
Talmannen.
   – Sammanträdet är öppnat. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är revisionsrättens årsrapport för 2003.
Den förste talaren är revisionsrättens ordförande Juan Manuel Fabra Vallés, som vi välkomnar till parlamentet. 
Fabra Vallés,
   . – Herr talman, mina damer och herrar, kommissionsledamöter! Den 15 november 2004 presenterade jag Europeiska revisionsrättens årsrapport 2003 för budgetkontrollutskottet.
Då redogjorde jag ingående för rönen och slutsatserna i vår rapport. I dag vill jag koncentrera mitt anförande på revisionsrättens slutsatser inom tre områden: revisionsförklaringen, budgetförvaltningen och reformprocessen inom kommissionen.
Kapitel 1 i revisionsrättens rapport innehåller revisionsförklaringen (DAS) som offentliggörs i Europeiska unionens officiella tidning tillsammans med gemenskapens konsoliderade räkenskaper.
I likhet med förra budgetåret baseras revisionsförklaringen på fyra huvudområden, vilket är ett resultat av revisionsrättens metodförändringar som skall göra resultaten av rättens arbete mer gedigna. De fyra huvudområdena är följande: för det första kvaliteten på EU-institutionernas och medlemsstaternas kontrollsystem, för det andra en undersökning av ett urval åtaganden och betalningar inom varje utgiftsområde, för det tredje de årliga förklaringarna från kommissionens generaldirektörer och för det fjärde en granskning av andra revisorers arbete.
Som ett resultat av detta revisionsarbete kan rätten konstatera att de konsoliderade årsräkenskaperna för 2003, som lagts fram av kommissionen, har sammanställts i enlighet med budgetförordningen. Räkenskaperna ger en korrekt bild av inkomsterna och utgifterna under budgetåret och av unionens finansiella ställning. Det enda undantaget är införandet av transaktioner under posten övriga fordringar.
I likhet med tidigare år framhåller rätten att kommissionens redovisningssystem inte heller 2003 kan garantera att alla tillgångar är korrekt införda. Den plan som kommissionen antog 2002 för att modernisera sin redovisning börjar gälla 2005. Rätten menar att det krävs stora insatser från de organ vars räkenskaper skall konsolideras för att alla nya bestämmelser och redovisningsplaner skall kunna genomföras.
Rätten anser att de underliggande transaktionerna är lagliga och korrekta när det gäller inkomster, åtaganden och administrativa utgifter.
När det gäller övriga kapitel i budgeten rör rättens synpunkter allmänna brister i övervaknings- och kontrollsystemen för förvaltningen av EU:s medel.
I jordbrukskapitlet förekommer väsentliga fel när det gäller betalningarna. Inom området strukturåtgärder finns det fortfarande brister i medlemsstaternas förvaltnings- och kontrollsystem.
I kapitlen om utgifterna för inre politik, externa åtgärder och föranslutningsstrategin upptäcktes också fel som har påverkat betalningarnas laglighet och korrekthet.
Europeiska revisionsrätten rekommenderar därför större insatser för förvaltnings- och kontrollsystemen på dessa områden, även om EU-institutionerna har gjort stora ansträngningar under senare år.
Rätten betonar än en gång att de flesta felen förekommer inom de områden där förvaltningen är gemensam, indirekt eller decentraliserad, och det är på dessa områden som det krävs större insatser.
I det avseendet utgör rättens yttrande nr 2/2004 om en modell för samordnad granskning – som jag går närmare in på lite senare – ett konkret förslag om hur kontrollsystemen kan förbättras, vilket i sin tur kan bidra till en bättre förvaltning av EU:s medel i medlemsstaterna.
Jag vill nu ta upp synpunkterna på budgetförvaltningen. Den totala budgeten för betalningar för budgetåret 2003 var 98 miljarder euro. Betalningar på 90,5 miljarder euro genomfördes, vilket är en ökning med ungefär 6 procent jämfört med budgetåret 2002.
Budgetöverskottet minskade avsevärt, från 15 miljarder euro 2001 till 7 miljarder 2002 och till 5,5 miljarder 2003. Trots denna förbättring anser rätten att budgetöverskottet fortfarande är stort, vilket tyder på systemproblem som måste lösas med en förbättrad budgetberäkning.
Den viktigaste orsaken till överskottet är fortfarande skillnaden mellan beräknade och faktiska utgifter. Rätten framhåller att det inte skulle vara realistiskt att förvänta sig att budgeten genomförs fullt ut med tanke på att 80 procent av EU:s budget förvaltas gemensamt eller decentraliserat och därför är beroende av medlemsstaterna.
Genomförandegraden för betalningar var trots detta 92 procent för budgetåret 2003, vilket är en stor förbättring jämfört med siffran 86 procent för det tidigare budgetåret.
När det gäller budgetförvaltningen av Europeiska utvecklingsfonden noterar vi att det har gjorts insatser med den ändrade formen för redovisningen av den finansiella förvaltningen, vars syfte är att förbättra kvaliteten på informationen om förvaltningen för budgetåret.
Kommissionen har gjort stora ansträngningar för att minska omfattningen av utestående åtaganden. Genomförandet av betalningar har dessutom påverkats av att de finansiella resurserna minskade med 270 miljoner euro. För att göra sin rapport fullständig bör kommissionen se till att den speglar kostnaderna för att förvalta Europeiska utvecklingsfonden.
Jag vill avsluta min presentation med ett par ord om situationen när det gäller den administrativa reform som kommissionen inledde 2000.
I februari 2004 offentliggjorde kommissionen en rapport om hur långt man kommit med att genomföra åtgärderna i vitboken om reformen. Revisionsrätten ser att kommissionen har gjort framsteg med det nya kontrollsystemet men anser att resultaten fortfarande inte är tillfredsställande när det gäller genomförandet av systemet.
Enligt rättens uppfattning är genomförandegraden fortfarande inte tillfredsställande för åtta av de åtgärder som på papperet slutfördes i slutet av 2003. Detta gäller bland annat minimistandarderna för intern kontroll och kapaciteten för intern revision inom varje generaldirektorat.
Trots framstegen menar rätten därför att kommissionens standarder för intern kontroll ännu inte ger en rimlig garanti för att transaktionerna är lagliga och korrekta. Rätten uppmanar kommissionen att slutföra uppgiften att införa det nya systemet för intern kontroll, särskilt inom områdena delad förvaltning, riskanalys och fordringskrav.
Slutligen bör vi inte glömma att kommissionens reform bygger på principen om ansvarsfull förvaltning, framläggande av räkenskaper och resultatutvärdering. För budgetåret 2003 presenterade därför Europeiska kommissionen för första gången en analys av tillförlitligheten hos sina system för övervakning och kontroll med avseende på de underliggande transaktionernas laglighet och korrekthet. Kommissionen har därmed tagit sitt ansvar för att genomföra EU:s budget, enligt kravet i artikel 274 i EG-fördraget.
Kommissionen rapporterar att den fortfarande inte kan göra en förbehållslös förklaring inom ett förvaltningsområde, nämligen strukturfonderna. Denna situation bekräftas av revisionsrättens iakttagelser.
Inom andra förvaltningsområden litar kommissionen till generaldirektörernas förklaringar, varav 21 innehåll reservationer. Dessa reservationer inskränker de garantier som generaldirektörerna ger i sina förklaringar.
Rätten anser också att kommissionens insatser och framsteg inte kommer att räcka om de inte kompletteras med en förbättring av de revisioner av EU:s medel som görs av olika myndigheter med ansvar för förvaltningen av dessa medel på nationell nivå. Europeiska revisionsrätten tog upp denna fråga i yttrande nr 2/2004, som publicerades i april, om möjligheten att införa en modell för samordnad granskning, som jag nämnde i början av anförandet. Detta yttrande lämnades på begäran av Europaparlamentet.
Syftet med en modell för samordnad granskning är att utveckla en ändamålsenlig och effektiv ram för intern kontroll inom Europeiska unionen. Denna ram skall garantera tillförlitliga uppgifter och se till att de kan användas av alla parter som deltar i granskningsarbetet. Inom detta område kan EU-institutionerna och medlemsstaterna, i samarbete med nationella revisionsinstanser, arbeta mycket nära varandra för att utveckla en rättslig ram som skall förbättra revisionen av användningen av EU:s medel.
Innan jag avslutar mitt anförande vill jag, om ni så tillåter, frångå föredragningslistan. Som ni vet går mitt mandat som rättens ordförande ut i januari 2005. Då kommer jag att ha slutfört den treårsperiod som började med att rättens arbetsprogram för 2002 presenterades för budgetkontrollutskottet. Under dessa tre år har jag arbetat för att främja och upprätthålla bästa möjliga arbetsförhållande med Europaparlamentet, framför allt genom samarbetet med budgetkontrollutskottet. Vi har främjat effektivare kommunikation, informationsutbyte och ökat samarbete mellan våra institutioner. Jag tycker att det allmänna resultatet är positivt och att rätten varje dag förser parlamentet med oberoende och professionellt stöd av ständigt högre kvalitet. Detta kan bara uppnås om våra respektive institutioners oberoende och roller respekteras.
Rätten har dessutom genomfört en intern reform av sin organisation och struktur för att institutionen skall kunna utföra sina uppgifter effektivare och göra en revisionsrätt med 25 medlemmar flexiblare och effektivare. Syftet med reformen, som är en direkt följd av utvidgningen och Nicefördraget, har varit att se till att rätten kan fungera effektivt inom sina rättsliga ramar.
Samtidigt har rätten arbetat med de nya medlemsstaternas revisionsinstanser för att förbereda dem för deras viktiga funktion som sambandspunkt för rättens revisioner i deras respektive stater. Dessa och andra åtgärder för tekniska och mänskliga resurser gör att vi kan fortsätta att förbättra vårt arbete i ett utvidgat Europa. I dag anser jag att vi kan fira att vi har nått dessa mål.
Detta får avsluta min presentation. Stort tack, mina damer och herrar, för er vänliga uppmärksamhet. [Tack så mycket]
Talmannen.
   – Innan jag ger ordet till företrädaren för kommissionen, som Siim Kallas kommer att tala för, vill jag på Europaparlamentets vägnar tacka revisionsrättens ordförande för hans arbete under de senaste åren.
Vi kanske får nöjet att se honom här igen, eftersom han kanske får andra liknande uppgifter. I annat fall har detta varit hans sista framträdande, och jag vill inte missa möjligheten att säga honom att det har varit ett nöje för parlamentet att arbeta med honom och den institution han leder, en institution med avgörande betydelse för parlamentets kontrolluppgifter. Tack så mycket, herr Fabra Vallés.
Nu har Siim Kallas ordet på kommissionens vägnar. 
Kallas,
   .– Herr talman, herr Fabra Vallés, medlemmar av Europeiska revisionsrätten, mina damer och herrar! Låt mig först tacka Juan Manuel Fabra Vallés för hans tal och än en gång säga att jag är mycket nöjd med revisionsrättens rättvisa och balanserade sätt att presentera sin årsrapport. Jag vill försäkra rätten och parlamentet om att kommissionen kommer att ta full hänsyn till rättens slutsatser och rekommendationer.
Jag vill emellertid ta upp den enligt min mening viktigaste politiska aspekten på hela processen. Denna viktiga politiska fråga har att göra med den negativa bakgrunden till den positiva revisionsförklaringen, DAS. Revisionsrätten har nämligen för tionde året i rad inte kunnat göra en helt igenom positiv revisionsförklaring.
Denna så kallade årsdag uppskattades stort av den EU-skeptiska pressen – och ett antal politiker – som använde den negativa revisionsförklaringen för att publicera snedvridna och överdrivna uttalanden om hanteringen av EU:s medel i allmänhet. Situationen blev ganska lugn i år, men det berodde bara på att den EU-skeptiska pressen var alltför upptagen av den försenade tillsättningen av Barrosokommissionen. Men hur snedvriden informationen än är och vilka åtgärder vi än vidtar för att framföra vår ståndpunkt, fortsätter denna negativa uppfattning att påverka den allmänna opinionen, folkomröstningarna och det alleuropeiska samarbetet.
Detta motiverar oundvikligen frågor som: ”Vem skall beskyllas för att Europeiska revisionsrättens revisionsförklaringar har varit negativa i ett helt årtionde?” och ”Vad skall vi göra åt det?”
Om vi frågade kommissionen vems fel det är skulle de enkelt svara att felet är medlemsstaternas, eftersom de brister i tillämpningen av betalningssystemet och i den metod som tillämpas.
Om vi frågade rådet skulle det vara enkelt för dem att lägga skulden på kommissionen som enligt artikel 274 i EG-fördraget uttryckligt ansvarar för att genomföra EU:s budget.
Om vi frågade revisionsrätten skulle de betona sina begränsade personalresurser och uppgiftens omfattning. Då och då ger de kommissionens framsteg ett erkännande, men eftersom fördraget inte ger dem särskilt stort handlingsutrymme att agera blir resultatet en negativ revisionsförklaring. Men vad skulle då Europaparlamentet svara, mina damer och herrar? Parlamentet ville å ena sidan godkänna budgeten, men å andra sidan kvarstår intrycket att parlamentet har tagit hänsyn till den negativa revisionsförklaringen. Det är svårt att nå en balans i en sådan situation.
Det gläder mig att Szabolcs Fazakas är ordförande för budgetkontrollutskottet det här året, och att Terence Wynn är föredragande när det gäller ansvarsfriheten, eftersom vi är överens om situationens allvar. Detta betyder att vi har råd att sikta högt. Vi bör alla sikta högre än beviljandet av ansvarsfrihet för budgeten.
Alla fyra institutioner bör arbeta tillsammans för att utforma en gemensam handlingsplan, så att vi kan få en positiv revisionsförklaring inom en snar framtid. Frågan måste lösas, och kommissionen är beredd att göra sin del.
Låt mig helt kort kommentera diskussionerna i budgetkontrollutskottet. Jag välkomnar den tidpunkt, den modell och det tillvägagångssätt som parlamentet valde i år. Vid de diskussioner som hölls i utskottet förra veckan behandlades viktiga frågor i ett försök att klargöra viktiga olösta problem. Enligt min mening är det ett tillvägagångssätt som hjälper oss att förbättra kvaliteten på vår dialog.
Det gladde mig att en av de centrala frågor som behandlades av utskottet var frågan om hur vi i framtiden kan åstadkomma en positiv revisionsförklaring när det gäller betalningar. En positiv revisionsförklaring bör innebära att den myndighet som beviljar ansvarsfrihet är tillräckligt förvissad om att övervaknings- och kontrollmyndigheterna känner till utgifterna och att de minimerar risken för oegentligheter till rimliga administrativa kostnader.
Trots det som står i fördraget kan kommissionen inte åstadkomma detta på egen hand. Kommissionen, medlemsstaterna och revisionsrätten behöver förstärka samordningen av revisions- och budgetkontrollprocesserna. För att minimera riskerna krävs mycket effektivare övervaknings- och kontrollåtgärder, vilket i sin tur betyder att luckor i granskningen bör fyllas och dubbelarbete undvikas.
När det till exempel gäller medlemsstaternas betalningar innebär detta att medlemsstaterna skulle behöva utfärda tillförlitliga revisionsintyg som kommissionen – som har det övergripande ansvaret – kan förlita sig på.
Det behöver knappast påpekas att medlemsstaterna inte har varit särskilt angelägna om att ta på sig detta extra ansvar. Och vi har kanske inte lyckats motivera medlemsstaterna tillräckligt om att frågor kring ansvarsfriheten för budgeten bör få mer än tillfällig uppmärksamhet från deras sida.
När revisionsrätten lade fram sin rapport för Ekofinrådet förra veckan var mitt viktigaste budskap till rådet att ansvarsfriheten inte bara är en fråga för kommissionen och parlamentet. Vi bör försöka finna fler vägar och möjligheter att påminna medlemsstaterna om det. Förhoppningsvis kommer parlamentet och dagens debatt att skynda på framsteg i den här frågan.
Kommissionen kommer att göra sin del. En av de viktigaste utmaningarna är enligt vår mening redovisningssystemet. På den punkten vill jag betona att kommissionen har gjort stora framsteg med att modernisera redovisningssystemet och övergå till metoden för kostnadsmässig redovisning. När det nya systemet börjar fungera 2005 kommer kommissionen att ligga långt före de flesta offentliga förvaltningar i Europeiska unionen.
Herr talman, herr Fabra Vallés, medlemmar av revisionsrätten, mina damer och herrar! Jag har inte använt min tid för att räkna upp kommissionens alla åtgärder som har välkomnats i revisionsrättens rapport.
Låt mig bara konstatera att vi självklart är nöjda med revisionsrättens positiva revisionsförklaring när det gäller räkenskapernas tillförlitlighet. Vi gläds åt erkännandet av förbättringarna i årets presentation av räkenskaperna. Och vi uppskattar självklart revisionsrättens förbehållslösa positiva revisionsförklaring när det gäller de egna medlen, åtagandebemyndigandena och de administrativa utgifterna.
Nu har jag möjlighet att återgälda berömmet: att Europeiska unionens finansiella förvaltning har blivit betydligt bättre på alla nivåer – och därmed garanterar EU-medborgarna en mycket bättre kostnadseffektivitet – beror till stor del på revisionsrättens rapporter. Jag vill uppriktigt tacka Juan Manuel Fabra Vallés för rättens ovärderliga bidrag. Förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet för 2003 års budget har inletts. Jag skall avsluta genom att upprepa att alla institutioner har både intresse av och ansvar för att delta aktivt i den kommande processen. Mina kolleger och jag i kommissionen är angelägna om att diskutera med er om hur vi kan nå det bästa resultatet, och hur vi bäst utvärderar resultatet. Det tror jag ligger i allas intresse.
Tack. 
Busuttil (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det är olyckligt att en så här viktig rapport överskuggas av andra händelser, som valet av en ny kommission, när vi alla verkligen borde uppmärksamma hur Europeiska unionen använder skattebetalarnas pengar i genomförandet av sin budget. 
Jag är glad för att årets rapport påvisar förbättringar i utnyttjandet av EU-budgeten och för att det gjorts framsteg när det gäller förstärkningen av den finansiella kontrollen. Som kommissionären sade, känner vi oss dock allt mer frustrerade över den negativa revisionsförklaringen. Rapporten visar även på fortsatta brister, särskilt när det gäller jordbruk och strukturåtgärder, där EU-medel används gemensamt eller direkt av medlemsstaterna själva.
Jag som kommer från en ny medlemsstat är särskilt chockad över att höra att stora belopp som anslagits för olika medlemsstater regelbundet lämnas outnyttjade. Det borde vara ett tydligt budskap till de nationella offentliga myndigheterna, särskilt i de nya medlemsstaterna, om att de löper stor risk att inte kunna få tillgång till dessa EU-medel om de inte ser över sitt hus. Det är verkligen inte goda nyheter.
I ljuset av den nya budgetplanen, visar den fortsatta obalansen mellan belopp som budgeterats och belopp som verkligen använts att vi knappast kan förvänta oss att öka EU-budgeten och öka anslagen om vi inte kan utnyttja de pengar som vi redan har.
PPE-DE-gruppen kommer definitivt att fortsätta sina påtryckningar för att EU:s budget skall utnyttjas effektivt och enligt högsta integritetsnormer. Vi vill att skattebetalarna skall känna att Europeiska unionen använder deras pengar väl och framför allt att de får bra valuta för sina pengar.
I det avseendet anser jag att vi är på rätt väg, men vi har fortfarande långt kvar. Jag uppmanar den nya kommissionären, som jag gratulerar till utnämningen, att visa vägen. 

Fazakas (PSE ),
   . – På budgetkontrollutskottets vägnar vill jag uttrycka min tacksamhet över att vi den 15 november kunde hålla vårt plenarsammanträde parallellt med utfrågningarna av Barrosokommissionen. Europeiska revisionsrättens årsrapport för 2003 presenterades vid detta sammanträde. Detta är en av Europaparlamentets viktigaste funktioner, och det markerade inledningen av förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet. Revisionsrättens ordförande Juan Manuel Fabra Vallés lämnade en omfattande utvärdering av budgetåret 2003. Jag skulle vilja uttrycka vår uppskattning över revisionsrättens rättvisande, professionella och balanserade rapport.
Som ni vet började vårt utskott i år att tillämpa ett reformerat förfaringssätt för beviljande av ansvarsfrihet. De komplicerade, opersonliga skriftliga undersökningarna har ersatts av muntliga utfrågningar av kommissionsledamöterna, vilket har skapat öppna, pulserande och meningsfulla forum för debatt. En fruktbar dialog har utvecklats mellan parlamentet, kommissionen och revisionsrätten. Jag vill tacka för kommissionens, och särskilt för Siim Kallas, positiva inställning och samarbetsvilja. Sammanfattningsvis fick revisionsrättens medverkan vid förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet och tonvikten på föredragandens roll genomgående ett positivt mottagande, vilket Terence Wynn senare kommer att redogöra för i detalj. 
Mulder (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka Juan Manuel Fabra Vallés för det sätt på vilket han under de senaste tre åren alltid har varit villig att gå in i en öppen dialog med parlamentet. Dessutom skulle jag vilja önska kommissionär Siim Kallas all framgång i hans nya roll. Jag hoppas för hans skull att Europeiska revisionsrätten kommer att utfärda en positiv revisionsförklaring vid slutet av denna period.
De flesta av oss torde ha valet i färskt minne, och som kommissionär Kallas påpekade i sin inledning var en av huvudpunkterna i den kritik som vi alltid har hört att kommissionen ännu efter tio år inte har lyckats få en positiv revisionsförklaring från revisionsrätten. Detta ger euroskeptikerna vatten på sin kvarn. Vi måste sätta in alla krafter på att få denna förklaring. Revisionsrätten måste emellertid tydligare visa exakt vad kommissionen skall göra för att detta skall ske. Vilka är kriterierna? Varje år läser jag att saker och ting förbättras, men jag vet aldrig hur mycket. Vilka är de konkreta åtgärder som måste vidtas? Parlamentet har lagt fram några förslag i det förgångna, bland annat om en ökning av de ekonomiska korrigeringarna. Exakt vilken betydelse har detta haft? Har revisionsrätten någonsin analyserat detta?
Förra året angav vi särskilt i resolutionen att om det skulle visa sig att pengar inom en viss sektor fortfarande användes på ett felaktigt sätt skulle kommissionen vara tvungen att inställa betalningarna. I kommissionens svar på revisionsrättens anmärkningar sägs att detta i själva verket görs regelbundet. Vad exakt innebar detta? Gjorde det någon nytta? Och hur ligger det till med samarbetet mellan Europeiska revisionsrätten och de nationella revisionsrätterna? Använder de nationella revisionsrätterna samma kriterier i sina revisionsförklaringar som Europeiska revisionsrätten? Är det inte möjligt för en medlemsstat att i slutet av varje budgetår skriva under en deklaration om att alla utgifter tillkommit i god tro? Om detta sedan visar sig icke vara fallet, kan då inte kommissionen straffa det landet för att det har dragit oss vid näsan? Allt detta är konkreta åtgärder som skulle kunna vidtas. Skulle revisionsrätten kunna analysera detta mer i detalj? Jag anser verkligen att det är viktigt för oss att veta i vilken riktning vi arbetar.
I går debatterade vi den nya budgetplanen. De flesta länder säger att de behöver mer pengar än 1 procent som är den procentsats som några medlemsstater har krävt. Hur kan detta försvaras om det år efter år visar sig att pengarna inte används på rätt sätt? Argumenten för att tilldelas mera pengar tenderar då att förlora en del av sin styrka, och därmed tror jag att Europeiska revisionsrätten redan har fått hjälp med utformningen av sitt arbete.
Jag blev också förvånad när jag läste punkt 0.6 i den allmänna inledningen till årsrapporten för 2003. Där fastslås att ökningen av obetalda åtaganden aldrig har varit så stor. Vid slutet av 2003 motsvarade värdet av dessa åtaganden fem års inbetalningar. Det är otroligt mycket. Med andra ord skulle vi kunna fortsätta i fem år utan att ikläda oss några nya åtaganden. Har jag fel när jag menar att denna femårsperiod bara fortsätter att löpa?
Jag anser därför att en hel del behöver göras. Det är inte godtagbart för oss att sakna revisionsförklaring för en period på två eller tre år. Kommissionen måste sätta upp tydliga kriterier som Europeiska revisionsrätten måste bekräfta samtidigt som man anger i viken utsträckning de självpåtagna målen har nåtts. 
Staes (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, ledamöter av revisionsrätten, mina damer och herrar! Jag vill för det första önska Juan Manuel Fabra Vallés lycka till i hans fortsatta ämbetsutövning. Vi har alltid haft ett gott yrkesmässigt förhållande, och det är något som jag ville få sagt här.
Jag vill också hälsa kommissionär Siim Kallas välkommen. Jag har klart för mig att detta är hans första debatt i parlamentet, och jag skulle vilja ge honom en klapp på axeln nu genast som uppmuntran. Jag konstaterar med förtjusning att kommissionär Kallas har läst skrivelsen från budgetkontrollutskottet och från enskilda ledamöter, däribland Jens-Peter Bonde och Paul van Buitenen, och att han, så som det krävdes i skrivelsen, har skjutit upp Marta Andreasens avskedande en tid för att få tid att lyssna och se om avskedandet verkligen är berättigat.
Herr Fabra Vallés! Jag lyssnade med stort intresse på ert bidrag, och liksom Jan Mulder och många andra ledamöter av detta parlament måste jag säga att vi får höra samma historia varje år. Misstag görs i stor mängd, vilket vi även konstaterade efter att ha läst OLAF-rapporten, som offentliggjordes förra veckan. Jag anser att det över lag finns ett problem när det gäller uppföljningar, och i det avseendet skulle jag vilja be revisionsrätten att särskilt precisera den lagstiftning och de bestämmelser som underlättar bedrägerier. Det är möjligt att revisionsrätten i samarbete med parlamentet måste göra upp en tidsplan för att ändra den sortens lagstiftning. Kommissionen måste då reagera på den typen av frågor i dess helhet.
Än en gång noterar jag att rådet inte är närvarande, och enligt min uppfattning är det en skam att en av budgetmyndighetens två grenar år efter år underlåter att värdera och på ett riktigt sätt kontrollera hur frågan om beviljande av ansvarsfrihet sköts. Likaså är de dokument som vi får från rådet i samband med beviljande av ansvarsfrihet alltid pinsamt torftiga, och de ger faktiskt inte mycket information. Jag skulle därför vilja föreslå att rådet från och med nu uppmanas att låta de olika specialiserade rådskonstellationerna svara på den kritik som revisionsrätten riktar mot det område av politiken som närmast berör dem, så att vi kan vara säkra på att beviljandet av ansvarsfrihet genom ömsesidig överenskommelse fungerar på ett mer tillfredsställande sätt. 
Titford (IND/DEM ),
   . – Herr talman! Mina kommentarer om Revisionsrättens årsrapport för 2003 är tyvärr ett eko av de funderingar jag hade förra året. Inte mycket har förändrats: räkenskaper har inte godkänts och ungefär 94 procent av uppgifterna bedöms vara oacceptabla, antingen för att de är osäkra eller fulla med fel. Över hälften av kommissionens generaldirektörer undertecknade sina förklaringar med reservationer. EU säger ”Jag har ingen aning”. Allt det här låter alltför välbekant.
Det borde det också göra. Det här har pågått i tio långa år. I mitt land skulle man ta i med hårdhandskarna mot varje företag som lämnade osäkra räkenskaper, men EU har kommit undan med det – som jag sade – i inte mindre än tio år. Det riktigt tråkiga är att den här decennielånga historien med korruption och misskötsel finansieras av de stackars gamla skattebetalarna.
Det kan inte finnas något bättre tecken på den här institutionens oförmåga än det faktum att en sådan skandal har tillåtits pågå under så lång tid. Ändå avskedades Marta Andreasen för att hon sade sanningen och parlamentet antog en resolution där Regionkommitténs generalsekreterare och ordförande uppmanades att framföra sina ursäkter till en internrevisor för de trakasserier som han fått utstå, men det skedde inte. Det bara fortsätter.
I den här rapporten försöker man att skjuta över skulden för den osaliga röran på medlemsstaterna, men vi får inte göra oss några illusioner om var skulden verkligen ligger. Europeiska kommissionen är ensam väktare av de pengar som medlemsstaterna betalar till Europeiska unionen och kommissionen har ensam befogenhet att vägra betala om den upptäcker något fel. I tio långa år har kommissionen istället varit overksam och tittat åt ett annat håll.
Det är dock inte bara här som folk borde skämmas. Blair och hans kolleger i Förenade kungariket borde skämmas för att de fortsätter att förse Europeiska unionen med skattebetalarnas pengar i en hastighet av 1,5 miljoner GBP i timmen, fast de mycket väl vet vilken röra det hela är. Den brittiska regeringen är skyldig att använda skattebetalarnas pengar på ett klokt sätt. Det misslyckas den fullständigt med.
Är det ingen som oroar sig för den här situationen? Den oroar verkligen mig och den oroar mitt parti. Vi vill att förändringar sker framöver. 
Mote (NI ).
   – Herr talman! Revisionsrätten är en charad: Missbruket av offentliga medel börjar med dess kassörer, och det är därför som det är omöjligt för revisionsrätten att vara effektiv. De få ärliga, erfarna och professionella revisorer som någonsin tillåtits komma i närheten av kärnan för kommissionens finansförvaltningsfunktion har alla berättat om institutionaliserade oegentligheter. Revisionssystemet är inte säkert, förändringar i räkenskaperna går inte att spåra, och det nya systemet kommer inte att vara mycket bättre. De nya förordningar som skall stärka kontrollerna ökar faktiskt risken för bedrägerier. Revisionsrätten och OLAF inriktar sig på de problem som uppstår efter att de offentliga medlen lämnat EU, och det minskar trycket på kommissionen, där det verkliga problemet ligger. Varför har finansförvaltningen annars inte varit föremål för någon oberoende revision på över 14 år? Det är en skandal! 
Elles (PPE-DE ).
   – Herr talman! För tionde året i följd har revisionsrätten, som vi hört, inte kunnat avge en positiv revisionsförklaring om Europeiska unionens årsbokslut. Vi konservativa anser att det här är en beklagansvärd situation och håller med dem som ville att bristerna i det finansiella systemet skulle ha varit helt åtgärdade nu. Jag misstänker att det under tidigare år har saknats en verklig prioritering, även om en kommission fått avgå på grund av vissa av de här problemen. 
Jag välkomnar Siim Kallas, vår nye kommissionär, till hans första framträdande. Om jag minns rätt sade han vid utfrågningen att han kommer att se till att införa nolltolerans för misskötsel och bedrägeri. Det räcker inte med bara ord i det sammanhanget.
Till skillnad från de två föregående talarna, som bara är här för att vara destruktiva och kritiska, skulle vi konservativa vilja se tre prioriteringar under de kommande fem åren. Den första gäller redovisningssystemet. Vi måste inse att det förekommit betydande brister men, som kommissionären och Revisionsrättens ordförande sagt, har vi ett nytt system på gång. Vi välkomnar detta viktiga steg, men vi kommer att övervaka det mycket noga för att se exakt vad det kommer att innebära.
När det gäller frågan om uppgiftslämnare (”whistleblowers”), har vi för det andra ofta fått information – till exempel i Eurostats fall – utan att informationen har följts upp. Vi måste ha ett system som gör det möjligt för människor att stiga fram och tala om exakt vad det är som pågår.
Den sista men viktigaste frågan gäller delad förvaltning. Jag och andra tackar Revisionsrättens ordförande för hans utmärkta arbete, eftersom han har inriktat sig på det verkliga problem som Europeiska unionen står inför. Det handlar inte så mycket om bedrägeri och korruption som om att kunna veta vart pengarna tar vägen: om det nu är revisionsintyg från medlemsstaterna eller om det råkar vara ett internt kontrollsystem, som ordföranden föreslog. Vi måste kunna se till att vi i framtiden får en positiv bedömning av revisionsförklaringen. Vi måste också se till att medlemsstaterna införlivas i systemet och att vi gör de nationella förvaltningarna ansvarsskyldiga, så att EU:s medel redovisas fullständigt och korrekt. 
Wynn (PSE ).
   – Herr talman! För tio år sedan var jag föredragande för ansvarsfriheten och för tio år sedan sade jag att vi aldrig kommer att få någon positiv revisionsförklaring, eller DAS. Det sade jag eftersom vi, oavsett bristerna inom kommissionen eller vilka oegentligheter som förekom, för tio år sedan ganska tydligt kunde se att det handlade om två oförenliga system: det system som Revisionsrätten använde för sin revision och det system som kommissionen använde, med dess funktionssätt.
Det har skett förändringar under de senaste tio åren. Revisionsrätten har ändrat sina metoder – den har övergått till systemet med fyra pelare – och kommissionen har haft sina Kinnockreformer. Jag är dock fortfarande övertygad om att vi inte ens efter den 1 januari nästa år med de nya budgetförordningarna och de nya revisionssystemen kommer att få uppleva en positiv revisionsförklaring, på grund av hur saker och ting är organiserade. Jag skulle vilja rikta en kommentar till Jeffrey William Titford. I ert land har socialdepartementet inte lyckats få ett godkännande av sina räkenskaper under de senaste 14 åren. I USA har räkenskaperna i den federala budgeten inte godkänts på sex år. Det här är ingen unik organisation och det skulle ha hjälpt, herr Titford, om ni verkligen hade deltagit i samtliga de sex utfrågningar som vi höll. Mote dök i alla fall upp vid några tillfällen och ställde några frågor, men Mote är ju också en oberoende ledamot från Förenade kungariket som är oberoende, och inte en oberoende ledamot från Förenade kungariket som Titford är.
Hur som helst, tillbaka till mitt manus. Det som nu sker är att kommissionen säger att den använder sig av räkenskapsavslutning eftersom det är vad som sägs i budgetförordningen. Det är så kommissionen kontrollerar sådant som jordbruksutgifter. Dess hållning är alltså att de kan återkräva medlen. Varför tar inte Revisionsrätten upp det i revisionsförklaringen? Något som är värt att nämna är att när räkenskapsavslutning används återkrävs egentligen medlen från medlemsstaterna. De återkrävs inte från lantbrukarna eller mottagarorganisationerna, vilket betyder att de nationella skattebetalarna står för notan för eventuella oegentligheter eller bedrägerier.
Sedan säger Revisionsrätten att återkrävande är bra, men att vi borde ha ett system där det inte behövs något återkrävande. Systemet borde vara bättre. Det är tämligen lätt att förstå. Sedan säger kommissionen: ja, men det kommer att kosta så mycket att göra det som Revisionsrätten vill göra, att det helt enkelt inte blir lönsamt. Det kan jag också förstå.
Jag kommer att ta upp flera olika slutsatser från budgetkontrollutskottets sex frågestunder med kommissionärerna och Revisionsrätten. Alla kan se att ett av huvudproblemen är delad förvaltning. Som en av Revisionsrättens ledamöter sade vid utfrågningarna, handlar det inte om ett kontrollproblem, eller om ett revisionsproblem, utan om ett förvaltningsproblem. Jag börjar alltså tro att vi behöver ett system som gör utanordnarna i medlemsstaterna ansvariga för att se till att lagar och regler följs.
Det verkar konstigt att bara halva partnerskapet behöver ta ansvar i ett system med delad förvaltning. Det kommer att innebära lagändringar och det kommer att innebära samarbete med rådet och medlemsstaterna. Ur Revisionsrättens synvinkel måste jag fortfarande övertygas om att två av de fyra pelare som Juan Manuel Fabra Vallés nämnde är tillförlitliga.
Jag är verkligt bekymrad när det gäller den mängd transaktioner som granskats, och jag ifrågasätter även den omfattning i vilken andra revisorers arbete används. Vi behöver en regelbunden verksamhetsberättelse om det arbete som gjorts i fråga om nationella revisioner för att vara säkra på att de fyra pelarna ger en insynsvänlig revisionsförklaring. Parlamentet begär dessutom varje år att Revisionsrätten borde dela in sin revisionsförklaring i sektioner så att budgetmyndigheten vet exakt var problemen ligger.
Vi befinner oss i en situation med ett antal regler från Revisionsrätten som kommissionen aldrig kommer att kunna följa till rimliga kostnader, vad den än gör, jämfört med de fördelar som kan vinnas. Jag försöker inte att tänja på reglerna, jag försöker få dem att passa. Jag ber Revisionsrätten att försöka införa regler som det går att följa. Tänk er att Barcelona spelar mot Manchester United i en Europacupfinal inför en publik på 70 000 personer som alla har ögonen riktade mot planen och spelarna. Hela Europa följer det här. Domaren kommer ut på planen, han går till mittpunkten och framför fötterna på Wayne Rooney lägger han inte ner en fotboll, utan en rugbyboll. När spelarna försöker att tala om vilka problem de kommer att ha med en oval boll, säger han: Bry er inte om bollen, sätt igång att spela!
Det är, rent ut sagt, så Revisionsrätten ställer sig till insatser för att förändra systemet. Revisionsrätten säger: Bry er inte om bollen, utan sätt igång att spela! Låt oss dock vara tydliga: den här analogin betyder inte att kommissionen eller medlemsstaterna skall ses som den offentliga förvaltningens elit.
Jag har en sista kommentar. Som tur är ingår jag i det tillfälliga utskottet för den nya budgetplanen. Vi borde inte enas om en ny budgetplan förrän vi löst det här problemet med tillförlitlighet och ansvarsskyldighet från medlemsstaternas sida. 
Virrankoski (ALDE ).
   – Herr talman! Först vill jag tacka revisionsrätten och särskilt dess ordförande Juan Manuel Fabra Vallés för dess årsrapport och för att den har presenterats här i parlamentet. Årsredovisningen visar på svagheter i EU:s förvaltning. Det finns problem som särskilt visar sig på det strukturella planet. Förra året förblev totalt 8,3 miljarder euro outnyttjade. I mitten av året minskade utbetalningarna med 5 miljarder euro, men redovisningen visar ändå upp ett underutnyttjande på 3,1 miljarder euro. Allt som allt är den totala siffran för outnyttjade budgeterade anslag för perioden 2000–2003 34 miljarder euro. Resultatet av detta är att beloppet för obetalda åtaganden har ökat till 69,3 miljarder euro, vilket innebär att vi för att betala resterande skulder kommer att behöva anslag motsvarande två hela år.
Förvaltningen av strukturpolitiken talar för en noggrann omvärdering när de nya bestämmelserna utformas. Ett annat problem är olagliga utbetalningar på jordbruksområdet, något som mellan 1971 och förra året uppgick till 3,1 miljarder euro. I framtiden bör vi införa ett system där oberättigade utbetalningar direkt kan dras av från det bistånd som betalas till en medlemsstat påföljande år så att den summa som dragits av kan stå kvar på medlemsstatens konto.
Den årsredovisning och rapport som nu har presenterats är de första som görs enligt den nya budgetförordningen. De är därför mycket viktiga för framtiden. Den revisionsförklaring som finns i rapporten ger än en gång anledning till oro. För tionde gången i rad är redovisningen nu allt annat än sund, och den ger inte någon garanti om att kommissionens kostnader när det gäller dess utbetalningar är helt och hållet lagliga eller berättigade. Detta gör det svårt att kontrollera hur det ligger till. Om inte kommissionen har agerat på ett helt och hållet lagligt eller lämpligt sätt borde den första tanken bli att den bör avgå. Den borde ha avgått under vart och ett av de senaste tio åren. Lagenlighet och gott uppförande är grunden för all förvaltning. Det var emellertid endast Jacques Santers kommission som avgick, och skälen till detta var snarare politiska än rättsliga.
Varje bedömning av ansvarsfrihet bör grunda sig på vad som är rätt sett från mänsklig synpunkt. Frågan uppkommer huruvida redovisningen och förvaltningen har fått den uppmärksamhet som en aktsam man skulle ägna åt sin egen ekonomi. Den typ av misstag som har begåtts är också en avgörande faktor. Handlar det här om en skillnad i uppfattningen om tolkning, slarv, ett tydligt förvaltningsfel eller avsiktligt bedrägeri? Revisionsförklaringen ger inget tydligt svar i fråga om vilket slags fel som har begåtts. Något måste göras för att förbättra arbetet med förvaltning och revision i framtiden. Det är därför som jag håller med föredraganden för beviljandet av ansvarsfrihet, Terence Wynn, när han kräver att systemet skall förbättras. I går höll också Atzo Nicolaï, som företräder det land som innehar ordförandeskapet, med om detta. 
Lundgren (IND/DEM ).
   – Herr talman! Revisionsrättens årsrapport är en i huvudsak kompetent och övertygande genomgång av Europeiska gemenskapernas räkenskaper. Men det är, som vi alla här konstaterar, i sig självt en skandal att det nu för tionde gången inträffar att revisionsrätten inte kan ge en ren revisionsrapport.
Då är att märka att revisionsrätten ju inte ägnar sig åt att försöka avslöja bedrägerier och annan brottslighet. Det är OLAF:s uppgift, och sådana skandaler finns det också gott om i hela EU:s verksamhet. Bland EU:s parlamentariker och tjänstemän talas det öppet om skandaler som aldrig har dragits upp i offentlighetens ljus och beivrats, trots att de är välkända för många.
Vi finner att revisionsrätten inte kan godkänna transaktioner som avser jordbrukspolitik, strukturpolitik, bistånd och föranslutningsstöd. Det rör sig om de beloppsmässigt helt dominerande transaktionerna och innebär i sin tur att den allra största delen av dessa betalningar ligger utanför medborgarnas kontroll.
Det innebär också att EU inte borde ägna sig åt att betala ut pengar till länder och organisationer som sedan har till uppgift att spendera pengarna enligt EU-myndigheternas vilja. En sådan uppläggning kommer sannolikt aldrig att kunna kontrolleras. Det finns egentligen inga skäl att driva dessa verksamheter som inte kan kontrolleras på områden som jordbruk, strukturpolitik och bistånd.
Det finns skäl att hjälpa fattiga EU-länder men det bör ske genom icke öronmärkta transfereringar. Bistånd till icke EU-länder bör inte kanaliseras via EU-myndigheter utan via FN-organ eller direkt från medlemsländerna. 
Martin, Hans-Peter (NI ).
   – Herr talman! Den som följer den här debatten utan att dra den slutsatsen att detta är den idealiska tidpunkten att överväga några grundläggande frågor måste ha hållit för öronen mycket hårt.
Som institution bör en revisionsrätt alltid vara en av allmänhetens närmaste bundsförvanter. Betrakta det sätt som revisionsrätten arbetar på nu för tiden och fråga dig om det finns några som helst garantier för att den kommer att ha den rollen. Vad är det som har pågått under de senaste åren? Än i dag minns jag de svarta rubriker som revisionsrättens rapport gav upphov till 1992. I dag säger emellertid folk att allt ”är sig precis likt igen”.
Innebär det ett framsteg för revisionsrätten eller Europeiska unionen att vi ledigförklarar 25 viktiga tjänster inom revisionsrätten, och om så är fallet, vilka kommer kvalitetsförbättringarna att vara? Vad jag förväntar mig av er, herr Fabra Vallés, är att ni nu tänker på vad ni gör mot bakgrund av vad som hittills har sagts, och sedan förväntar jag mig att vi sätter i gång med denna debatt om principfrågor. 
Maat (PPE-DE ).
   – Herr talman! När jag säger att revisionsrättens årsrapport är ett bra redskap för parlamentet är detta också en komplimang till revisionsrättens avgående ordförande. Innan jag går in på rapporten mer i detalj har jag emellertid två politiska kommentarer att fälla.
Både gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa och Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har kommenterat jordbrukspolitiken. Jag kan inte förneka att det då och då kan bli fel när det gäller utbetalningar, men det kan aldrig vara meningen att industrin skall bli lidande när kommissionen eller en medlemsstat inte lyckas agera riktigt och i enlighet med gällande regler. Sättet för genomförandet kan aldrig vara ett skäl till att återuppta ett angrepp på den europeiska jordbrukspolitiken med dess höga normer för livsmedelssäkerhet, miljön och djurens välbefinnande.
Jag skulle vilja rikta in mig på en särskild punkt i rapporten, nämligen EU:s politik i fråga om djursjukdomar. Revisionsrätten har rätt när man säger att avskaffandet av principen att avstå från vaccinering i början på 1990-talet byggde på antaganden. Förutsättningarna för dessa antaganden har ändrats dramatiskt. Antalet slakterier har sjunkit drastiskt, och antalet kreatur som transporteras har ökat exponentiellt. Så långt tillbaka som 1998 varnade FN:s fackorgan för livsmedels- och jordbruksfrågor (FAO) kommissionen för vad detta kunde leda till och för en möjlig spridning av djursjukdomar. Jag noterar att kommissionen har gjort praktiskt taget ingenting av dessa varningar. Efter påtryckningar från tillfälliga utskottet för mul- och klövsjuka ändrades lagstiftningen när det gäller mul- och klövsjuka i viss utsträckning, men fortfarande inte i överensstämmelse med rekommendationerna från FAO eller Internationella byrån för epizootiska sjukdomar (OIE). Detta är en punkt där en mycket mer dynamisk inställning från kommissionens sida verkligen skulle behövas för att göra revisionsrättens rapport rättvisa.
Det finns tre saker som kommissionen bör ta itu med. Framför allt måste den se till att principen att inte vaccinera omprövas och att vaccinering blir norm, vilket också har slagit igenom i hela världen i linje med OIE:s krav. För det andra måste detta genomföras på ett enhetligt sätt i varje medlemsstat. För det tredje får det som har att göra med EU-bestämmelser inklusive utbetalningar av slaktbidrag aldrig mer stå i vägen för genomförandet av denna politik. 
Bösch (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att lyckönska revisionsrätten till denna rapport. Dess rapporter i det förgångna har varit svagare än den här, som jag anser är bra och viktig, särskilt med tanke på att vi står i begrepp att förhandla om en ny budgetplan. Kommissionen har ett stort ansvar i detta avseende. Det får helt enkelt inte förekomma att det hela slutar med att vi får en avhyvling av finansministrarna i just de länder som inte genomför strukturfonderna, när vi har öst över 100 miljarder euro just i den riktningen. Herr kommissionär, det är på den här punkten som vi måste ändra budgetplanens mål.
Samma sak gäller återigen när vi ser var de viktigaste bristerna och bedrägerierna uppträder. Här tänker jag på hela området med återbetalningar för jordbruksprodukter. Bollen ligger nu hos kommissionens domstol. För så länge som vi håller oss med denna typ av strategier i Europeiska unionen kommer vi att få fortsätta att läsa rubriker som gör ned EU:s politik. Vad vi kan lära oss av denna rapport är att dessa strategier måste överges.
En annan punkt som jag vill fästa er uppmärksamhet på är att vi inrättade ett bistånd som skulle tilldelas de tio nya medlemsstaterna före anslutningen. Fram till dessa länders anslutning kunde vi konstatera att endast 15 procent av medlen hade utnyttjats. I dag hörde jag av den kommissionsledamot som ansvarar för Sapard att pengarna flödar i en strid ström, trots att det handlar om ett instrument avsett att användas före anslutningen snarare än efter denna. Det kommer fler anslutningar; de är faktiskt redan på gång. Låt oss ta lärdom av den som just har genomförts. Detta är kommissionens ansvar, och det är här som processen kan påskyndas en del. Om så sker kommer denna rapport att framstå som en stor succé. De anställda vid revisionsrätten är inte historiker, och det är inte vi i detta parlament heller. Vi vill göra något positivt när det gäller de punkter mot vilka revisionsrätten riktar sin kritik. 
Lang (NI ).
   – Herr talman! På samma sätt som den gör varje år betonar Europeiska revisionsrätten de allvarliga problem, de uppenbara brister och de fall av bedrägeri som har samband med budgetförvaltningen, särskilt när det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturfonderna.
Varje år noterar Europaparlamentet och medlemsstaterna dessa faktorer, men ingenting förändras. Ingenting förändras eftersom Europa har blivit en jättestor byråkratisk apparat där ingen är verkligt ansvarig längre, en slutsats som också drogs ur analysen av rapporten från den oberoende expertkommittén som ledde till att Jacques Santers kommission avgick 1999.
Vad mera är, OLAF har varken medel eller vilja att kontrollera att gemenskapens medel används korrekt, och medlemsstaterna har en tendens att skydda de egna medborgare som misstänks för bedrägeri. 
Kort sagt, det är på tiden att medlemsstaterna, som är de som främst bidrar till gemenskapens budget, granskar de medel som tilldelas dem och kontrollerar att dessa förvaltas på ett korrekt sätt, och att de bestraffar lagöverträdare hårt, inräknat de som gör sig skyldiga till bedrägeri. Annars kommer vi att få samma rapport från revisionsrätten varje år, med kritik av samma brister men utan något som helst praktiskt resultat. 
Pálfi (PPE-DE ).
   – Jag vänder mig i dag till er i egenskap av delegat från ett land som på grund av sin historiska erfarenhet entydigt bekänner sig till projektet ett förenat Europa. Churchill talade efter andra världskriget om Östeuropa och fällde en kommentar om de östeuropeiska länderna – exakt de länder som just har återförenats med Europa – och sade att de hade slukats av Sovjetunionen och att matsmältningen kommer efter måltiden. Låt mig än en gång ta upp denna tanke om matsmältning, nämligen de så kallade föranslutningsfonderna som möjliggör för dessa stater att delta i processerna inom EU så snart och så effektivt som möjligt.
Låt mig påpeka att revisionsrätten är mycket uppriktig i sin rapport när det gäller föranslutningsfonderna. Dess undersökningsmetod är tydlig och ger därför även ledning för framtiden, eftersom den kan användas för att undersöka samma fonder kommande år. Dess iakttagelser är korrekta, och som min kollega Herbert Bösch sade, föranslutningsfonderna gav mycket liten om ens någon hjälp till de tio nya medlemsstaterna. Till exempel hade tre år efter bildandet av Sapard bara 14,8 procent av medlen fördelats. I rapporten påpekades också att myndigheterna i kandidatländerna gjorde villkoren för dessa medel onödigt komplicerade. Sammanfattningsvis kan sägas att revisionsrätten med sin rapport utgör ett stöd för det politiska beslutsfattandet och uppföljningsprocessen. 
Ayala Sender (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill också tacka Juan Manuel Fabra Vallés i dag för de tre åren som ordförande för Europeiska revisionsrätten, för revisionsrättens befästa yrkeskunnighet, stärkandet av dess verksamhet och den trovärdighet som kännetecknar dess rapporter och yttranden, som är så användbara och grundläggande för Europaparlamentets och dess ledamöters arbete.
Som ny parlamentsledamot måste jag dock uttrycka min besvikelse och bestörtning, eftersom det visar sig att också detta år – jag hör att besvikelsen är ännu större hos de ärade ledamöter som har varit här betydligt längre – är presentationen av årsrapporten en frustrerande tillställning. Alla ansträngningar och framsteg som olika institutioner har gjort, och slutligen Europeiska kommissionen på begäran av Europaparlamentet, är fortfarande inte tillräckliga för att uppnå en positiv revisionsförklaring. Det har förekommit fler reservationer än framsteg, och medborgarna får fortfarande dåliga nyheter om oegentligheter och otillfredsställande situationer.
Jag tycker dessutom att tio år är en tillräckligt lång tid och att det denna gång när vi inleder förhandlingar om en ny budgetplan, i ett utvidgat Europa bestående av 25 länder som snart kommer att bli 27, är oerhört brådskande att vi når en kompromiss mellan institutionerna så att det delade ansvaret slutligen kan klargöras och att vi därmed kan hindra den ökande risken för åternationalisering. Det handlar om klagosånger från folk som avskräckta av de årliga dåliga nyheterna om redovisningen tror att lösningen är att minska unionens budget och återgå till mindre gemenskapspolitik, med mindre solidaritet och mindre sammanhållning.
Mina damer och herrar! Jag finner det oacceptabelt att se euroskeptiker och de som vill åternationalisera utnyttja revisionsrättens rapport och vår oförmåga att uppnå en positiv revisionsförklaring för att attackera Europeiska unionens kärna, ekonomin, den sociala sammanhållningen och den framtida politiken. Därför vädjar jag till kommissionen – till Siim Kallas som under sin första dag har visat en stark vilja – och till revisionsrätten – till Juan Manuel Fabra Vallés, med sin erfarenhet – att försäkra oss om att vi finner en nyskapande linje, ett starkt institutionellt åtagande med Europaparlamentet som naturligt leder oss till en positiv revisionsförklaring och som garanterar de europeiska medborgarna att deras bidrag till europeisk integration är ordentligt planerat och lämpligt använt och att det bidrar till det mervärde vi alla strävar efter. 
Fjellner (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först skulle jag vilja tacka Fabra Vallés och revisionsrätten. Som ny ledamot måste jag säga att det har varit en mycket spännande läsning. Även om revisionsrättens språk är artigt är kritiken mycket svidande. Jag är förvånad över att bristerna var så stora och jag tycker att tio år utan positiv revisionsförklaring talar sitt eget entydiga språk.
För mig är nog det mest anmärkningsvärda bristerna i det som är mest grundläggande, nämligen bristerna i just redovisningssystemet. Vi kan inte acceptera mindre än att dessa problem snarast åtgärdas.
Jag skulle dock just nu vilja fokusera på någonting egentligen helt annat. I dagarna debatteras här i plenum två viktiga frågor, dels denna revisionsrapport, dels frågan om EU:s budgetplan. Jag tycker det är hög tid att binda ihop dessa två frågor.
I revisionsrättens rapport finns viktig och bärande kritik som man måste ta hänsyn till när man planerar för framtiden. Efter att ha läst rapporten blir det uppenbart att unionen på många områden inte har möjlighet att på ett vettigt sätt göra av med tilldelade pengar. Trots det verkar de flesta argumentera för mer pengar. På samma sätt visar revisionsrätten att nyttan av unionens pengar på många områden är begränsade. Ändå vill många satsa mer pengar just där.
På de områden där behovet av reformer är stort och där problemen är många, löses inte problemen genom att vi anslår mera pengar. Just därför skulle jag egentligen vilja vända mig till flera än bara kommissionen, nämligen till ledamöterna i denna kammare och andra och uppmana alla dem som på ett seriöst sätt önskar debattera frågan om budgetplanen, EU:s ekonomiska framtid, att faktiskt läsa denna revisionsrapport och ta innehållet på fullaste allvar. Det finns väldigt mycket som är bärande där och som går förlorat för EU om man inte tar hänsyn till det. 
Casaca (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill också berömma revisionsrättens arbete som har utförts under de senaste åren och särskilt nämna att det fastställs i årsrapporten för 2003 att kommissionens avdelningar, främst OLAF, inte har följt upp ett antal bedrägerifall som innefattar gemenskapens jordbruksbudget. Detta är faktiskt den mest oroande aspekten av situationen, desto mer på grund av att det viktigaste fallet vi debatterade i parlamentet under förra mandatperioden var , som inleddes i oktober 1999 när OLAF underrättades av den italienska polisen om bedrägeri, som enligt den italienska polisen kostade gemenskapsbudgeten 100 miljoner euro.
Det var med stor förvåning jag i november 2004 hörde den nytillträdda kommissionen säga att det inte förekom någon konkret anklagelse om någon förlust som avser gemenskapsbudgeten. Som jag oräkneliga gånger har sagt här i kammaren är detta i högsta grad otroligt och visar allvaret i detta olösta problem med storskaligt bedrägeri inom Europas storskaliga livsmedelsindustri. Mer än någon annan mindre formell oegentlighet är det detta problem som jag vill fästa parlamentets, kommissionens och särskilt Siim Kallas’, som deltar med oss i den här debatten, uppmärksamhet på. 
Parish (PPE-DE ).
   – Herr talman! Återigen har Revisionsrätten lagt fram en rapport där man ifrågasätter tillförlitligheten i kommissionens räkenskapsmetoder och själva räkenskaperna för tionde året i rad. Revisionsrätten anger att nästan 95 procent av EU:s budget uppvisar allvarliga problem vad gäller tillförlitlighet och effektiva utgifter. För två år sedan tog Marta Andreasen, kommissionens chefsrevisor, upp flera problem i samband med EU:s räkenskaper. I stället för att lyssna till henne och följa hennes råd vände kommissionen sig mot henne, suspenderade henne från jobbet och avskedade henne sedan, två veckor innan den gamla kommissionen avgick.
Befolkningen i Europa är skeptisk mot många EU-frågor, men deras största oro är det faktum att Europeiska unionen inte klarar av att få sina räkenskaper ordentligt godkända och reviderade. Den här situationen kan inte fortgå, eftersom den kommer att ge Europeiska unionen ett allt sämre rykte. Det är absolut nödvändigt att den nya kommissionen omedelbart gör något för att återupprätta allmänhetens förtroende.
Som ledamot i parlamentets tillfälliga utskott för mul- och klövsjuka vill jag nu inrikta mig på Revisionsrättens särskilda rapport om krisen 2001. I Revisionsrättens rapport påpekas den brittiska regeringens många misslyckanden under mul- och klövsjukeepidemin. Det fanns inga föreskrifter för hur ett allvarligt utbrott av mul- och klövsjuka skulle hanteras, och det fanns inga lämpliga finansiella kontroller för att hantera det. Revisionsrätten påvisade också många större problem när det gällde djurtransporter. Regeringens fördröjning på tre dagar med att förbjuda djurtransporter gjorde att sjukdomen kunde spridas snabbt, vilket ledde till att dubbelt så många djur behövde slaktas. Bristen på finansiell kontroll från Förenade kungarikets regering ledde till att Europeiska kommissionen förkastade nästan två tredjedelar av landets anspråk och cirka 948 miljoner GBP ur EU:s katastroffonder. Det har lett till att skattebetalarna i Förenade kungariket förlorat cirka 600 miljoner GBP.
Revisionsrättens särskilda rapport om mul- och klövsjuka understryker återigen behovet av att göra en fullständigt offentlig utredning om utbrottet av mul- och klövsjuka 2001 i Förenade kungariket. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om situationen i Colombia. 
Ferrero-Waldner,
   .  Herr talman, mina damer och herrar! Till att börja med vill jag säga att Colombia är angeläget för oss, eftersom det är ett land där många av Europeiska unionens intressen är involverade. Det sträcker sig från handel och investeringar till frågor som produktion och handel med narkotika, kriminella nätverk, terrorism, invandringsströmmar och den regionala aspekten av konflikten som äger rum där. Fast mer än något annat inbegriper det värden som vi delar med våra colombianska vänner, såsom respekt för mänskliga rättigheter, rättsstatsprincipen och också minskad fattigdom och hållbar ekonomisk utveckling.
Därför tackar jag er för att ni ger mig möjligheten att föra fram min bedömning av situationen i Colombia och den politik vi vill anta med tanke på denna situation. Jag skall diskutera det strategiska syftet med våra åtgärder och de grundläggande principer och instrument som bär upp dem och som vi tillämpar med detta mål i åtanke. De fortsatta allvarliga brotten mot mänskliga rättigheter och det faktum att säkerhetssituationen fortfarande är mycket svår för många colombianer gör oss självklart mycket oroliga och kräver vårt helhjärtade stöd, framför allt med det colombianska folket.
Vårt strategiska syfte är således att uppnå hållbar fred och stöd för colombianerna för att nå det målet. Hörnstenen i vår strategi generellt sett när det gäller Colombia är inriktad på en fredlig lösning. Det kommer inte att finnas någon uteslutande militär lösning på den här konflikten. Därför är det viktigt att vi hittar tillvägagångssätt för att uppnå en fredlig överenskommelse även med illegala väpnade grupper, förutsatt att de är villiga att inleda riktiga förhandlingar om ett fredsavtal. Mot bakgrund av detta lägger kommissionen stor vikt vid FN:s generalsekreterares goda tjänster, framför allt vad gäller hans hantering av illegala väpnade grupper i Colombia. Amerikanska samarbetsorganisationens aktuella engagemang i ”Mission of support for the peace process in Colombia” och den mexikanska regeringens medling mellan den colombianska regeringen och utgör båda mycket värdefulla bidrag. Alla illegala väpnade grupper måste sätta stopp för fientligheterna. De har också uppmanats att visa sin vilja att slutligen inleda fredsprocessen genom att omedelbart och ovillkorligt frisläppa alla i gisslan och alla andra personer som de håller i fångenskap.
Vi i Europeiska unionen måste fundera över hur vi kan tillhandahålla finansiellt stöd för att stödja fredsförhandlingarna så snart en omfattande strategi för hantering av de väpnade grupperna har fastställts. Vi är övertygade om att Colombias pulserande civila samhälle också spelar en avgörande roll i dessa fredsförhandlingar genom att föra en fortgående dialog med den colombianska regeringen och med det internationella samfundet.
Vårt mål på kort sikt är att säkra efterlevnaden av de åtaganden som fastställdes under Londonkonferensen 2003 av det internationella samfundet och den colombianska regeringen. Samtidigt som vi måste hålla våra löften när det gäller finansiellt stöd måste den colombianska regeringen också efterleva de löften den har gett. Detta gäller särskilt dem som rör mänskliga rättigheter, som den har gett till FN:s högkommissarie med ansvar för dessa frågor.
Mötet som har sammankallats av den colombianska regeringen den 3 och 4 februari 2005 är ett bra tillfälle både för att upprepa det internationella samfundets solidaritet med det colombianska folket och att utfärda en påminnelse om de åtaganden som redan har utfästs.
Vår strategi när det gäller Colombia är således baserad på tre grundläggande principer: den första principen är främjandet av respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande rättigheter, som går hand i hand med övervakningen av situationen för mänskliga rättigheter. Den andra principen är god förvaltningssed, som innefattar vårt stöd till den colombianska regeringen, särskilt när det gäller deras ansträngningar att upprätta rättsstatsprincipen. Den tredje principen, naturligtvis, är hållbar utveckling, särskilt utvecklingen av social sammanhållning som också diskuterades på toppmötet i Guadalajara i maj.
Europeiska unionen och kommissionen utnyttjar alla tillgängliga utrikespolitiska instrument för att uppnå dessa syften. Ett av dessa instrument är aktiv diplomati, varigenom vi stöder den internationella fredsprocessen. Ett annat viktigt instrument är de oerhört gynnsamma handelsavtalen för colombiansk export, och med det menar jag det förslag vi har lagt fram för ordningen med allmänna tullförmåner. Detta möjliggör att handelsförmåner för Colombias export upprätthålls, vilket naturligtvis även främjar en hållbar ekonomisk utveckling. Det tredje instrumentet är utvecklingsbistånd.
När man ser till gemenskapsstöd som sådant, genom vilket EU:s medlemsstater tillhandahåller bilateralt stöd, framgår att kommissionen verkligen har uppfyllt sina åtaganden. Jag tycker att vi skall vara stolta över att vi faktiskt har gjort mer än vi åtog oss att göra. När vi nu befinner oss i slutet av den aktuella programperioden kommer vi att kunna göra ännu mer, och på givarkonferensen 2001 anslogs 140 miljoner euro till Colombia för perioden 2001–2006. Det är den största summa vi har spenderat på ett enskilt land i Latinamerika. I slutet av 2003 hade vi redan överlämnat 136 miljoner euro, och jag är övertygad om att vi mellan 2004 och 2006 har tilldelat allt stöd som faktiskt avsevärt överstiger det som utlovades.
Det finns ett antal prioriteringar som vi försöker uppnå genom detta gemenskapsbistånd, som Colombia självt administrerar. En av dessa är förstärkningen av institutioner, särskilt inom rättssystemet och där rättsstatsprincipen berörs. Detta är mycket viktigt. För det andra försöker vi stödja fredsprocessen genom så kallade ”fredslaboratorier” som är omfattande program för integrerad lokal utveckling. De syftar främst till att komplettera fredsinitiativ på lokal nivå. Som jag redan har sagt försöker vi slutligen försvara mänskliga rättigheter och ge humanitärt bistånd, särskilt till utvisningsoffer. Tack vare reformerna av gemenskapsbiståndets förvaltning som påbörjades av min företrädare Chris Patten ökade nettobetalningarna oerhört och uppgick redan 2003 till nästan 30 miljoner euro.
Jag har försökt att ange vad som är grundläggande för en bra politik för Colombia. Jag anser att vi måste fortsätta på denna väg och att ni kan lita på att kommissionen också gör det i framtiden. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det är uppenbart att situationen för de mänskliga rättigheterna i Colombia är allt annat än perfekt, och det är också uppenbart att Europaparlamentet måste bidra till fredens sak och verka för mänskliga rättigheter och FN:s rekommendationer om mänskliga rättigheter. Dessa rekommendationer vänder sig oftast inte bara till den colombianska regeringen, utan också till de väpnade parterna, som de paramilitära grupperna FARC och ELN, organisationer som står på Europeiska unionens lista över terroristorganisationer.
Det är i själva verket FARC som bär ansvaret för mer än 6 000 kidnappningar och över 300 mord de senaste åren. De är också ansvariga för truppminor som i genomsnitt tyvärr dödar två personer per dag i Colombia, av vilka 40 procent är civila och hälften därav är barn.
President Álvaro Uribe har genomfört en demokratisk säkerhetspolitik som har bidragit till en rad förbättringar. De senaste åren har kidnappningarna minskat med 26 procent och mordstatistiken är den lägsta på 18 år, men väldigt många borgmästare utsätts för hot.
Vi får inte glömma att president Álvaro Uribe är en av de få stats- och regeringschefer som har kommit till detta parlament och närvarat i kammaren. Dessutom har han närvarat i utskottet för att hålla en uppriktig dialog med ledamöter om situationen för de mänskliga rättigheterna i sitt land. Denna dialog har vice presidenten fortsatt, som varje år kommer för att tala med icke-statliga organisationer och för att informera dem om de framsteg som regeringen har gjort på detta område.
Herr talman! Jag skulle vilja påstå att det endast är genom ignorans och misstroende som vi kan misslyckas med att se de framsteg som har gjorts de senaste åren som ett resultat av den colombianska regeringens politik. Det är uppenbart att vårt parlament måste stödja saken för mänskliga rättigheter och att regeringen kan och måste göra mer. Men det är också uppenbart att förövarna av mord, utpressning och de som skapar offren är terroristorganisationerna – FARC och ELN –, och vi måste vara obevekliga i vår jakt på dessa organisationer, som är de verkliga förövarna bakom avsiktliga brott mot de mänskliga rättigheterna i det landet. 
Medina Ortega (PSE ),
   . – Herr talman! Det gläder mig att Benita Ferrero-Waldner för närvarande är här på kommissionens vägnar. Parlamentet hade ett utmärkt samarbete med Benita Ferrero-Waldner när hon var rådsordförande, och jag är säker på att det kommer att upprätthållas de kommande fem åren. Jag är också mycket imponerad av hennes presentation av situationen i Colombia. Colombia är antagligen ett av de visuellt sett mest fantastiska länderna i hela världen, ett vackert land med fantastiska tillgångar och underbara människor som är vänliga och charmiga.
Samtidigt har Colombia ett problem: institutionaliserat våld. Gatuvåldet och konfrontationerna mellan gerillor och narkotikasmugglare är resultat av ett oerhört orättvist system och av de enorma ojämlikheter som råder i landet. Även om vi lyckas stoppa gerillaaktiviteterna och narkotikasmugglingen återuppstår ändå våldet om vi inte löser de här problemen. Jag tycker att kommissionen har visat oss en tydlig, objektiv, detaljerad och mycket konstruktiv strategi. Det handlar inte bara om att ta itu med ett av problemen. Det står helt klart att det inte går att uppnå någon fred om våldet fortsätter, men samtidigt kan ingen fred uppnås om vi inte löser de underliggande problemen.
Jag tycker att kommissionen har visat vilken väg som är bäst att följa, eftersom den åberopar alla delar: mänskliga rättigheter, säkerhet, utveckling och framför allt social utveckling. All regeringspolitik skulle behöva inbegripa alla dessa delar, och kommissionen och Europeiska unionen som helhet måste göra det möjligt för de colombianska myndigheterna och alla andra inflytelserika organisationer att hjälpa landet att gå framåt.
Otvivelaktigt har terrorist- och gerillaorganisationer utfört terroristhandlingar, men vi får inte glömma att många ledare för fackföreningar på vänsterkanten i Colombia har mördats av paramilitära organisationer. Många gånger vet vi inte om de här organisationerna har kopplingar till regeringen. Jag känner därför att kommissionärens strategi är den rätta, och vi bör arbeta på att genomföra den strategin för att kunna hjälpa det colombianska folket. 
Lipietz (Verts/ALE ),
   . – Fru kommissionär, herr talman, mina damer och herrar! Vilken är vår ståndpunkt i frågan om att främja fred i Colombia? Under den föregående mandatperioden kritiserades det som kallades för ”Colombiaplanen”, och långtgående sociala reformer föreslogs. Kommissionen, rådet och parlamentet förklarade att de var redo att spela rollen som medlare i förhandlingarna mellan regeringen och gerillorna på initiativ av president Andrés Pastrana. Hindren i samband med denna förklaring var för det första att de colombianska myndigheterna övergav den här politiken och för det andra FARC:s skandalösa sedvana att ta gisslan, vilket fallet Ingrid Betancourt är ett exempel på. Fältet har därför lämnats fritt för extremisterna på båda sidor: på ena sidan FARC och på andra sidan president Álvaro Uribes regering, som på ett farligt sätt satt den konstitutionella staten på spel genom att ha föreslagit att värva civilpersoner och ge paramilitära grupper immunitet och finansiering.
Vad kan vi då göra? Det finns bara en lösning: att stödja det civila samhällets ansträngningar att främja fred, som till exempel har kommit till uttryck genom ”Permanent Assembly of Civil Society for Peace”. Vi får inte glömma att denna form av samordning har resulterat i en insamling av tio miljoner underskrifter för fred. Församlingen föreslår nu ett brett humanitärt avtal som till exempel inkluderar utbyte av fångar och framför allt respekt för internationell humanitär rätt från båda sidor. Ur den här synvinkeln ansluter jag mig till kommissionär Benita Ferrero-Waldners yttrande. Vi uppmanar den colombianska regeringen att respektera den konstitutionella staten och den humanitära rätten. Vi förväntar oss att gerillorna släpper gisslan som ett tecken på att de önskar återvända till förhandlingsbordet. Vi skall finansiera fredslaboratorierna och främjandet av det civila samhället i Colombia. Europa kan bäst främja fred i Colombia genom att stödja initiativ av detta slag och genom att stödja de lokala myndigheter i Colombia som följer upp dem. 
Catania (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Även om jag till viss del välkomnar det som kommissionären har sagt i kammaren tror jag att de olika frågorna måste undersökas mer noggrant.
Den första frågan när det gäller Colombia handlar om den politik som president Álvaro Uribe har inlett. För bara ett par veckor sedan kunde vi se ett fotografi av den colombianska presidenten på framsidan av den respekterade amerikanska veckotidningen . Där påstods det att president Álvaro Uribe när han var på Förenta staternas försvarsministerium 1991, innan han valdes till president, hade kopplingar till Medellíns narkotikakartell och var vän till Pablo Escobar.
Som om inte det räckte har president Uribes politik de senaste åren utgjorts av att uteslutande uppmuntra de paramilitära styrkorna. Det har skett till den grad att han för några månader sedan bjöd in paramilitära ledare till parlamentet och visade att han bara är beredd att diskutera med den ena sidan i det här kriget. Till och med Ingrid Betancourts släktingar har påstått att det är president Álvaro Uribe som inte godtar något humanitärt utbyte. De senaste åren har den nationella säkerhetspolitiken varit fokuserad på godtyckliga massfängslanden, kriminalisering av sociala konflikter, massakrer på fackföreningsmedlemmar och brott mot de mänskliga rättigheterna.
Mot denna bakgrund anser vi att Europeiska unionen inte skall förklara sig vara neutral i detta sammanhang, utan den bör tvärtom uppmuntra sökandet efter en politisk lösning på konflikten och ett slut på militära strider, som president Álvaro Uribe för närvarande stöder. Vi måste göra allt vi kan för att följa Londonförklaringen från juli 2003 och rekommendationerna från FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter från mars 1994. Vi får inte glömma att det faktiskt är den colombianska regeringen som har misslyckats att hålla överenskommelserna.
Slutligen, med tanke på internationellt och europeiskt samarbete måste det framhållas att medel för fredslaboratorier allt för ofta går till områden som helt kontrolleras av paramilitära grupper. Jag anser att kommissionen och rådet i större utsträckning skall ta med detta i beräkningen. 
Allister (NI ).
   – Herr talman! Tyvärr har terrorister från Nordirland bidragit till att destabilisera Colombia. År 2001 greps en av IRA:s främsta bombtillverkare vid namn Monaghan och ytterligare två personer i Colombia medan de gav terroristråd till den narkotikafinansierade marxistgerillan FARC. Deras uppdrag var vid det tillfället att förbättra en flygbränslebomb med specialutrustning som IRA ställt till förfogande. Vid två tidigare besök som organiserats av Sinn Féins företrädare på Kuba hade IRA redan vidarebefordrat sina kunskaper om tillverkning av bilbomber och granatkastare till FARC. FARC har därefter regelbundet använt bilbomber och granatkastare av exakt samma slag som de IRA använder sig av. Som tack för sina dödliga expertkunskaper fick Sinn Féin-IRA sex miljoner dollar och Colombias befolkning fick massmord och förödelse.
Avslutningsvis visar Colombiaäventyret enligt min mening precis hur långt Sinn Féin har att gå innan det kan anses lämpligt för en regeringsposition i någon del av Irland. 
Fernández Martín (PPE-DE ).
   – Herr talman! Álvaro Uribe valdes för två och ett halvt år sedan.
Under den tiden har inget varit enkelt, men majoriteten av colombianerna – majoriteten enligt statistiken – anser att situationen i landet nu är bättre än den var för två år sedan. Det är således ingen överraskning att stödet för Uriberegeringen nu är större än när han valdes, med ett program som har som främsta syfte att bekämpa terrorism och skapa fred i landet.
Vissa statistikuppgifter är uppmuntrande. Den allmänna ordningen har förbättrats, även om Colombia fortsätter att vara ett osäkert land. Även om attacker och gisslantagande fortfarande förekommer i Colombia har antalet terroristattacker och gisslantaganden minskat. Även om Colombia fortfarande är en ledande aktör inom internationell narkotikahandel har narkotikaproduktionen och narkotikaexporten minskat.
Vad som än påstås har inte de mänskliga rättigheterna förvärrats allvarligt i Colombia. Det är terroristerna som tar gisslan och begär pengar som agerar i strid mot de mänskliga rättigheterna och internationell humanitär rätt: inte de som vägrar gå med på gisslantagarnas utpressning.
Inget har varit enkelt, och det återstår mycket att uträtta. Mitt uppe i kontroversen försöker den colombianska regeringen för närvarande att gå framåt i förhandlingarna med den paramilitära gruppen AUC. Mot bakgrund av de erkända svårigheterna i denna process bör Europeiska unionen spela en mer aktiv roll genom att utöva påtryckningar på de inblandade parterna och garantera att offrens rättigheter respekteras.
Vi har ett nära samarbete med Colombia, men vi kan göra mer vid den här mycket känsliga tidpunkten genom att stödja den Amerikanska samarbetsorganisationen i dess breda och tydliga mandat i Colombia. Detta inkluderar finansieringsprogram för att övervaka vapenvilan, att tillhandahålla rättshjälp för offren och socioekonomiska projekt för demobiliserade gerillor och deras offer, förenkla återintegreringen av de stridande och skapa mekanismer som förhindrar hämndmord.
Det kvarstår sannerligen en hel del att göra, och vi i Europeiska unionen bör och kan hjälpa till.
Fru kommissionär! Vi kan inte stå vid sidan av under denna ytterst känsliga period på grund av politisk korrekthet. 
Fava (PSE ).
   – Herr talman! Jag är tacksam mot kommissionären för hennes utlåtande, även om jag tror att vi måste samla mod för att närmare undersöka vad som egentligen händer i Colombia. Jag säger detta särskilt till José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra som anklagar alla som mot bättre vetande inte erkänner att Colombia har gjort framsteg när det gäller respekt för och kvalitet på mänskliga rättigheter de senaste åren.
Jag skulle vilja påminna om något som Amnesty International skrev för bara ett par månader sedan, när man påpekade att Colombia är det land där fackföreningsmedlemmar löper större risk än någon annanstans i världen: 500 har mördats de senaste fyra åren. Högkommissarien för flyktingar påminner oss om att det finns tre miljoner fördrivna personer inne i landet och att 300 000 människor har tvingats fly utomlands.
I detta krig där alla är mot alla – jag upprepar: alla mot alla – är alla skyldiga. Det inkluderar självklart gerillagrupperna, men också de väpnade styrkorna – jag säger endast det som de internationella organisationerna för mänskliga rättigheter har sagt oss – är direkt inblandade i mord, tortyr och hot mot människorättsaktivister, fackföreningsmedlemmar och lokala samhällsledare, som på ett summariskt sätt betecknas som gerillor eller sympatisörer.
Regeringens strategi i den här situationen verkar farligt kortsiktig. En överenskommelse har nåtts endast med de paramilitära grupperna: avtalet – glöm och förlåt. Nya paramilitära grupper har bildats: en bondemilis på 150 000 soldater under direkt kontroll av armén och polisen.
Vi anser att en mindre kortsiktig strategi behövs för att lösa Colombias problem, och vi bör också fråga oss vad som har hänt med Colombiaplanen de senaste åren: 500 000 amerikanska dollar har försvunnit i fickorna på en rad amerikanska entreprenörer. Herr talman! Colombiaplanen har varit en lysande affär för ett stort antal amerikanska företag, men mindre bra för Colombia som fortfarande slits sönder av förtryck och krig.
Jag skall avsluta genom att be kommissionären, parlamentet och våra institutioner att använda sig av en försiktig och målinriktad strategi när de stöder fredsprocessen i Colombia. I denna process och i dessa förhandlingar måste landet involvera alla sidor i konflikten – alla sidor och inte bara de paramilitära grupperna. 
Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   – Herr talman, kommissionär Ferrero-Waldner! Det råder ingen tvekan om att Colombia fortfarande efter fyrtio års väpnad konflikt har stora brister när det gäller fred och social rättvisa. Uriberegeringen förespråkar dock fortfarande en i hög grad militär strategi, samtidigt som den vägrar att erkänna existensen av en väpnad konflikt med politiska rötter. Europeiska unionen kan göra mycket mer för att främja fred i Colombia.
Först och främst kan Europeiska unionen begära att den colombianska regeringen håller sig till de årliga rekommendationerna om mänskliga rättigheter som utfärdats av Europeiska unionens kontor i Bogotá som en förutsättning för gemenskapsbistånd.
För det andra bör Europeiska unionens stöd användas för att sätta stopp för de paramilitära grupperna, vilket innebär mycket mer än enkel nedrustning, och att fortsätta ta itu med de politiska och sociala aspekter som ligger till grund för dessa paramilitära grupper.
För det tredje måste Europeiska unionen tydligt stödja och underlätta förberedande samtal, politiska förhandlingar och fredsavtal mellan alla parter, inklusive ELN och FARC. Detta kräver i sin tur respons från samma aktörer, som till exempel att frige alla de tusentals personer som hålls som gisslan.
För det fjärde måste Europeiska unionen också främja humanitära överenskommelser i Genèvekonventionens anda, vilket har föreslagits av ”Permanent Assembly of Civil Society”. 
Pafilis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi ger uttryck för vår solidaritet med det colombianska folket och med alla som kämpar mot den barbariska Uriberegimen, som har finansiellt, politiskt och militärt stöd från Amerikas förenta stater och som genom armén och paramilitära organisationer mördar fackföreningsmedlemmar och sprider våld och skräck bland Colombias folk. Denna politik används för att tjäna den colombianska oligarkins intressen, medan folkets situation konstant förvärras.
Politiska partier, arbetares fackföreningsorganisationer, jordbrukare, intellektuella kvinnor, ungdomar, kyrkan och motståndsrörelser kämpar mot den här regimen. Därför är konflikten i Colombia politisk, ekonomisk och social, och alla som för fram argument om terrorism och allt det där försöker dölja det politiska dilemmat och ge denna barbariska regim ett alibi. Om det skall ske en förlikning i Colombia måste man komma fram med en politisk lösning, och den kan endast utvecklas genom förhandlingar som kräver följande:
Ett: utveckling av säkerhetsvillkor, så att alla sidor kan sitta runt förhandlingsbordet.
Två: FARC måste strykas från listan över terroristorganisationer. Därutöver måste regimen själv erkänna att den är en politisk/militär organisation.
Tre: ett första steg skulle kunna vara att tillämpa internationell humanitär rätt, varvid regimen utbyter fångar och internerade. Denna ståndpunkt accepteras av alla förutom regeringen.
Fyra: inga internerade skall utlämnas till Förenta staterna.
Fem: socialt liv och agerande måste avkriminaliseras, och alla som åtalas för politiska brott av armén eller polisen bör straffas.
Sex: hjälp och stöd för att de paramilitära organisationerna skall kunna upphöra.
Sju: all inblandning i Colombias inre angelägenheter från Förenta staternas sida bör upphöra. ”Colombiaplanen”, som bytt namn till ”Andean Regional Initiative” och som förbereder för en allmän intervention i Colombia, bör dömas ut.
Dessa ståndpunkter har godkänts av alla förutom den barbariska Uriberegeringen och Förenta staterna. 
López-Istúriz White (PPE-DE ).
   – Herr talman! Tyvärr är verkligheten i Colombia sådan att terrorismen lever på gisslantagande och utpressning. Förmodligen känner inte många till – eller väljer att ignorera – att det förutom den f.d. presidentkandidaten Ingrid Betancourt finns över 3 000 colombianer som hålls som gisslan av gerillan under fruktansvärda och omänskliga omständigheter i djungeln. Jag undrar om detta är det bästa sättet att kämpa för social rättvisa. 
För inte så länge sedan välkomnade olika parlamentsledamöter från den tidigare mandatperioden president Álvaro Uribe genom att lämna kammaren i protest mot bristen på demokrati i Colombia. De kände förmodligen inte till – eller valde att ignorera – att president Uribe just hade vunnit redan i den första omgången i presidentvalet: en händelse som aldrig tidigare hade inträffat i Colombia.
Många kanske inte heller känner till, eller väljer att ignorera, att FARC, ELN och AUC är organisationer som finns på EU:s förteckning över terroristorganisationer. Det kan bara vara okunnighet som skäl till varför en icke-statlig organisation från en EU-stat just har begått brottet att finansiera en terroristorganisation genom att ge 8 500 amerikanska dollar till FARC.
Uriberegeringen har inlett samtal med de paramilitära styrkor som är beredda att avväpnas, med det enda kravet att de lämnar ifrån sig sina vapen. Regeringen har fått mycket kritik för att den har gjort detta. När det gäller FARC är det emellertid annorlunda. Eftersom de vägrar att lämna ifrån sig vapnen går det inte att förhandla, vilket också påverkas av att deras ”säkrade område” inte är erkänt; inom detta område fortsätter de att begå brott. Låt oss inte glömma bort att president Andrés Pastrana försökte att förhandla, men det fanns aldrig något samhälleligt stöd för FARC i ett samhälle som tyngdes av smärta och förlusten av nära och kära.
Genom en av de mest kända icke-statliga organisationerna kritiserar samtidigt en del av världssamfundet landets lagliga demokratiska regering. Detta påverkar och t.o.m. styr många av oss.
Jag vill slutligen påminna er om Spaniens historia. Vi lyckades vinna segrar över terrorismen i Spanien först efter det att EU börjat behandla den som något som påverkar alla européer. Samma sak gäller för Colombia. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Först av allt skulle jag vilja nämna parlamentets roll och tacka det för dess insatser för att säkra Peace II-programmet för Nordirland, vilket de senaste dagarna förhandlats fram med rådet genom förlikning. Europeiska unionen och det här parlamentet spelar en viktig roll i säkrandet av fred i delar av Europa. 
Det har sagts att 500 fackföreningsmedlemmar har mördats under de senaste fyra åren. Tvåhundrafemtio av dem har dödats sedan president Uribe valdes till president, och femtio av dem under de senaste nio månaderna.
Om vi skall behandla den här situationen på ett seriöst sätt måste vi yrka på att den colombianska regeringen agerar på samma sätt som alla regeringar förväntas agera: inom lagens ramar – inte bara de nationella lagarna utan också de internationella lagarna. Det låter president Uribe och hans regering tydligt bli att göra.
Jag är orolig över att kommissionen nu inte vill ha en ”rent militär” lösning, medan den tidigare talade om att en lösning måste åtföljas av en framförhandlad överenskommelse. Jag förutsätter att det fortfarande är utgångspunkten. Det oroar mig att kommissionen säger ”ingen rent militär lösning”. Om vi skall acceptera att den colombianska regeringen har rätt att använda militär makt under vissa omständigheter, måste vi insistera på att den agerar inom principerna för rättssäkerhet, särskilt den internationella rättssäkerheten, att de mänskliga rättigheterna skyddas och att särskilt fackföreningsmedlemmar skall kunna verka utan risk för att bli mördade. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag bad om ordet med stöd av artikel 145 i arbetsordningen om personliga uttalanden. I mitt inlägg sade jag att FARC-gerillan hade tagit 6 000 personer som gisslan under de senaste åren: politiker, civila och soldater, varav många är sjuka, hålls som gisslan i djungeln under omänskliga förhållanden, och de får lida svårt.
Jag sade att FARC-gerillan höll många som gisslan, och jag befinner mig i en ställning där jag vet detta p.g.a. att när president Andrés Pastrana inledde förhandlingarna träffade jag Manuel Marulanda tillsammans med andra ledamöter från Europaparlamentet för att vädja om frisläppande av vissa personer från EU som hölls som gisslan. Jag är säker på att alla känner till detta, och min kommentar var att okunnighet och trolöshet torde vara de enda skälen för att inte ta hänsyn till dessa förhållanden.
Herr talman! I mitt tal uppmanade jag regeringen att ta sitt ansvar genom att säga att den kunde göra mer, och på ett bättre sätt, även om den redan har gjort mycket. Detta skulle i sin tur återigen lägga bevisbördan på dem som kräver lösensummor, tar gisslan och utövar utpressning mot det colombianska samhället. 
Talmannen.
   – Jag vill tacka talarna och kommissionären för att de har deltagit i denna debatt.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.00.
Ribeiro (GUE/NGL ),
   . – Samtidigt som det sker historiska och hoppfulla förändringar i Venezuela, Brasilien, Argentina, Uruguay och andra länder på denna kontinent och över hela världen blir situationen i Colombia däremot allt mer våldsam och bakåtsträvande.
Kopplingen mellan institutioner som arbetar under en demokratisk täckmantel, paramilitära organisationer och stortjallare – informatörer – har skapat och stärkt ett repressivt och våldsamt nätverk.
Man använder alla typer av knep och trick. Man skyller på terrorism och narkotikasmuggling när man angriper folkrörelsen och förstör områden i vilka man misstänker att det finns motstånd, eller områden som stöder motstånd. Detta görs för att sprida fascismen.
I själva kärnan hos denna kamp, i vilken Colombia är en ledande aktör, finns den sociala frågan och landets geografiska läge. Under de senaste åren har framåtsträvande arbetsrättslig lagstiftning angripits på ett brutalt sätt, och eftersom kommunisterna står i frontlinjen för den sociala kampen har de fått ta stöten under dessa angrepp. En militär operation har följts av en annan utan framgång, och utvecklingen i grannländerna har inneburit att uppgifter som har att göra med övervakning och att se till att förvandla regionen till en buffert har blivit mer akuta.
När så många säger så mycket om mänskliga rättigheter borde vi uppmärksamma Colombiafrågan i mycket högre grad, med fördömelse, solidaritet och kamp, i stället för med inblandning, militär verksamhet och intervention som USA alltid hotar regionen med under namnet ”Colombiaplanen”. 


Schlyter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! I enlighet med artikel 168.2 i arbetsordningen begär jag å min grupps vägnar att omröstningen uppskjuts och ärendet återförvisas till utskottet.
Skälet är artikel 35 i arbetsordningen om prövning av den rättsliga grunden. Artikel 18.3 i fördraget undantar uttryckligen pass och uppehållstillstånd från unionens kompetensområden. Den föreslagna rättsliga grunden i artikel 62 syftar till förfaranden och normer medlemsstater utför kontroller men ej kompetens över passen.
Jag begär en återförvisning till utskottet så att rättsutskottet får möjlighet att yttra sig över den rättsliga grunden för både detta betänkande och det om uppehållstillstånd som kommer att behandlas under nästa sammanträdesperiod. Vi kräver även att rättstjänstens yttrande kompletteras då de själva medger i punkt 50 att de inte har kompetens nog att bedöma om alla åtgärder faller inom ramen för den rättsliga grunden.
Amerikanska revisionsrätten har dessutom skrivit en rapport som belyser kostnaderna och problemen med biometriska data, så jag ifrågasätter även effektiviteten i åtgärden som sådan och undrar om rådet utrett detta tillräckligt. 
Coelho (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Min uppfattning som föredragande och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågors uppfattning är att det inte finns något problem med den rättsliga grunden. Det finns emellertid en politisk fråga, som helt enkelt lyder så här: befinner sig parlamentet i en ställning som gör det möjligt att meddela rådet sin åsikt i frågan? Vi anser att parlamentet bör säga till rådet att vi – samtidigt som vi är för en förbättring av säkerheten 
Bourlanges (ALDE ),
   .– Herr talman! Som ordförande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor vill jag helt enkelt ge er lite information. Jag uttrycker därför en åsikt som varken är för eller emot, även om jag personligen håller med föredraganden. Jag vill påpeka att om vi inte röstar för detta betänkande i dag kommer rådet att uppmärksamma parlamentets brist på kompetens och helt enkelt självt fatta beslutet. Eftersom jag tror att detta är viktigt för kammaren vill jag gärna påpeka detta. 

Jałowiecki (PPE-DE ).
    –  Herr talman! Jag vill helt kort kommentera två aspekter, en som handlar om stilistik och en annan som handlar om rättsliga frågor, och båda rör de första två raderna i punkt 11. Jag skulle vilja läsa dessa två rader ur den ursprungliga engelska versionen och sedan förklara vilka ändringar jag föreslår. Det står följande: ”Calls on the Commission, the Council and the Member States in the event of the satisfactory outcome of the present situation to speed up the ratification of the Action Plan for Ukraine.” [”Europaparlamentet uppmanar kommissionen, rådet och medlemsstaterna att, i händelse av en tillfredsställande lösning, påskynda ratificerandet av handlingsplanen för Ukraina, verka för ett snabbt genomförande av planen … ”]. Jag föreslår att ordet ”event” [’händelse’] i första raden ersätts med ordet ”anticipation” [’avvaktan’], och att ordet ”ratification” [’ratificering’] i den andra raden ersätts med ordet ”adoption” [’antagande’]. Efter dessa ändringar kommer de två raderna att lyda enligt följande: 

 ”Europaparlamentet uppmanar kommissionen, rådet och medlemsstaterna att, om krisen får en tillfredsställande lösning, påskynda ratificeringen av handlingsplanen för Ukraina,” 

Malmström (ALDE ).
   – Herr talman! Det råder viss förvirring här. Det är alltså den liberala gruppen som har lagt fram detta muntliga ändringsförslag efter artikel 4. Jag läser upp det på engelska. 

 ”Europaparlamentet uppmanar regeringen att avstå från alla slags påtryckningar på pressen, särskilt den offentliga pressen, så att den ukrainska befolkningen får objektiv och opartisk information om kandidaterna och om det aktuella politiska läget i landet”

Laschet (PPE-DE ).
   – Herr talman! De av våra medledamöter som för närvarande deltar i delegationen i Kiev uppmanade helt enkelt till ett borttagande av skäl M, som lyder enligt följande: 

 ”President Leonid Kutjma förklarade sig den 29 november positiv till omval,” 

 Detta är det enda ändringsförslag som berörs muntligt. Allt annat ligger redan på era bord. 


(1)
 (2)

Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för betänkandet av Jan Mulder, eftersom jag anser att betalningarna från strukturfonderna till medlemsstaterna måste ske så snart som möjligt. Med tanke på det faktiska budgetverkställandet är behovet av den aktuella ändringen tydligt och därför berättigat. 
Ribeiro (GUE/NGL ),
   .– I den befintliga ändringsbudgeten, som är en del av budgetförlikningen från den 25 november, fastställs en ökning på 3,7 miljoner euro av betalningsbemyndiganden för strukturfonderna, av vilka 500 miljoner euro omfattar kompletterande egna medel. Vi röstade därför för.
Detta visar att vi hade rätt. För ett år sedan sade vi att anslagsnivån för strukturfonderna var otillräcklig och att rådets besatthet – med parlamentets godkännande – när det gäller minskade anslag, p.g.a. begränsningar i stabilitets- och tillväxtpakten, skulle leda till en ökning av skillnaderna mellan bemyndiganden och anslag och resultera i problem vid genomförandet av budgeten.
Man förväntar sig att önskemål från medlemsstaterna inom detta område kommer att öka under de sista åren av den nuvarande finansieringsramen. Man måste därför lägga samtliga grunder för att kunna tillämpa strukturfonderna fullt ut, vilket är oförenligt med parlamentets godtagande av en betalningsnivå för 2005 som begränsas till 1 procent av gemenskapens BNI.
Ytterligare ett orosmoment är den ökade risken att man ställer in bemyndiganden p.g.a. tillämpningen av N+2-regeln. Detta ledde också till begäran att upphäva stabilitets- och tillväxtpakten. 

Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för betänkandet (A6-0039/2004) av Jean-Paul Gauzès om beskattning av inkomster från sparande i form av räntebetalningar (San Marino). Slutandet av avtalet kommer möjliggöra antagandet av åtgärder som motsvarar dem som tillämpas av EU för att effektivt beskatta inkomster från sparande i form av räntebetalningar som uppburits i en stat, men som skall utnyttjas av personer som bor i en annan stat. Detta instrument torde möjliggöra effektiv beskattning, som är nödvändig för att bekämpa skadlig skattekonkurrens och som kan hjälpa till att förbättra den inre marknadens funktionssätt. Vi uppskattar ansträngningarna från San Marinos sida för att uppnå skattemässig öppenhet och ett gott rättsligt samarbete som gör det möjligt att bekämpa bedrägeri och penningtvätt. Man bör emellertid påpeka att San Marino, som har valt att grunda en del av sitt välstånd på utveckling av finansiella tjänster, måste fortsätta att ta hänsyn till de rådande bestämmelserna och öka sitt samarbete i kampen mot penningtvätt. 
Ribeiro (GUE/NGL ),
   .– Vi känner till påtryckningarna för att ge EU skattesuveränitet – rätten att uppbära skatter – och vi är starka motståndare till detta eftersom suveränitet på detta område är en mycket viktig del av ett lands suveränitet. Vi känner också till farorna med en allt mer långtgående skatteharmonisering, som syftar till en stegvis övergång till ett federalt EU. Vi skulle emellertid aldrig motsätta oss en större skattesamordning som syftar till beskattning av den ohämmade kapitalomsättningen, bekämpande av skattebedrägeri och skatteflykt samt bekämpande av skatteparadis och penningtvätt.
Direktivet om sparande, som utgör en del av det som går under namnet Montipaketet, bidrar – trots faror och brister – till upprättandet av ett system inom vilket medlemsstaternas skatteförvaltningar utbyter information – detta omfattar även ett upphävande av banksekretessen – så att de kan beskatta ränteinkomster från en annan medlemsstat. Rådet har följaktligen bemyndigat kommissionen att förhandla om avtal med Schweiz, USA, Andorra, Liechtenstein, Monaco och San Marino, enligt vilka dessa länder skall anta motsvarande åtgärder för att förhindra kapitalflykt. Vi välkomnar dessa avtal, men inte p.g.a. den inre marknaden, som föredraganden hävdar, utan därför att det krävs samordning för att kunna beskatta kapital och bekämpa skatteparadis, i synnerhet när det är arbetstagarna som bär den största skattebördan. Vi menar emellertid att avtalsvillkoren inte garanterar ett sådant förslag. 

Ribeiro (GUE/NGL ),
   .– Vi känner till påtryckningarna för att ge EU skattesuveränitet – rätten att uppbära skatter – och vi är starka motståndare till detta eftersom suveränitet på detta område är en mycket viktig del av ett lands suveränitet. Vi känner också till farorna med en allt mer långtgående skatteharmonisering, som syftar till en stegvis övergång till ett federalt EU. Vi skulle emellertid aldrig motsätta oss en större skattesamordning som syftar till beskattning av den ohämmade kapitalomsättningen, bekämpande av skattebedrägeri och skatteflykt samt bekämpande av skatteparadis och penningtvätt.
Direktivet om sparande, som utgör en del av det som går under namnet Montipaketet, bidrar – trots faror och brister – till upprättandet av ett system inom vilket medlemsstaternas skatteförvaltningar utbyter information – detta omfattar även ett upphävande av banksekretessen – så att de kan beskatta ränteinkomster från en annan medlemsstat. Rådet har följaktligen bemyndigat kommissionen att förhandla om avtal med Schweiz, USA, Andorra, Liechtenstein, Monaco och San Marino, enligt vilka dessa länder skall anta motsvarande åtgärder för att förhindra kapitalflykt. Vi välkomnar dessa avtal, men inte p.g.a. den inre marknaden, som föredraganden hävdar, utan därför att det krävs samordning för att kunna beskatta kapital och bekämpa skatteparadis, i synnerhet när det är arbetstagarna som bär den största skattebördan. Vi menar emellertid att avtalsvillkoren inte garanterar ett sådant förslag. 

McCarthy (PSE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar förslagen i Mastenbroeks betänkande. Ju mer den gränsöverskridande trafiken och missbruket av innehållet på Internet ökar, måste Europa öka sina ansträngningar att skydda barn mot skadligt och anstötligt innehåll. Europa måste reagera mot explosionen av pedofilwebbplatser på Internet. Europa måste dock göra mer, inte bara när det gäller att rapportera om och stänga webbplatser, utan också när det gäller att stödja rättsvårdande organ att spåra upp och åtala förbrytare och att identifiera brottsoffren.
Jag vill att EU fortsätter att stödja projekt för identifiering av offer för utnyttjande av barn på Internet. Barn som utnyttjas på bild bär på sina känslor av smärta, skuld och lidande för resten av livet. Pedofiler byter deras bilder dagligen på nätet. Av de uppskattningsvis 60 000 individer som nu förekommer på bilder där barn utnyttjas, har bara 250 identifierats. Ny teknik, som fotomeddelanden och digitalkameror, gör det lättare att producera och dela bilder på utnyttjande av barn på Internet. Vi får hoppas att dagens betänkande öppnar nya kanaler för åtgärder på EU-nivå så att vi kan bekämpa och stänga av brottsligt och anstötligt material och förhindra utnyttjande av barn. 
Coelho (PPE-DE ),
   .– Nya tekniker, som t.ex. de nya möjligheterna genom Internet och nya online-tekniker, utvecklas i en svindlande hastighet. En negativ aspekt av detta är emellertid att det håller på att uppstå faror och missbruk när det gäller sättet på vilket dessa tekniker används. Det krävs därför åtgärder för att främja en säker användning och för att skydda slutanvändaren från oönskat innehåll.
Jag stöder därför detta initiativ för antagande av ett flerårigt gemenskapsprogram för att främja en säkrare användning av Internet och ny online-teknik. Det kommer att påverka områden som t.ex. handlar om innehåll som kan vara skadligt för barn, innehåll som är oönskat av slutanvändaren och olagligt innehåll som t.ex. barnpornografi.
Det ersätter handlingsplanen för ett säkrare Internet (1998–2004), som på ett framgångsrikt sätt främjade en bred mångfald av initiativ som stödde de bästa sätten att på ett säkert sätt dra nytta av det nya mediets möjligheter.
Jag välkomnar också planen att inrätta nya telejourer i alla medlemsstater som snabbt och effektivt måste integreras i det befintliga europeiska telejournätet och därmed garantera täckning och utbyte av rapporter när det gäller de vanligaste typerna av olagligt innehåll av intresse. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Vi röstade för detta betänkande eftersom innehållet har koncentrerats till en fråga som det finns ett brett samförstånd om. Vi stöder målen för bekämpande av olämplig Internetanvändning, främjande av ett säkrare Internet – särskilt för barn – och bekämpande av olagligt och oönskat Internetinnehåll, och vi anser att man faktiskt borde ge denna fråga ännu större uppmärksamhet.
Vi välkomnar förslagen att upprätta ett program för att finansiera och samordna kampen mot olagligt innehåll med fokusering på att öka medvetenheten hos slutanvändarna i stället för övervakning, att finansiera och samordna telejourer i EU-länder och samordna dessa telejourer med framtida medlemsstater och tredjeländer, att minska medlen som ges till privata företag för utveckling av filterprogramvara samt öka icke-statliga organisationers deltagande när det gäller att få till stånd en självreglering för Internetleverantörer i stället för att upprätta rättsliga kontrollförfaranden.
Det är visserligen så att Internet har utvecklats så att vi nu kan gå vidare till nya tekniska områden och ”navigera” på webbplatser, men fortfarande domineras Internet av företagsintressen, och det har förvandlats till en enorm annonsplats som också omfattar den pornografiska industrin och olagligt innehåll som t.ex. barnpornografi samt främlingsfientligt och rasistiskt material. Man måste därför vidta åtgärder, samtidigt som man ser till att de grundläggande fri- och rättigheterna inte påverkas. 
Gollnisch (NI ),
   .– Efter ”Handlingsplanen för ett säkrare Internet (1998–2004)” står vi nu här med ett nytt program: ”Safer Internet plus”. Skillnaden består i några fler begränsningar i åsiktsfriheten och en något större inriktning på vad som kallas rasistiskt innehåll. Det är inte bara olagligt innehåll som är förbjudet, utan även ”oönskat” och ”skadligt” innehåll. Filterprogramvara, uppförandekoder, självreglering, fördömande av andra … länge leve censuren! Vi förkastar dokument som innehåller en sådan anda, därför att vi stöder åsiktsfrihet och fördömer dokument som stryper friheten. Kommunisten Jean-Claude Gayssots lag är det bästa exemplet på ett sådant dokument. Vi vill dessutom påpeka att grunden för Internet är elektronisk post, och i motsats till vissa totalitära personer stöder vi korrespondensfrihet, t.o.m. elektronisk korrespondens. Det som måste fördömas är beteenden med inslag av barbari, pedofili och våld och dess utövare, men inte mediet de använder. Det är samhället, med sin allt sämre moral som innebär ett trivialiserande av alla former av avvikande beteende, som måste förändras. Det är våra regeringars likgiltighet inför alla dessa egensinniga böjelser som måste bekämpas, snarare än tankens frihet och friheten att uttrycka sig genom Internet eller andra plattformar. Dessa friheter nonchaleras nu i Frankrike, och detta sker i enlighet med lagen om politisk korrekthet. 
Martin, David (PSE ),
   .– Jag välkomnar det här betänkandet där man betonar vikten av fortsatta åtgärder för att skydda barn från skadligt och oönskat innehåll som sprids via Internet.
Jag applåderar betänkandets erkännande av behovet att vidta åtgärder för att uppmuntra rapportering av olagligt innehåll, utöver utvärdering av olika filterteknikers prestanda och fastställande av riktmärken för dessa.
Dessutom skulle jag åter vilja bekräfta betydelsen av att kommissionen har ett nära samarbete med medlemsstaterna, eftersom det garanterar att programmets genomförande kompletterar annan relevant gemenskapspolitik, i synnerhet gemenskapens program för forskning och teknisk utveckling och Daphne-, eContent- och Modinisprogrammen. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för Edith Mastenbroeks betänkande (A6-0033/2004) om säkrare användning av Internet och ny online-teknik.
Internets genomslag och användningen av ny teknik som t.ex. mobiltelefoner växer fortfarande avsevärt i gemenskapen. Samtidigt uppkommer faror, särskilt för barn, och missbruk av tekniken – och nya faror och missbruk uppstår ständigt. För att främja utnyttjandet av de möjligheter som erbjuds genom Internet och den nya online-tekniken krävs även åtgärder för att främja en säkrare användning och skydda slutanvändaren från oönskat innehåll.
Det nya programmet, ”Safer Internet plus”, innehåller en rad välkomna förslag för att driva de befintliga programmen framåt och för att upprätta nya program. Fokuseringen på slutanvändaren är ett mer realistiskt förhållningssätt, och inriktningen på att öka medvetenheten är den mest positiva aspekten. Tillsammans med föredraganden anser vi att programmets huvudfrågor bör handla om öppenhet och företrädarskap för alla berörda parter på alla nivåer. Vi måste också arbeta förebyggande i samband med alla åtgärdslinjer, dvs. vi måste bekämpa olagligt innehåll, ta itu med oönskat och skadligt innehåll, inrätta forumet för ett säkrare Internet och öka allmänhetens medvetenhet. 

Fajmon (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill bara ge en kort förklaring angående omröstningen om Coelhobetänkandet, nämligen att jag under slutomröstningen ville rösta mot, men röstade för. Detta förändrar inte resultatet på något sätt. Tack så mycket. 
Cashman (PSE ),
   .– Den socialdemokratiska partigruppen stödde ovannämnda betänkande vid omröstningen i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor den 25 oktober 2004. Betänkandet, så som det röstades igenom i utskottet, innehöll det obligatoriska införandet av ett digitalt fotografi medan alternativet med ett andra biometriskt kännetecken (ett digitalt fingeravtryck) överläts till medlemsstaterna.
Den socialdemokratiska partigruppens ståndpunkt framfördes i utskottet, en ståndpunkt som omfattade ett nödvändigt skydd av personuppgifter och skydd av de medborgerliga fri- och rättigheterna (se ändringsförslagen 5,7,8,9,10,11 och 12). Vidare stöder den socialdemokratiska partigruppen skyddet i artikel 2 och artikel 4, punkt 1, 2 och 3 i rådets ståndpunkt av den 23 november.
Vid mötet i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor i slutet av november 2004, beslutades det att två biometriska kännetecken skulle vara obligatoriska (digitalt fotografi och fingeravtryck). Rådet uttalade sin önskan att fatta slutgiltigt beslut i den här frågan vid sitt möte den 3 december 2004. Rådet yrkar på att Europaparlamentet antar betänkandet vid första plenarsammanträdet i december.
Den socialdemokratiska partigruppen i Europaparlamentet ser ingen nytta i att Europaparlamentet utmanar rådet att åter samråda med parlamentet angående detta betänkande som faller inom ramen för samrådsförfarandet. Den socialdemokratiska partigruppen uppmanar rådet att erkänna den goda tro som parlamentet visar när det respekterar rådets önskade tidsplan för detta betänkande. 
Cederschiöld, Fjellner, Hökmark och Ibrisagic (PPE-DE ),
   .– Den moderata delegationen i Europaparlamentet har idag röstat för Coelho-rapporten för att parlamentets synpunkter på texten kraftigt skulle ha förbättrat ursprungsförslaget, om parlamentet hade haft medbeslutanderätt.
Vi vill dock understryka att vi ställer oss tveksamma till förslaget som sådant. Det finns stora risker förknippade med insamling av människors biometriska kännetecken. Den personliga integriteten hotas av att stora databaser skapas där dataskyddet i förlängningen kan vara svårt att upprätthålla, i all synnerhet om möjligheterna till korrigeringar av felaktigheter är svaga.
Det är dessutom inte tillräckligt belagt att dessa åtgärder verkligen skyddar samhället mot terrorism. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Förslaget från kommissionen och rådet som ligger på våra bord är en konsekvens och väsentlig del av EU-institutionernas rådande inriktning mot ett överdrivet säkerhetstänkande. Vi röstade därför emot det, och detta är faktiskt en ståndpunkt som parlamentet redan har antagit under den förra mandatperioden.
Denna åtgärd utgör del av en övernationell dynamik för att skapa försiktighets- och kontrollinstrument på EU-nivå, som t.ex. en databas på EU-nivå med personliga uppgifter, och har kritiserats från många håll för att vara oproportionerlig och för att ha en tveksam rättslig grund, vilket förstärks med tanke på att det inte finns någon rättslig ram för skydd av allmänheten, och det finns inte heller någon parlamentarisk granskning, i synnerhet inte när det gäller de nationella parlamenten.
Genom denna åtgärd försöker man slaviskt att tillfredsställa amerikanska krav angående EU-medborgares inresa i landet, trots att detta inte tillämpas ömsesidigt.
På initiativ av G5-länderna (Förenade kungariket, Tyskland, Frankrike, Italien och Spanien) avser rådet t.o.m. att gå ännu längre än ”kraven” på användning av biometriska uppgifter – vars effektivitet verkligen kan ifrågasättas, med tanke på de argument som har lagts fram för dess införande, det s.k. ”kriget mot terrorismen” – genom att införa två stycken (fotografi och fingeravtryck) i stället för en.
Vi har därför röstat emot. 
Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   .– Biometriska uppgifter kan bidra till att göra våra identitetshandlingar säkrare genom att det försvårar förfalskning av pass. Även om det inte utgör någon mänsklig rättighet att inte kunna identifieras måste dock medborgarnas rättigheter skyddas genom att det tydligt avgränsas hur uppgifter används, i vilka syften och av vem. Upprättandet av en central databas på EU-nivå skulle strida både mot proportionalitets- och ändamålsprincipen och skulle öka risken för missbruk liksom samkörning och sammanställning av uppgifter i andra sammanhang än vilka de inhämtats för.
Det är rådet som är och ska vara ensam beslutande instans i frågor som rör normer och förfaranden som medlemsstaterna ska följa när de utför personkontroller vid EU:s yttre gränser. Rådet är genom förfarandet dock skyldigt att höra Europaparlamentet synpunkter, varför vi har valt att uttrycka vårt stöd för att rättssäkerhetsaspekterna och skyddet av privatlivet bättre tillgodoses genom utskottets betänkande än genom kommissionens ursprungliga förslag. 
Pafilis (GUE/NGL ),
   .– Ha uppgifter om alla i en fil. Vi är alla potentiellt farliga för det etablerade systemet och potentiella terrorister. Detta är kärnpunkten i rådets beslut, vars tillämpning är ämnet för dagens debatt.
Den planerade obligatoriska insamlingen, lagrandet och överföringen av biometriska kännetecken (digitalt fotografi, fingeravtryck och ”frivillig” användning av iris) är ett stort steg i skapandet av centrala databaser för personidentifiering, med okontrollerad tillgång, som kommer att utgöra grunden för åtalande och förföljelse av gräsrotsrörelsen.
Det sätt på vilket de specifika åtgärderna stöds, i strid mot Europaparlamentets förmodade samrådsbefogenheter, visar vilken brådska EU har att foga sig efter USA:s inhemska säkerhetsdoktrin och nolltoleransteorin. Europeiska rådets beslut att införa två obligatoriska och ett frivilligt biometriskt kännetecken, samtidigt som Europaparlamentet fortfarande diskuterade förslaget om ett obligatoriskt och två frivilliga kännetecken, visar vilken respekt EU har för den s.k. rättsstatsprincipen, som man nu vill exportera till Ukraina.
Dessa åtgärder, tillsammans med det reaktionära Haagprogrampaketet, används för att påskynda genomförandet av ett globalt nät för att registrera och terrorisera alla som protesterar mot det europeiska och globala monopolkapitalets terrorism. De kommer emellertid inte att kunna stoppa arbetarnas kamp, och försök att skrämma folket kommer att slå tillbaka på dem som fick dessa idéer. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för Carlos Coelhos betänkande (A6-0028/2004) om EU-medborgares pass. Det föreliggande förslaget syftar till att göra passen säkrare genom att införa rättsligt bindande, harmoniserade säkerhetsåtgärder för EU-medborgares pass och genom att införa biometriska kännetecken i passen. Införandet av biometriska kännetecken kommer att göra det avsevärt mycket svårare att förfalska pass, eftersom man kommer att se till att en person som bär ett pass faktiskt är den som det ursprungligen utfärdades till. Användningen av biometriska kännetecken är en knepig fråga i förhållande till uppgiftsskydd. Man måste införa nödvändiga skyddsklausuler för att därmed garantera fullständig förenlighet med direktivet om uppgiftsskydd. Personliga uppgifter måste naturligtvis vara lämpliga, relevanta och proportionerliga i förhållande till syftet för vilket de samlas in och för vilket de senare skall användas. Vi anser emellertid att man i betänkandet har hittat rätt avvägning mellan den säkerhet som måste garanteras och den frihet som vi alla måste få åtnjuta. 
Roure (PSE ),
   .– I oktober beslutade rådet att fingeravtryck skulle bli obligatoriska i europeiska pass. Det beslutet föregicks inte av någon offentlig granskning och ingen demokratisk kontroll av parlamentet.
Jag vill påminna rådet om att tekniken för fingeravtryck inte är tillförlitlig och varken gör resehandlingar säkrare eller gör det lättare för européer att röra sig. Det här beslutet är därför illa avvägt i förhållande till målsättningen.
Jag förespråkar nu ett dokument som gör det möjligt att sätta in ett fotografi men som lämnar valet fritt att införa fingeravtryck eller inte.
Min röst är ett tydligt budskap till medlemsstaterna inför nästa rådsmöte. Jag vill varna rådet för att på något sätt låta dessa åtgärder glida iväg mot att skapa en centraliserad databank med biometriska uppgifter.
Jag skulle vilja påpeka att inom ett så känsligt område som påverkar européers vardagsliv så måste öppenhet och den demokratiska processen fortsätta att gälla. Det är endast om Europaparlamentet är inblandat i alla steg av beslutsprocessen som medborgarnas rättigheter kan skyddas bättre. Rådet måste respektera sina åtaganden genom att så snabbt som möjligt komma fram till ett medbeslutande i den här frågan. 

Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! I samband med den här resolutionen har termen ”euro-atlantisk” diskuterats. Jag gläder mig över den europeiska och atlantiska solidariteten med Ukraina eftersom vi inte kan lösa krisen och ge effektivt stöd till den demokratiska rörelsen utan samverkan med Förenta staterna.
Jag vill dock tydligt och klart påpeka att Ukraina inte är ett euroatlantiskt land utan snarare ett europeiskt sådant, ett europeiskt land helt enkelt. Det är av den anledningen som jag vill tydliggöra att Ukraina – till skillnad från Turkiet, ett icke-europeiskt land som felaktigt fått rollen som kandidatland – borde ha tydliga utsikter till medlemskap i Europeiska unionen eftersom det är ett land som förtjänar vår fullständiga solidaritet. Det är ett europeiskt land och ett som definitivt måste ha goda utsikter till EU-medlemskap så snart det uppfyller kriterierna, så snart Europeiska unionen har möjlighet att närmare granska Ukrainas politik och så snart dess strukturer återupprättats. 
Queiró (PPE-DE ).
   – Herr talman! När demokrati och frihet står på spel är man antingen för eller emot. Det är därför ytterst viktigt att vi nu tydligt tar ställning för demokrati och frihet genom att uppmana till fria val i Ukraina.
Vi drivs inte av den ena eller den andra kandidatens seger, utan vår motivation är den ukrainska befolkningens förhoppningar. Vi får inte glömma, helt vid sidan av det faktum att det är ett grannland till Europa, att det finns hundratusentals ukrainare spridda över Europa. Det finns till exempel en stor ukrainsk gemenskap i Portugal. De av oss som på nära håll följt det här valet kan inte svika den tillit de satt till en union som, framför allt, är demokratisk och fri.
Det är dock även rätt tillfälle att nu säga att vi välkomnar parlamentets utmärkta bidrag till det demokratiska förloppet i Ukraina. Insatserna berättigar tydligt vårt engagemang. Det har också blivit dags att erkänna, som redan sagts här i kammaren, att när det gäller grundläggande värderingar så gör vi allmänt sett exakt samma prioriteringar som våra transatlantiska allierade.
Jag skall sluta med att säga att den beslutsamhet som den ukrainska befolkningen visat är en förebild för oss alla, och det förpliktar oss, allt mer för varje dag som går, att främja demokrati, frihet och rättssäkerhet. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Den alarmerande situationen i Ukraina har debatterats i parlamentet men inte alltid i allra lämpligaste ordalag. Det återspeglas, i viss utsträckning, i den antagna gemensamma resolutionen, vilken vi tar avstånd från.
För vår del är det mycket viktigt med ett engagemang för stabilitet i Ukraina. Därför har vi talat om att vi är för en fredlig lösning på konflikten, utan ingripande utifrån, med tanke på att det redan varit fråga om för mycket interventionism under den här processen.
Vi vet att situationen i Ukraina är följden av en inre konflikt bland de som kämpade för att Sovjetunionen skulle störta samman, vilka tryckte på med processen att återinföra kapitalismen och som nu själva befinner sig under nya påtryckningar utifrån, särskilt från Förenta staterna, om att öka Natos inflytande.
Vi tycker därför att det är fel att välja sida i en konflikt. Den ukrainska befolkningen måste själva reglera sin egen framtid. 
Ford (PSE ),
   .– Som huvudobservatör för Europeiska unionens valövervakningsdelegation i Indonesien i år, hyser jag stor respekt för mina kollegers arbete i Ukraina. Det står därför klart för mig att valets integritet har komprometterats och att resultatet därför inte kan godkännas. Valkommissionens roll måste också ifrågasättas, eftersom den antingen medverkat i ett bedrägeri eller varit för dåligt organiserad för att upptäcka ett sådant. Under dessa förhållanden måste ett nytt val hållas och ett val som varken är korrupt eller obehörigt. Jag kommer att rösta enligt detta. 
Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   – Vi stödjer ett fritt och demokratiskt Ukraina och därmed huvudargumenten i resolutionen. Ukraina är en potentiell EU-medlem och måste därför försäkras en demokratisk utveckling. Men vi motsätter oss bestämt att EU ges en växande roll inom utrikes- och säkerhetspolitiken. OSSE bör som den enda alleuropeiska säkerhetsorganisationen, och som övervakare av det ukrainska valet, ha huvudansvaret att medla i konflikten mellan regeringen och oppositionen. EU bör därför verka inom OSSE:s ram. 
Pafilis (GUE/NGL ),
   .– De skenheliga svulstigheter om ”legitimitet”, ”kompromiss” och ”demokratiska förfaranden” som ledamöter i Europaparlamentet, kommissionen och rådet slänger sig med i Europaparlamentet kan inte dölja den ohöljda och föraktliga inblandningen i Ukrainas inrikespolitik och undertryckandet av varje tanke på nationellt oberoende.
Efter oegentligheterna före valet genom förbjuden reklam och massmarknadsföring går vi nu vidare med skränig inblandning från EU:s, Förenta staternas och Rysslands sida med uppmaningar att tjäna de imperialistiska krafterna i det ofantliga geopolitiska schackspelet och säkra kontrollen över Kaspiska havet, Kaukasus och Svarta havet.
Den kris som pågår är inte ett försök att lösa den ukrainska befolkningens problem och uppfylla deras krav på en socialt inriktad stat och ett rättvist samhälle. Ingen av de båda utmanarna om makten vill garantera något sådant med tanke på att båda samverkade med det ukrainska fåmannaväldet och var förkämpar för den gräsrots- och arbetarovänliga politik som utövats på senare år.
De intressen som gäller för EU:s och Förenta staternas härskande ordning har satts mot den nya ryska dominerande ordningens intressen, och de drabbar samman med sådan kraft att det kan leda till oförutsedda följder för landet och regionen. Ukrainas befolkning måste stå emot dessa olyckliga framtidsutsikter och inte låta sig fångas mellan Skylla och Charybdis. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Vi beklagar att de fyra ändringsförslag till resolutionen om budgetplanen som vår grupp lagt fram förkastats.
Följaktligen fördömer inte resolutionen den strategi som följs av de länder som undertecknat det så kallade ”Letter of the six”, en strategi som rådet verkar stödja. Deras mål är att tysta debatten om budgetplanen genom att föreslå att EU:s budget fastslås till högst 1 procent av gemenskapens bruttonationalinkomst och i och med det vända uppmärksamheten bort från finansieringen av social och ekonomisk sammanhållning i ett utvidgat EU och från annan politik inom detta område. Frågan om nästa budgetplans varaktighet lämnas också öppen, med hänsyn till de femårsmål som fastställts i den så kallade Europeiska konstitutionen. Vi anser att sjuårsperioden – 2007 till 2013 – är lämpligare med tanke på den strukturpolitiska programplaneringen. Slutligen görs det i resolutionen en olämplig koppling mellan debatten om egna resurser, intäkter, budgetplanen och utgifter, vilket ställer korrigeringssystemen för de viktigaste bidragarna med likvida medel på förhandlingsvågen.
Det är anledningen till våra nedlagda röster. 
Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   .– Junilistan har valt att rösta nej till resolutionen eftersom vi inte under någon omständighet vill verka för ”parlamentets prioriteringar”. Alla debatter, och då inte minst förhandlingarna inför 2005 års budget, har tydligt visat att rådande parlamentsmajoritet gärna ser en kraftig ökning av EU:s utgifter och därmed även kraftigt höjda medlemsavgifter för Sverige. Vi stödjer istället den svenska regeringen och de andra fem länderna som i en gemensam skrivelse klargjort att EU:s budget, både vad utbetalningar och åtaganden beträffar, inte bör överstiga 1 % av EU:s gemensamma BNI. Parlamentet bör även vara fritt att ompröva alla utgifter, inklusive jordbrukssubventionerna, för att kunna prioritera stödet till de 10 nya medlemmarna. Junilistan tror att en strikt utgiftsram och ett flexibilitetsinstrument inom ramen för en 1 procentsbudget lösgör mycket kreativitet och stimulerar till nya besparingar. 
Martinez (NI ),
   .– Vi fastställer budgettaken för 2007 till 2013 i överensstämmelse med ”Delorspaketen” och ”Santerpaketet”. Det finns två problem när det gäller utgifter och intäkter. På utgiftssidan vill parlamentet tydligen öka dessa medan rådet vill sätta ett tak på 1–1,2 procent av BNP, för de budgetinskränkningar som ändå åläggs medlemsstaterna borde även införas i Bryssel. Tvisten mellan extravaganta parlamentsledamöter och det sparsamma rådet byts dock ut mot fullständig tystnad när det blir fråga om den årliga utgiften på 30 miljarder euro som blir följden av Turkiets anslutning, kanske 2011, alltså inom ramen för den finansiella planeringen. Ingenting har anslagits för det området. Budgetberäkningarna är med andra ord för lågt beräknade med 30 procent redan från början.
På intäktssidan är det tydligen frågan om egna resurser som det handlar om med tanke på den brittiska checken och orättvisorna i fördelningen av ”skattebördan” mellan de länder som betalar, som t.ex. Frankrike och Tyskland, och de stater som tar emot medel, som t.ex. Grekland och Irland och de tio östländer som får sin skattedumpning – omflyttning till öst – betalad av skatteslavarna i väst.
Även här är det dock så att det är tyst kring den EU-skatt som obönhörligen är på väg. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Som ledamot av Europaparlamentet och särskilt med tanke på att jag är från Portugal känner jag att behovet att driva en politik som främjar större integration och sammanhållning inom EU – vilket detta betänkande uppmanar till – måste vara ett fast inslag i EU:s övergripande finansiella strategi.
Solidaritet är en av de viktigaste principer som vår gemenskap grundades på. Det är även en grundläggande princip som inte kan förvandlas till en ekvation som förändras i takt med svängningarna i det europeiska genomsnittet, särskilt med tanke på det genomsnittets nedgång till följd av utvidgningen. Vårt mål borde och måste vara att sikta högt och skapa ett Europa som kännetecknas av sammanhållning och solidaritet när det gäller utveckling och välstånd. 
Toussas (GUE/NGL ),
   . – Problemet med den framtida finansieringen av gemenskapen kan inte begränsas till det interinstitutionella problem som gäller förbindelserna mellan Europaparlamentet och rådet, trots att det också vittnar om plutokratins ställning, med åsidosättandet av representativa organ.
Den grundläggande frågan är den politiska inriktningen på utnyttjandet av EU:s resurser och i vilken utsträckning det är till gagn för arbetarklassen eller inte.
Det har nu bevisats att gemenskapens resurser och medel leder till en omfördelning av välståndet. De tas från arbetarna och från de fattiga och mindre utvecklade regionerna och ges till storföretag och till plutokratin och mer utvecklade regioner inom EU.
Ojämlikheten ökar ständigt i stället för att minska, arbetarnas otrygghet och osäkerhet angående sin framtid växer och blir ett medel för de multinationella företagen att utnyttja dem i ännu högre grad. EU:s budgetar är uttryck för EU:s ekonomiska politik och imperialistiska karaktär samt dess reaktionära och gräsrotsförnekande inriktning.
De paket med medel som föreslås visar sig vara aska i stället för guld för arbetarna och manna från himlen för storföretagen.
Den nuvarande konflikten är ett uttryck för den interna oppositionen från stora affärsintressen, inte arbetarna, vilka kräver att deras aktuella behov uppfylls och kämpar för att den politiska inriktningen skall ändras till nytta för en majoritet av befolkningen. 

Battilocchio (NI ),
   . – Europeiska unionen är världens största givare. Biståndet för att bekämpa aids har i hela världen tredubblats under de tre senaste åren. Trots det är siffrorna i WHO:s senaste rapport skräckinjagande och fattigdomen ökar.
Ett större finansiellt åtagande är bra, men det räcker inte. Det som framför allt behöver diskuteras är kvaliteten på det bistånd som ges och hur effektivt det är. Kommissionen borde ange tydliga prioriteringar för kommande åtgärder så att resurser som anslås för utveckling inte leds om till andra, skilda områden, såsom säkerhet eller konfliktlösning.
Det som behövs är läkemedel, förebyggande och information, stöd till de grupper som påverkas av sjukdomen (barn utan föräldrar som uppfostrar dem och äldre utan barn som försörjer dem), forskning som inriktas på det allmännas intresse och inte bara för kommersiella ändamål samt åtgärder mot alla typer av fördomar och mot den typ av moralisering som står i vägen för förebyggande.
Aids är inte någon avlägsen verklighet. Under 2004 skedde en fruktansvärd ökning av antalet fall i Ryssland och Ukraina, våra nya grannar. De sociala problem som orsakas av att den aktiva befolkningen minskar skapar fattigdom, spänningar och konflikter. Av den anledningen måste kriget mot aids även föras i vårt eget intresse och för den stabilitet som vår union representerar. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Vi välkomnar antagandet av den här resolutionen, särskilt med tanke på att de flesta av de förslag vi lade fram för att förbättra den gemensamma resolutionen antagits. Det var följande:
- Europaparlamentet uppmanar kommissionen och medlemsstaterna att förse den globala fonden för att bekämpa aids, tuberkulos och malaria med minst 1 miljard euro på hållbar basis.
- Europaparlamentet uppmanar den europeiska läkemedelsindustrin att avsätta en betydande del av sina resurser till infektionsläkemedel och andra oumbärliga läkemedel. Parlamentet uppmanar t.ex. Sanofi-Aventis, den största europeiska läkemedelsgruppen, att forska om denna sjukdom i stället för att skingra forskningsgruppen, som har särskilda kunskaper på detta område.
- Europaparlamentet uppmanar kommissionen att utarbeta ett förslag för att bättre tillvarata allmänhetens intressen när det gäller forskningens inriktning samt utvecklingen och tillverkningen av läkemedel, en sänkning av priserna och minskning av de medicinska utgifterna för folkhälsotjänster samt för att garantera rätten till allmän tillgång till nödvändig medicinsk behandling och läkemedel.
- Europaparlamentet begär att kommissionen både på WTO-nivå och inom ramen för sina bilaterala förbindelser skall motsätta sig att Förenta staterna i sina bilaterala avtal med utvecklingsländerna inkluderar bestämmelser som tvingar dessa länder att avstå från den rättighet när det gäller import av sådana generiska läkemedel som behövs för befolkningens hälsa. 
Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   .– Den globala kampen mot hiv/aids är en mycket angelägen fråga som kräver ett omfattande internationellt engagemang. Vi är dock av uppfattningen att hiv/aids-frågan inte bör hanteras inom ramen för EU-samarbetet. Vi anser att kampen mot hiv/aids bör drivas av respektive medlemsstat i unionen samt inom ramarna för Världshälsoorganisationen WHO.
Junilistan eftersträvar ett begränsat EU-samarbete. Vi ställer oss emot att unionen skall ha inflytande och kompetenser i frågor som redan hanteras av andra internationella organisationer. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Den ändlösa spridningen av hiv/aids borde vara en viktig varningsklocka för oss alla. De ansträngningar som gjorts har, i flera år, hindrats av en föränderlig situation som drabbat olika, och ständigt skiftande, delar av befolkningen. Det gäller både Europa och i ännu högre grad resten av världen, särskilt Afrika, där det blivit ett gissel av fruktansvärda mått.
Situationen kräver kontinuerliga insatser för att bekämpa varje vidare spridning och för att investera i forskning och utveckling för effektivare läkemedel för behandling och förebyggande. Bördan av dessa insatser måste delas mellan de rikaste länderna i världen – våra länder. 
Toussas (GUE/NGL ),
   . – När dagens debatt om aids avslutas kommer tusentals människor att ha avlidit. Många av dem skulle ha kunnat överleva om de stora läkemedelsföretagen inte hade stått i vägen för tillverkning och import av virusbekämpande läkemedel för att hindra att monopolet bryts och att vinsterna sjunker. ”Kopior” av läkemedel kan ge lättnad, vilket visas genom exemplet Brasilien som genom att tillverka dem och sänka priserna med 79 procent har lyckats minska dödligheten i aids med hälften.
Statistiken ser illa ut: i Afrika har bara en av hundra afrikaner råd att betala kostnaderna för läkemedelsbehandling. I Zambia lider en av tre gravida kvinnor av aids. Varje dag dör 8 200 personer.
Sådan är kapitalismen: grym och barbarisk. Den dödar inte bara med vapen utan även genom att beröva människor deras grundläggande mänskliga rättigheter, såsom tillgång till sjukvård och medicinsk behandling, rättigheter som förblir tomma ord medan hälsa och mediciner i praktiken blivit handelsvaror så att multinationella företag kan göra vinst.
Det är den politik som främjas av EU och de medlemsstaters regeringar som försvarar monopolens intressen.
Det grekiska kommunistpartiets parlamentsledamöter kämpar endast för fria nationella hälso- och välfärdssystem och en nationaliserad läkemedelsindustri. Endast på det sättet kommer hälsa att bli en verklig rättighet för alla. 
Talmannen.
   – Därmed har alla punkter på föredragningslistan behandlats.
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
