliga tillfällen, har faktiskt börjat ge resultat. Tayyip Erdogans regering, som har stärkts av det senaste valresultatet, har redan antagit lagar som går i rätt riktning. Det är naturligtvis viktigt att dessa nya lagar genomförs på lämpligt sätt i praktiken, och det finns sannerligen ett behov av andra lagar och en ny konstitution. Människors tänkesätt måste naturligtvis också ändras, och det är aldrig lätt; i själva verket är det den allra svåraste uppgiften. Framsteg har dock redan gjorts, och parlamentet får inte bryta denna drivande kraft, tvärtom, vi måste uppmuntra Turkiet att öka takten.
En av de stora fördelarna i denna process att bereda vägen för Turkiets anslutning till Europeiska unionen är att den främjar reformer som leder till en pluralistisk demokrati, en modern ekonomi och respekt för de individuella rättigheterna. Det sistnämnda får mig att minnas fallet Leyla Zana, och det är min innerliga önskan att reformprocessen snabbt kommer att leda till en efterlängtad, rättvis och skälig lösning av denna situation.
Kort sagt har den pågående reformprocessen redan varit mycket värdefull för oss, eftersom den har fört oss närmare Turkiet och allt starkare band av ömsesidigt förtroende har skapats mellan Turkiet och EU. Faktum är att vi själva har ett större behov av dessa band. Vår framtid, och i synnerhet vår säkerhet i en vidare bemärkelse, är i stor utsträckning beroende av att vi har goda förbindelser med det storslagna landet Turkiet. Vi måste därför fortsätta att odla dessa förbindelser med kraft och övertygelse mot bakgrund av möjligheten att kunna inleda anslutningsförhandlingar i början av nästa år. 
Andreasen (ELDR ).
   – Herr talman! Jag gratulerar Arie M. Oostlander till hans utmärkta betänkande. Europeiska rådet beslutade 1999 i Helsingfors att Turkiet är ett kandidatland. Detta beslut är fortfarande i kraft och Turkiet skall följaktligen behandlas likadant som övriga kandidatländer.
Det största kravet på ett kandidatland är, som Arie M. Oostlander sade, att det uppfyller Köpenhamnskriterierna. Det skall vara ett samhälle som bygger på rättssäkerhet, med demokratisk stabilitet och respekt för de mänskliga rättigheterna och för minoriteter; det skall ha en väl fungerande marknadsekonomi och så vidare. Turkiet uppfyller för närvarande inte alla dessa villkor, men är på väg att göra det. Vi har sett stora framsteg och därför får vi inte, här och nu, förkasta möjligheten att Turkiet blir en EU-medlemsstat. Det råder inget tvivel om att det är just EU:s krav som markant har bidragit till den demokratiska utveckling som har skett i Turkiet, och en signal från Europaparlamentet att Turkiet inte kan bli en EU-medlemsstat, eller att Turkiet skall ges särskild status, skulle utan tvivel sätta stopp för denna positiva utveckling.
På grundval av kommissionens dokument kommer stats- och regeringscheferna nu i december att fatta beslut om anslutningsförhandlingar med Turkiet, med en mer exakt tidsplan och på mer exakta villkor. Med Arie M. Oostlanders genomgripande, nyanserade och innehållsrika betänkande måste Europaparlamentet emellertid, här och nu, ge Europeiska rådet en signal om att Turkiet skall behandlas på samma sätt som samtliga tidigare kandidatländer. Detta är något vi är skyldiga våra turkiska grannar och vi måste tala om för turkarna att de är på god väg och att de bör fortsätta på den väg de har slagit in på, till förmån för Turkiet, EU och stabilitet och tillväxt i vår del av världen. 
Andersen (EDD ).
   – Herr talman! Jag vill ta tillfället i akt för att uppmärksamma den turkiska människorättsorganisationen HRFT. Förra helgen tilldelades HRFT:s ordförande, Yavuz Önen, en utmärkelse vid Junirörelsens nationella kongress för hans och organisationens modiga kamp för mänskliga rättigheter i Turkiet.
HRFT hotas med stängning till följd av flera domstolsprocesser mot medlemmar ur ledningen, däribland Yavuz Önen. HRFT har fem centrum för rehabilitering av tortyroffer och tusen aktiva frivilliga. Stängningen av HRFT kan få allvarliga följder för behandlingen av tortyroffer i Turkiet, eftersom ingen annan kan fortsätta HRFT:s arbete. De många tortyroffren skulle lämnas i sticket. Tortyr bedrivs rutinmässigt i turkiska fängelser och på turkiska polisstationer. Staten och myndigheterna försöker jämt och ständigt störa centrumens arbete med olika rättsfall och läkare hotas med att de förlorar sina arbeten vid de statliga sjukhusen om de arbetar för dessa centrum. Ja, i själva verket har dessa centrum långt ifrån förklarats lagliga, men har hittills vunnit alla mål mot staten.
Jag uppmanar parlamentet och kommissionen att noggrant övervaka de turkiska människorättsorganisationernas möjlighet att utföra sitt mycket nödvändiga arbete för mänskliga rättigheter i Turkiet. 

Berthu (NI ).
   – Fru talman! I Oostlanderbetänkandet dras den kloka slutsatsen att Turkiet inte är redo att ansluta sig till Europeiska unionen på grund av att, och jag citerar: ”Turkiet ännu inte uppfyller de politiska Köpenhamnskriterierna.” När vi läser betänkandet i detalj innehåller det sanningen att säga ytterst få punkter som verkligen kan betraktas som argument till förmån för en anslutning, förutom hänvisningar till den turkiska regeringens förtjänstfulla ansträngningar, och det är inte alls säkert att dessa ansträngningar kommer att ge några verkligt djupa sociala effekter. De turkiska samhällsvärdena skiljer sig fortfarande mycket från Europeiska unionens värden på många grundläggande områden, såsom relationen mellan stat och religiösa samfund, som räknas upp i punkterna 32 och 33 i Oostlanderbetänkandet, vilka jag ber alla att överväga.
Vi kan naturligtvis alltid hoppas på en snabbare konstitutionell utveckling mot demokrati, pluralism, grundläggande friheter och en avveckling av den parallella militärstaten i Turkiet. Dessa mål har dock inte nåtts ännu. Även om de nås, hur lång tid skulle det ta för det turkiska samhället att anpassa sig efter detta? Dessutom, har vi inte anledning att frukta negativa reaktioner från vissa sociala grupper och oönskade effekter vilka vi, som européer, är ur stånd att kontrollera?
Följaktligen, mina damer och herrar, skulle det vara oansvarigt av oss att erbjuda Turkiet något annat än ett privilegierat partnerskap i syfte att stödja landets utveckling, utan att leda in EU på farliga vägar. Det är bättre att vi säger detta rent ut, och det skulle vi ha gjort för länge sedan. Min huvudsakliga kritik mot Oostlanderbetänkandet är att det inte förmedlar detta budskap. 
Elles (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag gör som andra och tackar föredraganden för att han har gett oss en utmärkt grund för vår debatt denna förmiddag om detta mycket känsliga ämne. Jag skulle även vilja tacka kommissionär Günter Verheugen för att han har kommit hit från Schweiz, sent i går kväll, för att informera oss om läget i samtalen med Cypern, som hänger nära samman med vår debatt denna förmiddag. 
För två veckor sedan deltog jag i ett möte i den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Cypern, och på samma gång som optimismen var liten, fanns det en uppriktig önskan att de två folkgrupperna skall förenas den 1 maj. Vi hoppas verkligen att så kommer att ske.
I fråga om Turkiets anslutning till unionen har Günter Verheugen gett oss en mycket utförlig analys av de politiska och ekonomiska reformer som genomförts. Jag liksom andra välkomnar hans uppfattning att en tydlig objektiv bedömning bör göras på grundval av Köpenhamnskriterierna.
Jag har framför mig en kopia av Köpenhamnskriterierna från den 21-22 juni 1993. Där står att ett kandidatland för medlemskap måste ha ”stabila institutioner som garanterar demokrati, rättssäkerhet, mänskliga rättigheter samt respekt för och skydd av minoriteter” och vidare ”en fungerande marknadsekonomi och förmåga att hantera konkurrenstrycket och marknadskrafterna inom unionen”. Sedan står dock att ”unionens möjligheter att införliva nya medlemmar och samtidigt upprätthålla utvecklingen mot europeisk integration också är en viktig fråga av allmänt intresse för både unionen och ansökarländerna”.
Mycket har sagts i debatten om de stora framsteg Turkiet gör men mycket lite om unionens möjligheter att införliva ett land av Turkiets storlek och art. Vi behöver nu därför undersöka inte bara Turkiets förmåga att ansluta sig till unionen utan även vår förmåga att införliva landet.
När det gäller frågan om den stora bilden – som Andrew Nicholas Duff nämnde – anser många i min politiska grupp av den omfattar unionens förmåga att införliva Turkiet å den ena sidan och den turkiska förmågan att uppfylla kriterierna å den andra. Vi menar därför att det bör göras en grundläggande bedömning av unionens institutionella möjligheter att införliva Turkiet och att den bör vara en del av kommissionens rapport i oktober. Vi bör alltså ha modet att undersöka situationen på ett mycket tydligt och förnuftigt sätt.
Med 25 medlemsstater från den 1 maj, 21 språk, ingen budgetplan för tiden efter 2006 i sikte förrän tidigast 2005 och tvivel om att ett konstitutionellt fördrag kommer att godkännas och ratificeras, vore det klokaste därför att säga att det råder stor osäkerhet om unionens nuvarande politiska belägenhet och att vara ytterst försiktig innan Turkiet ges grönt ljus i detta skede. 
Leinen (PSE ).
   – Fru talman! Helmut Kohl tillfrågades nyligen i tysk TV om vad han ansåg om Turkiets anslutning. I sitt svar hänvisade han till Köpenhamnskriterierna. Reportern ställde många frågor till honom, men han sade aldrig ”nej” till Turkiets anslutning. Jag anser att han gjorde rätt. Eftersom Turkiet har lovats anslutning i 40 år, skulle allt annat bara oroa folket i Bosporen och det allmänna politiska klimatet i Europa. Parlamentet bör därför inte anta något som skulle utgöra ett hinder mot anslutningsalternativet; detta innebär att vi inte bör rösta igenom ett antal av de förslag som har lagts fram.
Bollen ligger helt klart på Turkiets planhalva. Turkarna måste visa att de följer Köpenhamnskriterierna. Vi kan se att mycket har gjorts, men det är fortfarande inte tillräckligt. Turkiet har fortfarande lång väg att gå mot demokrati, rättssäkerhet och frihet, och när det gäller det sistnämnda har vår uttryckliga oro rört Turkiets minoriteter, i synnerhet kurderna. Mycket har nedtecknats svart på vitt, men det fungerar ännu inte i praktiken – det fungerar inte i skolorna, i TV, eller när det gäller kurdernas rätt att använda sitt eget språk. Jag får brev från allmänheten med klagomål om hur godtyckligt de behandlas av polis och rättsväsende – en grym verksamhet som Turkiet måste sätta stopp för! Turkiets polis- och rättsväsende är inte demokratiskt; det finns fortfarande mycket kvar att göra på det området.
Jag anser även att all makt måste ligga i händerna på de civila institutionerna och att militären bör finnas där den hör hemma – i sina kaserner. Det kan inte vara godtagbart att militären, det nationella säkerhetsrådet, skall ha sista ordet när beslut fattas i Turkiet.
Jag instämmer i kommissionsledamot Günter Verheugens bedömning att Turkiet har inlett ett stort reformprojekt. För ett islamiskt land är en konstitution som bygger på demokratiska och liberala principer även ett stort experiment, och något vi måste stödja. Så i stället för att säga ”nej” bör vi lämna dörren öppen för möjligheten till ytterligare reformer och rösta därefter längre fram. 
Borghezio (NI ).
   – Fru talman! Oostlanderbetänkandet förtjänar vår fulla respekt. Många talare, om än inte alla, har betonat det grundläggande problemet, nämligen den respekt för de mänskliga rättigheterna och de principer om frihet som vår union bygger på. Frågan är: uppfyller Turkiet kraven ur denna synvinkel? Vi svarar nej på den frågan.
I samband med detta vill jag rapportera att något mycket allvarligt inträffade i går i det italienska parlamentets kammare. Ledaren för Lega Nord-Padania, Alessandro Cè, hindrades från att tala för att han vågade yttra en fras – ”” (tjuvaktiga Rom) – som censurerades. Detta är ett mycket allvarligt precedensfall. Jag uppmanar därför Europaparlamentet att som väktare av alla europeiska folks frihet visa solidaritet mot de legitima företrädarna för Padanias medborgare, på grund av att dessa företrädares rätt – och de har inte färre rättigheter än kurderna – till yttrandefrihet har kränkts, och det i parlamentet i en medlemsstat som är en av Europeiska unionens grundare.
Jag vill upprepa att detta är ett ytterst allvarligt precedensfall som rör censur av ett politiskt parti som vill ha oberoende och federalism och som följaktligen är emot ett totalitärt tänkande. Detta förefaller vara mer karakteristiskt för den turkiska demokratiska modellen än för ett land som utan tvivel är demokratiskt och som är en av Europeiska unionens grundare. Denna fras ger inte uttryck för rasism mot någon, allra minst mot Roms befolkning. Att vara emot ”det tjuvaktiga Rom”, innebär att vara emot centralism och dem som undertrycker vår frihet. Vi är emot det tjuvaktiga Rom av samma skäl som vi säger ”nej” till Turkiets anslutning till EU. Ned med det tjuvaktiga Rom, ned med det tjuvaktiga Rom! Här kan jag säga det fritt och ingen, tack gode Gud för det, kommer att tysta mig: bort med det tjuvaktiga Rom! Låt dem höra detta i Rom: Padania är emot det tjuvaktiga Rom, det är för frihet. Länge leve friheten! Länge leve Europeiska unionen! Länge leve principen om människornas rätt till självbestämmande! 
Stenzel (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Om fyra veckor kommer Europeiska unionen att uppleva den största utvidgningen hittills, en tilldragelse som kommer att medföra långsiktiga förändringar i Europa, och som måste bli en allmän framgång för Europeiska unionen. Det råder inget tvivel om att det utvidgade EU kommer att behöva tid för att anta en fast form. Allmänheten kan knappast förstå att något så här stort inte händer på en gång, och att det samtidigt är nödvändigt att inleda en process för att påskynda utvidgningen. Det är med tanke på detta som debatten om Turkiets anslutning skall föras.
Jag förmodar att alla i kammaren känner till Turkiets geopolitiska betydelse, och att alla välkomnar landets steg mot demokrati och mänskliga rättigheter. Men ingen kan heller förneka att det finns en skillnad mellan lagstiftningens syften och vad som verkligen har genomförts när det gäller alla dessa frågor. Någon har redan nämnt att Turkiet är ett av de länder som det kommer flest asylsökande från, och Österrike beviljar till exempel fler turkiska medborgare asyl än några andra nationaliteter. Trots detta anser jag, liksom den delegation jag tillhör, att betänkandet om Turkiet är för ensidigt, vilket beror på att det koncentreras på rent politiska kriterier. Därför stöder min delegation och jag själv alla förslag som syftar till att säkra en bredare grund för denna debatt. Det finns ingen anledning till varför kommissionen inte skulle utreda effekterna av Turkiets anslutning på Europeiska unionen, antingen som en del av den rapport som skall läggas fram i oktober eller som en fristående undersökning. Frågan om återverkningarna på strukturpolitiken, den gemensamma jordbrukspolitiken och Europeiska unionens institutioner måste behandlas. När denna rapport utarbetas i oktober bör också de olika alternativen för Turkiet fastställas, och dessa bör inte enbart inriktas på anslutning; vi måste erbjuda dem alternativ i god tid. Det är vi skyldiga dem och oss själva.
Jag vill avsluta med att framföra ett varmt tack till Arie M. Oostlander; i sin roll som föredragande har han varit tillräckligt storsint att inte lägga band på diskussionerna, men har samtidigt varit tillräckligt finkänslig för att kunna hålla på sin egen uppfattning. Detta betänkande om Turkiet ger oss nu möjligheten att sända en viktig politisk signal och bredda debatten. Vi skall inte behöva begränsa oss till politiska kriterier i ordets snävaste bemärkelse. Det måste också vara möjligt att undersöka och utvärdera de följder som Turkiets anslutning sannolikt kan få för Europeiska unionen. Om detta inte görs kommer väljarna aldrig att förlåta oss. 
Paasilinna (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Arie M. Oostlander för hans, som alltid, kloka ord till oss. Det grundläggande problemet med utvidgningen är att vi kommer att uppleva en stor expansion av unionen från den 1 maj, och den kommer att vara mycket mer problematisk än tidigare utvidgningar. Samtidigt är unionens förmåga att ta emot nya medlemsstater inte så stor som förut. EU är nu mer krävande och mer engagerat, och utvidgningen är inte en maskin eller ett djur: den är den mest komplicerade mänskliga skapelsen av dem alla – Europeiska unionen.
Vi måste emellertid behandla Turkiet lika rättvist som alla andra länder som vill ansluta sig till EU, trots att vår förmåga att ta emot dessa länder har försvagats. Turkiet har gjort stora framsteg på kort tid. Det finns nya lagar som företräder det civila samhället och det finns demokrati. Kvinnornas och kurdernas status diskuteras nu öppet, även om jag inte riktigt förstår var militärmakten upphör och var den civila makten tar vid. Militärens märkbart höga status är ett mycket stort problem.
Köpenhamnskriterierna har ännu inte uppfyllts, och med detta menar jag upprätthållandet av rättssäkerhet och mänskliga rättigheter. Det finns fortfarande mycket kvar att göra i detta avseende. Domstolsväsendet är inte självständigt och Turkiet bör underteckna Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen. Vi möter ett välbekant problem: rättvisa lagar antas och många beslut fattas, men frågan om de genomförs i praktiken och om detta genomförande övervakas förblir ett stort, dunkelt problem som vi inte kan lösa, och detta ligger i turkarnas händer. Kan de göra det? Det är frågan denna gång, och vi kommer inte att kunna besvara den förrän efteråt. 
Nordmann (ELDR ).
   – Fru talman! Jag vill också gratulera Arie M. Oostlander, som har lyckats utarbeta ett betänkande som har godtagits av både förespråkarna för och motståndarna till Turkiets anslutning i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Det är inte dåligt gjort och beror på det mycket förnuftiga och välavvägda resonemang som han följer från början till slut – nåväl, nästan från början till slut, men jag återkommer till detta.
Jag skulle vilja säga att Ursula Stenzel gör klokt i att påpeka att vi inte ser hela bilden om vi endast utvärderar Turkiets framsteg, men inte undersöker om Europeiska unionen, inom de olika politiska verksamhetsområdena, är beredd att ta emot Turkiet, och detta är ingen bagatell.
Den punkt som jag vill ta upp, herr Oostlander, är sekularismen. Jag anser att punkt 32 i ert betänkande härrör från en något fördomsfull syn på sekularismen, som kanske är det mest värdefulla arvet från Kemal Atatürk. Åtskillnad mellan kyrka och stat är ingen arkaisk formel, utan ett recept för vår unions framtid. Det faktum att en regering i ett land vars befolkning till övervägande del är muslimskt försöker genomföra denna åtskillnad i praktiken är, enligt min mening, en tillgång som Turkiet bör berömmas för och inte något som hindrar utvecklingen. 
Langen (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag vill ge mitt erkännande till Oostlanderbetänkandet och till föredraganden för att han arbetat för att nå kompromisser. Det råder inget som helst tvivel i parlamentet om att Turkiet är och kommer att vara en viktig partner. Partnerskap innebär dock inte med automatik fullt medlemskap i Europeiska unionen. Jo Leinen nämnde associeringsavtalet från 1963. I detta förklaras det i tydligt negativa ordalag att ”möjligheten till anslutning till Europeiska ekonomiska gemenskapen vid en senare tidpunkt inte utesluts”. Det är dessa ord som används – varken mer eller mindre.
Efter två årtionden av totalt stillastående har Turkiet till slut tagit itu med uppgiften att ändra sin lagstiftning. Att Turkiet närmar sig ökad demokrati och ökade mänskliga rättigheter är verkligen positivt. Även om den turkiska premiärministern har meddelat sin avsikt att ändra ytterligare 15–20 paragrafer i konstitutionen i april och maj, tas det i dessa ändringar hittills ingen hänsyn till de viktiga krav som Europaparlamentet har ställt, om sådana saker som religionsfrihet och upphävande av tioprocentsspärren för att skydda politiska minoriteter. Därför har vi lagt fram ett ändringsförslag där vi betonar att det finns ett alternativ till att rösta för eller emot ett fullt medlemskap, och detta alternativ är ett privilegierat partnerskap. Ingen skall ta för givet att det bara är rådet som skall fatta detta beslut. Nästa parlament som kommer att väljas – vilket kommer att sitta från 2004 till 2009 – måste ha fullständig rätt att säga ja eller nej, och att lägga fram alternativ. Jag ber följaktligen ledamöterna att beakta de ändringsförslag vi lagt fram i frågan med den värdighet som parlamentet och vår ställning kräver.
Låt mig säga en sista sak om Köpenhamnskriterierna: hur viktiga de än är, räcker de ändå inte. Turkiet måste komma ihåg att kriterierna inte bara omfattar Cypernfrågan, utan även frågan om huruvida Europeiska unionen i sig själv har förutsättningar att välkomna Turkiet som medlemsstat i EU. Vi kan inte tillåta oss en riskabel satsning som skulle sätta EU:s politiska och ekonomiska förmåga på prov till det yttersta. 
Ceyhun (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill verkligen innerligen tacka alla parlamentsledamöter som har yttrat sig. De flesta har sagt samma sak i alla debatter om Turkiet, så att det tydligt framgår att de inte vill ha med Turkiet eller turkarna i Europeiska unionen. Jag tackar för de fem årens samarbete och för att ni har tolererat mig, en turk, här i kammaren. Jag är verkligen mycket, mycket tacksam. Jag tackar er: er stora insats hedrar parlamentet!
Jag kom till parlamentet som tysk, och har som tysk parlamentsledamot i fem år arbetat mycket hårt, men det är som turk jag lämnar parlamentet. Många av er har gjort mig till turk, för jag skäms för de tal som faktiskt bara kan beskrivas som hycklande, för de tal som faktiskt inte överhuvudtaget är ärliga. Andra kanske sätter en ära i att modigt försvara det kristna EU mot turkarna, och de kanske finner några väljare som stöder dem, men jag skäms: så ser inte mitt EU ut.
Van Hecke (ELDR ).
   – Fru talman! Såväl kommissionens senaste återkommande rapport som yttrandena från de olika parlamentsutskotten visar att Turkiet har närmat sig Köpenhamnskriterierna. Turkiet har utvecklats enormt de senaste åren. Som exempel kan jag nämna avskaffandet av dödsstraffet och den ändrade inställningen till den kurdiska minoriteten. Allt detta sker under en turkisk regering som man, när den tillträdde, fruktade att den skulle förvandla Turkiet till en islamisk stat.
Lyckligtvis ser verkligheten annorlunda ut. Den turkiska regeringen uppmanar utan att tveka till gott styre, ökad öppenhet och jämställdhet mellan kvinnor och män. Det experiment som AKP-partiet genomför är unikt och av global betydelse. Europeiska unionen får inte lämna dessa signaler obesvarade. EU bör erbjuda konkreta framtidsutsikter till anslutning snarast möjligt. I annat fall löper vi snart risken att bakvägen ställas inför hotet av en islamisk-fundamentalistisk stat, som inte längre är öppen för dialog. 
Ebner (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Angående Turkiet ser jag Köpenhamnskriterierna som en grundförutsättning, och jag anser att dessa kriterier när det gäller skydd av mänskliga rättigheter och minoriteternas rättigheter inte har uppfyllts alls, åtminstone inte som vi tolkar eller bör tolka dem, som en värdegemenskap. Jag tänker här på kurderna, men också på de religiösa minoriteterna.
Till Ozan Ceyhun, som yttrade sig tidigare, vill jag säga att det var mycket i hans tal som jag inte förstod. Jag är övertygad om att han inte bara har tolererats; vi har haft mycket goda grannrelationer, eftersom vi är närmaste grannar här i Strasbourg. En sådan grannsämja går att bygga vidare på, och jag anser att ett privilegierat partnerskap utgör ett tredje alternativ, förutom medlemskap eller inte medlemskap i Europeiska unionen. I framtiden måste det finnas utrymme även för de länder som har privilegierade förbindelser med Europeiska unionen.
Vi har olika uppfattningar om Europeiska unionens framtid; vår uppfattning är att detta Europa, detta vårt EU, måste ha gränser, och det är därför vi sluter särskilda avtal med våra närmaste grannar. Med tanke på detta anser jag att Turkiet, vare sig det är av historiska, geografiska eller kulturella skäl, inte skulle passa som en fullvärdig medlemsstat i EU, och jag hoppas att vi kommer att följa denna tredje väg med det mod detta förtjänar. Även här bör kommissionen och rådet ha större fantasi, snarare än att bara påpeka att vägen i vilket fall är utstakad redan. 
Roure (PSE ).
   – Fru talman! Vad har vi kunnat observera sedan 1963? Framsteg naturligtvis, men för närvarande är det lättare att räkna upp skiljaktigheterna än de framsteg som har gjorts. Konstitutionen, som antogs under en militärregim, utgör ingen grund för att garantera rättssäkerhet och grundläggande fri- och rättigheter. En annan fråga som måste tas upp är erkännandet av det folkmord som har begåtts mot den armeniska befolkningen. Vi får inte glömma att Europaparlamentet lyfte fram detta i en resolution som antogs den 18 juni 1987 och att det därefter har upprepat det vid flera tillfällen. Turkiet fortsätter att förneka de grymheter som begicks av de dåvarande myndigheterna, och Europaparlamentet har redan gett uttryck för sin oro om cirkulären från det turkiska ministeriet för nationell utbildning, i vilka det ålägger låg-, mellan- och högstadiet att delta i en revisionistisk kampanj för att förneka förtrycket av minoriteter under loppet av Turkiets historia, särskilt när det gäller den armeniska folkgruppen. Det är svårt att se hur ett land som inte vill ta ställning till sin historia och sina fel kan ansluta sig till Europeiska unionen. Vi förväntar oss följaktligen att Turkiet börjar minnas, vilket vi kommer att upprepa så ofta som möjligt. 
Schleicher (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! I min roll som ordförande för Europaparlamentets delegation för länderna i södra Kaukasien, bland annat Armenien, får jag gång på gång ta del av sådant som särskilt bekymrar människor. För det första vill jag tacka Arie M. Oostlander för hans mycket rättvisa betänkande, och även för det sätt som han behandlar Turkiets problem med sina grannländer, i synnerhet Armenien.
Det finns två överskuggande problem, och det första av dem är Turkiets ekonomiska bojkott av Armenien. Stängningen av den turkisk-armeniska gränsen har medfört att varutransporter till Armenien har blivit dyrare, och detta motverkar Europeiska unionens ekonomiska bistånd till detta land. Detta utgör också en allvarlig överträdelse av Balladurprinciperna, som gäller för alla nuvarande och framtida kandidatländer. Enligt dessa principer får EU:s medlemsstater inte inlåta sig i gränstvister med grannländer, utan skall tvärtom upprätthålla goda förbindelser med dem.
Det andra problemet är att det som försiggått mellan Turkiet och Armenien under historiens gång fortfarande inte har lösts, vilket hämmar den ömsesidiga förståelsen och hindrar att ett ömsesidigt förtroende byggs upp. Alldeles nyligen har Turkiet tyvärr försäkrat att Armenien inte deltog i förhandlingarna om energitransport och byggande av oljeledningar från regionen kring Kaspiska havet, som är rikt på naturgas och olja, och att dessa ledningar inte kommer att gå igenom Armenien. Allt detta ger det armeniska folket rätt att klaga. Det har hittills varit omöjligt att lösa dessa konflikter, som inte bara utgör ett hinder för Turkiets mål att ansluta sig till Europeiska unionen, utan även för EU:s eget mål att stabilisera Sydkaukasien. 
Maaten (ELDR ).
   – Fru talman! Turkiet försöker verkligen uppfylla de politiska kriterierna, och har redan inlett flera reformer. Tayyip Erdogans regering gör sitt yttersta. Detta är positivt, men det återstår fortfarande mycket att göra innan förhandlingarna kan inledas efter december. Tortyr och hindrandet av civila friheter är fortfarande ett problem, och skillnaden mellan teori och praktik är fortfarande för stor.
Det är inte bara vi, i Bryssels och Strasbourgs elfenbenstorn, som oroas av detta problem; Europas medborgare i allmänhet är också oroade, och vi måste följaktligen vara absolut säkra på att vi fattar rätt beslut när tiden är inne. Jag är därför ganska förvånad över Joost Lagendijks kommentar att han anser att Turkiet kommer att förhandla med en arm bakbunden om landet inte först uppfyller de politiska kriterierna, och att så kan ske samtidigt med förhandlingarna om gemenskapens regelverk. Detta gör att allt hamnar bak och fram, och verkar antyda att det är tvivelaktigt av oss att begära att ett anslutningsland först skall uppfylla våra grundläggande värderingar. Även i detta avseende bör vi stå fast vid det vi har enats om.
Turkiet behöver inom kort få en rättvis bedömning angående de politiska Köpenhamnskriterierna. Jag har hört kommissionsledamot Günter Verheugen använda uttrycket ”nolltolerans”, och jag anser att detta är positivt. De turkiska medborgarna förtjänar detta, och det gör även EU:s invånare. Kort sagt, att förhandlingarna skall inledas i december är ännu inte ett fullbordat faktum. 
Gutiérrez-Cortines (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag vill ta upp något jag tycker är ytterst viktigt. Vi utgår ifrån rädsla i Turkietfrågan, en stor fruktan för en partner som närmar sig oss, som har en stor befolkning, men som samtidigt är ganska annorlunda jämfört med oss. Trots detta är det ett faktum att ingen skulle ha kunnat föreställa sig de förändringar som Turkiet de senaste 2,5 åren har genomfört för att närma sig EU.
Bortsett från den första revolutionen på 30-talet, som ledde till att språket ändrades och skapade ett sekulariserat land – om blott alla arabländer hade haft denna statssyn, där den civila makten är skild från den religiösa – förefaller det otroligt att vi inte förstår att detta är ett stort demokratiskt experiment, särskilt jämfört med islamvärldens allt mäktigare teokratier.
Eftersom vi har för vana att arrogant iaktta andra inser vi inte hur obetydliga vi är. Och varför är vi då så små? Eftersom vi om vi sätter in det i ett internationellt sammanhang, och om vi tänker på vad som kan komma att ske i framtiden – med stormakter som Storkina, Storindien och USA – så kommer Europa att spela en mycket liten roll, som en av världens småprovinser.
Jag ser därför inga problem med ett land som har en regeringsstruktur och en viss kapacitetsuppbyggnad – som behöver utvecklas, men som är större än andra europeiska länder –, ett land med statliga strukturer och som därför kan uppfylla sina skyldigheter, vilket det gör, ett land som utvecklas under en måttfull regering och som strävar efter att upprätta demokrati och genomföra politiska reformer. Jag förstår inte varför vi inte kan ge Turkiet möjligheten att bli en närstående partner som kan föregå med gott exempel för arabländerna.
Låt oss studera demografin. Demografin i Medelhavsområdet, Turkiet och andra länder liknar inte vår. Låt oss blicka framåt och utveckla de tillvägagångssätt och analyser vi behöver. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00. 

Rocard (PSE ),
   Herr talman! Jag ber att få yttra mig i enlighet med artikel 146 i arbetsordningen. Debatten om Turkiet har upptagit hela morgonen, vilket innebär att den planerade debatten om europeiska kulturhuvudstäder inte har kunnat genomföras. Vi bestrider inte det faktum att Turkietfrågan är mycket viktig. Trots detta är det nu fjärde gången sedan jag blev ordförande för kulturutskottet som en diskussion om kulturfrågor har skjutits upp, antingen till sena kvällen eller till en torsdagseftermiddag, trots frågans betydelse.
För det första innebär detta att vi inte kan rösta om detta förslag, även om det finns med på föredragningslistan. För det andra betyder det att alla har gått när det är dags att diskutera eftermiddagens fråga, eftersom vi nu förbereder oss för valkampanjen. Jag begär därför att debatten skjuts upp till den 20 april, tisdagen i nästa sammanträdesperiod i Strasbourg. Denna begäran har godkänts av min grupp – PPE-DE – och av gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen. Jag ber om ursäkt för att jag inte har haft tid att rådfråga de andra grupperna, men vi fick veta detta först för en halvtimme sedan. 
Talmannen.
   – Vi kommer nu att rösta om förslaget om att skjuta upp debatten om betänkandet om europeiska kulturhuvudstäder till april månads sammanträdesperiod.
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! I går kväll röstade den parlamentariska arbetsgrupp som inrättats av talmanskonferensen med mycket liten marginal för att till talmanskonferensen sända två motstridiga betänkanden rörande frågan om EU-stöd till den palestinska myndigheten. Får jag be talmanskonferensen att handla efter dessa betänkanden? Jag skulle även vilja begära en full debatt i plenum inför kommissionen och rådet i syfte att dra vissa slutsatser av betänkandena. 
Talmannen.
   – Talmanskonferensen sammanträdde i morse. Jag vet inte om den fråga som ni tog upp diskuterades då. Jag har i alla händelser lyssnat till ert yttrande, och ert förslag kommer att beaktas på vederbörligt sätt. 
Turchi (UEN ).
   – Herr talman! Jag instämmer i Charles Tannocks begäran om att debatten om det betänkande som i går antogs av arbetsgruppen om EU-stöd till den palestinska myndigheten skall föras upp på föredragningslistan. 
Talmannen.
   –Vi skall nu genomföra omröstningen. 

Wallström,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja ta tillfället i akt och uttrycka kommissionens uppskattning och belåtenhet med anledning av det mycket goda mottagande som Europaparlamentet har gett vår nya ledamot och kollega, Stavros Dimas. Det meningsutbyte som Stavros Dimas hade i tisdags med utskottet för sysselsättning och sociala frågor var mycket konstruktivt och samarbetsinriktat.
Kommissionen erkänner den politiska vikten och betydelsen av denna process, vilken, som ni vet, måste sättas in i ett annorlunda och speciellt sammanhang, jämfört med det interinstitutionella förfarande som definieras av de rättsliga bestämmelserna i artikel 215 i fördraget. 

(1)
Terrón i Cusí (PSE ).
   – Herr talman! I detta fall vill jag be er tillämpa artikel 68.3 i arbetsordningen, som föreskriver att ett initiativ skall återförvisas till utskottet om det förkastas. Anledningen till min begäran är att kommissionsledamot Antonio Vitorino i går tillkännagav två väsentliga ändringsförslag till initiativet, vilka jag anser att utskottet bör analysera ytterligare, och dessutom är detta ordinarie förfarande enligt den artikel jag nämnde. 
Schmitt (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är något förvånad över Anna Terrón i Cusís yttrande, eftersom hon sade något helt annat i går kväll. Jag är emot att detta betänkande återförvisas till utskottet, och jag begär att ni låter förslaget till lagstiftningsresolution gå till omröstning. 
Talmannen.
   – Rådet är inte närvarande och vi kan följaktligen inte höra dess åsikt. Jag bifaller föredragandens begäran, nämligen att låta förslaget till lagstiftningsresolution gå till omröstning.
Wallström,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja uttrycka kommissionens besvikelse över den ståndpunkt som föreslagits i Lisibetänkandet och som också fått stöd i omröstningen. I själva verket förverkligar vårt förslag de politiska riktlinjerna i handlingsplanen för Medelhavsområdet, som har välkomnats av parlamentet och antagits av rådet. Flera av de kritiska kommentarer som görs är helt enkelt inte riktiga. Jag vill säga några saker om detta.
För det första verkligen kommissionens förslag medlemsstaternas förvaltningsansvariga flexibilitet i valet mellan olika alternativ för förvaltningen av fiskbestånd i Medelhavet, så vi faktiskt hänsyn till Medelhavsfiskets särdrag. Beviset är att nationella förvaltningar kan upprätta nationella förvaltningsplaner och att dessa planer får medge undantag från vissa gemensamma bestämmelser just på grund av de olikartade situationerna i olika delar av Medelhavet. 
För det andra är vi väl medvetna om att fiskerisektorn är emot vårt förslag. Vi har fått liknande reaktioner på återhämtningsplanen för torsk i gemenskapens nordliga vatten. Skillnaden där var dock att både sektorn och Europaparlamentet var öppna för dialog med kommissionen, och vi antog en godtagbar plan i slutändan. Det är just denna anda som behövs även för de sydliga vattnen.
För det tredje saknar den påstått dåliga dialogen med sektorn motsvarighet i verkligheten. Samråd med sektorn har skett vid flera tillfällen före och efter det att vi lade fram vårt förslag.
För det fjärde håller kommissionen med parlamentet om att vi måste samarbeta med andra Medelhavsländer, och det är anledningen till att vi tog initiativet till Venedigkonferensen i november 2003, på vilken Medelhavsländerna – från Marocko till Libanon och Slovenien – höll med Europeiska unionen om att vi måste enas om gemensamma åtgärder i Allmänna kommissionen för fiske i Medelhavet i syfte att bevara våra fiskbestånd.
Slutligen skulle jag vilja säga en sak mycket klart och tydligt. De katastrofala sociala och ekonomiska kostnader Giorgio Lisi talar om i sitt betänkande kommer att bli följden om vi inte vidtar snabba och effektiva åtgärder i enlighet med vårt förslag, eftersom situationen för många fiskbestånd i Medelhavet redan är rätt svår. Vi kan därför inte gå med på er begäran att dra tillbaka vårt förslag, för det finns varken vetenskapliga eller politiska grunder för parlamentets begäran.
Talmannen.
   – Kommissionen står alltså fast vid sitt förslag. 
Stevenson (PPE-DE ),
   – Herr talman! Jag har noga lyssnat till kommissionären. Vårt utskott anser att detta inte var ett bra förslag. Vi har haft upprepade besök av och överläggningar med ledande företrädare för fiskerisektorn, särskilt från Italien och Frankrike, vilka har förklarat att kommissionens förslag skulle ha berövat dem arbetet och bidragit marginellt till att rädda fiskbestånden. Jag skulle under dessa omständigheter vilja vädja till kommissionen att tänka efter en gång till. Vi går in i valtider, och kommissionens skulle ha ett utmärkt tillfälle att hålla ytterligare överläggningar med sektorn i hela Medelhavsområdet och att återkomma under den nya mandatperioden med ett omarbetat, reviderat förslag, som kammaren då kanske finner godtagbart. Den bör inte bemöda sig om att sända förslaget tillbaka till vårt utskott, eftersom vi, enligt arbetsordningen, då skulle vara tvungna att behandla det på två månader. Det är självklart omöjligt för oss att följa dessa regler, med tanke på att mandatet närmar sig sitt slut. 
Lisi (PPE-DE ),
   – Herr talman! Fiskeriutskottets ordförande har redan yttrat sig om lämpligheten i kommissionens svar. Jag kommer inte att tala om vad jag anser om detta, utan vill bara påpeka att kommissionen har bekräftat sin defensiva ståndpunkt och sin ovilja att inleda en dialog med medborgarna, vilka vi helt och hållet företräder. Kommissionen vill följaktligen inte förstå vårt upprepade budskap: ”Var förnuftiga och förhandla.” Jag vill bara, i enlighet med arbetsordningen, närmare bestämt artikel 68.3, begära att förslaget till lagstiftningsresolution inte går till omröstning och att denna text återförvisas till utskottet. Därefter, i mån av den tid som innevarande mandatperiod medger, kommer vi att ta itu med frågan så snart som möjligt. 
Talmannen.
   – I själva verket behövs det ingen omröstning, eftersom det föreskrivs i arbetsordningen att betänkandet automatiskt skall återförvisas till utskottet om kommissionen vidhåller sin ståndpunkt.
Ó Neachtain (UEN ),
   . – Herr talman! Jag vill bara påpeka att mitt betänkande är det sista betänkandet från fiskeriutskottet till kammaren under innevarande mandatperiod. Det är därför passande att det är det sannolikt viktigaste betänkandet för yrkesfiskare de senaste fem åren. Yrkesfiskare erkänns äntligen som fullvärdiga partner som i framtiden kommer att rådfrågas i alla fiskeriärenden som direkt berör deras utkomst. Det finns inget byråkratiskt substitut för yrkesfiskares kunskap och erfarenhet. För deras skull, i hela gemenskapen – inte minst i Irland –, vill jag därför uppmana er att rösta kraftfullt för betänkandet. 

(2)
(3)
Scarbonchi (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig snabbt klargöra två punkter. För det första har ingen teknisk rättelse gjorts av skäl I, i vilket det förklaras att den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen har godkänt integreringen av Europeiska utvecklingsfonden (EUF) i budgeten. Så är inte fallet, och AVS-dokumentet kommer att vidarebefordras till oss inom kort. Jag begär därför att passusen med hänvisning till den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen skall strykas.
För det andra, och eftersom PPE-DE-gruppen inte var närvarande vid debatten i går kväll, vill jag påpeka att jag godtar ändringsförslag 1 till punkt 11, som har lagts fram av Nirj Deva. Däremot motsätter jag mig Nirj Devas ändringsförslag 2 till punkt 39, på grund av att detta skulle medföra att det inneliggande belopp på 11 miljarder euro som vi är skyldiga AVS-länderna från de tre senaste årens EUF försvinner spårlöst. Det är deras pengar, och det enda skälet till att detta resterande belopp har samlats på hög, är förseningar som orsakats av Europeiska unionens ohanterliga administrativa förfaranden. 


Evans, Jonathan (PPE-DE ),
   .– De konservativa parlamentsledamöterna motsatte sig i valet till Europaparlamentet 1999 godkännandet av återvändande kommissionärer från den tidigare vanhedrade kommissionen. Vi tvivlar inte på Stavros Dimas duglighet som kommissionär för sysselsättning och sociala frågor men kan inte medverka till att godkänna förordnandet för hela kommissionen, vilket vi just nu är tvingade att göra, och har därför lagt ned våra röster. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Med tanke på att vi har en inre marknad med fri rörlighet för varor och kapital, krävs det ett närmare samarbete mellan medlemsstaterna för att bekämpa smuggling och skattebedrägerier. Denna förordning ingår i ett paket med bestämmelser som syftar till att förstärka det ömsesidiga biståndet mellan medlemsstaternas behöriga myndigheter, i detta fall på området punktskattepliktiga varor, inom vilket tobakssmuggling är särskilt betydande.
Föredraganden beklagar emellertid att detta inte är rätt tillfälle att vidareutveckla gemenskapens lagstiftning med avseende på harmonisering av indirekta skatter, och ser således samarbete som en tillfällig lösning. Jag är av en helt annan mening, och anser att samarbete är en effektiv metod för att bekämpa skattebedrägerier och organiserad brottslighet, inte bara med hänsyn till punktskatter, utan även i fråga om moms och andra indirekta skatter. Framför allt bevaras den nationella överhögheten med denna metod. Harmonisering skulle leda till andra ekonomiska problem och problem med skatteinkomster i medlemsstaterna. Tanken med ett decentraliserat samarbete är följaktligen en bra lösning. 

Piscarreta (PPE-DE ),
   .– Jag instämmer fullständigt i Europaparlamentets ståndpunkt om initiativet om långvandrande fiskbestånd i västra och mellersta Stilla havet.
Det ger klartecken för Europeiska unionen att ansluta sig till konventionen om bevarande och förvaltning av långvandrande fiskbestånd i västra och mellersta Stilla havet. Denna konvention motsvarar målen för politiken för bevarande och hållbar förvaltning av fiskresurserna, som EU följer och främjar.
Västra och mellersta Stilla havet står för 60 procent av världens tonfiskresurser, som är av särskilt intresse för gemenskapens tonfiskfartyg och fartyg för fiske med flytlinor. I syfte att öka sin flottkapacitet och de tillgängliga resurserna har unionen slutit flera bilaterala avtal med kuststater i denna region, och har följaktligen vunnit tillträde med ensamrätt till nya ekonomiska zoner.
Genom att ansluta sig till denna konvention kan Europeiska unionen spela en aktiv roll i de regionala fiskeorganisationerna (RFO), som utgör det mest lämpliga multilaterala instrumentet för att effektivt säkra bevarandet och förvaltningen av fiskbestånd och bekämpa olagligt fiske.
Jag stöder parlamentets uppmaning att Europeiska unionen skall bli medlem i alla befintliga regionala fiskeorganisationer som EU:s industri har ett berättigat intresse i, för att främja ett ansvarsfullt fiske och skydda fiskeindustrins intressen. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Avsikten med detta förslag till rådsbeslut är att godkänna Europeiska gemenskapens anslutning till konventionen om bevarande och förvaltning av långvandrande fiskbestånd i västra och mellersta Stilla havet. Konventionens syfte är ett långsiktigt bevarande och en hållbar användning av långvandrande fiskbestånd i dessa områden. I detta syfte upprättas Fiskerikommissionen för västra och mellersta Stilla havet (WCPFC).
Betydelsen av WCPFC:s kompetensområden för gemenskapsflottan talar för sig själv. Det område som täcks av dessa regionala fiskeorganisationer omfattar 60 procent av världens tonfisktillgångar och för närvarande är fem stora notfartyg för tonfisk från gemenskapen verksamma där, vars genomsnittliga fångstmängd uppgår till omkring 15 000 ton per år.
Europaparlamentet har vid flera tillfällen understrukit de regionala fiskeorganisationernas växande betydelse ”i egenskap av multilaterala organ för förvaltningen av resurserna och idealiska forum för att lösa tvister mellan parterna och säkra en ansvarsfull förvaltning genom att olagligt fiske bekämpas”.
Jag håller verkligen med föredraganden om att det även ligger i EU:s medlemsstaters intresse att gemenskapen blir en fullvärdig medlem i dessa regionala fiskeorganisationer för att skydda gemenskapens fiskeindustris intressen i dessa områden. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Gemenskapsprogrammet för bevarande av genetiska resurser inom jordbruket löpte ut vid årsslutet 1999. Kommissionen lägger nu fram ett förslag om att inrätta ett nytt gemenskapsprogram för bevarande, karakterisering, insamling och nyttjande av genetiska resurser inom jordbruket. Parlamentet och rådet förkastade det föregående förslaget 2001, vilket syftade till att finansiera nationella åtgärder på detta område. Parlamentet ansåg att förslaget var oacceptabelt och att den strategiska vikten av att garantera bevarandet av den biologiska mångfalden åsidosattes, i synnerhet med tanke på gemenskapens åtaganden enligt de olika tillämpliga FN-konventionerna.
Detta är ännu svårare att förstå med tanke på att den biologiska mångfalden hotas till följd av ett eventuellt de facto-moratorium mot genetiskt modifierade organismer.
Det är nödvändigt att bevara den genetiska mångfalden och mångfalden av livsmedelsgrödor i EU, och hänsyn måste tas till lokala och regionala skillnader. För detta krävs det lokala åtgärder för att hjälpa jordbrukarna att bevara sina traditionella arter och sorter och att få ut de produkter som härrör från dem på de lokala och regionala marknaderna.
Jag beklagar att den finansiella ram som har föreslagits för detta program är alltför begränsad, med anledning av de behov som parlamentet och medlemsstaterna redan har betonat. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Jag är medveten om det politiska och ekonomiska läget i Guinea-Bissau och förstår följaktligen att det är brådskande att anta detta ändrade protokoll som en signal till stöd för de ansträngningar som görs av Guinea-Bissaus myndigheter för att stabilisera landet. Jag har även förståelse för tillståndet för fiskbestånden i Guinea-Bissaus kustvatten, vilket beror på överfiske och brist på kontrollåtgärder och resurser.
Jag anser följaktligen att målen för de ändringar av det protokoll som för närvarande är i kraft, vilka överenskoms i maj 2003 och rör en minskning av fiskeansträngningen samt stöd till åtgärder för hållbart fiske, är godtagbara.
Jag vill inte riskera antagandet av detta förslag, men jag tvivlar dock allvarligt på att förslaget är rättvist mot gemenskapsflottan. Den portugisiska flottans fiskemöjligheter har minskats; fiskemöjligheterna för räktrålare har minskats med 65 procent räknat i bruttoregisterton (BRT), långt över de totala genomsnittliga BRT-minskningarna.
Dessutom har ett tillstånd för fartyg för fiske med flytlinor förlorats, eftersom endast fyra fartyg för fiske med flytlinor omfattas av avtalet. Jag förstår följaktligen inte hur kommissionen gjorde sin socioekonomiska utvärdering för detta förslag och inte heller vilka kompensationsåtgärder den har för avsikt att anta. Detta är något som jag kommer att hålla fast vid. 
McKenna (Verts/ALE ),
   .– Normalt sett skulle gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen ha röstat emot ett EU-fiskeavtal av skäl som redovisats i det förflutna. Vi har dock röstat för detta avtal av de skäl som anges nedan.
I mitt betänkande krävs att kampen mot olagligt fiske skall skärpas på flera sätt. Om EU-medlemsstater som fiskar i Guinea inte lämnar tillförlitliga och detaljerade uppgifter om vad de fångar, vill parlamentet att kommissionen skall vidta rättsliga åtgärder mot dem och till och med återkalla deras rätt att fiska inom avtalets ram.
Fiskerätter för EU-fartyg måste bedömas på nytt mot bakgrund av de allra senaste vetenskapliga analyser som gjorts av de regionala fiskeriorganisationerna i västra Afrika. Den ökning av fisket som förutses i avtalet måste också vara avhängig otvetydiga och oberoende vetenskapliga rön, vilka måste göras tillgängliga för parlamentet. 
Piscarreta (PPE-DE ),
   .– Jag vill uttrycka mitt fulla stöd för Europaparlamentets betänkande om ändringsförslagen till fiskeavtalet med Guinea-Bissau.
Guinea-Bissaus vatten, som brukade vara rika på fisk och skaldjur, har sett sin potential undergrävas genom överfiske. Dessutom har det instabila politiska läget i landet bidragit till korruption och en brist på kontrollåtgärder, vilket har påverkat yrkesfiskarnas möjligheter till försörjning.
Förutom att förlänga dagens avtal till 2006 syftar ändringsförslaget specifikt till att omfatta minskade fiskeansträngningar främst för fiskeflottor från andra än unionens länder vilket leder till att gemenskapsmedlen kan användas bättre och att kontrollåtgärderna förstärks.
Med dessa ändringar kommer Guinea-Bissaus myndigheter till sist att kunna modernisera fiskeindustrin genom att övervakningen och patrulleringen av havet förbättras och att överexploateringen stoppas.
Jag sluter upp bakom föredraganden i begäran om mer information till parlamentet om hur detta bilaterala avtal skall hanteras så att en allmän utvärdering kan utföras.
Slutligen hoppas jag att fiskeavtalet kommer att bli ett blygsamt bidrag till att förbättra den ekonomiska och politiska situationen i Republiken Guinea-Bissau. Europaparlamentet sänder på så vis ut en positiv signal till stöd för Guinea-Bissaus myndigheters ansträngningar att skapa stabilitet i landet. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag har följt den sociala och politiska utvecklingen i Guinea-Bissau med stor oro.
Jag inser att de styrande politiska myndigheterna har försökt anta åtgärder för att förbättra ledningen av landet i motsats till den kollaps som inträffade medan Kumba Yala var president.
Med tanke på detta och i ljuset av att det är ett land med få tillgångar och stora behov så är inkomsterna från fisket av särskild betydelse och förtjänar därför särskilt skydd. Det behövs bistånd till Guinea-Bissau för att landet skall kunna modernisera sin industri så att övervakningen och patrulleringen av havet blir bättre och att överexploateringen kan upphöra.
Jag anser i likhet med föredraganden att Europaparlamentet behöver sända en positiv signal till stöd för Guinea-Bissaus myndigheters ansträngningar att stabilisera situationen i landet. Trots rapporter nyligen om oroligheter till följd av den aktuella valprocessen menar jag att denna afrikanska nation kommer att kunna återinföra stabilitet med stöd av Europeiska unionens bistånd.
Detta är min innerliga förhoppning.
Jag röstade naturligtvis för detta betänkande. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Direkt efter det att strategin för hållbar utveckling av det europeiska vattenbruket presenterades i september 2002 som en del av reformen av den gemensamma fiskeripolitiken har kommissionen ansett det nödvändigt att ändra förordning (EG) nr 2792/1999 om FFU, som innehåller särskilda bestämmelser om stöd för gemenskapens vattenbrukssektor, för att klargöra definitionen av vattenbruk, öka gemenskapsstödet för extensiv fiskodling, främja tekniker som reducerar miljöpåverkan, finansiera tillämpad forskning och ge ekonomiskt stöd till skaldjursodlare om skörden måste ställas in.
Även om förslagen förefaller positiva vid första anblick, särskilt efter förbättringarna genom föredragandens ändringsförslag, har jag allvarliga förbehåll på två punkter.
För det första invänder jag mot att utvecklingen av vattenbruket inte stöds som ett komplement utan som en ersättning till fiskerisektorn. Vi skall inte stödja att en näring med automatik försvagas och upphör för att det sker en stegvis övergång från fångst till produktion av fisk, vilket skapar andra problem för miljön, livsmedelssäkerheten och kustförvaltningen. Därför behövs även investeringar i forskning.
För det andra hade kommissionen kunnat ta tillfället i akt att utföra en allmän översyn av förordningen och ökat de högsta beloppen för enskilda stödutbetalningar. Detta är något som parlamentets ändringsförslag försöker komma till rätta med, även om de inte går tillräckligt långt. 
Martinez (NI ),
   – De orättvisor som begås mot våra fiskare förvärras av orättvisorna som begås mot våra ostronodlare och skaldjursodlare i strandsjön Thau och sjön Bacarès i departementet Aude. De får faktiskt betala notan för de mycket kraftiga föroreningar som orsakas av de nordeuropeiska turisters campingfordon som står parkerade där på sommaren. De släpper varje dag ut sitt avloppsvatten som är fullt av fosfater och även sjukdomsalstrande bakterier i sjöarna i regionerna Languedoc och Katalonien. För Medelhavet och för våra fiskare, ostronodlare och skaldjursodlare innebär EU restriktioner och föroreningar utan kompensation. 
Piscarreta (PPE-DE ),
   .– Återigen har man vänt sig till parlamentet för dess yttrande om en strategi för hållbar utveckling av det europeiska vattenbruket som en del av den pågående reformen av den gemensamma fiskeripolitiken.
I teorin är de mål som kommissionen försöker uppnå lovvärda: att skydda miljön, trygga sysselsättningen på lång sikt (i fiskeberoende områden där det inte finns några alternativ), försäkra konsumenterna om att produkterna är säkra och stödja forskning. Men i praktiken är denna fråga av yttersta vikt eftersom den behandlar förfaranden och villkor för gemenskapsstöd till vattenbrukssektorn.
Jag stöder bidrag till skaldjursodlare där skörden måste ställas in till följd av föroreningar på grund av giftalger. Men kommissionen avvisar dessa bidrag då det handlar om upprepade föroreningar och skapar på så vis orättvis diskriminering bland producenterna.
Jag avvisar också förslaget om att minimilängden för inställd skörd skall vara sex månader för stödberättigande, även då försäljningen är intensiv. Det tycker jag är för länge.
Till sist beklagar jag återigen att representativa yrkesorganisationer utesluts från tillämpad forskning inom denna näring. 
Queiró (UEN ),
   .– Rådet antog 2003 slutsatser om en strategi för hållbar utveckling av det europeiska vattenbruket. De viktigaste målen för denna strategi är att skapa sysselsättning och ett utbud av kvalitetsprodukter som producerats på ett miljömässigt välavvägt sätt, särskilt genom att ändra offentligt stöd genom FFU till åtgärder som rör utbildning, övervakning, forskning om nya arter och att stödja rena vattenbrukstekniker.
Trots att jag i stort stöder det förslag som kommissionen lagt fram för parlamentet finns det två viktiga förslag som föredraganden har lyckats föra in i betänkandet och som övertygade mig om hur jag skulle rösta. Ett gäller förkortandet av sexmånadersperioden (kommissionens förslag) innan skaldjursodlare beviljas ersättning om skörden måste ställas in på grund av giftalger. Det andra rör det faktum att denna översyn av förordningen har använts för att inlemma ett ändringsförslag, som inte har med vattenbruk att göra, om att öka de maximala individuella stödbelopp som utbetalas till fiskare med 20 procent, och att ta bort kravet på att de helt skall ha upphört med sin verksamhet när återhämtningsplaner eller nödåtgärder antas. Eftersom båda godkändes röstade jag för detta betänkande. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Strategin för hållbar utveckling av vattenbruket fokuserar på aspekter som att skydda miljön, trygga sysselsättningen på lång sikt, särskilt i fiskeberoende områden där det inte finns några andra alternativ, säkerställa att konsumenterna har tillgång till vattenbruksprodukter som är säkra samt garantera höga normer på området för djurhälsa och djurskydd, främja forskning, särskilt genom att tillhandahålla lämplig finansiering om vattenbrukets inverkan på miljön, till exempel på stammarna. För att ta hänsyn till och genomföra rekommendationerna i denna strategi var det nödvändigt att ändra Fonden för fiskets utveckling (FFU), det vill säga förordning (EG) nr 2792/1999.
Det finns positiva aspekter: klargörandet av vissa definitioner, den föreslagna ökningen av gemenskapsstödet till extensiv fiskodling parad med en minskning av gemenskapsstödet till intensiv fiskodling, finansieringen av tillämpad forskning, främjandet av tekniker som reducerar miljöpåverkan och stöd till traditionellt vattenbruk (som blötdjursodling) för att bevara den sociala sammanhållningen i områden där det inte finns några andra alternativ. Liksom föredraganden anser jag att kommissionens förslag går mot mer forskning och teknikutveckling och ökad respekt för miljön inom ramen för hållbarhet.
Jag röstade därför för betänkandet. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Jag håller med föredraganden när hon hävdar att det trots att fördelning av medel till förbättrad kontroll är en avgörande del av den gemensamma fiskeripolitiken är det bara är en sida av myntet. Den andra sidan är yrkesfiskarnas aktiva medverkan i förvaltningen av fiskeriverksamheterna. Utan yrkesfiskarnas stöd kommer de enorma tilldelningarna av pengar till förbättrad övervakning inte att få stopp på de allvarliga kränkningarna av GFP.
Detta kommissionsförslag syftar till att förlänga (med två år) och samtidigt ändra systemet för gemenskapens ekonomiska stöd för att inrätta kontrollsystem (som gick ut 2003) tills ett beslut fattas om ett gemensamt inspektionssystem som kommissionen förväntar skall vara operativt 2006.
Detta förslag avser dock att begränsa tillgången till finansiering till enbart de nya medlemsstaterna till en stödnivå på, även då, endast 35 procent. Eftersom ökningen av gemenskapens bidrag till tung fiskekontrollutrustning är ett sätt att öka kontrollkapaciteten till havs stöder vi ändringsförslag 8 och 12. De syftar till att utöka åtgärden till att omfatta alla medlemsstater och höja stödnivån till 50 procent. Vi skall inte glömma bort att Portugal har den mest vidsträckta exklusiva ekonomiska zonen (EEZ) av alla unionens länder och har ett stort antal fartyg att övervaka. 
Piscarreta (PPE-DE ),
   .– Jag har redan haft tillfälle i parlamentet att uttrycka mina betänkligheter om fiskekontrollernas ineffektivitet. Olagligt, otillåtet och odeklarerat fiske tillhör vardagen i Portugal. Detta initiativ tillåter medlemsstaterna att begära bidrag från gemenskapen för att finansiera vissa projekt som syftar till att förbättra fiskekontroller. Det är ännu en sten i byggandet av en hållbar fiskeripolitik.
I detta sammanhang stöder jag inrättandet av gränsöverskridande informationsutbyte då detta är ett enkelt, meningsfullt sätt att utdöma påföljder i hela EU som är effektiva, proportionerliga och – viktigast av allt – avskräckande. Det är också ett stort bekymmer att det utdöms olika hårda påföljder i EU för samma överträdelse. EU har faktiskt ingen information om antalet inspektioner, upptäckta överträdelser, inledda överträdelseförfaranden osv. Jag delar föredragandens uppfattning om att övervakning inte bara bör ske ombord på fartyg utan också på land. Slutligen bör gemenskapens incitament för medlemsstater att begära tung fiskekontrollutrustning förbättras. Samtidigt är initiativet att förenkla och effektivisera fördelningen av medel lovvärt. 
Queiró (UEN ),
   .– Antagandet av förordningen om bevarande och hållbart utnyttjande av fiskeresurser vidgade målen som har satts upp i den gemensamma fiskeripolitiken och skapade av nöden nya regler för genomförande. Dessa omfattar inte bara utvecklandet och genomförandet av effektiva fiskerikontrollåtgärder men också yrkesutbildning och tekniskt och administrativt samarbete inom alla berörda sektorer och institutioner. Kommissionen avser nu att utöka och ändra det befintliga systemet under två år för att förstärka och standardisera övervaknings- och kontrollresurser och metoder i den utvidgade unionen och för att förbereda gemenskapens nya inspektionsorgan på deras arbetsuppgifter. Problemet består i tillgången till gemenskapsfinansiering av kontrollaktiviteter som kräver inköp av ”tung utrustning”, som kommissionen inte ville överväga i sitt förslag; i stället avser kommissionen att begränsa tillgången till de tillgängliga medlen till enbart de nya medlemsstaterna. Detta är en särskilt känslig fråga för Portugal eftersom landet har den största EEZ i unionen och ett stort antal fartyg att övervaka. Därför måste det finnas en öppning så att Portugal inte hindras från att tillgå denna finansiering, eller åtminstone en del av den. Eftersom betänkandet tar upp detta centrala krav röstade jag för betänkandet. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Förordning (EG) nr 3069/95 fastställer att observatörer skall finnas ombord på alla fartyg som fiskar i nordvästra Atlanten som regleras av den regionala organisationen NAFO. Hittills har kommissionen ansvarat för att genomföra dessa bestämmelser på gemenskapens fiskefartyg som fiskar i dessa vatten och – med rätta – burit alla kostnader som är kopplade till observatörerna.
Men syftet med detta förslag är att medlemsstaterna själva från den 1 januari 2004 skall ansvara för observatörerna och bära alla dithörande kostnader. Detta förefaller inte vara acceptabelt på något sätt. Även om den senaste översynen av den gemensamma fiskeripolitiken slår fast att inspektionerna är medlemsstaternas ansvar talar vi om inspektioner inom deras EEZ vilket inte betyder att gemenskapsfinansiering av inspektionsåtgärder inte kan komma i fråga.
Därför röstade jag mot betänkandet. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Det faktum att jag röstade för dessa bestämmelser skall inte blandas ihop med de åsikter som föredraganden har uttryckt. När det gäller euromynt i omlopp är det av yttersta vikt att allmänheten skyddas mot varje form av falskmynteri, i synnerhet i form av förväxling med medaljer och symboliska mynt som liknar euromynt. Sedan övergången till euron har vi sett ett ökande antal fall där man använder falska euromynt i myntautomater.
Dessa bestämmelser definierar på vilket sätt medaljer och symboliska mynt inte får likna euromynt. Det är ett sätt att bekämpa förfalskning av euromynt och -sedlar.
Även om vi alla är eniga så långt avvisar jag bestämt föredragandens subjektiva åsikter om den gemensamma valutans framgångar eller om parlamentets ”helhjärtade” stöd för det ”historiska projektet med den ekonomiska och monetära unionen och dess gemensamma valuta”. Detta inte bara för att allt fler problem med införandet av den gemensamma valutan visar sig med tiden, t.ex. dess inverkan på inflationen och de stigande bankavgifterna och kommissionerna. Jag avvisar dem också för att det på den ekonomiska och monetära politikens område behövs en grundlig utvärdering av eurons effekter på den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen, särskilt i mindre utvecklade medlemsstater, som Portugal. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Två år efter införandet av den gemensamma valutan är det dags att utvärdera läget för euron och ta fram lösningar på de problem som kunnat konstateras. Syftet är framför allt att skydda allmänheten mot alla former av bedrägerier och att skydda valutan.
Faktum är att antalet bedrägerier med falska euromynt i myntautomater har ökat, och dagens lagstiftning på nationell nivå och EU-nivå har inte visat sig tillräckligt effektiv för att komma till rätta med problemet. Eftersom euron enligt planerna kommer att cirkulera i allt fler medlemsstater blir det allt viktigare och nödvändigare att anta åtgärder i detta avseende.
Förslaget anger riktlinjerna för vilka likheter med euromynt som är förbjudna på medaljer och symboliska mynt, vilket även omfattar de företag som tillverkar sådana medaljer eller symboliska mynt. Man har i stor omfattning samrått med branschföreträdare som också förespråkar det föreslagna ramregelverket. Samtidigt skall räckvidden utökas till att omfatta sådana länder som slutit avtal med EU om att använda euron, t.ex. Monaco, San Marino och Heliga stolen.
Jag röstade för detta betänkande. 

Berthu (NI ),
   – Jag avslutade mitt anförande om Marinhobetänkandet i går genom att påpeka att man i resolutionsförslaget – liksom i många andra tidigare förslag – verkar blunda för de akuta problem som finns i våra samhällen till följd av missbruk av asylrätten, och inskränker förslaget till mindre ändringar i kombination med i det närmaste mantraliknande upprepningar om behovet av ”fullständigt iakttagande av Genèvekonventionen om flyktingars rättsliga status från 1951”.
Faktum är att denna konvention, som utarbetades omedelbart efter andra världskriget för att ta itu med förekommande politisk förföljelse, inte längre är ett lämpligt instrument för att hantera dagens flyktingproblem, som orsakas av att befolkningar migrerar till följd av svält, fattigdom, sjukdom, ständig ovisshet och avsaknad av en regering värd namnet i deras eget land.
Det som därför behövs är en radikal omvärdering av våra rättsinstrument. Detta stämmer dock inte överens med vad EU försöker uppnå genom att heliggöra bestämmelserna i Genèvekonventionen genom hänvisningen till konventionen i artikel 18 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, vilken man försöker integrera i förslaget till en konstitution för Europa.
Detta var ännu ett skäl att förkasta Marinhobetänkandet som förordar det konstitutionella tillnärmningssättet. 
Stirbois (NI ),
   – Under förevändning av att försöka förenkla asylreglerna och förfarandena håller Bryssel på att skapa en hel arsenal av rättsliga instrument för att överväldiga Europa.
Detta förslag innehåller en hel rad förslag, det ena mer invandringssinnat och omstörtande än det andra. De vill göra det lättare för medborgare från länder utanför EU att få lagligt tillträde till unionens territorium för att arbeta eller för att familjen skall kunna återförenas, de vill möjliggöra kollektiva utvisningar, gemensam hantering av migrationsströmmar och distribuera (immigrations-)bördan inom EU, och så vidare. Vi ombeds med andra ord att tillåta kommissionen att införa invandringskvoter för varje medlemsstat!
Vi är säkert överens på en punkt, nämligen angående behovet av att reformera våra asyllagar. Asylsystemet i hela Europa befinner sig i kris.
Frankrike, Storbritannien, Italien och Tyskland har översvämmats av en stor mängd asylsökande som flyr sina länder av ekonomiska skäl och inte på grund av att de är politiskt förföljda, vilket föreskrivs i Genèvekonventionen om flyktingars status av den 28 juli 1951.
Lösningen ligger inte i att ge asylrätten en vidare och mer generös definition, tvärtom. Låt oss inte fabricera omöjliga och farliga fantasier för de olyckligt lottade människor som söker ett illusoriskt eldorado. 
Thors (ELDR ),
   .– Jag vill klargöra en punkt angående mitt stöd för Luis Marinhos betänkande om mer tillgängliga, rättvisa och väladministrerade asylsystem. Jag röstade för betänkandet, som innehåller många goda poänger om unionens framtida asylpolitik. Däremot tycker jag att betänkandet är bekymmersamt på en punkt, och jag hade gärna röstat emot just den. Punkt 8 i betänkandet betyder nämligen att parlamentet nu går in för ett exkluderande system, som i värsta fall leder till att invandringspolitiken starkt varierar med den aktuella arbetsmarknadssituationen i de olika medlemsländerna.
Även om politiken angående laglig invandring nu är bristfällig i medlemsstaterna, anser jag att det är brist på eftertanke från parlamentets sida att som lösning utarbeta en mer exklusiv och snäv politik, vars bas inte är humanism och mänskliga rättigheter, utan varje medlemslands eget arbetsmarknadspolitiska behov, definierat av vem, om man får fråga?
Jag vill också konstatera att jag beträffande punkt 9 i samma betänkande hoppas att tolkningen bör vara att misshandel inom familjen också inkluderas som ett skäl. Liksom de skäl som punkt 9 nu särskilt nämner är även misshandel inom familjen en orsak till att söka asyl som i högsta grad måste anses berättigad. 

Marques (PPE-DE ),
   .– Jag vill lyckönska Nelly Maes till hennes betänkande som jag stöder. Hennes arbete gäller en fråga som är av vital betydelse: att öka säkerheten för tredje länders luftfartyg som nyttjar gemenskapens flygplatser. Därför välkomnar jag den gemensamma texten i den tredje behandlingen som innehåller tre punkter som jag tycker är särskilt viktiga. Dessa är:
– Behovet av att enhetliga inspektionsförfaranden införs i hela EU för att förhindra att luftfartyg från tredje land dirigeras om till flygplatser i gemenskapen med mindre omfattande kontroller.
– Vikten av allmän tillgång till information om hur flygbolag efterlever säkerhetsnormer.
– Möjligheten för europeiska myndigheter att inspektera ett luftfartyg och utfärda startförbud om det finns anledning att misstänka att det inte uppfyller säkerhetsreglerna. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– I sitt meddelande om luftfartssäkerhet som offentliggjordes förra året uttryckte kommissionen oro över sambandet mellan antalet flygolyckor och ökningen av flygtrafiken.
Rådet hade redan försökt utarbeta ett direktiv på området, men den segdragna konflikten om Gibraltar visade sig vara ett hinder för att uppnå önskat resultat. En lösning på detta problem ledde till stora framsteg på området. Genom att helt och hållet uppfylla kraven i SAFA-förfarandet (Safety Assessment of Foreign Aircraft), som omfattar systematisk övervakning av luftfartyg som sannolikt utgör en risk för luftfartssäkerheten, antog kommissionen som en konsekvens ett initiativ på området luftfartssäkerhet i ett försök att garantera tre grundläggande aspekter: insamling och spridning av mer noggrann information, inspektioner på plats av flygpersonal och luftfartyg från tredje land på flygplatser i gemenskapen och antagande av lämpliga åtgärder för att korrigera konstaterade brister som rentav skulle kunna medföra att luftfartyg beläggs med startförbud.
Med de senaste årens tragiska händelser i minne anser jag att det är nödvändigt att öka luftfartssäkerheten genom att mer noggrant och effektivt övervaka luftfartyg från tredje land. Därför röstade jag för betänkandet. 

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Vi röstade emot detta betänkande om finansieringen av de nya tjänsteföreskrifterna för Europaparlamentets personal, förutsatt att den finansiering som avsatts hamnar i linje med Kinnock-reformen, som underminerar parlamentets anställdas ställning.
Antalet anställda med tjänstemannastatus skall överlag minskas och antalet visstidskontrakt ökas. Dessutom har redan hundratals anställda osäkra arbetsvillkor, t.ex. underleverantörer och anställda som tvingas arbeta deltid.
Nyanställda kommer att få lägre lön och lägre ställning än de har haft hittills. Pensioner kommer att genomgå liknande sänkningar så att parlamentets personal pensionerar sig senare med en lägre pension.
Parlamentet tillhör nu dem som sänker den social skyddsnivån på arbetsplatserna i Europa. Detta är ett tydligt bevis på vad som avses angående arbeten och arbetsvillkor i EU-deklarationerna. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Detta betänkande utgör en del av processen att anpassa Europaparlamentets funktionssätt till ökningen av antalet officiella språk från den 1 maj, då tio länder från Östeuropa och Medelhavsområdet blir EU-medlemmar.
Påståendet att det handlar om att tillhandahålla tjänster av likvärdig kvalitet till alla medlemsstater, genom att använda de befintliga personal- och budgetmässiga resurserna på bästa sätt, innebär faktiskt att de aktuella rättigheterna minskas, även om föredraganden i viss mån försöker kompensera detta.
Som vi redan har framhållit blir det än viktigare att ge stöd åt och effektivt genomföra principen om att fastställa att alla EU-ländernas språk är officiella språk och arbetsspråk eftersom vi nu kan skönja en trend där vissa språk – som talas i de folkrikaste länderna, som Förenade kungariket, Frankrike, Tyskland, Spanien och Italien – i praktiken allt mer bildar en övermakt på bekostnad av språken som talas i övriga EU-länder. Denna situation måste vi komma till rätta med genom kontinuerliga åtgärder. 
Queiró (UEN ),
   .– Detta betänkande föreslår att Europaparlamentets arbetsordning skall ändras så att hänsyn tas till de regler för flerspråkighet som för närvarande gäller för att möta de svårigheter som förväntas uppstå som en följd av utvidgningen genom att rekrytera ett tillräckligt antal tolkar för vissa språk. De föreslagna lösningarna bör välkomnas och bekräftar kravet på flerspråkighet som fastslås i fördragen, även om det stipuleras att denna skyldighet kan ”luckras upp” endast om ledamöterna ger sitt uttryckliga eller underförstådda godkännande (i vissa utskotts- eller delegationsmöten). Artikel 117.3a lyder: ”Vid utskotts- och delegationssammanträden utanför de vanliga arbetsplatserna skall tolkning finnas tillgänglig från och till de språk som används av de ledamöter som bekräftat att de kommer att delta i sammanträdet. Avsteg från dessa regler får göras undantagsvis med godkännande från ledamöterna i utskottet eller delegationen.”
Det är endast till följd av dess tillfälliga natur – arbetsordningen upphör att gälla i december 2006 – som vi kan godta införandet av en regel som fastslår: ”När artikel 117 tillämpas skall undantagsvis i fråga om de officiella språken i de länder som ansluter sig till Europeiska unionen den 1 maj 2004 hänsyn tas från och med detta datum och till och med den 31 december 2006 till den verkliga tillgången på ett tillräckligt stort antal motsvarande tolkar och översättare.” Av dessa skäl har jag röstat för betänkandet. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– För att kunna möta de svårigheter som förväntas uppstå till följd av utvidgningen när det gäller rekrytering av ett tillräckligt antal tolkar för vissa språk föreslås i detta betänkande en tillfällig ändring av arbetsordningen beträffande de regler om flerspråkighet som gäller i Europaparlamentet. De bindande reglerna om flerspråkighet som fastslås av fördragen bekräftas och det rekommenderas att dessa skyldigheter kan ”luckras upp” med ledamöternas uttryckliga godkännande och med övergångsregler för de nya medlemsstaterna medan det råder brist på tolkar.
Detta är en extremt känslig fråga och det krävs egentligen ingen övergångslagstiftning – en annan tolkning skulle räcka. Varje avsteg från den flerspråkiga strategin, även i ett övergångsstadium, innebär risker inför framtiden.
Jag röstade för gruppen De gröna/Europeiska fria alliansens ändringsförslag, vilket slutgiltigt begränsar reglernas tillfälliga natur och jag röstade emot betänkandet i den slutgiltiga omröstningen. 

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR ),
   .– Trots goda ansatser innebär dagens fiskeripolitik alltjämt att EU köper sig rätten att missbruka de fattigas naturresurser. Det är en modern form av kolonialism. Det krävs en reell reform av fiskeripolitiken och en totalt förändrad syn på vårt förhållande till fattiga länder. Vi har därför valt att rösta emot ovanstående betänkande. 
Queiró (UEN )
   , . – Jag delar den kritik som den portugisiska regeringen flera gånger uttryckt mot den ojämnhet och ojämlikhet som skapas genom detta fiskeavtal om överenskommelser med ”länder från Södern”. Kritiken koncentreras mer specifikt till skillnaden mellan de faktiska fiskemöjligheterna och den ekonomiska kompensationsnivån, mot att utrustande av fartyg inte inkluderas i de kostnader som uppstår till följd av avtalets funktion och mot det faktum att outnyttjade kvoter inte kan överföras mellan medlemsstater. Därför välkomnar jag de förslag som har uppnåtts och rådets åtagande att se till att förhållandet mellan EU och Grönland – efter 2006, baserat på ett vidare partnerskap för hållbar utveckling – omfattar ett specifikt fiskeavtal som förhandlats fram i enlighet med de allmänna regler och principer som dessa överenskommelser bygger på. Jag röstade för betänkandet eftersom den grundläggande politiska frågan gäller överföringen av outnyttjade fiskemöjligheter mellan medlemsstater för att effektivisera deras användning och eftersom det i betänkandet föreslås att kommissionen kan göra detta genom att anta de nödvändiga åtgärderna för att se till att gemenskapsflottan gör sina planerade fångster utan att äventyra principen om relativ stabilitet mellan medlemsstaterna. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Nu när analytiska uppgifter har sammanställts om fiskeavtalen mellan EU och Grönland föreslås ändringar i det protokoll om fiskevillkor som tagits fram.
En ändring av detta slag kan helt motiveras med att unionens tilldelade fiskemöjligheter utnyttjats dåligt, och än mer av att den ekonomiska kompensationen inte varierar efter utnyttjandegraden. I detta syfte föreslås i sak att de efterföljande åtgärderna, som jag ställer mig bakom, bör antas, nämligen att fastställa fiskekvoterna utifrån den verkliga situationen, inbegripa nya troliga fångstarter, öka forskningen på fiskeområdet, samt möjligheten att öka gemenskapsflottans fiskemöjligheter till 50 procent för nya arter om fiskeresurserna så tillåter.
Jag välkomnar särskilt föredragandens förslag om att en lösning måste hittas på problemet med överföring av outnyttjade kvoter mellan medlemsstater, vilket i synnerhet skulle innebära att Portugal kompenseras.
Jag röstade för betänkandet. 

Alyssandrakis (GUE/NGL ),
   .– De fasaväckande händelserna i Madrid gav Europeiska rådet en ursäkt att skynda på tillämpningen av redan lagstiftade antidemokratiska åtgärder och att närma sig USA och Nato ytterligare. Förutom att stärka mekanismerna för lagföring, elektronisk registrering och kontroll (med andra ord jakt) av den förföljda person som söker skydd på vår kontinent, skall välgörenhetsorganisationer kontrolleras för garantera att de inte finansierar terrorister och – naturligtvis – organisationer med extrema religiösa och politiska övertygelser. Av självklara skäl ägnade inte rådet de verkliga orsakerna till terrorismen något intresse.
På det ekonomiska området uppmanar man åter – när man konstaterat att den kapitalistiska omstruktureringen inte alls faller väl ut – arbetarna att offra sig för monopolens vinsters skull. Systemet med socialt skydd kommer att behöva ”moderniseras”, de äldre måste arbeta, alla kommer att få finna sig i arbetsgivarnas minimivillkor när det gäller otrygga deltidsarbeten. Således måste vi kräva ”fler och bättre arbeten”!
Eftersom de är medvetna om att deras slutsatser framkallar en protestvåg bland vanligt folk, uppmanar de medlemsstaterna att ”bilda partnerskap och involvera arbetsmarknadens parter”. Även om det finns ett fåtal korrumperade ledare är vi säkra på att motståndet kommer att öka på gräsrotsnivå. Folken har makten att omintetgöra deras planer. 
Berthu (NI ),
   .– Parlamentet har nyligen välkomnat Europeiska rådets senaste åtagande att nå en överenskommelse till den 17 juni om förslaget till en konstitution för Europa, som ett ”praktiskt uttryck åt det som utgör en nystart för vår kontinent”.
Det skulle verkligen bli en nystart, eftersom det skulle utgöra ett bestämt kliv mot en superstat, och ett steg bort från den mångfald av suveräna stater som alltid har kännetecknat Europa.
De kompromisslösningar som för närvarande figurerar, och som syftar till att en slutgiltig överenskommelse kan uppnås, gör gällande att principen med ”dubbel majoritet” förmodligen godtas för beslutsfattande i rådet, vilket betyder att ett kriterium införs som väger varje lands röst mot dess invånarantal. Vi skulle alltså närma oss en beräkning av en total majoritet utan hänsyn till nationella gränser som om det levde ett enda enat folk i EU.
Ett sådant steg, som redan återges i citatet av Thukydides överst i förslaget till konstitution, förnekar Europas nationers mångfald. Det är skälet till människors känsla av utanförskap; de känner inte att de är en del av våra institutioner. Detta är huvudskälet till att jag röstat emot förslaget till konstitution. 
Santos (PSE ),
   .– Jag röstade för förslaget till en gemensam resolution om resultatet av Europeiska rådet den 25–26 mars 2004 trots att jag hyser många tvivel om rekommendationerna om Mellanöstern.
Därför stödde jag inte min grupps allmänna ståndpunkt, särskilt i fråga om punkt 41 och 43 i förslaget.
Jag uttryckte mitt ogillande på dessa punkter i en separat röst när jag hade den möjligheten. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   s – (Med två månader kvar till Europaparlamentsvalet är denna oändligt långa rad av uppgörelser troligen det bästa beviset på det hemliga samförstånd som råder mellan den portugisiska högerflanken (i form av det socialdemokratiska partiet) och socialdemokratin (i form av Socialistpartiet):
– Från välsignelsen av den så kallade europeiska konstitutionen – som skulle underminera Portugals suveränitet och självständighet ytterligare,
– till vad som betecknas som kampen mot terrorismen – vilket innebär en upptrappning av säkerhetsåtgärder och användandet av dem för att avhända länder deras behörigheter eller för att militarisera internationella relationer.
– Från Lissabonstrategin – med dess femtielfte bekräftande av stabilitetspakten och avreglering (arbetsmarknad, hälso- och sjukvård, pensioner), nu med ”nyheten” med mekanismer som är bindande för stater,
– till Mellanöstern – att ”status quo” i Irak accepteras och att legitimitet ges genom FN:s roll eller att man orättfärdigt håller palestinierna medansvariga för situationen i Palestina.
Beträffande regeringskonferensen förefaller Spanien och Polen i detta sammanhang (åter) ansluta sig till den grupp som ”har befälet”. I praktiken tar de större makterna över kontrollen medan de andra regeringarna spelar en undergiven roll. Som exempel kan nämnas att en spanjor ersatts av en annan i ECB:s verkställande kommitté eller att en fransman rekommenderas som ”europeisk” kandidat till ordförandeposten i IMF. 
Krivine och Vachetta (GUE/NGL )
   , . – Vid Europeiska rådet i Bryssel den 25 och 26 mars, efter terrorattackerna i Madrid, kunde vi ha förväntat oss en frisk demokratisk och social framstöt från stats- och regeringschefernas sida, men av detta märktes intet. Tvärtom förde de femton medlemsstaterna upp det nyliberala och militaristiska förslaget till en konstitution för Europa på dagordningen igen. De valde Lissabonstrategins linje, en veritabel krigsmaskin som skapar otrygghet på arbetsmarknaden och privatiserar de samhällsnyttiga tjänsterna. I en mycket rörande uppvisning av enighet förklarade till sist EU-länderna åter krig mot terrorn och undergrävde våra medborgerliga friheter genom att bekänna färg när det gäller de lögner som sprids av Bush, Blair och Aznar på statsnivå.
Vid Europeiska rådet hade vi kunnat förvänta oss hela sanningen om det lagstridiga och orättfärdiga kriget i Irak. Europeiska unionen kunde ha krävt att alla ockupationsstyrkor drog sig tillbaka och att suveräniteten åter överfördes till irakierna. Unionen kunde på liknande sätt ha uppmanat till att byggandet av muren mellan Israel och Palestina stoppades och att bosättningarna avvecklades.
Vi kunde även ha förväntat oss att ett nytt socialt och demokratiskt Europa lyfts fram, som en motvikt till den allsmäktiga marknaden och eurokratin. Denna nya gemensamma resolution som utarbetats av de konservativa, av socialisterna och liberalerna om resultaten av Europeiska rådet bidrar bara till dubbelheten och hyckleriet i den europeiska integrationen. Vi röstade emot. 
Nogueira Román (Verts/ALE ),
   .– Jag vill till att börja med framföra mina lyckönskningar till det irländska ordförandeskapet för dess sätt att hantera frågan om antagandet av konventets utkast till konstitution. Som så ofta krävdes det att ett litet land innehade ordförandeskapet för att vi skulle få se prov på den intelligens och den Europavänliga inställning som är nödvändig för att ett så betydande problem skall kunna lösas. Detta säger jag trots att jag som ledamot för den statslösa nationen Galicien måste motsätta mig konstitutionstexten, eftersom den fortfarande inte erkänner statslösa nationer, vilka utgör en grundläggande del av Europas politiska, historiska och kulturella mångfald.
Med detta sagt vill jag gå närmare in på det avsnitt i resolutionsförslaget om Europeiska rådets möte i Bryssel i förra veckan som gäller terrorattackerna i Madrid. Som jag påpekat i det ändringsförslag jag lagt fram genom min grupp vill jag uttrycka min beundran – en beundran som jag vet att vi alla känner – för det exemplariska uppträdande som Madrids befolkning och hela det spanska samhället uppvisade efter terrorattacken den 11 mars. Jag vill framhålla medborgarnas anmärkningsvärt ansvarsfulla och humanitära agerande, räddningstjänsternas effektivitet och alla institutioners bistånd till offren och deras anhöriga, och jag vill särskilt betona att inga främlingsfientliga åsikter och ingen fientlighet gentemot någon särskild religion eller något särskilt land har kommit till uttryck.
Sacrédeus (PPE-DE ),
   .– De svenska kristdemokraterna önskar att frågan om den planerade konstitutionen för Europa får en lösning som beaktar bland annat följande:
1) Att EU inte ges beskattningsrätt på våra inkomster och pensioner.
2) Att det roterande ordförandeskapet i rådet fortsätter och att ett nyinrättat, centralistiskt ämbete som EU-president inte tillskapas.
3) Att Europas bibliska och judiskt-kristna arv erkänns i ingressen som ett historiskt faktum avseende vårt andliga arv på samma sätt som humanismen preciseras som den enda namngivna filosofiska strömningen.
4) Att artikel 51 blir kvar med innehållet att EU skall föra en regelbunden dialog med kyrkor och samfund och övriga religiösa sammanslutningar.
5) Att varje medlemsland har rätt till en kommissionsledamot med full rösträtt.
6) Att försvarsfrågor även fortsättningsvis behandlas utifrån principen om enhällighet.
7) Att gummiparagraferna om passerellen och överbryggningsmekanismen avlägsnas, vilka föreslås ge stats- och regeringscheferna i rådet rätt att enhälligt utvidga EU:s lagstiftningskompetens på de nationella parlamentens bekostnad samt att överge vetorätten/enhällighetsprincipen till förmån för majoritetsbeslut – och detta utan krav på godkännande av varje lands parlament. 
Van den Bos (ELDR ),
   . – Bob van den Bos (ELDR, D’66) har förklarat att han röstade emot de gemensamma resolutionerna B5-0165/2004, B5-0182/2004 och B5-0183/2004, där rådet återigen uppmanas att ompröva associeringsavtalet med Israel. N

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Argumenten till stöd för förslaget att förkasta denna förordning, som framgår av betänkandet, är ytterst betydelsefulla, för de skulle kunna tillämpas även i andra fall, t.ex. i fråga om Portugal, som har EU-ländernas största EEZ (exklusiv ekonomisk zon).
Det första argumentet gäller hänsynen till Medelhavets särdrag i alla avseenden: fiskeflottans särdrag, det socioekonomiska nätverket och de olika fiskemetoderna. Det andra argumentet hänger samman med behovet av att göra yrkesfiskarna delaktiga i beslutsprocessen, att dra nytta av deras erfarenhet och ta hänsyn till deras farhågor. Slutligen måste dialogen och samarbetet med EU:s grannländer förstärkas, så att även dessa arbetar för att uppnå ett hållbart fiske. Förslaget till förordning säkerställer inte dessa villkor, trots att de, med tanke på Medelhavets internationella aspekt, utgör välgrundade riktlinjer för den gemensamma fiskeripolitiken.
Avslutningsvis finns det ett samband mellan dessa villkor och behovet av en rejäl utvärdering av fiskeresursläget och av vilka åtgärder som krävs för att se till att dessa resurser kan bevaras. På detta område råder stora likheter med situationen i Portugal, när det gäller frågor om avreglerat tillträde och de bakomliggande motsägelserna. 
Martinez (NI ),
   .– Kommissionens politik när det gäller fiske har sedan 20 år gett våra fiskare ett tydligt budskap: inför begränsningar på båtarna, näten och fångsten.
Motiveringen verkar vara förnuftig: fiskeresurserna, t.ex. torskbeståndet, minskar, så för att bestånden skall kunna räddas och en hållbar återhämtning komma till stånd måste våra fiskare omedelbart dra ner på sin fiskeansträngning. Detta har lett till de åtgärder vi har sett, som innebär begränsningar för nätens storlek, för drivnäten, för båtarnas kapacitet, för byggandet av nya båtar och för tillåten totalfångst (TAC), allt inom ramen för det fleråriga utvecklingsprogrammet för fisket (MAGP).
Olyckligtvis kommer nu, medan våra fiskare är lamslagna och deras fartyg i uselt skick, fabriksfartyg från Japan, Ryssland och andra länder och plundrar fiskeresurserna i franska vatten. I vattnen utanför Sète och Languedoc-Roussillons kust har fartyg på mindre än 12 meter nekats tillstånd att modernisera, med motiveringen att detta skulle leda till en överträdelse av kilowattimmesgränsen, vilket skulle innebära en säkerhetsrisk.
Under tiden lägger Frankrike ned mer än 2 miljarder euro på att köpa fisk och skaldjur som EU förbjuder oss att fånga. 
Queiró (UEN ),
   .– Såsom ibland är fallet med annan gemensam politik, på andra områden, med andra EU-länder, fortsätter Europeiska kommissionen när det gäller den gemensamma fiskeripolitiken, och särskilt när det gäller Medelhavsfisket, att försumma de särskilda förhållandena i enskilda fall. Vad Medelhavet beträffar har varken dess på många områden grundläggande socioekonomiska roll eller dess strategiska betydelse varit tillräcklig för att dess särdrag skall respekteras och flexibla åtgärder antas, trots Europaparlamentets bestämda krav. I sitt förslag till förordning, som behandlas i det betänkande vi nu diskuterar, håller kommissionen fast vid en förvaltning som inte har någonting att göra med verkligheten gällande Medelhavet, och detta utan att föreslå en enda tilläggsåtgärd för att motverka de katastrofala socioekonomiska konsekvenser denna förvaltning skulle föra med sig. Föredraganden föreslår därför med rätta dels att förslaget till förordning förkastas, dels att kommissionen uppmanas att så snart som möjligt lägga fram ett nytt förslag i vilket hänsyn tas till de råd och förslag som kommer fram vid en seriös och fördjupad förebyggande dialog med samtliga berörda parter. Eftersom jag till fullo instämmer med föredragandens åsikter röstade jag för betänkandet.
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Föredraganden anser att detta förslag, i motsats till vad som sägs i grönboken om reformeringen av den gemensamma fiskeripolitiken, inte tar tillräcklig hänsyn till de särskilda förhållanden som gäller Medelhavet. Förslaget ligger i linje med de åtgärder som hittills genomförts – åtgärder som har visat sig otillräckliga och som, med tanke på den misslyckade förvaltningspolitiken, har visat på behovet av att ändra strategi, såsom sägs i grönboken om den gemensamma fiskeripolitiken.
Föredraganden antyder dessutom, genom ett varningens ord angående vikten av att involvera yrkesfiskarna för att se till att reglerna följs, att ingen hänsyn tagits till deras erfarenhet och deras farhågor, vilket i en rättslig ram av den typ som föreslås skulle driva dem till det lagligas gräns. De senaste årens många exempel på bra metoder, som både fiskare och skeppsredare bidragit med, uppmärksammas inte och med tanke på avsaknaden av meningsfull kontakt mellan de berörda parterna innebär detta att inget tyder på att den förvaltningspolitik som kommissionen föreslår blir framgångsrik.
Jag instämmer med föredraganden och röstade emot förslaget till förordning, och stöder att frågan hänvisas tillbaka till parlamentsutskottet. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– I betänkandet bekräftas en grundläggande princip som vi alltid har förordat – god styrning av den gemensamma fiskeripolitiken – vilket kräver ”att samtliga yrkesutövare i fiskebranschen i praktiken deltar i beslutsprocessen när denna politik utarbetas och förvaltas”. Dessutom bör detta deltagande ”ske så tidigt som möjligt i beslutsprocessen”. Vi har därför alltid hävdat att den gemensamma fiskeripolitiken bör decentraliseras.
Kommissionens förslag utgör av denna anledning ett viktigt bidrag, i och med att man föreslår att regionala rådgivande nämnder skall inrättas. Vi instämmer i princip med detta betänkande, som förbättrar kommissionens ursprungliga förslag. Det betonar vikten av att sektorns alla aktörer deltar, särskilt andelsfiskare och småskaliga fiskare, genom sina fackförbund, och kustfiskare som fiskar i territorialvatten inom gränsen på 12 sjömil. Inrättandet av underkommittéer är också ett intressant förslag, eftersom det syftar till att säkra ett närmare samarbete på alla områden. Vidare föreslås i betänkandet att effektivare garantier ges för finansieringen av dessa nämnders utgifter och verksamhet.
Vi har dock förbehåll när det gäller att omvandla dessa regionala (och därmed överstatliga) nämnder till nämnder med verkliga förvaltningsbefogenheter, vilket skulle innebära att medlemsstaternas suveränitet underminerades. 
Parish (PPE-DE ),
   .– Reformen av den gemensamma fiskeripolitiken omfattade ett förslag om att inrätta regionala rådgivande nämnder, och de brittiska konservativa parlamentsledamöterna har i dag röstat för att stödja det förslaget. Vi anser likväl att EG redan har förvisat dessa organ till sidlinjen när det gäller fiskeriförvaltning genom att förvägra dem tillräckliga medel och insistera på att deras roll skall vara rent ”rådgivande”. Vi fruktar att en meningsfull intressentmedverkan därför kommer att inskränkas till enbart prat och att alla förvaltningsbeslut kommer att fattas i Bryssel även fortsättningsvis. Detta duger inte, och det kan inte lösa det problem som har lett till den gemensamma fiskeripolitikens misslyckande. Trots att vi betraktar skapandet av regionala rådgivande nämnder som ett litet steg i rätt riktning, förblir det således vår bestämda uppfattning att det enda verkliga sättet att trygga den brittiska fiskerisektorns och fiskbeståndens framtid är att Förenade kungariket drar sig ur den gemensamma fiskeripolitiken och att förvaltningen återgår till lokal och nationell kontroll. 
Piscarreta (PPE-DE ),
   .– Jag har vid ett flertal tillfällen i denna kammare upprepat synpunkten att fiskare och skeppsredare bör spela en viktigare roll vid reformeringen av den gemensamma fiskeripolitiken, särskilt när det gäller att upprätta planer för vissa arters återhämtning med hjälp av förbud och begränsningar av fiskeansträngningarna.
Jag anser att det är helt orealistiskt att försöka införa effektiva åtgärder för att bevara resurserna utan att samråda med huvudintressenterna, eftersom det är just de som dagligen påverkas mest av beslut och politik som gäller fiskeförvaltning.
Just detta är ju också syftet med initiativet att skapa regionala rådgivande nämnder, men även om det råder samförstånd om att inrätta dem, råder det oenighet om hur de skall vara sammansatta och om finansieringen. Som jag ser det kommer denna åtgärd att vara meningslös om inte en lämplig budget upprättas. Om inte företrädare för fiskeindustrin är i majoritet i nämnderna kommer huvudintressenternas rättigheter att bli lidande.
De regionala rådgivande nämndernas sammansättning och verksamhet kommer att utvärderas först vid slutet av en övergångsperiod. Om det skulle visa sig att dessa organ är effektiva, måste de sedan ges en betydande roll vid förvaltningen av fiskeresurserna.
Slutligen samtycker jag inte till kommissionens förslag till geografisk uppdelning 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Syftet med att inrätta regionala rådgivande nämnder inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken är att för första gången öka yrkesfiskarnas och deras organisationers deltagande i den gemensamma fiskeripolitikens beslutsprocesser. Jag välkomnar det utmärkta arbete som utförts av föredraganden, som gett uttryck för fiskarnas legitima förväntningar på att dessa nämnder kommer att inrättas. Nämnderna skulle framför allt utgöra ett idealiskt forum där fiskare och vetenskapsmän skulle kunna överbrygga sina traditionella meningsskiljaktigheter när det gäller läget för fiskeresurserna.
Den hållbara förvaltningen av fiskeresurserna, sektorns intressen på det sociala planet och den ekonomiska överlevnaden för alla kustsamhällen kommer i hög grad att vara beroende av att företrädare för fiskesektorn deltar vid utformningen av den gemensamma fiskeripolitiken. Vi måste därför också se till att regelverket för dessa regionala rådgivande nämnder är öppet för insyn och har ett stort mått av oberoende – kanske, som föredraganden föreslår, som ”icke-vinstdrivande organ som har fått ställning som juridisk person” och som är registrerade i en medlemsstat. Även av denna anledning måste kommissionen öka sin finansiering i förhållande till vad som föreslås – ett belopp som parlamentsutskottet och föredraganden anser är helt orimligt – för att nämnderna verkligen skall bli livskraftiga. Dessa nämnder svarar mot ett verkligt behov i EU, eftersom deras know-how kommer att utgöra ett värdefullt bidrag till den gemensamma fiskeripolitiken och kommissionens arbete, och eftersom de kommer att kunna förebygga att problem uppkommer i framtiden.
Souchet (NI ),
   .– Här är det till sist – det efterlängtade förslaget till beslut om inrättande av regionala rådgivande nämnder som har tillkommit till följd av ramförordningen som ger utrymme för nya sätt att medverka i den gemensamma fiskeripolitiken. Det utgör visserligen ett svar, men det ger också upphov till nya frågor.
Föredraganden påpekar med rätta att i avsaknad av tillräcklig och kontinuerlig finansiering kommer detta direktiv snabbt att bli ett tomt skal som har hjälpt kommissionen att lätta sitt samvete till minsta möjliga kostnad.
Mitt bidrag till betänkandet består i en uppmaning att skapa mellanliggande strukturer som motsvarar sammanhängande och homogena geografiska underenheter, vilkas roll kommer att vara att lägga fram tekniska rekommendationer för de regionala rådgivande nämnderna i början av beslutsprocessen. Den gemensamma fiskeripolitikens sociala och ekonomiska dimension kommer äntligen att tas i beaktande, under förutsättning återigen att tillräckliga medel ställs till förfogande.
De regionala rådgivande nämndernas effektivitet kommer helt och hållet att vara beroende av i vilken utsträckning fiskesektorn medverkar, och för att den skall medverka engagerat och effektivt krävs att nämnderna garanteras en viss finansiering och ett visst engagemang från EU:s sida. Då kan de regionala rådgivande nämnderna påta sig en aktiv förvaltningsroll i de ekonomiska, sociala och miljörelaterade frågor som direkt påverkas av den gemensamma fiskeripolitiken. 
Souchet (NI ),
   .– Här är det till sist – det efterlängtade förslaget till beslut om inrättande av regionala rådgivande nämnder som har tillkommit till följd av ramförordningen som ger utrymme för nya sätt att medverka i den gemensamma fiskeripolitiken. Det utgör visserligen ett svar, men det ger också upphov till nya frågor. Föredraganden påpekar med rätta att i avsaknad av tillräcklig och kontinuerlig finansiering kommer detta initiativ snabbt att bli ett tomt skal som har hjälpt kommissionen att lätta sitt samvete till minsta möjliga kostnad.
Mitt bidrag till betänkandet består i en uppmaning att skapa mellanliggande strukturer som motsvarar sammanhängande och homogena geografiska underenheter, vilkas roll kommer att vara att lägga fram tekniska rekommendationer för de regionala rådgivande nämnderna i början av beslutsprocessen. Den gemensamma fiskeripolitikens sociala och ekonomiska dimension kommer äntligen att tas i beaktande, under förutsättning återigen att tillräckliga medel ställs till förfogande.
De regionala rådgivande nämndernas effektivitet kommer helt och hållet att vara beroende av i vilken utsträckning fiskerisektorn medverkar, och för att den skall medverka engagerat och effektivt krävs att nämnderna garanteras en viss finansiering och ett visst engagemang från EU:s sida. Då kan de regionala rådgivande nämnderna påta sig en aktiv förvaltningsroll i de ekonomiska, sociala och miljörelaterade frågor som direkt påverkas av den gemensamma fiskeripolitiken. 

Meijer (GUE/NGL ),
   . – För fem år sedan bröts den serbiska statens makt över Kosovo, som huvudsakligen befolkas av albaner. Kosovos befolkning minns serberna framför allt som soldater, poliser, uppbördsmän, fängelsedirektörer, ovänliga tjänstemän och oönskade härskare. De ser inte de kvarvarande serberna, 5 procent av befolkningen, som människor som kommer att lära sig det albanska språket eller anpassa sig på andra sätt.
I själva verket misstänks denna minoritet för att vilja ha tillbaka sin gamla privilegierade ställning. Dess ställning påminner om den som turkarna hade i Grekland och Bulgarien, ungrarna i Slovakien och Rumänien och ryssarna i de baltiska staterna, med den skillnaden att minnena i Kosovo är färskare och bittrare. Det område som efter andra världskriget betecknades som den tvåspråkiga autonoma provinsen Kosovo och Metohia i Serbien har i praktiken sönderfallit i en nordlig serbisk del – några spridda serbiska byar under militär övervakning – och en i övrigt helt albansk del. De få kontakterna mellan serber och albaner leder till våldsamma konflikter.
Det borde nu handla om folkens jämlikhet och goda grannförbindelser. Jag tror att albanernas intoleranta hållning gentemot serberna, turkarna och romerna – som är beklaglig – kommer att försvinna så snart de är säkra på att de får ta över landets styre och aldrig mer kommer att styras av andra. 

Andersson, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fries och Theorin (PSE ),
   .– Vi svenska socialdemokrater anser följande:
Punkt 28 – Vi anser inte att detta är rätt forum för att uppmana medlemsstaterna att ändra sin lagstiftning angående dödshjälp. Detta är en fråga för varje land att själv avgöra.
Punkt 147 – Vi anser att medlemsstaterna själva måste avgöra om de behöver använda sig av övergångsregler eller inte. Många medlemsstater har valt att införa övergångsregler för att få tid att förbereda en smidig övergång till full fri rörlighet. Vi anser att det är viktigt att övergångsreglerna gäller så kort tid som möjligt. 
Berthu (NI ),
   . – Jag röstade emot Boumediene-Thiery-betänkandet om de grundläggande mänskliga rättigheterna i EU, som till min glädje förkastades med liten marginal (177 för, 184 emot).
Vad detta betänkande i själva verket går ut på är att redogöra för våra synder, utförligt och över hela linjen. I betänkandet hävdas att vi inte respekterar mänsklig värdighet (kapitel I), att vi förvägrar folk deras frihet (kapitel II), att vi ägnar oss åt diskriminering (III), att vi försummar solidariteten (IV), att vi står i vägen för medborgerliga rättigheter (V) och att vi inte ger tillgång till en rättvis rättegång (VI). Den gemensamma nämnaren för alla dessa kapitel är invandrarnas situation, för att döma av denna text är vi inte tillräckligt öppna för invandrare och asylsökande, vi har inte tillräckligt med invandrare på våra vallistor och vi bör ge lagliga invandrare rösträtt.
Detta betänkande utgör, inte särskilt överraskande, ett rungande stöd för utkastet till europeisk konstitution, som dock skulle få till följd att varje nation fråntogs behörigheten att definiera grundläggande mänskliga rättigheter och att denna i stället lades på europeisk nivå, där ingen längre har kontroll över någonting. Detta är ett uppenbart trick.
Betänkandet förkastades men konstitutionen lever vidare, sorgligt nog. 
Korakas (GUE/NGL ),
   . – Betänkandet målar upp en ganska rättvisande bild av EU, långt ifrån dess uppdiktade roll som förebild när det gäller respekt för mänskliga rättigheter, som dess propagandister ofta försöker framhålla.
Den innehåller ett antal punkter med kritik av situationen i fråga om de grundläggande rättigheterna i EU, behandlingen av fångar, slaveri och tvångsarbete, skydd av personuppgifter, yttrandefrihet och informationsfrihet, asylrättigheter, rasism och främlingsfientlighet, diskriminering på grund av kön, funktionshinder, arbetstagares rättigheter, tredjelandmedborgares rättigheter och rättvis tillgång till rättskipning.
Denna självkritik undermineras likväl av det faktum att den utgår från efterlevnad av EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna, som fortfarande ligger efter i förhållande till bestämmelserna i många konstitutioner, inklusive den grekiska.
Vår viktigaste invändning gäller dock behandlingen av grundläggande rättigheter, till exempel rätten till arbete, kostnadsfri hälsovård, utbildning, välfärd och så vidare. I en tid när storfinansen går till angrepp mot arbetstagarnas rättigheter på alla fronter är det i bästa fall självbedrägeri att tro att problemet kan lösas inte genom kamp utan med nya EG-direktiv och andra bestämmelser eller genom tillämpning av dem som redan finns. När det gäller kvinnors rättigheter ignoreras i betänkandet det faktum att jämställdhet i socialt hänseende och i familjelivet inte kan uppnås om inte den kapitalistiska kärnan avlägsnas ur EU:s politik.
Därför valde vi, parlamentsledamöter som tillhör det grekiska kommunistpartiet, att avstå från att rösta. 
Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR ),
   .– De grundläggande rättigheterna inom EU känns ännu viktigare nu när vi om bara några veckor återförenar Öst- och Västeuropa. Vi behöver nu ännu mer en gemensam värdegrund för det nya utvidgade EU. Vi vill skapa en union där människors lika värde, humanism, tolerans och mänsklig värdighet utgör grunden.
Vi har valt att avstå i omröstningen om partnerskap och rättigheter för par av olika kön och par av samma kön när det gäller adoption inom EU. Folkpartiet liberalerna har alltid drivit frågan om att alla, oavsett sexuell läggning eller civilstånd, skall kunna ansöka om adoption. Alla beslut om adoptioner skall ske utifrån principen om barnets bästa. Vi är därför varken emot olikkönade pars eller samkönade pars möjlighet att prövas för adoption. Däremot är vi tveksamma till om detta är något som skall beslutas på EU-nivå.
Vi tycker också att aktiv dödshjälp är något som varje enskilt medlemsland bör få besluta om på egen hand. Däremot har vi tagit ställning för att EU skall driva på att kvinnor skall ha tillgång till säkra och lagliga aborter, nödvändiga preventivmedel och ekonomiskt överkomliga tjänster inom reproduktiv och sexuell hälsa och sexualupplysning. 
Pasqua (UEN ),
   .– Vi beklagar alla ständigt att parlamentet lider av en uppenbar brist på anseende och trovärdighet. Som om det inte var illa nog att det inte finns något ”europeiskt folk” och att det är omöjligt att införa medlemsstaternas parlamentariska metoder på europeisk nivå, envisas den federalistiska majoriteten med att ständigt tynga oss med explosiva betänkanden, som – vilket jag redan har sagt många gånger – förorsakar oerhörd skada för den allmänna bilden av denna kammare.
Detta gäller de årliga betänkandena om mänskliga rättigheter i EU, och årets betänkande är inget undantag.
Medlemsstaternas polisstyrkor utmålas som ”miliser” bestående av potentiella torterare, regeringarna misstänks för att kontrollera och manipulera information, politik som syftar till att förbättra kontrollen av den olagliga invandringen och den obevekliga ökningen av rasism och främlingsfientlighet döms ut på förhand. Den bild som målas upp i detta betänkande är häpnadsväckande, för att inte säga löjeväckande.
Lägg till detta att man i betänkandet argumenterar för homosexualitet och dödshjälp. Då är det knappast förvånande att betänkanden av detta slag i så hög grad skadar vårt anseende hos medborgarna.
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Dessa betänkanden har tyvärr blivit en ritual som tjänar radikala och sekteristiska syften. De fyller inte längre den viktiga funktionen att skydda och värdesätta mänskliga rättigheter i Europeiska unionen, att verkligen gagna medborgarna.
Årets betänkande utgör inget undantag från denna utveckling.
Betänkandet intar ofta en maximalistisk hållning. Det innehåller orättvisa, intetsägande och grundlösa bedömningar av medlemsstaterna, exempelvis när det gäller hänvisningarna till Portugal, som samtliga är felaktiga. Efter att ha tagit sin utgångspunkt i stadgan om de grundläggande rättigheterna gör det omedelbart ned detta dokument och avlägsnar sig helt från stadgan genom att hävda ”rätten till abort” – något som inte existerar (medan en ändring som jag föreslog i diskussionerna i utskottet, om att skydda mänskligt liv, förkastades) och genom att tvångsmässigt hävda de homosexuellas rättigheter, vilket strider mot medlemsstaternas exklusiva behörighet när det gäller familjerätt.
Slutligen saknar betänkandet den kraft som krävs för att hantera verkliga hot. Å ena sidan bortser det helt, vilse som det är i strömmen av känslomässigt formulerade paragrafer, från det faktum att terrorism är det största hotet mot de mänskliga rättigheterna i dag. Å andra sidan misslyckas det uppenbart med att fördöma den franska lagstiftningen om religiösa symboler, som är det mest oroande tecknet på diskriminering på senare tid och utgör ett hot mot religionsfriheten.
Jag röstade därför emot betänkandet och välkomnar det faktum att det har förkastats i plenum. Jag hoppas att man drar lärdom för framtiden. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   .– Jag har i dag tillsammans med en majoritet röstat ned detta betänkande (184 nej-röster, 177 ja-röster och 13 nedlagda röster). Vi europeiska kristdemokrater i PPE-DE-gruppen har gjort detta massivt därför att vi anser att betänkandet borde ha koncentrerat sig på att utvärdera hur medlemsstaterna har respekterat de mänskliga rättigheterna med utgångspunkt i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna.
Så blev dessvärre inte fallet. Betänkandet är yvigt och undermåligt formulerat samtidigt som det spär ut och devalverar människorättsbegreppet. Ett exempel: I en och samma punkt finns skrivningar om å ena sidan tortyr, som naturligtvis entydigt måste fördömas, och å andra sidan krav på införande av dödshjälp, vilket varken är en EU-fråga eller en människorättsfråga.
Betänkandet innehåller över huvud taget en rad ämnen som går utanför EU:s kompetensområde och inte omfattas av stadgan, exempelvis att ändra de nationella lagstiftningarna om äktenskap mellan man och kvinna samt själva familjebegreppet, eller att släckandet av liv i form av fosterfördrivningar/aborter skulle rymmas inom begreppet mänsklig rättighet. Till detta säger, självfallet, Europas kristdemokrater nej. 
Wijkman (PPE-DE ),
   . – Europaparlamentet röstade idag om ett betänkande om tillståndet för de mänskliga rättigheterna i Europa. Betänkandet borde ha koncentrerat sig på att utvärdera hur medlemsstaterna har respekterat de mänskliga rättigheterna med utgångspunkt i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna.
Så blev dessvärre inte fallet. Betänkandet är yvigt och undermåligt formulerat, vilket exemplifieras med att i det en och samma punkt finns skrivningar om å ena sidan tortyr, som naturligtvis entydigt måste fördömas, och å andra sidan dödshjälp, som inte är en EU-fråga och därtill inte inrangeras bland de mänskliga rättigheterna. Betänkandet innehåller över huvud taget en rad frågor som går utanför EU:s kompetensområde och inte omfattas av stadgan.
Betänkandet innehåller dock flera viktiga frågor som människohandel, kvinnors rättigheter, asylpolitik och rättssäkerhetsfrågor, som jag i och för sig vill ge mitt stöd. Men den samlade bedömningen av betänkandet blir sådan att jag har valt att lägga ner min röst i slutomröstningen. 

Krivine och Vachetta (GUE/NGL ),
   .– Villkoren för Kroatiens anslutning till EU – och inte till Europa, som det står i resolutionen – innebär ungefär samma problem som vid andra länders anslutning, om än med några märkliga särdrag. Precis som i andra sammanhang hävdar vi att Köpenhamnskriterierna tillämpas, med utgångspunkt i antagandet att en hållbar marknadsekonomi skapas, medan i realiteten landets nedmontering av det sociala skyddet och dess bristande finansiering av de sociala programmen har lett till fattigdom, arbetslöshet och statsskuld. Betänkandet, jag citerar, ”pekar på behovet av att garantera öppenhet och påskynda privatiseringsprocessen”. Dessa påtvingade privatiseringar har dock, liksom överallt annars, saknat öppenhet, och deras långsamma genomförande speglar stora svårigheter och legitimitetsproblem som aldrig har analyserats. Kroatiens anslutning förväntas dessutom utgöra en uppmuntran för västra Balkan, som lovades integration i framtiden vid Europeiska rådets möte i Thessaloniki i juni förra året. Detta är ett oerhört hyckleri, med tanke på det katastrofala läget i fråga om internationell politik i Bosnien och Hercegovina samt Kosovo, något som speglas av våldet i Kosovo nyligen i närvaro av cirka 20 000 Natotrupper.
Även om vi är för europeisk integration för alla länder, analyseras i den pågående diskussionen om utvidgningen områden som vi helst vill undvika. Vi röstade därför emot denna resolution. 
Queiró (UEN ),
   .– När Kroatien, som ingick i det forna Jugoslavien, den 21 februari 2003 lämnade in sin ansökan om medlemskap i Europeiska unionen, blev landet det första på västra Balkan som valde att knyta sin framtid till Europeiska unionens framtid. Därmed förstärktes tanken att det europeiska projektet fortfarande är en mobiliserande faktor, även efter den utvidgning som äger rum den 1 maj. Med tanke på det politiska läge och den efterkrigssituation som råder i området, delar jag helt föredragandens mening att Kroatien kan komma att utgöra en drivkraft för framsteg på västra Balkan. Med sin ekonomiska styrka och de framsteg som har gjorts när det gäller att upprätta demokrati, kan Kroatiens framgång definitivt tjäna som förebild och sporre för de övriga länderna på västra Balkan, inför deras eventuella anslutning till EU. Detta är därför det scenario vi helst skulle vilja se när det gäller att säkra stabilitet och välstånd i regionen. Om Kroatien vill få möjlighet att ansluta sig till unionen relativt snart måste landet dock först lösa vissa problem med fastställandet av sina land- och havsgränser, vilket rör Slovenien och Italien. Europeiska unionen kan inte tillåta sådana problem inom sina gränser. Föredraganden tar upp dessa problem och efterlyser en snabb lösning. Jag röstade för detta betänkande. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Kroatien lämnade in sin ansökan om anslutning till Europeiska unionen den 21 februari 2003 och var det första landet på västra Balkan som beslutsamt valde att delta i det europeiska integrationsprojektet.
Under senare år har Kroatien inlett ekonomiska och politiska reformer som syftar till att demokratisera landet och modernisera dess ekonomi. Kroatien har också gjort stora framsteg när det gäller att anpassa sin lagstiftning till Europeiska unionens på många områden, i enlighet med riktlinjerna för associerings- och stabiliseringsprocessen.
Mycket återstår fortfarande att göra särskilt när det gäller flyktingars återvändande, Kroatiens samarbete med Internationella brottmålsdomstolen (ICC) för före detta Jugoslavien och utvidgningen av den kroatiska domsrätten i Adriatiska havet – det kommer att krävas stor uthållighet innan Kroatien har skaffat sig de resurser som krävs för att garantera en konsolidering av rättsstaten och demokratin.
Jag tror dock att Kroatiens exempel, trots dessa begränsningar, skulle kunna tjäna som modell för hela Balkan, och jag röstade därför för betänkandet. 

Andersen och Bonde (EDD ),
    – Junirörelsen har i dag valt att rösta för att Turkiet skall behandlas som övriga kandidatländer och då måste uppfylla Köpenhamnskriterierna, särskilt när det gäller mänskliga rättigheter.
Junirörelsen tror inte alls att Turkiets eventuella medlemskap på något sätt kan kopplas till behovet av en EU-konstitution eller en gemensam säkerhets- och försvarspolitik.
Junirörelsen motsätter sig bestämt en EU-konstitution och en gemensam säkerhets- och försvarspolitik. 
Berthu (NI ),
   .– I Oostlanderbetänkandet, som innehåller en bedömning av ”Turkiets framsteg på vägen mot anslutning”, ges givetvis negativa omdömen på alla områden, men ändå kommer man inte fram till en negativ allmän slutsats. Om vi inte i stället vill styra Turkiet mot status som privilegierad partner, som jag föreslog i mitt inlägg i debatten, vilken är då lösningen?
I Oostlanderbetänkandet går man försöksvis i en oväntad riktning när man föreslår interna reformer av EU:s egen politik och dess institutioner (se punkterna G och 36). Denna idé är väl värd att överväga, särskilt då den stämmer överens med ett förslag som vi själva har lagt fram tidigare, nämligen att ett Europa med variabel geometri skulle vara mer benäget att välkomna Turkiet som partner eftersom det skulle möjliggöra fria förbindelser mellan suveräna stater, och man skulle undvika den explosiva situationen med ett överstatligt beslutssystem där Turkiet skulle väga mycket tungt.
Efter att ha tagit flera steg i denna riktning gör man sedan i Oostlanderbetänkandet tyvärr misstaget att, som en lösning på alla problem, föreslå en förstärkning av det överstatliga systemet genom antagande av det aktuella utkastet till konstitution. Federalisterna går runt i cirklar. 
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Vi röstade emot ändringsförslag 7, vars upphovsman – med sina föråldrade och chauvinistiska idéer – vill smälla igen EU:s dörr för Turkiet.
Det faktum att han gömmer sin hållning bakom ett förslag om folkomröstning – där alla EU-medborgare skulle ombes att yttra sig i frågan – gör inte denna hållning berättigad. Föreslår han folkomröstningar i frågor som verkligen är viktiga för allmänheten, till exempel omfördelning av statliga försvarsbudgetar till skolor, sjukhus och allmänna transporter i EU?
Vi motsätter oss givetvis inte Turkiets anslutning till EU. Däremot motsätter vi oss alla dem som anför religiösa eller ideologiska skäl för att vägra riva en gräns på en kontinent som redan är alltför uppdelad.
Vi godtar emellertid inte skälen till att de europeiska härskande klasserna vill införliva Turkiet med EU, och vi godtar inte heller friskförklaringen av den turkiska regeringen, särskilt när grundläggande fri- och rättigheter kränks i Turkiet, till exempel det kurdiska folkets rätt att åtnjuta sådana fri- och rättigheter, och när politiska fångar fortfarande hålls kvar i häkte. Vi förstår inte heller varför vi skulle ställas oss bakom de villkor som EU:s institutioner har satt upp för Turkiet, och för vilka landets ledare otvivelaktigt kommer att låta de arbetande klasserna betala.
Vi avstod därför från att rösta om detta betänkande. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Betänkandet innehåller vissa punkter som jag anser är riktiga och andra som jag motsätter mig, särskilt de som ligger till grund för dess huvudbudskap.
Föredraganden gör rätt i att fördöma de turkiska myndigheternas brist på respekt för den fackliga friheten och att kritisera rättegången mot Leyla Zana och andra turkiska parlamentsledamöter av kurdiskt ursprung. Vi måste kräva att åsiktsfångar skall friges och fördöma politiska förföljelser och förbudet mot vissa politiska partiers verksamhet. Vi måste fördöma den pågående tortyren, misshandeln och förföljelsen av aktivister och organisationer som arbetar för mänskliga rättigheter. Vi måste återigen bekräfta det kurdiska folkets kulturella rättigheter och en ”rättvis, hållbar och fungerande lösning på Cypernfrågan”, i enlighet med FN:s resolutioner.
gemenskapslagstiftningen har företräde framför den nationellabundsförvant inom Nato för att ”avsevärt” öka EU:s inflytande i regionen och även åsikten att Turkiet borde ”finna sig eller tiga” vid förhandlingarna, utan några eftergifter från EU:s sida när det gäller införandet av dess nyliberala ekonomiska politik. Ett exempel på detta är yttrandet från parlamentets utskott för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi.
Goebbels (PSE ),
   .– Jag anser att Turkiet, även om det måste lägga ner arbete på att uppfylla Köpenhamnskriterierna, tillhör Europa. Landet har bidragit till att forma Europas kultur och historia. Jag har därför tagit avstånd från alla ändringsförslag som inte syftar till en verklig förbättring av den demokratiska processen i Turkiet, utan i stället syftar till att sätta upp nya hinder och fällor för att förhindra ett positivt beslut. 
Grossetête (PPE-DE ),
   .– Jag röstade emot resolutionen.
Om hela Turkiet integrerades skulle Europa förändras, inte bara geografiskt utan även med avseende på själva dess karaktär. Turkiet gör inga anspråk – vare sig geografiskt, historiskt eller kulturellt sett – på att ingå i EU:s politiska projekt.
Vi måste dock knyta Turkiet till Europa. Jag säger ”nej” till medlemskap men ”ja” till ett nära och privilegierat samarbete och till ett starkt partnerskapsavtal.
Turkiet måste dessutom ta itu med sitt förflutna. Jag röstade också för ändringsförslaget med ett krav på att de turkiska myndigheterna offentligt skulle erkänna folkmordet på armenierna.
Jag hoppas också att parlamentets samtycke kommer att efterfrågas innan förhandlingar inleds, och inte först när de har avslutats. 
Lang (NI ),
   .– Vilket häpnadsväckande hyckleri från parlamentets sida att diskutera Turkiets medlemskap i dag, som om detta inte redan var ett fullbordat faktum, när den förestående utvidgningen, då tio nya länder ansluter sig, banar väg för en ”andra våg”, i form av Bulgariens, Rumäniens och Turkiets anslutning.
Betänkandets titel säger en hel del om vad kommissionen kokar ihop med aktiv medverkan från den politiska ”eliten”. ”Betänkande om Turkiets framsteg på vägen mot anslutning” – man behöver bara läsa titeln för att bli klar över att EU-organen redan planerar för Turkiets anslutning. Vi förväntas avvakta till i december 2004 innan vi får veta om anslutningsförhandlingarna kan komma i gång eller inte. Vilken charad! Alla europeiska ledare har uttryckt sitt stöd för denna oheliga allians utan att över huvud taget fråga sina medborgare till råds.
Front national är de första som öppet uttalar sig emot en utvidgning som är icke-europeisk, politiskt omotiverad, rena självmordet ekonomiskt sett och förödande i socialt avseende, och partiet är därmed den enda politiska kraften i Frankrike som i grunden motsätter sig Turkiets anslutning till EU. 
Maes (Verts/ALE ),
   . – Det framgår klart av detta betänkande att Turkiet, trots vissa steg i rätt riktning, fortfarande inte uppfyller Köpenhamnskriterierna. Dessa utgör en grundläggande förutsättning för partnerskap och för Europeiska unionen. Det är självbedrägeri att tro att dessa kriterier kommer att vara uppfyllda i höst, och det är alltså för tidigt att nämna ett datum.
Det är grundläggande för oss att ingen verklig demokrati kan komma till stånd under arméns överinseende. Det är lika grundläggande att kurderna får möjlighet att till fullo utöva sina rättigheter som kulturell minoritet.
En konstitutionell stat är otänkbar utan ett oberoende rättsväsende. Även om vi fortfarande inte är övertygade om att Turkiets slutliga öde är ett EU-medlemskap, eller att Europeiska unionen kan välkomna landet som medlem, vill vi 
Meijer (GUE/NGL ),
   . – Turkiet bestämde sig för Europa redan i samband med Atatürkrevolutionen i början av 1920-talet. Människor från Turkiet och deras ättlingar har dessutom utgjort en stor befolkningsgrupp i Västeuropa under de senaste 40 åren. Detta innebär att diskussionen om huruvida Turkiet tillhör Europa och huruvida det vore att föredra att landet ingick associeringsavtal med Mellanöstern, Centralasien eller Iran, har blivit alltmer teoretisk.
De som vill hålla Turkiet utanför Europeiska unionen med motiveringen att det till stor del ligger utanför Europa geografiskt sett eller därför att det inte har den judisk-kristna traditionen som grund är ute ur diskussionen sedan länge. Detta betyder emellertid inte nödvändigtvis att de som försvarar den andra ytterligheten heller har rätt.
I sitt nuvarande tillstånd skulle Turkiet passa in i det auktoritära Europa vi hade 
Pasqua (UEN ),
   .– Min hållning i denna fråga har länge varit väl känd. Alla vet varför jag kraftigt motsätter mig Turkiets anslutning till EU. Det är alltså uppenbart att jag inte kan godkänna slutsatserna i detta nya betänkande, vars innebörd tycks vara att Turkiets anslutning är given på förhand.
Det skulle också förvåna mig mycket om en stor nation som Turkiet skulle godta en så nedlåtande behandling från EU-institutioner som kommissionen och parlamentet. Vilken rätt har dessa organ, vilkas legitimitet är högst tveksam, att behandla en suverän stat som Turkiet på ett så förnedrande sätt?
Under förevändning att övervaka efterlevnaden av Köpenhamnskriterierna uppmanar parlamentet de turkiska myndigheterna att anta en ny konstitution, att sprida federalistisk propaganda i detta utmärkta civila samhälle, och sedan utfärdar man utan skrupler ett internationellt fördömande av Turkiet för dessa eviga brott mot de mänskliga rättigheterna, och så vidare.
EU uppvisar, alldeles bortsett från problemet med Turkiets anslutning, en ytterst oroande tendens att lägga sig i. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– I detta betänkande görs en bedömning av Turkiets framsteg på vägen mot en eventuell anslutning till Europeiska unionen.
Föredraganden har gjort en realistisk tolkning av de tvivel som har växt fram i olika medlemsstater beträffande Turkiets anslutning till Europeiska unionen, genom att förespråka en realistisk hållning som han menar att unionen måste inta gentemot detta land. Vi får inte uppmuntra idén om att Turkiet, tack vare de åtgärder som har vidtagits, redan nu är nära en anslutning. I stället bör vi samarbeta nära med den sittande turkiska regeringen för att se till så att den helt uppfyller de politiska Köpenhamnskriterierna.
Rådet har ju, kanske förhastat, erkänt Turkiet som kandidatland, och, som föredraganden påpekar, ”i detta erkännande hade inte Turkiets egenskaper som demokratisk rättsstat någon framträdande roll”.
Jag stöder Luís Queirós hållning, som han gav uttryck för i plenum, beträffande vikten av att rådet och kommissionen gör en klar och exakt bedömning av konsekvenserna av Turkiets anslutning. Det räcker inte att få veta huruvida Turkiet är redo att ansluta sig till unionen. Den viktiga frågan är om unionen är redo för denna eventualitet, och förnuftet säger oss att vi måste ställa den frågan.
Jag röstade för. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   .– Jag har lagt ned min röst i slutomröstningen. Betänkandet antogs med 211 ja-röster, 84 nej-röster och 46 nedlagda röster.
Turkiet måste häva den 30-åriga ockupationen av Cypern och erkänna folkmordet på de kristna minoritetsfolken armenier och syrianer-assyrier-kaldéer 1915–1918, som kostade 1,5 miljoner människor livet.
EU som fredsprojekt undermineras om Turkiet får inleda förhandlingar om EU-medlemskap i ett läge då landet fortsatt är en ockupationsmakt över den nya EU-medlemmen Cyperns norra del. Medlemsstater i EU ockuperar inte varandra!
Historiska missgrepp måste erkännas för att lindra drabbade minoritetsfolks lidande och sorg samt skapa förutsättningar för försoning. Endast så kan en ny framtid mötas.
Tyskland skulle aldrig ha räknats som en demokrati eller kunna vara medlem i EU om man hade förnekat Förintelsen, folkmordet på judarna, under andra världskriget. Turkiet har allt att lära av detta. 
Vlasto (PPE-DE ),
   .– Jag röstade emot betänkandet om Turkiets framsteg på vägen mot anslutning eftersom jag, till skillnad från betänkandets hållning att Turkiet inte uppfyller kriterierna för medlemskap, i princip motsätter mig att Turkiet ansluter sig till EU.
Turkiet tillhör inte kontinenten geografiskt sett, och Europa måste upprätta sammanhängande gränser.
Jag välkomnar därför möjligheten att föreslå ett privilegierat partnerskap, något som förutses i den framtida europeiska konstitutionen. Även om parlamentet inte stöder denna hållning anser jag att Turkiets anslutning skulle stå helt i strid med uppbyggnaden av ett starkt och sammanhängande politiskt Europa. 

Goebbels (PSE ),
   .– Jag motsätter mig fortfarande integreringen av Europeiska utvecklingsfonden (EUF) i EU:s budget, med tanke på att medlemsstaterna inte kommer att gå med på att bidra med ett belopp som är åtminstone lika stort som de nuvarande frivilliga bidragen till EU:s utvecklingspolitik, och som i sin helhet kommer att läggas till det nuvarande taket på 1,24 procent av den samlade BNP. 
Pasqua (UEN ),
   .– Att EUF-systemet har överlevt så här länge på ett okonventionellt sätt beror på att de förbindelser som har byggts upp av vissa EU-länder – långt ifrån alla – med utvecklingsländer främst i Afrika, också är allt annat än konventionella.
I stället för att hysa misstankar mot dessa privilegierade förbindelser bör EU välkomna deras fortlevnad, trots att EU-perspektivet på senare år på grund av utvidgningen har vridits österut på bekostnad av länderna i söder.
Om förfarandena måste rationaliseras och förenklas uppstår två sorters orättvisor till följd av reformen av systemet i riktning mot en fullständig integrering av biståndet inom EU:s ramar och budget. För det första leder det till en minskning av de totala medlen till följd av att den psykologiska faktorn försvinner, vilken medförde att de frivilliga bidragen var mycket generösa. För det andra blir åtgärderna mindre synliga om en övervägande del av samarbetspolitiken betecknas som ”europeisk”, och därmed kommer de viktigaste givarnas inflytande i regionen i fråga att minska.
Sammanfattningsvis kommer utjämningen, som vanligt, att göras nedåt och ge de ovilliga en oförtjänt rökridå samtidigt som de mest generösa givarna kommer att avskräckas eftersom deras insatser kommer att döljas av en orättvis och kontraproduktiv anonymitet. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Finansieringen av Europeiska utvecklingsfonden (EUF) hölls ursprungligen utanför EU:s budget eftersom utvecklingssamarbete länge sågs som medlemsstaternas ”nationella privilegium”, som någon har sagt. Den främsta nyttan med att integrera EUF:s finansiering i budgeten skulle vara att den parlamentariska kontrollen underlättades, och det skulle också bli lättare att förenkla och rationalisera förfarandena och att bli av med de outnyttjade anslagen ( – RAL), som allmänt anses bidra till den brist på öppenhet som påverkar hela verksamheten negativt. Budgetintegreringen kommer också att göra det möjligt för oss att reagera mer effektivt i enskilda, akuta situationer. Vi måste dock till varje pris förhindra att denna process automatiskt leder till att bidragen till AVS-länderna minskar och biståndet riktas mot andra strategiska investeringsområden eller att bidragen minskar till följd av de nya medlemsstaternas anslutning. Vi måste också förhindra att den psykologiska faktor som de nationella donationernas synlighet utgör försvinner helt och hållet till följd av att biståndet ges på en mer centraliserad nivå.
Europa har, såsom jag alltid har hävdat, ett historiskt och mänskligt ansvar att bidra till välfärd hos de folk och de nationer som vi är bundna till genom en djupt rotad känsla av broderskap och som, av olika skäl, behöver vår omsorg och vårt konkreta stöd. De resultat som under många år har uppnåtts med hjälp av denna europeiska solidaritet, särskilt gentemot AVS-länderna, måste sporra oss att gå vidare med denna verksamhet, som dessa folk verkligen behöver och som den europeiska allmänheten vill se. 
Dehousse (PSE ).
   – Herr talman! Vad som än händer är flerspråkigheten garanterad i Europas rättssystem genom de grundläggande fördragen. På samma sätt som flerspråkighet gäller för alla EU-medborgare, skyddar den också parlamentets ledamöter när de utför sitt arbete. Följaktligen kan inte endast parlamentets arbetsordning undantas från en skyldighet som fastställs i fördraget. I linje med de bestämmelser som man gemensamt har enats om måste även presidiet strikt uppfylla dessa obligatoriska skyldigheter. 
Dehousse (PSE ).
   – Herr talman! Resolutionen om Europeiska rådet är, som ni är väl medveten om, mycket omfattande. Den innehåller ännu en gång ett godkännande av utkastet till europeisk konstitution, vilket skulle ha föranlett mig – eftersom jag inte har ändrat åsikt i det avseendet – att rösta mot den. Emellertid innehåller resolutionen så många andra meningsfulla punkter, i synnerhet om terrorism och den förfärliga attacken mot Madrid, att jag inte kunde göra annat än att rösta för den. 
Talmannen.
   – Jag känner till texten i rådets uttalande, herr Dehousse. Om jag får ta mig friheten att kommentera, även om jag som talman vanligtvis endast utövar ordförandeskapet, tycker jag att det är mycket märkligt bland annat att de två sista styckena i ett officiellt dokument från Europeiska rådet ägnats åt en intern kompromissfråga. Jag anser att vi – som parlament – på något sätt bör påpeka för rådet att vi finner detta ytterst märkligt. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även om jag anser att viktiga delar saknas i denna resolution är den i stort sett väl avvägd, och jag röstade därför för den. Jag anser för det första att Kosovofrågan inte kan lösas om inte klara beslut om Kosovos framtid först fattas. Om vi inte fastställer vilken status vi vill ge Kosovo kan normerna inte uppfyllas. Därför anser jag att den väg som hittills har valts är felaktig.
För det andra anser jag att FN:s övergångsförvaltning har skaffat sig så dåligt anseende att den bör ersättas med en europeisk civil förvaltning som skulle kunna kontrolleras bättre och som – om den undviker de misstag som UNMIK (FN:s övergångsförvaltning i Kosovo) har begått – skulle åtnjuta mer respekt.
Den tredje och sista punkten jag vill ta upp är att det sägs att de kosovoalbanska . 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar Baltasbetänkandet som ett försiktigt steg mot ett kroatiskt medlemskap i EU, och jag måste säga att vi har kommit ännu längre i denna fråga för i och med Brokbetänkandet uttalade sig denna kammare tydligt för status som kandidatland och för Kroatiens anslutning i nästa omgång. Jag vill säga att vi bör fortsätta längs denna väg. Även om Kroatien, helt oförskyllt, spelar i en annan division än de medlemsstater som ansluter sig till oss den 1 maj är landet i många avseenden lika väl förberett för anslutning som en del av dem, och jag anser att vi bör ge Kroatien ett enormt stöd så att landet är med i nästa utvidgningsvåg. 
Bourlanges (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill bara uttrycka mina farhågor när det gäller det rungande stöd som denna kammare vid omröstningen uttryckte för Turkiets framsteg på vägen mot anslutning. Turkiet är ett stort och aktningsvärt land, men det är inte ett europeiskt land. Turkiets anslutning skulle sätta igång en process som så småningom skulle leda till en allmän urvattning av hela EU. Den skulle innebära att EU fråntogs den verkliga förmågan att fatta beslut och vidta åtgärder i framtiden.
Dehousse (PSE ).
   – Herr talman! Jag ser Jean-Louis Bourlanges som en av de mest lärda ledamöterna av denna kammare. Jag är därför förbluffad över hans djärva uttalande om att Turkiet inte är ett europeiskt land. Att säga så, herr Bourlanges, är som att säga att Bysans inte är och aldrig har varit europeiskt. Åk på en pilgrimsfärd till Ravenna så kan vi tala om saken sedan.
Denna fråga har emellertid ingenting med det förflutna och allt med framtiden att göra. Frågan är om vi vill att Turkiet skall omfattas av den europeiska integrationen eller inte. Det är inte historien som tar oss framåt utan vår egen och andra människors vilja. Jag delar Jean-Louis Bourlanges och andras oro. Jag tillhör dem som hoppas att vi skall få en seriös diskussion, även i denna kammare, så att vi kan fatta beslut på grundval av noggranna överväganden. Jag vill emellertid säga att de som har uttryckt sina synpunkter har gjort det för tidigt och vid en tidpunkt när alla eventuella förbehåll vi kan tänkas ha när det gäller Turkiet, välgrundade eller inte, underminerar den svåra uppgift som EU tillsammans med FN har tagit på sig, nämligen att finna en lösning på Cypernfrågan. Detta är därför inte rätt tillfälle att diskutera sådana frågor och än mindre att fatta beslut, och jag stöder därför förbehållslöst det förslag vi har framför oss. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag röstade emot Oostlanderbetänkandet även om det innehåller många goda idéer. Jag vill emellertid tydligt ansluta mig till den hållning som min kollega Jean-Louis Bourlanges har intagit. Vi vill ha ett starkt Turkiet som en god partner, men vi vill också ha en stabil europeisk union som kan agera. De som vill göra Turkiet till fullvärdig medlem i Europeiska unionen bidrar till att göra EU instabilt. De som å andra sidan bara inger Turkiet tron att landet verkligen har möjlighet att bli ett kandidatland bidrar i slutändan till att göra Turkiet instabilt, eftersom de, så att säga, lockar turkarna med löften som inte kan hållas och sedan sviker dem genom att införa ännu striktare kriterier. Detta är ett spel jag inte är beredd att spela. Jag är för en ärlig Turkietpolitik, som innebär att det finns gränser för allt, även för det Europa som kan integreras. Turkiet måste vara vår närmaste partner, och vad Bysans beträffar kan man säga att Sankt Augustinus kom från dagens Algeriet, och han var en av västvärldens fäder, men jag skulle ändå inte vilja införliva dagens eller framtidens Algeriet – inte ens ett demokratiskt Algeriet – med Europeiska unionen. 
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad.(4)

(5)
Lynne (ELDR ).
   – Herr talman! En ordningsfråga. Såhär utan påannonsering skulle jag bara vilja säga att den skriftliga förklaringen om dövblindas rättigheter har nått det erforderliga antalet underskrifter, nämligen 320, och jag skulle därför vilja tacka alla här som har undertecknat resolutionen, till vilken jag var en av upphovsmännen. Det är goda nyheter för dövblinda. Vi begär inte fler rättigheter för dövblinda i Europeiska unionen, bara samma rättigheter som andra EU-medborgare har. 
Talmannen.
   – Vi lyckönskar er, fru Lynne, och det gläder oss alla att förklaringen nu har fått det nödvändiga antalet underskrifter. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkandet (A5-0176/2004) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om meddelandet från kommissionen: Mot en temainriktad strategi för förebyggande och återvinning av avfall. 
Florenz (PPE-DE ),
   – Herr talman! Jag vill också instämma i lyckönskningarna. Jag vill tacka kommissionär Margot Wallström för att kommissionen har utarbetat denna temainriktade strategi. Jag vill också uppmana henne att arbeta vidare med denna fråga, för jag anser att vi nu befinner oss i ett skede i Europa när vi måste överväga om avfallspolitiken kan fortsätta att bedrivas som tidigare eller om det är så att vi länge har haft nya kunskaper och inte längre bara kan dra åt lösa skruvar, utan kanske snarare bör ändra hela systemet på sina ställen.
Detta är därför den första förordning – som både kommissionen och parlamentet har behandlat – som innebär att vi snarast måste titta på införlivandet av lagstiftningen i Europa. Genomförandet av direktivet om deponering av avfall är exempelvis uruselt, milt talat. Vissa länder uppnår målet medan andra inte gör någonting på detta område. Jag tror därför att vi, förutom att hålla en hög skyddsnivå, också måste vara uppmärksamma på införlivandet här.
Det andra som är väldigt angeläget för mig är att vi när det gäller avfall och återvinning ser till så att de instrument och förordningar som gäller samtidigt, till exempel REACH och IVO, liksom annan produktpolitik och resursstrategier – som också borde ha tagits upp i diskussionen nu – är förenliga med detta betänkande. Annars tror jag inte att lagstiftningen kommer att vara vattentät, utan att det kommer att uppstå kryphål; det vill vi verkligen undvika.
Vi välkomnar varmt kommissionens hållning, som går ut på att utveckla en hållbar avfallshantering samtidigt som miljömässiga, ekonomiska och sociala aspekter ges samma värde, vilket innebär att en hållbar politik upprättas. Vi anser också att man måste titta på både resursernas och avfallspolitikens hela livscykel; inte bara delar av den, utan hela livscykeln måste beaktas.
Kommissionär Wallström! Jag måste särskilt stödja tanken om att införa kostnadsanalyser. Utan sådana analyser tror jag inte att vi kan göra Europa attraktivt för industrin. Jag vill inte på något sätt ifrågasätta den hållbara kombinationen inom avfallshierarkin, men vi måste införa ett viss mått av öppenhet och flexibilitet i denna avfallshierarki eftersom förebyggande, återanvändning, återvinning, energiåtervinning och miljövänligt bortskaffande av avfall är beprövade instrument som vi kan förlita oss fullständigt på. Ordningen är också den rätta, men jag vill återigen uttryckligen peka på den flexibilitet som vi faktiskt behöver här.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har helt klart behandlat de frågor där fler harmoniseringsförslag måste läggas fram och där gällande förordningar verkligen måste genomföras. Det gläder mig oerhört att det i framtiden också kommer att finnas vissa regler och systematiska normer för återvinningsanläggningar så att inte olika personer har olika uppfattningar när det gäller återvinningsanläggningar. Jag hoppas att utskottet och kommissionen håller med mig om att konkurrenskraften hos både sekundära material och primärråvaror måste garanteras. Jag tror också att det behövs hjälp utifrån, antagligen från beskattningsområdet, för att vi skall kunna utveckla ett tillräckligt och framför allt kontinuerligt flöde av sekundära material för tillverkningsindustrin.
Direktivet om deponering av avfall är en svår fråga, och vi undersöker tillsammans med miljörörelsen om vi bör införa en deponiskatt eller inte. Jag tror inte alls på den idén eftersom den innebär att Europa blir dyrare som lokaliseringsplats för industrin. Däremot tror jag på att så småningom höja standarderna för deponering till en nivå där de kan jämföras. Att höja skatter är i princip det enklaste man kan göra på detta område, men om de nödvändiga likvärdiga standarderna för deponering kunde åstadkommas skulle det också innebära att kostnaderna kunde harmoniseras. Det vore en mycket klokare väg att gå. Vi har därför föreslagit en standardisering och en verkligt ”europeisk” deponiförordning, och vi har fått en mycket stor majoritet med oss.
En annan viktig fråga – och detta är svårt att tro – är den om huruvida det skall göras åtskillnad mellan återvinning och bortskaffande och så vidare. Allt detta kommer i framtiden att regleras genom detta direktiv och kommer att följas av kommissionen och av er i enlighet med målsättningarna. Jag vill tacka alla ledamöter som har deltagit i arbetet med detta betänkande och jag hoppas att utgången blir positiv. 
Wallström,
   . – Herr talman! För det första skulle jag vilja tacka Karl-Heinz Florenz för detta viktiga betänkande; som vanligt har han gjort ett grundligt arbete. I det sjätte miljöhandlingsprogrammet redogör Europeiska unionen för en vision om att integrera resurs-, produkt- och avfallspolitiken, och med utarbetandet av den temainriktade strategin för förebyggande och återvinning av avfall utformar vi nu den konkreta politik som kommer att utgöra nästa steg mot att förverkliga denna vision.
Tillåt mig att med er dela några tankar om de utmaningar vi står inför. Den första utmaningen framför oss är att anpassa avfallspolitiken till utvidgningen och Europeiska unionens ökade mångfald. Vi måste uppställa gemensamma regler som garanterar en hög miljöskyddsnivå för alla anläggningar på EU:s marknad för avfallsåtervinning. Vi måste se till att vår lagstiftning ger rätt signaler till medlemsstaterna och samtidigt tillåter dem att anpassa politiken till nationella frågor. Detta betyder att avfallslagstiftningen måste anta formen mer av en ram.
Den andra utmaningen vi står inför ligger i att definiera avfallspolitiska miljömål. Vi måste noggrant inrikta oss på miljökonsekvenserna och se på hur avfallsförebyggande, återanvändning och ökad återvinning bäst kan minska dessa konsekvenser.
Slutligen kommer den mest konkreta utmaningen att vara att konstruera kostnadseffektiva instrument. I det förflutna har vi fokuserat på produkter med särskilda frågor som uttjänta bilar och datorer. Dessa avfallsslag utgör dock små bråkdelar av de totala avfallsflödena, och vi har i meddelandet angett sätt att främja återvinning mer allmänt. Vi behöver öka de ekonomiska incitamenten att återvinna och göra så att material i större utsträckning kan återföras till ekonomin.
Jag skulle vilja kommentera några centrala aspekter av det betänkande ni har framför er. Däri betonas med rätta det allmänna målet att minska avfallets miljökonsekvenser liksom den grundläggande roll avfallsförebyggande bör spela. Vi måste dock finna oss i att det inte finns något mirakelinstrument som kan stoppa avfallet vid källan. Vi kommer att vara tvungna att anlägga ett flexibelt synsätt som ger medlemsstaterna möjlighet att vidta många olika åtgärder.
Jag välkomnar det stöd som ges för att utarbeta gemensamma normer för anläggningar för avfallshantering och för att främja användningen av ekonomiska instrument såsom deponiskatter. Jag anser att dessa inslag bör spela en nyckelroll. Även deponiförbud kan vara användbara, men endast som en del av en övergripande politik. Jag skulle vilja betona att det inte kommer att vara möjligt att öka antalet produktdirektiv i all oändlighet. De avfallsflöden som täcks in är alltför små, och genomförandet är komplext.
Till sist, om vi vill komma framåt trots föränderliga omständigheter måste vår strategi vara bra från början. Vi måste fokusera på avfallets viktigaste miljökonsekvenser och vidta ramåtgärder för att tackla dem. 
Ayuso González (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Detta meddelande från kommissionen är ett första steg mot den temainriktade strategi som innefattar både förebyggande och återvinning av avfall. Detta påpekas i yttrandet från utskottetför industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, som har lagts fram av Werner Langen, och jag håller med honom.
Vår hållning i detta avseende är klar. Vi måste anta ett flexibelt tillvägagångssätt som innebär att hänsyn tas till den geografiska, sociala och ekonomiska mångfalden i de olika medlemsstaterna. Vi håller med om att det är nödvändigt att minska mängden avfall som produceras och uppnå högsta möjliga nivåer när det gäller återanvändning av material och att alla sätt att hantera avfall är godtagbara, under förutsättning att de är hållbara.
Återvinning av allt avfall är i högsta grad önskvärt, men omöjligt. Obligatoriska mål, särskilt i fråga om förebyggande, kan i likhet med avgifter och skatter ge kontraproduktiva effekter när det gäller avfallshantering. Det finns avfallsmarknader som redan fungerar perfekt och där stora mängder hanteras på ett effektivt sätt. Tvingande regler och avfallsskatter kan därför få en snedvridande effekt enligt industriutskottets mening.
Dessutom är industriavfall ofta lättare att återvinna, och vi uppmanar därför kommissionen att ta denna omständighet i beaktande och att i sitt förslag inkludera separat insamling av återvinningsbart material från industrin.
Vi uppmanar också kommissionen att utvärdera det samrådsförfarande som genomförts i fråga om definitionen av ”avfall”, offentliggöra resultatet av utvärderingen och lägga fram ett förslag till definition av detta begrepp och andra relaterade begrepp, till exempel avfallsåtervinning.
Fru kommissionär! Vi väntar otåligt på den temainriktade strategin för avfall, och vi kommer alltid att utforma våra förslag till förbättringar med utgångspunkt i vad som är bäst för miljön och för allmänheten. 
Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Uppkomst av avfall måste förebyggas, både kvantitativt och kvalitativt, och samtidigt måste det finnas sätt att återvinna material som definieras som avfall så att mängden avfall som bortskaffas blir så liten som möjligt. Detta har länge varit syftet med gemenskapens hållning i avfallsfrågan, och det är också huvudbudskapet i det utmärkta betänkande som har utarbetats av min kollega Karl-Heinz Florenz.
Principerna bakom avfallsförebyggande och en effektiv behandling och återvinning av det kan emellertid lätt tolkas som hot mot varandra. Det finns organisationer som motsätter sig en effektiv avfallsåtervinning därför att de är rädda för att en framgångsrik avfallsbehandling utgör ett hot mot principen om förebyggande. Detta är galenskap och den typ av ideologisk brist på flexibilitet som världen inte längre har råd med. Alla metoder måste användas, först förebyggande, sedan återvinning, och våra politiker måste kunna hitta ett system där dessa målsättningar inte framstår som hot mot varandra. Vi är dåliga politiker om vi inte kan göra systemet mer rationellt.
Detta innebär att definitionen av avfall kommer att vara av avgörande betydelse. Vårt problem är de skiljaktiga och ofta alltför begränsande definitionerna i avfallssektorn, vilket det stora antalet fall vid EG-domstolen visar. Detta problem måste åtgärdas genom att lagstiftningen förtydligas och harmoniseras. Skillnaden mellan återvinning och bortskaffande måste definieras snarast möjligt när nästa valperiod inleds.
Det ser i dag ut som om konkurrens skulle ge mer ändamålsenliga åtgärder och därmed bättre effektivitet, vilket i de flesta fall även betyder miljöeffektivitet vid materialanvändning. Konkurrens tillsammans med redan genomförd gemenskapslagstiftning leder på ett tillfredsställande sätt mot att uppkomst av avfall förebyggs. Utvecklingen går definitivt åt rätt håll och behöver bara förstärkas. De största outnyttjade möjligheterna ligger fortfarande i hur material och biprodukter som klassificeras som avfall kan återvinnas, så att användningen av nytt material kan begränsas och bortskaffandet av avfall göras överflödigt. Industrin producerar enorma mängder avfall vars exakta sammansättning är känd och som vid källan skulle kunna behandlas åtskilt från det övriga avfallsflödet. Därigenom skulle återvinningen underlättas och riskerna vara under fullständig kontroll. Europa agerar korrekt i sin strävan mot en hållbar avfallshantering, och när det gäller detta mål finns det inget utrymme för kompromisser. 
Dhaene (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Förebyggande, återanvändning och återvinning av avfall – alla dessa ämnen har stått i fokus för uppmärksamheten under de senaste åren. Jag vill tacka Karl-Heinz Florenz för hans bidrag till debatten och för detta intressanta betänkande.
EG-direktiven har definitivt fått bollen i rullning. Vi sorterar och samlar in vårt förpackningsavfall, och vi ser till så att våra hushållsapparater bortskaffas på ett effektivt sätt. Över hela Europa finns nu återvinningsanläggningar, och över hela Europa arbetar människor med att bearbeta det avfall vi alla producerar. Det är ett tungt och krävande arbete. Vi bör dock för miljöns skull göra det och fortsätta göra det, för sopberget växer fortfarande. Vi kan därför inte blunda för att det finns vissa hinder i Europeisk avfallspolitik.
För det första råder det stora olikheter mellan medlemsstaterna när det gäller genomförandet av direktivet. Detta beror i vissa fall på lättja men ofta också på verkliga problem, såsom avsaknad av potentiella marknader. Dessa skillnader i genomförandet leder också till konkurrensproblem. I vissa länder är det staten och skattebetalarna som svarar för insamling medan industrin bidrar i liten utsträckning, och i andra länder är det precis tvärtom.
För det andra har vi miljönyttan som inte alltid är så entydig. Vi tror att återvinning gynnar miljön, men det finns en gräns. Om till exempel transportavstånden blir alltför långa blir miljönyttan i stället en börda.
För det tredje lägger vi fortfarande inte ner tillräckligt arbete på förebyggande och återanvändning. Förpackningar är viktiga för att skydda produkten, men dubbla lager plast runt en liten brödbit är väl ändå en överdrift. Även om Europeiska socialdemokratiska partiets grupp inte är någon ivrig förespråkare för att uttrycka målen för förebyggande i vikt, eftersom detta uppmuntrar till användning av lättare material, till exempel plast, måste vi ändå notera att målen för återanvändning i Belgien exempelvis fungerar mycket väl. Tyskland kan också tjäna som inspirationskälla när det gäller systemet för bortskaffande.
När det gäller ändringsförslagen stöder vi helhjärtat alla ändringsförslag som uppmuntrar till återanvändning och förebyggande, utom de där förebyggande uttrycks med en procentsats, till exempel ändringsförslag 13. Vad beträffar definitionen av avfall anser jag att vi bör erinra oss målsättningen att miljöpåfrestningen av produktion och konsumtion skall minska. För att detta skall kunna åstadkommas måste hela kedjan granskas, från råvara till avfall. Det är inte meningsfullt, i mitt tycke, att föra ständiga diskussioner om definitionerna av avfall och förebyggande. Jag delar Karl-Heinz Florenz uppfattning att avfallsminskning är en grundläggande del av en hållbar avfallshantering. Ordalydelsen är av underordnad betydelse.
Slutligen vill jag kommentera de ekonomiska och sociala aspekterna av avfallsförebyggande. Vårt huvudämne är miljön, men det innefattar även andra aspekter, särskilt på det ekonomiska och sociala området. Det är just de aspekterna som inte har diskuterats tillräckligt, även om kostnaderna har nämnts för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Vi har i det förflutna krävt att det skulle tillsättas en överkommissionär för hållbar utveckling. Detta kan vara ett lämpligt tillfälle att upprepa det kravet. Lissabonmålet behöver stimuleras, och stimulansen bör komma från ett nytt parlament och en ny kommissionär. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Avfall är ett stort problem i hela Europeiska unionen. Om vi tar kommunalt avfall, till exempel, så producerar vi långt större mängder än målen i det femte miljöhandlingsprogrammet. Förebyggande av avfall är ett av sätten att komma till rätta med detta, för bortskaffning av avfall – antingen genom deponering eller förbränning – orsakar hälso- och miljöproblem. Många människor i Europeiska unionen försöker tackla frågan om deponier belägna nära bostäder eller det faktum att förbränningsanläggningar planeras i vissa länder, däribland mitt eget, i avsikt att försöka angripa avfallsproblemet. Det är fel väg att följa.
Kommissionens meddelande är ett första steg mot att ha en strategi som omfattar förebyggande och återvinning. Vi välkomnar det faktum att vissa mycket viktiga saker har medtagits i betänkandet, såsom planer för minskning av avfall. Visst är det bra att säga att vi skall ha sådana, men detta är meningslöst utan vissa garantier för att så sker; det är följaktligen nödvändigt att de är obligatoriska. Främjandet av återanvändning är ytterst viktigt och särskilt respekt för EG-domstolens dom, att avfallsförbränning av kommunalt hushållsavfall är bortskaffning och inte återvinning. Det är beklagligt att man inte vederbörligen tog itu med detta vid översynen av förpackningsdirektivet. Domen var tydlig i sig själv, så hur kunde någon anse att förbränning av hushållsavfall är detsamma som återvinning? 
Vi beklagar att vi inte har lyckats ändra hela det förbränningsinriktade synsättet till ett återvinningsinriktat synsätt. Detta är nödvändigt, för om vi följer förbränningsvägen försvinner varje drivfjäder att minska och undersöka alternativa sätt att åstadkomma en minskning av avfallet. 
Wallström,
   . – Herr talman! Först ett ord om avfallsdefinitionen. Den nämns ofta som något viktigt, vilket den naturligtvis är. I sitt meddelandet förklarar kommissionen att den skulle överväga ändringar av avfallsdefinitionen om behovet av sådana ändringar påvisas och om det alternativa förslaget garanterar en hög miljöskyddsnivå. Kommissionen betonar även att diskussionen om avfallsdefinitionen bör inriktas på att förenkla tillämpningen av definitionen av avfall. Detta har också rönt brett stöd bland intressenterna.
Det kan tyckas lämpligt att mildra inverkan av definitionen av avfall under vissa omständigheter, och detta skulle kunna inbegripa ändringar av ramdirektivet om avfall.
För att övergå till avfallsförebyggande, eftersom saken har diskuterats, och frågan om att uppställa mål för avfallsförebyggande. Detta är en komplex fråga, och möjligheten att förebygga avfall varierar, dels beroende på den ekonomiska tillväxten, dels på mognaden för olika industriella produktionsprocesser. Vidare behövs det specifik information och specifika instrument för att underbygga varje beslut som fattas på produktionsprocess-, lednings-, konstruktions- och konsumentnivå.
EU:s lagstiftning innehåller fröna till obligatoriska planer för avfallsförebyggande, för enligt ramdirektivet om avfall måste medlemsstaterna utarbeta planer för avfallshantering som främjar avfallsförebyggande.
I fråga om återvinning och utvinning: I allmänhet, men inte alltid, är återvinning ett miljömässigt bättre val än energiutvinning. Till exempel kan låg kvalitet på återvinningen, en hög andel utvunnen energi eller mycket blandat avfall påverka miljöprestandan. Under sådana omständigheter kan en bedömning i varje enskilt fall vara nödvändig för att fastställa det bästa alternativet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum under nästa sammanträdesperiod. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande inför den internationella konferensen om förnybar energi, som hålls i Bonn i juni. 
Wallström,
   . – Herr talman! I den genomförandeplan man enades om i Johannesburg under världstoppmötet om hållbar utveckling 2002 lades stor tonvikt på förnybar energi. I planen betonades behovet av att väsentligt öka andelen förnybar energi i världens totala energiförsörjning. Som svar på denna utmaning lanserade Europeiska gemenskapen och medlemsstaterna, under världstoppmötet i Johannesburg, den så kallade Johannesburgkoalitionen för förnybar energi, till vilken alla världens länder inbjöds att ansluta sig. En central milstolpe i denna process är den konferens som kommer att äga rum i Bonn i år.
Kommissionen har varit delaktig i förberedelserna från allra första början. Den första förberedande internationella högnivåkonferensen anordnades av kommissionen. Den erbjöd den första stora språngbrädan mot Bonnkonferensen och även en tydlig färdplan. Kommissionen förestår också koalitionens sekretariat.
Koalitionen har nu växt från 66 till 87 medlemmar och fortsätter att växa: Ghana anslöt sig så sent som nu i veckan. Kommissionen avser att lägga fram tre initiativ på Bonnkonferensen: för det första ett meddelande med en bedömning av utvecklingsstadiet när det gäller förnybar energi i Europeiska unionen. Utgångspunkt för meddelandet är behovet av att komma till rätta med unionens växande beroende av energiimport – huvudsakligen olja och fossila bränslen från några få områden i världen – och behovet av att ta itu med klimatförändringarna. Främjandet av förnybar energi har en viktig roll att spela på båda dessa områden. Meddelandet kommer att innefatta en bedömning av medlemsstaternas framsteg enligt direktivet om el från förnybara energikällor. Man kommer där att rapportera att alla medlemsstater har antagit nationella mål för andelen elproduktion från förnybara energikällor. Om medlemsstaterna når sina nationella mål, bör andelen el från förnybara energikällor i EU med 15 länder komma nära direktivets mål på 22 procent, jämfört med 14 procent 2001. Med dagens nationella politik och åtgärder kommer framstegen dock sannolikt att bli bara hälften så stora som nödvändigt och den förnybara energins andel av elproduktionen att uppgå till endast mellan 18 och 19 procent 2010. Det är en källa till oro.
I fråga om total energiförbrukning har unionen sedan 1997 eftersträvat en andel på 12 procent för förnybar energi. För ett par år sedan var andelen blott 6 procent. Sedan dess har gemenskapen, 2001, antagit ny lagstiftning på området förnybar energi och energieffektivitet, ett direktiv om el från förnybara energikällor – avseende biobränslen, byggnaders energiprestanda, kraftvärme osv. Europaparlamentet och rådet studerar ytterligare förslag om krav för miljövänlig konstruktion, energieffektivitet och energitjänster. Även om denna ramlagstiftning införlivas och genomförs i alla sina delar, kommer andelen förnybar energi ändå bara att nå upp till 10 procent 2010. Det kommer att finnas ett behov av ytterligare åtgärder. En prioritering blir uppvärmningssektorn.
Genom Johannesburgkoalitionens sekretariat har vi lanserat två centrala initiativ för att stödja i synnerhet utvecklingsländerna i koalitionen. Tillsammans med Internationella energiorganets arbetsgrupp för förnybar energi utvecklar vi en global Internetdatabas inriktad på politik och åtgärder för förnybar energi, med rapporterade mål. För att svara på det ständiga kravet på innovativa offentlig-privata partnerskap utforskar vi även möjligheten att skapa en fond för ”tålmodigt” kapital i avsikt att uppmuntra medverkan av såväl internationella och lokala finansiella mellanhänder som internationella finansinstitut. Syftet är att erbjuda riskkapital till rimligt pris. Kommissionen kommer att redogöra för båda projekten på Bonnkonferensen.
Jag skulle vilja klargöra några saker rörande initiativet om tålmodigt kapital, som har sitt upphov i Europeiska unionens utfästelser om att kartlägga och överbrygga luckor i och hinder för finansieringen när det gäller förnybar energi. Först och främst: detta är fortfarande bara en idé som vi undersöker. En genomförbarhetsstudie har inletts. Om fonden inrättas, skulle det röra sig om en typ av finansiering med eget kapital som förenar den offentliga och den privata sektorns investeringskrav. Den skulle tillhandahålla eget kapital i hopp om avkastning, men på en mindre krävande grundval än när det gäller rent privat eget kapital på marknaden. Vi lägger fram initiativet i många olika sammanhang och forum och har fått ett positivt gensvar hittills.
När det gäller Bonnkonferensen hölls den europeiska förberedande konferensen om förnybar energi i januari i år. På denna konferens ansåg man att användningen av övergripande mål för förnybar energi bör utsträckas till tiden efter 2010. Ett antal tekniska undersökningar antyder att ett mål på minst 20 procent förnybar energi av den inhemska bruttoförbrukningen 2020 är ekonomiskt genomförbart och uppnåeligt för EU med 25 länder, förutsatt att den rätta politiska miljön skapas. Det är dock kommissionens uppfattning att det i dagsläget är för tidigt att anta ett EU-mål för 2020, eftersom ytterligare överläggningar är nödvändiga. Det är likväl min personliga åsikt att vi i Bonn bör ge en tydlig signal om att vi är beredda att ställa upp mål för 2020 men att det behövs mer arbete för att fastställa vilka målen bör vara. En sådan signal är avgörande om EU vill bibehålla sin ledarroll inom koalitionen för förnybar energi och på området global hållbar utveckling i allmänhet.
De mål som uppställs för 2020 är även nödvändiga för att ge visshet till den just flygfärdiga industrin för förnybar energi inom EU och, framför allt, till finanssektorn. Detta kommer att göra det lättare att nå dagens och framtida mål. 
Ayuso González (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Den internationella konferensen om förnybar energi och denna resolution, som vi skall rösta om härnäst, svarar mot ett behov och en allmän vilja att öka användningen av energikällor som är rena och hållbara på sikt.
Europeiska unionen har gjort avsevärda framsteg, men mycket arbete återstår. För tre år sedan godkände detta parlament direktivet om främjande av el producerad frånförnybara energikällor, och sedan dess har användningen av förnybara energikällor ökat på ett spektakulärt sätt. Större delen av den installerade kapaciteten i världen finns i Europeiska unionen. År 2001 motsvarade den installerade vindkraften 17 000 megawatt. I dag är siffran den dubbla. Detta är bara ett exempel på en lång rad framgångar som gör att vi kan exportera innovativ miljövänlig teknik till andra länder.
I fortsättningen måste vi uppnå större effektivitet för att åstadkomma en bättre förvaltning av energikällorna. Jag tror att direktiven om byggnaders energiprestanda och om kraftvärme kommer att spela en viktig roll i detta avseende, liksom den nya planen för intelligent energi i Europa. Jag önskar att vi kunde nå de 20 procent som nämns i resolutionsförslaget, men den metod som i störst utsträckning kan bidra till detta är utan tvekan en förbättrad energieffektivitet.
Bränsleförbrukningen vid transporter ger upphov till utsläpp av förorenande gaser vars direkta effekter märks i de stora stadskärnorna. Direktivet om främjande av biodrivmedel, som godkändes förra året, är därmed ytterligare ett av kommissionär Loyola de Palacios bidrag till arbetet med förnybara energikällor i syfte att minska utsläppen i atmosfären.
Vi ser redan i vissa städer transportsystem som använder biodiesel, bioetanol och vätgas. I vissa fall rör det sig om försöksprojekt, men i andra är denna teknik en verklighet i transportsystemen. Dessa bränslen kan också användas uppblandade med andra konventionella bränslen i vanliga bilar, och som om inte detta vore nog säljs redan hybridbilar med både konventionell och elektrisk drift som är de mest bränsleeffektiva.
Nästa steg måste vara teknik för storskalig användning av vätgas. Kommissionen har redan inlett en bred diskussion om denna energiform, som kommer att möjliggöra transporter utan utsläpp.
Den sittande församlingen närmar sig valperiodens slut, men jag är övertygad om att vätgas kommer att vara ett av de stora diskussionsämnena under de kommande månaderna, och alla dessa initiativ kan bidra till uppnåendet av de mest ambitiösa målsättningarna för förnybar energi och, i slutändan, för miljön.
Vid en tidpunkt när Opec just har godkänt en minskning av oljeproduktionen skulle jag vilja avsluta med att uppmana medlemsstaterna att visa tillräcklig vilja när det gäller att främja den förnybara 
Rothe (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Den internationella konferensen om förnybar energi hålls i Bonn i början av juni. Tysklands förbundskansler tillkännagav denna konferens vid 2002 års världstoppmöte om hållbar utveckling i Johannesburg. Jag ser denna konferens som ett ytterst betydelsefullt resultat av toppmötet, i likhet med vad ni, fru kommissionär, just har sagt. Jag tror att framför allt alla som var med i Johannesburg var oerhört besvikna på vad det mötet gav i fråga om förnybar energi. Även om vi, som ni sade nyss, nu kan glädja oss åt Johannesburgkoalitionens första framgångar har det inte varit möjligt att uppnå de mål vi satte upp då, även om Europeiska unionen verkligen har gjort seriösa och mycket samstämmiga insatser. Som jag ser det är det därför av yttersta vikt att denna konferens i Bonn blir en framgång.
Ni nämnde, fru kommissionär, den europeiska förberedande konferensen i Berlin, som hölls i januari med över 650 deltagare från 45 länder, och gjorde mycket klart vilka förväntningar som framkom då – inte bara i fråga om Bonnkonferensen utan även när det gäller Europeiska unionen och dess politik. Jag anser att Europeiska unionens utformning av strategin för utveckling av förnybar energi utgör ett föredöme; den innebär en fördubbling av andelen energi från förnybara källor till 12 procent – 22,1 procent inom elsektorn – fram till 2010. Ni nämnde vår kampanj för spridning på marknaden och vår lagstiftning om främjande av elektricitet och biodrivmedel. Det är viktigt att notera att vi för närvarande arbetar med att använda direktivet om ekodesign och energitjänster för att öka effektiviteten, men det är nu av avgörande betydelse att vi går vidare med denna strategi och ökar intensiteten. Jag behöver egentligen inte påminna er om vad det här handlar om – klimatförändringen, ändliga resurser, behovet av att minska vårt importberoende, skapandet av arbetstillfällen på detta område. Jag tror att det först och främst är viktigt att se bortom 2010 och – även om min uppfattning här inte stämmer överens med er, fru kommissionär – att sätta upp ett nytt mål. Faktum är att det inte bara var en undersökning som efterlystes vid Berlinkonferensen; det framgår också klart och tydligt av dess avslutande resolutioner att 20 procent är ett önskvärt mål för 2020, och ni kan se att vi inte förväntar oss något mindre i vår resolutionskompromiss; kommissionen och rådet bör ha det som mål och politiken bör utformas mot denna bakgrund.
Vad som kommer att vara viktigt i framtiden med avseende på ökad intensitet är att utforma nya åtgärder i det syftet. Även om ni har uttryckt tvivel om detta kan vi se att det under vissa omständigheter är möjligt att uppnå de 22,1 procent vi har föresatt oss inom elsektorn; detta kan vi framför allt se i länder som har ett centralt distributionssystem. Det är omöjligt, eller nästan omöjligt, att åstadkomma detta när det gäller uppvärmning och kylning, så det är här vi måste komplettera EU:s lagstiftning om vi skall kunna nå det övergripande målet med en fördubbling. Vi måste emellertid också integrera frågan om förnybar energi i många av Europeiska unionens övriga politikområden, till exempel strukturpolitiken, regionalpolitiken, kanske i Medelhavspolitiken och definitivt i utvecklingssamarbetet.
Vi vet att tre miljarder människor världen över tvingas leva utan tillgång till elektricitet, och det är av avgörande betydelse för fattigdomsbekämpningen att vi stöder något som verkligen ger möjlighet att komma åt fattigdomen, nämligen decentraliserade system som utnyttjar förnybar energi. Det är därför som det mycket klart framgår av vår resolution att vi måste vidta lämpliga åtgärder, och det innebär att institutioner som tillhandahåller finansiering – till exempel Europeiska investeringsbanken – måste prioritera förnybar energi och energieffektivitet. 
Turmes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Med bara två minuter till mitt förfogande vill jag först säga att jag helhjärtat stöder de argument som Mechtild Rothe har framfört under de senaste fem minuterna. Jag vill dock kommentera genom att lägga till vissa nyanser.
Behovet av att skydda klimatet och miljön gör att förnybar energi, som kommer att minska vårt beroende av olja och gas, är 2000-talets energiform. Utan sådan energi kommer, trots utvecklingsstrategin, miljarder av världens människor att sakna framtid. Det är naturligtvis positivt att sådan energi också ger oss möjlighet att skapa sysselsättning i Europa. Jag har den här veckan hört att John Kerry, den demokratiska presidentkandidaten i USA, har tillkännagivit att även USA har för avsikt att 2020 utvinna 20 procent av sin energi från förnybara källor. Detta innebär ett enormt uppsving för den europeiska industrin eftersom vi är ledande när det gäller teknik för förnybar energi, och det kommer också att gynna den europeiska industrin i allmänhet.
Om EU skall kunna skapa investeringstrygghet i energisektorn och andra sektorer behövs långsiktiga mål för klimatskyddet, där förnybara källor bör stå för minst 60 procent av energin 2050 och minst 20 procent 2020. I dag har vi mindre svårigheter med den förnybara energin i sig – där går vi i bräschen – än med en effektivitetsstrategi, där vi ligger efter Kina. I går, i rådet, försvann möjligheten att snabbt nå en överenskommelse om direktivet om ekodesign eftersom rådet inte längre tilltalas av den typen av direktiv som alla vinner på, eller kanske också därför att det pågår alltför mycket lobbying från industrins sida.
Av resolutionen, som stöds av alla politiska grupper, 
Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det verkar osäkert om Kyotoprotokollet kommer att träda i kraft. Det kommer dock, enligt internationell rätt, att vara bindande för signatärstaterna i flera års tid. Under denna tid kan det inte ändras, vilket innebär att Kyotoprocessen även fortsättningsvis kommer att vara alldeles för statisk.
Klimatförändringen är emellertid ett verkligt hot, och därför bör de insatser som görs för att avvärja den vara kraftfulla och dynamiska. Ett sätt är att analysera EU:s tidigare politik, som redan i de flesta sektorer har lyckats åstadkomma ekonomisk tillväxt utan att utsläppen har ökat. Detta har uppnåtts när åtgärderna har decentraliserats och bildat en mångfald av effektiva strategier som skapar en dynamik och till och med positiva bieffekter för miljö och samhälle. Dessa åtgärder bör nu förstärkas och tillämpas inom andra sektorer. Framför allt bör de nu tillämpas globalt. Bonnkonferensen blir det första steget.
FN:s miljöprogram bör ges de befogenheter de behöver, och kampen mot klimatförändringen bör delas upp i olika åtgärdsområden såsom främjande av energieffektivitet, användning av förnybar energi och ren teknik. Detta skulle också ge den dynamik som krävs för att förändringar skall kunna komma till stånd.
Ett sådant tillvägagångssätt skulle också innebära en ny möjlighet för USA och Ryssland att engagera sig och delta i verksamhet för att minska växthusgaserna. Inom FN:s ramar bör tydliga globala strukturer för kolekonomin skapas och ett pris för koldioxid fastställas, samtidigt som marknadsbaserade incitament för att minska utsläpp uppmuntras kraftigt. På samma sätt måste den oerhört snabba ökningen av utsläpp i Kina och Indien hejdas inom FN:s ramar.
Det är av avgörande betydelse att vi håller fast vid målen i Kyotoprotokollet, men det bör vara möjligt att snabbt upptäcka Kyotoprocessens negativa effekter och kontrollera dem. Annars kommer avtalet att motverka en hållbar utveckling. EU har visat stort mod som föregångare, men det krävs också mod för att erkänna sina egna misstag, om man har gjort några. När det gäller Kyoto tycks det största misstaget gälla kolläckor som riskerar att uppstå när produktionen flyttas till länder som inte omfattas av Kyotomålen. Principen ”förorenaren betalar” blir då i praktiken ”förorenaren får betalt”.
Vidare finns det när det gäller förnybara energikällor en risk för att vi fastnar i slagord och inte är särskilt realistiska. Det investeras redan oerhört mycket i forskning om främjande av förnybar energi och parlamentet är återigen berett att höja sin minimiandel. Större delen av den förnybara energin kommer fortfarande från stora vattenkraftverk och människor är inte villiga att lägga till mer.
Man kan inte knuffa på ett rep, utan man måste dra i det säger ett finländskt ordspråk. Investeringar i forskning hjälper inte längre, men det skulle global efterfrågan göra. Därför måste vi göra vårt bästa i Bonn för att fästa uppmärksamheten på frågan om global efterfrågan. 
Linkohr (PSE ).
   – Herr talman! Det kanske förvånar er att höra mig säga att vi om 25 år kommer att kunna utvinna precis lika mycket energi ur en kubikcentimeter kisel som ur en kubikcentimeter uran, men så är det – det förvånade även mig – och det visar vilken enorm latent potential som ligger i förnybar energi.
Min andra kommentar gäller Bonnkonferensen. Jag vill föreslå att vi i denna kammare också sänder en delegation för att företräda oss där, i likhet med en lång rad lagstiftande församlingar världen över. Det vore skandal om inte Europaparlamentet närvarade i form av en grupp ledamöter med officiellt mandat.
För det tredje vill jag säga att ordet ”fattigdomsbekämpning” förekommer två gånger i resolutionen, som Mechtild Rothe med rätta hänvisade till. Jag anser att det är av yttersta vikt att vi gör en koppling mellan klimatpolitik, energipolitik och fattigdomsbekämpning. Instrumentet för att göra detta – eller åtminstone ett av dem som är lämpliga – är decentraliserade energiförsörjningssystem som använder förnybar energi och ett annat instrument som vi för närvarande diskuterar i denna kammare, nämligen handel med utsläppsrätter, det så kallade kopplingsdirektivet. Vi kan tacka kommissionen för att den för en tid sedan gav ut en mycket intressant broschyr, där den redogjorde för de metoder som skulle kunna användas på detta sätt till nytta för sektorn för förnybar energi bara i Medelhavsområdet. De siffror som anges i broschyren är extremt höga. Jag anser att det här är ett instrument som vi skulle kunna utnyttja mycket mer. Vi måste ju faktiskt finansiera den förnybara energin, och vi vet alla att den inte är billig.
Min sista anmärkning måste bli att det som oroar mig när det gäller förnybar energi är att den för närvarande upplever ett uppsving. Alla talar om den, det skrivs om den i positiva ordalag i pressen, och det med rätta. Men vem vet vad som händer om ett par år när kostnaderna ökar. Kommer den förnybara energin att godtas lika lätt, eller kommer vi kanske fram till slutsatsen att det kan bli för mycket av det goda och besluta att backa en bit? Det vore oerhört farligt för det skulle förstöra kontinuiteten i en sektor som ingår i vår industripolitik. Vad det handlar om i slutändan är att vi behöver kontinuitet, och de små och medelstora företag som har investerat i förnybara energikällor behöver säkerhet.
Visst, kostnaderna minskar, men de är ändå relativt höga. Jag känner mycket väl till diskussionerna i mitt eget land om kostnaderna för förnybar energi. Bara i Tyskland beräknas de ligga på mellan fyra och fem miljarder euro om ett par år. Det kan mycket väl bli så att många kommer att se detta som en smärtgräns de inte vill passera. Jag vill bara påpeka att kontinuiteten bör upprätthållas snarare än brytas, för att de som investerar i förnybar energi i dag skall känna sig säkra. 
Wallström,
   . – Herr talman! Ärade ledamöter! Jag var med på mötet i Johannesburg. Jag både upplevde och delade den besvikelse som framför allt EU-delegationen kände över att vi inte kom längre med att etablera ett globalt mål för förnybar energi. Vi vände det till det bästa som vi kunde åstadkomma då. Jag har själv engagerat mig väldigt mycket för att sammanföra dem som vill arbeta med tydliga mål och datum för hur vi skall åstadkomma en större andel förnybar energi.
Det förestående mötet i Bonn kommer givetvis att bli av stor betydelse. Framför allt kommer vi där att kunna dela erfarenheter och kunskaper om hur vi med politiska medel bäst kan gynna utvecklingen av förnybar energi. Under dagens debatt har vi hört några av de bästa argumenten för varför detta är nödvändigt, däribland argumentet beträffande klimatförändringar. Claude Turmes räknade upp alla våra övertygande argument som talar för att det bör investeras i förnybar energi. Vi har resonerat kring några av de viktigaste instrumenten. Jag är den första att medge att det vore en viktig signal i Bonn att förklara att vi är beredda att tänka lite mer långsiktigt, nämligen till år 2020, samt att vi vill ställa upp ett sådant mål. I den utvidgade Europeiska unionen behöver vi emellertid lite mer tid för att diskutera närmare hur och hur högt detta mål skall sättas.
Jag vill påstå att det bland några ledamöter råder en missuppfattning om den nuvarande situationen vad gäller Kyotoprotokollet. Det är inte så som en del människor tror, nämligen att vi skulle befinna oss i ett totalt dödläge. Samtliga länder som nu har ratificerat Kyotoprotokollet gör faktiskt ett mycket viktigt och konkret arbete för att genomföra protokollet. Detta beror på att de flesta av dessa länder, särskilt de fattiga, redan är drabbade av klimatförändringarna. De inser att effekterna av klimatförändringarna bara kommer att bli värre, om man inte tar itu med problemet nu. Därför har man redan satt igång ett viktigt arbete. Vi är inte ensamma om att vidta åtgärder. Överallt runtom i världen har man börjat inse att hotet av klimatförändringar är så stort att vi behöver vidta åtgärder redan idag.
Påståendet att förnybar energi riskerar att bli dyrare är fel. Tvärtom kommer det att bli billigare. Tänk på utvecklingen när det gäller de fossila bränslena. Vi har sett bara de senaste dagarna hur dyr oljan har blivit. Det kommer att bli lönsammare att investera i förnybar energi. Detta gäller i synnerhet om vi dessutom räknar bort subventionerna till fossila bränslen.
Vi bör dessutom vara helt klara över att marknaden för förnybar energi representerar ett stort ekonomiskt värde redan idag. Det är europeiska företag som idag står för 90 procent av världsmarknaden för utrustning. Vi är mycket konkurrenskraftiga, vilket har skapat tusentals jobb i Europa. Denna utveckling kommer att fortsätta. Bara vindenergin har ökat från 5 GW (gigawatt) år 1997 till 27 GW år 2003. Det är en enorm utveckling som sker i denna sektor. Det är inte alls så att detta område står stilla, eller att det inte händer tillräckligt. Det händer enormt mycket och potentialen är fantastisk. Dessa fakta skall vi använda oss av som argument under vårt möte i Bonn. Vi skall se till att vi även i fortsättningen kommer att vara världsledande på området förnybar energi. Det kommer vi alla att tjäna på. 
Talmannen.
   – Bernd Posselt har ordet för en ordningsfråga. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skall fatta mig mycket kort, men detta är viktigt. För det första vill jag protestera mot att dagens debatter om aktuella och angelägna frågor, tisdagens frågestunder och debatten om den europeiska kulturhuvudstaden har utgått, trots att det fanns tid för dem.
För det andra vill jag göra ett personligt uttalande om det som har kallats fredagsklubben. Jag är tacksam mot de ledamöter som är närvarande för att de gör sin plikt ända fram till kvällen. Tidigare gjorde de det fram till lunchtid på fredagen tills det inte längre var möjligt. Det är skandal att det finns de i denna kammare som försöker göra dessa ledamöter till brottslingar, de av alla människor som fullgör sina skyldigheter på ett föredömligt sätt. Jag kommer att arbeta här i kväll för alla dem som jag företräder, och jag kommer att göra det fram till lunchtid i morgon. Jag vill upprepa att jag ser det som vår plikt. Det gläder mig att se alla här som gör sin plikt i stället för att förtala och misskreditera denna kammare.
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Posselt. Vi noterar mycket noga ert engagemang för det parlamentariska arbetet och för väljarna.
För att avsluta denna debatt har jag mottagit fem resolutionsförslag, som har ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen(1).
Omröstningen kommer att äga rum om fem minuter.(2) 
Knolle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Om ni hade varit tvungen att köras runt den här veckan av den så kallade biltjänsten, är jag säker på att ni också skulle koka av vrede. Vad som pågår i det innersta av denna kammare, särskilt på kvällarna, är en skandal. En grupp tvingades vänta, i stormbyar, i upp till 40 minuter på en bil från den så kallade biltjänsten. Jag klandrar inte chaufförerna som gör ett utmärkt arbete, utan ansvaret för detta ligger med största säkerhet hos en eller annan tjänsteman på administrationen som tog 17 bilar ur drift den här veckan. Hur länge till skall vi parlamentsledamöter tvingas stå ut med den outhärdligt förnedrande behandling vi får av tjänstemännen i denna kammare? Jag vill be er se till så att tjänsten snarast organiseras på ett mer ledamotsvänligt sätt.
Om ni vill se ett exempel på en välfungerande biltjänst låt mig då som tysk ledamot råda er att titta på Berlin, där biltjänsten verkligen förtjänar sitt namn och fungerar till ledamöternas nytta.
Talmannen.
   – Herr Knolle, vi noterar noga ert inlägg.
Vi skall titta på Berlin och framför allt på detta parlament.
Jag kan försäkra er om att presidiet har noterat dessa problem, och vi är övertygade om att de kommer att lösas på lämpligt sätt. 

Talmannen.
   – Vi skall nu genomföra omröstningen om Gemensamt resolutionsförslag(1) om den internationella konferensen om förnybar energi (Bonn, juni 2004).

Talmannen.
   – Därmed har alla punkter på föredragningslistan behandlats.(1)
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.

