Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från i går har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Janssen van Raay
Herr ordförande! I Nederländerna beskattas inte bara parlamentets bidrag till frivillig pension utan också den utbetalade pensionen i sig. Jag är tacksam mot Fontaine för att hon spontant protesterat mot detta och Rothley för att han lagt fram ett ändringsförslag för att få slut på det här missförhållandet i Nederländerna. Olyckligtvis har ett antal nederländare via sitt ombud förklarat att de går med på den ordningen, det är vad jag i går ville ha med i protokollet och jag tackar er härmed för att det förts till protokollet.

Evans
Herr ordförande! Jag vill bara säga att jag var här i går, men av någon oförklarlig anledning har mitt namn försvunnit från listan. Jag skulle bli glad om detta rättades till.

Ordföranden
Vi skall se till att detta åtgärdas.

Thors
Herr ordförande! Detsamma hände mig i går. Jag var antagligen så koncentrerad på Rothleybetänkandet och utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt att mitt namn inte heller finns med på närvarolistan. Jag ber om en korrigering.

Ordföranden
Detta skall kontrolleras och ändras.
(Protokollet justerades.)

Van Dam
Herr ordförande! Vi har med längtan väntat på fickalmanackorna för 1999 och jag är tacksam för att vi kunde hämta dem i går. Ett av de viktigaste datumen för 1999 är valet till Europaparlamentet. Som ni vet har det även i parlamentet talats mycket om vilka dagar som var lämpliga för valet. Det är därför en stor besvikelse för mig, att jag i den här fickalmanackan måste konstatera, att det felaktigt anges att det bara är i tre länder i Europeiska unionen som valet inte äger rum söndagen det trettonde utan tidigare, och att det står så för mitt eget land, Nederländerna.
Helt felaktigt står det att valet äger rum på en söndag. En av de goda traditionerna i Nederländerna är att valet äger rum på en veckodag och Nederländerna står inte noterade för den 10 juni. Jag undrar hur ni skall rätta till det här missförståndet för att förhindra att valdeltagandet blir ännu lägre.

Ordföranden
Ärade kollega! Jag tycker att ni skall ställa den här frågan till de nederländska myndigheterna. Som ni redan vet är inte valdatumet avhängigt parlamentets dagordning, utan beslut om detta tas av myndigheterna i varje land, en tidpunkt som enbart kan ändras av rådet, inte av parlamentet. Förrättas val en viss dag i Nederländerna är det för att landets myndigheter har bestämt detta, vi förmodar med hjälp av subsidiaritetsprincipen. Naturligtvis kan parlamentet varken fastställa eller ändra de datum val skall förrättas.

Blokland
Herr ordförande! Det är inte det saken gäller. Valet i Nederländerna hålls helt enkelt den 10 juni. Det är bara i almanackan som det står fel. Det måste rättas till. Det är det som Van Dam ber om.

Ordföranden
Vi skall kontrollera om något fel har begåtts från vår sida. Håll dock för säkert att val i Nederländerna förrättas i enlighet med vad myndigheterna där beslutar, man är inte avhängig vår dagordning .

Beslut om brådskande förfarande
Förslag till rådets förordning (EG) om ändring av rådets förordning (EG) nr 355/94 av den 14 februari 1994 och om förlängning av det tillfälliga undantaget för Tyskland och Österrike [KOM/98/0473 slutlig - CNS 98/0251]

Ordföranden. Ordet går till von Wogau för att avge yttrandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik som är ansvarig i frågan.

von Wogau
Herr ordförande! Här rör det sig om en process som vi har diskuterat tidigare. Det problem som kommissionen påtalar har funnits sedan i januari i år. Men handlingarna överfördes inte till oss förrän i september. Därför förstår jag inte att kommissionen för andra gången i rad inger anmodan om en brådskande debatt, när man dessförinnan har tagit så lång tid på sig. Vår kollega Langen håller på att ta fram ett betänkande som vi kommer att rösta om på vårt novembersammanträde. I december kommer vi sedan att ta upp det i kammaren. Därför föreslår jag att vi avslår anmodan om brådskande debatt.
(Applåder)

Ordföranden
Vi skall nu genomföra omröstningen.
(Parlamentet avslog begäran om brådskande förfarande.)

Presentation av revisionsrättens årsrapport
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är presentationen av revisionsrättens årsrapport.
Som vanligt har Friedmann, revisionsrättens ordförande, bemödat sig om att personligen presentera rapporten för denna kammare. Jag hälsar honom välkommen.
Friedmann har ordet.

Friedmann
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag vill å revisionsrättens vägnar tacka hjärtligt för att jag denna tidiga morgon får avlägga rapport från vårt arbete förra året. Vi är säkert överens om att pengar inte är allt, men förvaltningen av pengarna visar om en politik är framgångsrik eller inte.
Kanske har ni redan lagt märke till att denna årsrapport är mycket tunnare än den brukar vara. Inte för att vi skulle ha arbetat mindre, tvärtom. Vi offentliggjorde förra året flera särskilda rapporter, 25 stycken närmare bestämt. Vi vill underlätta ert arbete genom att fördela årsrapporterna jämnare över året, så att ni kan göra en jämnare arbetsfördelning. Jag är villig att erkänna att det kan göras bättre, men vi har åtminstone visat vår goda vilja.
På inkomstsidan gick gemenskapen förra året miste om stora miljardbelopp i tullavgifter och mervärdesskatt. När det gäller tullarna beror det bland annat på att tullmyndigheterna i medlemsstaterna fortfarande inte samarbetar i tillräcklig utsträckning. Inte heller utnyttjar man möjligheterna med den moderna informationstekniken fullt ut. Varje land har fortfarande sina egna metoder för riskanalys med varierande resultat. Det är förvånande att medlemsstaternas regeringar inte följer upp detta bättre, för om inte budgeten finansieras med hjälp av tullar, innebär det en motsvarande ökning av medlemsstaternas bidrag. Jag uppmanar därför medlemsstaterna att lägga större vikt vid korrekta tullavgifter, då det ligger i deras eget intresse.
När det gäller mervärdesskatten är det, som jag just sade, enorma belopp som går förlorade. Schablonberäkningar från nio stater under perioden 1991-1993 visar att det i dessa nio stater varje år inkommer 70 miljarder ecu för litet i mervärdesskatt. Visserligen är det medlemsstaterna som drabbas, men det får även omedelbara konsekvenser för Europeiska unionen. Fortfarande råder den otillfredsställande situationen att bestämningslandsprincipen gäller på den inre marknaden, något som innebär att varan är skattefri från ursprungsorten till bestämningsorten, vilket givetvis uppmuntrar till oegentligheter.
På utgiftssidan har vi i enlighet med budgetstrukturen åter fokuserat på jordbrukspolitiken och strukturpolitiken. Vi har lagt fram några särskilda rapporter om jordbrukspolitiken, till exempel om nötkreaturssjukdomen BSE och om kontoavslutning. I själva årsrapporten tar vi bland annat upp durumvetet. Varför då? Därför att det är ett sädesslag som erhåller extra stöd. För durumvetet utgår inte bara det vanliga hektarstödet, utan ytterligare ett stöd som endast har en politisk motivering. Om man räknar ut beloppsskillnaden mellan durumvete och andra sädesslag, kan man konstatera att man där hade kunnat spara in 3 miljarder ecu i stöd under loppet av fyra år.
I en särskild rapport tog vi upp exporten av nyzeeländska mejeriprodukter till Förenade kungariket. Nya Zeeland får endast exportera mjölk och ost i vissa mängder och på vissa villkor - framför allt vad fetthalten beträffar - till Förenade kungariket till en reducerad importavgift. Vi konstaterade att dessa villkor inte alltid hade uppfyllts. Det innebär att gemenskapen under årens lopp har förlorat tullinkomster på 410 miljoner ecu. En stor del av tullinkomsterna är redan preskriberade. Men 110 miljoner ecu kan fortfarande indrivas. Vi har uppmanat kommissionen att ta tag i detta.
Så långt om den delen av jordbrukspolitiken. Som ni vet lägger Europeiska revisionsrätten även stor vikt vid miljöpolitiken. Vi belönades nyligen för detta med miljöpriset " Europeiskt naturarv" . I en särskild rapport påpekade vi att de 40 000 reningsanläggningar som drivs inom EU och erhåller stöd från EU är mycket bristfälliga. I Belgien behöver en tredjedel, i Italien till och med hälften av dessa reningsanläggningar rustas upp. Vi konstaterade i synnerhet att många nya reningsanläggningar inte har tagits i bruk för att de driftsansvariga saknat antingen de tekniska fackkunskaperna eller medel till driftskostnaderna. Detta bör man veta med tanke på att ytterligare 40 000 reningsanläggningar skall uppföras fram till år 2005.
Vi har också utsatt de förnybara energikällorna för en kritisk granskning inom ramen för programmet Joule-Thermie. Då konstaterade vi bland annat att 50 procent av de tilldelade tjänsterna använts på ett felaktigt sätt. Vi konstaterade även en intressekonflikt hos de tjänstemän som fattar förvaltningsbesluten, beroende på att de tidigare hade tjänstgjort på andra arbetsplatser i samband med upphandlingsförfarandet.
Alla vet vi att Europeiska unionen ställs inför nya utmaningar gång på gång. Det är en svår uppgift för kommissionen att från den ena dagen till den andra behöva ta itu med en sådan stor mängd nya uppgifter. Ett exempel på det är det humanitära biståndet som vi ägnade en särskild rapport åt som antogs i mars i fjol. Man beslutade år 1991 att avsätta 4 miljarder ecu till humanitärt bistånd för perioden 1992-1997. Över 3 miljarder av dessa har redan använts. Hjälpen nådde dessutom fram till de behövande. Problemet ligger i den centrala styrenheten för humanitärt bistånd - ECHO - vid kommissionen.
Vi påpekade redan i vår särskilda rapport i fjol att insynen i personalpolitiken är bristfällig, i synnerhet beträffande den externa personalen på dessa tjänster. Vi krävde skriftliga kompletterande upplysningar från kommissionen. Upplysningarna var inte korrekta. Den diskussion som sedan blossade upp och gick under benämningen " ubåtar" känner ni väl till. Men problemen rörande den externa personalen gäller inte bara ECHO utan även programmen Phare, Tacis och Med, där en del av driftsanslagen får användas för stöd till programmen, d.v.s. till externa specialister.
Procentsatsen - som heter " Liikanen-faciliteten" , uppkallad efter min granne kommissionär Liikanen - har fastslagits till 2 procent för Phare, 3, 5 procent för Tacis och 3 procent för Med. Våra första undersökningar visade att dessa procentsatser överskridits med mer än det dubbla. Jag ber er, ärade församling, att rikta era kritiska ögon mot detta och se till att åtgärda det.
Till verksamheten inom Phare och Tacis hör, som ni vet, även kärnsäkerheten. Vi antog förra veckan en särskild rapport som nu har offentliggjorts. I den gjorde vi en del viktiga konstateranden. Först bör man veta att gemenskapen sedan 1990 har anslagit cirka 850 miljoner ecu till kärnsäkerheten i Central- och Östeuropa. Förutom stödet från Europeiska unionen tillkommer det stöd det internationella samfundet ställt till förfogande, framför allt i form av grupp G 7 och grupp G 24. Därtill kommer det lån som beviljats av Östeuropabanken i London.
Vad har vi då att anmärka på? Av de anslagna 850 miljoner ecu är det bara cirka 300 miljoner ecu som utbetalats. Det är ett tecken på att politiken inte drivs med den konsekvens och stringens som krävs. Vi är kritiska mot att kommissionen inte samordnar verksamheten inom G 7 och G 24 tillräckligt väl. Kommissionen säger att den inte ensam är ansvarig för detta, men det bör ändå påpekas att det är kommissionen som skall samordna dessa verksamheter.
Vi måste även anmärka på att kommissionen saknar en heltäckande strategi för urdrifttagandet av äldre kärnkraftverk och deponering av radioaktivt avfall. Jag anser det vara en mycket viktig fråga. Vi får även lov att anmärka på att cirka en tredjedel av det belopp som har anslagits till tekniskt stöd, det vill säga 200 miljoner ecu, har utbetalats direkt, d.v.s. utan offentlig upphandling.
Vi kunde inte med bästa vilja i slutet av förra året göra en helhetsbedömning av kommissionens insatser för kärnsäkerheten i Central- och Östeuropa. Jag tillåter mig därför att rikta en uppmaning till er som politiska beslutsfattare, men även till kommissionen och rådet, om att genast rikta er uppmärksamhet mot denna ytterst viktiga fråga som fungerar som en tidsinställd bomb.
Vi får ständigt frågan, hur långt vi har kommit med våra bedrägeriavslöjanden beträffande gemenskapens medel. För att vara på den säkra sidan vill jag än en gång förklara vår inställning för er. Europeiska revisionsrättens granskning skall följa principerna om laglighet, korrekthet och sund ekonomisk förvaltning. Det vill med andra ord säga att vi inte är någon polis-eller åklagarmyndighet. Men vi ägnar särskild stor uppmärksamhet åt riskområden som vi väljer utifrån vissa kriterier. Det vill säga, vi ser det som vår främsta uppgift att förebygga bedrägerier, bidra till att de över huvud taget inte äger rum, och utveckla idéer som gör att bedrägerier redan från början inte är intressanta.
När vi i samband med våra vanliga granskningsuppgifter stöter på oegentligheter, bedrägerier, kopplar vi naturligtvis in de nationella åklagarmyndigheterna - även UCLAF - så att saken får ha sin rätta gång. På området turism till exempel samarbetar vi med åklagarämbeten i flera länder och på det område jag just nämnde - New Zealand Dairy Report - samarbetar vi med de brittiska myndigheterna - det är självklart. Vi granskar även UCLAF, eftersom UCLAF är en del av kommissionen. Vi lade fram resultatet av denna granskning i en särskild rapport för några veckor sedan som har mött reaktioner från er sida, och det tackar jag för.
Vi måste bland annat anmärka på att UCLAF: s databaser är ofullständiga och därmed ineffektiva. Det är oklart vem som egentligen har tillgång till dessa databaser, och det är en säkerhetsfråga. Vi är kritiska till att hälften av UCLAF: s medarbetare bara är visstidsanställda, vilket gör att personer som är väl insatta i arbetet slutar och att viktiga erfarenheter går förlorade.
På grund av databasernas begränsade funktion kan gemenskapen i vissa fall inte kräva tillbaka pengar som egentligen skulle kunna krävas tillbaka. Det är inte heller helt klarlagt vilken befogenhet UCLAF egentligen har inom kommissionen, då de saknar befogenhet inom övriga institutioner. Det behöver klargöras inom kommissionen.
Vi har uppmärksammat att ni har startat en debatt under beteckningen OLAF. Det handlar om att utöka och vidareutveckla UCLAF: s ansvarsområde. Ni har också prövat frågan om huruvida en oberoende enhet skall inrättas. Allt detta har vi följt med stort intresse, inte minst med tanke på att ni delvis grundar er motivering på vår rapport. I Europeiska revisionsrätten anser vi - och på den punkten håller vi med er - att gemenskapens institutioner naturligtvis kan vidareutveckla sin förvaltning och sin organisation. Det är fördragsenligt och strider inte mot medlemsstaternas rättigheter, och därför kan vi tänka oss att det kommer att leda till att UCLAF: s oberoende ökar, att man i form av OLAF uppnår en oberoende ställning ungefär som finansinspektören inom kommissionen. Men det är ert beslut! Vi är naturligtvis beredda att samarbeta med alla enheter som lagstiftaren inrättar.
Som ni vet, uppmanas revisionsrätten ständigt till att avge så kallade avis . Alla institutioner kan kräva ett yttrande från oss, i synnerhet i frågor som har samband med budgeten. Den senaste största avis i den bemärkelsen gällde Agenda 2000. Det var rådet som bad oss om en sådan avis . Naturligtvis kom vi därigenom att engagera oss i jordbrukspolitiken, så som kommissionen planerar att den skall se ut i framtiden.
Som ni vet har kommissionen föreslagit en sänkning av garantipriserna för nötkött med 30 procent, spannmål med 20 procent och mjölk med 10 procent. Jag har fått intryck av att kommissionen lade fram detta koncept vid en tidpunkt då man ännu inte kunde märka effekterna av kriserna i Asien, Ryssland och Latinamerika. Numera är det uppenbart att de europeiska jordbruksprodukterna köpkraft har sjunkit på grund av kriserna i dessa regioner. För att förhindra att nya lagerförråd bildas med exportbidrag och höga lagerkostnader som följd, vore det bättre att sänka garantipriserna ännu mer än kommissionen föreslår, men som motdrag tillmäta det direkta stödet större betydelse.
(Applåder) Som ni vet har kommissionen föreslagit en sänkning av det direkta stödet på över 100 000 ecu med 20 procent och det på över 200 000 med 20 procent.
Vi undrar, om det inte inför det faktum att 80 procent av det direkta stödet har utbetalats till 20 procent av jordbruksföretagen vore klokare att sätta en övre gräns för det direkta stödet, till exempel vid 100 000 ecu i enlighet med vårt förslag.
Kommissionen har föreslagit att inget direkt stöd skall utgå till de nya medlemsstater som kommer att ansluta sig till EU. I revisionsrätten finner vi förslaget orealistiskt och har därför föreslagit att man för säkerhets skull även räknar med direkt stöd till de nya medlemsstaterna. Det skulle innebära att ytterligare 3, 3 miljarder ecu tillfördes budgeten varje år för de nya länderna.
Vad strukturstödet beträffar är vi i stort sett överens med kommissionen. Vi anser att det är riktigt att gemenskapsstödet i större utsträckning inriktas på det strukturella området. Vi anser att det är riktigt, att en reserv på 10 procent upprättas för de högpresterande länderna. Vi anser också att det är riktigt, och det är mycket viktigt, att anslag som inte inom bestämda tidsperioder givit upphov till betalningar automatiskt förfaller. Det är i våra ögon mycket viktigt; det innebär att kommissionens insatser för strukturstödet - jag vill gärna tillägga: kanske även för skapandet av flera arbetstillfällen - i stor utsträckning sammanfaller med vår bedömning. Jag vill också bekräfta att förhållandet mellan engagements och paiements är mycket förnuftigt, mycket bra. Men det är inte där det egentliga problemet med strukturstödet ligger, utan problemet är följande: På toppmötet i Edinburgh beslutade man att anslå cirka 175 miljarder ecu för strukturstöd inom ramen för de olika fonderna. Av dessa har hittills endast 85 miljarder utbetalats, något som innebär att utbetalningar återstår på över 90 miljarder. Härtill kommer ytterligare 5 miljarder ecu från den tidigare perioden och det är orealistiskt att tro att man kommer att hinna utbetala det beloppet på 95 miljarder ecu under de två år som återstår av denna programperiod. Utbetalningarna kommer i stället att få göras de följande åren.
Låt mig bara kort få nämna att vi ytterligare har fördjupat vårt samarbete med de nationella revisionsmyndigheterna. Det är mer än bara ett formellt förfarande, eftersom det utgör en garanti för att medlemsstaterna prövar innehållet i våra rapporter. För några dagar sedan samlades ordförandena för samtliga 15 EU-stater här för att diskutera arbetet, och i början av året ägde en konferens i Warszawa rum med ordföranden för de central- och östeuropeiska revisionsmyndigheterna under ledning av den polska revisionsmyndigheten och Europeiska revisionsrätten.
Resultatet blev en struktur för samarbetet mellan de östeuropeiska revisionsmyndigheterna som motsvarar den struktur vi har i EU. Det är av stor betydelse, eftersom de är våra framtida kolleger i Central- och Östeuropa och för att de östeuropeiska revisionsmyndigheterna kommer att få ökade befogenheter att granska Europeiska unionens medel på plats.
Avslutningsvis vill jag tacka för det goda samarbetet med parlamentet. Jag tackar å revisionsrättens vägnar särskilt budgetkontrollutskottet med sin aktiva och mycket förnuftiga ordförande Diemut Theato och jag tackar även föredragande herr Brinkhorst som är ansvarig inför oss och till slut vill jag även tacka alla er som har lyssnat på mig denna tidiga morgon.
(Applåder) Låt mig bara få göra ett tillägg: Även i år framlägger vi en revisionsförklaring avseende den allmänna budgeten och Europeiska utvecklingsfonden. Till skillnad från tidigare år kvantifierar vi inte längre de oegentligheter som vi har fastställt; vi lägger alltså fram en kvalificerad i stället för en kvantifierad revisionsförklaring. Vi vill undvika att procentsatserna leder till misstolkningar. Rent allmänt kan jag säga att slutsatserna i årets revisionsförklaring avseende den allmänna budgeten i allt väsentligt är de samma som tidigare år.
Det vill säga: Med undantag från de fortgående problemen med redovisningen av anläggningstillgångar, skulder och likvida medel ger räkenskaperna för budgetåret 1997 enligt revisionsrättens uppfattning en tillförlitlig bild av gemenskapens inkomster och utgifter samt av dess finansiella ställning vid årets slut. De transaktioner som ligger till grund för inkomsterna i sin helhet är lagliga och korrekta. När det gäller tullar och jordbruksavgifter kan dock ingen försäkran avges om huruvida all tullpliktig import har deklarerats och gett upphov till motsvarande inkomster. Även de transaktioner som ligger bakom åtagandena är enligt revisionsrättens uppfattning lagliga och korrekta, även om vissa åtaganden antingen har ingåtts utan budgetmässigt godkännande eller utan rättslig grund. När det gäller de transaktioner som ligger till grund för betalningarna, avstår revisionsrätten däremot liksom under tidigare år, från att avge en positiv förklaring på grund av att de berörs av alltför många oegentligheter.
Revisionsförklaringen för de sjätte och sjunde utvecklingsfonderna avseende 1997 är i sin helhet i stort sett positiv, även när det gäller de transaktioner som ligger till grund för betalningarna.

Ordföranden
Tack så mycket herr Friedmann för detta tillägg.
Ordet går till Wemheuer.

Wemheuer
Herr ordförande, herr ordförande Friedmann! Ni vet att en av de fem punkter som gjorde att Europaparlamentet inte beviljade utan sköt upp ansvarsfriheten för år 1996 var kommissionens personalpolitik. Jag tar upp det nu, eftersom personalpolitiken figurerar i nästan alla era rapporter. Jag utgår från det extrema fallet ECHO där det fanns förfalskade avtal. Jag säger att det är ett extremfall, men frågor som garantibudget, övertrakasseringen av Liikanen-faciliteten som ni just nämnde och intressekonflikter dyker upp gång på gång, liksom en för stor överföring av befogenheter till den externa personalen med alla de konsekvenser som det får i finansiellt men även politiskt avseende. Ni skriver i rapporten om kärnsäkerhet att ett sådant förfarandet till och med har undergrävt kommissionens trovärdighet och auktoritet. Det rör sig alltså om ett mycket stort område.
Jag anser att det inte bara är en personalpolitisk fråga, utan något som även får ekonomiska konsekvenser. Därför vill jag ställa en fråga till er och be er om en sak. Frågan lyder: Skulle ni nu utifrån alla särskilda rapporter kunna ge en sammanfattande bedömning av kommissionens personalpolitik som en beskrivning av läget? Och för det andra: Kan vi förvänta oss en särskild rapport om detta eller uppmana er att lägga fram en sådan?

Theato
Herr ordförande! Herr ordförande Friedmann, låt mig få börja med att till er och revisionsrätten återgälda det tack för ett gott samarbete som ni framförde till budgetkontrollutskottet och hela parlamentet.
Vi har haft täta kontakter, de har blivit tätare under årens lopp, och det anser jag vara fruktbärande för att bringa klarhet i ett bra ekonomi- och budgetarbete och sätta fingret på den ömma punkten där det är nödvändigt, där saker och ting inte är som de skall. Det gör man inte i syfte att framtvinga eller sprida skandaler utan snarare handlar det om, som ni tydligt poängterade, att man på det sättet utvecklar förebyggande åtgärder. Där stöd utbetalas är bedrägerier alltid möjliga för att inte säga en naturlig följd.
Nu över till frågan om framläggandet av revisionsrättens årsrapport för 1997. Med den ger ni startskottet för det ansvarsfrihetsförfarande som vi nu kommer att inleda. Det är i två avseenden anmärkningsvärt att vi inte har avslutat ansvarsfrihetsförfarandet för 1996 förrän vi inleder nästa ansvarsfrihetsförfarande. Vi måste se upp så att vi inte blandar ihop saker och ting, men naturligtvis finns det en del gemensamma beröringspunkter mellan de båda förfarandena, det går inte att förneka.
Det andra som är anmärkningsvärt är att ni det här året har lagt fram betydligt flera enskilda rapporter och särskilda rapporter för 1997 men även rapporter som avser 1996. Ni poängterade att årsrapporten helt enkelt hade blivit för tjock, och att det hela sedan kulminerade vid en tidpunkt då allt måste behandlas, och att därför ett och annat föll bort. Vi får nu anpassa vårt arbetssätt efter det, för annars skulle vi praktiskt taget året om kunna ägna våra debatter i kammaren åt revisionsrättens rapporter. Eftersom det inte är möjligt har vi beslutat oss för att göra en sammanfattning av dessa. Jag vill ändå uttryckligen stödja det Wemheuer just sade. Hon ställde i samband med sin kritik en fråga: Hur hanterar vi personalpolitiken? Det är en fråga till kommissionen, men det är även en fråga till de budgetansvariga myndigheten. Hur skall vi i framtiden göra med anvisningen av personal, med tillsättningen av tjänster? Det tar ni även upp i er rapport.
Jag är särskilt tacksam för att ni på ett tydligt sätt har lyft fram frågan om de egna medlen igen. Med tanke på förlusten av medel, bl.a. genom tullarna - det har vi ju konstaterat i vår undersökningskommitté av bedrägerier inom transitförfarandet - uppstår frågan: Vad förlorar på man på att inte samarbeta? Vi är beredda att driva den frågan vidare hos oss och jag ber att även ni skall rikta er uppmärksamhet mot den framöver.
Jag har ytterligare en fråga beträffande framläggandet av årsrapporten. Vi hade gärna velat ha årsrapporten tidigare och det vet ni. Kommer ni i framtiden att kunna satsa på att lägga fram den redan i oktober?
Ett sista ord till herr Liikanen. Jag hörde i går vad ni sade beträffande Med-programmen. Jag får tyvärr lov att säga att jag inte tyckte att det var så hemskt belysande och inte heller så lovande vad frågan om ansvarsfrihet för 1996 beträffar. Vi kommer därför att bli tvungna att fortsätta diskutera den saken.
(Applåder)

Brinkhorst
Herr ordförande! Som alltid, är det ett stort nöje att lyssna till ordförande Friedmanns presentation av årsrapporten för budgetåret - denna gång för år 1997.
Under de kommande månaderna kommer vi att få tillfälle att i våra diskussioner fördjupa oss mera i alla detaljerade punkter, och helt klart är det viktigt att notera att en rad förbättringar har ägt rum.
Under de få minuter som jag har till mitt förfogande, vill jag koncentrera mig på en mycket central punkt som bör betonas mera i framtiden. Ordförande Friedmann konstaterar helt riktigt att ett enormt ansvar vilar på medlemsstaterna både vad gäller resurser och utgifter. Etthundra procent av resurserna kommer från medlemsstaterna. Han konstaterade nyss att efter gemenskapens fyrtio år samarbetar medlemsstaternas tullmyndigheter fortfarande inte. Han konstaterar också att vad gäller frågan om mervärdesskatt, så underlåter medlemsstaterna att inkassera 70 miljarder - nära nog motsvarande gemenskapens totala budget. Detta innebär att 80 procent av kostnaderna också betalas av medlemsstaterna. De olika fall han nämner - durumvete, smöret från Nya Zeeland, miljöpolitiken - samtliga handlar om bristen på agerande inom detta område.
Jag är mycket glad över att höra honom säga att samarbetet med de nationella revisionsmyndigheterna har förbättrats. Jag vill emellertid peka på ytterligare specifika punkter. Kan revisionsrätten ingå specifika avtal med de nationella revisionsmyndigheterna, så att dessa även utför uppdrag för europeiska gemenskapsbudgetens räkning? Jag vet att det finns en rad konstitutionella problem - känslighet, nationell stolthet mm. men om de siffror han nämner är ens tillnärmelsevis verkliga, kan det inte tolereras att gemenskapen fortfarande är tandlös vad gäller medlemsstaterna. Allmänhetens intryck är att gemenskapen slösar pengar, att Europeiska unionen inte gör sin plikt, vare sig det gäller kärnsäkerhet, miljön eller jordbruket. Men i själva verket ligger en stor del av ansvaret hos medlemsstaterna. Jag uppmanar ordföranden och kommissionär Liikanen att klargöra för omvärlden att endast om medlemsstaterna är redo att överge gammalmodiga idéer om nationell suveränitet, kan vi verkligen göra betydande framsteg vad gäller miljö, kärnsäkerhet och bedrägeri. Detta är den centrala punkten. Jag vill be ordföranden att utveckla denna specifika punkt eftersom det äger relevans för hela nästa år när vi diskuterar denna specifika revisionsförklaring.

Pasty
Herr ordförande! Jag blev mycket intresserad av den del i revisionsrättens rapport som handlar om egna medel, eftersom denna debatt gäller själva kärnfrågan i de politiska problem som kommer att tas upp i rådet, eller redan tagits upp, när det gäller unionens framtida finansiering. Det är fasansfullt att konstatera att revisionsrätten faktiskt visar att inkomstförlusten sedan den senaste kontrollen fördubblats och nu uppgår till 70 miljarder ecu.
Det handlar här om en total uppskattning. Det skulle emellertid vara mycket intressant för oss, herr ordförande i revisionsrätten, om revisionsrätten kunde besvara följande fråga: Fördelar sig detta belopp om 70 miljarder proportionellt och rättvist mellan de olika medlemsstaterna? Med andra ord: är vissa medlemsstater mer skyldiga än andra när det gäller att inkassera Europeiska unionens egna medel? Om det är så - vilket jag för övrigt tror - anser jag förvisso att det är politiskt svårt att påvisa, men det skulle vara värdefullt för parlamentarikerna att få veta, när det gäller att bedöma diskussionerna som kommer att äga rum i rådet, bl.a. om vissa stater hävdar begreppet med nettosaldo.

Müller
Herr ordförande, mina damer och herrar! Tack så mycket för framläggandet av revisionsrättens rapport. Jag har i synnerhet intresserat mig för kapitlet om utrikespolitiken. Ni vet att vi i beslutet om uppskjutande av ansvarsfriheten för år 1996 tog särskild hänsyn till programmen Phare, Tacis och Meda. Nu har jag läst revisionsrättens nya rapport för år 1997 med vår kritik av året 1996, 1995 och även 1994, i åtanke eftersom jag ville veta: Har det egentligen skett någon förbättring på det utrikespolitiska området vad förvaltningen av våra pengar beträffar?
Jag tycker att jag av er nya rapport för år 1997 har fått bekräftat, att kommissionen verkar ha lika svårt som tidigare att vidta åtgärder för de problem som upptäcks - här föredrar jag att vara neutral - i samband med de stora programmen Phare, Tacis och Meda, som skulle kunna föranleda oss att säga: Ja, nästa år blir det åtminstone bättre. Därför är min fråga i synnerhet riktad till kommissionen: Hur skall parlamentet kunna lita på att ni kommer att uppfylla er försäkran om att göra det hela bättre nästa år?

Dell'Alba
Herr ordförande! Det är knappast förvånande att kammaren inte är alldeles full och att läktarna är litet tomma på journalister. Det beror på att när det gäller den här rapporten så har vi åter en gång läst mer om den i tidningarna de senaste dagarna än vad vi hittills har fått höra i kammaren. Det jag framför allt vill framhålla är att revisionsrätten, som det läcker ut information om som många gånger är ofullständig vad gäller dess rapporter, kunde vara mer uppmärksam på detta som jag tycker är viktigt om det verkligen skall vara så att rapporterna skall offentliggöras i denna kammare.
Ni, herr ordförande, har flera gånger med all rätt återkommit till frågan om personalen och till ECHO, vilket är er fulla rätt. Vi har behandlat er rapport om ECHO, parlamentet har diskuterat den och godkänt den, på samma sätt som vi godkände en text i början av året. Det verkar - om vår information är riktig, trots att ni säger i er rapport att kommissionen inte ger tillräckliga resurser, kommissionen som är den största givaren i världen - i er rapport säger ni att problemet med den externa personalen är ett problem som vi har tagit upp. Jag vill bara säga - och jag hoppas att ni håller med, också därför att de som står er nära kan ge er den senaste informationen - att här gäller det inte ubåtarna från ECHO, utan en hel flotta av ubåtar som vi - och kanske också domstolen - borde ta med i helhetsbedömningen.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, herr ordförande i revisionsrätten! Årsrapporten för budgetåret 1997 nämner en utfrågning om en provkarta på 100 projekt inom information och kommunikation som har genomförts av kommissionen. En särskild rapport, rapport nr 23, har aviserats. Vi väntar otåligt på den, men revisionsrätten formulerar ändå några kommentarer, enligt budgetpost B3-300. På en sida, på en enda sida, framför den viss kritik som bl.a. rör oprecisa målsättningar, eller avsaknaden av ett lämpligt system för uppföljning och utvärdering för att bedöma effekten av införlivade målsättningar.
Revisionsrätten påpekar att vissa projekt som erhållit ekonomiskt stöd ur gemenskapens budget inte har någon som helst påvisbar koppling till åtgärder inom informationspolitiken. Vår grupp är av den anledningen sedan flera år tillbaka kritisk till avsaknaden av öppenhet, bristen på enhetlighet och demokrati i det som Europeiska unionen kallar sin " informationspolitik" .
Jag har därför följande fråga: Vilken typ av exakt rekommendation planerar revisionsrätten att ge till kommissionen för att den skall sätta stopp för de typiska ideologiska avstegen i budgetpost B3-300 och B3-306? Eller mer exakt, vad avser revisionsrätten egentligen med formuleringarna " jämställdhet mellan slutmottagarna" och " politisk ram samt ram för ekonomisk planering som syftar till att fastställa allmänna målsättningar för informationspolitiken" . Det är dessa termer som används i rapporten där man föreslår ändringar för att få slut på dessa brister.

Le Gallou
Herr ordförande! Revisionsrätten erinrar om att när det gäller yttre åtgärder har Europeiska unionen blivit en av världens största givare: 6 miljarder ecu, nära 40 miljarder francs. Men i er rapport, herr Friedmann, påpekas allvarliga brister, bl.a. när det gäller förfaranden för konkurrensutsättning, avtalsparternas kvalifikationer och slutligen uppföljningen av åtgärderna.
Anser ni inte att risken är stor under sådana förhållanden, bl.a. i vissa länder, jag tänker exempelvis på länderna i f.d. Sovjetunionen, att gemenskapsstödet i stället för att hjälpa folken bara används för att utveckla korruptionen och maffians makt? Skulle det inte vara klokt att under sådana förhållanden minska denna typ av stöd, som är mer skadligt än effektivt, och att avvakta verkliga kontrollförfaranden som säkerställer att gemenskapens stöd är effektivt och ärligt?

Tomlinson, Lord
Herr ordförande! Jag välkomnar herr Friedmann och tackar honom och revisionsrätten för deras betänkande.
Instämmer han med mig om jag säger att de ganska alarmerande rubrikerna om bedrägerier för tre miljarder saknar bäring i årsrapporten och de åtföljande särskilda rapporterna? Jag är säker på att han förstår om jag ägnar återstoden av mina anmärkningar åt inkomstsidan av budgeten.
Det första jag vill säga honom - och jag hoppas att han tar detta på rätt sätt - är att det egentligen inte är revisionsrättens ansvar att bestrida Fontainebleau-avtalet gällande Förenade kungarikets budgetavdrag. En ändring av detta beslut om egna medel kräver enhällighet i rådet mellan de berörda parterna, och revisionsrätten kommer inte att vara en av dessa parter.
Gällande de egna medlens andel av budgeten, instämmer han med mig i att det är en mycket allvarlig bild som målas upp? Inom traditionella egna medel ser vi bevis på svårigheten med uppbäring och benägenheten till bedrägeri. Men när vi ser på den mycket värdefulla analys som har gjorts om mervärdesskatteuppbäring i medlemsstaterna, ser vi denna alarmerande siffra som beskriver en klyfta mellan de teoretiska mervärdesskatteintäkterna och den faktiskt uppburna summan som uppgår till 70 miljarder ecu per år. Detta påverkar inte bara medlemsstaterna utan även på de intäkter som baseras på BNP och mervärdesskatt.
Slutligen, är det rimligt att säga - och jag hoppas att Friedmann instämmer med mig - att det inte bör bli några betydande ökningar av de egna medlen innan alla inkomster är uppburna och innan vi kan vara säkra på att alla intäkter är inte bara lagliga, utan även använda på ett riktigt och effektivt sätt.

Garriga Polledo
Herr ordförande! Jag vill tacka såväl Friedmann som revisionsrättens övriga ledamöter för deras närvaro. Att årsrapporten för 1996 ännu inte har godkänts av kammaren tycker jag klart och tydligt vittnar om vilken betydelse revisionsrättens rapporter tillmäts. Genom ett godkännande kommer parlamentet i vilket fall som helst att få tillgång till viktiga instrument och vapen för att ekonomiskt kunna kontrollera övriga institutioner. Detta gäller särskilt kommissionen, och då speciellt vad beträffar möjligheten att begära in den dokumentation och information som inte är nödvändig.
Jag skulle vilja ställa några frågar till revisionsrättens ordförande angående strukturfonderna. En kritik som anförs av revisionsrätten är det stora antalet administrativa oegentligheter som upptäcks i de strukturella utgifterna. Ni nämner att samordningen mellan medlemsstaterna och den revisionsrätt ni så briljant företräder är mycket ringa.
Ni hoppas att medlemsstaterna under 1998 kommer att presentera de första rapporterna om tillämpningen av det regelverk som harmoniserar medlemsstaternas bestämmelser för ekonomisk kontroll vid åtgärder som finansieras tillsammans med strukturfonderna. Har ni fått rapporterna? Om ni har fått dem, vad drar ni då för slutsatser?
Å andra sidan har ni mycket detaljerat bedömt vilken omfattning och sammansättning de faktiska bristerna i strukturfonderna har. Samtidigt verkar det som om om ni säger emot er själva när ni talar om ringa samordning medlemsstaterna emellan. Jag menar - och detta är något som jag har tagit upp med er varje år - att det är omöjligt att göra tillförlitliga bedömningar så länge ni tillsammans med de nationella kontrollinstitutionerna inte har tillgång till ett mycket väl etablerat samordningsförfarande. Jag frågar: Har några framsteg gjorts? Finns det i dag en sådan samordning?
Till sist, herr ordförande i revisionsrätten, vill jag påminna om att det är under denna sista utformningsfas som den största delen av strukturfonderna tas i anspråk. Jag tror inte att detta framgår av era anmärkningar, därför kan ni kanske upplysa de mindre vetande själarna i denna kammare om detta.

Rosado Fernandes
Herr ordförande i revisionsrätten! Rådet i Edinburgh förutsåg en flerårig programplanering för utgifterna tills budgetplanerna löper ut, i slutet av budgetåret 1999.
Efter revisionsrättens undersökning har ännu inte 70 miljarder ecu använts. Vad är skälet till denna försening? Dålig förvaltning från kommissionen? Dålig vilja från medlemsstaterna som, genom strukturfondernas utgifter, utövar en sådan politik som fransmännen kallar juste retour ? Vilka är de medlemsstater som kan kalla sig dåliga elever? Jag anser att Edinburghavtalet borde respekteras, eftersom det bevarande av strukturåtgärderna som möjliggörs genom dessa fonder är nyckeln till balansen i södra Europa. Slutligen, en sista fråga: kan dessa 70 miljarder ecu fortfarande utnyttjas eller inte?

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Vi bör nog vara glada över att det bara är 300 miljoner ecu som har utbetalats av de 850 miljoner ecu som anslagits för Phare- och Tacis-medel för kärnsäkerheten, eftersom 80 procent av medlen skandalöst nog har förvandlats till säkerhetsstudier av tvivelaktigt värde, till papper. Till råga på allt stannade det hela kvar i väst, utan metodik, utan utvärdering, utan överenskommelser, utan att de östeuropeiska länderna fick kännedom om resultatet av undersökningen. Det var helt bortkastade pengar, utan att säkerheten förbättrades det minsta. Det är den verkliga skandalen, och därför skulle jag gärna vilja att kommissionen förklarade hur de har tänkt att sätta stopp för sådant framöver.
Sedan bara ett exempel på hur pengarna slösas bort: Tvivelaktiga undersökningar som en undersökning för den sibiriska tigerns bevarande finansierades med 170 000 ecu. Undersökningen gjordes i Italien, sedan hamnade den i en skrivbordslåda och man konstaterade: Jaha, så ligger det till, nu dör tigern ut. Det var det. De pengarna hade kunnat användas till något annat. På det viset slösar kommissionen bort pengar på undersökningar, utan någon uppföljning. Därför skulle jag vilja veta vad som kommer att hända med de 550 miljoner ecu som återstår till kärnsäkerheten, om de kommer att användas till nya undersökningar av tvivelaktigt värde, utan någon uppföljning sedan!

Paisley
Herr ordförande! Det är högst förvånande att ordföranden i revisionsrätten tvingas rapportera om att kommissionen förlorat miljoner. Kommissionen, som samtidigt som den tillåter detta att ske, intar en totalt annan hållning gentemot svinuppfödarna i Nordirland. De tillintetgjorda svinuppfödarna där måste ha en ekonomiskt understödd plan för att avlägsna oönskade djur från sina gårdar.
Nu säger kommissionen att bönderna måste återbetala dessa pengar som förhindrade djurplågeri. Kommissionen tillåter miljoner att gå förlorade men tar ingen hänsyn till dem som befinner sig i desperata omständigheter. Jag vill i dag få noterat en uppmaning från alla i detta parlament som kommer från Nordirland, om att sluta öka desperationen hos våra svinuppfödare. Redan nu har vissa blivit så desperata så att de har drivits till självmord.

Blak
Herr ordförande! När jag fick revisionsrättens årsrapport i går, läste jag den med stort intresse. Som dansk är man naturligtvis intresserad av vad som står om Danmark. Jag har läst rapporten otaliga gånger i natt och jag kan inte hitta något om Danmark. Det gläder mig naturligtvis att vi har ordning på saker och ting i vårt land. Det är ju alltid trevligt att ta det som utgångspunkt.
Jag har konstaterat att det kommit en del specialrapporter, och jag vill gärna säga att en av dem som verkligen har gjort intryck på mig är den som pressen har skrivit om de senaste fjorton dagarna och som rör säkerheten på kärnkraftverken. Jag skulle vilja be Friedmann och också Liikanen och kommissionen om att inte bara inrikta sig på kärnkraftverken i öststaterna. Man skulle kanske också ta en titt på förhållandena i Murmansk, där det ligger ett par hundra skrotade u-båtar som fortfarande har aktiva reaktorer, och där man har dumpat ett antal reaktorer i Barents hav. Jag tycker verkligen att vi förtjänar att få en specialrapport om detta område, och jag tycker att vi i stället för att bara tala om dessa saker och anställa dyra konsulter och mycket annat, själva borde anställa folk och skicka dem dit för att ta itu med denna nödvändiga process. Detta kräver självfallet ett samarbete med medlemsstaterna. Jag vet att det är svårt, men vi är tvungna att göra något år det. Den största tickande bomb som finns är kärnkraftverken och de u-båtar som ligger runt omkring. Alla de andra småbedrägerierna som sker runt omkring skall vi också ta itu med, men detta bör inte få högsta prioritet.

Kellett-Bowman
Herr ordförande! Jag vill gratulera herr Friedmann och revisionsrätten till att i år igen ha presterat en " bästsäljande" rapport. När han presenterade det i går kväll inför budgetkontrollutskottet var salen full - människor satt uppflugna i fönster och på bord och satt till och med på golvet. Medierna var givetvis där för att leta efter ordet som börjar på " b" men ordet bedrägeri undviks noggrannt i rapporten.
Jag var besviken i synnerhet över frasen " betydande felaktigheter som påverkat lagligheten/korrektheten hos de underliggande transaktionerna för betalningar" som var i samma storleksordning som tidigare år.
Jag är i viss mån uppmuntrad av efterskriften till ordförande Friedmanns tal i morse där han konstaterade att det gjorts vissa förbättringar. Detta är vad vi strävar efter - förbättringar.
I punkt 1.18 finns en citat ur transiteringsbetänkandet där vi uppmanade gemenskapens tullmyndigheter att arbeta tillsammans som om de vore en enhet. Klyftorna mellan dem orsakar en förlust av cirka 70 miljarder per år för medlemsstaterna, trettiofem till fyrtio gånger så mycket som försvinner från EG: s budget via bedrägerier. Jag hoppas att finansministrarna tar detta i beaktande.
Jag är intresserad av kapitel sex om administration. Tack för alla de rapporter vi fått från byråerna. Ni nämnde specifikt Turin och det faktum att 380 miljoner ecu från Phare och Tacis som använts av denna byrå inte finns upptagna i deras redovisningar. Man får hoppas att de finns dolda någonstans i kommissionens räkenskaper.
Vad gäller skolorna vill jag påpeka det faktum att fyra av skolorna har fler externa elever än elever från gemenskapen, vållar vissa problem. Jag undrar om vi bör överföra en del av medlen till överfulla skolor på andra platser.

Bösch
Fru ordförande, herr ordförande Friedmann, ärade kolleger! Beträffande UCLAF - det sade ni redan på vår interparlamentariska konferens förra veckan, och ni upprepade det i går - ni finner inrättandet av ytterligare en institution för bedrägeribekämpning problematisk. Vi har fått veta är det är just en sådan institution kommissionen håller på att förbereda. Kommissionen håller uppenbarligen på att, på grundval av artikel 235 i Romfördraget, utarbeta ett förslag till förordning om inrättandet av en extern byrå för utredningar. Därmed ger kommissionen felaktigt intryck av att hörsamma parlamentets krav på en enhet för bedrägeribekämpning, OLAF. Jag vill klargöra, herr kommissionär Liikanen, att det inte är fallet.
Det parlamentet krävde med stor majoritet i början av oktober var inte ytterligare en institution. Vi kräver mycket mer än så, nämligen att det nuvarande UCLAF ersätts av en oberoende enhet för bedrägeribekämpning med befogenheter att agera fritt, men inte som en satellit någonstans utanför EU-institutionerna. En extern lösning är otänkbar så länge vi saknar ett europeiskt åklagarämbete. Nej, OLAF bör stanna inom kommissionen och alla andra institutioner skall vara delaktiga i denna enhet. Min fråga till er, herr ordförande Friedmann, är: Ligger det i revisionsrättens intresse att vara delaktig i en sådan enhet och bidra med sina erfarenheter? Har revisionsrätten tagit ställning i den frågan?

Krehl
Fru ordförande! Jag vill kommentera planeringen och genomförandet av åtgärder på området bistånd till tredje land. Omfattningen av gemenskapens åtgärder på det området har tilltagit de senaste åren både i politiskt och finansiellt avseende. Varken åtgärdernas omfattning eller deras betydelse kommer att avta de närmaste åren. Efter ratificeringen av Amsterdamfördraget kan man snarare förvänta sig motsatsen. Därför är innehållet i revisionsrättens årsrapport desto mer oroväckande, eftersom det uppenbarar påtagliga brister i ledningen på kommissionens alla stadier av förberedelser, genomförande och uppföljning av åtgärderna.
Resultatet för kostnaderna, relationstalen, ligger mycket lägre än det borde göra och det är oklart huruvida åtgärder med omstruktureringar inom kommissionen, som till exempel inrättandet av en gemensam tjänst för bistånd till tredje land och ECHO, är lösningen på alla ledningsproblem. Ett frikopplande av den gemensamma tjänsten kan, som vi har sett, leda till en förbättring av ledningskapaciteten, samtidigt som den tyvärr skapar ett avstånd mellan de politiska och finanspolitiska enheterna och politikens tillämpning i praktiken.
Min fråga till revisionsrätten är följande: Anser revisionsrätten att inrättandet av den gemensamma tjänsten RELEX kommer att leda till tydliga förbättringar eller är det, särskilt med tanke på unionens framtida uppgifter på området, nödvändigt att söka helt andra lösningar?

Friedmann
Fru ordförande! Tack för alla de intressanta frågor som ni har ställt. Fru ledamot Wemheuer - detta har även att göra med det som ledamoten Krehl just tog upp - ni är kritisk till personalpolitiken. Å ena sidan är det förvånande att Europeiska unionens totala förvaltningskostnader utgör 5 procent av budgeten, inklusive personalkostnaderna. Men det säger inte så mycket, eftersom det är medlemsstaternas förvaltningar som måste genomföra Europeiska unionens politik. Som ni vet fru Wemheuer, riktade vi redan för en tid sedan kritik mot de dåvarande garantibudgetarna. Parlamentet följde den gången upp problemet på ett berömvärt sätt och ordnade det hela genom att generöst bevilja kommissionen tjänster för permanent anställning. Men det har visat sig att de operativa medlen trots detta i allt större utsträckning åter används till en decentraliserad personalpolitik och framför allt till att anlita externa rådgivare och externa specialister.
Därför har jag lyft fram det faktum att Liikanen-faciliteten har överskridits. Så långt delar jag er känsla av obehag inför kommissionens personalpolitik. Huruvida och i vilken omfattning vi kan ta upp detta i en särskild rapport och hur det passar in i planeringen, det måste jag först få diskutera med mina kolleger.
Fru ordförande Theato! Tack för ert inlägg. Jag förstår att ni vill ha årsrapporten tidigare. Det egentliga problemet är den tid som krävs för ett motstridigt förfarande, där sommaruppehållet inte räknas in i den överenskomna tidsperioden. Vi måste i så fall inleda en intensiv diskussion med kommissionen - i går kväll talade vi om det i budgetkontrollutskottet - för att få veta om det är möjligt att korta ned tidsperioden och vilka ändringar av budgetordningen det i så fall måste leda till.
Herr ledamot Brinkhorst och herr föredragande Brinkhorst! Ni lägger av begripliga skäl värde på samarbetet med de nationella revisionsmyndigheterna. Vi har utvecklat ett visst förfarande. När våra granskare återvänder från medlemsstaterna, skriver vi ett brev, det vill säga den sektor som ansvarar för granskningen skriver till medlemsstaten och revisionsmyndigheten där för att meddela resultaten av granskningen. Medlemsstaten kan sedan besvara detta, vilket för det mesta sker via den nationella revisionsmyndigheten, och om de sedan inte hör något från oss inom loppet av två månader innebär det att vi har godtagit medlemsstatens svar. Det innebär alltså att, om båda parterna respekterar tidsramarna, kommer de granskade medlemsstaternas påståenden att beaktas i vår årsrapport och i de särskilda rapporterna.
Herr Pasty! Ni har liksom flera av era kolleger påtalat de 70 miljarder som går förlorade i mervärdesskatt. De 70 miljarderna i schablonberäkningarna gäller nio stater och är ett årligt genomsnitt för fyra år. Vi räknade ut det genom att summera den faktiskt betalda mervärdesskatten, och det beloppet jämförde vi sedan med summan av beräkningarna av de nationella ekonomiernas totala bruttonationalprodukt. Det gav en fingervisning om storleken på det belopp som inte har inbetalats. Sedan kan man även motivera detta i varje enskilt fall, men naturligtvis är det i första hand medlemsstaterna som går miste om skatten, och indirekt går även gemenskapen miste om en del av den, det råder det ingen tvekan om. För att klarlägga storleksordningen: Det rör sig om ett belopp i samma storleksordning som Europeiska unionens budget, som medlemsstaterna går miste om i form av intäkter från mervärdesskatten.
Fru ledamot Müller! Beträffande utrikespolitiken och frågan om det finns tendenser till en förbättring. Jag måste ärligt svara att vi inte kan påstå att faran är över, för vi påtalar alltid saker och ting i god tid, men vi kan inte påstå att allting står helt rätt till i dag.
Herr ledamot Dell " Alba! Jag kan förstå er irritation över tidningsreportagen! Men jag vill påpeka två saker för er. För det första behandlar många av tidningsreportagen de särskilda rapporter som redan har offentliggjorts av oss. Ibland kan man få intryck av att de därigenom förekommer årsrapporten. Vad själva årsrapporten beträffar har jag inte hört att något har offentliggjorts i förväg. Men jag har förståelse för er begäran, och i Europeiska revisionsrätten är vi rent allmänt av den uppfattningen att det är ni som parlament som har rätt att först bli informerade.
Herr ledamot Fabre-Aubrespy! Ni har tagit upp informationspolitiken. Vi har gjort en del påpekanden på det området. Informationspolitikens innehåll omfattas inte av vår granskning. Vi ser det inte som vår uppgift att censurera vad kommissionen anser att de bör meddela, men vi vidhåller att delegationerna, eller vem det nu är, skall rådfrågas beroende på den funktion de har.
Herr Le Gallou! Det gäller frågan om beloppen borde reduceras, om det verkligen är så stor del av pengarna till det humanitära biståndet som ni säger som inte når fram till den enskilda. Det är en politisk fråga, men personligen anser jag att ni bör tänka på att det då förmodligen är de fattigaste av de fattiga som kommer att straffas, för att andra inte är ärliga. Det bör ni nog ta hänsyn till i ert beslut.
(Applåder) Herr ledamot Lord Tomlinson! Ni hänvisar till det den brittiska pressen skriver, att det saknas täckning för ett belopp på 3 miljarder i vår årsrapport. Vi talar öppet om oegentligheter, som ni vet, och jag vill klargöra - och det är vi överens om - att Europeiska revisionsrättens rapport inte är någon bedrägerirapport; vi företar vår granskning utifrån principer om laglighet, korrekthet och sund ekonomisk förvaltning och innehållet är i enlighet därmed.
Jag förstår att ni som brittisk ledamot syftar på Fontainebleau i ert anförande. Vi har tagit upp frågan i vår särskilda rapport om gemenskapens egna medel. Vi ser det inte som vår uppgift att tala om för politikerna hur en eventuell förskjutning av medlemsstaternas bidragsbörda skall ske. Däremot har vi påmint om det som sades i Fontainebleau: Om rättelser skall ske genom politiska beslut, måste utgiftssidan påverkas genom att politiken ändras.
Herr Garriga Polledo! Ni tar upp strukturfonderna och frågar om vi har erhållit rapporter från medlemsstaterna och hur samordningsmekanismen med medlemsstaterna fungerar. I själva verket pågår det ett kontinuerligt åsiktsutbyte med medlemsstaterna vad strukturstödet beträffar.
Sedan undrade man även hur det kommer sig att det har skett eftersläpningar i programplaneringen - en av era kolleger tog upp det. Det kan förklaras på följande sätt: I början av en programplaneringsperiod krävs det alltid en viss tid innan saker och ting börjar fungera som de skall. Det märker vi för närvarande tydligt hos de nya medlemsstaterna, där många saker kommer att hopas i slutet av programperioden.
Men problemet med samfinansieringen har säkert också haft en inverkan på medlemsstaterna, för när vi har krävt en samfinansiering har staterna ofta varit förhindrade att skuldsätta sig ytterligare; man får lov att förstå att det inte har varit så lätt med tanke på den monetära unionen. Därför finns det flera faktorer som förklarar hur denna anhopning har kunnat ske. Medlen kommer därför enligt mig att få betalas via budgeten utanför programmets tidsramar.
Herr Rosado Fernandes, även ni hänvisar till Edinburgh och frågar hur detta dröjsmål på 90 miljarder har kunnat uppstå. Jag hoppas att jag besvarade den frågan i samband med Garriga Polledos fråga. Fru Bloch von Blottnitz, ni tog upp frågan om kärnsäkerheten. Det är verkligen ett problem att vissa företag har lagt ut underleverantörskontrakt. En del uppdragsgivare har redovisat arvoden för experter från väst, trots att det var experter från öst som anlitades. Lönen för experter från väst är ungefär femton gånger högre än lönen för experterna i öst.
Men ni har rätt - och jag tror att det är uppfattningen hos alla i parlamentet: Vi behöver definitivt en strategi för kärnsäkerhet, det har högsta prioritet. Ni herr Blak påpekade att ubåtarna i Murmansk är ett stort problem. Där handlar det, som ni vet, om ett militärt området som vi i Europeiska revisionsrätten inte är direkt ansvariga för. Vi kan i samband med EU: s budget endast göra en granskning - vi har redan diskuterat det hos oss och jag kommer att ta upp det till förnyad diskussion - men jag vill med en gång påminna om att ubåtarna i Murmansk hör till den militära delen som saknar direkt koppling till oss. Jag känner till era tvivel, vi kommer att ta upp dem igen.
Ni har också påpekat att i Danmark står allting rätt till. Käre herr Blak, det gläder mig att ni tror er kunna dra den slutsatsen, men det faktum att vi inte kritiserar något innebär inte automatiskt att allting står rätt till. Det är väl ganska självklart.
Herr Kellett-Bowman! Ni har rätt i att gemenskapen går miste om stora tullinkomster i transittrafiken. Ni påpekar med rätta att det finns fler externa elever i de europeiska skolorna än barn till de EU-anställda, och med tanke på det stora underskottet är detta en fråga som behöver klaras upp. Vi har påpekat det i vår särskilda rapport som behandlar ämnet.
Herr ledamot Bösch! Ni har ställt en mycket svår fråga till mig, nämligen om vi är beredda att acceptera att OLAF införlivas i Europeiska revisionsrätten. Våra uppgifter är av ett helt annat slag, det bör man ha klart för sig. Jag upprepar, och det är vi överens om: Europeiska revisionsrätten är inget åklagarämbete och ingen polis. Det finns en god anledning till det, därför att många av våra granskningar följs av rådgivning. Jag kan också förstå att ni, om en sådan oberoende enhet skulle bli ansvarig för alla institutioner utan att själv vara en ny institution, kräver att OLAF kopplas till en redan existerande institution. Det enda jag kan säga i den här debatten är: Uppgifterna är inte de samma, de skiljer sig åt. Ni får fatta de politiska besluten och vi i revisionsrätten får acceptera lagstiftarens beslut.
Slutligen, fru Krehl, tror jag mig redan ha besvarat er fråga om hur det står till med frikopplandet av den gemensamma tjänsten, med personalpolitiken och förvaltningen. Tack än en gång för er uppmärksamhet.
(Applåder)
Liikanen
Fru ordförande! Revisionsrättens arbete hjälper oss i våra ständiga ansträngningar för att förbättra gemenskapens budgetförvaltning. Jag vill uttrycka mitt tack till Friedmann och till hans kolleger i revisionsrätten för deras arbete. Nära hälften av årets 24 särskilda rapporter ägnas åt den gemensamma jordbrukspolitiken eller strukturfonderna. Dessa utgör huvuddelen av gemenskapens utgifter och våra intressen sammanfaller på denna punkt.
Kommissionen har antagit och presenterat flera förslag som strävar efter att förbättra regelbundenheten och kvaliteten hos jordbruks- och strukturfonderna. Dessa härrör ofta från rekommendationer som revisionsrätten gjort i sina tidigare årsrapporter och revisionsrätten har också noterat detta i denna rapport.
Vad gäller revisionsförklaringen, är vi glada över att notera att revisionsrätten bekräftar att räkenskaperna, med några få förbehåll, på ett tillförlitligt sätt avspeglar gemenskapens intäkter och utgifter och den ekonomiska situationen vid årets slut. Med några undantag fann revisionsrätten också att de underliggande transaktionerna för betalningar, såväl som årets transaktioner som avsåg åligganden var legala och regelbundna. Vad gäller betalningar, kunde revisionsrätten inte avge en revisionsförklaring. Kommissionens mål är förstås att erhålla en positiv revisionsförklaring i alla avseenden.
Jag vill dra några slutsatser av revisionsrättens rapport och rekommendationer. För det första har enligt revisionsrätten, en majoritet av både formella och materiella fel förekommit i jordbruks- och strukturprogrammen vilka i huvudsak förvaltas inom medlemsstaterna. Vi måste fortsätta vårt nära samarbete med medlemsstaterna för att förbättra tillförlitligheten hos gemenskapens utbetalningar. För det andra måste vi fortsätta våra ansträngningar för att göra gemenskapens regler och lagstiftning klar och genomblickbar.
Kommissionen har eftersträvat och fortsätter att eftersträva ett intensivt samarbete och en samordning med medlemsstaterna vad gäller SEM 2000-programmet där en representant från budgetkontrollutskottet och även från revisionsrätten har deltagit. Detta ledde till antagandet av de första reformförslagen år 1997. Revisionsrätten noterar att de flesta av de materiella felen i strukturfondernas betalningar är av administrativ natur, orsakade av otillräckliga kunskaper om gemenskapens regler, vilket leder till innefattandet av oacceptabla summor i medlemsstaternas redovisningar.
Kommissionen har tacklat denna fråga genom upprättandet av registret över stödberättigade i maj 1997, vilket revisionsrätten konstaterar i sin rapport. Registret över stödberättigade klargör vilka utgifter som är berättigade till samfinansiering från gemenskapens sida. När tillkortakommandena inom förvaltningen eller inspektionssystemen orsakar systematiska oegentligheter, kommer kommissionen att göra de nödvändiga rättelserna genom att minska det tillgängliga stödet till medlemsstaten i fråga.
Enligt förslagen till Agenda 2000, bär medlemsstaterna huvudansvaret för ekonomistyrningen av stödet från strukturfonderna. När medlemsstater upptäcker oegentligheter och vidtar de nödvändiga finansiella rättelserna, har de rätt att återanvända det frigjorda gemenskapsstöd. När tillkortakommandena i förvaltningen av kontrollsystemen emellertid orsakar systematiska oegentligheter, kommer kommissionen att vidta de nödvändiga rättelserna genom att dra av ifrån det bistånd som är tillgängligt för medlemsstaten i fråga.
Här måste jag säga att dessa extremt viktiga förslag för en bättre ekonomisk förvaltning, kontroll och rättelser möter stort motstånd i rådet. I denna grundläggande fråga råder enighet mellan revisionsrätten och kommissionen, och vi hoppas att i samband med Agenda 2000 kunna upprätta enkla, genomblickbara och klara rättsliga ramar för strukturfonderna efter år 2000. Detta är det enda sättet att skapa ett system som är enhetligt över hela gemenskapen.
Kommissionens förslag om Agenda 2000 fokuserar ytterligare på strukturfondernas utgifter och koncentrerar sig på de regioner som har de största behoven. En fortsatt övergång inom jordbruksutgifterna från prisstöd till direkt inkomststöd föreslås också. Båda förslagen skulle innebära en mera effektiv användning av de knappa budgetresurserna. Ytterligare två mycket stora reformer är på väg. Den första är ett meddelande om en översyn av budgetförordningen, presenterad i juli 1998. Revisionsrätten bad om detta för ett eller två år sedan och vi hoppas kunna föra frågan framåt så att kommissionen kan lägga det omfattande förslaget.
Den andra stora reform som diskuteras inom kommissionen är en övergång till ett verksamhetsbaserat budgetförfarande som syftar till att förbättra kostnadsmedvetenheten och presenterar driftsutgifterna i samma globala sammanhang. Jag hoppas att vi skall kunna ta de första stegen i denna process innan budgeten för år 2000. Det kommer inte att bli lätt, detta är det år då den budgetansvariga myndigheten kommer att väljas, och en ny kommission att tillsättas. Men vi vill ta de första stegen då.
Betydande framsteg görs gällande gemenskapens stöd. Kommissionens meddelande nyligen inför klara minimiregler för offentliggörandet och det kollektiva beslutsfattandet gällande alla gemenskapsstöd. Detta är resultatet av många initiativ från parlamentet. De nya reglerna för kommissionen träder i kraft för genomförande med avseende på 1999 års budget. De kommer att tillhandahålla en grund för information och diskussioner med de faktiska och de potentiella förmånstagarna. Ett allmänt seminarium om denna fråga för frivilligorganisationer kommer att anordnas nästa vecka i Bryssel.
Reformer tar tid, men vissa börjar att bära frukt. 1997 var andra gången som de nya förfarandena för avslut av räkenskaperna i EUGFJ (Garantisektionen) tillämpades. Den mängd felaktigheter som revisionsrätten upptäckte i garantiutbetalningarna till jordbruket stämde i stora drag överens med de slutliga rättelser som gjordes av kommissionen. Detta nämns i rapporten och det innebär att det inom detta område inte innebar några ekonomiska effekter på budgeten.
De externa programmen har varit föremål för omfattande diskussioner. I dag är kommissionens externa program mycket vittomfattande. Externt stöd kommer från 75 budgetposter med 87 rättsliga grunder. Det finns nio olika utskott. Vi har omkring 10 000 entreprenader per år och cirka 3000 bundna anbudsförfaranden. Vi har fortfarande 47 olika förfaranden. Det finns ett stort behov av standardisering, harmonisering, förenkling och öppenhet och insyn. Av detta skäl upprättades ett nytt organ i september i år för förvaltningen av alla externa stödprogram.
Detta nya organ - The External Relations Common Service - kommer att vara ansvarigt för den ekonomiska förvaltningen av programmen och dess huvudsakliga uppgift, som jag nämnde, blir att skapa standardiserade, homogena, enkla och genomblickbara system för att handskas med gemenskapens yttre stöd. Vi går igenom en mycket svår övergångsperiod, men jag är övertygad om att vi kommer att börja se resultaten nästa år.
Vad gäller personalpolitiken, har Friedmann gjort ett stort antal kommentarer. Frågan om vad som de offentliga myndigheterna bör göra och vad som kan läggas ut på entreprenad är en viktig fråga. I kommissionens meddelande förra sommaren betonade vi att utanordnaren och ansvaret för ekonomistyrningen måste ligga inom den offentliga sektorns ansvar, medan kortsiktiga uppgifter måste läggas ut på entreprenad, i synnerhet när det krävs speciell expertis under den period ett visst program löper. Jag hoppas vi kan återkomma till förra sommarens meddelande.
För det andra diskuterar vi nu med budgetutskottet och föredraganden om minibudgeten. Vi har avlagt muntliga rapporter hittills om frågan och vi ger all detaljerad information budgetpost för budgetpost där vi anser att detta behövs för den externa personalen. Jag hoppas att allt detta kan klargöras före slutet av november innan den andra behandlingen av budgeten, så att det antingen finns en bugetkommentar i del B där man kan utnyttja extern personal via driftsbudgeten, eller överföra denna del av de administrativa utgifterna till del A, eller att vi totalt avskaffar denna idé. Detta klargörande är alltså extremt viktigt, och när det väl är fastslaget för 1999 års budget kommer det inte att bli möjligt att vidta åtgärder som inte ligger totalt i linje med den budgetansvariga myndigheten.
Slutligen, frågan om resurser. Vi utsätts ständigt för stark press i vårt arbete.
Om vi kan lösa alla dessa problem med hjälp av nya resurser är en fråga som måste ställas. Jag vill säga att vad gäller de externa programmen måste vi, vilket revisionsrätten konstaterade, ha en klarare idé om hur de skall drivas: enkla projekt, begränsa antalet förfaranden, standardisera olika typer av entreprenader och så vidare. Detta ger oss en större chans att driva dem på ett riktigt sätt.
För det andra, när systemen blir enklare, kommer decentralisering och delegeringar som en naturlig följd. Jag är dock säker på att vi kommer att ha behov även i fortsättningen, i synnerhet på den ekonomiska förvaltningssidan. Vi diskuterar denna fråga och genomför en granskning som omfattar hela kommissionen.
Ett påpekande som jag vill göra vid denna tidpunkt, är att när vi vanligtvis står inför ett problem tror vi att det bästa sättet att lösa det på är att öka antalet styrekonomer och inspektörer. Jag tillhör inte den skolan. Det är viktigare att ha enkla, klara regler och ansvariga chefer och ett starkt ledarskap. Styrekonomer behövs, men ett starkt, ansvarsfullt ledarskap är nyckeln.
Jag måste säga att rapporten på ett korrekt sätt beskriver beskaffenheten hos de reformer vi gör, och förändringar kan ses inom jordbruket. Vad gäller strukturfonderna hoppas jag att det register över stödberättigade som antogs förra året får inverkan på genomförandet av budgeten 1998. Den största förenklingen som gäller Agenda 2000, återstår dock fortfarande att genomföra innan vi kan känna oss lugna och samtliga inom unionen kan driva gemenskapens program enligt reglerna samt tolka dessa regler på samma sätt.
Vad gäller de externa programmen, måste jag säga att en decentralisering av verksamheterna kommer att underlätta för oss betydligt. Givetvis har den all den uppmärksamhet som den budgetansvariga myndigheten har ägnat åt de problem vi har, ökat kommissionens medvetenhet om frågan. Jag är en smula rädd för en enda sak: vi har haft så många problem, så att tjänstemännen kommer att dra fel slutsatser, tappar nerverna och inte vågar ta en risk när de undertecknar kontrakten. Detta är det värsta möjliga resultatet. Jag hoppas att vi går mot en decentralisering, mot ett större ansvar för kommittéerna och tjänstemännen och skapar klara regler så att de vet vad som är vad och inte går tillbaka till det system där vi behöver femton namnteckningar så att alla skyddas av någon annan.
Jag är fullt medveten om att det fortfarande finns ett behov av att fortsätta att utveckla våra metoder och verktyg. De huvudreformer som denna kommission har antagit summeras i dokumentet " Reformer av den ekonomiska förvaltningen sedan 1995" , som presenterades förra veckan. Kommissionens förslag gällande Agenda 2000 är en viktig del av vårt svar på framtidens utmaningar. Ett större utbyte av varje euro som spenderas av gemenskapen är ett allt överskuggande mål. Detta är krävande mål som kräver mycket stora ansträngningar. Rapporten från revisionsrätten, trots att den inte alltid, måste jag erkänna, är en angenäm läsning, är fortfarande av största vikt för oss. Det är även rapporterna från budgetkontrollutskottet.
Som svar till Bloch von Blottnitz gällande kärnkraftsprogrammen: när nu rapporten från revisionsrätten samt kommissionens svar har offentliggjorts, hoppas jag att alla kan se att de två dokumenten skapar en god balans i frågan.
Jag vill göra en påpekande gällande studierna. Beslutet av Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling innebär att de inte lånar ut pengar för moderniseringar av kärnkraftverk om inte en studie genomförs. En studie av samtliga dessa kärnkraftverk krävs alltså innan några åtgärder kan vidtas. Jag har diskuterat frågan med vissa experter, som säger att det är extremt viktigt eftersom experter från väst och f.d. Sovjet arbetar tillsammans i samma kärnkraftverk för att analysera situationen. Lokala experter måste givetvis användas så mycket som möjligt, eftersom denna metod är billigare. Problemet är emellertid att standarder och prioriteter gällande säkerhetsfrågor skiljer sig i väst. Det är mycket viktigt att förmånsländerna börjar bekanta sig med de standarder som vi slår fast gällande säkerheten.
Vi måste komma ihåg att hela ombyggnaden och moderniseringen av kärnkraftverken av Sovjettyp är ett extremt kostsamt projekt: det kommer att kosta minst 50 miljarder euro. Vi har nu spenderat mellan 7 och 8 miljoner euro på programmen, vilket är en mycket liten del av det totala. Uppnåendet av total modernisering och ombyggnad kräver ofantliga ansträngningar från de bidragstagande länderna och de internationella bidragsgivarna. Vi har inte nått dit än, men vi får inte ge upp.
Slutligen, kärnkraftsprogrammen i Ukraina, Ryssland och andra länder drivs under mycket svåra förhållanden. Tänk bara på de internationella hjälpprogrammen i Ryssland nyligen, och vad som hände med stödet från IMF som var avsett som stöd för den ryska valutan. Jag undrar vad som blev det verkliga resultatet.
För det andra har kommissionen nu frågan om programmet för livsmedelshjälp till Ryssland. Vi vet alla att sådana program är extremt svåra att övervaka. Av det skälet måste vi försöka att finna ett angreppssätt, där vi informerar den budgetansvariga myndigheten om alla våra problem och om vi fattar beslut fattar vi dem med full insikt i de möjliga konsekvenserna och riskerna, så att om fyra år, då min efterträdare läser revisionsrättens rapport vet han att vi kände till riskerna. Vi kommer att återkomma till detta ryska problem någon annan gång.
Ännu en gång, tack så mycket, herr ordförande, för en bra debatt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Liikanen!
Jag förklarar debatten avslutad.

Sysselsättningen i Europeiska unionen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A4-0417/98)av van Velzen för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande " Förslag till riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik 1999" (KOM(98)0574 - C4-0587/98).

Van Velzen
Fru ordförande! Om man ser på vad som hänt ett år efter att de första riktlinjerna fastställdes, så tror jag att man med rätta kan tala om en tyst revolution. Det motstånd som i början fanns mot en aktiv arbetsmarknadspolitik, en nästan ensidig tilltro till EMU och den sysselsättning den för med sig, har egentligen försvunnit. Det finns inte en medlemsstat som inte har dragit sina slutsatser efter riktlinjerna från Luxemburg. Det är något ovanligt positivt. Det kunde emellertid ha varit bättre. Om vi tittar på utvärderingen, en förträfflig utvärdering av kommissionen förresten, så kan vi se att medlemsstaterna handlat mycket fritt bland riktlinjerna och att de då ofta har gjort ett obalanserat val, lagt för mycket vikt på employment and entrepreneurships .
Samtidigt kan man dock säga att de riktlinjer som var mest exakta, mest exakt formulerade, också utarbetats bäst. Det är då också ett argument för att gå vidare med den strategin. Jag har dock vissa problem med Europeiska kommissionens förslag. Jag tycker att de inte gör processen tillräckligt skarp i sina nuvarande förslag. Med att göra skarp menar jag att se till att så många kvantitativa mål som möjligt grundar sig på benchmarking . Det är rätt sätt att hålla ordning på medlemsstaterna. Jag är helt okänslig för de medlemsstater som säger: vi har redan så mycket arbete; gör det litet mindre; för inte in några fler mål. Det tycker jag personligen är struntprat. Allt arbete som vi tillför är det arbete som de normalt sett också måste göra. Vi försöker dock att på europeisk nivå rikta in det på de gemensamma mål som vi en gång har tagit fram.
Den nuvarande processen, utvecklad i Luxemburg, är kraftigt inriktad på hjälp till människor som redan är arbetslösa. Det var helt riktigt just då. Nu tycker jag det börjar bli dags att även tänka på hur vi skall förebygga att det, samtidigt som vi hjälper de arbetslösa, tillkommer nya arbetslösa. Hur ser vi till att få mer uppmärksamhet för förebyggande åtgärder? Det måste, enligt min åsikt, ha jättelika konsekvenser för utbildningen. Därför ber jag också om ett extra mål för de personer som redan har jobb, men som måste få extra utbildning för att kunna hänga med i den nya utvecklingen.
Det finns ett annat problem som jag personligen tycker är allt för dåligt representerat i målen och det är deltagandet i arbetsprocessen. Det finns stora grupper som fortfarande har stora svårigheter att komma in på arbetsmarknaden, till och med i mitt eget land, Nederländerna, som är känt för sina framgångar. Där har äldre människor över 55 år, invandrare och fortfarande kvinnor svårt att hitta ett arbete. Det är likadant i andra länder i unionen.
Allt det där är arbetsmarknadspolitik, inte oviktigt, tvärtom, men det är bara en sida av medaljen. Den andra sidan är: och vad gör vi åt den ekonomiska sidan? Vad gör vi åt den ekonomiska samordningen? Vad gör vi åt fördjupningen av den process som har inletts med EMU? Hur tar vi vara på möjligheterna? Jag tycker att det ögonblick som vi borde börja med det redan har passerat. I och med att vi nu står här och diskuterar det här betänkandet så tycker jag dock att vi måste be rådet att lägga fram en ram så snabbt som möjligt, en ram i vilken den ekonomiska samordningen kan få en verklig form. Andra talare kommer att gå djupare in på det.
Jag vill just nu ta upp en aspekt som kommissionen redan tidigare påtalat, nämligen att det i Europa råder en kraftig underinvestering. Var finns kommissionens planer, var finns dess förslag för hur det problemet skall hanteras? Var finns det möjligheter att utöka de finansiella insatserna på medlemsstatsnivå? I mitt land verkar det - som jag nyss sade - ske med framgång. Där har man beslutat att på grund av penningbrist banta det program som innebar att skolelever skulle få mer datorundervisning och alla andra skolor måste vänta i åratal innan de får de där datorerna. En skrattretande non-investering! Det som vi borde investera i för framtiden visar sig ett av de länder i Europa som har de största framgångarna inte klara av att finansiera. Jag tycker att det måste leda till eftertanke hos rådet, så att de ser efter vad vi kan göra för att ge medlemsstaterna mer utrymme. Jag förespråkar inte det ena eller det andra förslaget. Det är ett paket med förslag och jag tycker att man måste göra ett allvarligt menat val bland dem.
Slutligen är jag mycket förvånad över de ändringsförslag från PPE som jag har sett, mycket sent för övrigt, för vi har mycket ont om tid. De har på nytt lagt fram alla de ändringsförslag som de lade fram i utskottet för socialfrågor och sysselsättning. Får jag påpeka att PPE-gruppens samordnare vid sammanträdet självmant talade om för mig att jag hade gjort ett utmärkt arbete genom att ta med deras ändringsförslag i mitt betänkande, att det bara fanns en meningsskiljaktighet och det gällde investeringspolitiken, men att han för övrigt var mycket nöjd. Nu lägger man på nytt fram samtliga ändringsförslag, till och med de ändringsförslag som redan står i mitt betänkande. Det tycker jag är obegripligt. Jag hoppas att jag i förhandlingar med PPE kan hitta en bättre lösning för det här tycker jag är att göra en inteckning på ett möjligt samarbete.

Gasòliba i Böhm
Fru ordförande, ärade kollegor! Det är svårt att bara på några minuter försöka sammanfatta det yttrande som jag har utarbetat för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, ett yttrande som enhälligt har antagits. Den grundläggande idén är att en hållbar och varaktig sysselsättningsnivå, fler arbetstillfällen i Europa, enbart kan uppnås i en sann konkurrenskraftig ekonomi, i något som vi kallar en global ekonomi eller en internationaliserad ekonomi. Tyvärr har Europeiska unionen ännu inte nödiga egenskaper för den konkurrensnivå som erfordras i en öppen ekonomi.
Därför insisterar vi på vissa frågor som under senare år ofta har påtalats, vi måste till exempel eliminera de barriärer som ännu finns inom vissa nyckelsektorer i vår ekonomi, vi måste höja kunskapsnivån, vi måste satsa på vidareutbildning, särskilt den tekniska utbildningen och yrkesutbildningen, vi måste, särskilt ur skattemässig synpunkt, ta bort de hinder som finns vid nyanställning och vi måste titta på mervärdesskatten, momsen, som vi kanske måste sänka för de sektorer som kan sysselsätta ett större antal personer, de så kallade intensiva sektorerna. Jag skulle också vilja tillägga att vi måste förbättra finansieringsmöjligheterna, särskilt för små och medelstora företag, allt för att uppnå en god företagaranda.

Torres Marques
Fru ordförande! Jag vill först gratulera vår kollega van Velzen till det utmärkta betänkande som han presenterar, framför allt nu, i dess slutversion. I utskottet för kvinnors rättigheter anser vi att det var mycket viktigt att stats- och regeringscheferna beslutade att åtminstone två nya koncept i Amsterdamfördraget, sysselsättningen och jämställdhetsaspekten, det vill säga, inkluderandet av principen om lika möjlighet mellan män och kvinnor på alla politiska områden, omedelbart skulle antas, även innan den allmänna ratificeringen av fördraget.
Det är två politikområden vars förverkligande visade sig så viktiga att man inte kunde invänta den långsamma ratificeringsprocessen. De europeiska städerna och medborgarna skulle inte förstå det. Den strategi som antogs av toppmötet om sysselsättning i Luxemburg, alltså i november 1997, verkar vara den mest lämpade: då situationen för sysselsättning, arbetslöshet och även jämställdhet skiljer sig från land till land, och inom dessa, från region till region, visade sig den antagna lösningen, med respekt för subsidiaritetsprincipen, att varje land lägger fram sina egna förslag, fast allihop inom fyra gemensamma huvudlinjer, indelade i totalt 19 riktlinjer, vara mycket innovativ och med lovande resultat inför de närmaste årens planer.
Det är uppenbart att inte alla länder, i denna första sysselsättningsplan för 1998, lade samma vikt vid de fyra huvudlinjerna och fann lösningar för alla riktlinjer. Men det var viktigt att dessa planer presenterades på så kort tid, från november 1997 till april 1998. Och skyldigheten för alla medlemsstater att fundera och, med kvantitativa mål, försöka lösa arbetslöshetsproblemet anser vi är mycket positivt.
I gengäld bekräftas i dessa första nationella sysselsättningsplaner att de lösningar man har hittat till de fyra huvudlinjerna, i de flesta fall, är obalanserade: medan alla medlemsstater presenterar åtgärder för de två första huvudlinjerna - anställningsbarheten och entreprenörskapet, vilka i viss mån är inriktade på den individuella initiativkraften - är de många gånger svagare vad gäller de andra två huvudlinjerna - anpassningsbarheten och jämställdheten -, där åtgärderna beror mer på regeringarna än på företagen.
Beträffande kommissionens förslag för 1999 anser vi att följande är en framgång:
omdefiniering av den fjärde handlingslinjen till enbart lika möjligheter för män och kvinnor; -förstärkning av riktlinjen om att förena arbete och familjeansvar; -integrering av jämställdhetsaspekter vad gäller lika möjligheter för män och kvinnor i alla handlingslinjer.De flesta förslag från utskottet för kvinnors rättigheter integrerades direkt i slutbetänkandet av van Velzen eller infogades i mer omfattande aspekter, som stärkandet av jämställdhetspolitiken i de tre första handlingslinjerna och de positiva åtgärderna i den fjärde handlingslinjen, förenandet av familj och yrkesverksamhet, individuell beskattningspolitik, statistik med angivande av könsfördelning samt fastställande av kvantitativa och budgetmässiga mål.
Det är viktigt att ta upp att, i alla toppmöten mellan stats- och regeringscheferna i framtiden, kommer uppföljningen av dessa nationella sysselsättningsplaner att bli föremål för en obligatorisk analys, vilket gör det möjligt för oss alla - regeringar, parlament, arbetsmarknadens parter och icke-statliga organisationer som är intresserade av denna process - att uppmärksamt och regelbundet följa dessa frågor, vilka är väsentliga för den europeiska sociala modell vi vill åstadkomma.

Randzio-Plath
Fru ordförande, mina damer och herrar! Det utmärkta betänkandet av van Velzen som PSE-gruppen stöder är inriktat på varaktiga bärkraftiga strategier för bekämpandet av massarbetslösheten och en innovativ anpassning av de sysselsättningspolitiska riktlinjerna. De strukturella elementen är särskilt viktiga för att stödja en strukturomvandling på arbetsmarknaden och behovet av en bättre balans mellan de fyra pelarna i de sysselsättningspolitiska riktlinjerna, samt för att betona gender mainstreaming . Men samtidigt är den otillräckliga sysselsättningsökningen att betrakta som en utmaning för unionen och medlemsstaterna för att uppnå en bättre och mer balanserad policy mix samt en förbättrad samordning av den ekonomiska och finansiella politiken och sysselsättningspolitiken.
Nu när det inte är många veckor kvar innan valutaunionen träder i kraft är det hög tid att lägga tonvikten på en integrering av de ekonomiska och sysselsättningspolitiska riktlinjerna, så att sysselsättningseffektiviteten blir ett politiskt samordningskriterium i god tid före budgetrådgivningen på nationell nivå. Här är det på tiden att Europaparlamentet blir delaktigt genom ett interinstitutionellt avtal.
Det kräver dessutom en insats från kollektivavtalets parter, som i den monetära unionens anda bör påbörja en harmonisering av produktivitetsorienterade löneavtal, för att undvika faran med en gemenskapsvidrig lönedumpning.
Åter begär man en granskning av de grundläggande dragen i den ekonomiska politiken och en samordning av den ekonomiska politiken som är värd sitt namn. Europeiska unionen kan inte, trots Europeiska kommissionens goda höstprognos, tillåta sig att stagnera. Inte ens lugnet på valutafronten med euron i sikte får göra att vi lutar oss tillbaka! Vi kan alla redan märka effekterna av Asien-krisen för de europeiska arbetstillfällena. Kemi-, maskin- och elektronikbranscherna märker det redan i form av ordernedgång och prisfall. Detta påverkar de europeiska arbetstillfällena!
Det räcker inte med utbudsinriktade åtgärder! Det behövs dessutom en stimulering av efterfrågan, ökad köpkraft hos konsumenterna och en större tro på Europeiska unionens framtid. I det avseendet riktar van Velzens betänkande med rätta in sig på en omläggning via skattereformer och minskade skatter på arbete. Men vi behöver dessutom en löneutveckling som är inriktad på produktivitet, vid sidan av en stimulering av investeringar, som ett viktigt bidrag till att stabilisera den europeiska ekonomin.
Med dagens allt för låga investeringsvolym - de offentliga investeringarna ligger på knappt två procent av BNP - kan man inte uppnå en sysselsättningsfrämjande tillväxt. Strukturomvandlingen på arbetsmarknaden måste främjas med hjälp av ett nytt tillväxtperspektiv. Samarbete kan gärna ingå i en sådan process. Det saknas fortfarande moderniseringsoffensiver på europeisk nivå med investeringar inom områdena kommunikation, transport, miljö, energisparande, forskning, utveckling, innovation och kvalificering. Sedan måste man snarast upprätta en förteckning som möjliggör en kombination av offentliga och privata investeringar. EU: s finansministrar uppmanas att i Maastrichtfördragets anda räkna bort den typen av investeringar från det offentliga underskottet, så länge EU befinner sig mellan massarbetslöshet och en stabilitetspakt.

Hernández Mollar
Fru ordförande! Jag tror att man vid det här laget har nått botten när det gäller de stora sysselsättningsdebatterna. Nu har vi ett antal europeiska direktiv - Amsterdamfördraget har ett särskilt kapitel om sysselsättningen - och vi har en europeisk strategi som har utmynnat i nationella sysselsättningsåtgärder.
Betänkandet från vår käre kollega van Velzen tycker jag visar på förgänglighet, även om jag vill påpeka att jag inte beskyller van Velzen för detta. Utskottets betänkande kommer som vanligt sent och visar också på utskottets oförmåga att själv göra en rigorös och grundlig analys. Det finns länder i Europeiska unionen - som till exempel mitt land, Spanien -där de åtgärder som vidtas ger ypperliga resultat för sysselsättningen. Resultaten, ärade kollegor, talar för sig själva: arbetslösheten har minskat med fyra procent, drygt 800.000 arbetstillfällen har skapats och ett klimat av social dialog har föranlett en djupgående reform av arbetsmarknaden och en större sysselsättningsstabilitet. Fackföreningarna och regeringen har nyligen kommit överens om viktiga frågor som till exempel deltidsarbete och införandet av ett nytt arbetssätt - de " kompletterande timmarna" - som skall ge en mera flexibel arbetstid och ersätta övertiden. Det borde vara mycket intressant att analysera det här nya tillvägagångssättet.
Jag vill också ta upp två relevanta frågor vad gäller sysselsättningspolitiken. För det första det samband som borde finnas mellan utbildning och arbete. Det första arbetet är i hög grad beroende av goda relationer mellan utbildningscentra och arbetsmarknad. Alltför många avbryter sina studier, alltför många är lågutbildade och alltför många universitetsutbildade är arbetslösa i det europeiska samhället. Vad som är än värre är att det finns en svart arbetsmarknad där arbetskraftresurserna kraftigt missbrukas.
För det andra, och detta tycker jag är viktigt trots att det inte tas upp i betänkandet, finns ett kraftigt motstånd mot en geografisk rörlighet såväl inom unionen som i medlemsstaterna, detta gäller både för dem som söker sitt första arbete och för dem som redan är arbetslösa. Detta beror i hög grad på såväl skattepolitik som på språksvårigheter och bostadsbrist. Den ringa rörligheten och folkomflyttningen regioner emellan medför att arbetslösheten blir strukturell och kostnadsläget instabilt, vilket är till förfång för företagens konkurrenskraft.

Boogerd-Quaak
Fru ordförande, Kolleger! Jag tackar Van Velzen för att han tagit med punkt 9 i sitt betänkande. Det handlar nämligen om det riskkapital som vi tillhandahåller via investeringsbanken. På förmiddagen behandlade vi revisionsrättens rapport och av den framgår det att det inte går direkt bra med tillhandahållandet av det här riskkapitalet. Kriterierna är för allmängiltiga, det finns ingen sammanhängande politik och det är otydligt hur räntemarginalerna används. Framför allt, och det vill jag understryka, förblir dock kommissionens roll begränsad till utbyte av information.
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag tror att vi måste ha ordning på våra egna affärer, eftersom vi själva är aktuella i ett betänkande där vi framför allt begär saker av medlemsstaterna. Därför ber jag kommissionären på allvar att lägga fram en utvärdering på den här punkten till utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Om det inte kan utlovas så skall jag själv ställa frågor om det här i utskottet. Kolleger! Flera har redan sagt det: genom upprättandet av Ekonomiska och monetära unionen så behövs det åtgärder för flera politikområden. Det här betänkandet anger att medlemsstaterna slår in på den vägen, både med avseende på reform av skatte- och sociala trygghetssystemen och med avseende på diverse åtgärder för främjande av arbetsmarknaden. I det sammanhanget vill jag ta upp en sak: befogenheter och inflytande flyttas sakta men säkert över från nationell nivå till europeisk nivå. Det går medborgarna obemärkt förbi. Naturligtvis måste vi förespråka de flesta av de åtgärder som tagits upp i Van Velzen-betänkandet. Vi kan inte ha ett deltagande på arbetsmarknaden som ligger på 60, 5 procent. Det börjar dock bli hög tid att det förs en demokratisk debatt om de här åtgärderna i medlemsstaterna och att vi inte, som vi ibland hör i parlamentet, tror att det här är en sak för medlemsstaterna, och att Europaparlamentet inte behöver vara inblandat i den processen, och att det inte heller finns någon återkoppling från den processen, från Europa till den europeiska medborgaren. Nu när valet står för dörren så är det ett must och jag undrar alltså om kommissionen kan göra en extra ansträngning med avseende på information på den här punkten.

Kaklamanis
Fru ordförande! Jag önskar gratulera vår kollega Wim van Velzen för hans betänkande. I detta utmärkta betänkande riktas emellertid tyvärr vädjan och önskningar såväl till ministerrådet som till kommissionen. Frågan är, herr Van Velzen, om det i rådet och kommissionen finns öron som uppfattar vad ni har skrivit i ert betänkande. Jag vill påminna om att det i Amsterdam inte togs något konkret beslut i fråga om sysselsättningen. I Luxemburg kastades bollen över till medlemsstaternas regeringar. Jag vill påminna om att arbetslöshetskriteriet avsiktligt inte inkluderades i Maastricht-kriterierna om Ekonomiska och monetära unionen. Jag vill påminna om att anslagen för att bemöta arbetslösheten, det sociala Europa, personer med speciella behov och pensionärerna, såväl i 1998 års budget som i den budget som vi skall rösta igenom om en månad, det vill säga 1999 års budget, är oförändrade eller till och med minskade; och detta vid en tidpunkt då antalet heltidstjänster oavlåtligen minskar och endast deltidstjänster skapas, vilket ni också skriver i ert betänkande. Vi har alltså minskade inkomster i ett Europa där kostnaderna ökar, det är därför andelen nyfattiga har passerat 15 procent. Det smärtar mig, men allt detta sker med Europaparlamentets goda minne, då det den 2 maj 1998 överlämnade det sociala Europa i händerna på bankirerna och EMU.

Ojala
Fru ordförande! Den europeiska vänstern i hela sin mångfald har nu chansen att visa att den menar allvar när det gäller förbättring av sysselsättningen. I tretton av Europeiska unionens femton medlemsländer finns vänstern i någon form med i regeringen. Enligt min uppfattning söker de europeiska väljarna skydd hos vänstern mot pengarnas makt och den okontrollerade marknadens framfart. Förmår vänstern svara mot väljarnas förhoppningar? De olika europeiska vänsterregeringarnas recept verkar synnerligen motsägelsefulla. Medan man i Förenade kungariket fortfarande litar på att det är marknaden som skapar arbetstillfällen driver man i Frankrike och i Italien arbetstidsförkortningar och offentliga investeringar för att förbättra sysselsättningen. Även de av EU-länderna tidigare överenskomna villkoren för den ekonomiska och monetära unionen gör att det går långsammare att vända kursen.
Nu borde man bygga ett europeiskt återhämtnings- och sysselsättningsprogram av fyra viktiga element. Till dessa hör för det första en sänkning av räntenivån om man skall kunna förhindra att den depression som rasar ute i världen kommer till Europa. Tyvärr ser det ut som att Europeiska centralbanken, som styrs med hjälp av de två senaste decenniernas ekonomiläror, inte är beredd att sänka räntorna för att produktionen och sysselsättningen skall förbättras. För det andra måste beskattningen ändras till arbetets fördel. Det nuvarande skattesystemet gynnar i alltför stor utsträckning ägande, placeringar och lata pengar samt straffar arbete. För det tredje måste man öka offentliga investeringar framför allt för att förbättra trafik- och telekommunikationsförbindelser. Det är också dags att sluta betrakta den offentliga servicen som skadligt slöseri och medge dess stora betydelse både som arbetsgivare och som skapare av infrastruktur. För det fjärde måste man vidta åtgärder för att generellt förkorta arbetstiden. Metoderna för detta kan variera mellan olika länder och inom olika branscher, men målet måste vara gemensamt.

Schörling
Herr ordförande! Vi är ju alla väldigt angelägna om att medlemsländerna samarbetar, att de samordnar sin strategi för att skapa varaktiga arbetstillfällen, och att riktlinjer för sysselsättningspolitiken verkligen genomförs i dessa nationella handlingsprogram. Ibland kan det också vara nödvändigt att mana på medlemsstaterna att genomföra de rekommendationer som finns. Man måste dock också ha klart för sig att det finns stora skillnader i medlemsländerna, och att det krävs både tid och diskussion för att dessa rekommendationer skall kunna anammas och genomföras i medlemsländerna.
Van Velzen visar tydligt otålighet i sitt betänkande och vill driva på, kanske ibland alltför mycket, t.ex. genom förslaget om samordning av den ekonomiska och finansiella politiken, vilket ju är oerhört långtgående.
De flesta förslagen är väldigt bra, framför allt de som handlar om kortare arbetstid och en flexibel förkortning av arbetstiden samt att detta kan vara en del av kampen mot arbetslösheten. Jag vill också rekommendera kollegerna att rösta för vårt ändringsförslag som går litet längre än Wim van Velzen gör när det gäller att förkorta den generella arbetstiden i Europa.

Maes
Herr ordförande! Arbetslösheten i unionen ligger kvar på en alldeles för hög nivå trots den gynnsamma ekonomiska utveckling som vi har haft de senaste åren och det gäller särskilt lågutbildade, långtidsarbetslösa och bland dem många kvinnor. Det är inte bara i Europa som trycket från den globala arbetslösheten tilltar, det gäller för hela världen. Jag tänker då framför allt på de miljontals ungdomar som är arbetslösa i tredje världen. Det märks i hela Europa och det är en faktor av samhällsupplösning och av fattigdom. Problemen avseende asylsökande är bara delvis en följd av det. Medlemsstaterna, unionen och även de internationella organisationerna borde erkänna främjandet av sysselsättningen som det främsta målet. I ljuset av den minskade ekonomiska tillväxt som vi drabbas av, är det här självfallet ännu mer pregnant.
Det här illustreras väldigt tydligt i Van Velzen-betänkandet och det tackar jag honom för. Europeiska unionens prestationer med avseende på sysselsättning är inte särskilt stora, det kan vi läsa i betänkandet. Strukturfonderna till trots så fortsätter skillnaderna mellan och inom medlemsstaterna att vara jättelika. Utvärderingen av de nationella handlingsplanerna visar visserligen på positiva saker men även på flera luckor och brister. I mitt land lyckas man till exempel inte sänka skatterna på arbete. Det gäller också bristerna för de fyra huvudlinjerna. De europeiska ledarna har tyvärr för sent kommit fram till slutledningen att det måste skapas en bättre jämvikt mellan ett monetärt Europa och en sysselsättningspolitik. Tillsammans med föredraganden Van Velzen säger vi ja till kvantitativa mål, ja till yrkesutbildning och deltagande. Vi säger också framför allt att valet av ett europeiskt investeringsprogram är ett bra val. Vi tänker rösta för resolutionen men det står för mycket i den, herr ordförande, vi tror att man på sikt inte längre kan se skogen för bara träd. Om inte Europa prioriterar sysselsättningen så har det inte någon framtid för sina barn och inte heller någon egen sådan.

Angelilli
Herr ordförande, kära kolleger! Van Velzenbetänkandet innehåller en bra sammanfattning av den europeiska ekonomiska situationen under de senaste åren. Å ena sidan den försiktiga optimism som beror på de positiva framtidsutsikter som den gemensamma europeiska valutan innebär och en viss, men fullt märkbar, ekonomisk tillväxt. Å andra sidan ett klimat av misstro och instabilitet på grund av de många olika internationella ekonomiska kriserna - Asien, Östeuropa, Latinamerika - som har negativa återverkningar på den europeiska marknaden. Sedan har vi arbetslösheten, som fortfarande är det största sociala problemet på vår kontinent, framför allt när det gäller ungdomar och kvinnor.
Det är därför lätt att i princip instämma med betänkandets förslag att i medlemsstaterna starta effektiva sysselsättningsfrämjande program. Låt mig framför allt stryka under betydelsen av yrkesutbildning, som emellertid måste förbättras och anpassas till arbetsmarknadens behov. Det finns en paradox i samband med yrkesutbildningen. Det är sant att de tillgängliga medlen inte är tillräckliga, men samtidigt kan man säga att mycket av de tillgängliga resurserna utnyttjas dåligt och till kurser av undermålig kvalitet som får en mycket liten effekt på sysselsättningen. Medlemsstaterna måste genomföra grundliga reformer av sina utbildningssystem. I Italien har revisionsrätten nyligen påtalat det faktum att en stor procentuell andel av de nyutexaminerade har svårt att hitta ett arbete, just på grund av brister i utbildningssystemet, framför allt vad gäller universiteten, där man i alltför hög grad negligerar de praktiska och direkt tillämpbara aspekterna av den teoretiska undervisningen.
Den andra synpunkten jag vill ta upp gäller kvinnorna. De är de mest diskriminerade på arbetsmarknaden, eftersom det är de som har huvudansvaret för familjen och ofta också måste ge hjälp och vård åt de gamla och handikappade.
Många gånger har parlamentet påmint kommissionen om nödvändigheten av att garantera de yrkesarbetande kvinnorna, framför allt de ensamstående mödrarna, ett fullgott socialt stöd utan vilket rätten till arbete bara blir en dröm.
Låt mig slutligen lyfta fram ett annat av de förslag som ingår i betänkandet, och det är förslaget om en flexiblare arbetstid. I de fall där de ekonomiska förhållandena tillåter det, kan det vara önskvärt med en sänkning av veckoarbetstiden och framför allt införandet av deltidsarbete för att skapa nya arbetstillfällen. Man får emellertid inte glömma att all minskning av arbetstiden måste ske i samverkan mellan arbetsmarknadens parter, just för att garantera de grundläggande principerna om subsidiaritet och deltagande. På så vis undviker man att diktera lagar som bara skulle leda till en onödig och skadlig stelbenthet.

Damião
Herr ordförande! Van Velzens betänkande är av hög kvalitet och välbalanserat. Det är ett resultat av viljan att finna en enhällighet som omfattar mångfalden av sociala förhållanden i Europa under den rådande ekonomiska situationen. Uppmärksamhet på investeringar, stöd till små och medelstora företag, skatter som premierar företag som anställer, arbetsvillkor, en gradvis arbetstidsförkortning och bättre förvaltning av denna, löner, det sociala skyddsnätet, verkligt kvalificerad yrkesutbildning och lämpliga undervisningssystem, ger en social mening åt anpassningsbarheten och anställningsbarheten, vilka, utan denna inriktning, är cyniska mål, helt och hållet ekonomiska, vilka jag önskar att kommissionen tar hänsyn till.
Arbetslösheten är inte oundviklig, men jag önskar inte andra länder i unionen den lösning som stora portugisiska regioner har funnit, där tre generationer arbetar för att komma upp i en spansk minimilön, en halv belgisk, en kvarts tysk, med nästan full sysselsättning som resultat. En värld där dessa medborgare, när de är arbetslösa, och framför allt kvinnorna, förlorar 50 till 100 procent av sina inkomster, och för att kunna konsumera tvingas lita enbart till familjens stöd, den svaga nationella solidariteten och er solidaritet här genom sammanhållningen.
Mitt stöd till detta betänkande grundar sig på att det är ett tryggt och betydelsefullt steg för att förverkliga anställningsbarheten. Vi vill inte ha en lösning för länder med höga arbetslöshetsnivåer som försvagar medborgarskapet och den europeiska sociala modellen.

Mann, Thomas
Herr ordförande! Premiär för fyra år sedan: På toppmötet i Essen antogs en omfattande strategi för att med hjälp av ett strängt iakttagande av subsidiariteten på europeisk nivå effektivisera kampen mot arbetslösheten. Premiär för ett år sedan: På sysselsättningstoppmötet i Luxemburg enades man om riktlinjer för att säkra en hög sysselsättningsnivå. Premiär i dag: Vi gör en offentlig utvärdering av de resultat som har uppnåtts och av det som inte har uppnåtts i de nationella handlingsplanerna. Bristerna finns framför allt på utbildningsområdet med för få fortbildningsåtgärder, för lågt deltagande av äldre arbetstagare, utbildningar med bristfällig inriktning på ny teknik och utbildningssystem som brister i praktisk anknytning, teamarbete och utlandserfarenhet. På det viset kan man knappast uppnå en sysselsättningskapacitet, den första pelaren i handlingsplanerna.
Även den fjärde pelaren - lika möjligheter - väger alltför lätt. Herr kommissionär, där det saknas barnomsorg - daghem, förskolor och fritidshem - är kvinnorna i synnerhet fråntagna möjligheten att yrkesarbeta. Men det finns sådant som är positivt: I allt fler medlemsstater, som i Tyskland till exempel, sker en anpassning till de förändrade yrkesstrukturerna. Ramvillkoren för företagande förbättras, en aktiv sysselsättningspolitik avlöser den tidigare passiva. Nu gäller det att institutionalisera dialogen mellan Ekofin-rådet, ECB, aktörerna på det socialpolitiska området, arbetsmarknadsparterna, rådet, kommissionen och Europaparlamentet för en bättre samordning av sysselsättningspolitiken med den ekonomiska politiken, penningpolitiken, inklusive den oumbärliga stabilitetspakten.
På det kommande toppmötet i Wien bör man vidare lägga tonvikten på rätt ställe, och inte väcka falska förhoppningar i stil med det omfattande investeringsprogrammet med miljardbelopp som medlemsstaterna hur som helst inte kommer att finansiera. Vid ett realistiskt förfarande finns det nämligen goda chanser att även de som har drabbats av arbetslöshet och utslagning märker att Europa övervinner hinder och passivitet, vet hur man samordnar och kommer med nya viktiga impulser och idéer.

Theonas
Herr ordförande, dagens tillväxttakt förmår inte minska den höga arbetslösheten. Den ekonomiska tillväxten i Europeiska unionen var 2, 7 procent 1997 och förväntas bli omkring 2, 8 procent 1998, medan reallönerna ökade med bara 1 procent; trots detta har inte arbetslöshetssiffrorna förbättrats. Antalet heltidstjänster minskar, och det är bara deltidsarbetandet som ökar. Fattigdom och social utslagning har redan drabbat, eller hotar att drabba, miljontals invånare i unionen. Hur mycket optimism tillåter egentligen dessa fakta? Sysselsättningspolitiken är i våra ögon inte trovärdig, utan den förvärrar krisen. Den slutsatsen drar medborgarna i unionen. Samtidigt som sakernas tillstånd är sådant, prioriterar kommissionens meddelande industrins och handelns konkurrenskraft, stabilitetspakten, penningstabiliteten, stimulerandet av deltidsarbetande och de informella arbetsformerna samt företagsamheten -som är ett påfund som flyttar över huvudansvaret för att finna arbete från samhället och dess politik till arbetstagaren.
Arbetstagarna, herr ordförande, har ingenting till övers för den politiken. De förväntar sig ingenting utav den. Det enda de kan göra är att öka sina ansträngningar för att stjälpa den. De kommer att finna oss vid sin sida.

Sainjon
Herr ordförande! Eftersom vi talar om det sociala Europa skulle jag först av allt vilja lyckönska van Velzen och - för en gångs skull - kommissionen till dess åtgärder när det gäller samråd med de anställda. Efter Vilvorde och Levis nyligen måste vi snarast förstärka de anställdas informations- och diskussionsmöjligheter såväl beträffande företagets investeringsstrategi som vid ett beslut om omlokalisering. Denna informationskultur, jag skulle t.o.m. vilja kalla det gemensam förvaltning, går i rätt riktning.
Däremot måste jag rent allmänt säga att kommissionens program för sociala åtgärder saknar ambitioner och högre syften. Naturligtvis hänvisas, med rätta, till mervärdesskattesänkningen för mycket arbetskraftsintensiva tjänster, till sänkningen av kostnaderna för de små och medelstora företagen, till flexibiliteten, informationen etc. Men jag vill ändå ställa en fråga: var finns åtagandena från toppmötet i Luxemburg i november 1977? Det är politiskt grundläggande att ett stort projekt kommer fram och kan kanalisera energin. Det krävs faktiskt en ny välfärdsstat som främjar livslång sysselsättning och utbildning för varje medborgare i Europeiska unionen, dvs. ser till att varenda kvinna och man från Lissabon till Berlin och från London till Rom förfogar över samma hopp om de förlorar arbetet.
Jag drömmer personligen om att förbjuda ordet arbetslöshet i vårt ordförråd och det är inte bara en fråga om stil. Det handlar konkret om att vid varje avskedande, varje period utan arbete, skall automatiskt en obligatorisk utbildning med ersättning inledas, och det skall inte bara vara en kurs där man parkerar folk. Vi måste omarbeta försöket från toppmötet i november 1997 i Luxemburg om sysselsättning, vars beslut, som godkändes av medlemsländerna, redan innebär att inte låta ungdomar vara utan arbete eller utbildning i mer än sex månader och vuxna inte mer än ett år.
Vi måste se till att detta koncept lever genom att gå vidare och vi föreslår att individen under hela livet alternerar mellan arbete och utbildning, och går från det ena till det andra utan oönskade avbrott, dvs. utan arbetslöshet.
Herr ordförande! Det här är verkligen ett stort projekt som skulle göra det möjligt för Europa att återknyta till sin historia, som initiativtagare till sociala framsteg. Finansieringen skulle kunna stödja sig på de 2 300 miljarder francs, som varje år används till att bekämpa arbetslösheten i Europa, och på de europeiska strukturfonderna som är mindre specialiserade och på bästa sätt skulle kunna tjäna denna målsättning.

Raschhofer
Herr ordförande! Den senaste statistiken visar en tillbakagång av arbetslöshetssiffrorna. Men vid en närmare granskning visar det sig att arbetslösheten visserligen har sjunkit, men i betydligt lägre utsträckning än ekonomin har vuxit under samma period. Likaså är det faktum tänkvärt att omkring 23 miljoner europeiska medborgare lever på existensminimum. Det är också tänkvärt att betänkandet varnar för simpla Mc-jobs och kräver att hänsyn tas till en stabil valuta. Riktlinjerna från toppmötet i Luxemburg för en framgångsrik sysselsättningspolitik är ambitiösa. Ingen skulle på allvar ha några invändningar mot alternativ till arbetsbeskattning. Ingen skulle protestera mot åtgärder för att förbättra investeringsklimatet eller utbildning och vidareutbildning. Men det här är inte några nya lösningar. Redan på toppmötet i Essen diskuterade man vitboken för sysselsättning som omfattade exakt samma åtgärder.
Däremot blir man desillusionerad över att dessa åtgärder inte tar sig mer konkreta uttryck i de nationella handlingsplanerna för sysselsättning. Många av dessa innehåller endast få eller inga konkreta mål och finansieringsmedel. Det saknas lämpliga indikatorer, kvantifiering av budgetmedlen, tydliga prioriteringar och deras effekt med tiden. Hur skall en ärlig utvärdering av framsteg och resultat inom sysselsättningspolitiken kunna ske? Låt mig få säga följande: Budskapet har jag uppfattat, nu fattas bara tron, såvida inte medlemsstaterna omsätter målen i praktiken.

Van Lancker
Herr ordförande! Jag skulle vilja hålla med de kolleger som sagt att den process som inleddes i Luxemburg är positiv men att det i Wien måste tas ytterligare steg. Jag skulle vilja gå in på en för mig mycket viktig aspekt, herr kommissionär. Det börjar bli dags att medlemsstaterna sätter tillbaka bindestrecket mellan mer arbete och mer lika möjligheter för kvinnor. I Van Velzen-betänkandet yrkar vi mycket tydligt för att könsklyftan halveras. För det krävs ett särskilt engagemang från medlemsstaternas sida för alla riktlinjer och det är även ett engagemang för positiva åtgärder. Några exempel: det gäller det faktum att kvinnor oftare är arbetslösa och under längre tid och det är bra, herr kommissionär, att medlemsstaterna valt att förebygga långtidsarbetslöshet. Det innebär dock att även kvinnorna, åtminstone i proportionell omfattning, skall beröras av de åtgärderna. Det innebär också att medlemsstaterna inte, som de gör nu, får sluta uppmärksamma den långtidsarbetslöshet där kvinnorna är överrepresenterade. Nej, de två måste hänga samman och komplettera varandra.
För det andra vill vi också ha ett tydligt engagemang för mer möjligheter till utbildning för personer som fortfarande arbetar. Kolleger! Jag tycker det är en skam att kvinnor som jobbar parttime rentav utesluts från möjligheten till utbildning i de flesta företags utbildningsplaner.
För det tredje förutsätter det att det i löneförhandlingarna fästs extra uppmärksamhet på den oacceptabla klyftan, 20 till 30 procent i den löneklyfta som fortfarande finns mellan män och kvinnor. Följden av det borde vara att förhandlingarnas löneökningar just nu huvudsakligen måste gå till de undervärderade kvinnolönerna. Det förutsätter också att medlemsstaterna inte bara stirrar sig blinda på parttime utan att de även börjar diskutera mer familjevänliga former av arbetsfördelning och arbetstidsförkortning såsom till exempel fyradagarsvecka. Vi yrkar för övrigt även på att kommissionen på nytt lägger fram ett förslag om att skärpa det direktiv om arbetstid som redan finns.
Slutligen, herr ordförande, så har förtjänsterna med utarbetandet av konkreta mål redan visat sig. Vi måste förstärka den här processen med avseende på alla riktlinjer och en viktig begäran från min grupp skulle vara att kommissionen snarast utarbetar bench-marks för ändamålsenligheten i den sociala tryggheten. Vi måste se till att fler jobb samtidigt betyder fler kvalitetsjobb, alltså med tillräcklig och lämplig social trygghet.

García-Margallo y Marfil
Herr ordförande! Utan retorik och rakt på sak tackar jag föredraganden. Jag skall försöka precisera fyra idéer, fyra reflexioner, som enligt min mening kan berika betänkandet.
För det första saknar jag en hänvisning till samordningen mellan den ekonomiska politiken och penningpolitiken, det vill säga samordningen mellan utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och Europeiska centralbanken. I nyutkomna alster, särskilt Krugmann, börjar man ifrågasätta om det är logiskt, om det är koherent att fortsätta prioritera prisstabiliteten nu när vi ligger på en historiskt sett låg nivå i fråga om sysselsättningsskapande åtgärder. Jag tror dock, som Carlos Gasóliba nämnde, att den ekonomiska stabiliteten är en grogrund för sysselsättningen, och jag tror också att Europeiska centralbanken måste samordna och uppmärksamma detta på ett bättre sätt.
För det andra beklagar jag att man inte har tagit till vara den erfarenhet som finns i parlamentet när man gjorde jämförelserna, " bench-marking" , mellan sysselsättningsskapande åtgärder i Europa och Förenta staterna. Frånsett vissa åsikter som upprepats här av ett antal talare - flexibilitet och liberalisering av vissa marknader, särskilt tjänstemarknaden och arbetsmarknaden - tar man i betänkandet upp att en av de grundläggande fördelarna Förenta staterna har när det gäller sysselsättningsskapande åtgärder är, att man där satsar betydligt mera på forskning och utveckling, att det privata initiativet är större i den här gemensamma satsningen och att det finns en valmöjlighet att gynna FoU med skattereduktioner istället för med direkta bidrag, vilket gör att projekten förbinds med avkastningsmöjligheterna.
För det tredje, när det gäller skatter så talar man om mervärdesskatt på arbetskraftsintensiva tjänster. Jag tycker att det är dags att ifrågasätta om det är koherent att fortsätta ta ut en mervärdesskatt som såg sin dager 1967 när det fanns ett överskott av arbete i Europa och en brist på arbetskraft, och om det inte vore nödvändigt att undersöka om det fortfarande är koherent att tillåta direkta avdrag på anläggningstillgångar, avdrag som främjar ersättningen av arbetskraft med anläggningstillgångar.
Och så en sista anmärkning. Jag instämmer med det som sägs om de transeuropeiska näten, men det är dags att gå vidare och bestämma om vi skall finansiera dem med reservfonder, med utfärdande av statspapper eller på något annat sätt.

González Álvarez
Herr ordförande! Enligt van Velzenbetänkandet verkar det som om vi kan konstatera att det inte finns något direkt samband mellan ekonomisk välfärd och sysselsättningsskapande åtgärder. Arbetstillfällen har skapats men det har inte skapats tillräckligt med arbetstillfällen. De sociala villkoren har heller inte förbättrats i Europa: 15 procent av arbetstagarna lever under existensminimum.
" Euro-paraplyt" , den monetära unionen som det talas så mycket om och som skall skydda Europa från de finansiella och ekonomiska förändringarna i världen, verkar inte heller kunna förhindra att vissa effekter når kontinenten. Vi anser därför att vissa aspekter i van Velzenbetänkandet måste betonas.
För det första, en av dessa syftar på dogmatismen i stabilitetskonceptet, denna stabiliseringsplan som strikt och obligatoriskt måste uppfyllas. Vi menar att detta envisa fasthållande måste upphöra, eftersom det nu är synnerligen viktigt att skapa sysselsättning om vi samtidigt vill att ekonomin skall gå framåt. Man ägnar mer tid åt stabiliseringsplanen för penningstabiliteten än för sysselsättningstabiliteten.
Slutligen, herr ordförande, vill jag framhålla två av de fyra pelare där sysselsättningsstrategin tas i betraktande: den som tar upp anpassningsförmågan och den som tar upp rätten till lika möjligheter.
När det gäller anpassningsförmågan måste man ha i åtanke de samhällsrepresentanter som bland annat skall delta i förhandlingarna om arbetsdagen och sänkningen av antalet övertidstimmar.
När det gäller rätten till lika möjligheter har vi upprepade gånger påtalat att kvinnors lika rätt till arbete och lön ligger långt under männens. Den fjärde pelaren har starkt försvagats i alla medlemsstaters strategier. Därför måste kvinnornas tillträde och återinträde i arbetslivet främjas.

Formentini
Herr ordförande! Låt mig först av allt gratulera föredraganden Van Velzen som har lyckats samla upp de grundläggande frågorna när det gäller denna viktiga aspekt på ekonomin, dvs. sysselsättningen, och han har lyckats göra detta i en fas som utmärks av osäkerhet. Det kan inte råda något som helst tvivel om att i jämförelse med de slutsatser som medlemsstaternas regeringar drog i november 1997, så bevittnar vi dag en situation som är radikalt förändrad, såväl inom gemenskapen, där den ekonomiska och monetära unionens tredje etapp har inletts och där vi har en stabilitetspakt med allt detta kan medföra, som i resten av världen, där det inte går att förneka att det har inträffat stora förändringar under den senaste tiden. Recessionen har drabbat minst 40 procent av världens befolkning - vilket föredraganden påpekat - även om Europa och Nordamerika för ögonblicket har lyckats klara sig undan denna storm, men utan några garantier för framtiden.
Den utvecklingstakt som vi kan konstatera i Europa är otillräcklig i förhållande till den sysselsättningsökning som krävs och här finns därför ett gap som måste överbryggas. Vi är övertygade om att sysselsättningsproblemet inte kan lösas med lagstiftning eller dekret. Man skapar inga arbetstillfällen med dekret. Arbetstillfällen skapas genom att man främjar den ekonomiska tillväxten, varför det krävs en ansträngning från oss alla, så att denna tillväxt stimuleras med lämpliga politiska åtgärder, framför allt vad gäller skatterna och med ett lämpligt stöd till den ekonomiska utvecklingen.
Här gäller det med andra ord frågan om investeringar, som måste vara så produktiva som möjligt och koncentrerade till områden där de ger mest effekt. Investeringar av rent social karaktär ger inga som helst resultat. Jag hoppas att detta är den strategi som kommer att diskuteras vid det kommande toppmötet i Wien, som hela Europa kommer att följa med det största intresse.

Cabezón Alonso
Herr ordförande! Betänkandet från vår kollega van Velzen är mycket bra. Det är ett betänkande som innehåller rigorösa förslag, verklighetsnära, utan några demagogiska eftergifter och med några nydanande idéer. Skall jag personligen framhålla något skulle jag nog betona den punkt som tar upp förebyggande strategier. Jag hoppas att parlamentet ger betänkandet största möjliga stöd.
De miljoner arbetslösa som finns i Europeiska unionen gör inte denna debatt obefogad, tvärtom. Tack vare denna och andra debatter minskas, om än sakta, arbetslösheten, som en gemensam politik som bör gå hand i hand med en nödvändig samordning av den ekonomiska politiken.
Arbetslöshet genererar utanförskap, ovisshet förhindrar den personliga utvecklingen, och bristen på personliga förväntningar gör att den disponibla arbetskraften hamnar i beroendeställning till dem som kan erbjuda arbete.
Myndigheterna är skyldiga att inte bara vaka över att principerna om jämställdhet och solidaritet i fråga om möjligheter och inkomstnivå bevaras, utan de måste också driva en aktiv politik och generera grundläggande villkor för att mildra vår tids största oro, det vill säga arbetslösheten. Myndigheterna bör, som man anger i betänkandet, anamma en ekonomisk politik som stärker och främjar den tillväxt som härrör från investeringar, som inger förtroende hos konsumenterna och som bibehåller den interna efterfrågan.

Todini
Herr ordförande! Låt mig först av allt gratulera föredraganden Van Velzen. I hans betänkande kan man konstatera att under de senaste åren har arbetslösheten sjunkit om man ser till de data som står till vårt förfogande, men detta bör inte väcka några förhoppningar till liv, eftersom det bara är ett marginellt fenomen som vi ser i Europa. Om vi dessutom analyserar det som är den faktiska situationen i var och en av medlemsstaterna, så ser vi att det finns stora skillnader mellan de 15 medlemsstaterna. I Italien ligger till exempel arbetslösheten kvar på omkring 12 procent.
Vad är det för recept vi har kommit fram till? Naturligtvis måste vi sänka kostnaden för arbetskraften och minska hindren för företagandet att utvecklas, framför alt när det gäller de små och medelstora företagen. Man har redan nämnt betydelsen av grundutbildning och yrkesutbildning, så därför kommer jag inte att uppehålla mig ytterligare vid dessa frågor. Låt mig bara understryka en sak som redan nämns i betänkandet och som jag anser vara extremt viktigt, och det är möjligheten av att sänka mervärdesskatten för arbetskraftsintensiva tjänster. Det förslaget lade rådet fram redan den 21 oktober 1977. Det skulle verkligen vara värt att ta det förslaget på allvar, liksom det skulle vara värt att stimulera Europeiska investeringsbanken - som redan har gett sitt godkännande - att finansiera projekt till räntor som ligger under marknadsräntorna, naturligtvis bara om projekten verkligen kan leda till flera arbeten, dvs. om det är projekt som är viktiga ur den synpunkten.
Och varför inte föreslå en översyn av centralbankens viktiga roll? Detta nya instrument som tillkommit för att hålla nere inflationen i de 15 medlemsstaterna borde kunna ha ett annat viktigt mål, dvs. att hålla arbetslösheten under kontroll. Ett liknande uppdrag har Federal Reserve i USA. Detta instrument borde alltså även i Europa kunna fylla den mycket viktiga funktionen att hålla arbetslösheten nere. Jag tycker att den sociala betydelsen av de nya institutioner som vi håller på att skapa förtjänar att lyftas fram.

Ribeiro
Herr ordförande! Kommissionens meddelande handlar om sysselsättningen. Om sysselsättningen i Europa 1998. Det handlar om sysselsättningen och inte om arbetslöshetsproblemet eller statistiken över denna.
Velzen har, särskilt i motiveringen till resolutionsförslaget, kommit nära denna grundläggande lösning som leder till att betona behovet av att diskutera kvaliteten på sysselsättningen, utan att bortse ifrån allvaret i arbetslöshetssiffrorna och den oro de framkallar. Det kan också betonas eftersom några av föredragandens observationer angående klimatet i den ekonomiska återhämtningen tycks ha blivit passerade då de inte längre har något stöd i verkligheten. Och det är inte hans fel, utan beror på konjunktursvängningen.
Som det sista beaktande tiden tillåter, skulle man också kunna säga att det inte i sig är något negativt att kommissionen inför terminologin med huvudlinjer i sitt meddelande om sysselsättningen. Men jag avvisar den tvetydighet som gör det möjligt att, på detta sätt, och speciellt vad gäller anställningsbarheten - alltså den första huvudlinjen - lägga ansvaret för arbetslösheten på de arbetslösa och deras låga kvalifikationsnivå. Och till och med frita från skuld till arbetslösheten ett system med sociala relationer som skapar den och utnyttjar den strategiskt.

Pronk
Herr ordförande! Även jag skulle vilja tacka föredraganden så hjärtligt för hela det arbete som han har utfört och för det betänkande som han på så kort tid har kunnat lägga fram.
Det är egentligen omöjligt att arbeta under de här förhållandena. Det förklarar kanske hans angrepp på våra ändringsförslag. Vi var naturligtvis inte ense med några delar av betänkandet. Vi lade också ned våra röster vid utskottets sammanträde. Vi ansåg således att vi var tvungna att lägga fram de ändringsförslag som avsåg dessa punkter på nytt. Det innebär naturligtvis inte att alla kompromisser därmed förfaller. Vi befann oss emellertid i en mycket besvärlig situation som innebar att vi måste lägga fram ändringsförslag till ett ännu obefintligt betänkande. Det betyder helt enkelt att vi ändå måste hitta en annan lösning i framtiden, även om jag vet att föredraganden själv inte kan göra någonting alls åt det.
Vad själva ärendet anbelangar: arbetslösheten minskar lyckligtvis något för första gången men det innebär naturligtvis inte att det förblir på det viset i framtiden. Mörka moln hopar sig vid horisonten. Vi måste alltså fortsätta med den strategi som har utarbetats. Jag skulle egentligen vilja säga att den strategin ändå har varit mycket mer framgångsrik än vad man hade kunnat vänta sig i förväg. Många cyniska kommentarer har fällts över den strategin, men den verkar ändå fungera. Den verkar verkligen leda till förändringar i medlemsstaterna. Kanske inte tillräckligt mycket, men ändå.
Nu hotas vi av några saker som egentligen också tas upp i Van Velzens betänkande. Punkt 7 om det omfattande investeringsprogrammet är något som vi inte kan acceptera, eftersom vi helt återgår till diskussionen om hela strategin. Vi har tidigare förkastat ett sådant omfattande investeringsprogram, a) eftersom det inte fanns några pengar och b) eftersom det inte fungerar på europeisk nivå. Det är för oss svårt att godta att det nu plötsligt skulle göras, även om det finns elva premiärministrar i Europeiska unionen som har en socialdemokratisk bakgrund. För oss innebär det inte att vi då omedelbart ställer oss bakom.
Den andra punkt som jag skulle vilja ta upp är skattefrågan. Jag tycker det är rätt att föredraganden ber om uppmärksamhet för den frågan. Det är mycket synd att diskussionen om det och särskilt om variationer i mervärdesskattesystemet gick helt snett i rådet och att regeringar som sade att de var för, inte gör något mer åt saken och att de som var emot tydligen lyckas med allt. Det tycker jag verkligen är synd. Jag hoppas att Europaparlamentet ändå lyckas få det här ämnet att tas upp igen.
Det var de viktigaste punkterna. Under vissa omständigheter kan vi instämma bara vi inte plötsligt gör något helt annat av det och om tillräckligt många av våra ändringsförslag godtas.

Alavanos
Herr ordförande, det är möjligt att det sker en minskning av arbetslösheten i Europa som helhet, men så vitt jag vet blir ingen frisk bara för att febern sjunker från 41 till 40, 5 grader. I mitt eget land har en ökning av arbetslösheten -särskilt bland ungdomar och kvinnor -ägt rum, en ökning som sammanfaller och är parallell med Greklands kvalfyllda ansträngningar att uppfylla de kriterier som är ett villkor för landets inträde i den ekonomiska och monetära unionen. Jag tror att vi här snuddar vid kärnan i hur arbetslöshetsproblemet i dag skall bemötas. För några år sedan hade vi vitboken " Tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning" . Jag vet inte vad som blev resultatet av allt det där, kanske blev det något litet resultat, säkert är emellertid att det inte blev något resultat av det som vi diskuterade här i Europaparlamentet, trots alla varningsklockor både här inne och på andra ställen. Om vi vill att såväl herr Van Velzens positiva idéer som de ansträngningar kommissionär Flynn och kommissionen gör för att forma en strategi mot arbetslösheten som baseras på vissa pelare skall ge resultat, tror jag att vi måste ändra den kurs som Maastricht har pekat ut. Denna ändring innebär att arbetslösheten och sociala kriterier vägs in då vi går mot den ekonomiska och monetära unionen; den innebär att investeringarna inte placeras bland de offentliga underskotten, och den innebär att även Europeiska centralbanken -åtminstone -följer Federal Reserve's exempel.

Chanterie
Herr ordförande! För det första anser jag att den strategi som inleddes i Luxemburg har givit goda resultat och är en början till strukturella förändringar på den europeiska arbetsmarknaden. Vi förväntar oss dock att riktlinjerna anpassas och görs skarpare i Wien, så att medlemsstaterna måste engagera sig mer konkret med kvantifierade utgifter. Vi förväntar oss att Europeiska kommissionen förbättrar sina förslag i det avseendet.
För det andra kan det inte förnekas att antalet arbetsplatser ökat med 750 000 under 1997 och det på grund av en ekonomisk tillväxt, en ekonomisk tillväxt som nu äventyras på grund av ekonomiska kriser på andra håll i världen. Därför är det nödvändigt att stödja den ekonomiska tillväxten med ett omfattande europeiskt investeringsprogram. Det har redan sagts tillräckligt om de transeuropeiska näten. Nu måste det fattas tydliga beslut.
För det tredje stöder jag de kolleger som har förespråkat ett starkare deltagande av kvinnor, personer över femtio år och även handikappade personer på arbetsmarknaden. Den sista punkten, herr ordförande, är brådskande, nämligen en sänkning av skatten på arbete.

Hatzidakis
Herr ordförande! Trots att ekonomin i Europa de senaste åren har utvecklat sig på ett relativt sett mer tillfredsställande sätt -till exempel hade vi 1997 en tillväxt på 2, 7 procent -, kan en motsvarande minskning av arbetslösheten inte noteras. Det finns en minskning av arbetslösheten, men den är liten, mycket liten, och i vissa stater håller sig arbetslösheten kvar, eller till och med ökar en aning, som i till exempel mitt eget land. Detta betyder att tillväxten inte på egen hand förmår skapa så många arbetstillfällen som vi behöver. Det behövs samtidigt strukturella åtgärder på arbetsmarknaden, och det är i den riktningen vi måste rikta vår uppmärksamhet.
Herr ordförande, givet att arbetslöshetsproblemet är ett all-europeiskt fenomen, behövs det helt säkert samordning av medlemsstaternas politik för att bemöta det på ett övergripande och effektivt sätt. Att lösa arbetslöshetsproblemet och att stimulera sysselsättningen måste verkligen vara en europeisk fråga. Det är dock viktigt att en samordning rör sig i rätt riktning. Annars kan det hända att vi samordnar våra åtgärder och bedriver samma politik, men till slut ändå inte gör annat än ökar arbetslösheten. Här skulle jag vilja säga -även om det får vissa kollegor att hoppa högt -att vi bör rikta våra blickar mot Amerika och Japan. Det är inte nödvändigt att vi kopierar den amerikanska eller den japanska modellen, men vi bör betrakta dem, för arbetslösheten är mindre i dessa länder, och vi kan dra viss lärdom. Liksom vi kan dra lärdom av vissa länder i Europeiska unionen, som redan har mycket låg arbetslöshet. Jag tror alltså att det inom dessa ramar måste finnas större flexibilitet på arbetsmarknaden och att det måste vidtas åtgärder för att till exempel modernisera skattereglerna och de rättsliga reglerna, för att ge skattemässig och annan stimulans till investeringar i företagen -särskilt i de små och medelstora företagen -, för att fullborda den inre marknaden och underlätta den fria rörligheten för arbetstagare, för att möjliggöra en mer flexibel fördelning av arbetstiden, för att minska de ej lönerelaterade kostnaderna, för att främja aktiva sysselsättningsåtgärder och inte bara lägga ansvaret på arbetslöshetskassorna samt, slutligen, för att använda de anslag och möjligheter till utbildning och vidareutbildning som tillhandahålls av Europeiska socialfonden, om vilken jag för övrigt, herr ordförande, hyser många tvivel om huruvida den är så effektiv som den skulle kunna vara.

Flynn
Jag tackar er, herr van Velzen, för ert betänkande. Det är ett stimulerande dokument, som innehåller en grundlig genomgång av nyckelproblemen inom Europeiska unionens arbetsmarknad, och det innehåller verkligen ett antal mycket bra och intressanta ändringsförslag för framtida handling.
För ett år sedan presenterade jag för parlamentet den första uppsättningen riktlinjer för sysselsättningen. Jag är mycket nöjd över att informera er om att vi har uppnått mycket betydande framsteg och framgångar sedan dess. Samtliga medlemsstater har levt upp till de politiska åtaganden som gjordes i Luxemburg förra året. Kommissionen har i sitt förslag till gemensam rapport för 1998, vederbörligen återspeglat dessa framsteg genom att göra medlemsländernas nationella sysselsättningspolitik mera strukturerad och öppen, till exempel genom att rapportera om konkret finansiering av nationella sysselsättningsprogram och av övervaknings- och utvärderingsstrukturer. Dessa framsteg ligger klart i linje med förslagen i van Velzens betänkande.
I synnerhet är jag nöjd över att se att budskapen om förebyggande och aktivering som vägledande principer för sysselsättningspolitiken har trängt igenom i tänkandet hos de nationella myndigheterna och hos arbetsmarknadens parter. Sådana principer har börjat överföras i konkreta handlingar, som medlemsstaterna redan har inlett i år. Jag noterar och välkomnar dessa framsteg.
Ni vet alla att ingripande på ett tidigt stadium för att förebygga ungdoms- och långtidsarbetslöshet och övergången från ett " kurerande" till ett förebyggande angreppssätt är själva kärnan i strategin. Detta är det nyckelpoäng som van Velzen har gjort - att vi måste ha ett förebyggande angreppssätt.
Konkreta åtgärder har också gjorts, till exempel för minskningen av antalet unga människor som lämnar utbildningssystemen utan tillräckliga kvalifikationer. Denna punkt betonas mycket kraftfullt av van Velzen och av Thomas Mann och jag instämmer helhjärtat. Ni kommer att upptäcka, herr van Velzen, att i vår rekommendation för riktlinjer för 1999, är livslångt lärande en nyckelfråga för beaktande i Wien. Vad vi konstaterar i de nya riktlinjerna är att vi vill öka det antal som får tillgång till arbetsmarknaden, i synnerhet äldre arbetstagare. Detta har inte givits tillräcklig uppmärksamhet och betänkandet stöder oss i detta.
Jag vill endast rikta er uppmärksamhet på en anmärkning i rapporten om sysselsättningsgraden, nämligen att höga sysselsättningssiffror är beroende av utbildningsnivån. Detta måste vara ett viktigt drag i medlemsstaternas utveckling av sin politik.
Vi talar om att förbättra miljön för nyföretagsamhet, att uppmuntra och bistå vid företagsetableringar, en samordning av de relevanta myndigheterna i medlemsstaterna, ett medvetandegörande av arbetsmarknadens parter om deras potentiella bidrag, utveckling av pelaren om anpassningsförmåga, införandet av skattereformer för att minska skattebördan för arbete, en större medvetenhet om undvikandet av könssegregering och ett underlättande av tillgången till arbetsmarknaden för alla. Här vill jag hänvisa till van Lanckers kommentarer om kvinnor på arbetsmarknaden. I själva verket behandlar rapporten om sysselsättningsgraden just denna fråga. Jag vill bara göra er uppmärksam, fru Van Lancker, på att jämlikhet nu är en nyckelbeståndsdel i vår strategi. Ni kommer att märka att vi just nu talar om att integrera perspektivet, vi talar om en övergripande fråga, och förlitar oss inte bara på den fjärde pelaren som stöd för er ståndpunkt. Era anmärkningar och parlamentets anmärkningar har beaktats fullt ut.
I förslaget till gemensam rapport identifieras dessa uppmuntrande utvecklingslinjer, men detta är bara början och vi har en lång väg att vandra. Vi måste engagera arbetsmarknadens parter mera fullständigt på alla nivåer och gynna och utveckla en kraftfull metod för partnerskap på det lokala planet, för att gynna sysselsättningsskapande företagsamhet och lokal ekonomisk utveckling, speciellt inom servicesektorn. Jag instämmer fullständigt med vad Ojala konstaterade angående tjänstesektorn. Ni kommer att se att i rapporten om sysselsättningsgraden, där vi gör en jämförelse mellan det som sker i Förenta staterna och det som sker inom Europeiska unionen, är nyckelfrågan att vi inte har utvecklat tjänstesektorn såsom de har gjort i Förenta staterna. Inom Europeiska unionen är 39, 2 procent anställda inom tjänstesektorn, i Förenta staterna är siffran 54 procent. Det är en stor skillnad.
Vi måste utarbeta nya alternativ för sänkningar av skatten på arbete, som är förenlig med den övergripande makroekonomiska strategin för stabil tillväxt och en ökning av sysselsättningen inom EMU, för att skapa och genomföra mera konkreta åtgärder för att utveckla jämlika möjligheter på vår arbetsmarknad för kvinnor, funktionshindrade människor och invandrare.
Ert betänkande, herr van Velzen, lägger fram ett brett register av förslag för en vidareutveckling av strategin. Jag tror att det kommer att förverkligas. Drivkraften finns där. Jag är nöjd över att kunna berätta att många av era förslag och idéer redan har tagits med i vårt förslag för 1999. Ni kommer att se detta återspeglas i resultaten från toppmötet i Wien.
I sítt förslag till riktlinjer för sysselsättningen för 1999 har kommissionen strävat efter att befästa den politiska drivkraft som uppnåtts detta år. Ni sade själv, herr van Velzen, att det pågår en tyst revolution. Jag skulle önska att den inte var så tyst. Men drivkraften finns där, medlemsstaterna har gjort ett åtagande och jag tror att det kommer att förstärkas mycket efter Wien.
I konsekvensens och kontinuitetens intressen finns några få justeringar av betydelse i 1999 års förslag. Den bevarar strukturen med fyra pelare och de tre europatäckande driftsmålen. Icke desto mindre anammar den inriktningen från Europeiska rådet i Cardiff och stöder sig på av utvärderingen av 1998 års gemensamma sysselsättningsrapport och rapporten om sysselsättningsgraden för 1998. Vissa betydande tillägg och, i vissa fall, nya riktlinjer syftar till att 1999 lägga särskild vikt vid aktiva åtgärder: utvecklingen av livslångt lärande, för att göra arbetsmarknaden mera öppen för alla, ett fullt utnyttjande av tjänstesektorn samt en bättre förening av arbetsliv och familjeliv.
Kommissionen har också identifierat ett antal övergripande frågor. De innefattar en integrering av perspektivet vad gäller könsfrågor, informationssamhället, svartjobb, strukturfondernas roll, speciellt socialfonden, lokal utveckling och behovet av att förbättra gemensamma indikatorer och kvantitativa mål. För att röra sig i denna riktning krävs realism och ambition. Gemensamma mål förutsätter jämförbara statistiska uppgifter på europeisk nivå, och konkreta åtgärder för att förbättra den nuvarande läget vad gäller sådan statistik kommer att föreslås av kommissionen i en särskild rapport till toppmötet i Wien.
Årets revidering av riktlinjerna är emellertid en bra tillfälle att ytterligare utveckla denna dimension av strategin. Kommissionen har föreslagit att ett nytt mål sätts upp individuellt av medlemsstaterna för att öka antalet arbetare som åkommer i åtnjutande av livslångt lärande. Medlemsstaterna inbjuds vidare att sätta upp konkreta mål för andra riktlinjer enligt sina nationella prioriteringar och möjligheter.
Boogerd-Quaak och Todini hänvisade till gemenskapens initiativ till finansiering via Europeiska investeringsbanken, EIB, och Europeiska investeringsfonden, EIF. Jag vill bara säga att EIB: s finansieringsordning i Edinburgh på 5 miljarder ecu i lån för generella infrastrukturella projekt pågår. Köpenhamns finansieringsordning för små och medelstora företag är på plats och systemet har tagits i anspråk fullt ut. Pilotprojektet för tillväxt och miljö är på plats för lån på cirka 1, 6 miljarder ecu. EIF är bemyndigad att anslå 20 procent av sina egna medel. EIB: s särskilda åtgärdsprogram i Amsterdam på 1 miljard ecu för att finansiera särskilda åtgärder är också på väg. Vi diskuterar gärna dessa när som helst i framtiden.
I 1999 års gemensamma sysselsättningsrapport kommer man för första gången att försöka genomföra en utvärdering av de nationella sysselsättningsplanernas effekter. Det kommer att bli ett test för oss alla. Det kommer att ge människorna i våra medlemsstater en påtaglig demonstration av att vi gått från idéer till handling och konkreta resultat. Så den tysta revolutionen, herr Van Velzen, är på väg att uppnå en betydande politisk drivkraft. Strategin finns där, vi har målen, en tidtabell och en konvergenspolitik. Vi behöver ett bättre genomförande, men jag tror att vi kommer att lyckas.

Van Velzen
Herr kommissionär! För det första, så är jag allt en turknutte eftersom allt det som jag har föreslagit redan befinner sig på planeringsstadiet hos kommissionen. Det var emellertid inte det jag ville säga. Ni har redan hört flera talare här som klagar över det sätt som vi var tvungna att utarbeta betänkandet och ändringsförslagen på. Det kommer sig av den vansinnigt korta tid som Europaparlamentet fått på sig. Jag skulle gärna höra hur kommissionären reagerar på det förslag i den saken som jag lägger fram i punkt 30 i mitt betänkande. Hur tänker han lösa det här i framtiden?

Flynn
Herr ordförande! Vi har mycket snäva tidsramar för att behandla allt detta. Det kommer givetvis att kräva fortsatta överväganden när fördraget är ratificerat. Jag kan verkligen inte säga just nu, hur vi skall hinna med allt detta.
Med tanke på de rapporter som kommer i juni nästa år - förberedelserna för den gemensamma årsrapporten, den gemensamma sysselsättningsrapporten - och hållandet av alla tidsfrister inklusive samrådsrapporten om fördraget med parlamentet senare, kan jag inte ännu se hur vi skall hinna med detta. Vissa nya arrangemang måste införas mellan institutionerna för att göra det möjligt för oss att hålla tidtabellen, så att vi kan vara redo för toppmötet i december varje år. Vi måste överväga hur detta skall låta sig göras.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Sociala handlingsprogrammet 1998-2000
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0381/98) av Hughes för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande om det nya sociala handlingsprogrammet 1998-2000 (KOM(98)0322 - C4-0513/98).

Hughes
Herr ordförande! Jag vill tacka kommissionären för hans samarbete liksom hans tjänstemän, för det sätt på vilket ledamöter i detta parlament, och närmare bestämt ledamöterna i utskottet för sysselsättning och socialfrågor har getts tillfälle att bistå i utformningen av innehållet i det nya sociala handlingsprogrammet.
Motiveringen i mitt betänkande fastslår tidsramen och beskriver hur utskottets samordnare vid flera tillfällen under slutet av 1997 och början av 1998 kunde träffa företrädare för kommissionärens kansli samt tjänstemän från GD V för att diskutera innehållet i programmet och bistå mig i utformningen av ett arbetsdokument i vilket fastslogs vad som skulle innefattas.
Detta förfarande är en bra modell för samarbetet mellan våra två institutioner, och det är inte förvånande att det har lett till upprättandet av ett meddelande från kommissionen med vilket jag är i stort sett nöjd.
Graden av likhet mellan meddelandet och vårt arbetsdokument beskrivs i detalj i betänkandets bilaga.
Det finns, emellertid, några punkter som skiljer sig åt - frågor som antingen fattas i meddelandet eller, enligt vår mening behandlas på ett nöjaktigt sätt. Tre av dessa är enligt min mening av särskilt intresse.
Den första handlar om en social dialog. Vi begärde ett meddelande om framtiden för den sociala dialogen som en pågående process, men meddelandet ger intrycket av att den kommer att fortsätta som föga mer än de socialpolitiska forumen vart annat år.
Den andra gäller vår begäran om ett ramverktyg för socialt skydd för ett utnyttjande av de nya möjligheter som erbjuds i artikel 137.3 i Amsterdamfördraget. Vi anser att åtgärderna på detta område är mycket splittrade - i bästa fall osystematiska. Vår begäran har inte besvarats på ett nöjaktigt sätt.
Den tredje gäller behovet av att inleda förberedelserna inför ett åtgärdsprogram för icke-diskriminering baserat på artikel 13 i Amsterdamfördraget och det nya sociala integrationsprogrammet baserad på artikel 137.2, så att förslag kan läggas fram omedelbart efter ratificeringen av Amsterdamfördraget nästa vår. Detta tas inte specifikt upp i kommissionens meddelande, och de hänvisningar som finns till detta tycks vara för specifikt inriktade på integration av arbetsmarknaden.
Jag sade i min motivering att om kommissionären kan ge oss försäkringar på dessa punkter, skulle jag rekommendera ett godkännande av det sociala handlingsprogrammet. Det tycks mig som om detta arbete inom kommissionen har framskridit på dessa punkter, speciellt vad gäller den sociala dialogen och förväntade program om diskriminering och social utslagning och jag hoppas att kommissionären kan ge oss dessa försäkringar.
Förutom dessa stora föremål för oro fanns ett antal specifika punkter, som mer hade naturen av icke slutförda frågor, som jag hoppas att kommissionen är villiga att innefatta. Vissa följer av tidigare åtaganden från kommissionen, såsom förslaget om hemarbete, en om sexuella trakasserier, en annan om behovet av komplettering av den rättsliga ramen för jämlik behandling av män och kvinnor i de sociala trygghetssystemen. Andra gäller behovet av översyn av befintliga bestämmelser, såsom behovet av att undersöka effekterna av praktiska regler om lika lön för lika arbete, och behovet av att ändra direktiv 86/613 och att framställa en försenad utvärderingsrapport om direktivet om hälsa och säkerhet för arbetande gravida kvinnor.
Slutligen, inom området för hälsa och säkerhet, vet jag att kommissionen är engagerad i en fortlöpande översyn av risker och i att lägga fram förslag där så är lämpligt. Vi är nöjda med att se engagemanget för att agera när det gäller upprepad deformationsenergi men vi anser också att det nu finns tillräckliga bevis för att kommissionen skall agera när det gäller stress på arbetsplatser.
En fackförening - GMB - är tillräckligt bekymrad över personalminskningarna inom hälso- och säkerhetsenheten för att ha skickat ett förslag till direktiv om RSI som jag kommer att lämna över till er efter debatten.
Sammanfattningsvis är jag nöjd med kommissionens meddelande. När jag avfattade arbetsdokumentet tidigare i år strävade jag efter ett handlingsprogram som skulle presentera en mera holistisk och politisk syn än de enkla kontrollformulären från förr, ett program som skulle ta hänsyn till de nya möjligheterna från Amsterdam och den roll som den sociala dialogen bör spela; och ett program skulle koncentrera sig på de nya riktlinjerna för sysselsättning och sysselsättningsstrategin, medan det också i fortsättningen tog sig an frågor och grupper som inte nödvändigtvis är kopplade till arbetsmarknaden. Genom meddelandet åstadkoms dessa saker. Om kommissionären kan ge mig de försäkringar som jag begärt om de få punkter som jag har tagit upp, så skall jag med förtjusning rekommendera dess godkännande inför parlamentet.

Ordföranden
Debatten avbryts och återupptas kl.15.00.

Omröstning
Schmid
Herr ordförande! Bara helt kort: Jag vill uppmärksamma er och ledamöterna på att datumändringen i ändringsförslag 7 inte enbart avser artikel 1.3 utan även artikel 1.2. Det rör sig i båda fallen om samma datum. Det är bara en fråga om logik.
(Ordföranden förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar) .)

Amadeo
Herr ordförande! Låt mig bara göra tre påpekanden i samband med omröstningen om ändringsförslagen.
När det gäller ändringsförslag 29 och 30, så har de lagts fram igen eftersom uttrycket " icke ingripande experiment" i den italienska versionen är obegripligt och tillägget " observationsstudier" tillåter forskning även vid de centra som inte bedriver forskning i syfte att registrera läkemedel.
Mitt andra påpekande: ändringsförslag 14 gör att texten till artikel 7.2, blir oförenlig med artikel 7.3. Ändringsförslag 31 rättar till denna brist utan att ändra andemeningen i ändringsförslag 14. Jag tycker därför att det borde vara lämpligt att rösta om nr 31 före nr 14.
Avslutningsvis kommer artikel 35 att göra att artikel 17 faller om den godkänns. Samtidigt anser jag att den måste behandlas före artikel 16, eftersom den skulle göra att även den sista punkten i artikel 16 skulle falla, där det heter: " när de åtgärderna vidtas skall sponsoren underrätta de behöriga myndigheterna" .

Liese
Herr ordförande! Det handlar även om en språklig justering i ändringsförslagen 1 och 10. I utskottet hade vi den tyska texten som underlag för omröstningen och jag bad i utskottet att den engelska versionen skulle justeras. Men nu är även den tyska ursprungsversionen justerad i ledamöternas underlag med ändringsförslag. Det måste omedelbart klargöras att det vi röstar om här är den tyska ursprungsversion som utskottet antog. Det handlar om begreppet gesetzlicher Vertreter (juridiskt ansvarig). Här bör det tydligt framgå att den juridiskt ansvarige godkänner medverkan av personer som inte själva kan gå med på att delta i en undersökning. Om det på grund av översättningen kan missförstås på engelska, kan det i den engelska versionen ändras till legal responsable person , men på tyska får det inte stå något annat än der gesetzliche Vertreter som i den version som antogs av utskottet.

Valverde López
Herr ordförande! Eftersom vi inte talar om något speciellt och för att inte senare behöva avbryta omröstningarna vill jag med anledning av ändringsförslag 7 nämna att vissa översättningar är olika. När man använder ordet " doktor" som allmän term i dagligt tal skall man tolka detta som läkare, en medicinskt kunnig person. Doktorer finns inom arkitekturen, kemin, ingenjörsvetenskapen etc.

Breyer
Herr ordförande! Eftersom vi i samband med ändringsförslag 28 som antogs med stor majoritet beslutade, att kliniska prövningar får utföras på personer som inte är förmögna att ge sitt samtycke, endast om det kan garanteras att dessa är till direkt nytta, ber jag att vi före den slutliga omröstningen åter igen frågar kommissionen hur den ställer sig till detta ändringsförslag. Jag tror att det kommer att vara av avgörande betydelse för de kommande omröstningarna, såväl för kommissionen som för ministerrådet och parlamentet.

Ordföranden
Fru Breyer! Er anmärkning är en smula okonventionell, eftersom det är föredraganden som har rätt att göra påpekanden av det slaget, inte övriga kollegor. Jag skulle önska att vi inte fortsätter, men vi skall föra det till protokollet.
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)

Amadeo
Herr ordförande! Jag vill bara säga tack och uppmana kommissionen att vara förnuftig. En överväldigande majoritet i parlamentet har framställt vissa krav, som jag anser det vara kommissionens plikt att ta hänsyn till.
(Parlamentet godkände förslaget till lagstiftningsresolution.)

Fabra Vallés
Herr ordförande! Jag skulle vilja göra två förtydliganden. Det gäller ändringsförslag 1 och 2. I båda fallen gäller det ändringsförslag som innebär försök att återinföra text som fanns i mitt dokument före omröstningen i utskottet. Viktiga skillnader finns dock mellan de två ändringsförslagen. I ändringsförslag 1 är det fråga om en text som jag själv tog bort efter en kompromiss med det socialistiska språkröret Wemheuer. Jag ber om kammarens stöd för att kunna uppfylla detta åtagande, och jag rekommenderar er därför att rösta nej till ändringsförslaget.
Vad gäller ändringsförslag 2 är det också fråga om en text som man försöker återinföra i betänkandet. Det rör sig om en text som togs bort från betänkandet efter ett godkännande av ett visst ändringsförslag, där man hade utelämnat den här texten. Föredragandens inställning i det här fallet är att ge var och en röstfrihet.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! En allmän kommentar för att, med kännedom om er förkärlek för förslag som rör förfaranden, påpeka för er att två grupper har för denna text begärt delad omröstning, den ena 13 gånger och den andra 23. Jag förtydligar att begäran inte kommer från vår grupp. Ni ser alltså att alla grupper kan utnyttja sina rättigheter enligt arbetsordningen.
För att komma till det som vår föredragande Fabra Valles nyss sade påpekar jag att ändringsförslag 1 är ett tillägg jämfört med kompromisstexten och det står alltså inte i motsats till kompromisstexten som antogs av utskottet. Dessutom, när det gäller ändringsförslag 2, förefaller det mig som om verbet " prévient" inte har översatts som det skall i den tyska texten. Jag tror att den tyska versionen använder termen stellt , av verbet stellen , trots att det handlar om warnt , av verbet warnen . Jag tror att det skulle vara lämpligt att rätta denna version i förhållande till den franska texten.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Fabre-Aubrespy! Jag skulle vilja påpeka att jag aldrig velat antyda att er grupp skulle vara den enda som begär delad omröstning. Andra grupper gör det också. Det händer att en lapsus linguae ger ett felaktigt intryck.

Dell'Alba
Herr ordförande! Två små påpekanden. För det första: När ni hänvisar till det faktum att ordförandekonferensen beslutade att betänkandet inte får hänvisa till artikel 206. så betyder det att den hänvisningen måste bort, för annars skapar man en situation där vi citerar hänvisningen utan en absolut majoritet i enlighet med vad som krävs i artikel 206. Eftersom artikel 188c i fördraget behandlar just de här frågorna, måste vi nämna den i betänkandet.
För det andra: I avsnitt T vill jag peka på ett språkligt problem. På italienska har det franska uttrycket " ladite enquête administrative " översatts med " den så kallade administrativa undersökningen" , där " ladite " har blivit " la soi-disant " . Jag ber er rätta detta i den italienska versionen.

Ordföranden
Herr Dell'Alba! Jag noterar er anmärkning.
Vi är snart framme vid omröstningarna, och jag skall säga, för att herr Fabre-Aubrespy inte skall oroa sig, att det denna gång är den socialistiska gruppen som har bett om de flesta åtskilda omröstningarna.
(Parlamentet godkände resolutionsförslaget.)

Evans
Herr ordförande! Om jag endast kan få fråga, gällande en ordningsfråga, om det är förenligt med reglerna eller mot reglerna för ledamöter att föra långa samtal på sina mobiltelefoner. McMillan-Scott gör detta kontinuerligt och jag vill göra er uppmärksam på detta.

Ordföranden
Herr Evans! Ni har helt och hållet rätt. Såväl jag själv som flera av mina kollegor har här ifrån ordförandestolen vid upprepade tillfällen undanbett samtal med mobiltelefon, medan vi håller omröstning. Jag vet inte hur brådskande McMillan-Scotts samtal var, men om det gäller någonting brådskande, har kollegorna möjlighet att lämna salen, för att på så sätt undvika telefonerande under omröstningen.
(Parlamentet godkände resolutionsförslaget.)

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Vår grupp röstade emot Fabra Vallés betänkande. I går nämnde jag i hur stor utsträckning betänkandet illustrerade den välkända skandalen om Med-programmen och jag angav anledningarna till att vi var överens med innehållet i betänkandet, som ändå måste ändras för att, som vi sade nyss, återkomma till den text som föredraganden har föreslagit.
Vi vet sedan i våras vad skandalen består i. Vid två tillfällen bad parlamentet kommissionen att överlämna det fullständiga ärendet till de nationella rättsliga myndigheterna, för att dessa själva skall kunna besluta om huruvida ärendet verkligen lyder under deras befogenhet. Kommissionen har hittills nöjt sig med att överlämna en del av handlingarna, vilket gör att den misstänks för att vilja dölja olagliga tillämpningar, eftersom vissa av kommissionens tjänstemän skulle kunna vara inblandade.
Men kommissionen är enligt artikel 206 i fördraget skyldig att vidta alla lämpliga åtgärder för att rätta sig efter iakttagelserna i förfarandet med att bevilja ansvarsfrihet, och det är vad frågan gäller nu. Kommer majoriteten av parlamentet att fullfölja logiken i den kritik den uttalat vid flera tillfällen i ärendet, eller kommer vi att nöja oss med bara ett slag i luften? För när vi läser att man nu planerar att väcka talan mot kommissionen för underlåtenhet och att man säger nej till vårt ändringsförslag 1, som bara meddelade kommissionen att vi kommer att vägra att bevilja ansvarsfrihet om den inte uppfyller våra krav, känner vi att parlamentet ännu en gång kommer att vika sig.
Jag gläds tillsammans med mina kolleger åt att 102 parlamentsledamöter röstade mot betänkandet, antagligen av samma anledningar som vi. I budgetkontrollutskottet var jag den enda. Dessa 102 parlamentsledamöter visade genom sin röst vilken roll de avser att låta parlamentet spela.
Betänkande (A4-0390/98) av Pirker

Palm
Detta betänkande innehåller ett förslag till skapande av ett tullinformationssystem som bland annat skall vara tillgängligt för Europol. Eftersom jag inte ser något positivt i denna federala polis utan demokratisk kontroll, kan jag inte ställa mig bakom att ge den dessa befogenheter. För en mer ingående motivering, se min röstförklaring angående betänkande A4-0396/98.

Theorin och Wibe
Detta betänkande innehåller ett förslag till skapande av ett tullinformationssystem som bland annat skall vara tillgängligt för Europol. Eftersom vi inte ser något positivt i denna federala polis utan demokratisk kontroll, kan vi inte ställa oss bakom att ge den dessa befogenheter.
Rekommendation (A4-0377/98) av Schmid

Andersson och Lööw
Vi vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete med ett angeläget betänkande. Regleringar av Internet bör betraktas som en fråga som måste hanteras med stor försiktighet. Det globala informationsflöde som Internet medger skall i grunden ses som ett fritt och öppet flöde som på ett oreglerat sätt knyter samman människor. De regleringar som betänkandet berör handlar om insatser för nödvändig självreglering för att i huvudsak komma åt kriminell verksamhet som bedrivs inom ramen för Internet, såsom t.ex. barnpornografi.
Genom det betänkande som nu framläggs förbättras kommissionens grundförslag ytterligare, varvid vi särskilt vill lyfta fram betänkandets förslag om europeisk kvalitetsmärkning och behovet av att ta fram minsta gemensamma nämnare för definitioner av olagligt material. Det senare för att skillnader mellan medlemsländer inte skall kunna medverka till att t.ex. ligor som förmedlar barnpornografi skall kunna utnyttja dessa skillnader för att kunna fortsätta att bedriva sin omänskliga och groteska verksamhet.

Blak och Kirsten Jensen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för ett EG-åtgärdsprogram för främjande av självreglering, utveckling av filtrerings- och klassificeringssystem och stimulering av upplysningsverksamhet och stödåtgärder. Vi stöder i hög grad att man ger ekonomisk hjälp till initiativ som skall begränsa våld och pornografi på Internet. Men vi har röstat emot en gemensam europeisk kvalitetsmärkning som utdelas av kommissionen. Det är inte kommissionens uppgift att bedöma vad som är omoraliskt material. Vi har också röstat emot en harmonisering av civil- och straffrätten i medlemsstaterna. Rättspraxis i medlemsstaterna är uttryck för de olika nationella kulturerna och traditionerna för vad som bör censureras och vilka straffrättsliga påföljder det kan få. Det är viktigt att skilja mellan vad som är olagligt och vad som är anstötligt och kränkande för moralen.
Vi skall ha ett europeiskt samarbete om bekämpning av olagligt material som barnpornografi. På detta område skall vi fortast möjligt utvidga Europols behörighet, så att vi får möjlighet att bekämpa internationella nätverk för framställning, försäljning och distribution av barnpornografiskt material.

Blokland
Jag har med blandade känslor tagit del av den gemensamma ståndpunkten från rådet.
Å ena sidan gläder jag mig åt att det läggs ned arbete på ett så effektivt bekämpande som möjligt av " nedsmutsningen" av Internet. Samarbete mellan medlemsstaterna är något som utan vidare är nödvändigt inom det här området.
Å andra sidan är jag mycket kritisk med avseende på den artificiella, för att inte säga fiktiva, skillnaden mellan " olaglig" och " skadlig" såsom den i allmänhet görs. Barnpornografi är olaglig medan vuxenpornografi endast är skadlig för barn. Den ohyggliga och motbjudande graden av sexuellt missbruk av kvinnor och barn borde ändå ge oss en mer realistisk insikt.
Ändringsförslaget om utarbetandet av en europeisk kvalitetsmärkning har jag röstat för. När självreglering bland tillhandahållarna och personligt ansvar bland Internetanvändarna är det som i första hand gäller så bör det underlättas så mycket som möjligt.
Ändringsförslaget om att bedöma juridiska frågor på gemenskapsnivå får inte mitt stöd. Lagstiftningen skiljer sig åt så mycket mellan medlemsstaterna när det gäller de gränser som ställs för yttrandefriheten. Jag tror det är bortslösad energi att försöka få rådet att ändra ståndpunkt på den här punkten.

Buffetaut
Utvecklingen av Internet har snabbt skapat ett svårt problem: hur skall man undvika att detta nya kommunikationsmedel används för att stödja olaglig verksamhet såsom prostitution, pedofili, spridning av teser eller doktriner som strider mot människans värdighet, utan att skapa ett censursystem?
Det enda realistiska sättet var att agera mot internetleverantörerna. Det är kring den idén som gemenskapens handlingsplan kretsar, bl.a. genom den uppförandekod som tagits fram av organisationer för självsanering.
I det sammanhanget föreslog parlamentet vid den första behandlingen att en europeisk kvalitetsmärkning skulle inrättas för de leverantörer av internettjänster som respekterar en sådan uppförandekod. Kommissionen accepterade inte den idén, vilket vi beklagar. Vi stödde därför återinförandet av detta ändringsförslag.
Då de rättsliga frågor som uppkom genom innehållet eller utnyttjandet av Internet var svåra, behöll rådet möjligheten med ett anbudsförfarande för att utvärdera dessa svårigheter. Parlamentet vill gå längre och göra initiativet obligatoriskt, för att redan nu inleda dessa undersökningar. Rådets ståndpunkt förefaller förnuftigare. Det skulle egentligen vara lämpligt att inleda dessa undersökningar först om ett verkligt behov föreligger.
Avslutningsvis, vill jag säga att det är med Internet som med alla kommunikationsmedel: det återspeglar civilisationen och ett allmänt sinnestillstånd. Det är litet grand en spegel av vårt samhälle, med dess spänningar och motsägelser, dess hedonism och bristande moral, men också av dess kreativitet och behovet av att bryta den personliga ensamhet och fattigdom som vår tids materialism och individualism alltför ofta leder till.
Om den bild Internet visar upp för oss inte alltid är vacker, skall vi kanske fråga oss varför.

Seillier
Det är med Internet som med alla verktyg som uppfunnits av människan: de kan användas för såväl goda som dåliga syften. Schmids betänkande gäller en handlingsplan för att främja en säkrare användning av Internet. Säkrare på vilket plan? Man måste våga säga att det gäller det moraliska planet, eftersom andra betänkanden har gällt skydd av konsumenternas intressen vid elektronisk handel. Det handlar därför faktiskt om att skydda bl.a. ungdomarna som använder Internet mot pornografi, förklädda erbjudanden om prostitution och riskerna med människohandel. Dessa risker är verkliga, med all aktning för våra kolleger som ropade på censur när det gällde handlingsplanen.
Att främja en självsanering av branschen genom att anta stadgar och en uppförandekod förefaller i vilket fall som helst nödvändigt. Vi måste också uppmuntra forskningen för att förbättra förfaranden som gör det möjligt att identifiera kedjan av ansvariga om vi skall kunna lägga ansvaret för ett olagligt innehåll på dem som är upphovet till det, och till dem som sprider det, och ingen skall kunna säga: " jag tillhandahåller bara tillträdet" .
Ännu en gång måste vi erinra om att det är lämpligt att betrakta all pornografi, och inte bara pornografi som utnyttjar barn, som olaglig. Vare sig det gäller vuxna eller barn är det lika chockerande att betrakta människokroppen som ett objekt och sexualiteten som ett utnyttjande av nästan.
Betänkande (A4-0407/98) av Amadeo

Flemming
Herr ordförande! Jag avstod från att rösta om Amadeos betänkande, trots att jag tycker att betänkandet i sig är bra. Därmed ville jag protestera mot att förslag 36 ogillades och då i synnerhet av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp. Enligt förslaget skall man tillsätta en form av disciplinkommitté bestående av yrkesföreträdare eller en kommitté inom ramen för den nationella yrkesorganisationen i händelse av att den läkare som ansvarar för prövningen begår en överträdelse. Jag anser att det är läkarnas rättighet, de som gör så mycket för oss, att deras yrkesorganisationer informeras i händelse av problem, att man rådfrågar dem och att de kan bistå läkarna. Jag beklagar den läkarfientliga inställningen i det socialdemokratiska partiets grupp och ville med mitt röstagerande protestera mot detta.

Blokland
" I Europa finns det en mångfald av kulturtraditioner och även en mångfald av religiösa övertygelser" . Jag citerar Europeiska kommissionens förslag till ett direktiv om införande av en god klinisk sed. Det här uttalandet var för mig en viktig utgångspunkt när jag bestämde hur jag skulle förhålla mig till the clinical trial directive .
Bedömningen av om kliniska prövningar är etiskt försvarbara eller inte är medlemsstaternas sak, just på grund av den här kulturella och religiösa mångfalden. Det rör sig här om ett viktigt ämne och beslut om att tillåta kliniska prövningar får inte fattas hur som helst. Etiska kommittéer kan aldrig skaffa sig lika stor auktoritet som de nationella myndigheterna.
Dessutom har varje medlemsstat utvecklat ett eget system som ligger till grund för vilka prövningar som får göras, och vilka som inte får göras. Industrin känner till det. Där finns det en rädsla för att ett direktiv på europeisk nivå, genom att det skapar otydlighet, innebär ett extra led i beslutsprocessen om kliniska prövningar. På det sättet gör vi den europeiska marknaden mindre attraktiv.
Dessa överväganden fick mig att, nu när ändringsförslagen 13, 14 och 15 har antagits, rösta mot betänkandet.

Bonde, Lis Jensen och Sandbæk
Vi har i dag röstat för Amadeos betänkande om tillnärmning av bestämmelser som fastställs genom lagar och andra författningar rörande tillämpning av god klinisk sed vid kliniska prövningar av humanläkemedel. Vi menar att medlemsstaterna själva skall kunna bestämma hur deras hälso- och sjukvårdssystem skall utformas, och att politiken på detta område inte bör harmoniseras på EU-nivå. Vi kan alltså inte stödja förslag som gör att medlemsstaternas behörighet på området undermineras av ett EG-direktiv, och att välfungerande nationella system undermineras på grund av en önskan om att lagfästa standarder på EU-nivå. Vi kan inte rösta för ett förslag som kommer att föra med sig ökad byråkrati och större kostnader för redan existerande och välfungerande nationella system för behandling av ansökningar om tillstånd till prövningar av humanläkemedel. Vi har dock valt att rösta för de ändringsförslag som uteslutande rör skydd av försökspersoner och deras rättigheter.
Betänkandet innehåller allt för många oklarheter vad gäller förfarandena i samband med ansökan om start av klinisk prövning, och vi menar att det inte är försvarligt om bara de nya etiska kommittéerna, utan samråd med de nationella myndigheterna, kan ge tillstånd till prövningar. De tidsfrister som fastställs i betänkandet om meddelande av tillstånd är orimligt korta, och resulterar i att det inte kan ske en grundlig och nödvändig bedömning av ansökningarna. Vi kan därför inte stödja förslag om att de kliniska prövningarna av läkemedel kan inledas, om det vid tidsfristens slut ännu inte getts något tillstånd. Vi kan inte acceptera att kliniska prövningar av humanläkemedel under några omständigheter kan inledas utan ett direkt tillstånd från medlemsstaterna, utan bara efter underrättelse från myndigheterna.
Förslaget kommer att medföra en sänkning av hälsoskyddsnivån vid de tillfällen då medlemsstaterna på grund av tidsfristerna i direktivet tvingas att ge tillstånd till prövningen, även om de nationella myndigheterna ännu inte har avslutat en mer grundlig bedömning av ansökan. Att EG: s bestämmelser på hälsoområdet på detta sätt skall medverka till en lägre hälsoskyddsnivå i medlemsstaterna, kommer vi aldrig att stödja. Som det helt korrekt påpekas i kommissionens förslag till direktiv, så avspeglar de etiska principerna de nationella kulturerna, traditionerna och förväntningarna, och detta tycker vi också att kommissionen skall respektera. Vi vill inte bidra till att EU skall kunna harmonisera nationella etiska värderingar.

Lindqvist (ELDR)
Det saknas anledning att kräva tillstånd som föreslås av kommissionen i samband med ansökan om att inleda klinisk prövning m.m. Det borde i stället räcka med en enkel anmälan i dessa fall.
Betänkande (A4-0396/98) av Schmid

Andersson och Lööw
Vi vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete med betänkandet. Brottsligheten förknippad med bedrägeri och förfalskning är ett område som är i behov av tydlig samverkan för att man skall kunna bekämpa förekomsten av gränsöverskridande brottslighet. Behovet av samverkan blir än tydligare när det gäller skydd mot förfalskning av euron. Betänkandet tar på ett framsynt sätt upp de nödvändiga förändringar som krävs för att kommissionens olika förslag skall få en bättre precision. I fråga om de ändringsförslag som gäller bland annat Europols verksamhetsområde anser vi att dessa är befogade i de sammanhang som betänkandet tar upp om skydd mot bedrägeri och förfalskning av betalningsmedel.

Caudron
Med tanke på den elektroniska handeln som utvecklas på Internet kommer vår kollega Schmids betänkande vid rätt tillfälle för att förebygga de risker med bedrägeri som man redan kan ana.
Jag anser att texten borde kunna göra det möjligt att begränsa bedrägeriet, även om den inte ensam kan sätta stopp för alla försök i den riktningen.
Det är dessutom nödvändigt att medlemsstaterna samordnar sin rättsliga politik eftersom denna form av brottslighet utan tvivel tenderar att öka på nätet. Är det förresten inte redan verklighet? I det sammanhanget är det nödvändigt att påskynda våra diskussioner med våra partners inom WTO.
Det är inte orimligt att tro att de länder som är mycket försonliga mot vissa nätverk knutna till omfattande brottslighet, med välvilja tar emot dessa banditer av ett nytt slag. För att effektivt kämpa mot dem måste det internationella samfundet inte bara mobilisera sig, utan också ha möjlighet att kräva tillämpning av en lägsta godtagbar regel som gäller för samtliga stater.
Även om det är nödvändigt att samordna alla aktörer inom detta nya betalningssätt, måste man också gynna inrättandet av kryptering, så snart det handlar om att betala en handelstransaktion. Användningen av ett kreditkort i hemmet kan säkras via en individuell terminal. De första försöken på området verkar uppmuntrande.
Men det finns mycket kvar att göra... och tiden börjar bli knapp...

Gahrton, Holm och Schörling
Vi anser inte att EMU är bra och skulle helst se att EMU inte blev verklighet överhuvudtaget, då det innebär ett viktigt politiskt steg i byggandet av stormakten EU. Men eftersom EMU med all säkerhet kommer att genomföras i elva av EU: s femton medlemsstater, så är vi medvetna om att vissa följdproblem måste lösas på bästa möjliga sätt.
När det gäller detta betänkande om skydd av euron mot förfalskningar ser vi det som nödvändigt att frågan behandlas väl, så att förfalskningar av sedlar inte skall vara möjlig. Ett nära samarbete mellan de nationella polismyndigheterna och med Interpol - eftersom euron också kommer att spridas utanför de elva deltagande länderna - är av största vikt. Vi anser att det är logiskt att stödja dessa förslag, även om vi alltså inte är för EMU som politiskt projekt.

Lindqvist (ELDR), Seppänen, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Bonde, Lis Jensen och Sandbæk (I-EDN)
Vi kan inte stödja detta betänkande. Vi är emot en harmonisering på det rättsliga området, och ser betänkandet som en början till ett straffrättsligt samarbete. Våra betänkligheter hänger bland annat samman med förslaget om en gemensam, europeisk definition av vad som är kriminella handlingar. De olikheter som i dag finns mellan definitionerna speglar kulturella skillnader och olika rättstraditioner - dessa skillnader bör vi bevara.
Vi är dessutom djupt betänksamma när det gäller den del av förslaget som handlar om att medlemsstaterna skall utväxla information om personer som har dömts för lagöverträdelser inom detta område. Det dokument från kommissionen som betänkandet haft som grund, innehåller många förnuftiga element där medlemsstaternas suveränitet på det straffrättsliga området respekteras. Det ändrar tyvärr inte på det faktum att andra element kan skapa en grund för att det på sikt utvecklas ett straffrättsligt samarbete i EU. Vi stöder inte ett sådant samarbete.

Palm
(Del AI.) I parlamentets ändringsförslag 4 (artikel 3.1.1) i detta betänkande finns en text om att " Medlemsstaterna kan lagstifta om att rättsligt ingripande, då sådant brott [dvs. bedrägeri] skett inom familjen, endast skall ske om anmälan från den skadelidande föreligger" .
Detta är en ganska klurig fråga. Å ena sidan bevarar denna skrivning mellanstatligheten genom att ge staterna möjlighet att själva bestämma. Å andra sidan kan man undra varför frågan överhuvudtaget finns med. Genom att införa en sådan text betonar man vikten av att kunna ha en lagstiftning av detta slag. Detta tycker jag är fel, jag kan nämligen inte ställa mig bakom en sådan lagstiftning.
Om man beslutar att den skadelidande själv måste stå bakom en anmälan för att ett rättsligt ingripande skall kunna ske, kommer det nämligen att drabba kvinnorna hårdast. På samma sätt som kvinnor tvekar att anmäla sin egen make eller sambo för våldtäkt eller misshandel, kommer de att tveka inför att anmäla honom för bedrägeri. Mannen kan på så sätt använda kvinnans i dag underordnade ställning för att utnyttja henne. Detta främjar naturligtvis inte jämställdheten. Det måste vara möjligt även för andra närstående att tillse att ett rättsligt ingripande sker ifall oegentligheter föreligger.
(Del AIII.) Detta betänkande innehåller en text om att man skulle välkomna om ECB bygger upp och driver en databank med tekniska uppgifter om förfalskning av euron, som skall vara tillgängliga för bland annat Europol. Även om Europol-konventionen är ratificerad och har trätt i kraft, anser jag att man bör försöka vrida tillbaka utvecklingen och avskaffa Europol för att i stället satsa på att förbättra polissamarbetet inom ramen för Interpol. Det är viktigt att polissamarbete av alla slag står under demokratisk kontroll och inte utvecklas till federala organ. Europol-konventionen är ännu ett led i utvecklingen av en europeisk stat, som dessutom riskerar att bli en kontrollstat av Sovjet-typ. Enligt artikel 10.1 i konventionen skall ett hemligt förspaningsregister upprättas som kan komma att omfatta ett mycket stort antal människor (vittnen, möjliga vittnen, brottsoffer, möjliga brottsoffer samt personer som kan lämna uppgifter om de brott som utreds). Känsliga uppgifter om politiska åsikter, hudfärg, sexuell läggning och religiös tillhörighet kan registreras, vilket leder till att medborgarnas personliga integritet hotas kraftigt och rättssäkerheten ersätts av rättslöshet. Europol-poliserna kan själva inte ställas inför rätta även om de begår allvarliga brott. Det finns ingen parlamentarisk kontroll av Europol, och myndigheten kan inte heller ställas till svars inför någon domstol. Enda skyldigheten är att en gång per år rapportera till Europaparlamentet om verksamheten.
Jag vill inte ha någon europeisk " statslös" polis utan möjlighet till demokratisk kontroll. Därför kan jag inte heller rösta för att en sådan poliskår skall få tillgång till vissa register - det vore ett erkännande som jag inte är beredd att göra.
Betänkande (A4-0376/98) av Cederschiöld

Posselt
Herr ordförande! Som företrädare för de tyska medlemmarna av Europeiska folkpartiets grupp, men även för den österrikiska och vissa andra delegationer - till exempel den luxemburgska - vill jag säga att vi antingen röstade mot eller avstod från att rösta om Cederschiölds betänkande, för att vi anser att betänkandet på grund av det socialistiska ändringsförslaget om utlänningars rösträtt inte är acceptabelt. Det stycket strider mot vår egen författning, mot fördragen, eftersom vi överskrider vår befogenhet, i strid med författningarna i en rad medlemsstater, t.ex. den tyska författningen där detta uttryckligen utesluts, och det är synd att man därmed har gjort den viktiga strävan i kollegan Cederschiölds fina betänkande en björntjänst. Vi måste därför vända oss mot betänkandet, trots att vi egentligen delar dess strävan fullt ut. Detta stycke som inte alls hör dit tillbakavisar vi som fullständigt oacceptabelt. Vi anser att det i grund och botten är lagvidrigt, eftersom det strider mot rättsordningen i Europeiska unionen och i flera medlemsstater.

Andersson och Lööw
Behovet av gemensamma insatser för att bekämpa och förebygga den organiserade brottsligheten kan aldrig underskattas. Därför är rådets initiativ på detta område välkommet. Vi anser att utskottets förslag till betänkande på ett fullgott sätt förbättrar rådets förslag.
Vi vill med denna röstförklaring uttrycka vår tveksamhet till föredragandens föreslagna punkt 6 i betänkandet. Vi anser att det kan vara olyckligt att på det sätt som sker i punkt 6 ge sig in på massmedias fria roll beträffande deras självklara frihet att själva göra bedömningar om innehåll i sin rapportering.

Berthu
Cederschiölds betänkande om förebyggande av brottslighet är fyllt av goda avsikter om vilka man bara kan säga att det är beklagligt att Europeiska unionen inte följer dem mer. Man upptäcker där bl.a. att vi måste " förstärka gemenskapskänslan " genom att uppmuntra " familjer, daghem, skolor, kyrkor, föreningar " , att vi måste främja " inrättandet av normer och värderingar inom ramen för socialisationsprocessen för familjen " och att vi slutligen måste upprätthålla en känsla av höra hemma någonstans, en " territoriekänsla" , som gör att medborgarna kan känna sig ansvariga för det som händer på deras territorium.
Alla dessa avsikter är utmärkta och man kan bara beklaga att Europeiska unionen gör tvärtom genom att försöka destabilisera alla gemenskaper, från nationen (genom likriktning och integration) till familjen (genom att kämpa mot diskriminering av " sexuell läggning" ). Det är inte lätt att se hur det skulle vara möjligt att främja ett lokalt system för att åstadkomma en känsla av att höra hemma någonstans, när Europeiska unionen förespråkar rörlighet på internationell nivå som den största dygden, och där den inrättar en politik som i morgon kommer att medföra att rörligheten blir absolut nödvändig.
Däremot kan vi inte instämma i avsnittet i Cederschiölds betänkande som gäller invandrare, vilket för övrigt förvärrats av ett ändringsförslag. Det står att parlamentet önskar " bevilja dem aktiv och passiv rösträtt på kommunal nivå efter en viss period av laglig vistelse enligt samma bestämmelser som de som tillämpas för europeiska unionens medborgare " . Vi ser här hur den gamla idén från vissa federalistiska miljöer lyser igenom, enligt vilken medborgarna i tredje land borde ha åtminstone vissa av de europeiska medborgarnas rättigheter. Vi anser för vår del att de personer som önskar rösta i ett land, oavsett på vilken nivå det är, skall söka medborgarskap där. Man måste vara solidarisk med ett lands öde - dvs. inneha sin nationalitet - om man vill vara delaktig i besluten.

Blak och Kirsten Jensen
De danska socialdemokraterna har röstat för ett betänkande om att förebygga organiserad brottslighet. Vi har röstat för en uppmaning till medlemsstaterna om att utveckla nationella program för sysselsättningsskapande åtgärder, hälsa, utbildning och socialpolitik, och för att det befintliga europeiska samarbetet på området skall fungera bättre. Vi menar emellertid att detta betänkande är litet överflödigt. Det är inte särskilt ambitiöst, i stället är det på tiden att kommer vidare med ett praktiskt och obligatoriskt samarbete som verkligen kan förebygga organiserad brottslighet.

Hager
Jag stöder principiellt sett alla åtgärder för bekämpning av den organiserade brottsligheten - av repressivt eller preventivt slag. De proportioner som den organiserade brottsligheten numera har antagit, gör att alla tänkbara initiativ är nödvändiga. Ändå är jag av den uppfattningen att betänkandet på vissa punkter sträcker sig utanför målet att fastställa " riktlinjer och åtgärder för att förebygga organiserad brottslighet" . I många punkter under siffran 7 t.ex. sker en förväxling av förebyggande åtgärder mot organiserad brottslighet och åtgärder mot vardagsbrottslighet.
Bortsett från att det enligt min uppfattning inte är Europeiska unionens uppgift att uttala sig om detaljerna i dessa frågor, förkastar jag även vissa punkter rent innehållsmässigt (utlänningars rösträtt i kommunalvalen, prioritering av brottsbekämpande vid reformen av strukturfonderna, större tonvikt på annorlunda reaktionsformer). Jag röstade ändå för betänkandet i den slutliga omröstningen, eftersom jag anser att de positiva aspekterna överväger och vill därför bara klargöra att det inte innebär att jag är för varje enskild punkt.

Lis Jensen
Vi kan inte stödja Cederschiöld-betänkandet, trots att vi helt och fullt sympatiserar med föredragandens uppfattning att kampen mot brottslighet inte bara rör sig om själva kampen mot den befintliga brottsligheten, utan också om till exempel förebyggande åtgärder på det sociala området. I samband med detta kan vi bara beklaga EMU-politikens negativa sociala konsekvenser för stora delar av EU: s befolkning, samtidigt som att EMU-konvergenskraven på de nationella offentliga budgeterna faktiskt kommer att göra det svårt för medlemsstaterna att följa många av de bra förslag som Cederschiöld-betänkandet innehåller. Vi röstar ja till alla bra rekommendationer i betänkandet till medlemsstaterna, men vi vänder oss kraftfullt emot alla de element i betänkandet som signalerar om en EU-harmonisering av detta område, nu eller i framtiden.

Palm
Detta är ett till stora delar bra betänkande som tar itu med flera av de problem som finns runt den organiserade brottsligheten. Det finns dock två stora brister i Cederschiöld-betänkandet.
Det första som jag vill uppmärksamma är att betänkandet inte alls tar itu med de stora sociala problem som är grunden till brottslighet. Jag saknar en analys av varför organiserad brottslighet uppkommer, nämligen på grund av ökade klyftor och massarbetslöshet.
Det andra är kopplat till det första. Med en bristfällig analys landar man då och då fel i slutsatserna, vilket har skett vid vissa tillfällen här. Betänkandet pekar ut det så kallade civila samhället och privata lösningar som viktiga för att minska den organiserade brottsligheten. Enligt min mening är det fullständigt verkningslöst. Det som behövs för att minska brottsligheten är trygghet och jämlikhet.

Theorin och Wibe
Det finns många goda förslag och intressanta tankar i detta betänkande. Föredraganden tar emellertid inte upp de absolut främsta orsakerna till såväl organiserad som icke-organiserad brottslighet, nämligen fattigdom, social misär, stora inkomstskillnader och - naturligtvis - arbetslöshet.
I punkt 7 anser föredraganden att man kan bekämpa den organiserade brottsligheten genom att främja frivilliga insatser för samhälleliga mål och genom privata system för t.ex. skolor, daghem osv. Detta är möjligt, men en betydligt bättre väg är att bygga upp en stark och skattefinansierad offentlig sektor som genom sitt utbud ser till att alla får del av grundläggande samhällelig service. Välfärdssamhället är det bästa sättet att bekämpa uppkomsten av brottslighet överhuvudtaget.

Ordföranden
Jag förklarar omröstningen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.10 och återupptogs kl. 15.00.)

Sociala handlingsprogrammet 1998-2000 (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den fortsatta debatten om Hughes betänkande om kommissionens meddelande om Sociala handlingsprogrammet 1998-2000.

Mann, Thomas
Herr ordförande! En förebild för det politiska agerandet i Europa är marknadsekonomin, i synnerhet den sociala. Ett element i enhetsakten är den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Den inre marknaden, som euron kommer att göra till en hemmamarknad, är inte fullständig utan den sociala dimensionen. Kommissionens socialpolitiska handlingsprogram har alltså redan ett högt värde som princip betraktat, inte bara för arbetslösa, utslagna, handikappade och missgynnade. Det ställer upp ramvillkor för de nya behörigheterna inom socialpolitiken, i synnerhet för sysselsättningen.
Desto mer beklagligt är det att programmet bara gäller på medellång sikt fram till år 2000. Man har försuttit chansen att utveckla ett mer långfristigt perspektiv fram till år 2006. Det skulle annars behövas med tanke på utvidgningen av EU och den hastigt förändrade åldersstrukturen. Lika möjligheter ingår i de fyra pelarna i de nationella handlingsplanerna. Kommissionen nämner dem bara i föregående, i stället för att ägna dem ett eget kapitel. Även " mainstreaming" kommer till korta. Det duger inte med en läpparnas bekännelse, och detta är alltför viktigt för att bara reduceras till sysselsättning och socialt skydd. Integreringen av jämställdhetsperspektivet hör ihop med hälso- och säkerhetsfrågor på arbetsplatsen, demografi, en ny arbetsorganisation med mera.
Vi tackar Stephen Hughes, föredraganden för utskottet för sysselsättning och socialfrågor, för hans fina betänkande. Han har godtagit några av kraven från oss i utskottet för kvinnors rättigheter, till exempel direktivet om lika behandling av kvinnor och män i socialförsäkringssystemen, stadgan om socialt skydd för medhjälpande makar/makor och utvärderingsrapporterna om säkerhet och hälsa för gravida och om lika lön för lika arbete. Andra frågor har vi kunnat ta upp i samband med rapporten om Leonardo och rapporten om Europeiska socialfonden.
Vi anser att kommissionen bör komma med ett initiativ beträffande barnomsorgen i medlemsstaterna, ökade möjligheter för kvinnors deltagande i utbildning och aktuell information om kvinnornas situation på arbetsmarknaden och i samhället i de nya kandidatländerna.

Weiler
Herr ordförande, kära kolleger! Jag vill börja med att å min grupps vägnar tacka Stephen Hughes för hans fina och väl avvägda betänkande, som påminner om hans tidigare insatser. Kommissionens meddelande innehåller däremot en blandning av goda idéer som redan har förverkligats och mycket försiktiga framtidsplaner. Det visas av den stora skillnaden mellan bilaga I och bilaga II. Debatten om det nya socialpolitiska handlingsprogrammet utspelar sig i dag mot bakgrund av Amsterdamfördraget, och det innebär att de nya instrumenten - kapitlen sysselsättning, socialprotokollet, artikel 13 om antidiskriminering och instrumentet social dialog - bör förhöja kvaliteten på den framtida europeiska socialpolitiken.
Men när jag läser kommissionens planer blir jag mycket skeptisk. De innehåller för många icke-bindande åtgärder i stället för nya förslag om en utvidgning av den europeiska lagstiftningen. De konsekvenser av den europeiska ekonomiska och monetära unionen, euron och östutvidgningen som vårt utskott så ofta har efterlyst saknas. Samordningen av riktlinjerna och den ekonomiska politiken är varken korrekt eller bindande. Likaså är två av de tre huvudpunkterna otillräckliga. Till frågan om arbetsmönster i samband med en modernisering hör, enligt oss, även arbetstagarnas medverkan, men för ögonblicket verkar det som att debatten om information och rådgivning från arbetstagarna har försvunnit i rådets Bermudatriangel.
Den andra frågan: social utslagning. Här har vi förlorat en stor del av medborgarnas förtroende på grund av ministerrådets ansvarslösa beteende, och för övrigt saknas den fattigdomsredovisning som parlamentet har beslutat om.
Den tredje frågan: arbetstillfällen och rörlighet. Där måste jag verkligen lovorda kommissionen. Många av dessa punkter diskuterades i morse i samband med van Velzens betänkande. Men det modiga beslut som kommissionen har fattat i frågan om fri rörlighet är den rätta vägen. Om de följer samma väg med den övriga lagstiftning kan de räkna med stöd från vårt utskott och min grupp.

Pronk
Herr ordförande! Även jag vill tacka Hughes så hjärtligt för allt det arbete som han lagt ner på det här i sig ganska lilla betänkandet. Jag tror att det är en ny process. Han sade det själv också i morse, en ny process i vårt samarbete med kommissionen, nämligen att vi i förväg tar reda på vad som eventuellt skulle kunna stå i ett sådant handlingsprogram, och sedan överlämnar det till kommissionen som i sin tur utgår från det när de utarbetar sitt eget handlingsprogram, eller åtminstone använder det för en del av programmet.
Jag tycker att det har lyckats bra. Jag tycker inte heller att det finns så många problem. Vi har ett ändringsförslag som tar upp en ganska liten detalj. Vi har alltså inga skilda meningar om betänkandets huvudlinjer. Jag håller egentligen med om det som Weiler sade, nämligen att kommissionens förslag ändå är ganska tunna, att det egentligen inte står särskilt mycket i dem.
I och med det hamnar vi vid den enda större tvistefrågan som vi har med Europeiska kommissionen, nämligen den tidsram som vi har för det här programmet. Den tidsram som nu framför allt begränsas till det som sker under kommissionens nuvarande mandatperiod är för kort. Vi kan inte veta exakt när Amsterdamfördraget träder i kraft. Vi vet att Amsterdamfördraget ger ett otal nya möjligheter just inom det oerhört känsliga och viktiga området sysselsättning och socialfrågor. Det hamnar egentligen utanför.
Det som är så tokigt, och det vill jag ändå fråga kommissionären med eftertryck: Hur är det egentligen möjligt att kommissionen har så långtgående planer, när det gäller Agenda 2000? De är så långtgående att det för rådet är nästan omöjligt att bli enigt, men på det här ganska enkla, översiktliga området vägrar man att gå längre än det egna mandatet. Jag tror att det stämmer väldigt dåligt, eftersom socialpolitiken inte bara kommer att ha en funktion i den nuvarande Europeiska unionen, den har även en funktion tillsammans med de nya stater som kommer att ingå i Europeiska unionen i början av nästa årtusende. Om vi inte har ordning på våra affärer, om vi inte inramat vår aquis communautaire ordentligt, så får vi allvarliga problem. Problemen på det sociala området skulle kunna bli allvarligare än problemen på alla andra områden som vi pratar så mycket om. Därför är det här en missad chans. Jag skulle egentligen hellre velat att kommissionen tagit vara på det vi föreslog, nämligen utgått från ett längre tidsperspektiv. Då kan vi ta med Amsterdamfördraget helt och hållet, och om vi gör det så kommer vi litet längre på det sociala området, och då har vi också något att visa upp för befolkningen på social- och sysselsättningsområdet, inte bara det som vi har nu utan även det som skall komma.

Lindqvist (ELDR).
Herr ordförande! Först skall vi starkt understryka vikten av att sysselsättningen och jobben lyfts upp på den nivå där de förtjänar att vara i det europeiska samarbetet, en nivå där andra EU-frågor, t.ex. konkurrens, marknad och handel, alldeles för länge har dominerat.
Här finns dock ett problem. Jag företräder kanske inte hela min grupp, men jag är kritisk till att EMU är den rätta instansen, eller organet, för att lösa problemen med jobben. Risken finns tvärtom att man genom en permanent anti-inflationspolitik i situationer som den nuvarande, med en låg inflation i så gott som hela Europa, skapar mer problem när det gäller sysselsättningen än man löser. Därför tror jag att man måste hitta andra vägar, framför allt samarbete mellan ekonomisk politik och sysselsättningspolitik, för att på något sätt kunna förbättra arbetslöshetssituationen.
Den sociala dialogen, det sociala samarbetet och handlingsprogrammet är väldigt viktiga som ett instrument för att lyfta upp politiska frågor och analysera problem och orsaker till utslagning, fattigdom, arbetslöshet, diskriminering, globalisering, och för att försöka fånga in vad som är de stora, långsiktiga frågorna för att vi skall kunna behålla ett gott socialt samhälle.
På denna punkt har jag kanske en något annan åsikt än den som företräds i utskottet. Min uppfattning ligger snarare i linje med kommissionens. Det är nog en stor del av vår grupp som har den uppfattningen att detta i första hand är beslut som skall tas av de enskilda medlemsstaterna; beslut om enskildas rättigheter hör i första hand hemma där. Jag tror vidare att frågan om partnerskap, stöd och stimulans samt goda exempel är minst lika viktig som lagstiftning på europeisk nivå. Detta kan ge samma goda resultat om det bara görs på rätt sätt.

Hermange
Herr ordförande! Jag skulle till att börja med vilja lyckönska vår utskottsordförande till detta viktiga betänkande, och instämma i hans positiva mottagande av kommissionens meddelande om det nya sociala handlingsprogrammet i vilket föreslås viktiga möjligheter för ingripande. Jag skulle vilja ansluta mig till föredragandens förslag, som jag verkligen tackar honom för, att anta en stadga med grundläggande rättigheter vid nästa revidering av fördragen, vilket ett stort antal föreningar liksom våra landsmän kräver. Jag kan säga er att Frankrikes president åtminstone är mycket positiv till detta, inom ramen för omarbetningen av fördragen och den nödvändiga anpassningen av unionens institutionella uppbyggnad till utvidgningen.
Jag skulle också vilja betona att det förefaller oss mycket viktigt att främja allt som gäller social dialog och europeisk medborgerlig dialog. Det är på detta sätt som representativiteten för deltagarna i den sociala dialogen skulle kunna förstärkas, bl.a. via små och medelstora företag, då man vet att de i dag står för över 66 procent av sysselsättningen i Frankrike.
Jag skulle vilja betona en annan aspekt av delaktigheten. Herr kommissionär! Det handlar om delaktighet i företagets vinst och resultat, bl.a. i den mest fulländade formen, nämligen att göra de anställda till aktieägare, och dessa tar man inte hänsyn till i det sociala handlingsprogrammet, trots att deras utveckling förefaller mig viktig för att modernisera relationerna på arbetsplatsen. Det är anledningen till att jag ber kommissionen främja utvecklingen av denna form av delaktighet som är av godo både för företagets konkurrenskraft och för att höja de anställdas värde.
Det var, herr ordförande, några kommentarer som UPE-gruppen genom mig ville ge till detta viktiga betänkande.

Schörling
Herr ordförande! Jag vill också tacka vår utskottsordförande för det arbete som han har lagt ned på detta betänkande. Jag delar hans uppfattning när han kritiserar att handlingsplanen endast täcker en treårsperiod och inte, som man tidigare hade tänkt, en period ända fram till år 2006. Jag tror att man behöver en långsiktig planering och mer framförhållning.
Jag är också litet besviken över att man inte har insett behovet av den sociala dialogen; jag vill verkligen framhålla att den behövs. I stället låter kommissionen nöja sig med att de konferenser man har om den europeiska socialpolitiken bara äger rum vartannat år, vilket jag absolut inte tycker är tillräckligt. Jag är även besviken över att inte hemarbetet tas upp och hela problematiken med jämställdhetsfrågan, vilket också är ett ändringsförslag från min partigrupp.
Jag delar inte föredragandens missnöje med kommissionens förslag om ökad användning av så kallad mjuk lagstiftning. Jag tror att detta är en framkomlig väg, dvs. den " mjuka lagstiftningen" , allra helst i kombination med satsning på den civila dialogen.

Lis Jensen
Herr ordförande! När jag läste kommissionens sociala handlingsprogram för 1998-2000 och Hughes betänkande om detta, kom jag att tänka på ett i Danmark ofta använt talesätt: Man använder det första steget till att ta de två nästkommande. Men varför gjorde jag egentligen det? Jo, det ligger ju till så i Europeiska unionen att har man sagt A så tar det inte lång tid förrän man använt sig av hela alfabetet. Det är detta betänkande också ett tydligt exempel på; som när föredraganden säger att det finns behov av ett handlingsprogram som liknar: " ett tydligt politiskt dokument i stället för endast en förteckning över möjliga åtgärder" . Och när det då och då används ett begrepp som " den europeiska sociala modellen" , så tycker jag att man rört sig allt för många steg i fel riktning. För vad är den europeiska sociala modellen? Den finns inte i verkligheten, men säkert i de flesta parlamentsledamöternas fantasi. Men det blir den ju inte verkligare av. Det är ett otroligt stort avstånd mellan fantasi och verklighet i detta system, och det bör alla inse innan man tar nästa steg. Tänk på medborgarna ute i medlemsstaterna som inte kan leva sig in i EU: s fantasivärld och inte ännu på många månader anar vad som sker här nere.
Skillnaden mellan nord och syd i EU är mycket stor. Detta är skillnader som är såväl ekonomiskt som kulturellt bestämda. Det är stora skillnader när det till exempel gäller kvinnors anknytning till arbetsmarknaden, samt barnomsorg och äldrevård. Det är skillnader när det gäller utgångspunkten för det enskilda landets socialpolitik. I vissa länder är detta starkt baserat på det familjemässiga och privata, medan det i andra länder är baserat på det offentliga. I Danmark och övriga Norden är det den solidariska principen som är den dominerande - än så länge, kanske jag borde tillägga. Men vi upplever även i Danmark hur detta ändras till något mer individuellt, där det är upp till den enskilda individen att försäkra sig och spara till framtida behov. Det är en ny och inte särskilt lyckosam utveckling enligt min mening. Det är en utveckling som inte bara har skett på grund av att en majoritet i Folketinget önskat detta, utan också på grund av att Danmark är medlem i EU, och därmed försöker sig på en tillnärmning av den danska socialpolitiken till det begrepp som man kallar den europeiska sociala modellen. Det är en olycklig och felaktig utveckling som är farlig för det enskilda landets demokrati.
Det argumenteras för i kommissionens meddelande och i betänkandet att det är viktigt med ett införande av den europeiska sociala modellen i förhållande till den inre marknaden och EMU. Jag vill inte gärna se en social princip som bygger på den inre marknadens principer, där det är hänsynen till konkurrensförmågan som är avgörande för vilken socialpolitik man får. Det är inte särskilt solidariskt. Till sist vill jag gärna säga att det även framöver skall vara det enskilda medlemslandet som självt avgör vilken form av socialpolitik det vill ha.

McMahon
Herr ordförande! Jag vill instämma i de övrigas gratulationer av föredraganden. Jag välkomnar också kommissionär Flynn, som varit oförtröttlig i sina ansträngningar för att uppmuntra en mycket nära dialog mellan utskottet för sysselsättning och socialfrågor och kommissionen inom detta område.
För att övergå till betänkandet av Hughes och till det sociala handlingsprogrammets framtid, vill jag göra några korta anmärkningar. I en tid av aldrig förr skådad politisk förändring i Europa, bör vi inte endast befästa utan också förstärka den sociala dimensionen och uppdatera den inför nästa sekel. Vi har tre enorma utmaningar inom Europeiska unionen för närvarande: bildandet av den ekonomiska och monetära unionen, utvidgningen och politiken för att bekämpa massarbetslösheten. När vi lägger till detta till de demografiska trenderna inom Europeiska unionen, global ekonomisk förändring och tekniskt nyskapande, kan vi se att vi står inför betydande förändringar. Jag instämmer med Bartho Pronk och Barbara Weller i att det är beklagligt att kommissionen bara har planerat för ett handlingsprogram fram till år 2000, som bara ligger 18 månader framåt i tiden. Vi behöver någonting långsiktigare, i synnerhet som Amsterdamfördraget - som ännu inte ratificerats av samtliga medlemsstater - kommer att få större maktbefogenheter på det sociala området än något tidigare fördrag.
Det sociala handlingsprogrammet bör utgöra hjärtat i Europas socialpolitiska dagordning. Liksom alla andra, välkomnar jag kommissionens betoning av sysselsättningsskapande, men detta är inte ett universalmedel för Europeiska unionen. Vi måste sträva mot att utveckla en politik för att hjälpa människor som är arbetslösa, utslagna eller mindre bemedlade.

Mendonça
Herr ordförande, ärade ledamöter! Hughes betänkande som vi nu debatterar, tar på ett positivt sätt emot kommissionens nya sociala handlingsprogram, och föreslår ändringsförslag av sådan betydelse att det nästan förvandlar ämnet till en debatt om den europeiska socialpolitiken i sin mest universella betydelse. Att skapa ett verkligt europeiskt välfärdssamhälle, med bättre livskvalitet, och även en stark social sammanhållning sker genom att utarbeta, och därefter praktiskt och objektivt genomföra, ett politiskt dokument som återspeglar en ny redan erkänd stadga om Europeiska unionens social- och sysselsättningspolitik.
Tyvärr gör tidsramen för detta nya sociala handlingsprogram, som inte går att sträcka ut till åren 1998-2006, utan enbart 1998-2000, att sysselsättningsfrågorna och de sociala frågorna starkt reduceras i gemenskapspolitiken. Den nya ekonomiska ramen i Europeiska unionen som skapats ur genomförandet av den inre marknaden och den nya penningpolitik, som snart skall genomföras, gör samspelet mellan den ekonomiska och den sociala politiken allt viktigare, och ökar behovet av att befästa relationerna mellan den ekonomiska och monetära unionen, den inre marknaden, sammanhållningspolitiken och en effektiv social- och sysselsättningspolitik.
Det nya sociala handlingsprogrammet, som en stark komponent i den europeiska socialpolitiken, bör antas av alla europeiska institutioner, medlemsstater och arbetsmarknadens parter, och mer ändamålsenliga och beslutsamma former för den framtida samhälleliga dialogen bör betonas.
I betänkandet betonas behovet av att stärka den nuvarande ramlagstiftningen, främst vad gäller arbetsorganisation, arbetstagarnas individuella och kollektiva rättigheter och sociala åtgärder inriktade på att reglera den fria marknadsekonomin. Vi får dock inte glömma den rättsliga ramen för de svåra problem som fortfarande kvarstår till följd av de demografiska tendenserna, rasismen, fattigdomen och den sociala utslagningen bland annat. Det betänkande vi behandlar har vårt samtycke, och innebär för vår del skäl för en förnyad och fördjupad reflektion om den framtida europeiska socialpolitiken.

Hautala
Herr ordförande! Kollegan Hughes har utarbetat ett mycket bra betänkande. Vi i gruppen De Gröna skulle vilja komplettera det med ett par ändringsförslag som gäller jämställdheten mellan kvinnor och män. Enligt min mening skulle det vara bra om man i betänkandet betonade att man nu i all socialpolitik behöver en jämställdhetsaspekt och att denna mainstreaming borde ges en central ställning även i socialpolitiken. Vi skulle också vilja att parlamentet skulle påminna om barnomsorgens betydelse, eftersom jämställdheten mellan kvinnor och män inte kan ta några som helst framsteg utan den. Vi vet att kommissionär Flynn har ansträngt sig mycket för den här frågan, och vi skulle vilja att även parlamentet ger honom sitt stöd i den här frågan.
Till slut finns det anledning att påminna om att vi befinner oss mitt i en utvidgningsprocess, och det är oroväckande att se hur svagt ansökarländerna betonar jämställdheten mellan kvinnor och män. Vi skulle vilja förstärka den här aspekten vid utvidgningsförhandlingarna.

Blak
Herr ordförande! När man läser en rapport, så är det viktigt att man känner till att det är det svarta som är bokstäverna. Det gör tydligen inte min danske kollega som kommer från rörelsen för de evigt missnöjda. Men jag vill gärna börja med att gratulera Stephen till ett mycket bra betänkande. Den fokuserar på de utmaningar vi kommer att möta inom arbetsmarknadspolitiken inom de närmaste åren. Det nya sociala handlingsprogrammet skiljer sig från tidigare handlingsprogram genom att det inte innehåller konkreta förslag till direktiv om t.ex. arbetsmiljö och socialförsäkringar. Jag tycker det är synd att handlingsprogrammet inte innehåller fler konkreta arbetsmiljöförslag. Vi har fortfarande behov av att förbättra arbetsmiljön. I det stora hela är det nya handlingsprogrammet en utmärkt grund för EU: s sociala arbetsmarknadspolitik under de närmaste åren. Det finns enstaka brister, bl.a. så nämner kommissionen inte något om hemarbetsplatser. Jag är därför glad för att vi uppmanat kommissionen att ta initiativ på detta område. Vi skall se till att de sju miljoner människor i gemenskapen som arbetar hemma inte får sämre villkor än de på den övriga arbetsmarknaden. Vi skall också uppmana kommissionen till att ta initiativ till att de befintliga direktiven också skall omfatta hemarbetsplatser.
Sysselsättningskapitlet kunde också ha varit litet mer ambitiöst. Vi skall inte bara flytta runt arbetstillfällena mellan medlemsstaterna. På så sätt får vi inte fler sysselsatta. Vissa medlemsstater har tyvärr använt sig av tricket att locka företag till sig med anbud om skattebefrielse och låg bolagsskatt. Kommissionen bör därför ta initiativ till att fastställa en miniminivå för bolagsskatten. Man arbetar just nu med att utforma en uppförandekod för beskattning av företag. Detta räcker inte. Vi måste ha obligatoriska bestämmelser på området. Därför finns det behov av ett mycket ambitiöst och obligatoriskt samarbete om social- och arbetsmarknadspolitiken i framtiden.

Hatzidakis
Herr ordförande! Det nya sociala handlingsprogrammet för perioden 1998-2000 som kommissionen föreslår, grundar sig helt säkert på de riktlinjer för sysselsättningen som fastställdes vid Europeiska rådets möten i Amsterdam och Luxemburg. Förslagen skulle dock ha kunnat vara djärvare. Det behövs till exempel ett aktivare deltagande från arbetstagarnas sida vid beslutsfattandet på företagen och en förstärkning av arbetstagarrepresentanternas rättigheter. De små och medelstora företagen måste emellertid behandlas på ett särskilt sätt, i vilket hänsyn tas till deras egenart och behov. Kommissionen måste också definiera på vilket sätt den planerar att utnyttja de möjligheter som den nya rättsliga grunden på området för socialskydd erbjuder. Det är dessutom nödvändigt att omedelbart påbörja förberedelsearbetet för handlingsprogram mot social diskriminering och för social integrering, och jag vill särskilt betona uppmärksamheten som vi måste ge personer med särskilda behov. Det måste säkerställas att den gällande, sociala lagstiftningen ovillkorligen följs i direktiven om offentliga uppdrag. Slutligen kan jag inte annat än hålla med föredraganden om att kommissionen borde ha valt perioden 1998-2006, i stället för den mycket korta perioden 1998-2000, som den slutligen valde, eftersom det första alternativet skulle ha förstärkt sysselsättningens och de sociala frågornas grundläggande roll i unionens politik.

Papakyriazis
Herr ordförande, herr kommissionär! Tillåt mig börja med att säga att jag anser att den debatt som nu förs, med vår kollega Hughes utmärkta betänkande som utgångspunkt, är en debatt av stort symboliskt värde. Föredraganden, som även är ordförande i utskottet för sysselsättning och socialfrågor, ger oss i inledningen hela bakgrunden med kontakterna och samarbetet med kommissionen och hela bakgrunden med utvecklingen efter framstegen i Amsterdam och den särskilda sessionen i Luxemburg. Europeiska unionen står i dag framför en ny verklighet, som slutligen accepterar och erkänner att sysselsättningen och socialpolitiken har högsta prioritet i Europa, och jag anser, herr kommissionär, att det sociala handlingsprogram som kommissionen föreslår är ett viktigt steg på vägen. Det är en politisk text av stor betydelse för Europeiska unionen. Jag anser att det måste drivas vidare, och jag vill understryka att den emfas som ges till dialogen med medborgarnas samhälle är mycket viktig, ännu viktigare är emellertid den sociala dialogen med de arbetsmarknadens parter, som naturligtvis inte är en modenyck som har försvunnit.
Herr ordförande! Föregående lördag hölls ett mycket viktigt möte i Aten, vid vilket herr Delors var närvarande. Denne upprepade att vad som är nödvändigt för Europa är att värdet av social rättvisa och solidaritet lyfts fram. Jag tror att detta även för oss måste vara den grund som skall driva Europeiska unionen, vårt Europa, framåt och förverkliga visionen.

Schiedermeier
Herr ordförande! Med anledning av förmiddagens debatt vill jag göra följande påpekanden beträffande van Velzens betänkande: Sysselsättningen är i första hand liksom tidigare en uppgift för medlemsstaterna. Det är bra med riktlinjer och samordning; även jag hoppas att vi på det viset kan främja och vidareutveckla sysselsättningen. Vi måste bara akta oss för att göra det vi gjorde i förmiddags, som om vi centralt från EU: s sida kunde lösa problemet med arbetslösheten. På det viset ger vi de ansvariga nationella politikerna chansen att skuldbelägga EU eller Europeiska centralbanken om den nationella sysselsättningspolitiken skulle slå fel. Den som för övrigt ifrågasätter stabilitetspakten, främjar inte sysselsättningen utan utsätter den för fara!
Beträffande det sociala handlingsprogrammet 1998-2000 uppmanar jag kommissionen att ägna sig mer intensivt åt att aktualisera minimikraven. Huvudsyftet med den europeiska socialpolitiken är att upprätta ramar för en europeisk socialrätt, som garanti för en gemensam bas med bindande och fordringsbara sociala minimikrav, som inte kräver för mycket av de svagare staterna eller hindrar nationella ekonomier under uppbyggnad från att bibehålla och vidareutveckla sina sociala krav. Så har jag uppfattat det, herr kommissionär.
De ekonomiskt svagare staterna har utvecklats positivt sedan minimikraven fastställdes. Därför än en gång: Man måste på allvar ta itu med att vidareutveckla de sociala minimikraven. Vidare måste de befintliga luckorna, t.ex. beträffande hemarbete och distansarbete liksom de visstidsanställda och utökandet av förfarandet för information, samråd och delaktighet aktualiseras i form av nya direktiv. Dessa luckor måste fyllas igen!
Sedan ett par ord om den sociala dialogen. Jag stöder kollegan Peters krav på att den sociala dialogen skall utgå från en bredare organisationsbas, och trots att ni är optimistisk, herr kommissionär, har resultaten av den sociala dialogen hittills varit en besvikelse. Jag anser att något behöver göras här, i värsta fall får vi rätta till det med hjälp av direktiv.

Flynn
Herr ordförande! Jag vill tacka Hughes för hans betänkande samt alla dem som stannade kvar och bidrog till debatten. Jag anser att betänkandet i hög grad stöder kommissionens sociala handlingsprogram. Såsom Hughes konstaterar, återspeglar programmet det mycket värdefulla förarbete som har utförts av honom och hans kolleger. Detta har beskrivits på ett positivt sätt av många av dem som har bidragit. Jag vill få det noterat att ur kommissionens synvinkel har det konstruktiva sätt på vilket vi har samarbetet för att utveckla detta program varit synnerligen exemplariskt, och har fört oss ett långt stycke framåt i utvecklandet av relationerna mellan kommissionen och parlamentet.
Det sociala handlingsprogram för 1998-2000 som antogs av kommissionen den 29 april tillhandahåller en strategisk översyn av hur vi ser på nyckelfrågorna i den framtida utvecklingen av den europeiska socialpolitiken. Europas medborgare vill verkligen ha en mycket stark och framåtblickande socialpolitik, och genom detta program ges de ramar inom vilka allt detta kan uppnås. Programmet svarar mot de betydande möjligheter som Amsterdamfördraget erbjuder inom det sociala området.
Programmet placerar sysselsättningen - vilket Hughes helt riktigt konstaterar - i centrum av socialpolitiken, genom att dra fram de punkter där den nya europeiska sysselsättningsstrategin och den bredare socialpolitiska dagordningen kompletterar varandra. Sysselsättning är det huvudmedel med vilket vi kan handskas med många sociala problem och behålla huvudprinciperna för den europeiska sociala modellen. Sociala trygghetssystem - arbetstidsreglering, hälso- och säkerhetsbestämmelser - är produktiva faktorer som bidrar till att förbättra de ekonomiska prestationerna, såväl som till att garantera en rättvis fördelning av vinsterna av dessa prestationer.
Vi har redan kommit ett en lång väg i genomförandet av bestämmelserna i Amsterdamfördraget inom sysselsättningsområdet. Trots att mycket återstår att göra för att svara upp mot våra medborgares förväntningar, finns det tecken på att vår sysselsättningsstrategi visar sig vara framgångsrik. På mycket kort tid har medlemsstaterna inlett en process för att göra sin sysselsättningsstrategi systematisk, hållbar och tämligen öppen. Statsöverhuvudena har ett tillfälle att gå vidare vid rådet i Wien och därefter i sina interna budgetbeslut.
Medan sysselsättningen är central för vår vision, går programmet ett steg längre än bara till arbetsmarknaden. Det fastställer en balanserad, ambitiös och framåtblickande vision av socialpolitiken som en oundgänglig beståndsdel i nästa utmanande fas i den europeiska integrationen. Jag är mer än glad över att här kunna åta mig att komma tillbaka för att regelbundet rapportera om genomförandet av programmet och bibehålla det samarbetsinriktade metod som vi använt oss av hittills, och som har visat sig vara så användbar i utvecklandet av hela den europeiska socialpolitiken. Kommissionen förbereder redan genomförandet av andra bestämmelser i Amsterdamfördraget så snart det kan ratificeras. Jag kommer att be om parlamentets stöd i utvecklandet av denna nya och spännande del av dagordningen.
Jag vill säga några ord om den debatt som hölls i rådet den 27 oktober om det sociala handlingsprogrammet. Det var ganska uppmuntrande och jag noterade flera budskap från rådet vid detta möte. För det första fanns ett uttryckligt stöd för vårt angreppssätt såsom detta utformats, och en ytterligare bekräftelse på att sysselsättningen är Europas viktigaste fråga. Mycket starka signaler gavs om utvidgningen som en nyckelfråga. Jag tror att medlemsstaterna önskar att socialpolitiken skall betonas starkare i våra diskussioner om utvidgning och jag förväntar mig att så kommer att bli fallet. Jag kan rapportera att andan från Amsterdam är i hög grad levande. Jag värmdes i synnerhet av den uppmuntran som gavs till att lägga fram förslag gällande diskriminering under artikel 13. Från utskottet för sysselsättning och socialfrågor gavs ett tydligt budskap om nödvändigheten av att förstärka den sociala dialogen. Jag vill inte inför er sticka under stol med att den sociala dialogen har en lång väg att gå. Vi har gjort vissa framsteg med de har varit ganska begränsade och jag måste ägna litet mera arbete åt denna fråga med arbetsmarknadens parter.
Jag skall nu svara på vissa punkter som tycks ha vållat oro. Vissa ledamöter frågade varför programmet inte sträcker sig en längre period framåt i tiden. Låt oss vara tydliga. Det kommer med säkerhet att behövas ett nytt socialt handlingsprogram efter år 2000. Men vid det laget kommer vi att ha fått betydligt större klarhet i många av de stora frågor som vi talar om, till exempel utvecklingen inom globaliseringen, i synnerhet den ekonomiska och monetära unionens sociala effekter. De möjligheter som det nya fördraget ger oss kommer då att framstå tydligare för oss. Vi kommer att ha framskridit något i förhandlingarna om utvidgningen, och vi kommer att på ett bättre sätt kunna fokusera på dess nyckelfrågor.
Vi kommer att ha frågan om effekterna av sysselsättningsstrategin. Vi kommer att ha framskridit i den totala utvärderingen av de nationella handlingsplanerna och vi kommer att vara i ett gynnsammare läge för att skaffa oss en långsiktigare överblick inför nästa program. Såsom flera ärade ledamöter har konstaterat, befinner sig socialpolitiken i förändring och vi kommer att få nya saker att fokusera på, i synnerhet när fördraget är ratificerat. Strategin med avseende på sysselsättning kommer också att ha framskridit. Schörling uttryckte det mycket väl när hon konstaterade att vi tar de första stegen för att kunna ta ytterligare steg. Det är ett bra sätt att se på hela frågan.
Det finns mycket att göra och jag antar att parlamentet kommer att ha extremt mycket att göra från och med nu och fram till slutet av perioden för denna kommission och detta parlament, med att behandla både de lagstiftningsprogram som nu kommer ett efter annat, och även de verksamheter som inte avser lagstiftning. Socialpolitiken är en fortgående process och vår utvärdering kommer att hjälpa oss att vidareutveckla den med tiden.
Hughes ställde som villkor för sitt stöd att vissa frågor skulle besvaras, så jag kommer att göra några ytterligare kommentarer. Gällande den medborgerliga dialogen erhöll vi inte vad vi hoppats på i fördraget. Vi kommer emellertid att offentliggöra resultatet från Europeiskt socialpolitiskt forum ganska snart. Vi har en budgetpost för att genomföra allt detta under 1999, så vi kommer att fortsätta att utveckla det. Vad gäller förberedande åtgärder för artiklarna 13 och 137, kommer ni att bli nöjda över att höra att arbetet framskrider väl. I själva verket uppmanade vi anbudsgivare att förbereda sig inför artikel 137 i september, så vi framskrider på ett smidigt sätt. Gällande personal för hälsa och säkerhet, har vi nu byrån i Bilbao och jag försöker dela upp arbetet på ett mera rättvist sätt, så att vi kan fortsätta att uppnå bästa möjliga resultat.
Anmärkningar gjorde av Hughes om socialt skydd och ramarna för investering. Vår plan innehåller tre beståndsdelar. Inom några veckor kommer vi att offentliggöra en översyn av 1992 års rekommendation om stödsystem för minimiinkomster inom socialförsäkringssystemen, och nästa år kommer vi att offentliggöra ett nytt meddelande om framtiden för det sociala skyddet. Vi fick två tidigare texter om detta 1995 och 1997, men det är viktigt att vi gör det igen. Som vi fastslog i handlingsprogrammet vill vi använda artikel 137 för att utveckla ramar för nationell politik, inklusive de sociala trygghetssystemen för att motarbeta social utslagning.
Frågan om sexuella trakasserier togs också upp.
Jag instämmer i att frågan om sexuella trakasserier är ett verkligt problem. Jag kommer snart att till er kunna överlämna två studier gällande sexuella trakasserier och deras förekomst inom organisationer i alla de undersökta länderna inom Europeiska unionen. Det är min bedömning att majoriteten av medlemsstaterna för ögonblicket inte är intresserade av lagstiftning. Som ni vet, kunde arbetsmarknadens parter heller inte enas om ett avtal i frågan, så att jag står inför något av ett dilemma här. Jag vill be om ert överseende med att jag reflekterar över frågan ytterligare. Efter att de två studierna har offentliggjorts kanske vi kan diskutera frågan på nytt.
Vad gäller stress som en hälso- och säkerhetsfråga som bör undersökas, föreligger inga problem. Det nämns redan uttryckligen på sidan 9 i delrapporten om gemenskapens program gällande säkerhet, hygien och hälsa på arbetsplatser.
Vad gäller arbetstagare som arbetar i hemmet vill jag säga till parlamentet att kommissionen kommer att anta ett meddelande om en modernisering av organiseringen av arbete. Vi hoppas kunna göra detta den 25 november. Detta är ett ramdokument som kommer att ge arbetsmarknadens parter och andra en möjlighet att kommentera hur vi bör gå vidare med alla frågor rörande arbetsorganisationen. Jag kan nämna för er, herr Hughes, att arbete i hemmet kommer att innefattas i den frågan.
Ni nämnde också frågan om ett direktiv om likabehandling och social trygghet 1998. I vårt program finns ett åtagande om att åstadkomma ett sådant 1999, och arbetet pågår och är långt framskridet vid det här laget. Vi har ännu inte diskuterat det på kommissionsnivå, men det är långt framskridet. Gällande frågan om genomförandet av direktivet för gravida arbetstagare, utformas rapporten just nu om denna specifika fråga. Det kan antas innan årets slut.
Till fru Hautala vill jag säga att det kommer ett meddelande före december månads slut, om möjligt, men allra senast någon gång innan mitten av januari, om frågan om socialpolitikens yttre aspekter. Detta kommer att innefatta utvidgningen.
Vi har enorma mängder arbete att uträtta från och med nu och fram till slutet av nästa år. Socialpolitiken har enligt min mening verkligen framskridit ganska dramatiskt. Vi kommer att ha extremt mycket att göra inom lagstiftningen, där ett antal punkter ligger och väntar, och gällande frågor som inte avser rättsakter, tillsammans med hela sysselsättningsstrategin. Jag ber om ert stöd för planen.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Sociala dialogen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0392/98) av Peter för utskottet för socialfrågor och sysselsättning om meddelandet från kommissionen: Anpassa och främja den sociala dialogen på gemenskapsnivå.

Peter
Herr ordförande, låt mig få inleda med en teknisk kommentar: Man har påpekat för mig att det har smugit sig in ett betydelseförändrande översättningsfel under övervägande D i den svenska versionen av betänkandet. Jag ber att ni låter granska det.
Herr ordförande, ärade kolleger! I gemenskapsfördragen fastslås sammanhållningen mellan den ekonomiska och den sociala utvecklingen som ett mål. Det tydliga uppdraget till kommissionen att främja den sociala dialogen, den europeiska socialstadgan, sociala protokollet som nu har upptagits i Amsterdamfördraget, kapitlet om sysselsättning i detta fördrag och inte minst effekterna av den nära förestående ekonomiska och monetära unionen, tillskriver den sociala dialogen en större betydelse än den någonsin tidigare har haft.
Enighet och inga konflikter var och förblir den sociala dialogens kärna. När arbetsmarknadens parter har helt olika intressen är parternas lika ställning avgörande för viljan till enighet. Representativiteten hos de enskilda organisationerna är oumbärlig, men bör fastställas utifrån tydliga kriterier och aktualiseras med jämna mellanrum. Organisationerna är autonoma; det betyder i det här fallet att de själva avgör vilka de inom ramen för den givna representativiteten vill förhandla med och eventuellt ingå överenskommelser med. De beslutar även inom de givna ramarna vad som skall regleras. Förvaltningens eller de politiska organens direkta inflytande över sammansättningen av arbetsmarknadens parter bör undvikas med hänsyn till organisationernas autonomi.
Utskottet för sysselsättning och socialfrågor stöder i alla viktiga avseenden de förslag som kommissionen har utarbetat för att öka effektiviteten hos den strukturerade europeiska sociala dialogen, så som förslagen framställs i kommissionens meddelande av den 20 maj 1998 om anpassning och främjande av den sociala dialogen på gemenskapsnivå. De ändringsförslag som har godkänts av utskottet står inte i vägen för dessa.
Sedan några kommentarer om ämnet i sig: Den sociala dialogen ingår utan tvekan i det man kallar den europeiska sociala modellen. För att det påståendet skall kunna sägas vara korrekt, krävs det bland annat - och det vill jag än en gång poängtera - att kommissionen identifierar sig med detta i sin helhet. Det betyder att det inte får ske några villkorliga inskränkningar som leder till att frågan endast kommer att ligga på socialkommissionärens eller någon annan kommissionärs ansvar! Oberoende av vem som är ansvarig måste en seriös social dialog om sociala frågor föras på rätt nivå.
I den ständiga kommittén för sysselsättning är det inte bara riktlinjerna för sysselsättningen som skall tas upp till diskussion, utan även riktlinjerna för EU: s ekonomiska politik. Resultaten av diskussionerna skall vidarebefordras till de berörda råden i god tid, så att de har tid att sätta sig in i rådgivandet och beslutsfattandet. Det kan tyckas vara en självklarhet, men våra erfarenheter visar att så inte är fallet.
Inom ramen för anslutningsstrategin för de central- och östeuropeiska staterna bör man försäkra sig om att det i dessa stater finns strukturer som möjliggör en social dialog, innan anslutningen till gemenskapen sker. Jag kan bara rekommendera parlamentet att ställa detta som ett krav för att rösta för en anslutning.
När det sedan på beslut av rådet och tack vare den sociala dialogen i EU är dags för en allmängiltig lagstiftning, kommer det, på grund av att parlamentet inte deltar, att uppstå problem med bristen på demokratisk befogenhet hos en föreliggande rättsakt.
Parlamentet bör nu, inte minst med tanke på de bestämmelser som kommer att gälla i samtliga medlemsstater och kommissionens plikt att framlägga alla lagstiftningsinitiativ på det sociala området för arbetsmarknadens parter, som sedan får avgöra om de själva skall förhandla om frågan, aktivt begära likställighet med rådet även i detta förfarande. Sedan kommissionen förklarat sig beredd till interinstitutionella förhandlingar, är det upp till rådet att se till att sådana kommer till stånd. Om parlamentet även i fortsättningen kommer att uteslutas från detta lagstiftningsförfarande, medan det är rådet som har sista ordet, då är och förblir det ett kardinalfel som inte kan kompenseras av en utvidgning av ett medbeslutandeförfarande på andra områden.

Ghilardotti
Herr ordförande! Den europeiska integrationsprocessen, framför allt efter Ekonomiska och monetära unionen, bör ha en tydligare inriktning mot hållbar tillväxt och utveckling, social dialog och sysselsättning. De betänkanden som vi har behandlat under morgonen och förmiddagen går för övrigt i den riktningen.
I denna utveckling har de europeiska parterna inom samhällslivet en grundläggande roll att spela, en roll som de för övrigt uttryckligen tilldelas i fördraget. Medlemsstaterna skall agera med de grundläggande sociala rättigheterna i åtanke och de skall ha som mål, bland annat, att främja den sociala dialogen. Och även det nya kapitlet i fördraget, som infördes i Amsterdam och som ägnas sysselsättningen, innehåller en uttrycklig uppmaning att rådfråga de arbetsmarknadens parterna. Fördraget erkänner för övrigt parternas rätt att förhandla fram ramavtal på europeisk nivå i viktiga frågor som ligger inom deras befogenhetsområde i frågor som rör socialpolitiken. Och därför, just på grund av den ökande betydelse som den sociala dialogen har fått, skulle jag vilja uppehålla mig vid tre frågor som kommissionen lyfter fram i sitt meddelande och som även nämns i Peterbetänkandet.
För det första: problemet med organisationernas företrädare och deras representativitet. Detta är ett problem som man även börjar uppmärksamma inom medlemsstaterna, varför jag tycker att det finns ännu större anledning att ta upp detta på europeisk nivå. I det sammanhanget kommer den undersökning som kommissionen inlett och som vi hoppas kommer att avslutas inom kort, säkerligen att bli ett viktigt instrument för att konkret stärka den europeiska sociala dialogen och så vitt möjligt undvika det slags strider, även inför domstol, som vi har bevittnat tidigare.
Den andra frågan gäller den sektorsvisa dialogen. En utvecklad social och sektorsvis dialog kan spela en avgörande roll när det gäller att förutse och hantera industriella förändringar inom gemenskapen, tillåta ytterligare framsteg och förbättra resultaten såväl kvantitativt som kvalitativt.
Slutligen, Europaparlamentets roll. Även om jag uppskattar kommissionens beredvillighet att fortsätta att informera parlamentet inom ramen för det lagstiftningsförfarande som anges i protokollet, så anser jag att vi snabbt måste komma fram till ett interinstitutionellt avtal som kan ge parlamentet - den enda institution som väljs direkt av medborgarna - en jämställd status i den lagstiftningsprocess som anges i avtalet om socialpolitiken.

Glase
Herr ordförande, mina damer och herrar! Förfarandet med den sociala dialogen är en relativt ny företeelse inom Europeiska unionen. Efter två framgångsrika försök med föräldraledighet och deltidsarbete föreligger nu ett meddelande från kommissionen, avsett som en granskning och en ny vägledning. Kommissionen har inte kommit fram med något nytt. Föredragande Peter, som jag vill tacka för ett gott samarbete, har lagt ned stor möda på sitt betänkande. Ändå kan man inte bortse från att det i denna betydelsefulla text är fackföreningarna som har hållit i pennan. Det finns inget att invända mot detta, så länge balansen och den lika behandlingen i förhandlingarna upprätthålls.
Det finns ingen anledning till att kommissionen i allt större omfattning skall stödja endast arbetstagarnas företrädare. Europeiska fackliga samorganisationen behöver säkert ingen extraundervisning eller särskild uppbackning i sitt arbete. Det verkar även som att det flyter en tillräckligt stark ström av medel från kommissionen till Europeiska fackliga samorganisationen.
Nu vill jag ta upp en central fråga. Den nuvarande omgången för deltagarna i den sociala dialogen är en triangel som irriterar många av dem som inte får sitta med direkt vid förhandlingsbordet. Kommissionen har inte lyckats finna en tillfredsställande lösning. Liksom tidigare står de gudfruktiga fackföreningarna vid porten, och det gör även företrädarna för småföretag och olika yrkesgrupper. Trots att 80 procent av UNICE: s medlemmar utgörs av små och medelstora företag, har UEAPME, företagens egen företrädare på europeisk nivå, hittills tvingats inta en helt oacceptabel roll inom den sociala dialogen.
Som grupp har vi gång på gång protesterat mot detta och krävt att UEAPME skall få delta. Nu står UNICE och UEAPME inför en fördragsöverenskommelse, som borde göra det möjligt för de små och medelstora företagens företrädare att delta direkt i förhandlingarna i den sociala dialogen. Jag säger " borde" . Det återstår att se vad som sker och om företrädarna från UEAPME kommer att känna sig accepterade.
Det skulle innebära en hyfsad lösning på ett problem, om så bara tillfälligt. De andra kommer fortfarande att stå utanför förhandlingarna. Nu föreligger ett omedelbart behov av den representativitetsstudie som kommissionen aviserade år 1996. I samband med den måste man åter föra en öppen diskussion om deltagarna i den sociala dialogen. Då om inte förr måste det klargöras, att Europaparlamentet är det enda demokratiska behöriga organet inom Europeiska unionen. Trots det har man en otillfredsställande roll i den sociala dialogen. Det är alltså detta som återstår - två stora problem i den sociala dialogen som ligger framför oss som gamla bekanta.
Vi i vår grupp är fast beslutna om att fortsätta eftersträva en lösning på problemen. Det är vi skyldiga de mindre organisationerna.

Lindqvist (ELDR).
Herr ordförande! Nu skall vi tala om den sociala dialogen mellan arbetsmarknadens parter som i första hand skall ske mellan dem. Det mynnar så småningom ut i någon form av kollektivavtal som reglerar frågor, ofta bättre än genom lagstiftning. Det är en gammal skandinavisk modell som vi gärna ser bli verklighet också på europeisk nivå. Det är dock viktigt att man inte ser framför sig att lagstiftning skall vara en nödvändig följd av en social dialog och kollektivavtal. Det kan vara så, men det är inte något självändamål.
Nationella myndigheter skall däremot stimulera, liksom också EU: s institutioner, till samarbete mellan parter på arbetsmarknaden, mellan självständiga och oberoende parter, t.ex. som det står i punkt 8. Det kan man göra genom att agera som medlare; man kan ta kontakter, hjälpa parterna fram till diskussioner och fungera som medlare. Det finns många sätt att göra detta på i stället för att tro att lagstiftning är det absolut nödvändiga.
Tre saker till: För det första måste man i den ständiga kommittén för sysselsättning diskutera riktlinjerna för sysselsättningen parallellt med riktlinjerna för den ekonomiska politiken om man skall kunna ha något samband däremellan, vilket ju är nödvändigt.
För det andra måste den sociala dialogen särskilt förstärkas i Öst- och Centraleuropa som under en längre tid inte har haft samma möjligheter som vi i andra länder har haft att utveckla samarbetet mellan parter på arbetsmarknaden.
För det tredje måste kommuner och landsting som är stora arbetsgivare på ett naturligare sätt också inlemmas i dialogen och samarbetet och där få en plats, så att man också får med stora arbetsgivare på lokal nivå.

Crowley
Herr ordförande! Även jag vill gratulera föredraganden till hans betänkande och även hylla kommissionär Flynn för hans engagemang i hela detta område.
I en social dialog eller ett avtal mellan arbetsmarknadens parter av vilken modell som helst, överlåts rätten till arbetsmarknadens parter att förhandla, konsultera och utforma ramavtal som kan genomföras på europeisk nivå. Med rättigheterna följer skyldigheter. En mycket viktig aspekt, ibland måhända försummad av detta parlament, är skyldigheten att komma till förhandlingsbordet med en verklig förhandlingsposition och inte bara inta en ståndpunkt inför kamerorna. I synnerhet är det nödvändigt att bredda partnerskapet till att innefatta de sektorer som för närvarande är undantagna, i synnerhet de små och medelstora företagen.
Vi bör också titta på frågor som sektorn för funktionshindrade, utbildningssektorn samt betydelsen av livslångt lärande och utbildning med avseende på anställning och andra sociala utslagningsproblem som vi diskuterade i morse, då vi talade om Van Velzens betänkande och kommissionens svar. Kanske borde vi nu undersöka hur vi kan föra in flera människor i den sociala dialogen. Ett sätt för oss att göra detta, kanske på försök, är med den tredje typ av organisation som även innefattar Ekonomiska och sociala kommittén. Detta skulle vara mera representativt och kunde användas som en clearingorganisation för vissa mindre detaljer och förslag.
Jag är bekymrad över parlamentets roll i hela denna process. Ibland känner vi inom parlamentet att vi ställs inför fullbordat faktum i frågor som arbetsmarknadens parter enats om, och att detta är politisk utpressning - vi kan inte invända efter det att arbetsmarknadens parter har enats om det. Därför måste vi finna en roll för parlamentet i umgänget mellan arbetsmarknadens parter.
Med dessa punkter i minnet, vill jag emellertid förorda detta betänkande inför parlamentet och min grupp stöder föredragandens ståndpunkt.

Schörling
Herr ordförande! Kommissionen har ju i uppdrag att utveckla den sociala dialogen på europeisk nivå, enligt artikel 118b. I denna dialog saknas faktiskt en av Europas största arbetsgivare, nämligen Europas mer än hundratusen kommuner och regioner.
De kommunala och regionala arbetsgivarna inom EU ser det som ett jätteproblem att de inte på europeisk nivå behandlas som en fullvärdig part i den sociala dialogen på en branschövergripande nivå. Det är anmärkningsvärt när man betänker att den representativa Europaorganisationen CEMR, som bildades redan 1951, företräder mer än hundratusen kommuner och regioner och kanske mer än 14 miljoner heltidsanställda, och tillsammans med de deltidsanställda uppemot 30 miljoner människor.
Medlemmarna i CEMR är i hög grad delaktiga i sina nationella arbetsmarknadsstrukturer och har många gånger förhandlingsansvar. De har en lång erfarenhet av förhandlingstraditioner som har använts på ett framgångsrikt sätt i de nationella sociala dialogerna. Därför tycker jag att det är rimligt att man, när man vill utveckla den sociala dialogen, betänker att en sådan organisation som CEMR får vara med som fullvärdig medlem.

Andersson
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka föredraganden för ett bra och mycket välskrivet betänkande. Den sociala dialogen kommer att få allt större betydelse i framtiden för utformningen av EU-politiken, inte minst med tanke på det som har skett i det nya fördraget, dvs. att socialpolitiken och den framtida sysselsättningspolitiken ingår.
Jag skall koncentrera mig på tre punkter. För det första vill jag ta upp detta med representativitet som Schörling nyss var inne på, och som är mycket viktigt. Men hur skall man kunna öka representativiteten? Är det vi politiker som skall sköta det, eller skall det överlämnas till parterna? Min bestämda uppfattning är, i enlighet med svensk tradition, att detta är en sak för parterna. Det är i första hand parterna som har att se till att de blir representerade. Arbetstagarparten har klarat detta - där finns de offentliganställda med. Det är upp till arbetsgivarparten att se till att också arbetsgivarna blir representerade.
För det andra kan jag förstå att man nu minskar antalet medlemmar i den ständiga kommittén för sysselsättning, men det finns också nackdelar med detta. Hur skall man kunna förankra det som händer i den ständiga kommittén ute i medlemsländerna? Det blir ett problem att se till att det inte bara blir något som sker i Bryssel. Jag ber er beakta punkt 13 som finns i betänkandet av Peter, och som tar upp just detta.
För det tredje vill jag ta upp frågan om den ständiga kommitténs uppgifter. Sysselsättningspolitiken är inte isolerad från den ekonomiska politiken. Det är viktigt att den ständiga kommittén för sysselsättning inte bara får ta upp riktlinjer för sysselsättningspolitiken, utan också makroekonomin, alltså riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Slutligen vill jag, precis som alla andra, betona parlamentets roll i denna process.

Thyssen
Herr ordförande! För några dagar sedan tillkännagav ordförandena för UNICE och UEAPME att de av respekt för varandras oberoende ömsesidigt skall erkänna varandra som samtalspartner vid de kommande europeiska förhandlingarna och att de skall förstärka sitt samarbete i det avseendet. UNICE erkänner redan att UEAPME är mest representativt för att försvara de små och medelstora företagens särskilda intressen i Europa och lämnar också omedelbart plats vid förhandlingsbordet.
Om avtalet den 4 december bekräftas av båda organisationernas beslutsfattande instanser så innebär det ett stort steg mot det som PPE-gruppen ivrade för redan i samband med Maastrichtfördraget, nämligen fullvärdigt deltagande i den europeiska sociala dialogen av en särskild part för de små och medelstora företagen.
Vi är för en social dialog, herr ordförande, men som demokratiskt valt organ kan vi endast hålla med om ett ökat oberoende för arbetsmarknadens parter om det är tillräckligt representativt, och där har vi det ordet igen. Det förutsätter bland annat att dessa parter tillsammans har en tillräckligt hög täckningsgrad som garanterar att de olika intressena kan tas upp i tillräckligt hög grad i förhandlingarna. Det här avtalet innebär därför också ett väldigt viktigt steg i det avseendet. Jag yrkar hos kommissionen på att den skall respektera avtalet vid fastställandet av de sedan länge förväntade kriterierna för representativitet. Så skulle vi också kunna formulera det, herr ordförande. Egentligen har nu en förlovning tillkännagivits som skall öka den sociala dialogens legitimitet och representativitet. Den som nu sticker käppar i hjulet för att omöjliggöra ett giftermål eller ett sammanboende tar på sig ett väldigt tungt ansvar.
Små och medelstora företag är viktiga för sysselsättningen, de måste få möjlighet att sitta med vid det europeiska förhandlingsbordet via en egen arbetsmarknadspart och på det sättet även ge uttryck för sin ansvarskänsla.

Malone
Herr ordförande! Irlands version av den sociala dialogen, som vi kallar avtal mellan arbetsmarknadens parter, är väl etablerad och har spelat en betydande roll i den ekonomiska framgång som vårt land har uppnått de senaste åren.
Vår version av avtal mellan arbetsmarknadens parter ligger på många sätt före den sociala dialogen. De traditionella parterna på arbetsmarknaden - fackföreningarna och arbetsgivarna - är verkligen centrala i processen, men de har fått sällskap av andra: bönder, kvinnor, människor med funktionshinder, de arbetslösa och andra marginaliserade grupper. Jag skulle vilja se en breddning för att innefatta dem som representerar utvecklingsområdet.
Fördelarna med en övergång från ett konfliktinriktat till ett samförståndsinriktat angreppssätt är mycket tydliga för var och en. Men det har uppstått svårigheter för många i Irland, som Ryanair-konflikten tidigare i år klart visade. Medan vi har lyckats uppnå samförstånd i frågor såsom löner och beskattning, har frågan om företags samråd med sina anställda ännu inte lösts på ett tillfredsställande sätt. Det är av denna anledning som jag verkligen välkomnar förra årets beslut av kommissionen. Kommissionär Flynn bör gratuleras för att ha lagt fram ett förslag till direktiv om samråd med anställda i företag med fler än femtio anställda. Jag ser att kommissionären är nöjd, och det med rätta. Detta är ytterligare en framgång och jag hoppas att få göra betänkandet.
Jag är övertygad om att Ryanair-konflikten i Irland skulle ha blivit löst för länge sedan om detta direktiv hade varit i kraft. Irland befinner sig någonstans mellan den kontinentala europeiska modellen och den anglo-saxiska modellen. Samråd med anställda och information är en nyckelbeståndsdel i den förstnämnda men relativt okänt i den sistnämnda. Men det är märkligt att många företag i Irland som inte förhandlar med fackföreningar som representerar deras egna arbetare på det lokala planet, inte tycks ha några stora svårigheter med att ha att göra med fackföreningar på det nationella eller det europeiska planet.
Jag uppmanar därför alla arbetsgivare att vara konsekventa i sina metoder vad gäller social dialog och att inta en positiv hållning till det nya direktivet. Ökat deltagande av arbetstagarna bidrar till att uppnå en gladare, mera motiverad och mera produktiv arbetskraft. Är inte detta vad arbetsgivare önskar?

Menrad
Herr ordförande! Hjärtliga gratulationer till herr Peter för hans fina betänkande. När överenskommelserna mellan de europeiska arbetsmarknadens parter genom ett slags allmän bindande förklaring, nämligen ett beslut av ministerrådet, får en laglig karaktär för Europeiska unionen på arbetsområdet, kommer det inte minst att gälla de små och medelstora företagen, för det är där majoriteten av arbetstagarna i Europa är sysselsatta.
Betänkandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor kräver med all rätt att dessa SMF i större utsträckning skall medverka till utformningen av den europeiska sociala dialogen, och det motsvarar ett viktigt önskemål hos Europeiska folkpartiets grupp, något som framgår av vårt ändringsförslag 9.
Den sociala dialogen är nödvändig på europeisk och nationell nivå. Den är också framgångsrik på företagsnivå. Det visas av framgången hos Europeiska företagsrådet och den positiva utvecklingen av diskussionen om de europeiska aktiebolagen. Det är åtminstone den information jag har fått, herr kommissionär. Lösningen är i båda fallen: Förhandlingslösningar från arbetsmarknadens parter för att fastslå arbetstagarnas möjligheter till medverkan.
Förra veckan arrangerade det österrikiska ordförandeskapet en konferens i Wien om den europeiska sociala modellen och den sociala dialogen. Jämförelser gjordes då med andra modeller, till exempel den rena marknadsekonomin i de expansiva industristaterna i Sydostasien. Men eftersom man där har försummat den sociala dimensionen, har tigerstaterna i ekonomiskt avseende förvandlats till tama och lama katter. Det effektiva svaret på en globalisering är den europeiska modellen, en social marknadsekonomi med arbetsmarknadens parter och den sociala dialogen som grund. Därför kommer Europeiska folkpartiets grupp att rösta för Peters betänkande.

Flynn
Herr ordförande! Jag vill inleda med att tacka Peter för hans betänkande, som har varit mycket användbart.
Jag vill påminna er om att kommissionen 1996 inledde ett omfattande samråd om framtiden för den sociala dialogen genom det rådgivande meddelandet. Vid den tiden upprättade parlamentet en omfattande resolution med utgångspunkt från dokumentet, och jag var här i Strasbourg för att diskutera det med er sommaren 1997.
Kommissionen har arbetat mycket hårt för att få med era kommentarer i utkastet till detta andra meddelande. Det nya Amsterdamfördraget innehåller medlen för ett fönyat åtagande av arbetsmarknadens parter att modernisera och förstärka Europas sociala dimension. För att åstadkomma detta måste den sociala dialogen få stöd. Den måste hjälpas att spela sin fulla roll inom ramen för en stödjande och effektiv information, samråd och förhandlingsförfaranden.
Som ni konstaterade i 1997 års resolution, finns vissa nyckelfrågor som vi behöver tackla och de är tre till antalet. För det första, behovet av att reformera ständiga kommittén för sysselsättning: med tanke på den nya betoningen av sysselsättning och den nuvarande strukturens otymplighet, har den inte fungerat väl och måste reformeras. För det andra, är betydelsen av att skapa enhetligare och effektivare ramar inom vilken den branchvisa dialogen kan utvecklas och, slutligen, frågan om representativitet.
Kommissionens meddelande om anpassning och främjande av den sociala dialogen på gemenskapsnivå antogs den 20 maj i år. Den tar upp dessa tre frågor och syftar till att förstärka den sociala dialogen på europeisk nivå och att göra den mera anpassningsbar, så att vi kan koppla det arbete som görs av arbetsmarknadens parter mycket närmare till utvecklingen och genomförandet av vår politik inom Europeiska unionen.
Jag inleder med frågan om representativitet, eftersom den togs upp av flera ledamöter - Ghilardotti, Glase, Schörling och Thyssen - och jag är tacksam över deras omtanke om frågan. Det står klart att institutionerna fullt ut måste respektera arbetsmarknadens parters autonoma ställning under deras förhandlingar. Det är arbetsmarknadens parter som, i detta sammanhang, är ansvariga för att garantera en fullgod representativitet. Vad gäller samråd, måste institutionerna emellertid ta sitt ansvar för att garantera bästa möjliga representativitet. Vi måste hålla i minnet att förstainstansrätten nyligen gav sitt stöd för detta angreppssätt i ett epokgörande utslag.
Vi ser verkligen med allvar på principen om parternas autonomi. Mot bakgrund av Europaparlamentets uppmaning till kommissionen om en reform av ständiga kommittén för sysselsättning, såsom en brådskande fråga, antog kommissionen en parallell till meddelandet: ett förslag till rådet om att reformera den nuvarande strukturen. Vad vi vill göra där är att ge varje ordförandeskap valmöjligheten att antingen bjuda in en trojka av stats- eller regeringschefer eller ett råd för att möta arbetsmarknadens parter inom ramen för ständiga kommittén för sysselsättning. Delegationerna från arbetsmarknadens parter vid dessa möten bör begränsas till antal men alltid innefatta arbetsmarknadsparternas huvudorganisationer. I korthet föreslår kommissionen inför rådet bildandet av ett enda, öppet och representativt forum för hög-nivådialoger om sysselsättning. Så bollen ligger faktiskt hos rådet, för att garantera att den verkliga dialogen om sysselsättning inte begränsas till endast en kärngrupp från arbetsmarknadens parter.
Vad gäller de övriga samrådsförfarandena, lanserade meddelandet ett sambandsforum, som innefattar kvartalsvisa samråd med alla erkända europeiska arbetsmarknadsparter om politiska frågor. Det första av dessa forum har redan ägt rum och visat sig vara en mycket användbart förfarande. Dessutom, på branchnivå, kommer nya, flexibla, branchvisa dialogkommittéer att ersätta de många befintliga och otympliga strukturerna. Detta beslut orsakade vissa inledande farhågor om en minskning av stödet till den branchvisa dialogen. Många av er har varit i kontakt med mig personligen för att förhöra er om de praktiska detaljerna kring denna nya struktur. Jag betonar här än en gång att detta inte är en minskning utan snarare en nystart för den branchvisa dialogen, där alla brancher som vill ge ett meningsfullt bidrag på europeisk nivå kan delta på lika villkor. Det kommer inte längre att finnas restriktioner i form av en formalisering av stödet för åtgärder där gemenskapen besitter den totala kompetensen. Så behovet av att diskutera industriell omstrukturering av sysselsättningsfrågor finns i dag inom alla verksamhetssektorer.
Jag vill nämna några få ord om Peters betänkande. Peter och utskottet för sysselsättning och sociala frågor har än en gång lyckats uppnå en rättvis balans mellan de olika intressen som berörs. Detta är ett mycket lyckat betänkande. Jag vill helt enkelt upprepa betydelsen av respekten för autonomin hos arbetsmarknadens parter. Jag vill därför ifrågasätta om det är politiskt eller ens juridiskt möjligt att inbegripa någon form av rådgivande kommittéer i förhandlingarna mellan parterna eller att blanda in några nationella organisationer direkt på europeisk nivå.
Vad gäller meddelandets nyckelpunkt, anser jag att betänkandet i hög grad talar till dess förmån och detta gäller reformen av den ständiga kommittén för sysselsättning, de nya branchvisa dialogkommittéerna, representativitetsfrågan och vikten av att utveckla en social dialog med ansökarländerna. Detta bör inte komma som någon överraskning eftersom, som jag redan har konstaterat, den ståndpunkt som tas i dessa frågor i meddelandet beaktar i hög grad Europaparlamentets ståndpunkt. Hela förfarandet tjänar därför, enligt min mening, som ett exempel på ett mycket gott samarbete och en förståelse mellan våra institutioner.
Crowley tog upp frågan om Europaparlamentets deltagande i beslutsprocessen leder till antagandet av lagstiftning som bygger på europeiska avtal. Till honom vill jag säga att kommissionen arbetade för parlamentets deltagande i just detta avseende under regeringskonferensen. Såsom betonades i vårt utkast till rapport, upprepas denna ståndpunkt klart i vårt meddelande, och jag vet att det pågår kontakter mellan parlamentet, rådet och kommissionen för att lösa denna specifika fråga. Ni vet var jag står och var jag lägger mitt stöd på denna punkt.
Till Thyssen vill jag säga att UNICE för en dialog UEAPME om representativitetsfrågan. Vi förstår att att stora framsteg görs, och jag stöder verkligen detta. Jag vill säga till Lindqvist om frågan om utvidgning, att vid alla mina besök i ansökarländerna har jag uppsökt arbetsmarknadens parter för att tala med dem. Där finns verkliga problem. Genom Phare, försöker vi bistå utvecklingen av dialogen där. Vi ser på tillståndet för den sociala dialogen i samtliga kontrollåtgärder gällande varje ansökarstat. Detta är dock en mycket angelägen punkt som vi med säkerhet kommer att återkomma till.
Slutligen vill jag säga till Schörling att lokal förvaltning är en del av CEEP, och jag har förstått att de överväger en branchvis dialog. Om så är fallet, stöder jag detta helhjärtat.
Jag tackar herr Peter. Det har varit en mycket nyttig debatt, och jag ser fram emot en fortsättning på och en förbättring av den sociala dialogen. Fru Malone! Vad som skedde förra veckan gällande information och samråd var ett enormt steg framåt. Vi ser fram emot att debattera denna fråga i parlamentet vid en senare tidpunkt.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Den nya transatlantiska marknaden
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0387/98) av E. Mann för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén: Den nya transatlantiska marknaden.

Mann, Erika
Herr ordförande, kommissionär Brittan, ärade kolleger! Låt mig ta upp några grundläggande aspekter innan jag går in på själva betänkandet. Dagens debatt kommer att domineras av hotet från USA om att belägga produkter från Europeiska unionen, i synnerhet från Frankrike och England, med strafftullar för att sätta den aktuella förordningen om bananmarknadsordningen i gungning före den 1 januari 1999 och skapa oro mellan medlemsstaterna. Det var väl ironiskt att rådet allmänna frågor beslutade att anta handlingsplanen om Transatlantic Economic Partnership den 9 november 1998, i stort sett samtidigt som USA bestämde sig för att inleda unilaterala sanktioner mot Europeiska unionen.
På grund av det initiativet från USA kommer trovärdigheten hos WTO: s förlikningsförfarande att sättas på spel. USA har rätt att inte godta den nya förordningen om bananmarknaden. De har rätt att tycka att denna förordning inte överensstämmer med WTO. Men de har inte rätt att själva fatta beslut i frågan. Vilda Västern-metoder, hur lockande de än kan verka ur ett nationellt perspektiv, framkallar häftiga motreaktioner. Den tilltagande oron i USA är begriplig och kan till stor del förklaras med deras relativt stora handelsunderskott. Vi bör därför lugna oss och se tiden an.
Vi gör rätt i att befästa och bygga på den politiska och ekonomiska grunden mellan oss. Banankonflikten kommer inte att bli den sista handelskontroversen - fler konflikter väntar: hormoner och stål. Vi måste acceptera dessa realiteter. Sedan 1989 och 1990 har det skett en ständig förändring av grunden för våra förbindelser. Sådant som tidigare var självklart har lösts upp och numera är vi globala konkurrenter. Den ekonomiska politiken och handelspolitiken påverkar det politiska skeendet i de båda världsmakterna mer i dag än det gjorde förr. Men vi bör inte glömma: Vi kämpar på en vänskaplig stabil grund. Låt oss inte heller glömma: En ny inriktning och en intensifiering av de ekonomiska förbindelserna säkrar arbetstillfällen på båda sidor Atlanten. Den jättelika fusionen av Daimler och Chrysler är endast ett förebud om det som väntar framöver.
Föreliggande betänkande om handlingsplanen för det transatlantiska partnerskapet stöder uttryckligen kommissionens och rådets initiativ. Ni minns säkert alla att rådet - särskilt Frankrike - vid det senaste toppmötet i London mellan Europeiska unionen och Förenta staterna vägrade att rösta för kommissionens dåvarande förslag och i stället lade fram ett mindre ambitiöst koncept. I slutet av den processen fanns det transatlantiska ekonomiska partnerskapet i stället för den transatlantiska marknaden. Rådet befarade att en okontrollerad förlust av nationella beslutsprocesser och spelutrymme skulle följa på kommissionens förslag, med dess krav på ett ramavtal med ett generellt förhandlingsmandat. Ett ramavtal skulle ha inneburit de fördelen att Europaparlamentet rådfrågades formellt. Som det är nu blir vi endast informerade.
I handlingsplanen för den transatlantiska ekonomin föreslås för det första en samordning av de multilaterala verksamheterna och för det andra en samordning av en bilateral agenda på följande områden: för det första att avlägsna tekniska hinder; för det andra att intensifiera insatserna på tjänsteområdet; för det tredje att öka möjligheterna till marknadstillträde för företag inom den offentliga sektorn i EU och USA; för det fjärde att stärka skyddet på området immateriala rättigheter; för det femte att fördjupa dialogen och skapa sociala samarbetsstrukturer på livsmedelsområdet, skydda växter och djurs hälsa på området bioteknik och tillsätta en miljögrupp. Jag anser att det är ett rejält arbete som har lagts fram här och som vi därför bör stödja.
Dit hör även skapandet av organisatoriska ramar. Många av de frågor som man förhandlar om gäller nya känsliga sektorer, som bioteknik t.ex. Dessa organisatoriska ramar skall även fastställa formerna för det institutionella samarbetet mellan de deltagande institutionerna och förfarandena, och i många fall öppna dörren för avtal i form av ett ömsesidigt erkännande av certifierings- och provningsförfaranden. För att detta skall fungera på områden som för konsumenterna till viss del är extremt känsliga, krävs total insyn i processen, fullständig information och ett omfattande samråd med de berörda industrierna, experterna, yrkesgrupperna och konsumenterna.
En institutionell förtroendeprocess måste inledas som garanterar allmänhetens breda godkännande. Men den rädsla - som många eller några kolleger och även konsumentföreningarna hyser - för att allmänheten skall förbigås av oss, den rädslan finns inte hos mig. Vi har skaffat en bred institutionell kunskap, och det är inga lekmän som agerar på europeisk nivå, varken i kommissionen eller i rådet eller i Europaparlamentet. Vi kan klara av den processen alldeles utmärkt.

Cushnahan
Herr ordförande! Förhållandet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna är mycket viktigt. Vi delar många gemensamma värderingar och intressen och eftersom handels- och investeringsförbindelserna mellan oss representerar världens största ekonomiska partnerskap, vore det fel att begränsa diskussionerna till att gälla endast handel och ekonomiska frågor.
Jag beklagar det faktum att de mer ambitiösa planer som föreslogs av Sir Leon Brittan inom ramen för den nya transatlantiska marknaden möttes av ett sådant starkt motstånd i rådet och därför inte diskuterades med Förenta staternas myndigheter. Följaktligen resulterade rådets avvisande hållning i de mera begränsade förslag som ingår i det transatlantiska ekonomiska partnerskapet.
När Europaparlamentet diskuterade betänkandet från Souchet i januari i år uttryckte vi en önskan om ett mera omfattande samarbete. I punkt 3 i resolutionen av Souchet påpekades behovet av en mera omfattande dialog i fråga om rättsliga och inrikesfrågor. I punkt 5 uppmanades till mera omfattade samarbete gällande hanteringen av krissituationer och användandet av fredsbevarande styrkor.
Det yttrande som jag har avfattat å utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågors vägnar försöker att återupprätta önskemålen från parlamentet och, hoppas jag, Sir Leon Brittan själv, om att garantera att säkerheten och försvarsförbindelserna blir en viktig del av dialogen mellan EU och Förenta staterna.
Ett toppmöte mellan EU och Förenta staterna kommer att hållas inom kort, och det är viktigt att vi kan granska tillståndet hos våra förbindelser och lösa problem, inklusive dem inom området för säkerhet och försvar som understryks av den pågående krisen i Persiska viken.
Jag gratulerar föredraganden till hennes betänkande och tackar henne för att ha innefattat det specifika förslag som ingick i yttrandet från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor i denna viktiga fråga.

Peijs
Herr ordförande! Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har givit sitt kraftiga stöd till det transatlantiska ekonomiska partnerskapet och det utmärkta betänkande som Mann har skrivit om det. Jag tycker, utan att på något sätt vilja skada de multilaterala förhandlingarna, att det är bra att världsmarknadens två största aktörer förhandlar om att ta bort hindren för en fri handel. De två handelsblocken kan tillsammans fungera som ett svänghjul för att få igång den diskussion som behövs för att till sist få till stånd ett multilateralt avtal. Det får naturligtvis inte betyda att EU och Förenta staterna bildar ett maktblock som ställer övriga länder inom WTO inför fullbordat faktum. En strävan mot regionala handelsblock passar dock i Världshandelsorganisationens strävanden.
Förutom gamla problem som är mycket svåra att lösa så finns det två aktuella problem i handelsförbindelserna mellan EU och Förenta staterna som just nu bekymrar mig. Det första är metric only -direktivet. Kommissionär Bangemann har under tiden lovat att han snabbt, utan att säga hur snabbt, skall lägga fram ett förslag om att skjuta upp skyldigheten att endast märka varor i enlighet med metersystemet. Det förslaget borde egentligen ha lagts fram för månader sedan. Jag har redan insisterat på det hos kommissionären. Europas uppgift är att skicka ut näringslivet på fältet med mer kraft i bagaget och inte att hindra dess funktioner.
Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har i ett ändringsförslag gjort slutandet av ett transatlantiskt ekonomiskt partnerskap avhängigt av Förenta staternas införande av metersystemet. Det var väl genomtänkt. Vi beklagar att utskottet för externa ekonomiska förbindelser försvagat vårt ändringsförslag, så att det blivit varken hackat eller malet. Jag hoppas att signalen ändå är tydlig för Bangemann. Det måste vara slut på de besvär som det brittiska näringslivet upplever och på den amerikanska motsträvigheten. Jag tror att Bangemann och Brittan måste sätta Förenta staterna under tryck.
Min andra orospunkt avser antidumpning-åtgärderna i EU och i Förenta staterna. Mann ägnar en punkt åt det i sitt betänkande och den europeiska stålindustrin klagar över en orättvist hård behandling av det europeiska näringslivet. Till och med den amerikanska kongressen säger i en omfattande rapport att förhållandet förra året var 35 antidumpningfall på amerikansk sida och endast två på europeisk sida.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! De här förbindelserna är utomordentligt viktiga även med avseende på sysselsättningen. Jag vill för utskottet för sysselsättning och socialfrågor påpeka att EU till 59 procent investerar i Förenta staterna och att det omvända förhållandet är 44 procent och alltså mycket betydelsefullt för båda parter med avseende på sysselsättningen. I en världsekonomi som befinner sig i en globaliseringsprocess finns det emellertid mer än bara handelsförbindelser. Man har också ett ansvar att gemensamt ta sig an viktiga issues med avseende på saker som bl.a. kan leda till en ny förklaring från Internationella arbetsorganisationen om centrala arbetsnormer såsom organisationsrätt, rätt till kollektiva förhandlingar, avskaffande av tvångsarbete och avskaffande av barnarbete. Båda parter kan här spela en roll vid kommande WTO-förhandlingar. Det finns dock fler saker som berör området sociala frågor och sysselsättning. Jag skall nämna några: till exempel de europeiska företagsråden, ett stort antal företag i Europa med moderbolag i Förenta staterna berörs av direktivet om europeiska företagsråd, här behövs utbyte av information mellan amerikanska och europeiska företag och myndigheter. En annan sak är frågan om pensionsfonderna. Europa är långt efter när det gäller att erbjuda investeringskredit. Även här behövs det samarbete, att lära av varandra och förhandlingar.
Slutligen, herr ordförande, så är jordbruket ett inte oviktigt hinder vid de transatlantiska förhandlingarna. I det avseendet tror jag att det blir bättre när EU: s organ och Förenta staternas myndigheter tar mer hänsyn till sysselsättnings- och socialfrågor i landsbygdsområden. Optimal konkurrens ger inte alltid det bästa resultatet för alla parter i världen. Här behövs en jämvikt. Som allra sista punkt skulle jag vilja påpeka att vi i utbildningsprogrammen även måste ge utrymme för utbyte med Amerika.

Brittan, Sir Leon
Först av allt vill jag gratulera Mann till hennes beundransvärda betänkande och även till det sätt på vilket hon har placerat bananstriden i sitt rätta perspektiv. Jag kommer att ta upp detta i sett senare skede, men jag instämmer helt med henne om att vi inte får tillåta det att fullständigt förvrida våra hänsyn till förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, som handlar om bredare frågor. Vissa av dem har redan hänvisats till av de tidigare talarna.
Jag är tacksam mot Cushnahan för hennes vänliga kommentarer om minskningen av förslagen om den nya transatlantiska marknaden. Men även om det transatlantiska ekonomiska partnerskapet är viktigt, har Peijs helt rätt i att den multilaterala aspekten av detta inte bör tillåta oss att ge intrycket av vi sammangaddar oss mot resten av världen. Vi samarbetar för att försöka göra snabbare framsteg i de bilaterala samtalen, inte för att införa ett diktat, än mindre att åstadkomma ett fullbordat faktum.
Boogerd-Quaak har rätt då hon säger att de diskussioner vi har med Förenta staterna måste innefatta ämnen som har samband med sociala och sysselsättningsfrågor, precis som Cushnahan har rätt då han säger att det finns en mycket viktig säkerhets-och försvarsinslag i våra förbindelser, även om detta måste drivas utanför den transatlatiska ekonomiska partnerskapet.
Icke desto mindre är det transatlantiska ekonomiska partnerskapet det färskaste inslaget i förbindelserna, härlett ur den nya transatlantiska marknaden och nu, vilket Mann påminde oss om, godkänt av rådet förra veckan i form av en handlingsplan. Förhandlingsdirektiv har godkänts så att kommissionen kan inleda bilaterala förhandlingar om en serie avtal som berör tekniska hinder för handel med varor, tjänster, offentlig upphandling och immateriella rättigheter.
Det är ett betydande initiativ att befästa och intensifiera de transatlantiska förbindelserna, inklusive både de multilaterala och bilaterala beståndsdelarna. Bilateralt består den centrala beståndsdelen i att tackla handelsfrågor såsom reglerade hinder, som för närvarande är det huvudsakliga hindret för transatlantisk handel genom att bevara en hög nivå av hinder gällande hälsa, säkerhet, konsument- och miljöfrågor. Om vi kan uppnå en framstegsnivå gällande dessa hinder, skulle det skapa stora ekonomiska möjligheter för europeiska företag och konsumenter. Om vi kan stimulera ytterligare multilateral liberalisering tror jag att vi kan göra stora framsteg under det nya årtusendet och spara avsevärt med tid.
Europaparlamentet har spelat en nyckelroll i denna process, först med sin uppmaning i januari i år till nya impulser i de transatlantiska förbindelserna, och därefter genom sitt engagemang i utvecklingen av det transatlantiska ekonomiska partnerskapet. Jag är mycket glad över att vi har kunnat arbeta tillsammans. Detta måste fortsätta, inte bara gentemot det hot som utgörs av banandispyten, utan också i behandlingen av, till exempel, de orättvisa och oriktiga påståenden som nyligen har gjorts om att Europeiska unionen inte vill ta påfrestningarna med ytterligare asiatisk export.
Därför välkomnar jag detta mycket betydelsefulla betänkande från Mann och tackar henne för det stöd som hon och parlamentet har givit till utvecklandet av förbindelserna.
Jag kan ge er några preliminära reaktioner på betänkandet. Vi delar till fullo er önskan om positiva resultat i fråga om avtal om nya ömsesidiga erkännanden (MRA) inom sådana områden som livsmedelssäkerhet, statlig upphandling, immaterialrätt, åtlydnaden av internationella regler i liberaliseringsprocessen och många andra områden. Jag välkomnar Europaparlamentets önskan om att intensifiera sitt engagemang i det arbete som bör göras gällande det transatlantiska ekonomiska partnerskapet.
Tyvärr har allt detta överskuggats de senaste dagarna inte bara av Förenta staternas inställning vad gäller den asiatiska exporten utan mest av allt av kontroversen nyligen gällande bananer. Ståndpunkten är i själva verket mycket enkel. WTO fördömde vissa aspekter av vår ordning och gav oss fram till den 1 januari för att rätta oss efter domen. Vi har vidtagit åtgärder för att åtlyda fullt ut med det och en reviderad ordning som jag tror kommer att vara fullt förenlig med WTO: s dom kommer att träda i kraft den 1 januari.
Förenta staterna har rätt till en avvikande mening avseende vår nya ordnings förenlighet med WTO: s regler. De har rätt att utmana den om de så önskar, men endast i enlighet med de förfaranden som upprättats av WTO, som redan finns tillgängliga för hanteringen av just denna typ av motsättningar. Ingen WTO-medlem har rätt att ensidigt fördöma en annan medlems åtlydnad, eller att döma i egen sak. I sitt tillgripande av ensidiga åtgärder sätter sig Förenta staterna över lagen och tar sin tillflykt till principen om " den starkes rätt" .
Detta hotar att skada det system som vi båda bidrog till att bygga upp. Det kommer allvarligt att undergräva WTO-medlemmarnas förtroende för detta system. Därför har vi offentligt uppmanat Förenta staterna att avstå från ensidiga åtgärder och att försöka lösa våra motsättningar via de legala multilaterala kanaler som finns tillgängliga och som utgör det enda metod som en laglydig nation bör välja.
Vi är redo att samarbeta med Förenta staterna för att reda ut våra motsättningar inom ramen för WTO: s regler och förfaranden men vi kommer inte att göra det under hotet om illegala, ensidiga åtgärder. Om inte Förenta staterna avstår från detta har vi inget annat alternativ än att gå till WTO och vidta åtgärder mot Förenta staterna för dess illegala handlingar.
Jag beklagar att denna fråga har överskuggat - åtminstone i rubrikerna - det bredare och viktigare arbete som vi har uträttat. Det är, förvisso, som Mann helt riktigt har konstaterat, ironiskt att så skulle bli fallet. Jag hoppas att Europaparlamentet står starkt i försvaret av europeiska intressen, då de utsätts för attacker men också har ett bredare perspektiv på vad som behöver göras inför framtiden.

Karamanou
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det verkar som om frågan om handelsförbindelser och ekonomiska förbindelser mellan Europeiska unionen och USA hör till de frågor som brukar framkalla livliga debatter och starka känslor. Detta beror på att det fortfarande inte har byggts upp ömsesidiga relationer med förtroende och öppen, ärlig kommunikation, trots de långvariga diskussionerna och förhandlingarna, trots utarbetandet av ett ambitiöst program och trots de hårda ansträngningarna från såväl kommissionens som från vår föredragandes, den förnämliga kollegan Erika Mann, sida, som jag vill ge komplimanger för betänkandet.
Att döma av vad ni sade, herr kommissionär, är det uppenbart att vi emot oss har en mycket tuff samtalspartner, vilken dessutom har gjort sig skyldig till handlingar, som visar att USA, för att främja sina egna intressen, inte tvekar att överträda även dessa internationella regler, vilket naturligtvis sker på de fattiga och svaga ländernas bekostnad. Det bevisas av det faktum att de problem som hänger samman med den amerikanska, utomterritoriella lagstiftningen fortfarande finns kvar, medan motsättningarna med unionen blir allt skarpare. Med tanke på nästa transatlantiska toppmöte, är det nödvändigt att Europaparlamentet i dag sänder ett antal mycket tydliga meddelanden:
För det första: Det bilaterala närmandet kan accepteras under förutsättning att det inte lägger hinder i vägen för de multilaterala förhandlingarna på WTO-nivå och inte skapar hinder för tredje lands tillträde till marknaderna i Europeiska unionen och USA.
För det andra: Det är nödvändigt att respekten för den internationella rättens regler säkerställs, och att en slutgiltig lösningen på tvisten om de utomterritoriella lagarna utarbetas.
För det tredje: De förbindelser som görs måste vara förenliga med gemenskapens regelverk, i särskilt med avseende på den gemensamma jordbrukspolitiken och de handelsavtal som vi har slutit, särskilt med våra traditionella samarbetspartner; de måste dessutom vara förenliga med de förbindelser unionen har gjort i Lomékonventionen och vid diskussionerna i samband med utvidgningsprocessen till länderna i Central- och Östeuropa.
För det fjärde: Samarbetet måste inkludera och betona frågor av social karaktär, som till exempel säkerställandet av arbetarnas rättigheter och förstärkandet av kollektivförhandlingarna, avskaffandet av barnarbete och tvångsarbete, skapandet av nya arbetstillfällen, liksom ett ömsesidigt erkännande av examensbevis och certifikat.
För det femte: Varje avtal som sluts måste vara förenligt med de högt ställda föreskrifterna som gäller i unionen för hygien och säkerhet, konsumentskydd, liksom även för skyddet av miljön, såväl den naturliga som den mänskliga.
För det sjätte: Samarbetet måste leda till införandet av regler för kreditinstitutens verksamhet i alla länder och regleringar av de internationella penningströmmarna -detta med anledning av dagens kris på finans- och aktiemarknaderna.
Slutligen, herr ordförande, måste Europaparlamentet regelbundet informeras om förhandlingarna, särskilt vad gäller de frågor som faller inom ramen för medbeslutandeförfarandet. Det måste finnas, som vår föredragande fru Mann sade, öppenhet och fullständig information.

Kittelmann
Herr ordförande! Europeiska folkpartiet välkomnar fru Manns betänkande och gratulerar henne till de goda argument som framläggs på sidan 43, och som nu har kommit att överskuggas av de aktuella händelserna.
Förbindelserna mellan USA och Europeiska unionen är något vi alla prioriterar, och vi kommer även i fortsättningen att sätta värde på dessa, trots alla konflikter som framkallas, dels av oss men framför allt av USA i de bilaterala förbindelserna, och vi bör ej förglömma att vi är hänvisade till varandra.
Bananer, hormoner, stål, USA: s handelsunderskott, man kan bli nervös av mindre. Det jag irriterar mig allt mer på i vårt förhållande till USA är det faktum att det alltid är parlamentsledamöter som sätter press på sina regeringar, och att förvaltningen ofta är för feg för att stoppa WTO, eftersom de måste ge efter på det inrikespolitiska planet. Det är precis det som bör föranleda oss som medlemmar i Europaparlamentet att utöka våra kontakter med kongressen - inte bara via kommissionen som nästan alltid invänder: Vi kan inget göra, det är kongressledamöterna som bestämmer!
Det var dessa ledamöter som antog lagarna Helms-Burton och d'Amato-Kennedy som strider mot folkrätten. Tack och lov blev inte d'Amato omvald; nu har vi en mindre att bekymra oss om. Jag säger så, för att det som Sir Leon sade skall framgå klart: Det är WTO som är måttstocken för våra bestämmelser. WTO är måttstocken för den fria konkurrensen, och i den fria konkurrensen mäter vi oss med varandra.
Konkurrensen kommer ständigt att öka, gränserna kommer att luckras upp allt mer. Tekniken och framför allt investeringarna kommer till viss del att vara oöverskådliga för oss som parlamentsledamöter. Vi kan inte alltid se var de aktuella konflikterna uppstår. Desto viktigare är det att vi stöttar kommissionen, så att de inte diskuterar för länge och söker kompromisslösningar, utan oftare tar i med hårdhandskarna.
Vi blir ofta beskyllda av USA för att vara papperstigrar och dörrmattor, för att vi inte reagerar tillräckligt starkt på USA: s skärpa. Det måste vi också ge uttryck för snabbare i de nya åtgärderna framöver. Som parlament kan vi möjligen uttala oss skarpare än vad kommissionen gör.
De förebrår oss för att ett öppnande av de asiatiska marknaderna inte kommer att drabbas oss så hårt, medan USA skulle bli lidande av att alla billiga produkter accepterades. Vi delar problemen, även om ett och annat - och det har inget med USA att göra - i vår handelspolitik kan ifrågasättas. Det måste vi också undersöka, och inte bara av nationellt intresse tycka att den ena formen av protektionism är bra, medan en annan bedöms som dålig. Där får vi ta oss en titt på samtliga 15 länder!
Avslutningsvis vill jag säga, att jag är säker på att det alltid är fördelaktigt med en förståelse för politiken utifrån ett ömsesidigt intresse, om man bestämt och konsekvent företräder de intressen som är viktiga för vår europeiska ekonomi. Jag uppmuntrar oss att ta del i den aktuella debatten om USA: s agerande som strider mot folkrätten; det här betänkandet gav oss ett bra anledning att göra det.

Plooij-van Gorsel
Herr ordförande, kolleger, herr kommissionär! Hjärtliga gratulationer till kollega Mann för hennes utmärkta betänkande. Kolleger! Det transatlantiska ekonomiska partnerskapet, i den form det nu avtalats, kan göra slut på den ström av handelskonflikter som passerat revy de senaste åren. Tänk bara på bioteknik-bananerna och så vidare. Avtalet kan tjäna som en förebild för resten av världen. Europeiska unionen och Förenta staterna är världens två största handelsblock och dessutom varandras viktigaste handelspartner. Ett bilateralt avtal mellan två tongivande handelsblock gör det möjligt för Europeiska unionen och Förenta staterna att utveckla en överförbar handelsmodell som överensstämmer med den multilaterala handelsramen och särskilt Världshandelsorganisationens regler.
Min politiska grupp beklagar dock djupt att rådet givit kommissionen mandat att förhandla och redan har antagit en handlingsplan utan att invänta Europaparlamentets ståndpunkt. Jag håller med Mann och Kittelmann.
Ett nytt transatlantiskt ekonomiskt partnerskap får stora konsekvenser för medborgare och företag med avseende på sysselsättning och välfärd. Därför är det absolut nödvändigt med demokratisk kontroll. Det är nämligen bara då som projekt kan få det stöd det behöver bland medborgarna. Min grupp välkomnar därför förslaget från Mann att inrätta ett blandat parlamentariskt utskott eftersom konfliktlösningar, det visar sig gång på gång, som har uppnåtts på tjänstemanna- eller regeringsnivå, fortfarande avfärdas av den amerikanska kongressen. Strukturella förhandlingar mellan parlamentsdelegationerna och mellan parlamentsledamöter kan måhända göra slut på det. Jag uppmanar alltså på nytt kommissionen och rådet att sluta med att endast prata med amerikanerna på sin egen nivå och engagera parlamentet mycket mer, och inte hela tiden anta planer utan att invänta parlamentets reaktion.

Van Bladel
Herr ordförande, herr kommissionär! Sedan initiativet med den transatlantiska agendan har relationen med Amerika blivit synlig. Jag konstaterar dock att den inte är tillräckligt påtaglig och det kan den här handlingsplanen förbättra. Tyvärr har handlingsplanen kommit till stånd utan något som helst samråd med Europaparlamentet och därför stöder jag Manns förslag att inrätta ett blandat parlamentariskt utskott med den amerikanska kongressen och Europaparlamentet som en sista demokratisk motvikt i den nya förbindelsen.
Jag gratulerar för övrigt Mann till utformningen av och innehållet i hennes betänkande. Det nya partnerskapet kan förhindra att bilaterala handelstvister utmynnar i ett hot om sanktioner som i EU-bananpolitiken. Ändå så saknar jag några saker. Den audiovisuella klyftan tas enligt mig upp i för liten omfattning. Förenta staterna åker i det avseendet snålskjuts på den europeiska marknaden, medan de från sin sida inte lämnar något utrymme alls. Det kan vi i EU med så många ståtliga kulturer absolut inte finna oss i. Oacceptabelt!
Dessutom hoppas jag att den framtida ekonomiskpolitiska dialogen framför allt tar upp ämnet antidumpning. Peijs har redan tagit upp det. Min grupp fäster dessutom vikt vid fasthållandet vid aquis communautaire och främst vid de allmänna tjänster som till stor del påverkar vårt sociala och ekonomiska sammanhang. De aspekterna får inte glömmas bort.
Slutligen, herr ordförande, bidrar partnerskapet till sysselsättningen. Mann har redan sagt det: Daimler Benz/Chrysler på båda sidor av havet. Jag hoppas ändå att det här initiativet inte bara skall främja nakna ekonomiska fakta utan främst de värden och kulturer som finns i förbindelsen Förenta staterna-Europa.

Herzog
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! En transatlantisk förbindelse som är av ömsesidigt intresse och positiv för världens övriga parter är en grundläggande politisk utmaning. Tre villkor behöver uppfyllas: verka för handel som är bättre förenlig med en hållbar utveckling och social välfärd, respektera multilateral solidaritet och åtaganden samt säkerställa en verklig demokratisk kontroll.
Genom att förkasta förslagen om multilateralt avtal om investeringar (MAI) och förslagen om transatlantisk frihandel har flera nationer i Europa betonat sina krav och visat att de inte instämmer i ett visst sätt att bedriva de yttre förbindelserna. Vi behöver en mer självständig och mer solidarisk europeisk union och vi ber våra amerikanska samarbetspartners om större lojalitet gentemot de åtaganden som de har undertecknat. Förenta staterna åstadkommer nya spänningar i handelsförbindelserna och respekterar inte åtagandena från London i fråga om de extraterritoriella lagarna. Vi måste påminna dem om att Förenta staternas stora underskott i handelsbalansen har en direkt koppling till deras privilegium att låta andra länder finansiera deras tillväxt.
Europaparlamentet står därför inför en inkonsekvens: en ny start för den amerikanska handelsaggressiviteten och vår oro för hur dialogen skall utvecklas. Det är på dessa villkor som vi sannolikt blir tvungna att ta andra politiska initiativ. Till att börja med noterar vi det transatlantiska ekonomiska partnerskapet och handlingsplanen. Vi gläds åt att det inte handlar om att överta NTM-projektet. Detta projekt var särskilt farligt genom sin målsättning med frihandel för tjänster och för att det främjade den bilaterala förordningen med risk för att kväva multilaterala framsteg.
Vi är också nöjda med att vissa bestämmelser i draft for Action plan avlägsnats av rådet, särskilt ett avtal om bilateralt stand still, som skulle ha stoppat utvecklingen av gemenskapsreglerna, och vi är också nöjda med att rådet återtar sin del av kontrollen genom att placera de bilaterala förhandlingarna under mandat.
Vi vill slutligen betona behovet på att utveckla en ny politisk doktrin för unionen, såväl för innehållet i förhandlingarna som för den demokratiska kontrollen. Vi vill tillsammans med amerikanerna diskutera de framtida förhandlingarna i WTO, men har effekten av Uruguayrundan märkts? Vet vi vad vi vill säga om de nya områdena samhälle och reglering? Vi skall inte i partnerskapet förbereda en grund till avtal mellan två elefanter - Förenta staterna och Europa - före nästa århundrade. Dialogen måste fortsätta att vara utforskande och vi har andra vänner som vi kan fråga.
När det gäller de bilaterala förhandlingarna vill vi diskutera dem från fall till fall. Vi måste försvara sysselsättningen och våra industrier, vilket skulle kräva att man förstärker deras solidaritet innan förhandlingarna genomförs.
Slutligen vill jag betona att våra institutionella förfaranden vittnar om ett politiskt och demokratiskt underskott. Vi kräver att rådet, liksom kommissionen, informerar och rådfrågar Europaparlamentet före och under dialog- och förhandlingsförfarandet. Samrådet med samhället, vilket i dag är obefintligt, måste organiseras. I det hänseendet åligger det Europaparlamentet självt att spela en viktig roll gentemot företag, fackföreningar, föreningar och den allmänna opinionen.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! För att undvika alla missförstånd redan från början, vi är måna om goda förbindelser till USA. Men inte på det sätt som ni föreställer er det hela, sir Leon Brittan. För er handlar det främst om att undanröja så kallade handelshinder och till dem räknar ni väl även den politiska medbestämmanderätten. Ni förlorade stort igen i rådet i våras beträffande den nya transatlantiska marknaden, nu är det en nedbantad version av det transatlantiska partnerskapet (TEP) som gäller, som en förklädd MAI så att säga.
Men hur skall vi kunna applådera för ett på förhand uppgjort spel? Förhandlingsmandatet för TEP har givits för länge sedan. Vi i utskottet fick inte veta det förrän omröstningen var över. Det är absurt! Och ännu absurdare är innehållet på många punkter. Det står ingenting om utarbetandet av gemensamma program för en hållbar utveckling av världsekonomin, för åtaganden om en förbättrad livskvalitet, för en minskad förbrukning av de naturliga resurserna, för ett stärkande av det multilaterala systemet. Tvärtom, Charline Barschifsky förklarade den 28 juli vad det egentligen handlar om för USA: s del: om rättigheterna för USA: s industri, om att genomdriva den amerikanska patentlagstiftningen, om att knäcka de europeiska skyddsrättigheterna på det biotekniska området, om koncernintressen hos USA: s bananproducenter, om Helms-Burton, om kött med hormoner och genförändrade livsmedel på den europeiska marknaden.
Sir Leon Brittan, ni skulle väl helst i enlighet med er nyliberala filosofi vilja offra alla europeiska och nationella standarder på frihandelns altare. I stället för att ständigt koka ihop nya projekt, borde ni läsa på läxan! Ni gav efter för Helms-Burton, i stället för att satsa på WTO. Resultatet blev att det nu är 5 911 förfaranden som har inletts mot europeiska företag. Nu bryr sig USA inte om WTO utan hotar med ett 100-procentigt påslag på de europeiska produkterna, om inte EU ger efter för USA: s intressen i banankonflikten. Vi har väntat sedan september på ett svar från er om Echelon, detta obeskrivliga kapitel om underrättelsetjänsten EU/USA. Vi i De gröna vill åtminstone inte att man genom tvivelaktiga handelsavtal i frihandelns tecken upphäver fler av de nationella och europeiska lagar för konsumentskydd, som man så mödosamt kämpat sig till. Vi kan endast rösta för betänkandet under förutsättning att våra ändringsförslag antas.

Sainjon
Herr ordförande! Jag vill naturligtvis lyckönska Mann till hennes betänkande som jag totalt sett uppfattar som balanserat. Detta nya partnerskap är naturligtvis att föredra framför alla idéer om en gemensam marknad mellan Europeiska unionen och USA, vilket rådet med rätta motsatte sig i april i år. Handlingsplanen som i dag föreslås av kommissionen för att inrätta denna dialog är en ram inom vilken förhandlingarna skulle kunna äga rum under de kommande månaderna.
Det är t.ex. i mina ögon grundläggande att fastställa en gemensam strategi mellan Europeiska unionen och Förenta staterna för att påtvinga lägsta godtagbara sociala normer både för WTO och ILO. Det kan vara fördelaktigt att diskutera tjänster eller elektronisk handel, under förutsättning att det inte skadar staternas kulturella intressen, och jag tänker naturligtvis på audiovisuella hjälpmedel. Att inrätta ett världsomspännande ekonomiskt område inom elektronisk handel är enligt min uppfattning alldeles för tidigt, särskilt med vetskap om USA: s herravälde på Internet.
Denna ram skall därför tydligt fastställa gränserna för diskussionen såväl på det sociala och miljömässiga området som på det kulturella. Liknande handlingsplaner finns och fungerar som plattform för diskussionen mellan unionen och andra länder såsom Canada, Nya Zeeland eller Japan, men det finns en grundläggande skillnad mellan dessa länder och Förenta staterna, som består i att med dem förhandlar vi inte med revolvern mot tinningen. Ännu en gång hotar USA oss med att införa tullavgifter på 100 procent, som hotar t.o.m. överlevnaden för vissa av våra företag. Som av en tillfällighet kommer de nämnda produkterna från länder i unionen som producerar bananer.
Efter de berömda Helms-Burtonlagarna börjar Förenta staterna på nytt att tillämpa sin maktpolitik, och det kan vi inte acceptera. Vi underskattar inte de amerikanska multinationella företagens roll bakom Clintonadministrationen. Jag tänker på Chiquita när det gäller bananer, men jag tänker också på de amerikanska oljebolagen som försöker tvinga fram bombningen av Irak.
Det är anledningen till att jag anser att denna idé om partnerskap skall stoppas, och jag ber också kommissionen att utarbeta en förteckning över vedergällningsåtgärder mot vissa amerikanska företag. Låt oss sluta att vara naiva! Om amerikanerna vill klaga må de göra det, men inför WTO, och låt oss denna gång hoppas att instansen för biläggande av tvister lämnar ett tydligt domslut när det gäller bananerna. Under tiden anser min grupp att Manns betänkande, hur bra det än är, bör återförvisas till utskottet.

Souchet
Den senaste utvecklingen tenderar att på ett underligt sätt mildra den optimistiska tonen som genomsyrar Manns betänkande om framtiden för de transatlantiska ekonomiska förbindelserna. Det har föredraganden själv just erkänt. De fullständigt otillåtna hoten om handelsvedergällningar som olagligt har framförts av kongressen mot flera av våra stater, utöver förfarandet med att reglera WTO: s tvister inom ramen för " banan" -frågan, visar en okuvlig strävan efter unilateralism hos våra partners, trots att alla vet att den ekonomiska överlevnaden för hela regioner inom Europeiska unionen, och särskilt i franska utomeuropeiska departement, beror på om banankonflikten kan lösas.
Genom att den 21 oktober anta ett lämpligt ändringsförslag om finanslagen, artikel 211, som syftade till att förbjuda alla transaktioner knutna till ett märke som ansetts som konfiskerat, inrättade kongressen en ny bestämmelse med en tydlig extraterritoriell omfattning. Denna bestämmelse, som syftar till att blockera den kommersiella utvecklingen av företaget Pernod-Ricard på den amerikanska marknaden, utgör ytterligare ett bevis för att Förenta staterna, i stället för att avstå från unilateralismen, går framåt på vägen mot extraterritoriella sanktioner.
Detta brott som äger rum knappt sex månader efter att London-avtalen undertecknades gör att man mycket allvarligt ifrågasätter trovärdigheten i de åtaganden som förhandlades fram av kommissionen med våra amerikanska partners, och särskilt som kongressen inte förefaller beredd att rösta för de undantag som ingår i Londonavtalet, vilka ändå inte löser frågan om de amerikanska extraterritoriella lagarna. Om man till detta utnyttjande av unilaterala instrument, som inte kan undgå att påverka genomförandet av TEP, lägger avsaknaden av framsteg i förhandlingarna om de offentliga marknaderna och immaterialrätt, som är grundläggande områden för Europa, de olika ståndpunkterna om de framtida multilaterala handelsförhandlingarna, samt blockadattityden som noterades av Förenta staterna vid Buenos Aires-konferensen, är den nuvarande situationen mycket oroande och kräver stor stramhet från vår sida.
Denna stramhet är lätt att uppfatta när det gäller rådet, som särskilt sett till att det audiovisuella området och status quo när det gäller tjänster tydligt undantas från TEP. Denna stramhet hoppas vi att också kommissionen visar prov på. Kanske rådet känner viss oro apropå detta, eftersom det ansåg det nödvändigt att formellt påpeka " att kommissionen inte utan rådets godkännande kan delta i de framtida multilaterala handelsförhandlingarna för unionens räkning, bl.a. på det audiovisuella området" .
Det är synd, herr ordförande, att föredraganden i beaktandemeningarna nöjer sig med att beklaga den institutionella assymetrin och inte nämner de olika och viktiga orosmoment som kan ha stor betydelse om de inte behandlas med tillräcklig fasthet från europeisk sida, nämligen utvecklingen av handelsförbindelser med Förenta staterna och genomförande av det transatlantiska ekonomiska partnerskapet.

Martinez
Herr ordförande! Förenta staterna-Europa, det är en gammal debatt. I dag återkommer vi till den i tre olika sammanhang. Herr kommissionär: Förenta staternas handelsunderskott som alla har talat om, förhandlingarna i Världshandelsorganisationen, som är multilaterala, och man förstår inte varför detta tal om bilateralt, utom om man vill erinra om de dåliga erfarenheterna av Blair House och er kollega Franz Andriessen, i början av 1990-talet; och slutligen naturligtvis den amerikanska traditionen med big stick- politiken, med angrepp på Irak, imperialismen på det audiovisuella området eller egoismen i Rio. Allt detta gör att man kan tvivla på Förenta staternas uppriktighet. Alla - både Sainjon och andra - erinrade om " bananärendena" , unilaterala tullavgifter på 100 procent, Helms-Burtonlagarna, Libyen, Iran, Pernod-Ricard, etc.
Detta, herr ordförande, får mig att ställa två frågor. För det första: strategin, principen, filosofin. Är världsomspännande handelsförhandlingar nödvändiga för nationernas rikedom? GATT-avtalet undertecknades 1994. Var det detta som gjorde Japan, Brasilien, Korea och Thailand rika? Har arbetslösheten minskat? Och omvänt förkastade man MAI, det multilaterala avtalet om investeringar. Vem har lidit av det? Ingen. Sanningen är den att världshandeln, trots vad man vill låta påskina, enbart spelar en underordnad roll. Låt oss ta marknaden för nötkött, t.ex. Den motsvarar inte ens 10 procent av vår produktion. Om vi hade en annan politik än artikel 104c i Maastrichtfördraget, en annan politik än svångremspolitik och ransonering, skulle vi ha en inrikes efterfrågan som befriade oss från absurditeten med att sträva efter yttre avsättning.
För det andra: hur kan man ha en oberoende handelspolitik när man inte har en oberoende utrikespolitik, när man inte har en oberoende militärpolitik, när man beter sig som man gjorde i Irak, landet med Hammourabilagen, Babylons land? Jag träffade Tarek Aziz för tre veckor sedan och han ställde följande fråga: " Jag erbjuder Europa de bästa fyndigheterna söder om Irak. Varför accepterar Europa dem inte?" Sainjon gav er svaret: när marknaden är världsomspännande, har man inga bilaterala förhandlingar. Vi är ett parlament, inga försäljare, vi är inte en handelskammare, vi är folkets företrädare.

Barón Crespo
Herr ordförande! Jag ber om ordet för att uttryckligen ge mitt stöd åt Mannbetänkandet. Eftersom debatten huvudsakligen centreras till mera ytliga frågor, i stället för att gå djupare in på de frågor som tas upp betänkandet, så vill jag säga att det till en början kan se ut som om vi erbjuder en olivkvist medan våra nordamerikanska vänner gräver ned stridsyxan. Jag tror faktiskt inte att det är så, många av de argument vi använder oss av för att beskriva den nordamerikanska imperialismen skulle vi européer ha kunnat tillämpa på vårt eget förflutna.
Jag tycker dock att vi måste ge våra nordamerikanska vänner och allierade klara besked. För det första, den associering som går under namnet transatlantiskt partnerskap innebär att vi i grund och botten delar på ansvaret, inte bara bilateralt utan multilateralt, i en globaliserad värld, och nu talar vi inte bara om affärstransaktioner. Det handlar om affärstransaktioner, men det handlar också om ett delat ansvar, och än mer nu gentemot omvärlden och då främst i finansiella sammanhang, dessutom bör vi ha i åtanke att vi står i begrepp att införa euron.
Detta är enligt min mening det första budskapet vi måste ge, och personligen har jag aldrigt tyckt om att systematiskt hålla mig på defensiven. Jag tror att vi européer har goda skäl och tungt vägande argument när vi påstår att en marknad och en relation måste vara civiliserad och bilateral och att man inte bara kan underkasta sig ena partens föreskrifter, ena partens andliga klimat - för att citera en film - " Ensam inför faran" (High Noon ) där sheriffen är den som ensam stiftar lagar. Jag menar att vi måste vara två kompanjoner på lika villkor.
Det andra orosmomentet, vilket jag tror att vi klart och tydligt måste påtala för våra nordamerikanska vänner, är att vi inte delar den unilaterala visionen och sättet att se på managed trade - reglerad handel - som Förenta staterna håller fast vid och som inte bara kommer till uttryck i lag 301 och i överlag 301 utan också i de extraterritoriella lagarna, som till exempel Helms-Burtonlagen och D'Amatolagen, bortsett från de åtgärder som kränker Världshandelsorganisationens bestämmelser.
Jag tycker att betänkandet återger vårt sätt att se på saken. Det är uppenbart att vi måste göra mera. Det första vi måste göra är till exempel att samordna kommissionen, rådet och parlamentet, en samordning som just nu inte existerar. Bortsett från att rådet icke är närvarande, så tar man där beslut utan att rådfråga parlamentet. Jag menar att vi måste visa att vi, som Förenta staterna, har en gemensam vilja. När vi klarar av detta så kommer de säkert att lyssna på oss.

Pomés Ruiz
Herr ordförande! För det första vill jag tacka Mann för ett väl genomfört arbete, hon kan räkna med vårt stöd. Samtidigt vill jag tacka kommissionären för de ansträngningar som görs för att på bästa sätt komma överens med andra sidan Atlanten.
Den goda idén med den transatlantiska dagordningen håller på att bli något urvattnad, sedan rådet i april beslutade sig för att vidta vissa åtgärder som vi kanske inte kan stödja. Jag instämmer till fullo med Enrique Barón om att vi måste komma väl överens, så väl som det bara går. Herr kommissionär, ni nämnde att den som har makten inte har några rättigheter. Men med eurons införande, med Europeiska unionens institutionella utveckling, med en union mellan elva länder - som sedemera blir fler - skall vi nog få se vem som kommer att ha makten. Rätten måste dock ligga hos myndigheterna, som vi måste lära oss att använda för att lösa konflikter.
Som utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har sagt, så är det viktigt att försöka undanröja existerande hinder, och det är verkligen inte bästa läge för detta nu. Den asiatiska exporten eller banankonflikten är knappast något som kan uppmuntra oss. Vi måste dock kunna nå multilaterala överenskommelser inom ramen för WTO, överenskommelser som är förenliga med vårt fädernearv, den gemensamma jordbrukspolitiken, Lomékonventionen, associeringsavtalen och utvidgningen.
Herr kommissionär, ni skall veta att parlamentet kommer att ge er sitt stöd, så att vi kan börja dua våra amerikanska vänner, så långt som nu rättsreglerna tillåter, men det är ingen tvekan om att det kommer att bli nödvändigt att ta med denna kammare i beräkningen. Så länge som kammaren kan stödja era krav, befinner ni er i ett bättre förhandlingsläge, befinner vi oss i ett bättre förhandlingsläge. Det är oacceptabelt att våra företag fortfarande har problem med att få tillträde till den offentliga upphandlingen i Förenta staterna, liksom en lång rad av andra problem som det inte passar sig att i detalj ta upp just nu.
Vi instämmer med betänkandet, vi hoppas att datum är fastlagda för att nå målen, och att vi kan finna en väg att på bästa möjliga sätt komma överens med amerikanarna.

Teverson
Herr ordförande! Jag vill inrikta mig på ett enda område. Jag har läst rapporter - också från kommissionen - som har kryllat av tre eller fyra bokstäver långa förkortningar. Den enda som saknas är GMO, genetiskt modifierade organismer. Om det finns ett område där den allmänna opinionen i Förenta staterna och Europa skiljer sig från varandra så är det här. I Europeiska unionen motsätter sig konsumenterna i hög grad genetiskt modifierade livsmedel och regeringarna i Luxemburg och Österrike går emot den gällande europeiska politiken. Å andra sidan ökar i USA andelen grödor som har modifierats genetiskt och andelen majs som nu odlas med hjälp av genetisk modifiering är relativt hög.
Sedan har vi dessa tappra försök att avlägsna handelshindren mellan dessa två stora handelsblock. Min fråga till kommissionären är: På en marknad av det slag han föreslår, hur skyddar vi europeiska medborgares behov inom folkhälso-och miljöområdet, såsom de illustreras av frågan genetiskt modifierade organismer?

Donnay
Herr ordförande! Förbindelserna mellan Förenta staterna och Europeiska unionen är mycket privilegierade. Vi utgör den första handelsförbindelsen i världen. Projektet med ett nytt transatlantiskt ekonomiskt partnerskap innehåller därför stora förhoppningar för våra respektive ekonomier. Det bekräftar på nytt målsättningarna med ett multilateralt samarbete mellan Europa och USA.
En världsomspännande ekonomi kräver denna regelbundna dialog av oss, men händelserna nyligen gör att jag fruktar att det utökade partnerskap, som vi uppnått efter månader av arbete och förhandlingar, äventyras om en av parterna inte tillämpar principerna som är grunden för detta partnerskap.
Hoten om unilaterala sanktioner som Förenta staterna låter sväva över europeiska produkter som bananer och kött, är åtminstone oroande för framtiden. En lösning måste sökas på denna tvist inom ramen för WTO, dvs. via den multilaterala, lagliga vägen.
I vilket fall som helst skulle tillämpningen av unilaterala sanktioner från Förenta staterna mot europeiska produkter vara oacceptabel och allvarligt skada det förtroende och samarbete som präglar våra förbindelser.
Jag instämmer med föredraganden, som jag vill lyckönska till ett utmärkt arbete, och insisterar på att parlamentet så mycket som möjligt inbegrips i och informeras om utvecklingen av de transatlantiska förbindelserna. Jag instämmer också helt i förslaget till att inrätta en interparlamentarisk grupp USA-Europa.

Seppänen
Herr ordförande! Den franska vänsterregeringen fällde i OECD MAI-avtalet som den betraktade som ett hot mot sitt självbestämmanderätt i sociala, arbetslivs- och miljöfrågor. Tack, Frankrike. Den nya bokstavskombinationen TEP, Transatlantic Economic Partnership , innehåller samma problem som MAI. TEP är en rensad version av MAI, konstaterade Kreissl-Dörfler, och han har rätt. Det är samma skelett som man nu håller på att omsluta med muskler.
Frihandel, som inte är människornas utan marknadens frihet, innebär ofta ett anfall mot konstruktioner som nationalstaterna har byggt för att skydda människor och natur. De har konstruerats i gott syfte. Marknadskrafterna bär varken socialt eller ekologiskt ansvar. Konsumenterna i Europa och i USA till exempel har grundligt annorlunda syn på vilka livsmedel som är hälsosamma. Vi vill inte äta hormonkött. Vi vill inte äta soja, majs och potatis eller andra amerikanska nylivsmedel som genom genmanipulation gjorts giftbeständiga. Ett specifikt problem är avtalet om ömsesidigt godkännande av produkterna: godkänt på ett håll, godkänt överallt.

Lannoye
Herr ordförande! Jag skulle vilja göra flera kommentarer. Den första är att jag är förvånad över att Förenta staterna tillämpar unilaterala repressalieåtgärder mot Europeiska unionen. När det gäller bananerna är det ganska tydligt. Det förvånar mig att man är förvånad, eftersom det faktiskt inte är första gången. Förenta staterna utövar denna sport sedan lång tid tillbaka och utan att här bedriva någon primär antiamerikanism bör vi ändå komma ihåg det stora ärendet med Helms-Burtonlagarna där Europeiska unionen intog en mycket räddhågad attityd. Vi drog t.o.m. tillbaka vår anmälan till Världshandelsorganisationen - på grundval av vilken förordning eller vilken princip har jag ingen aning om - men det finns en dubbel attityd här: omedgörlig å ena sidan och kraftlös å den andra. Det förefaller mig därför som om det skulle vara dags att sätta stopp för denna obalans, särskilt som - jag skulle ändå vilja lägga till denna precisering - Förenta staterna på nytt nyligen har utmärkt sig genom sin omedgörlighet i Buenos Aires, där de fullständigt saboterade en absolut grundläggande konferens för jordens framtid.
Min andra kommentar gäller Europaparlamentets delaktighet i den process vi diskuterar i dag. Kommer vi att fortsätta att låta oss behandlas på detta sätt, under månadernas lopp? Jag för min del kan inte tillåta att man springer efter ett rörligt mål. Vi hade först MAI där jag tror att vi tillsammans med andra lyckats avvärja faran. Vi har den nya transatlantiska marknaden som rådet säger nej till, och nu serverar man oss det transatlantiska ekonomiska partnerskapet. Om jag tittar på vad detta projekt innehåller, har jag inte samma positiva bild som ett antal av mina kolleger. Jag tror att det i grunden handlar om att intensifiera och utvidga det bilaterala samarbetet med Förenta staterna, även om man naturligtvis lägger till den multilaterala dimensionen. Och i det hänseendet handlar det om att bl.a. göra principen om ömsesidigt erkännande generell, vilket förefaller mig ytterligt farligt, på områden som bioteknik, livsmedelskvalitet, miljö och socialförsäkring. Om parlamentet accepterar att inte ingripa på ett tidigt stadium i detta slag av debatt, tror jag att det gör sig löjligt och förlorar sitt anseende inför den allmänna opinionen.

Van Dam
Herr ordförande! De förbättrade handelsförbindelserna med Förenta staterna är att välkomna. Med tanke på tendensen med ökande globalisering, så är det värdefullt att ha en bra förbindelse med handelspartner som har jämförbara intressen. De enskilda medlemsstaternas positioner är ganska svaga i ett multilateralt handelssystem, särskilt sedan Världshandelsorganisationen upprättades. Därför har Europeiska unionen en uppgift här, särskilt när det även rör sig om att söka likasinnade handelspartner. Jag har dock ett antal randanmärkningar om den nya transatlantiska marknaden.
Tidigare i år antog parlamentet en resolution om aspekterna miljö, hälsa och konsumentskydd i världshandeln. Dessa aspekter är av mycket stor betydelse för den transatlantiska marknaden. I kommissionens meddelande tas inte tillräckliga hänsyn till det. Därför håller jag med föredraganden, Mann, som med eftertryck säger att det inte får tummas på den europeiska lagstiftningen inom det området.
En annan randanmärkning som jag vill göra i samband med det nya transatlantiska partnerskapet har att göra med Europeiska unionens plats i multilaterala organisationer och avtal. Unionens ställning bör därvid vara oberoende av Förenta staterna, främst om det gäller debatten med och om utvecklingsländer. Då menar jag inte de så kallade bananpreferenserna som nämns i ändringsförslag 4. Jag menar garantin att Europeiska unionen på grund av den nya transatlantiska marknaden inte skall förhindras att sträva efter en hållbar utveckling och en rättvis fördelning av välfärden över hela världen. Den nya transatlantiska marknaden får inte heller leda till att motsättningarna mellan nord och syd blir större. Samma sak gäller andra initiativ till samarbete mellan utvecklade länder, såsom det multilaterala investeringsavtalet.
Slutligen ber jag om uppmärksamhet för de kulturella frågorna på den transatlantiska agendan. På det området finns det viktiga skillnader i Europeiska unionens och Förenta staternas tillvägagångssätt. Europeiska unionens medlemsstater har till exempel ett annat system för skydd av äganderätten. På frågan om det skall införas avgifter för tillhandahållande av böcker via Internet så får inte svaret bestämmas av amerikanerna. Europas kulturella identitet får inte utlämnas till den fria marknaden.

Blot
Herr ordförande! Betänkandet från vår kollega är mycket diskret när det gäller den djupt asymmetriska karaktären av de ekonomiska och handelsmässiga förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna.
Ändå har alla föredraganden av yttranden - vars betänkanden återfinns som bilaga - hänvisat till denna bristande symmetri, med andra ord till den dominerande inverkan Förenta staterna har på Europa på ett unilateralt sätt. Denna dominerande inverkan är ingen ny uppfinning. Den var föremål för en teori, redan för flera år sedan, av professor Francois Perroux vid Collège de France i Paris.
Utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor är förvisso fullständigt stumt på denna punkt, trots att det kanske just är inom försvar och beväpning som Europa på det mest allvarliga sätt är utsatt för amerikanskt leadership , så att vi t.o.m. accepterar maktpolitiken som Förenta staterna i dag bedriver mot en europeisk stat som Jugoslavien.
Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik å sin sida erinrade med rätta om att diskussionerna med Förenta staterna om den transatlantiska marknaden borde respektera gemenskapens regelverk, bl.a. på jordbruksområdet, när det gäller associeringsavtalen och Lomékonventionen, vilket är långtifrån självklart.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt erinrade om att det problem som uppkom genom de unilaterala Helms-Burton-och d'Amatolagarna ännu inte lösts. Utskottet för sysselsättning och socialfrågor fruktar att Europa förlorar arbetstillfällen inom jordbruket vid dessa transatlantiska förhandlingar. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd fruktar i punkt 4 i sitt yttrande diskrimineringar på bekostnad av den europeiska industrin. Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media preciserar i punkt 5 att de europeiska TV-programmen endast utgör 2 procent av den amerikanska marknaden och att den amerikanska produktionen fullständigt dominerar denna sektor i Europa. Det är verkligen en unilateral handel där européerna spelar rollen som " underkastad koloni" .
De federala amerikanska staterna känner sig inte alltid bundna av avtalen som undertecknats av Washington. Vi har sett flera exempel på det, bl.a. när det gäller marknaden för elektroteknik redan för flera år sedan.
Man ser tydligt genom dessa kommentarer att Europa knappast är en satellitstat till Förenta staterna och betänkandet borde ha till uppgift att tala om det. De transatlantiska förhandlingarna borde ha som mål att återupprätta jämlikheten. Det är inte tal om det. Förslaget till transatlantisk marknad kommer i sin nuvarande utformning att ytterligare gynna de amerikanska ekonomiska krafternas kolonisering av Europa. Det måste förkastas.

Kinnock, Glenys (PSE).
Herr ordförande! Detta är ett förnämligt betänkande men jag måste säga att jag beklagar det sammanfaller med den djupa oro många av oss har givit uttryck för här idag om hotet mot vår ordning för bananhandel.
Kommissionen Brittan, jag hörde er säga i fredags i BBC att den pågående konflikten med Förenta staterna i själva verket inte handlar om bananer utan om handelsregler och förpliktelsen att åtlyda dessa. Jag måste säga - och jag vet att ni är medveten om detta - att de fattiga jordbrukarna i Västindien inte kommer att bli imponerade över vad de kan komma att se som ett ganska teknokratiskt angreppssätt. De är förbryllade och skrämda av vad de betraktar som en hänsynslös attack från Förenta staterna mot ordningen för bananhandel. Om de skall odla en annan gröda, vilket har föreslagits, då - vilket ni själv har konstaterat - kommer de sannolikt att tillgripa odling av narkotika.
Därför är dessa principer mycket viktiga. Såsom ni så riktigt konstaterade tidigare, är Förenta staternas vapenskrammel och hotet om sanktioner mot Europeiska unionen någonting vi beklagar djupt, i synnerhet som det inte föreligger något som helst hot mot Förenta staternas egen ekonomi.
Det finns en rad frågor som vi behöver ställa. Är det troligt att denna konflikt handlar om regler; handlar den om hormoner i nötkött; handlar den om demokraternas stöd till Chiquitabananer? De västindiska bananer som hamnar på den europeiska marknaden står för endast sju procent av EU: s marknad för bananer och dessutom, om denna tvist handlar om WTO: s artikel 13, så finns det andra arrangemang mellan nord och syd som inte är helt förenliga med artikel 13. Jag hoppas att även Förenta staterna inser detta.
Detta är, hoppas jag, den sista akten i det banandrama som har pågått under många år. Det måste bringas i dagen vad det egentligen handlar om. Jag hoppas att Europeiska unionen är beslutsam och deklarerar att detta är en fråga om moral, en fråga om förpliktelser och ansvar inför våra traditionella leverantörer i Västindien i synnerhet. Jag hoppas att ni kommer att fortsätta att kämpa för verklig rättvisa för folken i Västindien, mot vad som av av alla oss uppfattas som en totalt oacceptabel attityd från Förenta staterna gentemot Europeiska unionen.

Valdivielso de Cué
Herr ordförande! Jag skall inte upprepa vad alla har sagt om betänkandets egenskaper eftersom allt viktigt redan har tagits upp, därför vill jag gratulera fru Mann för ett väl genomfört arbete. Å andra sidan saknar vi de mekanismer som skall förhindra unilaterala aktioner från Förenta staternas sida som står i strid med Världshandelsorganisationen och som skadar de bilaterala relationerna. Jag vill inte tala om bananerna. Hela världen har redan talat om dem.
De saknas också mekanismer för att tillmötesgå konvergerande aktioner gentemot tredje land, som i fallet med Kina och Japan. Viktiga frågor som databasskydd, patentskydd, upphovsrätt har inte tagits upp till diskussion. Jag saknar en liberalisering av den internationella telekommunikationen, produktansvar, harmonisering av tullärenden samt standardisering och förenkling av nödvändiga transaktionsuppgifter.

Amadeo
Herr ordförande! Vi är övertygade om att de transatlantiska förbindelserna skulle kunna utgöra en möjlighet för Europa, framför allt med tanke på de problem som fortfarande finns. Viktiga problem, om vi tänker på hindren för handelsutbyte och investeringar, men framför allt om vi tänker på regleringar och normer, som utgör de största hindren och, som alltid har varit orsak till ett flertal bilaterala konflikter, som har utvecklats under årens lopp.
Den nya transatlantiska marknaden skulle kunna tjäna till att skydda konsumenternas intressen med det uttalade syftet att före år 2010 avskaffa alla befintliga skatter för industriprodukter med stöd av nya avtal som förhandlas fram på basis av ömsesidigt erkännande, de så kallade MRA, som enligt vår åsikt bör kopiera den skyddsnivå för konsumenterna och det miljötänkande som ingår i Europeiska unionens regelverk.

Porto
Herr ordförande! Jag skulle för det första vilja understryka att jag alltid kommer att vara den förste att förespråka tätare förbindelser med USA: det handlar om världens två största block, vilka har ett speciellt ansvar. Vi anser att vi, utöver bilaterala förbindelser som förenar oss, måste komma överens och stärka de multilaterala mekanismerna, eftersom vi bara inom denna ram, bortom USA: s och Europas intressen, kan ta hänsyn till de mindre ländernas intressen.
Jag kan naturligtvis inte låta bli att här betona det steg bakåt som togs vad gäller bananerna. Och det som är säreget här är det oproportionerliga mellan de vidtagna åtgärderna och de omständigheter det handlar om. Vad gäller bananerna, handlar det om bananerna på Madeira - varför jag som portugis inte kan låta bli att tala om ämnet -, Kanarieöarna och vissa AVS-länder. Det handlar om sociala problem för dem som inte har några alternativ. Om det inte ges ett litet stöd till bananproduktionen är det inte möjligt att finna några alternativ.
Det sista jag vill säga är att det handlar om en dålig indikator - vi hoppas att det inte dyker upp fler, vilket för övrigt föredraganden Erika Mann fruktade, vilken jag gratulerar. Jag hoppas att problemen övervinns och att ett förstärkt samarbete mellan USA och Europa kommer till stånd, vilket jag anser skulle gagna både dessa två områden, och världen i sin helhet.

Elles
Jag vill stödja föredragandens, Manns, utomordentliga betänkande, och det modiga förslag som kommissionären lagt fram här idag, av tre skäl.
För det första kommer TEP att ge oss en möjlighet att finna ramar för diskussioner kring multilaterala frågor med Förenta staterna. Alla som är inblandade i multilaterala förhandlingar vet att, om inte Europeiska unionen och Förenta staterna är noggrannt förberedda, kommer förhandlingar såsom de förberedelser inför världshandeln som vi förväntar oss i samband med milleniumrundan, inte att ske. Det är det första skälet.
För det andra vad gäller en bilaterala relation, vill vi på lång sikt se ett bredare partnerskap. Detta är inte liktydigt med Förenta staternas kolonisering av europeiska beslut, det är ett partnerskap grundat på bredare ekonomiska aspekter som kommer att innefatta monetära frågor och vissa säkerhetsaspekter när Amsterdamfördraget undertecknas.
Den sista punkt jag vill ta upp är att det inte kommer att fungera, som vår föredragande har konstaterat, om vi inte har en parlamentarisk dialog - en dialog om lagstiftningen - eftersom de problem vi haft vad gäller Kuba, de problem som vi har haft med bananer, kommer från USA: s kongress och därför behövs en parlamentarisk dialog byggd på jämlikhet, balans och verkligt innehåll för att detta viktiga initiativ skall lyckas.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Jag vill också tacka Mann för ett väl genomfört arbete, samtidigt vill jag tacka kommissionär Brittan för att han klart och tydligt uttalade sig i frågan, såväl häromveckan som i dag i denna kammare.
Våra amerikanska vänner och partner förstår tyvärr inte något annat språk än kraftens och styrkans språk. Det är verkligen mycket anmärkningsvärt att samtidigt som Europeiska unionen stod i begrepp att godkänna handlingsplanen för att avsluta den transatlantiska ekonomiska associeringen, omintetgör våra vänner från Förenta staterna spelreglerna, kränker tydligt och klart de åtaganden som har gjorts i Världshandelsorganisationen och överraskar oss med en serie unilaterala åtgärder.
Erfarenheten har tyvärr lärt oss att Förenta staterna bara tar Europeiska unionen på allvar, när vi agerar med beslutsamhet, när vi agerar med kraft och övertygelse, som till exempel när vi begärde en panel i Världshandelsorganisationen med anledning av bestämmelserna för extraterritoriell inverkan, till exempel Helms-Burtonlagen. Däremot respekterar de oss inte när vi låter tidsfristen preskriberas.
Genom att så påtagligt ansvarslöst briljera menar jag att Förenta staterna - som mycket riktigt Brittan nämnde i eftermiddags - har ställt sig utanför rättssamhället och låtit styrkan ta överhanden över lagen.
Herr ordförande, jag tycker att de åtgärder som Europeiska unionen har vidtagit beträffande de transatlantiska förbindelserna vittnar om säkert omdöme, generositet och god vilja. Därför menar jag, herr ordförande, att tiden är inne för kommissionen att agera med samma vapen och att vi bör skjuta upp förhandlingarna till dess man tar sitt förnuft till fånga.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Salafranca.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till kommissionen (B4-0705/98).

Ordföranden
Fråga nr 42 från Ursula Stenzel (H-1048/98):
Angående: ECB
I början av 1999 startar den europeiska monetära unionen, där EU: s framtida politik kommer att bestämmas av ett centralbanksråd som är oberoende av politiken och ålagt att ha inre stabilitet för penningvärdet som sitt mål.
Den nya tyska förbundsregeringens uttalanden om att penningpolitiken i ökad grad bör tas i anspråk för den totala ekonomiska utvecklingen och även skall sörja för tillväxt och sysselsättning är oroväckande. Det är nämligen just den omständigheten att ECB skall ha hand endast om penningpolitiken som gör det motiverat med att ECB skall vara oberoende.
Hur ser kommissionen på denna utveckling som har skett på sistone? Hur bör man i detta sammanhang bedöma kommissionens förslag om att det bör göras en mera markerad åtskillnad mellan konsumtions- och investeringsutgifter i samband med alltför höga nationella budgetunderskott? Ordet går till kommissionär Flynn för att besvara Urusula Stenzels fråga.

Flynn
I sin egenskap av beskyddare av fördraget, vill kommissionen påpeka att artikel 107 i fördraget garanterar ECB: s självständighet liksom de nationella centralbankernas, i deras utförande av de uppgifter och plikter som de har tilldelats via fördraget och via ECBS: s stadga. Kommissionen vill här erinra om att huvudmålet för ECBS är att säkra prisstabiliteten. Artikel 105 i fördraget tillägger att utan att inverka menligt på målet om prisstabilitet, skall ECBS stödja gemenskapens allmänna ekonomiska politik med syfte att bidra till uppnåendet av gemenskapens mål såsom dessa har fastslagits i artikel 2.
Dessa mål handlar bland annat om att gynna en hållbar och icke-inflatorisk tillväxt och en hög sysselsättningsnivå samt social trygghet. Det finns ingen orsak för kommissionen att lägga fram ett nytt förslag. I enlighet med fördraget har den alltid tagit hänsyn till den specifika delningen av investeringskostnaderna i allmänna underskottet i den offentliga sektorns finanser, vilket dess rekommendation av den 25 mars 1998 gällande medlemsstaternas kvalificering för deltagande i den ekonomiska och monetära unionens tredje etapp vittnar om.
Kommissionen vill, emellertid, påpeka att hållbar tillväxt inte är möjlig utan en minskning av det offentliga underskottet, att minskningen av det offentliga underskottet inte är förenligt med en bibehållen investeringsnivå och den gyllene regeln - nämligen att det offentliga underskottet bör vara mindre än den offentliga investeringsvolymen - är en princip för en sund finans- och investeringsstrategi för Europeiska rådet i Wien som följer på Europeiska rådet i Pörtschach.

Posselt
Herr ordförande! Herr kommissionär, jag undrar bara om ni redan har hört talas om ändringen för det tysk-franska toppmötet mellan Strauss-Kahn och Lafontaine, där frågan kastades ut, om den så kallade stabilitetspakten kan ställas till förfogande om några år. Hur ser kommissionen på den frågan och hur ser den över huvud taget på Europeiska centralbankens oberoende ställning? Behövs det ytterligare säkerhetsåtgärder här?

Flynn
Jag har inte de exakta detaljerna gällande den fråga ni hänvisade till. Det kanske vore bättre om min kollega, kommissionär de Silguy, svarade skriftligt på frågan. Jag vill bara säga att kommissionen skulle vara glad över en debatt mellan ECB och finansministrarna. Detta är ganska förståeligt, eftersom självständighet inte nödvändigtvis är liktydigt med isolering. Jag kommer med glädje att förmedla er synpunkt till kommissionär de Silguy.

Ordföranden
Fråga nr 43 från Robert J.E. Evans (H-1023/98):
Angående: Ömsesidighet vad gäller pensionärsrabatter i EU
Anser kommissionen att pensionärer som reser inom Europeiska unionen har anledning att utgå if att det vid erhållande av pensionärsrabatter inte görs skillnad på EU-medborgare, särskilt vad gäller rabatt på rese- och kulturarrangemang?
En av mina väljare besökte nyligen Italien och fick syn på att det erbjöds fritt inträde för pensionärer till ett monument. När personalen upplyste honom om att deras pensionärserbjudande bara gällde italienska pensionärer blev han mycket förvånad.
Genom att upprätta ett kort som allmänt erkännes för personer över sextio år skulle detta problem undvikas och säkerställa att pensionärer får de rabatter som de är berättigade till inom hela EU.
Kan kommissionen redogöra för om det till följd av kommissionens rekommendation av den 10 maj 1989 (89/350/EEG) gjorts några framsteg på detta område? Vill ledamot Flynn vänligen besvara Robert Evans fråga.

Flynn
Kommissionen instämmer med den ärade ledamotens åsikt om att det är önskvärt att pensionärer som reser till andra länder i Europeiska unionen bör främjas i sin begäran om valfria förmåner för pensionärer, av den stat som de besöker. Tyvärr vet kommissionen att sådana valfria förmåner i praktiken inte alltid är fritt tillgängliga för medborgare från andra stater än det som erbjuder förmåner.
EG-domstolen har granskat flera klagomål gällande diskriminering av personer från andra medlemsstater, som mottagare av tjänster. Till exempel har detta gällt nedsatt eller fritt inträde till museer eller andra offentliga byggnader samt nedsatta färdtaxor. Domstolen, som stöder sig på artikel 6 om diskriminering på grund av nationalitet och artikel 59 om frihet att tillhandahålla tjänster, har konsekvent fördömt diskriminerande förfaringssätt.
Kommissionen kommer att fortsätta att vara vaksam på upprätthållandet av respekten för grundläggande principer i gemenskapens lagstiftning och kommer, därhelst så är lämpligt, att tillgripa EG-domstolen. Dessutom, under nästan tio år, har kommissionen förhandlat med medlemsstaterna om införandet av ett unionsomfattande " över 60-kort" såsom begärdes i kommissionens rekommendation av den 10 maj 1989.
Genomförandet av denna rekommendation har förhindrats av praktiska svårigheter i flera medlemsstater. För att föra denna fråga framåt, stödde kommissionen en första studie av denna frågas genomförbarhet 1995 som syftade till att uppdatera och fördjupa den första. Denna studies slutrapport har mottagits och exemplar har givits till ledamöterna i Europaparlamentets interparlamentariska grupp om åldrande. Rapporten har också överlämnats till regeringskonferensens medlemmar i samverkansgruppen för äldre människor. Dess slutsatser och rekommendationer har fortfarande inte undersökts och diskuterats vidare med representanterna för medlemsstaternas regeringar.

Evans
Medan det finns vissa skäl till optimism i kommissionens svar, finns också vissa skäl till oro. Detta är en viktig fråga om byggandet av Europa för människorna och när människorna nekas rabatter för att de inte är bosatta i en viss medlemsstat är detta mycket skadligt för hela Europas anseende. Kommissionären hänvisade till kommissionens rekommendation för tio år sedan, men det tar lång tid. Detta är någonting som bör stödjas och som vi alla vill skall bära frukt.
Jag tänker också på en liknande satsning, nämligen ett europeiskt ungdomskort. Eftersom det inte finns någonting som talar för att vi om tio år inte fortfarande tittar på denna fråga om ett " över 60-kort" , kan kommissionären ge oss några skäl till optimism avseende ett europeiskt studerandekort? För ögonblicket tycks vi röra oss bakåt lika mycket som framåt.

Flynn
Herr Evans! Jag skulle inte vara alltför optimistisk. Jag vill verkligen inte hymla i denna fråga. Jag har försökt i ett flertal år, utan framgång. Det finns två huvudsakliga hinder för ett kort för äldre människor. Frågans art, dess form och dess administration varierar så mycket mellan medlemsstaterna. Hela frågan om subsidiaritet och proportionalitet dyker upp varje gång som jag försöker föra frågan framåt.
Vissa medlemsstater har ett kortsystem, andra inte. Förhållandena varierar: i vissa medlemsstater är ålder i sig nog, i andra kombineras ålder med inkomst och till och med hemvist. Ansökningsåldern varierar från 58 till 67. Många medlemsstater har decentraliserat och utlokaliserat administrationen och ansökningstjänsterna.
Det andra problemet är att bilden förändras oavbrutet. Det förekommer mycket kommersialism och privatisering, i synnerhet inom transportsektorn, och en stor del av ansvaret ligger i händerna på privata och halvoffentliga organ.
Det har alltså inte gått bra och jag finner det extremt svårt att nå en punkt där vi kan samordna hela systemet. Jag vill hoppas att det kan ske men, som ni säger, har det hittills visat sig omöjligt och jag hyser inget stort hopp inför den omedelbara framtiden.

Truscott
Jag vill tacka kommissionären för hans svar på frågan från Evans. Jag hoppas verkligen att kommissionen kommer att överväga att lägga fram detaljerade förslag om ett kort för personer äldre än sextio år inom en överskådlig framtid, trots svårigheterna.
Vill kommissionären ta tillfället i akt och fördöma den åldersrasism som är utbredd inom Europeiska unionen och fortfarande är ett betydande problem?

Flynn
Jag vill bara säga att kommissionen redan har tillkännagivit sin avsikt att i det sociala handlingsprogrammet för 1998-2000 inleda en debatt om användningen av den framtida artikel 13. Artikel 13 tillhandahåller lämpliga åtgärder för att bekämpa diskriminering grundad på kön, rasmässigt eller etniskt ursprung, religion, övertygelse, handikapp, ålder och sexuell läggning. Så vi undersöker möjligheterna till lagstiftning så snart som fördraget är ratificerat.
Jag har just tillkännagivit vår avsikt att inom programmet lägga fram ett meddelande om de frågor som ni har hänvisat till som en del av vårt bidrag till nästa års FN-år. Vi kommer att få en möjlighet att diskutera frågan vidare vid det tillfället.

White
Herr Flynn! Om ni håller andan för länge kommer ni att åsamka er en skada, och då kanske ni behöver ett sjukvårdskort. Jag vet inte om ni minns att vi för en tid sedan, som parlament, ledde ett initiativ och för er lade fram en modell för detta sjukvårdskort som ni försäkrade mig om att ni skulle arbeta för. Ni sade mig att införandet av sjukvårdskortet hade övervägts i republiken Irland. Sedan detta nämndes av min kollega Evans, vilka framsteg har gjorts i fråga om införandet av ett sjukvårdskort? Jag vill påminna er om att en av de möjligheter jag föreslog för er var att i stället för att välja en högteknisk version kunde vi välja något som helt enkelt var en elegant variant av E111.

Flynn
Ni vet att jag stödde införandet av detta kort. Jag har ägnat mycket tid åt att organisera det hela. Det har varit extremt svårt på grund av de svårigheter som jag har beskrivit för er, men vi kanske kan göra vissa framsteg. Kanske kan mera åtgärder vidtas på europeisk nivå för att bidra till förbättringen av informationsflödet. Det skulle också vara nyttigt att åstadkomma en uppdatering av de förmånssystem som finns tillgängliga, och försöka gynna en identifiering och ett utbyte av de tillvägagångssätt som är mest praktiska.
Kommissionen kan överväga att stödja utvecklingen av en hemsida om förmånssystem, tillgänglig för äldre människor inom unionen. Jag vet inte om ni anser att detta skulle vara till nytta, men det skulle kunna vara ett första steg i att bryta det låsta läget.

Ordföranden
Fråga nr 44 från Bernie Malone (H-0925/98):
Angående: År mot våld mot kvinnor 1999
Enligt uppgift har året mot våld mot kvinnor 1999 ställts in på begäran av medlemsstaterna.
Kan kommissionens ledamot, mot bakgrund av att det var parlamentet som i en resolution 1997 uppmanade till att utnämna 1999 till ett år mot våld mot kvinnor, förklara varför kommissionen både ekonomiskt och organisatoriskt var otillräckligt förberedd för att genomföra detta? Välkommen fru Wulf-Mathies, jag ber er vänligen besvara Bernie Malones fråga.

Wulf-Mathies
Herr ordförande, fru ledamot! Parlamentet framförde sitt önskemål om att utnämna ett europeiskt år mot våld mot kvinnor så pass sent att kommissionen inte hann utarbeta ett formellt förslag, säkra en lämplig finansiering och noggrannt planera verksamheterna. I ett försök att ändå tillgodose parlamentets önskemål har kommissionen föreslagit en kampanj med temat " våld mot kvinnor" . Åtgärderna för denna påbörjades redan i juni 1998, i samband med ett förberedande sammanträde under brittiskt ordförandeskap.
En första konferens om polisens roll vid bekämpandet av våldet mot kvinnor, i synnerhet mot invandrarkvinnor, kommer att äga rum den 1-4 december under österrikiskt ordförandeskap. Detta arrangemang kommer delvis att finansieras ur Daphne-programmet. En annan viktig konferens som kommissionen kommer att arrangera i samarbete med det tyska ordförandeskapet kommer att äga rum nästa vår. Bland annat kommer en rapport med analyser av relevant statistik från medlemsstaterna att läggas fram. Denna rapport håller för närvarande på att utarbetas av sakkunniga från alla medlemsstater tillsammans med den europeiska kvinnolobbyn. Även detta kommer att finansieras inom ramen för Daphne-programmet.
Kampanjens avslutningskonferens kommer att organiseras i samarbete med det finska ordförandeskapet. Kommissionen har dessutom planer på en utställning liksom flera seminarier. I övrigt kommer man att ta fram och sprida informationsmaterial, som framför allt skall användas i förebyggande syfte. Medlemsstaterna har uppmanats att i sina egna länder anordna arrangemang, som riktar sig både till den breda allmänheten och till icke-statliga organisationer. Kommissionen har även föreslagit att medlemsstaterna skall inleda en opinionsundersökning, en Eurobarometer, i ämnet. Sedan skall en rapport sammanställas till avslutningskonferensen, med en sammanfattning av alla de insatser som har genomförts eller påbörjats under kampanjen i medlemsstaterna. Det vore glädjande om även kandidatländerna ville delta i denna kampanj.
Jag måste ända reservera mig beträffande åtgärdernas genomförande, typ och omfattning, som är beroende av storleken på de ekonomiska och personella resurser som ni ställer till förfogande för år 1999. Därför kan inte kommissionen fatta några slutgiltiga beslut om kampanjen förrän efter antagandet av den totala budgetplanen i december 1998.

Malone
jag tackar kommissionären för hans svar.
Jag ställer vanligtvis inte frågor, eftersom jag inte tycker om att ödsla tid, men jag känner mycket starkt för denna fråga. Jag är besviken över att vi inte har kunnat göra större framsteg. Jag undrar om det faktum att ni inte hade tillräckligt med resurser till ert förfogande har någonting att göra med den rapport som i går offentliggjordes av revisionsrätten, och i vilken konstateras att en stor mängd arbete förhindras av att människor är anställda på mycket kortvariga entreprenader. Jag hoppas att så inte är fallet här.
Era planer är värda stort beröm och den kampanj och de punkter som ni har redogjort för är mycket bra. Men vi måste också föra kampanjen till skolorna. Utbildningsinsatserna är mycket viktiga.

Wulf-Mathies
Herr ordförande! Problemet med denna sena begäran var helt enkelt att vi måste hålla oss inom vissa tidsramar, när motsvarande beslut skall fattas av rådet, och därför blev vi försenade. Men det har inget med verksamhetsförhållandena i kommissionen att göra. Ni känner väl till kommissionens meddelande " on a medium-term Community action programme on measures providing a Community - wide support to Member States action relating to violence against children, young persons and women " . Här rör det sig om ett program som kommer att löpa åren 2000-2004 och där det säkert är meningsfullt att ta upp förslag om skolor. Ni känner till att en del av detta meddelande och av handlingsprogrammet är medvetandegörandet. Jag håller med er om att detta medvetandegörande måste påbörjas så snart som möjligt, så att man skapar en opinion bland befolkningen och en kunskapsnivå, där man inte längre accepterar våld mot kvinnor och där det finns utrymme för gemensamma åtgärder.

Ordföranden
Fråga nr 45 från Gerard Collins (H-1029/98):
Angående: EU-stöd till skolornas datorinköp
Vid primärskolan Shanagolden i Limerick på Irland har det nyligen öppnats ett nytt datorrum med åtta datorer. Där kommer lärarna att kunna arbeta med elever, också elever som deltar i stödundervisningen, och använda ny teknik som hjälp vid undervisningen av dem. Detta mål kunde uppnås endast som ett resultat av olika insamlingar och ett räntefritt lån.
Kan kommissionen ge en bild av vilka former av stöd som finns att tillgå på EU-nivå, i den mån det överhuvudtaget finns några, för att stödja inköp av datorer och/eller utrustandet av datorrum på primär- och sekundärskolenivå? Fru Wulf-Mathies jag ber er att besvara Gerard Collins fråga.

Wulf-Mathies
Herr ordförande, herr ledamot! Kommissionen medverkar aktivt till att förbättra de europeiska skolornas tillgång till den nya informationstekniken. Bland de åtgärder som redan har inletts och som kommer att inledas kan i synnerhet följande nämnas. För det första: Handlingsplanen " Att lära i informationssamhället" vars målsättning är att skapa ett nätverk av europeiska skolor, vidareutbilda lärare och ta fram strategier för att skapa ett innehåll.
För det andra: " Multimedialt läromedel" innehåller en sammanfattning av de didaktiska verksamheterna i åtta olika gemenskapsprogram. I samband med det gick det i december 1996 ut en gemensam inbjudan med temat didaktisk multimedia, där i synnerhet programmen Sokrates, Leonardo da Vinci, Ten och tre forskningsprogram deltog. Bland de 46 utvalda projekten utsågs projektet European Schoolnet och i det ingår medlemsstaternas utbildningsministerier. Programmet Sokrates målsättning är ett samarbete på europeisk nivå inom utbildningsväsendet och programmet främjar en samverkan i dessa frågor, i synnerhet inom ramen för åtgärderna öppen undervisning och distansundervisning. Förslaget om Sokrates II omfattar en ny åtgärd som skall främja ett kritiskt och ansvarsmedvetet införande av informationstekniken på skolor och universitet.
Slutligen finns det flera forsknings- och utvecklingsåtgärder i olika forskningsprogram som bidrar till att bygga upp en infrastruktur och ta fram medel för dess användning, skapa nya verktyg som simulering eller virtuella klassrum och stödja öppen undervisning och distansundervisning.
Inom gemenskapen finansieras tillhandahållandet av lokaler för skolor och av datorer i synnerhet ur medlemsstaternas eller kommunernas budget, i enlighet med subsidaritetsprincipen. De regioner som är berättigade till stöd ur strukturfonderna erhåller ytterligare medel ur de olika strukturfonderna som redan har finansierat en del av datorutrustningen till skolor för yrkesutbildning och vidareutbildning på Irland.

Ordföranden
Tack så mycket fru Wulf-Mathies. Gerard Collins är nöjd med ert svar.
Fråga nr 46 från Marie-Paule Kestelijn-Sierens (H-0968/98):
Angående: Tillstånd för en förbränningsugn i Drogenbos i strid med gemenskapslagstiftningen
Den 21 november 1997 gav det flamländska miljöministeriet tillstånd för byggandet av en förbränningsugn i Drogenbos i flamländska Brabant. Byggandet av denna förbränningsugn bryter bland annat mot närhetsprincipen, försiktighetsprinicipen och direktiv 80/779/EEG om gränsvärden och vägledande värden för luftkvalitet med avseende på svaveldioxid och svävande partiklar samt direktiv 85/337/EEG om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt. Anser kommissionen att den talan som väckts i ärendet av de närboende är välgrundad, och vilka åtgärder kommer kommissionen i förekommande fall att vidta? Fru Wulf-Mathies jag ber er att besvara fru Kestelijn-Sierens fråga.

Wulf-Mathies
Herr ordförande! Kommissionen håller för närvarande på att undersöka flera besvär i samband med den förbränningsugn i Drogenbos, som frågan gäller. På grund av dessa besvär bad kommissionens tjänsteenheter i slutet av augusti den belgiska regeringen om information. Svaret från de ansvariga belgiska myndigheterna håller nu på att prövas av kommissionen. Om den pågående undersökningen bekräftar att det föreligger ett brott mot gemenskapens miljölagstiftning, kommer kommissionen att besluta huruvida ett överträdelseförfarande skall inledas i enlighet med artikel 169 i Romfördraget.

Kestelijn-Sierens
Fru kommissionär! Jag tackar för ert svar, men jag skulle gärna vilja veta konkret när vi kan vänta oss ett beslut från kommissionen. Det rör sig nämligen här om ett mycket viktigt problem som är brådskande, eftersom det rör sig om en förbränningsugn som byggs i ett område med en och en halv miljon människor där gränsvärdena redan har nåtts när det gäller partiklar och kadmium. Jag vill gärna uppmana kommissionen att undersöka saken å det snaraste. Kanske kan ni ändå tala om inom vilken tidsperiod som kommissionen kan fatta ett beslut.

Wulf-Mathies
Fru ledamot! Vi är medvetna om att det här rör sig om en känslig fråga. Därför bad vi de belgiska regeringen om information, vilket vi också fick i oktober. Men var snäll och förvänta er inte, att jag skall ge ett konkret besked om hur lång tid prövningen tar. Vi vet att den här frågan väcker oro bland befolkningen i området, som därför har rätt att kräva att vi så snart som möjligt fastställer om det föreligger ett brott mot miljölagstiftningen eller ej.

Ordföranden
Fråga nr 47 från John Joseph McCartin (H-0945/98):
Angående: Lokala partnerskapsföretag i Irland
Är kommissionen medveten om att partnerskapsföretag i Irland (som erhåller stöd genom åtgärdsprogrammet för utveckling på lokal nivå i städer och på landsbygd under delprogrammet för integrerad utveckling av vissa missgynnade och andra områden) är bekymrade över att programmet kommer att avbrytas då det precis har kommit igång på allvar (i drift först 1996)?
Kan kommissionen med tanke på hur viktigt det är att åtgärda ogynnsamma förhållanden genom denna typ av ansträngningar på lokal nivå, åta sig att inkludera ett sådant program i de nya förordningarna för strukturfonderna? Jag ber fru Wulf-Mathies att besvara McCartins fråga.

Wulf-Mathies
Herr ordförande, herr ledamot McCartin! Vi anser att er oro beträffande partnerskapsföretagen är helt obefogad. Kommissionen har inga planer på vare sig en omprogrammering eller en nedskärning av medlen. Tvärtom, mot bakgrund av informationen från uppföljningskommittén för åtgärdsprogrammet för utveckling på lokal nivå i städer och på landsbygd, är kommissionen övertygad om att partnerskapsföretagen kommer att kunna fördela de programmedel som finns tillgängliga till slutet av 1999 inom ramen för TAI-program II mellan de olika projekten. Det gäller inte minst med tanke att man kan vänta tills nästa år med att utbetala alla de medel som har anslagits för de enskilda projekten.
Kommissionen skulle uppskatta om de nationella myndigheterna i sina regionala utvecklingsplaner kunde ta upp förslag på hur stödet till en integrerad utveckling kan fortgå, inom ramen för programplaneringen för nästa programplaneringsperiod. Man gläds över de framsteg som har skett inom ramen för det pågående programmet för stödet av den lokala socioekonomiska utvecklingen och utjämningen av orättvisor och är öppen för förslag på, hur man i fortsättningen skall kunna främja den lokala utvecklingen och framför allt bekämpa den sociala utslagningen.

McCartin
jag vill tacka kommissionären för hennes mycket uttömmande svar. En av mina farhågor gäller egentligen inte innevarande år eller nästa år utan det nya program som startar år 2000. Detta inleddes inte med det nuvarande strukturfondsprogrammet, eftersom de handlade om att få igång dem, i synnerhet i Irland.
För ögonblicket är människor på väg att lära sig vad det handlar om, samt försöker få i gång sitt program, och nu är de oroade över att det kanske inte fortsätter efter år 1999. Kommer ni att lägga förslag för att det skall fortsätta in i nästa program, så att de har ytterligare sex år på sig?

Wulf-Mathies
Herr ordförande! Jag kan förstå denna oro. Punkt 1: Det gäller först att genomföra alla åtagandebemyndiganden innan slutet av 1999, vilket innebär att man sedan kan finansiera åtgärder även år 2000.
Punkt 2: Kommissionen är i princip intresserad av att fortsätta att stödja lokala partnerskap under nästa programperiod. Men att säga att de skall ingå i de kommande programmen, utan att känna till den irländska regeringens programförslag skulle vara att gå för långt. Men eftersom vi tillmäter de lokala initiativen, i synnerhet lokala sysselsättningsinitiativ, stor betydelse i de nya förslagen till strukturfondsreformen, utgår jag från att det kommer att vara en gemensam önskan att vi fortsätter stödja sådana eller liknande åtgärder som en del av programmet.

Ordföranden
Fråga nr 48 från Konstantinos Hatzidakis (H-0973/98):
Angående: Dåligt utförda arbeten i samband med förverkligandet av den grekiska gemenskapsstödramen
Enligt uppgifter som nyligen har offentliggjorts i Grekland är en mycket stor del av de projekt som förverkligas inom ramen för den andra gemenskapsstödsramen och delvis finansieras med medel ur gemenskapens budget, i synnerhet projekt i anslutning till vägarbeten, dåligt utförda. I allmänhet följer de inte gemenskapens föreskrifter.
Dessa uppgifter offentliggjordes i samband med en rapport från den särskilda rådgivaren för kvalitetskontroll, en befattning inrättad av den grekiska staten. Av rapporten framgår att man kunnat konstatera låg standard på utförda arbeten inom alla de kategorier av vägarbeten som har undersökts. Graden av dåligt utfört arbete varierar mellan 26 procent och 95 procent. Det här är en mycket allvarlig sak, både om man ser till de dåligt utförda arbetena i sig, men också med tanke på det faktum att dessa i sin tur är en av de främsta orsakerna till det stora antalet trafikolyckor och dödsoffer i trafiken i Grekland.
Mot bakgrund av att dessa projekt finansieras med anslag från gemenskapen undrar jag om kommissionen skulle kunna upplysa mig om huruvida den, om man jämför med situationen i de andra medlemsstaterna, anser att det är naturligt med en så hög grad av dåligt utförda arbeten, och vilka åtgärder den tänker vidta för att sätta stopp för en fullständigt oacceptabel situation som denna. Fru Wulf-Mathies, jag ber er att besvara Konstantinos Hatzidakis fråga.

Wulf-Mathies
Herr ordförande, herr Hatzidakis! Det åligger endast medlemsstaterna, enligt den gällande gemenskapslagstiftningen, att genomföra de projekt som till viss del finansieras av strukturfonderna, dvs. enligt den gällande lagstiftningen är det medlemsstaterna som måste säkra den föreskrivna kvaliteten. Övervakningen av dessa arbeten är därför underordnad den nationella lagstiftningen. Vid tidpunkten för medgivandet av gemenskapens stödkoncept för Grekland för 1994-1999 lovade den grekiska regeringen kommissionen att vidta åtgärder, för att undanröja de kroniska svagheter som tidigare uppstått i samband med genomförandet av offentliga arbeten. Det var kommissionen mycket angelägen om, inte minst med tanke på det växande antalet nya projekt.
En av åtgärderna var att tillsätta en oberoende särskild rådgivare för kvalitetskontroll av projekt som gemenskapen är med och finansierar. I den första kvartalsrapporten från ESPEL konstateras att det fortfarande finns vissa kvalitetsproblem. De projektkontroller som utförs med hjälp av stickprov har ännu inte givit anledning till att ansöka om särskilda projekt. Därför lade det gemensamma ständiga utskottet, där även företrädare för kommissionen ingår, fram ett av de grekiska myndigheterna godkänt förslag om att kvalitetskontrollanten från och med den 1 juli 1998 inte längre skall använda sig av stickprov vid projektkontrollerna, utan i stället gå systematiskt och grundligt tillväga.
Resultaten av ESPEL: s andra kontroll kommer att presenteras om två dagar, nämligen den 19 november på sammanträdet för kontrollkommittén för gemenskapens stödkoncept. Först då kommer det att vara möjligt att identifiera kvalitetsbristen i de enskilda projekten och underrätta de ansvariga, och då bör man utgå från tre grupper: projekt med sekundära brister som företagen kan avhjälpa; projekt med avsevärda brister som visserligen inte påverkar säkerheten, till exempel i trafiken, men ger upphov till omfattande underhållskostnader. Dessa tilläggskostnader skall räknas bort från utbetalningarna till de berörda företagen. Den tredje kategorin: projekt med allvarliga brister som inte kan avhjälpas, de får företagen förbättra på egen bekostnad.
Kommissionen saknar underlag för en jämförande bedömning av kvalitetsproblemen i de enskilda medlemsstaterna. Men kommissionen gläds över förstärkningen av den oberoende kvalitetskontrollen i Grekland och har tät kontakt med de grekiska myndigheterna. Man kommer att prövar resultaten från den andra ESPEL-kontrollen och tillsammans med de ansvariga följa den vidare utvecklingen av projektbristernas åtgärdande.

Hatzidakis
Herr ordförande! Jag vet inte var jag skall börja, för en minut är väldigt litet tid för en fråga som denna. Fru kommissionär, samtidigt som ni vet att alla vi parlamentsledamöter kämpar för våra regioner och för en korrekt tillämpning av den andra gemenskapsstödsramen, för att erhålla extra anslag för det Santerpaket som följer, vill jag säga er att det i det här fallet faktiskt inte sker ett korrekt användande, och det kritiserar vi. Det rör sig om en skandal. Jag har siffrorna för det andra kvartalet, som har offentliggjorts i en rapport från den särskilda rådgivaren för kvalitetskontroll, enligt vilka det konstateras att föreskrifterna ej följs i en stor del av arbetena: det är över lag låg standard på de utförda arbetena. Det rör sig om en skandal, fru kommissionär, och jag skulle ärligt talat önska mig ett klarare svar. I en skriftlig fråga som jag nyligen ställde till er, angående arbetena på sträckan Patras-Aten-Thessaloniki, svarade ni att arbetena inte har reparerats trots att ni har bett om det, och att dröjsmålet är oroväckande. Jag vill alltså att ni mer exakt talar om vad ni ämnar göra med den grekiska regeringen, liksom att ni talar om, eftersom ni sade att ni har siffror att jämföra med, hur situationen är på annat håll. Förekommer det överträdelser och problem i samma omfattning även i andra länder? Jag skulle uppriktigt sagt vilja be om ett mer preciserande svar, för detta är en fråga av högsta prioritet för mitt land.

Wulf-Mathies
Herr ordförande, herr ledamot! Jag har inga sifferuppgifter från medlemsstaterna, men ni känner naturligtvis till att vi sedan flera år tillbaka håller på att genomföra förbättringarna av anbudsförfarandet för offentlig upphandling, och likaså vet ni att reformen av den offentliga upphandlingen har krävt lagförändringar som i ett demokratiskt förfarande måste gå via parlamentet. Därför har det hela tagit mycket längre tid än vi önskade. Men för ögonblicket är vi på god väg att få fram tillförlitliga uppgifter. Det skulle vara bra om vi nu tillsammans - ni med ert ansvar som ledamot och vi med vårt ansvar som kommission - kunde vänta på uppföljningskommitténs sammanträde och sedan göra en bedömning av den senaste undersökningen i fråga.

Trakatellis
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag skulle först vilja att ni talade om exakt vilka arbeten det är vi diskuterar, vilka entrepenörerna är och vilka de ansvariga var på de olika departement inom den grekiska staten som borde övervaka dessa arbeten. Det är omöjligt att vi skulle få reda på alla detaljer. För det andra skulle jag vilja be er att ni talar om för mig vilka åtgärder som har vidtagits i fråga om straffpåföljd för försummelser, för i ett skriftligt svar som ni gav mig sade ni att avsikten var att införa straffpåföljder, men jag har inte kunnat observera några åtgärder i den riktningen. Ämnar ni göra något angående detta? För det tredje, om det visar sig att dessa försummelser, som är mycket omfattande, verkligen har ägt rum, kommer anslagen i så fall att återkrävas? Det vill säga, riskerar Grekland att tvingas återbetala anslagen till Europeiska unionen och kommissionen?

Wulf-Mathies
Herr ordförande! Jag vill gärna försöka. Jag har redan påpekat att vi nu har inlett en mycket konkret undersökning, vars resultat skall diskuteras i övervakningskommittén den 19 november. Jag ber er ha förståelse för att jag inte vill förekomma deras sammanträde här i dag. Men jag har klarlagt vilka konsekvenserna blir, om uppenbara brister kan påvisas. Det är främst sådant som kommissionen inte kräver av företagen, utan som medlemsstaten är skyldig att göra, eftersom kontrollerna åligger medlemsstaten. Vi kan inte styra inom medlemsstaterna, och det skall vi inte heller göra.
Vi har inte bara subsidiaritetsprincipen, utan även ett behov av att åtskilja befogenheterna, men i de gemensamma kommittéerna - det gäller även övervakningskommittén där kommissionen finns med, liksom den gemensamma kommitté som bildades, sedan vi hade konstaterat att den offentliga upphandlingen inte fungerade som den skulle - är det uppenbart att man kommer att diskutera de nödvändiga konsekvenserna. Jag skall med stöd av dagens debatt i parlamentet ge vår företrädare i övervakningskommittén order om, att han inte bara skall informera sig i detalj om de konkreta problem som har dykt upp, utan även se till att de får ekonomiska konsekvenser för företagen, och om så krävs i nödfall även straffrättsliga följder. Men innan jag börjar citera straffrätten här måste jag ha fler fakta.
Därför kommer jag att be kommissionens företrädare att agera i enlighet med denna debatt på övervakningskommitténs sammanträde den 19 november.

Ordföranden
Fråga nr 49 från Glenys E. Kinnock (H-0980/98):
Angående: Tidsschemat för förhandlingarna om strukturfonderna
Kan kommissionen redogöra för tidsschemat för de återstående förhandlingarna om strukturfondsförordningarna och uppge när kommissionen och medlemsstaterna sannolikt kommer att förhandla om programmen vad gäller mål 1 och mål 2? Fru Wulf-Mathies, jag ber er att besvara Kinnocks fråga.

Wulf-Mathies
Herr ordförande, fru ledamot! Tidsschemat för förhandlingarna om den strukturella interventionen i den nya tidsperioden för programplaneringen är naturligtvis till stor del beroende av när de nya strukturfondsförordningarna antas. Europeiska rådet i Cardiff tillkännagav att man senast i mars 1999 bör ha uppnått en politisk enighet om hela paketet. Kommissionen har med tillfredsställelse konstaterat att det tyska ordförandeskapet har för avsikt att följa tidsschemat från Cardiff, något som kom till uttryck i förbundskansler Schröders regeringsförklaring den 10 oktober. Om det är så, skulle parlamentet innan slutet av denna valperiod kunna anta förslaget om en förordning med allmänna bestämmelser om strukturfonderna. Det slutliga antagandet av förordningen kunde sedan ske i maj 1999.
Enligt kommissionens förslag skall en förteckning över mål 1 - områdena upprättas omedelbart efter antagandet av förordningen. Om man tar hänsyn till den tid som kommer att krävas för att utarbeta planer för regional utveckling och förhandla fram gemensamma stödramar, kan kommissionens beslut om fondernas deltagande inom ramen för mål 1 följaktligen ske under första kvartalet år 2000.
För mål 2 skulle kommissionen anta förteckningen över de stödberättigade områdena under tredje kvartalet år 1999, eftersom diskussionsprocessen i det här fallet är längre på grund av den införda flexibiliteten. Tredje kvartalet år 2000 skulle kommissionen kunna upprätta programplaneringsdokumentet för programmen för mål 2 och fatta beslut om fondernas deltagande. Men det förutsätter att förordningarna antas av parlamentet under denna valperiod, dvs. i maj, och att alla följdbeslut - för sedan måste saker och ting få en konkretare utformning - fattas strax därpå. Därför anser jag att det är viktigt att parlamentet och rådet ger en tydlig signal om att de har för avsikt att följa tidsschemat. Jag hoppas verkligen att det kommer att ske i morgon vid den första behandlingen av strukturfondsreformen, åtminstone från parlamentets sida. Ni kan vara säkra på att kommissionen har ett stort intresse av att alla uppmanas till att sköta sina plikter, så att de regioner som är i behov av vårt stöd inte blir lidande av att besluten här har stockat sig.

Kinnock, Glenys (PSE).
Jag tackar kommissionären för ett mycket uttömmande svar. Kan kommissionären säga vilken formel kommissionen kommer att använda sig av för att fördela resurser ur strukturfonderna till mål 1-områden för perioden 2000 till 2006? I öppenhetens och insynens intressen - och det vore mig främmande att antyda att kommissionen inte alltid önskar vara genomblickbar i dessa frågor - kan kommissionen göra oss en tjänst genom att publicera den formel den avser att anta?

Wulf-Mathies
Det vill jag gärna göra, för vi är eniga i principfrågan om insyn. Vi vill gärna klargöra att beräkningsgrunderna och indikatorerna är genomblickbara, och att vem som helst kan ta del av dem. Därför håller vi för närvarande på att förbereda ett dokument som kommer att stå till rådets liksom givetvis även det ansvariga utskottets förfogande.

Lindqvist (ELDR).
Jag har två anknytande följdfrågor. Den första frågan gäller mål 6-området. Jag skulle gärna vilja veta hur långt diskussionerna har kommit när det gäller mål 6-området för Sverige och Finland som ju togs upp i samband med förhandlingarna om medlemskap 1992. Kommer kriterierna som då fanns med, och som än så länge gäller, att föras över oförändrade till mål 1?
Det andra är att jag tror att det vore allmänt sett bra om vi hade klarlagt vad som gäller för strukturfonderna i medlemsländerna före valet till Europaparlamentet i juni nästa år, så att det inte råder en massa oklarheter inför detta. Det skulle nog vara bra både för oss och för allmänheten att få besked om det - om det går att få ett sådant. Därför skulle jag gärna vilja höra vad kommissionären tycker om detta.

Wulf-Mathies
Ni vet att det inte beror på kommissionen om förseningar skulle uppstå och jag fortsätter att hoppas att vi med gemensamma krafter skall lyckas avsluta samrådet om strukturfonderna i maj, dvs. innan ni går in i valstriden. Kommissionen lade ju fram sina förslag redan i mars i år, och därför hade man redan kunnat uppnå konkreta resultat om man hade velat det. Men det beror på rådet och jag hoppas att rådet i slutändan håller sina löften från Cardiff.
Vad mål 6 beträffar kommer de kriterier som fanns med i anslutningsfördraget för Finland och Sverige att fortsätta att gälla, med ett enda undantag, nämligen att ett område i Finland kommer att bli ett riktigt mål 1-område och förbättras utifrån det. Men som sagt, det är kommissionens förslag; nu måste det godkännas av rådet och parlamentet.

Ordföranden
Fråga nr 50 från Reinhard Rack (H-1011/98):
Angående: Gemenskapsinitiativet Interreg - framtida innehåll
För de nya mål 1, 2 och 3 framgår redan mycket konkret detaljerna i de framtida ramvillkoren. Situationen för gemenskapsinitiativen är annorlunda, och i detta sammanhang uppkommer följande frågor: Vilka tyngdpunkter kommer initiativet Interreg att ha i framtiden? Kommer främjandet av regionerna vid EU: s yttre gränser att vara en av dessa tyngdpunkter, så som parlamentet med stor majoritet har begärt? Vilken typ av åtgärder anser kommissionen lämpliga att stödja i samband med främjandet av regionerna vid EU: s yttre gränser mot de central- och östeuropeiska länderna? Fru Wulf-Mathies, jag ber er besvara Racks fråga.

Wulf-Mathies
Herr ordförande, herr ledamot! Kommissionen har föreslagit att gemenskapsinitiativet Interreg skall fortsätta och stärkas. Enligt kommissionens uppfattning bör det i framtiden innehålla tre olika samarbetsformer.
För det första: Ett samarbete mellan närbelägna gränsområden, med tanke på utvecklingen av sammanhängande, gränsöverskridande ekonomiska och sociala områden och ett nära samarbete över gränserna även i andra frågor. För det andra: Ett gränsöverskridande samarbete mellan de regionala och nationella myndigheterna, med tanke på stödet till den ekonomiska integreringen av randområden liksom Europas förstärkta integrering och ett fördjupat samarbete kring den fysiska planeringen. För det tredje: Ett interregionalt samarbete, med tanke på utbytet av erfarenheter och beprövade metoder liksom stödet till överföring av know-how mellan de berörda regionerna.
Inom ramen för Interreg kan, som ni vet, endast åtgärder inom medlemsstaterna finansieras. Interreg-åtgärder i de områden som gränsar till kandidatländerna sammankopplas med cross-border - åtgärder i Phare-programmet, inom vilkas ramar det gränsöverskridande samarbetet mellan Phare-länderna finansieras. Det omfattar ett flertal åtgärder på områden som ekonomiskt samarbete, miljövård, infrastruktur, politik för små och medelstora företag, turism och liknande. Kommissionen har påbörjat en reform av Phare-CBC- bestämmelserna. Målsättningen med reformen är att effektivisera det gränsöverskridande samarbetet och stärka åtgärdernas gränsöverskridande karaktär med hjälp av gemensamma strukturer och program. Vad beträffar de genomförda åtgärderna skall Phare-CBC-bestämmelserna anpassas till förfaringssättet för Interreg för att underlätta ett riktigt gränsöverskridande samarbete och för att - om ni så vill - omvandla instrumentet Phare-CBC till ett anslutningsinstrument för Interreg, så att man gemensamt kan lära sig ett gränsöverskridande samarbete.

Rack
Fru kommissionär! Det ni har sammanfattat i ert svar visar att vi redan har kommit långt i denna fråga som är så viktig för regionerna, men även för er som ansvarig kommissionär, och framför allt att vi är på rätt väg. Den fråga man naturligt nog ställer sig i det här sammanhanget är frågan om hur mycket. Interreg har hittills varit ett av 15 gemenskapsinitiativen och därför var det åtminstone under den förra stödperioden inte så att medlen bara strömmade in. Hur ser det ut, så långt man kan förutse det redan nu, för den kommande stödperioden?

Wulf-Mathies
Herr ordförande, herr ledamot! Medlen kommer hur som helst att öka, för som ni vet kommer Interreg inte att vara ett av 13 initiativ i fortsättningen, utan ett av tre, enligt kommissionens förslag, och jag vill därför uppmana parlamentet att motstå en upprivning av gemenskapsinitiativen. Kommissionen har hittills alltid företrätt den uppfattningen att Interreg skall vara det viktigaste av dessa tre, och det skulle kunna innebära att ungefär 50 procent av medlen för gemenskapsinitiativen - alltså av gemenskapsinitiativens totala 5 procent av hela kakan - strömmar in till Interreg.
Men det förutsätter följande: för det första att medlemsstaterna godkänner procentsatsen på 5 procent. Det håller man för närvarande på att ifrågasätta i rådet. För det andra att vi motstår alla försök att lägga till ytterligare initiativ, för det är uppenbart att medlen i så fall måste räcka till fler initiativ, vilket skulle leda till att även Interreg blev ekonomiskt lidande.

Ordföranden
Ärade ledamöter! Med Racks fråga förklarar jag härmed frågestunden för avslutad. Vi är tacksamma för er närvaro.
Eftersom den tid som avsatts för frågor till kommissionär Wulf-Mathies har gått ut, kommer fråga nr 51 från Scröder att besvaras skriftligen .

Ordföranden
Fråga nr 52 från José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra (H-0923/98):
Angående: Förbindelserna mellan USA och Kuba
Känner kommissionen till den skrivelse, daterad den 3 augusti och publicerad i olika massmedier, som Albright, utrikesminister i Förenta staternas regering, sänt till Helms, ordförande för utskottet för externa förbindelser i senaten?
Har kommissionen för avsikt att reagera eller inta någon ståndpunkt i frågan?
Anser kommissionen att den amerikanska utrikesministerns tolkning av förklaringarna av den 18 maj ligger i linje med de principer och de förklaringar som den ansvariga ledamoten av kommissionen lade fram inför Europaparlamentets utskott för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor i maj?
Håller kommissionen med om att denna överenskommelse utgör en klar bekräftelse av de principer som " Liberty Act" grundar sig på? Vi hälsar kommissionär Brittan välkommen och ber honom besvara frågan.

Brittan, Sir Leon
Kommissionen är medveten om brevet från utrikesminister Albright till senator Helms gällande överenskommelsen om investeringsbetämmelser. Vi har diskuterat detta med utrikesminister Albright under ministermötet i Wien i september, och kommissionen informerade henne om att det fanns flera delar i brevet som kommissionen inte skulle ha formulerat. Kommissionen anser det inte önskvärt eller meningsfullt att inrikta sig på olikheter i presentationen av överenskommelsen om investeringsbestämmelser. Texten i överenskommelsen är i sig självt detaljerad och tydlig. Det är en text som vi kommer att respektera och genomföra när en avdelning för avskaffandet av Helms-Burtonlagen accepteras.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr kommissionär! Jag skulle vilja gå närmare in på två frågor som jag ber er att besvara mycket noggrannt.
När ni talade inför kammarens utskott för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, dagen efter ministerrådet träffades, och där ordalydelsen i det transatlantiska toppmötets deklaration om extraterritoriella lagar fastslogs, närmare bestämt Helms-Burton lagen, sade ni att om Förenta staterna inte uppfyllde sin del - och jag syftar här på ändringen av avdelning IV - skulle detta strida mot avtalet. Ni uteslöt inte heller möjligheten av att i ett sådant läge på något sätt återuppliva protesterna inför Världshandelsorganisationen.
Herr kommissionär, den fråga jag vill ställa lyder som följer: Vilken tidsfrist anser kommissionen vara skälig för att se om Förenta staterna verkställer ändringen av lagens avdelning IV? President Clintons mandatperiod? Mandatperioden för den nuvarande kommissionen? Kanske mandatperioden för Förenta staternas nästa president? Vilken mandatperiod gäller?
För det andra, herr kommissionär, skulle jag vilja att ni bekräftade om ni under ert senaste besök i Washington fick någon möjlighet att träffa ordföranden i kongressens utrikesutskott, senator Gilman, och kongressledamoten Bob Menéndez. Samtidigt skulle jag vilja höra om det är sant att de bad er, eller Europeiska kommissionen, att skriftligen intyga ordalydelsen i Albrights brev till senator Helms. Herr kommissionär, jag skulle också vilja veta om Förenta staternas kongress har kontaktat er med anledning av detta, och om de har bett kommissionen att ta ställning till brevets innehåll.

Brittan, Sir Leon.
Ståndpunkten innebär att vi inte kommer att uppfylla vår del av avtalet om Förenta staterna inte uppfyller sin del. Vi har inte fastställt en tidsfrist. Jag hade ett antal möten med kongressledare, inklusive Gilman, under ett besök nyligen i Förenta staterna, under vilka jag klargjorde vår inställning och Förenta staterna tycktes mer benäget att förstå detta. Framför allt är orsakerna till att vi inte har brytt oss om att fastställa en tidsfrist att Förenta staterna, för ögonblicket, via avtalet, inte vidtar några åtgärder mot europeiska företag vare sig genom avdelning 3 eller avdelning 4 och har antytt att inte bara Total får en överenskommelse om avstående utan att vem som helst som investerar i Iran under jämförbara villkor på samma sätt kommer att beviljas ett undantag. De kommer inte att genomföra sin lag och vi är inte föremål för den.

Newens
Trots att kommissionären har sagt oss att Förenta staterna för närvarande inte genomför Helms-Burtonlagen i vissa avseenden, är han medveten om det faktum att många europeiska affärsmän har skrämts till att vägra att ta risken att ställas till ansvar under avdelning 3 eller avdelning 4 i lagen och, om de har haft förbindelser med Förenta staterna, valt att begränsa förbindelserna med Kuba eller att avstå helt från sådana.
Under dessa förhållanden, kommer det inte att komma en tid då, trots att ingen tidsfrist har fastställts, ytterligare åtgärder måste tas för att skydda europeiska affärsmän från effekterna av denna situation.

Brittan, Sir Leon.
De tycks vara relativt väl skyddade av den överenskommelse vi har eftersom de tydligen anhopar sig på Kuba.

Ordföranden
Fråga nr 53 från Jonas Sjöstedt (H-0976/98):
Angående: MAI-avtalsförhandlingar
Sedan en tid tillbaka har förhandlingarna inom OECD om MAI-avtalet återupptagits. Det utkast till MAI-avtal som förhandlades under våren har kritiserats kraftigt av bland annat EU-parlamentet. Vilka förändringar vill kommissionen se i avtalet jämfört med det förslag som förhandlades i våras? Ordet går till kommissionär Brittan för att besvara Sjöstedts fråga.

Brittan, Sir Leon
Detta är, givetvis, en komplicerad fråga. Sedan den lades fram gjorde jag ett uttalande av kommissionen i plenarsammanträdet den 20 oktober. Det är fortfarande en korrekt beskrivning av situationen för närvarande, och jag vill hänvisa till det.

Sjöstedt
Jag tackar kommissionären hjärtligt för det inte alltför långa svaret. Min fråga är ju delvis inaktuell, eftersom den ställdes innan den glädjande nyheten kom från den franska regeringen om att man har dragit sig ur MAI-förhandlingarna.
Nu verkar det sannolikt att det kommer nya förhandlingar inom ramen för Världshandelsorganisationen, WTO. Jag undrar då om kommissionens ståndpunkt är att det avtalsförslag som förhandlades fram inom ramen för OECD med dess innehåll skall vara utgångspunkt för förhandlingarna inom WTO, eller ser man det som att man börjar från ett helt rent bord där nya förutsättningar för förhandlingarna gäller?

Brittan, Sir Leon.
Som jag förklarade i debatten, innebär ståndpunkten att vi förordade ett avtal i OECD. Förhandlingarna har ännu inte slutförts men, ärligt talat, antydde jag att utsikterna inte är goda. Om vi hade fått ett avtal inom OECD, eller om vi har ett, tycks det mig vara en god upptakt till förhandlingar i WTO, som man ännu inte enats om, men som jag har argumenterat för. Om det inte blir något avtal i OECD, anser jag fortfarande att det är rätt att inleda förhandlingar inom WTO. Detta är alltså det förlopp vi förordar, oavsett vad som händer i OECD.

Ordföranden
Fråga nr 54 från Richard Stuart Howitt (H-1031/98):
Angående: Världshandelsorganisationen och det multilaterala avtalet om investeringar
Kommer kommissionen nu, mot bakgrund av de åtgärder som den franska regeringen nyligen vidtog, att stödja förflyttningen av förhandlingarna om det multilaterala avtalet om investeringar från OECD till Världshandelsorganisationen? Kommer kommissionen att säkerställa att man i detta avtal fäster lika stor vikt vid investerares skyldigheter som rättigheter gentemot de enskilda staterna? Ordet går till Brittan för att besvara Howitts fråga.

Brittan, Sir Leon
Som jag konstaterade i den debatt som jag hänvisade till i mitt förra svar, har jag alltid ansett WTO vara den bästa platsen på lång sikt för att skapa förutsägbara ramar för investeringsregler. Jag är glad över att vi har gjort vissa framsteg mot att komma igång vid WTO: s ministermöte i Singapore. Det är viktigt att vi vid mötet nästa höst fortsätter att driva på för att åstadkomma förhandlingar och slutliga avtal om investering i WTO. Under tiden, har vi haft förhandlingarna inom MAI inom OECD: s ramar. Vi har deltagit i dessa förhandlingar, men möjligheterna att föra dem mot ett lyckat slutförande ser inte lovande ut för ögonblicket. Vi måste därför överväga vad som nu är den bästa vägen framåt för att handskas med situationen och få igång förhandlingarna i WTO under alla förhållanden.

Howitt
Kan jag be rådets ordförande att kommentera den andra delen av min fråga, i synnerhet behovet av att införliva bindande föreskrivna normer, speciellt inom områdena för arbetsliv, miljö, stimulansåtgärder för investering, och restriktiva affärsmetoder i varje multilateralt avtal om investering, jämsides med rättigheter för investerare. Jag är mycket nöjd över att den brittiska regeringen, vilket rapporterades den 13 november i Guardian , har sagt att ministrarna har beslutat att ta ett steg framåt genom att innefatta arbetsmiljöfrågor och miljöspörsmål från början. Jag hoppas att kommssionen kommer att inta denna hållning i sina relationer med WTO.
Jag vill också fråga kommissionären om han kan garantera att det gällande WTO kommer att vara fullt samråd med det civila samhället och frivilligorganisationerna, och att arbetsmiljöfrågorna tas i beaktande.

Brittan, Sir Leon.
Vi har inte något avtal om att det bör bli förhandlingar i WTO. Jag hoppas mycket att vi kommer att få till stånd sådana, men det finns ett starkt motstånd från ett antal utvecklingsländer. Det vore därför alldeles för tidigt att diskutera om beskaffenheten hos vårt förhandlingsmandat, gällande en förhandling som för närvarande inte finns. Ett kort svar är att det inte finns någon för ögonblicket, men att en sådan måste fås till stånd i sinom tid. Vad gäller konsultationer med det civila samhället, är detta enormt viktigt. Kommissionen organiserade ett mycket stort möte med företrädare från ett mycket stort antal frivilligorganisationer, liksom från andra berörda parter, i går i Bryssel om hela skalan av WTO-förhandlingar.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 55.
Fråga nr 56 från David Robert Bowe (H-1034/98):
Angående: Stål
Vilka åtgärder har kommissionen vidtagit som svar på det rättsfall som nyligen ägde rum i delstaten Ohio i Förenta staterna som direkt syftar till att hindra utländskt stål att införas i denna delstat, en åtgärd som verkar stå i strid med såväl Förenta staternas lag som internationell rätt? Kommissionär Brittan, ordet går till er för att besvara Bowes fråga.

Brittan, Sir Leon
Den 27 oktober lämnade en Ohio-baserad stålproducent in en anmälan till Ohios delstatsdomstol om påstått otillbörlig konkurrens från import av lågprisstål till staten. Anmälan syftade till att åstadkomma begränsningar av importen till delstaten, för ett antal handelsbolag och för ryska och japanska stålproducenter. Detta är ett mycket ovanligt drag från Förenta staternas stålindustri som redan har börjat framföra allvarliga klagomål om dumpning och subventionerad handel på federal nivå som svar på krisen i Sydostasien och Ryssland.
Den 17 november 1998 avvisade emellertid Ohios delstatsdomstol, där målet togs upp, denna anmälan från Ohioföretaget. Tydligen beslutade domaren att käranden inte var berättigad till hjälp enligt delstatens lagar. Kommissionen följer den fortsatta utvecklingen i målet, eftersom det kan bli fråga om försök att vinna gehör i en federal domstol.

Bowe
Jag tackar föredraganden för detta svar som jag fann mycket intressant. Jag vill också göra honom uppmärksam på vissa mera näraliggande händelser. I stålindustritidskriften The Metal Bulletin den 12 november sägs det att ledare för stålbolag i Förenta staterna och fackföreningsrepresentanter för några dagar sedan träffade president Clinton för att driva sin krav på exceptionellt skydd mot stålimport. Medan artikeln fortsätter med att konstatera att inget beslut ännu har fattats, utövar företagen påtryckningar för en ändring av skadenormerna i den så kallade marknadsskyddsregel 201 som skulle göra det enklare för amerikanerna att stänga sin marknad för import men hålla sig inom WTO-reglerna.
Om den amerikanska regeringen ger efter för denna typ av påtryckningar, vad kommer då Europeiska unionen - och kommissionen i synnerhet - att göra för att skydda sina stålföretag?

Brittan, Sir Leon.
Det vore oklokt att spekulera i vad vi skulle göra i ett speciellt hypotetiskt läge, men jag kan säga er en sak. Vi skulle definitivt försäkra oss om att Förenta staterna agerade i enlighet med WTO: s regler. Vad gäller Europa, har jag blivit uppsökt av Eurofer, som har antytt att det kommer att lägga fram ett klagomål enligt vilket det förekommit dumpning och möjligen även andra olagliga handelsaktiviteter inom stålindustrin. Om vi mottar detta klagomål kommer det naturligtvis att få vår mycket noggranna uppmärksamhet. Men det riktiga förfarandet måste följas och jag kan inte förutse vad resultatet av detta skulle bli.

Ordföranden
Fråga nr 57 från Graham R. Watson (H-1035/98):
Angående: Förbindelserna Kina-Taiwan
Vilka diskussioner har kommissionen nyligen fört med de kinesiska myndigheterna angående föbindelserna Kina-Taiwan? Kommissionär Brittan jag ber er besvara Watsons fråga.

Brittan, Sir Leon
Den senaste kontakten som jag hade med kineserna i Taiwan-frågan var i juli 1998 då kommissionens vice generaldirektör i GD I, Gérard Depayre, förklarade för en representant från den kinesiska delegationen i EU, innehållet och syftet med vårt bilaterala avtal om marknadstillträde till WTO som jag undertecknade - förhandlingarnas protokoll - tillsammans med den taiwanesiske ministern Wang i Bryssel den 23 juli. Sedan dess har det inte förekommit några officiella kontakter med de kinesiska myndigheterna i Taiwanfrågan.
Vi erkänner inte Taiwan som en separat suverän stat utan snarare som ett separat tullområde med vilket vi har haft allt instensivare ekonomiska och kommersiella förbindelser. Vi fäster stort avseende till våra ekonomiska och kommerisella förbindelser med både Kina och Taiwan och måste därför vara tillgängliga för diskussioner om dessa föbindelser, om och när det är nödvändigt.

Watson
Tillåt mig tillkännage ett personligt intresse. Jag följde med en grupp andra ledamöter i detta parlament från olika länder och olika politiska grupper till Taiwan förra veckan på inbjudan av deras utrikesministerium för att studera valkampanjen. Jag ledde en liknande grupp där 1995. Taiwan är en fri och öppen demokrati. De har tagit kolossala steg mot demokrati. Det är världens fjortonde största handelsnation. Som ett resultat av att de är en öppen demokrati med en genomblickbar ekonomi har de klarat sig väl igenom finanskaoset.
Instämmer ni inte, herr kommissionär, i att Taiwan är en demokratins fyrbåk i regionen och i att isoleringen av Taiwan ter sig alltmer verklighetsfrämmande? Kommer kommissionären att stödja Taiwans snara inträde i WTO samt starkare band mellan Europeiska unionen och republiken Kina?

Brittan, Sir Leon.
Watson känner till kommissionens officiella inställning, liksom också medlemsstaterna, gällande Taiwan. Våra band till Taiwan är mycket starka. Dessa är emellertid ekonomiska och kommersiella. Under dessa omständigheter anser jag inte att det vore lämpligt att jag kommenterade den politiska utvecklingen i Taiwan.
Men jag kan säga, gällande de andra punkter som har tagits upp, att vi förhandlar i god tro och tämligen framgångsrikt med Taiwan om dess tillträde till WTO. Vi har gjort mycket stora framsteg i fråga om tillgången till marknaden. Det finns andra aspekter som fortfarande behöver övervägas. Vi kommer att förhandla med Taiwan om dessa andra aspekter utan dröjsmål och försöker finna ett ömsesidigt godtagbart avtal.
Mera generellt, vad gäller de ekonomiska och kommersiella banden till Taiwan, instämmer jag helt i vad som har sagts. Det är ett territorium som har varit ekonomiskt extremt framgångsrikt, även mot bakgrund av de nuvarande problemen i Asien. Det finns en enorm fortsatt potential för utvecklandet av ekonomiska och kommersiella band till Europeiska unionen.

Ordföranden
Fråga nr 58 från Paul Rübig (H-0924/98):
Angående: Direktiven om erkännande av behörighetsgivande högre utbildning och diskriminering av tekniska rådgivare
I det första och andra direktivet om erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning regleras behörighetskravet respektive de utbildningsbevis som krävs för " reglerad yrkesverksamhet" i en EU-medlemsstat. Med uttrycket " högre utbildning" avses dock inte bara examensbevis från skolor och universitet, utan en hel uppsättning utbildnings- och examensbevis, till exempel de behörighetsbevis som i Österrike krävs för att utöva reglerad yrkesverksamhet.
Vissa medlemsstater - exempelvis Italien - tolkar dock detta direktiv mycket restriktivt. För att godkännas som teknisk rådgivare krävs exempelvis examina från universitet och högskolor. Denna praxis har till och med lett till åtal mot österrikiska medborgare på grund av påstått oegentligt utövande av ingenjörsyrket. Vilka åtgärder avser kommissionen att vidta vad gäller en sådan eventuell diskriminering av tekniska rådgivare när de utövar yrkesverksamhet på den inre marknaden? Välkommen kommissionär Monti. Jag ber er besvara Rübig fråga.

Monti
Som min kollega mycket riktigt påpekade så kan ett examensbevis, så som detta definieras i direktiv 89/48/EEG och 92/51/EEG, omfatta inte bara en akademisk examen, utan också inslag av yrkeserfarenhet och /eller en yrkesexamen. De direktiv som gäller för det allmänna systemet för erkännande av examensbevis förutsätter vare sig en samordning av utbildningen eller ett automatiskt erkännande av yrkesmeriter. Det ankommer på de individuella medlemsstaterna att avgöra vilka meriter som gäller för att få utöva ett visst yrke eller en viss verksamhet inom det egna landets gränser. Italien har därför rätt att reservera utövandet av consulting engineering för de personer som har en universitets- eller högskoleexamen.
Yrkesutbildade från andra medlemsstater skall behandlas likadant som de italienska medborgarna. Brott mot de regler som gäller i de enskilda medlemsstaterna kan leda till rättsliga efterspel under förutsättning att eventuella domar står i proportion till allvaret i överträdelsen.
De österrikiska medborgare som vill verka inom consulting engineering i Italien måste lämna in en ansökan om detta till de behöriga myndigheterna. När man träffar på betydande skillnader mellan de kvalifikationer som krävs enligt italiensk lag och de kvalifikationer som krävs av österrikiska medborgare för att bedriva den aktuella verksamheten, kan de italienska myndigheterna kräva en viss komplettering som kan väljas av den österrikiska medborgaren, och som till exempel kan bestå av en viss tids yrkespraktik eller ett färdighetsprov. Om, som det verkar, de österrikiska teknikerna enbart har ett diplom från en lägre utbildningsnivå än den som krävs enligt direktiv 92/51/EEG har de italienska myndigheterna under alla omständigheter en möjlighet att kräva viss komplettering. Av det jag har sagt framgår att de italienska myndigheternas allmänna hållning inte strider mot gemenskapsrättens regler. Låt mig också tillägga att, i likhet med vad som är fallet inom andra områden, så är kommissionen beredd att undersöka de individuella fall som kan vara problematiska för att se om de överensstämmer med gemenskapsrättens regler.

Rübig
Herr ordförande! I praktiken är det så att en ingenjör kan utföra ett arbete i Österrike som överensstämmer med marknaden där, men om han utför samma arbete i Italien eller i något annat land, då är det inte längre tillåtet. Hur har ni i framtiden tänkt er att möta dessa problem som utgör hinder för den inre marknaden?

Monti
Den viktiga skillnaden här är den som infördes i toppmötet i Fontainebleau redan 1984. Från och med toppmötet i Fontainebleau har faktiskt den sektorsvisa vertikala strategin - dvs. specifika direktiv - för yrken och specifika verksamheter - ersatts av en mer generell horisontell strategi, dvs. ett generellt system som grundas på ett halvautomatiskt erkännande av kvalifikationer utan en harmonisering av systemen för teoretisk utbildning och yrkesutbildning.
Kommissionen anser inte det vara lämpligt att föreslå nya specifika direktiv och därför, i de här fallen, har värdlandet rätten att reservera utövandet av ett visst yrke åt personer med universitetsutbildning och högskoleutbildning och dessutom - som jag redan har påpekat - medborgaren från en annan medlemsstat har möjlighet att välja om han/hon vill göra ett lämplighetstest eller genomgå en lärlingsperiod. Alternativet till detta system skulle vara en mycket, mycket detaljerad reglering, vilket kan vara lämpligt för vissa speciella yrkesverksamheter men inte för andra.

Ordföranden
Fråga nr 59 från Antonios Trakatellis (H-0940/98):
Angående: Beslut om klagomålen angående tunnelbanebygget i Thessaloniki och tillämpandet av gemenskapslagstiftningen på offentliga kontrakt
Nästan fyra år efter det att projektet för byggande av en tunnelbana i Thessaloniki införlivats i avdelningen " Förbättring av levnadsförhållanden" inom den andra gemenskapsstödramen (1994-1999) för Grekland och efter det att nästan två år gått sen klagomål om att projektet bröt mot gemenskapslagstiftningen om offentliga kontrakt framfördes till Europeiska kommissionen, är det enda resultatet hittills en överföring av 26 miljoner ecu av de 60, 7 miljoner ecu som utgör det totala gemenskapsstödet. Enligt ett uttalande från kommissionen i juli har den fattat beslut angående klagomålen, efter bemyndigande från kommissionär Monti.
Har kommissionen fattat ett definitivt beslut vad gäller klagomålen, och vilket är i så fall detta beslut, och kan detta beslut omkullkastas om nya uppgifter framkommer? Har det senare inträffat, och om så är fallet, hur kan kommissionen garantera en snabb bedömning av fallet, mot bakgrund av att den behövde ett och ett halvt år för att avge ett meddelande angående klagomålen?
Kan man mot bakgrund av att det grekiska ministeriet för offentliga arbeten har deklarerat att det tänker skriva på kontraktet, inleda arbetena utan ytterligare komplikationer på grund av tvister om kontraktets karaktär? Har det vid behandlingen av klagomålen framkommit att gemenskapsdirektiven om offentliga kontrakt har tillämpats på ett felaktigt sätt i samband med detta projekt, och om så är fallet, hur skall kommissionen se till att gemenskapsrätten respekteras i framtiden? Kommissionär Monti jag ber er besvara Trakatellis fråga.

Monti
Kommissionen ber att få informera frågeställaren om att man har arkiverat handlingen som avser tunnelbanan i Saloniki, i och med beslutet H/98/3262 av den 27 augusti 1998, eftersom man inte har kunnat konstatera något brott mot principen om likvärdig behandling. De berörda grekiska myndigheterna har informerats i ett brev daterat den 18 september 1998. Innan man kom fram till beslutet att arkivera fallet begärde, och fick, kommissionen från de grekiska myndigheterna garantier att de framtida tilldelningsförfarandena, framför allt när det gäller projekt av motsvarande betydelse, skall hanteras med den största omsorg så att man undviker de svårigheter och förseningar som uppkom i samband med tilldelningen av kontrakt när det gäller tunnelbanan i Saloniki.
Kommissionen vill påpeka att, så som alltid är fallet, när man kommer i kontakt med nya fakta i samband med brott mot gemenskapsreglerna, kan man bestämma att inleda ett nytt undersökningsförfarande för att undersöka legitimiteten. De fakta som kommit till vår kännedom hittills motiverar emellertid inte en sådan åtgärd. Om man tänker sig att det i framtiden skulle uppkomma rimliga skäl till att återuppta förfarandet, vilket - jag upprepar - för närvarande inte är fallet, så skulle den tid som behövs för kommissionen att bedöma nya fakta utan tvekan bli betydligt kortare, eftersom alla undersökningar som gäller de bakomliggande orsakerna redan har genomförts.
När det slutligen gäller hur projektet faktiskt fortskrider, så anser kommissionen att enbart de behöriga grekiska myndigheterna bör ha ansvaret för den eventuella utvecklingen i framtiden.

Trakatellis
Herr ordförande, jag är mycket tacksam för ert svar. För det första skulle jag vilja be er svara på följande: ni har sagt att vi, om det framkommer nya uppgifter i fråga om det kontrakt som grekiska staten skall sluta med entreprenören, kan få se ytterligare överklaganden till kommissionen. Jag frågar er alltså: i händelse av ett överklagande, kan arbetena inledas och utbetalningar göras, eller måste vi först invänta kommissionens beslut och först därefter inleda arbetena? För det andra, herr Monti, under förutsättning att det har förekommit brevväxling mellan er i kommissionen och den grekiska regeringen, skulle jag för den parlamentariska kontrollens skull vilja erhålla en kopia av åtminstone ert eget brev till den grekiska regeringen, då det är en fråga om insyn och öppenhet. Slutligen, herr kommissionär, rinner tiden för den andra gemenskapsstödsramen obönhörligen i väg. När kan dessa arbeten inledas och när kan utbetalningar ske?

Monti
Låt mig tillägga för Trakatellis att, som jag redan har sagt, så är det alltid möjligt att inleda ett nytt förfarande om det tillkommer nya fakta i samband med ett visst fall. I det aktuella fallet - låt mig stryka under det - så har vi i de fakta som vi har stött på hittills inte hittat något som berättigar en sådan åtgärd. Ur kommissionens synpunkt är med andra ord arkiveringen en arkivering som alla andra. Det aktuella förfarandet är avslutat. Det krävs nya fakta för att vi skall kunna besluta att åter ta upp frågan, men detta är inte fallet för närvarande.

Hatzidakis
Herr kommissionär, ni har sagt att ni lägger frågan åt sidan till dess att det inkommer nya uppgifter, men ni har samtidigt sagt till de grekiska myndigheterna att de i framtiden måste undvika att handskas med frågan på så sätt som de har handskats med kontraktet om tunnelbanebygget i Thessaloniki. Den slutsats jag drar av detta är att de förfaranden som har använts har haft luckor. Politiskt sett har förfarandena inte varit öppna. Och juridiskt sett -jag är jurist -är det sant att ni kan lägga frågan åt sidan, men er anmärkning att detta slags tillvägagångssätt måste undvikas i framtiden innebär att tillvägagångssättet som användes inte var korrekt, det var inte genomblickbart, det var inte i enlighet med gemenskapens förordningar, man skulle följaktligen kunna upphäva kontraktet genom att driva saken till domstolen, med enbart det ni just har sagt oss som grund. Frågan är följaktligen: kommer arbetena att föras framåt? Har ni någon åsikt i fråga om mitt resonemang, för ni kan inte ge ert godkännande och på samma gång säga till den grekiska regeringen att den i framtiden måste undvika detta slags tillvägagångssätt. Vi måste välja.

Monti
I den fråga vi diskuterar var vår uppgift att bedöma om vi stod inför ett brott mot de europeiska reglerna för offentlig upphandling. I sin undersökning av tillvägagångssättet fann kommissionen att den omfångsrika dokumentationen i samband med anbudsförfarandet innehöll villkor som kunde tolkas olika av de olika anbudsgivarna vad gäller de speciella villkor som gällde. I sin bedömning av förfarandets komplexitet och dokumentationen i samband med anbudsförfarandet kom kommissionen emellertid till den slutsatsen, att det inte fanns något som pekade på att den myndighet som begärde in anbud hade för avsikt att inte vara i alla avseenden opartiska. I det aktuella fallet har det inte varit möjligt att visa att det har förekommit ett tydligt brott mot principen om likvärdig behandling, vilket hade gjort det nödvändigt att inleda en undersökning. När det gäller framtiden har kommissionen fått garantier som består i de grekiska myndighetens och dess konsulters erfarenhet när det gäller att utarbeta och genomföra denna typ av projekt, garantier som innebär ett tydligt åtagande vad gäller deras framtida agerande. Vi kommer naturligtvis att vara vaksamma i framtiden.

Ordföranden
Fråga nr 60 från Sören Wibe (H-0951/98):
Angående: Parallellimport till EES-området
En dom i EG-domstolen i sommaren 1998 hindrar bl.a. parallellimport av märkeskläder från länder utanför EES-området. Sverige har protesterat i rådet mot detta domslut då det drabbar både konsumenter och detaljhandel i vårt land. Varje år säljs parallellimporterade varor för 30 miljarder svenska kronor i Sverige. Givetvis betyder parallellimporten mycket för våra konsumenters privatekonomi.
Kommissionen har nu åter startat en utredning (avsomnad enligt Svenska Dagbladet 25/9 1998) som skall reda ut för-och nackdelar med parallellimport vilket skall redovisas för ministrarna framöver.
När skall denna utredning bli klar? Vad skall hända under mellantiden? Anser inte kommissionen det vara rimligare att slåss för konsumentens intressen och inte för generalagenturerna? Kommissionär Monti, jag ber er att besvara Wibes fråga.

Monti
I sin dom av den 16 juli 1998 i fallet Silhouette bekräftade domstolen principen att innehavaren av ett visst varumärke inom gemenskapen har rätt att motsätta sig parallellimport till Europeiska unionen av produkter som ursprungligen saluförts utanför unionen. Detta bekräftar den tolkning som kommissionen gav direktivet från 1989 om varumärken. Därför får importörer och detaljister inte till gemenskapen importera produkter som skyddas av ett varumärke utan godkännande från den som äger det aktuella varumärket. Detta innebär också att medlemsstaterna är skyldiga att tillämpa gemenskapsrätten vad gäller varumärken i enlighet med den tolkning domstolen gör i sin senaste dom.
Jag är medveten om de reaktioner som detta väckt i ett begränsat antal medlemsstater, framför allt Sverige. Man har pekat på oron för att konsumenterna berövas rätten att, tack vare parallellimporten, köpa märkesvaror till lägre priser. Men den oron är endast till viss del befogad.
Låt mig understryka att skyddet av den immateriella äganderätten är av grundläggande betydelse för att förnyelse skall kunna ske i Europa. De europeiska tillverkarna investerar stora mängder pengar och know-how för att skapa nya produkter av hög kvalitet, för att bygga upp sina varumärkes prestige och organisera egna distributionsnät. I sammanhanget kan det vara värt att påpeka att, om man tillåter konsumenterna att parallellimportera, så skulle den kortsiktiga vinsten med lägre priser på lång sikt innebär att de sjunkande vinsterna avskräcker varumärkenas ägare att investera i sina varumärken eller att aktivt konkurrera med andra varumärken, med negativa effekter som följd för hela branschen.
En punkt måste dessutom stå fullständigt klar: parallellimporten inom gemenskapen och även i större skala inom det europeiska ekonomiska samarbetsområdet är ett centralt inslag i den inre marknaden och det är inte detta som de aktuella diskussionerna kring åsidosättandet av varumärkesrätten gäller, utan den avser endast parallellimport från länder utanför gemenskapen.
Låt mig slutligen påminna om att för att vi skall få en fullständig bild av situationen, så har en undersökning inletts om de ekonomiska konsekvenserna av att varumärkesrätten upphör inom gemenskapens, som kommer att vara slutförd under första delen av 1999. Den undersökningen kommer att ta hänsyn till de olika aspekterna när det gäller varumärkesskyddet och de tänkbara konsekvenserna av att ändra reglerna för när varumärkesskyddet upphör, framför allt när det gäller tillgängligheten för produkter och tjänster för konsumenterna, konsumentrådgivning, investeringar i nya produkter samt priskonkurrens och sysselsättning.

Wibe
Det är en väldigt kort följdfråga. Jag noterar för det första att jag inte har samma uppfattning som kommissionären när det gäller parallellimport. Jag ser detta som ett direkt förbud mot återförsäljning. Jag har väldigt svårt att se det ekonomiskt rationella i detta, även för det tillverkande företaget.
Min fråga är följande: Om nu denna parallellimport till olika detaljister i Sverige fortsätter, ämnar kommissionen då vidta några rättsliga åtgärder mot Sverige?

Monti
Tack vare den situation som bekräftats av domstolens dom har ägaren av ett varumärke rätt att kräva rättsliga åtgärder. Det ankommer inte på kommissionen. Kommissionen uppgift är att skydda varumärkesägarens möjligheter att utöva denna sin rätt.

Malone
Jag är mycket nöjd över att se kommissionären här. Jag trodde inte att ni skulle vara i Strasbourg i dag eftersom ni inte deltog om den interparlamentariska gruppen om tullfrihet. Vi blev tvungna att inställa det, trots att ni tidigare hade sagt att ni skulle närvara.
Jag intog talarstolen för att säga att det är synd att vi inte kan behandla de två frågor om tullfrihet som står i föredragningslistan och som en del av oss har kommit hit för att behandla. Vi ges mycket få tillfällen att tala till kommissionären. Vi försöker mycket hårt att ändra hans åsikt i denna fråga med hjälp av en mycket viktig rapport till Ekofin-ministrarna, som just har slutförts av kommissionen. Jag skulle vilja korsförhöra kommissionären om denna rapport, med avseende på tullfriförsäljningens betydelse för arbetstillfällen.

Ordföranden
Ledamot Malone, kommissionär Monti! Detta ligger utanför ämnet och vi har dessutom gått över tiden, men vill kommissionären säga några ord så går det bra.

Monti
Jag tycker att frågeställningen är mycket viktig - för övrigt har jag haft tillfälle att uppehålla mig vid den i denna kammare och i olika parlamentariska utskott - även om den helt avviker från Wibes fråga, varför jag inte begär att få komma till tals, herr ordförande.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Monti! Gallagher begär också ordet för att ställa en följdfråga till Wibe. Jag ber er att hålla er till det ämne som togs upp i Wibes fråga.

Gallagher
Jag är medveten om tidsbegränsningen, men vill ta detta tillfälle i akt medan kommissionär Monti är i parlamentet. Han har vid upprepade tillfällen tidigare beskrivit strukturfonderna såsom redskap som skall användas för att komma över konsekvenserna av avskaffandet av den tullfria försäljningen.
Jag vill säga till kommissionären att jag måste överlämna ett exemplar av kommissionens arbetsdokument om förslagen. Det finns absolut ingenting nytt i detta. Jag anser mig vara förnuftig och rättvis när jag konstaterar att detta dokument är ett bländverk. Det innehåller ingenting utöver det som funnits tillgängligt tidigare. Detta bör inte kasta någon skugga över kommissionären. Kanske kunde kommissionären ge några av oss som har lagt fram frågor i kväll, tillfälle att träffa honom under nästa vecka eller så. Detta är ingenting annat än ett bländverk och det kommer inte att lösa frågorna.

Ordföranden
Tack, ledamot Gallagher! Ordförandeskapet har som vanligt inte avbrutit er, men jag vill göra er uppmärksamma på att vi med råge har gått såväl över tiden som utanför ämnet. Om kommissionär Monti vill säga några ord så går det bra. Han visar att han inte önskar få ordet.
Eftersom tiden har gått ut, ärade ledamöter, kommer frågor nr 61 och nr 119 att besvaras skriftligen.
Jag förklarar härmed frågestunden till kommissionen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.20 och återupptogs kl. 21.00.)

Budgetpost: mänskliga rättigheter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om genomförande under 1998 av olika budgetposter om mänskliga rättigheter och demokrati i kapitel B7-70 " Europeiskt initiativ för demokratin och skydd av mänskliga rättigheter" .
Jag överlämnar ordet till herr kommissionär van den Broek.

Van den Broek
Fru ordförande! Jag tackar er för tillfället att här i kväll med parlamentet dela vår gemensamma oro över de oroväckande uppgifter som cirkulerar om hur politiken med avseende på mänskliga rättigheter skulle genomföras just nu. Jag tror det skulle vara väldigt bra att göra några förtydliganden och slutligen försöka träffa några överenskommelser, som kan vara till nytta för alla berörda parter när det gäller säkerställande av den politik för mänskliga rättigheter som ligger parlamentet så varmt om hjärtat, men det gäller i lika hög grad för kommissionen. Det gäller naturligtvis också för alla berörda organisationer som gör sådana insatser för skydd och främjande av respekten för de mänskliga rättigheterna.
Får jag kanske börja med att försöka skapa litet klarhet i hur läget är just nu och sedan även ta upp frågor och anmärkningar såsom de till exempel även har tagits upp i en skrivelse från Mendiluce, vice ordförande för utskottet för utrikesfrågor, till parlamentets ordförande, Gil-Robles. När vi talar om politiken för mänskliga rättigheter, åtminstone i den mån den faller under mitt direkta ansvar, så talar vi om en del av en total budget på 97, 4 miljoner; vi talar alltså om en del som uppgår till 44 till 45 miljoner och som förvaltas av generaldirektorat IA och då handlar det om budgetkapitel B7-7. Då talar vi särskilt om demokratiseringsprojekt, främjande av demokratisk utveckling i Östeuropa, även i de nya oberoende staterna i f.d. Sovjetunionen. Vi talar om mer allmänna ämnen som har med mänskliga rättigheter att göra men också om stöd till tortyroffer. Vi talar om stöd till ett antal internationella domstolar - jag tänker på Jugoslavien-tribunalen och Rwanda-tribunalen. Vi talar om valbevakning. Det totala belopp som har anslagits för de här projekten är 44, 7 miljoner ecu.
Till och med i maj i år var det European Human Rights Foundation , som ni så väl känner till, som förvaltade de här medlen och gav värdefull extern hjälp. Den här stiftelsen var engagerad i utvärderingen av projektförslag, hade många kontakter med de som ansökte, skötte även utvärderingen efteråt och den finansiella avvecklingen av ett stort antal av de här projekten. Att den här hjälpen inte fortsätter är utan tvivel en av de viktigaste orsakerna till den oro som har uttryckts över förvaltningen av budgetposten mänskliga rättigheter.
Innan jag går in på den situation som har uppstått genom att det här externa stödet har försvunnit och svarar på frågan hur man under dessa förhållanden på bästa sätt kan garantera en adekvat förvaltning, vill jag först informera er om hur genomförandet av den här budgetposten ser ut just nu. Hittills har sammanlagt cirka 315 ansökningar, projektförslag, om stöd från budgeten 1998 mottagits. Hittills har kommissionen godkänt 19, 1 miljoner av beloppet 44, 7 miljoner. Det rör sig om cirka 315 projekt, medan förberedelserna för beslutsfattande i kommissionen har kommit långt med avseende på cirka 41 projekt för 18 miljoner ecu. Vi förväntar oss alltså egentligen att kommissionen inom ungefär tre veckor skall ha fattat beslut om 76 projekt som sammanlagt står för ett belopp som uppgår till drygt 37 miljoner ecu., då pratar jag fortfarande om 1998. Då återstår alltså, av det ursprungliga beloppet 44, 7 miljoner, ungefär fem till sex miljoner som redan har avsatts för civil society -projekt i Kosovo. Genomförandet kan ske snabbast och effektivast genom att beloppet överförs till budgetposten återuppbyggnad av f.d. Jugoslavien.
De som har lämnat in projektförslag som inte kan beviljas kommer att informeras om det så snart som möjligt. Får jag betona, att om ett projektförslag avslås så grundas det beslutet endast på hänsyn såsom projektets kvalitet och självfallet även den prioritet som det måste få. Kriterier som även tidigare år har använts vid bedömningen av projekt och även andra år kunde endast en del, det vill säga mellan en tredjedel och en fjärdedel av alla ansökningar beviljas. Under årens lopp har det alltså alltid varit fler ansökningar om stöd än vad som kunde beviljas anslag från budgeten. Inte så överraskande i sig.
Kommissionens godkännande av de här projekten är verkligen bara meningsfullt om även follow up , det vill säga upphandlingen, genomförandet och den finansiella avvecklingen kan garanteras. Det kan inte förtigas att det oförutsedda bortfallet av den externa hjälp som jag talade om nyss har varit en märkbar åderlåtning. Jag vill dock gärna säga följande om den bortfallna hjälpen.
För främjande av öppenhet och av rättvis konkurrens så beslutades i slutet av 1997 om att skaffa den externa hjälpen genom offentlig upphandling, public tendering alltså. Därvid siktades på att föra in kostnaderna för den externa hjälpen i del B av budgeten, det vill säga driftskrediter. Innan den här offentliga upphandlingen kunde genomföras, så uppsköts alla nya åtaganden med avseende på budgetposten mänskliga rättigheter. Därefter följde våra förhandlingar, det interinstitutionella avtalet från slutet av juli som slöts för resten av det här budgetåret och som alltså gjorde det möjligt att ingå nya åtaganden igen. På det sättet sattes tåget alltså i rörelse igen efter domstolens beslut.
För ett kontrakt för extern hjälp på grundval av den offentliggjorda upphandlingen tillkom emellertid komplikationen med avseende på om kommissionen får anlita extern hjälp med medel från del B av budgeten. De ledamöter som deltog i budgetutskottet minns säkert den diskussionen.
Med hänsyn till den typ av stöd som önskades för genomförandet av budgetposterna med avseende på mänskliga rättigheter, och sedan stöd både för förmånstagarna, frivilligorganisationerna alltså, och för kommissionen, det vill säga diskussionen kring en bureau assistence technique mixte , kunde inga driftskrediter användas. Budgetkommentarerna för 1998 tillät inte det och av samma skäl var det uteslutet att del A av budgetposten skulle kunna åberopas. Upphandlingsförfarandet körde alltså fast och det gjorde även möjligheten att skaffa extern hjälp.
Hur gör vi nu i fortsättningen med den här situationen? Eftersom godkännandet av den av kommissionen föreslagna förordning som skall tjäna som rättslig grund för utgifterna inom ramen för mänskliga rättigheter låter vänta på sig; det är fortfarande under behandling mellan rådet och parlamentet, så måste det tills vidare träffas ett interinstitutionellt avtal även för 1999 och det med det snaraste. Annars kommer vi alltså inte att ha någon rättslig grund för år 1999.
I andra hand måste vi även be den budgetansvriga myndigheten att förse budgetposten mänskliga rättigheter med kommentarer som gör det möjligt för oss att begära extern hjälp för genomförandet av projekten. Då rör det sig mer om hjälp som inte enbart är avsedd för mottagarna utan även för kommissionen. En sådan begäran kommer kommissionen att lägga fram före den andra behandlingen av budgeten.
De här framtidsutsikterna, alltså det interinstitutionella avtalet å ena sidan och en begäran om budgetkommentarer som möjliggör den externa hjälpen å andra sidan, kan också vara en lösning på kort sikt. Om vi nämligen får de rätta budgetkommentarerna med avseende på det externa stödet, så kan kommissionen undersöka alla möjligheter att på kort sikt och eventuellt genom direktkontrakt skaffa den externa hjälp som behövs. Därmed skulle alla berörda parter fram till slutet av nästa år få mer säkerhet, för att på rätt sätt välja och genomföra projekten för de mänskliga rättigheterna.
År 1999 skulle då samtidigt kunna användas till att fatta väl övervägda beslut om hur politiken avseende de mänskliga rättigheterna skall organiseras från och med år 2000. Under tiden kan man nämligen få litet mer insikt, till exempel i vilken del av genomförandet som den nya service commun kan delta och samtidigt kan man också undersöka hur de mänskliga rättigheterna på bästa sätt kan placeras in i ramen för den omorganisering inom området externa förblindelser som håller på att förberedas i kommissionen, och som skall träda i kraft från och med år 2000.
När vi talar om hur politiken för de mänskliga rättigheterna skall organiseras, så är varianter som inrättandet av en byrå för de mänskliga rättigheterna också tänkbara. Jag skulle dock gärna vid ett senare tillfälle utbyta tankar med er om de alternativ som finns, eftersom vi har en känsla av att vår prioritet just nu måste vara att skapa säkerhet för resten av året och för år 1999 via ett interinstitutionellt avtal och via budgetkommentaren.
Det är vad jag först skulle vilja lägga fram för parlamentet och från min sida även tillfoga ur djupet av mitt hjärta, att det är tydligt att det hela tiden på nytt uppstår spänning mellan, å ena sidan den berättigade frågan från parlamentet och från organisationer för de mänskliga rättigheterna att inte endast ge storskaliga projekt en chans utan även ge mindre organisationer och de som verkligen sysslar med grassroots civil society -utveckling en chans i våra program och, å den andra sidan det kontinuerliga trycket från budgetutskottets sida. Förståeliga påtryckningar från budgetutskottets sida att i så stor utsträckning som möjligt minska den externa hjälpen till kommissionen. Det är nämligen den diskussionen som under de senaste månaderna även har riktats mot oss.
Jag skulle egentligen vilja avsluta med: give us the tools if we are to do the job . Vi kan inte både fortsätta att arbeta i liten skala, vilket automatiskt betyder ett stort antal projekt och alltså ganska stor fragmentering, något som ibland inte går att undvika, och å andra sidan även helt sakna hjälp utifrån vid genomförandet av projekten. Jag säger än en gång: vi befinner oss litet i en övergångsfas när det gäller service commun eftersom jag just nu inte exakt kan bedöma hur mycket arbete som service commun kommer att ta över från oss. Service commun har inrättats för att skapa en viss economy of scale vid genomförandet av diverse biståndsprojekt. Jag tror att det vi nu lägger fram för er är den bästa möjliga lösningen som ger den bästa möjliga garantin för perioden till och med maj nästa år.

Dankert
Fru ordförande! Problemet är egentligen ett trefaldigt problem, legal base -problematiken som kommit över oss från rådet, frågan om minibudgets och där parlamentet alltid insisterat på att överenskommelser skall efterlevas, och slutligen även de något oklara politik- och förvaltningsprioriteterna som vi känner till i kommissionen. GD IA är, om man ser efter i rapporten från revisionsrätten, ändå inget bra exempel på en bra ordnad förvaltning. Tillsvidare kan vi göra mycket litet med avseende på en legal base . Avvakta, det håller jag helt med kommissionär Van den Broek om, tills vi har ordnat saken med hjälp av förordningar, och det betyder att lagstiftaren först skall behöva uppfylla sin uppgift innan vi har en långsiktig lösning. Frågan om minibudgetar kommer att fortsätta vara omstridd, men det finns väl en aspekt i samband med det som, i motsats till vad kommissionären gör, måste påpekas. Våra svårigheter med rådet när det gäller minibudgetar ökar hela tiden, eftersom de riskerar att bantas i driftsbudgeten. Särskilt vid den här sortens små projekt väger ändå den administrativa bördan ganska tungt. Med andra ord: minskningen på driftsbudgeten blir ganska omfattande. Där måste man alltså enligt min åsikt försöka hitta andra lösningar än enkel extern hjälp på bekostnad av politiken.
Fru ordförande! Inte från driftsbudgeten tycker jag, även om jag håller med kommissionären om att vi på kort sikt kanske inte kommer att hitta den rätta lösningen för det. Jag tror att det finns bättre möjligheter i den långsiktiga politik som särskilt budgetkommissionären i kommissionen har inlett, men just nu verkar det vara svårt.
Det är de problem som vi möter när det handlar om lösningar. Jag tror att på lång sikt, och det håller jag med kommissionären om, kan tillfälliga lösningar inte längre accepteras. Vi måste söka efter en struktur inom vilken vi kan arbeta även på lång sikt. Jag medger gärna att det inte kommer att lyckas för år 1999 men jag tycker att grunden för den fortsatta utvecklingen måste läggas år 1999. Jag är en sådan motståndare till tillfälliga lösningar, eftersom vi då ändå hamnar i en sorts evighetsdiskussioner som nu med ECHO eller Meda och det är inte bra, inte för oss, inte för kommissionen och inte för Europeiska unionen. Långsiktig stabilitet alltså.
Fru ordförande! Det innebär att jag tror att kommissionen skall behöva söka extra personal inom GD IA för att klara resten av problemen. Jag vet nämligen ärligt talat inte om det går att förverkliga en civil society i Kosovo i år. Jag tror att tillståndet där ändå är för instabilt för att genomföra några större projekt. Jag att de mänskliga rättigheterna skall prioriteras på en mer översiktlig grundval. Jag undrar också, fru ordförande, om det inte är möjligt att inom det befintliga systemet använda delegationerna litet mer. I revisionsrättens rapport fick vi också flera gånger anvisningar om att vi egentligen decentraliserar för litet. Den här kommissionären vet mycket väl att när det gäller utvecklingssamarbetet i Nederländerna, så förfogar ambassadörerna över egna medel som de kan använda under vissa förutsättningar. Jag tror att något sådant skulle kunna gå att genomföra även för den här sortens små projekt. Det skulle vara till hjälp för oss. Sedan har vi nu alltså även förslaget till budgetkommentar. Det är litet besvärligt att vid en andra behandling av budgeten föra in en ny kommentar, men jag tror att om vi kan komma fram till ett interinstitutionellt avtal om det, så är det lösningen på våra problem för år 1999. Ännu en gång, med alla mina tvivel kring minibudgetarna som då skulle bli den automatiska följden. Ännu en gång, fru ordförande, är den enda lösningen en långsiktig lösning, och jag förväntar mig i det avseendet på ganska kort sikt ett förslag från kommissionen.

Lenz
Fru ordförande, herr kommissionär! Jag vill inte ge er skulden för att plenisalen är tom i kväll, det är vårt fel. Men om inte politiken för de mänskliga rättigheterna fungerar, då är det bådas fel! Det är det vi skall rådgöra om här i kväll och jag är inte helt överens med min kollega Dankert. Jag anser inte att det endast rör sig om ett budgetproblem.
Jag skulle vilja vidga ramarna något, eftersom jag som företrädare för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor har varit med och diskuterat de här frågorna. De senaste dagarnas eller veckornas diskussioner - och det har ni inte riktigt kunnat undanröja - har handlat om politiken för de mänskliga rättigheterna, genomförandet - det sade ni något om - och om budgetplaneringen för 1999 - den kunde ni inte säga så mycket om.
Vi har föreslagit en budget, där vi egentligen i samma omfattning som tidigare har fått medge att saker och ting är behäftade med vissa skönhetsfel, och det gäller naturligtvis inte bara posterna för mänskliga rättigheter, utan även Bosnien, Kosovo, Latinamerika, Meda, Mellanöstern och annat.
Vår poäng är en annan: Sedan två år tillbaka har vi förgäves försökt föra en dialog med kommissionen om olika resolutioner för att hitta nya strukturer, och vi har saknat en sådan dialog. Det är förklaringen bakom det brev som egentligen var riktat till kommissionens ordförande. En sådan dialog har inte ägt rum. Vi har - inte minst genom er, får jag lov att säga - försökt att bjuda in ordföranden, även kommissionär Liikanen, en gång även generalsekreteraren. Dessa besök har aldrig ägt rum, och det är en av de saker som irriterar oss.
Inte heller har de instrument som hittills skapats fungerat som vi hade föreställt oss, eftersom man nu har talat om dem under ett års tid. Där säger man alltid, och det sade också Liikanen i morse, att det krävs en större genomblickbarhet i programmen. Detta gäller naturligtvis även demokratiprogrammen. Men när vi får veta, och de uppgifterna har ni inte helt dementerat, att makroprojekten bara hamnar i de stora grytorna - OSSE, Europarådet osv. då föreställer vi oss att det måste finnas interinstitutionella avtal, där det tydligt framgår vilken roll EU och Europaparlamentet spelar med sina medel.
Det andra är: När ni flyttar över alla mikroprojekt till EU-delegationer utan någon central kontroll i Bryssel där även de icke-statliga organisationerna kan delta, när ni dessförinnan kopplar bort det organ som har hjälpt er, av vilken anledning det än må vara - det sade ni ju något om - då blir vi inte så glada. För det här är en publik som bidrar till att sprida Europeiska unionens tankar om mänskliga rättigheter och demokrati och som framför allt skulle kunna vända sig emot oss sex månader före valet, om vi genom en ny organisation drar in på just ett av de mer mänskliga inslagen i Europeiska unionen. Jag medger att detta är mycket svåra frågor, men dessa borde vi kanske diskutera gemensamt. Med tanke på att en sådan examen som " Master's degree für Human Rights" kommer att försvinna och att rådet på ett av sina toppmöten kan tänkas inrätta en European Human Rights Monitoring Agency , som vi verkligen inte är intresserade av, för då kommer vi över huvud taget inte att kunna följa utvecklingen, vill jag absolut rekommendera att vi möts i en bättre dialog.

Bertens
Fru ordförande, herr kommissionär! Ni har redan svarat på några frågor som jag direkt skall ställa igen. Den liberala gruppen ber om klarhet om genomförandet av politiken med avseende på de mänskliga rättigheterna, från er eller från kommissionen. Det verkar dock som att bakom vackra och väl uttalade ord, herr kommissionär, så döljer sig ändå en mycket hårdare verklighet. En verklighet som är oförmåga, maktlöshet och kanske byråkrati. Hur är det möjligt att kommissionen så att säga har en och en halv tjänsteman tillgänglig för genomförandet av över 1 000 projekt, och hur rimmar det som ni har sagt med att 200 projekt inte har genomförts? Varför har kommissionen inte använt den tillgängliga tekniska hjälpen från den europeiska stiftelsen för de mänskliga rättigheterna? De senaste månaderna har det av de uppgifter som vi har fått tydligt framgått att kaos och dåligt kontrollerade projekt fortgick, utan att lämpliga åtgärder vidtogs på grund av, det måste jag säga, administrativa brister. Vi talar om mänskliga rättigheter, vi talar om människor och vi talar om människor på andra sidan, inte av världen utan andra sidan av samhället. Jag tror inte det kan vara så att kommissionen ens har rätt att leka med det. Inte att det är det som är meningen, men det är det som händer.
Sedan vill jag också av kommissionen få reda på varför det gavs ut pengar via de så kallade stora fonderna, Europarådet och Förenta nationerna. Jag tror ändå inte att vi ställt upp vår budget för att låta utvecklingspengar strömma vidare till mindre projekt via Europarådet. De ständiga omorganiseringarna i kommissionen skadar och har skadat unionens politik för de mänskliga rättigheterna. Kommissionen förstör inte riktigt hela unionens goda rykte med avseende på mänskliga rättigheter, men den äventyrar det i alla fall. Det goda ryktet har vi också kommissionens tidigare arbete att tacka för.
Den liberala gruppens prioritet gäller mikroprojekt för att nå ut till en så bred publik som möjligt och dessutom är en god förvaltning av fonderna naturligtvis en grundläggande sak. Jag tillönskar er mycket styrka, herr kommissionär.

Janssen van Raay
Fru ordförande! Van Bladel har förhinder på grund av ett sammanträde om mänskliga rättigheter, och hon bad mig att i alla fall vara här innan de egentliga betänkanden som berör rättsliga frågor behandlas. Jag har endast hennes befogenhet att säga en sak, och det är en reaktion på det som kommissionär Van den Broek nyss sade. Det spänningsförhållande, herr kommissionär, som finns mellan å ena sidan vår benägenhet att stödja mindre projekt, eftersom de har ett mer direkt inflytande på de mänskliga rättigheterna i länder som behöver det, och å andra sidan kontrollen från kommissionens sida. Det är nu en ny sak på gång i Nederländerna, jag skall inte säga vilken, ni får min fråga senare om den sak som tagits upp i NRC om missbruk av fonder i Sydafrika och så vidare, men det skall jag inte ta upp nu, men det är av stor vikt att ni verkligen, och i det avseendet håller jag helt med Bertens, har tillgång till den sakkunskap som behövs och kontrollbefogenheter för att se till att de små projekten även kontrolleras bra. Jag önskar er stor framgång och jag tackar för er uppmärksamhet.

Müller
Fru ordförande, herr kommissionär! Det är så att man skäms, att vi på 50-årsdagen av FN: s förklaring om de mänskliga rättigheterna här i parlamentet i november månad debatterar frågan: Vad är det som är fel i GD 1A: s ledning? Jag skulle vilja påstå att även ni, genom att inleda ert tal med att säga att rykten florerar, bidrar till ryktesspridningen. När allt kommer omkring skrev jag ett brev till er för minst fem, om inte sex veckor sedan, där jag uttryckte min oro i denna fråga, och tyvärr har jag fortfarande inte fått något svar på det brevet. Jag måste sitta vid telefonen och besvara samtal, som i dag t.ex. från en kollega i organisationen Women in Black i Belgrad, som ingick en överenskommelse med kommissionen om ett projekt år 1997, genomförde projektet, skrev en slutrapport och sedan början av 1998 har väntat på slutbetalningen, eftersom ingen i kommissionen är i stånd att läsa slutrapporten, godkänna den och säga: okej, organisationen har genomfört projektet på rätt sätt, alltså skall de ha slutbetalningen!
Vad skall jag svara de här människorna som ringer, kan ni tala om det? Skall jag säga att det florerar rykten om att allting i grund och botten är jättebra i kommissionen? Eller skall jag säga att inte allt är så bra? Vi vet båda mycket väl hur verkligheten ser ut. Jag vill tala om för er att det är oacceptabelt att vi, på det här känsliga området, sköter frågan om rättsliga grunder och minibudget bakom ryggen på de icke-statliga organisationerna!
Det är sannerligen inte påtryckningarna från budgetutskottet som spelar in vad minibudgeten beträffar, herr van den Broek, utan det är snarare fråga om en riktig tillämpning av budgetförordningen, som förhindrar att medel från del B används till del A och tvärtom! Då kan ni inte säga att det är budgetutskottet som utövar påtryckningar. Kommissionen har sedan 1991 känt till att minibudgetar är otillåtna och ändå infört sådana.
Jag håller i denna konkreta fråga med er om att vi nu måste finna en lösning. Därför gläds jag över att ni säger att vi tillsammans med rådet och er i kommissionen skall finna en lösning på budgetförfarandet 1999 för nästa år, och jag hoppas även det här året, precis som ni antydde. Men hur som helst är det så att det bakom allt detta - och därför är ryktena så tvivelaktiga - outtalat döljer sig en förändring av kommissionens politik! Därför måste ni svara på om ni håller med om det Burghardt skrev den 22 oktober 1998: För 1998 och 1999 är det betalningar till Europarådet och OSSE som kommer att prioriteras. Om det är kommissionens nya politik på området mänskliga rättigheter, då kan vi lika gärna ge upp, och det kommer verkligen att sätta igång en debatt om vad uppbyggnaden av ett medborgerligt samhälle och försvaret av demokrati och de mänskliga rättigheterna inom och utanför Europeiska unionen egentligen innebär!

Dell'Alba
Fru ordförande! I detta ärende måste vi konstatera att den som gräver en grop åt andra faller ofta själv däri. Kapitel 7 är vår " uppfinning" och vi är stolta över den. Varje år begär man mer pengar, mer medel. Varje år lämnar jag exempelvis in ett ändringsförslag för att kräva fler tjänstemän för den interna förvaltningen av denna tjänst, men det har aldrig kommit till budgetutskottet.
Kommissionen har försökt att köpslå här och där med ett system som i stort sett fungerade, till dess att man ansåg det mycket dåligt att externa celler skulle agera för att skynda på kontrakten. Resultatet av att gräva en grop åt andra blir att vi är de första att säga att det inte är möjligt att tillämpa ett sådant system. Man ger er inga ytterligare tjänstemän, och det är då lätt att säga att det är kommissionens fel. Jag tror att också vi måste granska vårt samvete för att ta reda på hur många av dessa ytterligare tjänster som ni, tvärtemot vårt yttrande, tvingats ta " i smyg" , skulle ha kunnat sparas om vi hade haft en bättre dialog och bättre strukturerat våra prioriteter med de nödvändiga medel som det storsinta avsnitt A i budgeten garanterar oss.

Soulier
Fru ordförande! Ni märker säkert att alla upplever en känsla av obehag inför ett ärende som förefaller slarvigt ihopsnickrat, inför en organisation som gav full tillfredsställelse på det materiella planet och sannolikt även på det ekonomiska och räkenskapsmässiga eftersom revisionsrätten benådat den. I dag befinner vi oss i en mycket känslig situation, så till den grad att anslag eventuellt inte kan utnyttjas. Det är uppenbart att Europeiska unionen är kärnan i demokratin i världen, och om den är det beror det på att efter de förskräckligheter som vår kontinent har upplevt, och i vilka många av våra länder tyvärr på sätt och vis deltagit, vill vi säga till världen: " aldrig mer! Vi är i stället fosterlandet för de mänskliga rättigheterna och det finns ett antal bidrag vi kan lämna till er" .
Nu berövas vi detta, eftersom vi saknar verktygen, andra kommer att utnyttja våra anslag. Vi måste ta oss ur denna situation så snart som möjligt, för det är uppenbart att i andra änden av världen, eftersom vi på detta område har velat ge oss en global befogenhet, som den fattige, den olycklige, den som förföljs, den som är utesluten, den som döms felaktigt, vare sig det gäller individer eller grupper, kan ingen vänta på att vi kommer överens om förordningar genom att säga: " vi har förfaranden, de är dåligt anpassade, vill ni vänta till år 2000 innan vi drar oss ur dem?" .
Vi måste alla anstränga oss även om vi måste respektera ett antal regler, och om vi behöver stöd och rättsliga grundvalar måste vi kunna agera snabbt. Ett bevis på detta är att när orkanen Mitch härjar och förstör Centralamerika då vaknar det internationella samfundet. Varför skulle vi inte göra det på vår nivå? Ni föreslog att, och desto bättre ur den synpunkten, ett centrum eller mer exakt en byrå skulle inrättas eller någon annan lösning. Det viktiga är att det går snabbt. Herr kommissionär! Om ni kunde göra det vore det bra.

Schroedter
Herr kommissionär! Jag har inte förstått av era anföranden, om de medel som i år måste vara spärrade kommer de icke-statliga organisationerna till godo för mindre projekt för de mänskliga rättigheterna. Jag misstänker att ni på grund av personalbristen i kommissionen utan vidare vill lämna stora luckor och överföra det här årets medel till internationella organisationer. Det strider enligt min uppfattning mot budgetens syfte med medlen, nämligen att bygga upp och stärka de demokratiska grass-root -organisationerna i mottagarländerna. Jag skulle bli glad om ni kunde undanröja mina misstankar.
En annan fråga: Vilka problem har ni haft med det externa stödet? Hur ser ni på de problem ni har i kommissionen, där revisionsrätten å andra sidan lovordar samarbetet som den enda möjligheten för mindre organisationer att få tillgång till dessa medel. Jag måste ärligt talat säga: Jag anser att vi måste besvara de här frågorna här, eftersom Europaparlamentet annars måste tillgripa hårdare metoder, enligt mig.

McMillan-Scott
Fru ordförande! Vad gäller frågan om de interinstitutionella avtalen vill jag be kommissionären genom vars bemyndigande den interinstitutionella avtal genom vilken en rådgivande kommitté, upprättad mellan parlamentet, kommissionen, Europeiska rådet och G24, ensidigt upphävdes den 9 januari i år. Jag företrädde parlamentet i denna kommitté, i vilken även ingick tjänstemän från parlamentet. Vi underrättades om att det var slut. Sedan dess har inget av demokratiprogrammen framskridit. Det är viktigt att känna till att kommissionen då beslutade att förlägga samtliga dessa frågor inom huset. Varför dessutom, som svar på en rad frågor här, kontraktet i anbudsbrochyren, som ingåtts på ett korrekt sätt, och som gått till Stiftelsen för mänskliga rättigheter, aldrig genomfördes. Resultatet av detta är att demokratiprogrammen, som vi samtliga här stöder, och programmen för mänskliga rättigheter, nu är på väg att dö ut.

Van den Broek
För att börja med den sista frågan, McMillan-Scott känner till att det inte längre är som det var förr i tiden, då ansökningarna om stöd förväntades vid två tidpunkter per år, men att ansökningarna kunde lämnas in hela året om, och att det alltså inte var någon mening att fortsätta använda det förfarandet som innebar att kontrollen ägde rum två gånger per år. Fru ordförande! Låt mig börja med att skingra ett annat missförstånd eftersom det har visat sig vara ett ganska hårdnackat sådant. Det är, även om den politiken skulle ha ändrats jämfört med förra året, att vi redan nu skulle koncentrera vår uppmärksamhet på stora organisationer, OSSE eller Europarådet. Jag kan tala om att om vi ser tillbaka på den gångna perioden, så ligger den andel som gått till de organisationerna på cirka tio procent. Jag måste dock tillfoga, och det har jag inte hört någon ta upp här i kväll, att även de projekten är projekt med avseende på de mänskliga rättigheterna och civil society -projekt som särskilt för de baltiska staterna genomförs med Europarådet, vidare även i Albanien och vi vet alla vad som händer där, samt i Ukraina. Det handlar med andra ord här inte om att betrakta de projekten som mindre värdefulla och att koncentrera allt på de mindre projekten. Vikten ligger fortfarande på de mindre projekten men med alla de problem som är ofrånkomliga i det sammanhanget. Vad det anbelangar, så skulle jag även vilja be om förståelse för att det för oss inte var så svårt att hålla på med de små projekten så länge vi också kunde räkna med extern hjälp. Inte endast för mottagarna, frivilligorganisationerna, utan även för kommissionen själv som omöjligen kan förvalta och genomföra hundratals, ibland tusentals kontrakt med fast hand. Jag skulle vilja säga till Müller: Fru Müller! Jag minns faktiskt ert brev och jag tror att det i det brevet stod en rekommendation om att framförallt sluta direktkontrakt med human rights foundation . Müller vet också att vi det senaste året med upphandlingsförfarandet med avseende på human rights foundation körde fast just på grund av den begränsade tolkning man givit möjligheten att utnyttja extern hjälp, hela diskussionen runt debatter, och så vidare. Det är med andra ord antingen eller, fru ordförande, antingen kommer vi överens om att kommissionen inte klarar av att genomföra den här sortens, och särskilt små, projekt utan extern hjälp eller också säger vi: nej, ni får inte den externa hjälpen. Ni får klara er så gott det går internt, men då är jag helt enkelt tvungen att lägga betoningen på större projekt, vilket jag inte gör just nu. Låt oss därför i första hand komma överens om det.
Fru ordförande! Jag tror att det som vi nu föreslår faktiskt mycket riktigt är att på kort sikt se till att det via ett interinstitutionellt avtal i alla fall skapas en ny rättslig grund i väntan på antagandet, formaliseringen av den nya ordningen. Det diskuteras som bekant just nu mellan rådet och parlamentet, och som det ser ut nu med alla de ändringsförslag som har lagts fram, så kan det ta tid att anta en förordning. Vi behöver alltså ett interinstitutionellt avtal för att fortsätta ha en rättslig grund. I andra hand, och det är så viktigt i just det här fallet, måste vi i varje fall få en budgetkommentar som gör det möjligt för oss att, som jag sade tidigare, eventuellt via direktkontrakt få den externa hjälp för år 1999 som vi behöver. Jag ser ingen annan möjlighet att reparera det positiva rykte som vi hade byggt upp. Det är inte heller så, att vi har ungefär en och en halv person för det här ärendet, herr Bertens, jag har också läst de artiklarna i tidningen, och över tvåhundra projekt som fortfarande hänger någonstans och ännu inte kan bedömas. Inte heller det är rätt. Vi har kommit så långt att vi för 1998 kan säga att vi på några veckor inte bara bedömt alla projekt utan även, för kommissionens del, antagit och godkänt dem. Men sedan har vi naturligtvis hela upphandlingsvägen, genomförandevägen, betalningsvägen, utvärderingsvägen kvar. Det kan kommissionen inte göra själv utan extern hjälp. Jag höjer kanske rösten när jag pratar om det här, eftersom det också är viktigt för oss. De mänskliga rättigheterna är något väldigt viktigt för Europeiska kommissionen på samma sätt som det är viktigt för hela unionen. Vi har i det avseendet även regelbundna kontakter med väldigt många organisationer som håller på med det här. Särskilt ett område som Östeuropa, där hela civil society -utvecklingen är en naturlig del av främjandet av en god integreringsprocess, förtjänar vårt hela intresse. Vi kan dock inte ensamma hållas ansvariga för att det två gånger kom en fnurra på tråden förra året. Ena gången på grund av bortfallet av en möjlighet att skapa en rättslig grund, domstolens beslut. Den andra gången då möjligheten att få extern hjälp fick en mycket begränsad tolkning på grund av hela debatten om debatter och liknande. Jag tycker det är ohyggligt, fru ordförande, att vi år från år fått höra av revisionsrätten att vi nästan alltid skulle vara i stånd att genomföra våra biståndsprojekt, Phare och Tacis nämner jag särskilt, med den personalstyrka vi har och i år beskylls vi för att på ett överdrivet sätt ha utnyttjat extern hjälp, därmed syftande på hela den debatt som avspelats här i parlamentet. Då blir min följdfråga: hur har jag det nu! Hur kan jag verkligen genomföra de här projekten om jag inte får öka min effektivitet för det och det ber jag inte ens om. När de här projekten är avslutade, så är det frågan om du behöver alla de där människorna. Alltså måste man ha en viss flexibilitet i det hela. Vi måste försöka hitta en lösning för det och jag skall vara med och bedöma de långsiktiga idéer som lanserats via agences och liknande.
Därmed avslutar jag, fru ordförande, med tack för de utan tvekan konstruktivt menade kommentarerna. Jag hoppas att vi på kort sikt via budgetkommentarerna kan skapa den lösningen, åtminstone före nästa år. Då går det i alla fall inte ut över frivilligorganisationerna och dem som utnyttjar dem, och då har vi litet mer tid på oss att förhandla med varandra om hur det skall se ut på lång sikt. Till Lenz vill jag säga att jag redan tidigare i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, vid vilket jag är en ovanligt trogen besökare, har erbjudit att utbyta tankar med er en eller två gånger om året om strategin för de mänskliga rättigheterna som sådana. Inte om " management" och driftsfrågor, det hör hemma i en debatt som den här i kväll, utan för att dra upp de stora linjerna och för att höra efter vilken inställning parlamentet har till det. Det har jag inga problem med men nu måste vi först se till att dra loss det här fartyget igen. Det har högsta prioritet, tycker jag.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär van den Broek.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Gemenskapspatent
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0384/98) av Añoveros Trias de Bes för utskottet för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om grönboken om gemenskapspatent och patentsystem i Europa - främjande av innovation genom patent. (KOM(97)0314 - C4-0342/97).

Añoveros Trías de Bes
Fru ordförande, herr kommissionär! Den grönbok som vi studerar har tre viktiga mål. Den skall ge en komplett bild av hur läget är när det gäller patentskydd, den skall granska behovet av nya gemenskapsåtgärder samt överväga form och innehåll i dessa eventuella åtgärder.
Herr kommissionär, patent är av central betydelse för innovationsskyddet. Enligt er åsikt är emellertid det nuvarande systemet behäftat med tre allvarliga brister. Det är komplext - eftersom nationella patent och gemenskapspatent existerar sida vid sida - det är dyrt och det ger inte ett likvärdigt skydd i alla medlemsstaterna.
Med anledning av detta frågar man sig i grönboken hur långt parterna är beredda att gå för att använda sig av ett gemensamt patentsystem med utgångspunkt från en författning i enlighet med artikel 235 i fördraget, i stället för en mellanstatlig överenskommelse som Luxemburgkonventionen från 1975 eller avtalet från 1989 som ännu inte har trätt i kraft. Sådana regler skulle ge brukarna tillgång till ett lättfattligt och juridiskt tillförlitligt system till en rimlig kostnad.
Övriga teknisk frågor beaktas i samband med gemenskapspatentens framtid. Harmoniseringen, effekten av informationssamhället, den elektroniska handeln etc.. Innovation i tjänsten, bruket av patentombud och erkännandet av yrkesbeteckningar tas också upp i grönboken. Till sist frågar man sig i grönboken hur avgiftssystemet skall kunna anpassas till patentsystemet, så att det motsvarar nedlagt arbete utan att för den skull hämma innovationsskyddet.
I det resolutionsförslag som har antagits av utskottet för rättsliga frågor har man försökt harmonisera denna rätt inom Europeiska unionen för att befästa den inre marknaden, i synnerhet före utvidgningen, . Luxemburgkonventionen och avtalet från 1989 ger inte ett enhetligt patentskydd inom Europeiska unionen. Vid sidan av nationella patent borde oundvikligen gemenskapspatent finnas. Det är på samma sätt nödvändigt att säkerställa omvandlingen av gemenskapspatent till europapatent, samt finna ett system som kan garantera den motsatta omvandlingen av europapatent till gemenskapspatent. I samarbete med de nationella myndigheterna borde Europeiska patentverket vara tekniskt ansvarig för patenten.
I utskottet för rättsliga frågor ansåg man att en medlemsstat inte skall behöva ge upp sitt inhemska språk, eftersom patent är ett instrument som ger information om tekniken och om individens insikt om sina rättigheters omfattning och begränsningar. Herr kommissionär, vi instämmer därför med principen om lingvistisk jämlikhet och vi kommer att rekommendera ett åtgärdsprogram som kan bistå denna jämlikhet och språkliga mångfald så länge som detta inte medför alltför stora kostnader.
Beträffande jurisdiktionen, å andra sidan, bör de nationella domstolarna vara behöriga att avgöra talan om intrång eller genkäromål om ogiltighet, samma system som tillämpas för varumärken. För att uppnå större flexibilitet och för att minska svårigheterna och kostnaderna, i första hand för PYME, bör det enligt vår mening finnas två nationella rättsinstanser. Europeiska gemenskapernas domstol bör utgöra kassationsdomstol..Vi menar att innovation i tjänsten bör regleras av medlemsstaterna.
Vi menar att man också bör beakta ett ömsesidigt erkännande av näringsidkares rätt till patent.
Fru ordförande, herr kommissionär, vi i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt vill till sist uppmana kommissionären att inrätta en arbetsgrupp. Arbetsgruppen skall utarbeta en eller flera modeller för en rättsskyddsförsäkring på patentområdet inom EU. Arbetsgruppen bör studera bl.a. finansieringen av systemet, försäkringstäckning, premienivåer, inrättande av en kontrollmyndighet etc.

Gasòliba i Böhm
Fru ordförande, ärade kollegor! För det första vill jag tacka kommissionen och kommissionär Monti, som ansvarat för grönboken om gemenskapspatent. Jag vill också tacka föredraganden från utskottet för rättsliga frågor, Añoveros Trías de Bes, för ett väl genomfört arbete i ett viktigt ämne, främst ur juridisk synpunkt men också ur ekonomisk synpunkt.
Grönbokens underrubrik lyder " främjande av innovation genom patent" . När man analyserar betydelsen av en innovation och försöker se hur den kommer att utfalla inom ett visst område tittar man ofta på antalet beviljade patent. Det är uppenbart att man kan finna vissa brister på gemenskapsnivå, bristande harmonisering eftersom vi inte har ett riktigt europapatent. Añoveros Trías de Bes nämnde att vi ännu inte arbetar inom ramen för Münchenkonventionen om europapatent från 1973 och att såväl Luxemburgkonventionen om gemenskapspatent från 1975 som senare avtal om patent från 1989 fortfarande är gällande.
Efter att ha granskat frågan i utskottet för ekonomi, godkändes enhälligt ett antal rekommendationer som jag har framfört i form av betänkanden och som i första hand tar upp tre grundläggande aspekter:
För det första: underlätta införandet av gemenskapspatent genom en gemenskapstaxa.
För det andra: underlätta omvandlingen av nuvarande nationella patent till gemenskapspatent.
För det tredje: något som finns i Japan och Förenta staterna och som vi upprepade gånger har lagt fram förslag om, dvs. att som nyttomönster eller annat innovationsskydd få möjlighet att erhålla patent på dataprogram eller software.

Thors
Fru ordförande! När vi så här en tisdagkväll samlas för att diskutera patent, är det väl många som tycker att det är väldigt tråkigt. Men som min kära gruppkollega Gasòliba i Böhm konstaterade, är det ett väldigt viktigt ämne, både om vi ser på de enskilda länderna och på unionen som en helhet. Det är viktigt att vi får fungerande system för innovationer för konkurrenskraften. Jag tror också att detta är en viktig regionalpolitisk fråga, också med tanke på jämställdheten mellan medborgare i alla delar av unionen. Jag hoppas även att vi får ett system som innebär att patentverket kan fylla sina servicefunktioner - att sprida kunskap.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har fastnat för ett framtida system där språklig jämställdhet råder, såsom Añoveros Trias de Bes konstaterar, och där alla företag kan få god service. Jag hoppas att kommissionen tar vara på detta förslag, och att vi får patent som är ett instrument för både information och teknik, och som ger rättssäkerhet. Det är jag övertygad om att utskottets förslag innebär.
Jag hoppas också att kommissionären skall ta vara på de kreativa förslag som vi lägger fram både i punkt e och i punkt 2 om en fungerande samverkan mellan Europeiska patentverket och nationella patentverk. Jag har i något sammanhang tagit upp just detta med kommissionären att den nya tekniken faktiskt möjliggör en decentraliserad modell, och jag hoppas att det skall leva vidare.
Jag vill vidare tacka föredraganden för ett gott samarbete. Jag brukar inte tacka i allmänhet, men denna gång vill jag gärna göra det. Han har nämligen gjort ett mycket bra arbete.
Slutligen vill jag säga att min nordiska själ gläds åt att EES-området särskilt nämns i denna resolution. Det är alltför ofta som vi glömmer bort att de direktiv som vi antar många gånger gäller i Norge och på Island också.

Heinisch
Fru ordförande, kära kolleger! Först vill jag tacka kommissionen för det initiativ som de har tagit i samband med sin grönbok. Om vi vill säkra den europeiska konkurrenskraften måste vi driva innovationerna framåt. Finansiellt forskningsstöd är exempel på en innovationsvänlig politik. Men det är även av avgörande betydelse att ett effektivt immaterialrättsligt skydd garanteras inom hela EU. I det sammanhanget måste man i synnerhet undersöka alternativen för en ny utformning av den europeiska patenträtten, något som kommissionen har initierat med sin grönbok.
En fråga som jag som företrädare för forskningsutskottet lägger stor vikt vid är förbättringen av patentskyddet för programvaror. Enligt artikel 52.2 i konventionen om det europeiska patentet och enligt den motsvarande nationella patentlagstiftning i Europeiska unionen är dataprogrammen undantagna från patentskyddet. Om vi inte vill mista vår konkurrenskraft på området programvaruteknik, måste vi förändra detta rättsliga förhållande. Därför bör vi stryka dataprogrammen i bestämmelserna i artikel 52.2 i konventionen om det europeiska patentet. Samtidigt borde ett europeiskt direktiv föranleda en harmonisering av motsvarande nationella bestämmelser. Genom en sådan förändring skulle vi undvika att hamna i underläge gentemot USA och Japan, där man redan har ett omfattande patentskydd för programvaror i beredskap.
Ytterligare en punkt som måste tillföras en nyreglering är de språkliga följderna. Föredraganden förespråkar här en lösning som jag stöder i forskningsutskottets yttrande. En översättning av samtliga handlingar i patentet skall endast krävas när det uppstår en tvist om skyddsdokumentet. På det viset skulle de genomsnittliga översättningskostnaderna på hittills 22 500 DEM kunna sänkas till 4 000 DEM. Än en gång tack till föredraganden.

Rübig
Fru ordförande, mina damer och herrar! Patentpolitiken är ett viktigt instrument för den ekonomiska politiken och ur patentpolitiken kan licenspolitiken härledas. Det innebär att man med hjälp av forskning och utveckling kan skapa nya produkter, och här har jag ett bra citat: " Dagens forsknings- och utvecklingspolitik är morgondagens socialpolitik" .
Forskningspolitiken kan i synnerhet stödjas genom en förnuftig patentpolitik. Vi måste tänka på att vi å ena sidan har de små enskilda uppfinnarna, vars problem när de har uppfunnit något är att förbereda sin uppfinning för marknaden. Om det inte fanns någon patent, skulle det vara enkelt för ett stort företag att överta och dra nytta av denna idé. Vi känner många forskare, enskilda uppfinnare, som i åratal, om inte under årtionden har arbetat på vissa idéer. Å andra sidan har många multinationella koncerner stora forskningsenheter som utspisas med miljardbelopp och i slutändan måste man naturligtvis även räkna in denna investering.
Därför stöder jag en harmonisering av de nationella bestämmelserna, eftersom det för småföretag så väl som för koncerner är viktigt med ramvillkor som möjliggör ett enhetligt förfarande. Vi vet att antalet uppfinningar är en viktig fråga. Om japanerna gör gällande ett mycket lågt antal uppfinningar, och vi i Europa ett mycket högt antal, då kommer det att finnas många patenter i Japan men inte i Europa, och licensresultatet kommer att utveckla sig i samma riktning. Därför välkomnar jag kommissionens förslag, eftersom den internationella patent- och licenspolitiken för Europa utgör ett viktigt instrument.

Janssen van Raay
Fru ordförande! Ni får dra av min tid från de tre minuter som jag hade för Ferribetänkandet. Jag är inte Schaffner, som skulle ha talat, och jag är inte heller Van Bladel. Men jag vill å min grupps vägnar säga att vi är mycket tacksamma mot både kollega Añoveros och mot kommissionären för detta för Europa mycket viktiga projekt, eftersom det för enkelheten i det skydd vi här åsyftar är mycket enklare åtkomligt än de stora projekt som stöter på mycket mer problem, och kommissionär Monti vet det. Jag hoppas alltså att det lilla projekt som är mycket viktigare än de stora projekten för förstärkning av konkurrensläget för Europas små företag nu snabbt kan träda i kraft och genomföras, och jag tackar båda herrarna ännu en gång för deras bidrag i det här ärendet.

Monti
Herr ordförande! Patentsystemet spelar en grundläggande roll när det gäller att främja innovationer, tillväxt och sysselsättning inom gemenskapen. För att kunna spela denna viktiga roll fullt ut krävs en omfattande modernisering och förbättring av det europeiska patentsystemet. Det uppvisar, framför allt om vi jämför det med de nordamerikanska och japanska systemen, två mycket tydliga svagheter: det är dyrt och ofullständigt.
Som mycket tydligt framgår av Añoveros Trias de Bes betänkande - som jag tackar för ett utmärkt arbete - finns det en direkt koppling mellan företagens konkurrenskraft och den fria rörligheten för varor och tjänster inom den inre marknaden. I det sammanhanget är ett sammanhängande och effektivt gemenskapssystem för patentskydd en viktig faktor.
Den grönbok som kommissionen lade fram har framgångsrikt uppnått målet att starta en allmän och mycket omfattande debatt i frågan, en debatt som de olika parterna har deltagit i med stort intresse. Det allmänna budskap som framkommit ur diskussionerna är behovet av att öka patentsystemets effektivitet och att integrera det med användarnas praktiska behov. Det är också viktigt, vilket med all önskvärd tydlighet framgår av det resolutionsförslag som diskuteras i dag, att revideringen av systemet sker innan Europeiska unionen utvidgas. Det har framför allt framgått att den väg vi bör följa när systemet reformeras är att inrätta ett enhetligt gemenskapspatent, helst genom en gemenskapsförordning, så som man gjorde 1994 när det gäller gemenskapens varumärkesskydd.
Låt mig i sammanhanget påminna om att kommissionen i slutet av 1998 anordnade ett möte med experter från de olika medlemsstaterna, i vilket framgick att en mycket stor majoritet av dessa experter kan tänka sig att inleda juridiska och tekniska diskussioner i syfte att utarbeta ett gemenskapspatent. Ekonomiska och sociala kommittén har å sin sida i det närmaste enhälligt antagit ett yttrande som är positivt till samtliga de förslag som presenteras i grönboken, inklusive inrättandet av ett gemenskapspatent. Det gläder mig att de förslag som presenteras av Añoveros ligger i linje med de tankar som återgivits ovan. Förslagen är mycket välformulerade och balanserade. Jag kan lova att de kommer att bli föremål för en noggrann undersökning från kommissionens sida, i arbetet med att förbereda de lagar som krävs för att inrätta ett gemenskapspatent. Låt mig också säga att när det gäller systemet med försäkringar för att täcka kostnaderna för de tvister som uppkommer i samband med patenten, så kommer kommissionen att undersöka de bästa sätten för att inrätta ett sådant system i gemenskapen och att knyta Europaparlamentet till det arbetet.
Kommissionen har, avslutningsvis, kommit till den insikten att patentsystemet måste moderniseras med det snaraste. Denna förändring bör å ena sidan baseras på att man i förordningar skapar ett gemensamt patentskydd för gemenskapen, å andra sidan att man moderniserar och harmonierar den nationella lagstiftningen på vissa speciella punkter, bland annat möjligheten att patentskydda datorprogram, vilket har påpekats i ett par inlägg. Detta nya regelverk bör dessutom omfatta gemenskapsåtgärder för att stödja de ansträngningar som görs av de nationella patentbyråerna i deras verksamhet för att främja innovationer.
Det är viktigt att systemet utvecklas inom ramen för gemenskapen och inte, som ursprungligen sades, i en internationell konvention. Ett sådant system kommer att göra unionens position starkare i samband med att internationella avtal förhandlas fram. Man måste emellertid garantera det europeiska patentkontorets roll som tekniskt ansvarigt för gemenskapspatenten. Kommissionen kommer inom kort att utarbeta ett meddelande om hur grönboken skall följas upp, ett meddelande som kommer att innehålla en detaljerad redogörelse för samrådet och beskriva de speciella konkreta åtgärder som kommissionen kommer att lägga fram inom kort inom detta viktiga område. Europaparlamentet kommer naturligtvis att engageras i denna nya etapp av arbetet, men jag vill redan nu tacka parlamentet för det mycket konstruktiva sätt på vilket det har deltagit i arbetet hittills.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Kompletterande pensionssystem
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0400/98) av Ferri för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om kommissionens grönbok om kompletterande pensionssystem på den inre marknaden (KOM(97)0283 - C4-0392/97).

Ferri
Fru ordförande! Hur kommer det att gå för de europeiska pensionärerna? Denna fråga ställer sig den mycket detaljerade grönbok som kommissionen har utarbetat. Den ställer frågan, liksom Europaparlamentet, i detta ögonblick av allmän kris och nämner just pensionärernas ekonomiska framtid och sysselsättningen för ungdomen som de två viktigaste och mest oroande frågorna i hela det generella systemet. Därför uppkommer behovet av den debatt som har inletts av kommissionen, som jag gärna vill tacka, framför allt genom kommissionär Monti. Kommissionen har tagit ett initiativ, ett initiativ som har positivt engagerat även Europaparlamentet, och som har mynnat ut i utfrågningar med de viktigaste experterna från olika europeiska länder. Detta tror jag har gjort det möjligt att fördjupa frågeställningarna inom flera områden.
För det första är vi alla övertygade om att den första pelaren - den som omfattar det sociala och offentliga skyddet - även i fortsättningen skall vara hörnstenen, grundbulten i systemet. Men det räcker inte, det är inte tillräckligt, den kan inte garantera den ekonomiska framtiden. Därför blir, tillsammans med livförsäkringarna som redan har definierats, beskrivits och reglerats, pensionsfonderna den springande punkten. Men det saknas en gemenskapsram. Detta visade kommissionen redan 1991, men sedan drogs förslaget tillbaka. Om jag inte missminner mig gjordes det en tolkning av kommissionen som sedan kasserades - om man säger så - av domstolen, och nu står vi åter här och försöker på nytt. Vi begär att kommissionen, som startade så bra, verkligen kommer fram till ett direktiv som tar hänsyn till de olika aspekter som vi har försökt peka på.
I botten ligger naturligtvis också frågan om eurons hållbarhet, något som när det gäller pensionsfonder och alla integrerade pensionssystem kommer att ändra referensramarna och ur flera synpunkter kommer att underlätta investeringar och uppmuntra den gränsöverskridande rörligheten för arbetskraften. Låt mig i sammanhanget säga att det finns ett annat direktiv, mycket färskt, som på ett mycket bra sätt tar upp frågan om förvärvade rättigheter, en aspekt som också är mycket viktig, och som upptas i kvällens förslag som dessutom tar upp diverse allmänna aspekter, t.ex. beskattningen, dvs. den ojämna skattefördelningen, för att eliminera den risk för dubbelbeskattning som föreligger och som dag plågar och gör framtiden oviss för den som skall arbeta eller arbetar i ett multinationellt företag och som sedan, även tillfälligt, flyttar eller förflyttas och som riskerar att få betala skatt två gånger, även när det gäller pensionen. Förvaltningen av fonderna med förvaltare, administrativ förvaltare och investeringsförvaltare, är även det en mycket känslig punkt som vi har tagit upp tillsammans med de anställda, och där det måste råda garanterad jämlikhet mellan män och kvinnor. Detta har vi insisterat på flera gånger, det har utskottet för socialfrågor och utskottet för kvinnors rättigheter insisterat på i de yttranden som vi har tagit upp. Så har vi naturligtvis de organisatoriska aspekterna. Man har förslagit ett forum för pensionerna, vilket jag tror kunde vara nyttigt vid en mer omfattande debatt, det så kallade " europeiska passet" och en börs för de små och medelstora företagen som skulle få en viktig och mycket känslig investeringsuppgift, men också mycket intressant och mycket stimulerande.
Allt detta skall med andra ord förverkligas genom principen om kapitalisering, genom principen om den goda familjeförsörjarens hushållning. Detta är en viktig och intressant punkt. Jag besökte en konferens i München om pensionsfonder, och jag måste säga att vi diskuterade mycket begreppet " den goda familjeförsörjaren" . Vi drog upp en ram, ett slags spår med vissa indikationer. Det är naturligtvis svårt att definiera vad den goda familjeförsörjaren innebär, men inom detta viktiga område kan man inte bakbinda sina händer för det är tydligt att man sedan måste anpassa försörjningen efter den aktuella, historiska och ekonomiska situation i vilken man befinner sig. Men det finns ändå vissa små regler som vi kunde komma överens om även i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, och som jag tycker är ganska intressanta och som respekterar bolagsrätten, rätten att göra gränsöverskridande investeringar, etc. Genom det paket av förslag som beskrivs mer i detalj i texten och samtidigt som vi tackar kommissionär Monti för hans lyhördhet, hans uppmärksamhet, och alla andra som har deltagit i arbetet, hoppas vi att man skall kunna åstadkomma viktiga resultat vad gäller det ekonomiska systemet och även när det gäller medborgarnas grundläggande rättigheter.

Boogerd-Quaak
Fru ordförande, herr kommissionär! Allra först vill jag gratulera kommissionen till att det kompletterande pensionsskyddet och därmed hela pensionsproblematiken tydligt och klart tas upp i grönboken, och det är även viktigt att pensionerna tas upp på europeisk nivå. Om livslängden fortsätter att öka på samma sätt som den gör i dag så kommer i framtiden två arbetande personer att försörja en pensionär, nu är det fyra arbetande för en pensionär. Det kommer sig bland annat av ett en stor del av pensionerna i Europeiska unionen finansieras via fördelningssystemet. Det är alltså oerhört nödvändigt att vi försöker hitta andra lösningar, annars ligger det kanske en bomb under euron ändå. Det har jag ofta hävdat här och jag tror att vi måste fundera över den saken ordentligt.
Oavsett det så anser jag att det är mycket svårt att bestämma för medlemsstaterna vilket system de skall välja. Men det går att via benchmark -undersökningar, vilket utskottet för sysselsättning och socialfrågor också rekommenderar, presentera de bästa metoderna från de olika länderna för medlemsstaterna.
Dessutom anser utskottet för sysselsättning och socialfrågor att det är viktigt att det införs könsneutrala pensionssystem och att pensionsfondernas avkastning förbättras. Det kan även leda till en minskning av de indirekta lönekostnaderna och med de pengarna kan det skapas fler arbetstillfällen i Europa.
Samma sak gäller försiktighetsregler för pensionsförsäkringar. Om de snabbt kan åstadkommas, så innebär det enligt min åsikt en bättre avkastning från pensionsfonderna. Det är saker som också är bra för sysselsättningen i Europa.
Fru ordförande, herr kommissionär! Jag tror att vi måste få tillbaka pensionerna som ett mer allmänt ämne. Jag skulle därför också vilja uppmana kommissionären att på nytt ta upp hela pensionsfrågan igen, även grundpensionerna.

Lulling
Fru ordförande! Den första förtjänsten med denna grönbok är enligt min uppfattning att kommissionen tydligt anger att det, i enlighet med subsidiaritetsprincipen, åligger medlemsstaterna att besluta om den roll de avser att spela i den första, andra och tredje pelaren som ålderspensionen för anställda och egenföretagare vilar på i de olika medlemsstaterna.
Den gemenskapsram som krävs för att säkerställa utvecklingen av en verklig gemensam marknad för pensionsfonderna bör enligt min uppfattning begränsa sig till att undanröja hinder för ett fritt val av pensionsfond, fri rörlighet för personer och fritt tillhandahållande av tjänster.
Jag måste betona att de nu gällande försiktiga reglerna i vissa medlemsstater är oproportionerliga för att garantera fondernas säkerhet och omöjliggör för förvaltarna att fastställa den bästa placeringsstrategin.
När det gäller investeringspolitiken för pensionsfonderna borde regeln föreskriva en diversifiering av portföljen. Naturligtvis kan skattepolitiken utgöra en broms mot den fria rörligheten för personer och fritt tillhandahållande av tjänster. För min del anser jag att det krävs en harmoniserad skattebehandling inom Europeiska unionen som innebär undantag eller möjlighet till skattereduktion när rättigheterna fastställs, och beskattning av mottagarna av tjänsterna enligt medlemsstaternas regler för inkomstskatt.
Jag vill i min egenskap av föredragande för utskottet för kvinnors rättigheter betona lika behandling av kvinnor och män i systemen för kompletterande pension. Jag vet att kvinnor i allmänhet har längre livslängd än män, men försäkringsberäkningar knutna till kön får inte få som konsekvens att ifrågasätta principen om lika inbetalning och lika tillhandahållande för mottagare av båda könen.
Jag måste naturligtvis passa på tillfället att betona den brådskande nödvändigheten av att revidera direktiven om lika behandling för män och kvinnor inom de rättsliga systemen och tjänstesystemen för socialförsäkring, för att lägga grunden till en individualisering av pensionsrätten, fastställa en flexibel pensionsålder för både män och kvinnor, reglera rättigheterna för överlevande och frånskilda när det gäller att dela pensionsrättigheterna som förvärvats under äktenskapet, och slutligen säkerställa en oberoende socialförsäkring för makar till egenföretagare inom hantverk, handel, jordbruk och fria yrken.
Herr Monti! Jag hoppas att ni kommer att vidarebefordra dessa önskemål till er kollega kommissionär Flynn.

Falconer
Fru ordförande! Jag vill tacka föredraganden för att ha avfattat detta betänkande eftersom det är ett mycket viktigt sådant. Jag vill också tacka kommissionen för att ha tillhandahållit dokumentationen, även om jag har några kritiska anmärkningar att göra när jag fortsätter.
En av de mera berikande erfarenheter jag har från Europaparlamentet är en titt på de strukturer som har styrt Europa ekonomiskt sedan 1945. Detta har lett till enorma ekonomiska vinster för människor på det europeiska fastlandet. Politiken för medbeslutande som innebär att samhällen, arbetare och människor engagerade i affärslivet, samarbetade för att bygga upp Europa efter 1945, vilket inte gjordes på samma sätt i Förenade kungariket. I Förenade kungariket tillämpade vi den anglo-amerikanska typen av struktur. Under 1950-talet såg vi en tillväxt av pensions- och försäkringsfonderna i Förenade kungariket. Siffran uppgår nu till cirka 1.3 triljoner pund, vilket motsvarar cirka 1.6 triljoner ecu, en ofantlig summa pengar mätt med vilka mått som helst. Ändå har vi sett sedan 1979, då Thatcher avskaffade valutakontrollen i Förenade kungariket, en åderlåtning av investeringar och en åderlåtning av portföljinvesteringarna från Förenade kungariket till andra delar av världen. Från 6 procent till 31 procent utanför EEG, vilket kommissionen nu medger är den faktiska siffran.
Det finns ingen effektiv kontroll av dessa fonder för bidragsgivarna. De är åsidosatta medan fondförvaltare använder det enorma finansiella vapen som ges dem genom övertaganden, sammanslagningar och löneökningar för de feta katterna i centrala London.
Vid en hastig blick på " National Association of Pension Funds" i mitt land måste man leta länge och väl för att finna en arbetstagarrepresentant, och ändå finns där många representanter från London. Jämför detta med Holland, Tyskland, Sverige, Belgien eller andra länder där samarbete, medbeslutande och samråd tillhör vardagen. Ändå nämnde inte kommissionen i sin grönbok ett ord om bidragsgivarnas eventuella medverkan.
Jag hoppas och tror att när kommissionen lägger fram det direktiv som jag har förstått att den överväger, kommer där att finnas en klar garanti för att bidragsgivarna till dessa enorma fonder skall få bli delaktiga.
Den socialdemokratiska gruppen stöder den europeiska marknadsmodellen med medbestämmande. Vi avvisar kortsiktighet och förväntar oss finansiella och ekonomiska motprestationer för våra medborgare.
I ett flertal år nu har jag studerat framskridandet för den ekonomiska demokratin. En av de personer som jag vände mig till för att få inspiration var Tom Paine, som deltog i två revolutioner, en i Amerika och en i Frankrike, och strävade efter politisk demokrati. Jag anser att tiden nu är mogen för oss att avancera för att ge Europas medborgare ekonomisk demokrati. Jag anser, tillsammans med socialdemokraterna, att demokratin gynnas mest genom den europeiska sociala marknadsmodellen.

Kuckelkorn
Fru ordförande! Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har i alla väsentliga avseenden tagit fasta på ändringsförslagen från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och har därigenom kompletterat grönboken på ett ändamålsenligt sätt. Jag vill lyfta fram fem punkter, som kommissionen borde följa i den framtida gemenskapslagstiftning som grundar sig på grönboken.
Punkt 1: Den första pelaren, det vill säga det lagstadgade pensionsskyddet i fördelningssystemet, kan till sin omfattning och struktur endast reformeras på nationell nivå och måste därför även i fortsättningen ingå i de nationella behörigheterna. Gemenskapen är enligt min uppfattning inte ansvarig för en ökande social solidaritet mellan generationerna.
Punkt två: Även tilläggspensionerna är utmärkande på den inre marknaden genom ett mångfald av erbjudanden och pensionsfonder. Gemenskapslagstiftningen får inte missgynna pensionsfonderna, vare sig i fråga om tillsynsbestämmelserna eller de skattemässiga villkoren.
Punkt tre: Investeringsrestriktionerna kan endast göras flexibla med enhetliga tillsynsbestämmelser som garanterar kontrollmöjligheter, ett likvärdigt medbestämmande för pensionstagarna samt försäkring mot insolvens.
Punkt fyra: De skattemässiga ramvillkoren för tilläggspensionerna måste förbättras och göras mer enhetliga på den inre marknaden för att pensionspotentialen på den inre marknaden skall öka och göras mer effektiv. Den senarelagda beskattningen av pensionsanspråk borde vara en princip som gäller i hela gemenskapen.
Punkt fem: En starkare konvergens vid överföring och bibehållande av pensionsanspråk liksom av intjänandetider måste uppnås inom gemenskapen.
Jag vill ge uttryck för min uppskattning till föredraganden, men även till utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, för att de har antagit förslagen från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om ändamålsenliga förändringar i grönboken.

Rübig
Fru ordförande, ärade damer och herrar! Vi talar om framtiden och framtiden är viktig för oss alla. Människor som föds i dag kommer förmodligen att bli 100 år gamla! Vi vet att en god hälsa vid hög ålder utgör ett av de viktigaste målen för vår framtid. Det betyder att vi redan i dag måste fundera över hur vi skall bibehålla de äldres sociala status. Vi har för närvarande principen om social solidaritet mellan generationerna, som innebär att de unga skaffar fram det de äldre förbrukar, och vi måste komplettera den på ett ändamålsenligt sätt med principen om sparande.
Det gäller att harmonisera de offentliga, privata och företagsbundna pensionsfonderna. Om vi skapar enhetliga ramvillkor för pensionerna på den inre marknaden i Europa kan vi också se framtiden an med tillförsikt.

Boogerd-Quaak
Fru ordförande! Nyss visste jag inte att jag skulle få en minut till men på den här minuten skulle jag främst vilja ta upp frågan fri rörlighet för arbetstagare. Just nu har under 2 procent av alla arbetsverksamma i Europa ett jobb i en annan medlemsstat. Det beror främst på den sociala tryggheten och i det sammanhanget är pensionerna mycket viktiga. Jag tycker att vi skulle kunna lösa det genom att till exempel undersöka möjligheten till ett europeiskt pensionspass litet närmare.
Det direktiv som vi har just nu är ett steg i rätt riktning, men även om vi se på flexibiliteten på arbetsmarknaden, så skulle vi kunna komma fram till ett mycket arbetsvänligare pensionssystem genom att helt enkelt ordna det så att personerna kunde ta med sig sin pension eller pensionsförsäkring när de får ett annat jobb eller när de flyttar till ett annat land. Jag tror att det är möjligt att skapa ett regelsystem på europeisk nivå med avseende på indexreglerade pensioner och de pensionsberättigades rättigheter. Pensionsfonderna, såsom de fungerar i till exempel mitt land, är rätt så återhållsamma i det avseendet. Jag skulle gärna vilja uppmana kommissionären att arbeta litet mer på den här punkten.

Janssen van Raay
Fru ordförande! Pensionssystemen grundar sig på tre huvudlinjer. I första hand grundsystemen, myndigheterna, hos oss AOW, de kompletterande systemen, arbetsmarknadens parter med fullständig medbestämmanderätt för arbetstagare och den tredje huvudlinjen, det frivilliga kompletterande pensionssystemet. Jag önskar kommissionär Monti lycka till med genomförandet av hans mission practically impossible . Det jag skulle vilja betona är den stora oro som har uppstått i Nederländerna på grund av uttalanden av den italienska premiärministern. Andra talare och även föredraganden Ferri har redan sagt det: om man skall tumma på eurons värdefasthet, och vi har i Nederländerna, med rätta eller inte, uppfattat kommissionär Montis och föredragande Ferris uttalanden så att det av politiska skäl kan spelas med eurons värdefasthet, så kommer det att stöta på kraftigt motstånd från dem som har fasta pensioner. Jag uppmanar kommissionär Monti att skingra den oro som har uppstått i Nederländerna och lugna de inblandade parterna när det gäller hans i sig utmärkta grönbok. Jag tackar föredraganden Ferri för det fantastiska arbete som han har lagt ner.

Elmalan
Fru ordförande! Kommissionens grönbok utnyttjar förevändningen med den åldrande befolkningen och minskningen av antalet aktiva för att öppna vägen till pensionsfonderna för den kompletterande pensionen. Det är falska förevändningar, eftersom det fullständigt tömmer processen med skapande av sysselsättning och sänkning av pensionsåldern på dess dynamik. Innan ens samrådet om grönboken har avslutats uttalade sig kommissionär Monti för ett gemenskapsdirektiv som syftar till att fastställa ett liberalt system för pensionsfonderna inom Europeiska unionen, ett direktiv som " för pensionsfonderna garanterar placeringsfrihet och frihet för tillhandahållande av förvaltningstjänster" .
Denna inriktning medför risken med ett system grundat på den privata försäkringen som successivt skulle ersätta socialförsäkringen. Hälsa och pension skulle inte längre vara rättigheter utan skulle bli tillgångar som lyder under marknadslagarna. Strategin för pensionsfonderna har som grundläggande målsättning att flytta sparandet mot finansmarknaderna. De franska parlamentsledamöterna i min grupp är avgjort fientligt inställda till pensionsfonderna. Detta kapitaliseringssystem är särskilt farligt och djupt orättvist, eftersom det skulle vara till fördel för de rikaste, de som kan spara, och skulle lämna de fattigaste med en fattigpension.
Det är anledningen till att vi inte kan acceptera Ferris betänkande från utskottet för rättsliga frågor och medborgerliga rättigheter, vilket är en del av Europeiska kommissionens förslag. Vi försvarar i stället systemet med fördelning, som är det enda som garanterar de anställdas rättigheter och gör det möjligt för dem att kunna göra anspråk på en pension inom ramen för en nationell solidaritet, en solidaritet mellan aktiva och pensionärer, mellan generationer, och mellan nationen och de anställda. För att finna nya resurser och för att möjliggöra en omvärdering av pensionärernas kraft, vilka ofta halkar efter när det gäller levnadskostnader, något som pensionärernas demonstrationer i Frankrike nyligen visade, föreslår vi en inbetalning som tas från finansprodukterna på samma nivå som den som tillämpas på lönerna.

Monti
Fru ordförande! Grönboken om pensionssystemet på den inre marknaden hade två huvudsyften. Det gällde för det första att inleda en så bred debatt som möjligt om metoderna att garantera en hållbar finansiering av medlemsstaternas pensionssystem. Den ökade livslängden och vikande födelsetal riskerar att hota de system som enbart grundas på fördelningspolitik. Dessa system inrättades i huvudsak när det gick fyra eller fem yrkesarbetande på varje pensionär. År 2015 kommer det förhållandet att vara i storleksordningen ett till två, eller i vissa medlemsstater ännu ofördelaktigare. Medlemsstaterna måste nu ta tag i denna utveckling och organisera sina pensionssystem, så att man garanterar inkomsterna för de gamla, samtidigt som man håller de offentliga utgifterna under kontroll.
När det gäller det andra målet med grönboken, måste vi agera på unionsnivå så att det pensionssystem som grundas på kapitalisering kan dra nytta av fördelarna med den inre marknaden fullt ut. Den nuvarande situationen är en helt annan. Vi måste tyvärr konstatera att pensionsfonderna många gånger är starkt begränsade när det gäller investeringar. Grönboken anger att vissa av dessa inskränkningar - vissa, men inte alla - inte kan motiveras av försiktighetsskäl och att de begränsar fonderas avkastning och leder till en ökning av kostnaderna för pensionerna.
De nämnda restriktionerna blockerar integrationen av unionens kapitalmarknader till skada för tillväxt och sysselsättning. Pensionsfonderna får inte fritt utnyttja de auktoriserade fondförvaltare som etablerat sig inom unionen, vilket begränsar de fördelar som en sund och effektiv konkurrens på unionsnivå skulle kunna medföra. Den fria rörligheten hindras av att det ofta saknas ett ömsesidigt erkännande av de olika skattesystemen och möjligheter att överföra pensionsrättigheter mellan medlemsstaterna.
På grund av denna brist när det gäller samordningen av skattesystemen kan livförsäkringsbolag och pensionsförvaltare inte fritt erbjuda sina tjänster inom hela Europeiska unionen. Denna situation är än mer otillfredsställande om man betänker att pensionssystemen som helhet befinner sig i stark utveckling inom unionen. Tillgångarna i olika pensionsfonder i medlemsstaterna utgör redan cirka 25 procent av unionens BNP och ett ökande antal medlemsstaterna utnyttjar systemen för att bemöta den demografiska utvecklingen och budgetunderskotten.
Allt fler anställda vill arbeta i andra medlemsstater och det är viktigt att de kan dra nytta av denna frihet utan att behöva riskera att förlora sina pensionsförmåner. Kommissionen har fått nästa hundra svar på sin grönbok från medlemsstater, Ekonomiska och sociala kommittén, finansiella och sociala aktörer. I det största flertalet fall stryker man under behovet av att ge pensionssystemen en gemensam rättslig ram som gör det möjligt för dem att utvecklas inom hela den inre marknaden. På så sätt kan de bidra till att förstärka det sociala skyddet och bevara pensionsavkastningen, samtidigt som man tar hänsyn till - här vänder jag mig framför allt till Lulling - behovet av jämlikhet mellan kvinna och man. Det är nödvändigt att kvinnorna inte drabbas.
Jag noterar med stor tillfredsställelse att Ferris utmärkta betänkande också kommer till den slutsatsen att det är nödvändigt att ge pensionssystemen inom unionen en gemensam rättslig ram, och att det i betänkandet krävs att man utarbetar ett förslag till direktiv om pensionsfondernas förvaltning och en bättre samordning av skattesystemen.
Även i det handlingsprogram för finansiella tjänster som föreslogs av kommissionen den 28 oktober förra året kom man för övrigt fram till samma slutsats. Kommissionen är fast besluten att agera i den riktningen och för detta behövs ett aktivt stöd från parlamentet. Kommissionen är mycket positiv till huvuddragen i Ferris betänkade och till de idéer som ingår i betänkandena från övriga parlamentariska utskott. Arbetet har i betydande grad berikat det samråd som inleddes med grönboken och kommer att vara mycket användbart när det gäller de framtida initiativen.
I början på nästa år kommer kommissionen att offentliggöra ett meddelande där man drar de politiska konsekvenserna av samrådsförfarandet. Vi kommer därefter att föreslå ett direktiv som garanterar att pensionsfonderna under tryggast möjliga förhållanden skall kunna dra nytta av den rätt till fria investeringar och tjänster som anges i fördraget.
Kommissionen kommer slutligen att inleda ett nära samarbete med medlemsstaterna för att avskaffa de viktigaste skattemässiga hindren för förverkligandet av en inre marknad för pensioner.
Låt mig avsluta med en kommentar till det påpekande som gjordes av Janssen van Raay. Pensionsfonderna är verkligen ett av de grundläggande instrumenten i ett Europa som ser till de framtida generationerna och också för att på lång sikt garantera en hållbar ekonomisk balans. Till Elmalan vill jag säga att medlemsstaterna naturligtvis kommer att behålla friheten att bestämma vilken roll de vill ge de olika pelarna i sina försäkringssystem. Det är riktigt att den väg som kommissionen föreslår när det gäller pensionssystemen innebär en avsevärd avreglering av hur fonderna förvaltas, men inom en trygg rättslig ram, och om vi är intresserade av att öka sysselsättningen i Europa, vilket säkerligen Elmalan är, så kan vi inte blunda för det faktum att en inre marknad för pensionsfonderna skulle göra det möjligt att till samma risk få en högre avkastning av pensionsfondernas medel, vilket skulle göra det möjligt att sänka avgifterna i motsvarande grad, vilket i sin tur skulle göra det möjligt att sänka icke löneberoende kostnader och avgifter för arbete. Allt detta spelar naturligtvis en viktig roll när det gäller att skapa sysselsättning.
Det finns med andra ord inte många frågor som är lika centrala när det gäller flera av problemen i de europeiska ekonomiska och sociala systemen som denna, och jag tackar än en gång parlamentet för det viktiga bidrag det har lämnat.

Falconer
Herr ordförande! Helt kort, när Monti talade om sin grönbok nämndes inte hur bidragsgivarna till dessa fonder, det vill säga människor som placerar sina pengar i dem, skall engageras i beslutsprocessen. Kan han ge oss någon försäkran om att något av dessa meddelanden eller direktiv kommer att innefatta det som har fastslagits, det vill säga villkoren för medbestämmandet inom den europeiska marknaden?

Monti
Herr ordförande! Jag vill svara Falconer kort genom att peka på att bidragsgivares möjliga deltagande i förvaltningen av kompletterande pensionssystem och pensionsfonder givetvis är viktigt och hänför sig till medlemsstaternas ansvarsområde snarare än till kommissionens.
Jag vill också peka på distinktionen mellan ett företag som producerar varor och tjänster i vilka det, åtminstone i vissa medlemsstater, finns former för de anställdas deltagande och en förmedlande fond i vid mening, som ett kompletterande pensionssystem. Det är inte norm i förmedlande fonder att motsidan deltar i förvaltningen. Som jag ser det, är den bästa garantin för bidragsgivarna att en ändamålsenlig, väl genomtänkt förordning införs och genomförs i praktiken.

Ordförande
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Fordon med fler än åtta säten
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0424/98) av Murphy för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om särskilda bestämmelser för fordon som används för personbefordran, med fler än åtta säten utöver förarsätet och om ändring av rådets direktiv 70/156/EEG (KOM(97)0276 - C4-0545/97-97/0176(COD)).

Murphy
Herr ordförande! Med tanke på bussars rykte, åtminstone i Storbrittannien, om att vara sena och med tanke på det faktum att detta specifika betänkande kommer tillbaka till oss en andra gång, efter att ha blivit fördröjt sedan april i år, är det troligen passande att vi startar debatten litet försenade denna kväll. Med detta sagt, vill jag få noterat mitt tack till personalen vid utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik i detta parlament, och i synnerhet till översättarna som har haft en dryg uppgift i arbetet med detta speciella betänkande. De har utfört ett beundransvärt arbete. Jag vill också tacka mina kolleger i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, i synnerhet Rübig som finns med oss här i kväll, för deras hjälp i att få oss till detta skede.
En av mina vänner berättade för mig om någon hon som hade mött vid en busshållplats i min hemstad Wolverhampton, en ung mor med ett barn i en barnvagn. En buss stannade till framför henne men hon klev inte på, hon lät den gå. Min vän frågade varför hon inte klev ombord. Hon sade att hon inte kunde komma ombord på den speciella bussen, men att det strax skulle komma en låggolvsbuss. På en nivå beskriver detta vad vi försöker göra varje morgon: att se till att människor kan ta sig av och på bussar, Men på en annan nivå försöker vi helt klart få på plats ytterligare en viktig del i fullbordandet av den inre marknaden.
Jag hoppas att kommissionen kommer att acceptera att trots att det förslag som vi har lagt fram är radikalt är det, icke desto mindre, genomförbart. Jag erinrar mig att jag var här och hade en kort ordväxling med kommissionär Bangemann i april, om inskränkningarna i kommissionens ursprungsförslag om att undanta vissa fordon från direktivets räckvidd. Han argumenterade med mig om varför så borde vara fallet. Jag upplyste honom om att mina förslag skulle ha tagit bort dessa inskränkningar, eftersom ledamöterna i detta parlament accepterar att de flesta fordon är säkra och bör typgodkännas, inte bara på sina nationella marknader, utan även på den europeiska marknaden. Vi har återkommit till detta förslag i detta betänkande.
Ett nyckelområde, särskilt för denna sida av parlamentet, är tillgängligheten och bestämmelserna om tillgänglighet. För att uppnå detta har utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik lagt in vissa definitioner om vad som är en passagerare. Vi har också lagt in vissa obligatoriska tekniska standarder som vi förväntar oss att en teknisk arbetsgrupp skall titta på, till exempel: höjden på det första steget, särskilda specifikationer och hjälpmedel för påstigning, fordonens åtkomlighet för rullstolar samt passagerares säkerhet ombord på fordonet. I samband med detta, har utskottet också värnat om möjligheterna till att nationella preferenser och regionala variationer får finnas kvar, medan den accepterar att vissa standarder för tillgänglighet krävs.
Ytterligare ett område som utskottet har tagit med är hela frågan om förarsäkerhet. Om vi skall få säkra fordon för att användas av Europeiska unionens medborgare, måste vi försäkra oss om att förarna sitter bekvämt och skyddade från risker. Därför uppmanar vi kommissionen att lägga fram ett förslag sex månader efter direktivets införande, i vilket särskilt förarsäkerheten skall granskas.
Jag accepterar att det betänkande, som utskottet för ekonomi, valutafrågor och insdustripolitik har lagt fram, är något av en utmaning för kommissionen och något av ett nytt angreppssätt. Inte desto mindre tror jag att det förtjänar seriösa överväganden av kommissionen. Jag vill utmana kommissionen att acceptera det som utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik försöker göra; att balansera medborgarnas behov; att balansera vår förpliktelse att fullfölja den inre marknaden, men på samma gång lägga fram ett betänkande som är användbart och lyhört och behandlar det som behövs och inte det som statstjänstemännen kanske vill se.
Jag accepterar det som en radikal utmaning, någonting som kommissionen kanske inte har tagit upp tidigare, men jag tror att om kommissionen är villig att anta detta nya angreppssätt, kommer vi att komma närmare ett fullbordande av den inre marknaden, vi kommer att respektera nationella och regionala variationer vad gäller bussar, så att den typen av berättelse som jag inledde med ikväll, om en ung mor som inte kunde komma ombord ett fordon i min hemstad, aldrig behöver hända igen.

Rübig
Herr ordförande, ärade kolleger! Det mycket fina betänkandet av vår kollega Murphy sträcker sig vida utöver det som dokumentets rubrik anger. Det handlar inte längre enbart om fordon för personbefordran med mer än åtta säten. Med ändringsförslagen från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik avfyrar vi nu startskottet för en ny epok i den tekniska lagstiftningen.
Hittills har förslagen varit reglerade in i minsta detalj. Jag vill bara nämna förslagen här, så att man inser vilka enorma dimensioner som den tekniska lagstiftningen har antagit, enbart för bussar med över åtta sittplatser. Lagstiftaren måste ta ställning till om påstigningshöjden på bussen skall vara 240, 260 eller 280 mm. Men det kan och bör inte längre vara en uppgift för parlamentet och dess ledamöter. Vi slår snarare fast de politiska riktlinjerna och grundprinciperna. En buss måste vara säker, stabilt tillverkad och tillgänglig för personer med nedsatt rörlighet. Utifrån de principerna får de faktiskt berörda personerna sedan komma överens om detaljerna: tillverkarna, operatörerna och användarna och då i synnerhet de äldre och handikappade. Här vill jag passa på att tacka herr Murphy för att han har behandlat denna fråga så ingående.
Vi föreslår att man tillsätter en ständig kommitté som ansvarar för genomförandet. Den skall å ena sidan med en pragmatisk hållning luta sig mot de bestämmelser som redan finns inom ramen för Förenta nationernas ekonomiska kommission för Europa. Å andra sidan kommer de europeiska standardiseringsorganen som har redan har samlat många erfarenheter från den här typen av lagstiftning att finnas med.
Men så länge man har inte har uppnått enighet i detaljfrågorna, måste den inre marknaden och den fria rörligheten för varor säkerställas på annat sätt. Därför utgör principen om ömsesidigt erkännande ett stöd. En buss som är godkänd i en av medlemsstaterna kan godkännas i hela Europa. Det säkrar även den flexibilitet och kundorientering som krävs. En buss på Sicilien måste uppfylla helt andra kriterier än en buss i norra Finland, eller i en storstad som London eller i en småstad som Oberplattling i Bayern. Jag anser att vi måste överlåta den friheten åt marknaden, att kunderna själva kan framföra sina önskemål och att tillverkarna som kan sin sak även kan erbjuda det kunderna vill ha.

Carlsson
Herr ordförande! Murphybetänkandet är inte ytterligare ett stycke lagstiftning, utan det är, som jag ser det, också ett genombrott, ett genombrott för hur vi skall reglera och lagstifta i EU, vilken tilltro vi i detta hus har till marknadens olika aktörer och vad som förväntas av oss folkvalda.
Jag vägrade delta i den första omröstningsomgången i utskottet i våras. I det omfattande direktivförslaget fanns formler och matematiska detaljer som jag inte kunde förstå och än mindre redogöra för inför mina väljare. Dessutom tillkom 135 ändringsförslag som utskottet skulle hantera. Min partigrupp, PPE, lade ned sina röster i första omröstningen här i kammaren och fick till stånd en återremiss av ärendet. Främst skall vi tacka von Wogau för detta, en erfaren politiker som ofta får ta emot flera omfattande lagstiftningsförslag och yttranden. Jag tycker att det var bra att han, att vi tillsammans, äntligen ville och kunde ifrågasätta rimligheten i detaljeringsgrad och omfattning.
Jag vill också tacka Murphy för den insikt som han har funnit, och för att han som parlamentets ansvarige för SLIM-projektet förmodligen inser att vi inte bara skall " snacka" , utan också i handling visa att vi vill förenkla, göra bättre och mindre omfattande regleringar. Naturligtvis vill jag också tacka Rübig som inte bara har ifrågasatt, utan som också har varit en konstruktiv konstruktör i detta ärende.
Nu hoppas jag att industrin som ofta talar om färre men bättre regleringar inte känner sig snuvad på att vi så radikalt förändrar. Det finns intressen som förmodligen skulle ha tjänat på ett detaljrikt förslag, och som i allmänna termer säger ett men i särintresse gör annat. Jag ser fram emot att kommissionen sväljer förtreten att parlamentet nu plockar bort mycket av det mödosamt framarbetade förslaget och drar lärdom av Murphybetänkandet.
Jag önskar att vi här i detta parlament härmed har utmanat rådet och kommissionen i vem som bäst lever upp till att förenkla och förbättra i EU, vilka det är som bäst tar strid för gemensamma ramar, men låter närhetsprincipen och marknaden få en chans att utveckla standarder och eventuella detaljer. Parlamentet kommer denna vecka att ha visat i ett beslut att vi vill ha ett mindre detaljreglerat men bättre fungerande EU. Vi gör detta på medborgarnas uppdrag i en tid då de med all rätt ifrågasätter ett i många stycken tungrott, regleringsinriktat och därmed byråkratiskt EU.

Monti
Herr ordförande! Låt mig först av allt tacka Murphy för hans grundliga analys av direktivet om bussar. Som ni säkert känner till är direktivet ett led i gemenskapens system för att typgodkänna motorfordon, reglerat av ramdirektivet 70/156/EEG. Det slutför den tekniska harmoniseringen av den typen av fordon och förverkligar därigenom en inre marknad för samtliga fordon. Förslaget följer den traditionella detaljerade strategi som används inom motorfordonsbranschen, såväl på gemenskapsnivå som på nationell nivå.
Ett stort antal internationella förordningar om hur bussar för stadstrafik och långfärdsbussar skall vara beskaffade existerar inom ramen för det reviderade avtalet från 1958 från FN: s ekonomiska kommission för Europa som Europeiska unionen anslöt sig till så sent som i mars 1998. Kommissionens förslag bygger på dessa förordningar och inför vissa förbättringar som har antagits efter samråd med de experter som finns på området. Förslaget tar hänsyn till alla de ekonomiska och sociala effekterna av det offentliga transportsystemet. I det avseendet kan vi förstå den noggrannhet som Murphy visade i sitt första förslag till yttrande. Det innehöll ett hundratal förslag till ändringar, av vilka endast en liten del hade kunnat accepteras. Den drastiska minskningen till tolv ändringsförslag, som har skett i Murphys andra betänkade, skulle kunna uppfattas som ett utmärkt resultat eftersom det håller sig på ett mer politiskt plan och är mindre inriktat på tekniska detaljer. De nuvarande tolv ändringsförslagen ligger emellertid långt från kommissionens förslag och de verkar inte acceptabla av följande skäl.
För det första passar betänkandet vare sig in i den traditionella och detaljerade strategin när det gäller föreskrifter inom fordonsområdet, eller i den nya strategi som koncentreras på de viktigaste kraven. I själva verket verkar de ändringar som föreslås av föredraganden vara inspirerade av den nya strategin i så måtto att de bortser från de tekniska detaljer som anges i bilagorna. Men de detaljerna kommer från en arbetsgrupp och en regelkommitté som är den utan konkurrens mest framstående kommittén när det gäller den traditionella strategin.
För det andra föreslår i betänkandet att man inrättar en ny grupp, ett Technical working party , som skulle bestå av representanter för de anställda, tillverkarna, typgodkännandemyndigheten och konsumentsammanslutningar, bland anat personer med rörelsehinder. Detta Technical working party skulle bygga på den traditionella modellen för regleringskommittéer. Om man skulle ge en sådan kommitté behörighet att utarbeta de tekniska detaljföreskrifter som skulle hjälpa kommissionen i dess arbete, så skulle man öka förvirringen om vem som har behörighet och man skulle ytterligare fördröja arbetet med att införa harmoniserade tekniska föreskrifter.
För det tredje vill jag påpeka att kommissionens förslag garanterar en balans - som det inte har varit lätt att uppnå - mellan industrins intressen, den gemensamma transportpolitiken, kraven på säkerhet för bussarnas slutanvändare och " gemenskapens socialpolitik" , framför allt när det gäller personer med rörelsehinder.
För det fjärde och slutligen får vi inte glömma att direktivet kompletterar det allmänna systemet för typgodkännande av denna typ av fordon. Det skulle därför vara olämpligt att just i slutskedet av arbetet på att förverkliga den inre marknaden för motorfordon, modifiera metoderna för att harmonisera de nationella föreskrifterna.
Av dessa skäl kan inte kommissionen göra annat än tillbakavisa de tolv ändringsförslagen. Vi vill naturligtvis komplettera gemenskapens lagstiftning i samarbete med Europaparlamentet, med lagstiftaren, inom ramen för den gemensamma beslutsrätten. Vi har för avsikt att genomföra denna uppgift med hjälp av föredraganden och parlamentet på ett konstruktivt sett, så att alla parter blir nöjda.

Ordföranden
Tack, herr Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Flyg- och rymdindustri
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0362/98) av Hoppenstedt för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om meddelandet från kommissionen - europeisk flyg- och rymdindustri - den globala utmaningen" (KOM(97)0466 - C4-0547/97).

Hoppenstedt
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Unionen ägnar sig intensivt sedan några år tillbaka åt den europeiska flyg- och rymdindustrin, något som framgår tydligt av kommissionens många meddelanden. Föreliggande betänkande behandlar inte bara en av de många aspekter på detta område som är så lovande inför framtiden, utan analyserar även det nuvarande läget i sin helhet och gör utifrån detta ett förslag om den europeiska framtidspolitiken.
Den europeiska flyg- och rymdindustrins betydelse som en utmärkt ekonomisk framtidssektor är numera allmänt erkänd i Europa. Denna ekonomiska potential kan enbart utnyttjas optimalt om den numera fragmenterade flyg- och rymdindustrin, på grund av den ständigt ökande komplexiteten vad gäller flyg- och rymdprodukter, ökar sin konkurrenskraft på världsmarknaden genom en omstruktureringsprocess.
Detta är viktigt, inte minst med tanke på sektorns sysselsättningspolitiska betydelse med över 377 000 direkta arbetstillfällen under 1997. Den processen underlättas inte av det faktum att den europeiska flyg- och rymdindustrin de senaste åren har präglats av en skärpning av den internationella konkurrensen, en nedskärning av offentliga medel och den allt snabbare tekniska utvecklingen. Den europeiska industrins varningsklocka ringde senast i juli förra året i samband med fusionen mellan Boeing - McDonnell Douglas. Det amerikanska exemplet på en omstrukturering visar tydligt i vilken riktning europeerna kommer att få gå inom denna sektor.
Bara inom loppet av fem år har tre jättekoncerner bildats i USA genom fusioner och uppköp. Dessa sammanför i en teknisk och ekonomisk näst intill idealisk kombination av alla områden under samma tak, såväl inom den militära och civila flyg- och rymdindustrin som den försvarstekniska. På så vis har de möjlighet att sprida riskerna och öka sitt oberoende vid konjunktursvängningar och till fullo utnyttja tekniska och ämnesspecifika synergieffekter mellan de olika områdena.
Men även om den europeiska flyg- och rymdindustrin på grund av den fragmenterade nationella politiken säkert har ett helt annat utgångsläge än till exempel USA, har det skett mycket positivt det senaste året på europeisk nivå. Som exempel kan nämnas projektet European Aerospace and Defense Company som tydligt speglar viljan till en omorganisation, såväl hos den berörda industrin som hos de nationella regeringarna. Som resultat av åtskilliga möten har Daimler Benz Aerospace, Aérospatiale, Casa och British Aerospace framställt ett tydligt koncept för målsättningen, omfattningen och den operativa strukturen för en gemensam civil, men även militär flyg- och rymdindustri.
Första steget i den riktningen kommer att vara bildandet av Airbus Single Corporate Entity nästa år. Om det är ett stort framsteg, så är det inte det enda. Det verkar till exempel som att år 1998 kommer att bli ett rekordår för Airbus på området produktion av wide-body- flygplan. De har för första gången under första halvåret 1998 haft nästan 50 procent fler uppdrag än sin direkta konkurrent Boeing - McDonnell Douglas. Den civila luftfartssektorn är säkert den finansiellt mest betydelsefulla sektorn inom flyg- och rymdindustrin, men en europeisk långsiktig strategi måste även genomföras inom andra sektorer. Därför bör man välkomna och utveckla projekt på området kommunikationssatelliter, som exempelvis SkyBridge -projektet som ett europeiskt svar på Teledesic , eller framgången med Ariane-programmet inom sektorn för bärartjänster, och med program som utvecklar navigationssatelliter och navigationssystemen är vi på rätt väg.
Mot bakgrund av detta bör det noteras som positivt att motsvarande åtgärder har förutsetts i EU: s femte ramprogram för forskning under temat konkurrensinriktad och hållbar tillväxt, som bland annat styråtgärderna " Nya perspektiv för luftfarten" . Vidare säkerställer ramprogrammet en särskild samordning av verksamheterna i de olika tematiska programmen inom flyg-och rymdteknik. Undersökningen i betänkandet visar tydligt att Europa enbart har att vinna på ett konsekvent engagemang i framtiden. Av den beskrivna utvecklingen och exemplen framgår att Europa besitter en stor utgångspotential. Nu måste bara industrin med stöd från de nationella regeringarna och de europeiska institutionerna anta denna utmaning.

Malerba
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig som föredragande av yttrandet från utskottet för externa ekonomiska förbindelser uttrycka min uppskattning av Hoppenstedtbetänkandet och jag vill därvid peka på två viktiga punkter: samarbetet och dialogen mellan Europa och de nyligen industrialiserade nationerna, t.ex. Kina, och kommissionens engagemang i de internationella förhandlingarna om säkerhet och fördelning av rymdresurserna och det elektromagnetiska spektrat.
Om man så anlägger ett något bredare perspektiv kan man konstatera att rymd- och flygindustrin har kommit ur det dödläge, där den befann sig för cirka ett år sedan med en serie avtal, men man har hittills bara delvis genomfört omstruktureringen. När det gäller institutionerna och tillgångarna har man nyligen presenterat reglerna för hur privatiseringen skall gå till i Frankrike, men mycket återstår att göra. Kollegan Hoppenstedt pekar på problemet med Airbus behov av europeisk företagsstatus, det saknas fortfarande ett europeiskt materielverk, de nationella rymdbyråerna letar efter nya uppgifter medan ESA ännu inte har en tydlig relation, ett tydligt mandat från Europeiska unionen och kommissionen.
Två saker gläder mig: rymdsektorns tilldelning i det femte ramprogrammet, som nästan dubblerats jämfört med det fjärde ramprogrammet och den ökande insikt som jag noterar i Europa, såväl på politisk som på industriell nivå för programmet för satellitnavigering. Detta tycker jag är de två mest positiva budskapen från Europeiska unionen. För övrigt är jag rädd att förändringshastigheten när det gäller den europeiska rymd- och flygsektorn fortfarande är otillräcklig för att framgångsrikt kunna möta den globala utmaning som kan komma att bli avgörande för vilken väg vi väljer när vi går in i informationssamhället.

Caudron
Herr ordförande, kommissionär de Silguy, kära kolleger, herr föredragande! Alla erkänner i dag att den europeiska flyg- och rymdindustrin är en ansedd tillgång för vår europeiska ekonomi, för vår ekonomiska makt och alltså för vår politiska makt.
Jag vill till att börja med säga, vilket föredraganden också gjorde, att jag på detta område gläds åt den fransk-tyska förklaringen den 9 december 1997. Jag godkänner liksom han med kraft en omstrukturering av vår flyg- och rymdindustri på europeisk nivå, såväl civilt som militärt. Det är en nödvändighet som ingen längre förnekar i dag.
Europa behöver starka industrikoncerner som är integrerade på detta område, liksom för övrigt inom andra industrisektorer. Låt mig i detta skede av mitt inlägg ifrågasätta det faktum, att vi inom andra europeiska industrisektorer inte haft samma vilja att, vid rätt tillfälle, genomföra dessa omstruktureringar och omgrupperingar. Jag kan t.ex. nämna varvsindustrin och även i viss utsträckning textilindustrin. Man måste tillåta mig, som redan följt dessa industriärenden i flera år, att säga det och beklaga det, till hundratusentals anställda inom dessa sektorer vilka i dag till stor del är arbetslösa.
Jag säger det beror på att vi har framför oss en rad andra sektorer som är eller blir berörda. Nu vet vi och kan inte längre låtsas eller säga motsatsen. Jag tar också tillfället i akt för att på nytt säga att vi i Europa måste sluta upp med att i den triumferande liberalismens namn påtvinga oss regler, krav och begränsningar som våra konkurrenter i världen inte påtvingar sig, och som de drar nytta av i världskonkurrensen.
Om vi återgår till flygindustrin, liksom vår föredragande Hoppenstedt som jag vill lyckönska, godkänner jag omvandlingen av Airbus Industrie för att ge företaget ny styrka. Också jag beklagar våra svagheter och jag hoppas att man lyckas finna lösningar på satellitområdet för användning inom kommunikation och navigation. Avslutningsvis vill jag betona två punkter: för det första nödvändigheten av en gemensam utveckling av nästa generations militära missiler och luftfartyg, för det andra får vi aldrig i Europa glömma den stora betydelsen i sociala termer, i termer av direkt eller indirekt sysselsättning som sektorn för civil och militär flygindustri har och, naturligtvis, nödvändigheten av att snarast inrätta europeiska företagsnämnder.
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Det här är ett bra ärende, ett bra betänkande, ett rättvist ämne för europeisk stolthet och för mig en lärdom och ett bra exempel för andra europeiska industrisektorer.

Jarzembowski
Herr ordförande, kära kolleger! Jag vill börja med att tacka min kollega Hoppenstedt för hans utmärkta betänkande. Han är en erkänd expert på området och det bör vi uppskatta. Vi behandlar en sådan mångfald av olika frågor, och därför är det särskilt värdefullt när någon sätter sig så väl in i en fråga.
Över till betänkandet. Jag anser att vi visserligen måste skapa förutsättningar för en utveckling av den europeiska flyg- och rymdindustrin, men det är ännu viktigare att företagen inom den europeiska flyg- och rymdindustrin slår sig samman på ett klokt sätt, och här återstår det ännu en del att göra. Jag tror framför allt att ett europeiskt företag inom flyg- och rymdindustrin, som består av olika tidigare nationellt organiserade företag, inte tål någon statlig inblandning i längden. Jag tror att vi behöver en privat företagsstruktur och sättet varierar från land till land.
För det andra, vad frågan om försvarsteknik beträffar, måste vi omedelbart inleda ett samarbete på området för att inte komma efter våra konkurrenter. Naturligtvis återstår många känsliga frågor, och vi måste inse att en fördelning i förhållande till marknadsandelarna måste ske utifrån var något utvecklas. Tillåt mig ändå påpeka att vad vi än gör till ett gemensamt europeiskt förehavande inom flyg- och rymdindustrin, så måste vi till viss del göra det för att möta konkurrensen från USA, men inom vissa segment på marknaden bör vi absolut samarbeta med USA, eftersom vissa av de företag som kommer att bilda en europeisk flyg-, rymd- och försvarsgrupp naturligtvis kommer att ha förbindelser med USA och företagen där. Därför bör vi skaffa oss en stark position men även samarbeta med de amerikanska företagen.
Låt mig även få säga några ord om satellitnavigeringssystemet. Herr kommissionär, jag ber att ni lyssnar extra nog på det jag har att säga. Jag är inte säker på att vi i parlamentet, ni i kommissionen och medlemsstaterna verkligen är medvetna om problematiken med det globala satellitnavigeringssystemet. Vill vi verkligen hamna i en beroendeställning till USA genom att utveckla ett gemensamt system med dem, som sedan enbart de kan stänga av? Där bör vi nog fundera litet mer på hur vi skall skapa vår egen europeiska identitet, för frågan om det globala satellitnavigeringen är inte viktig bara för flyg- och rymdindustrin, den är viktig för hela transportpolitiken och här anser jag att vi européer måste hålla bättre samman.

Hermange
Herr ordförande! Flygindustrin består av 350 000 personer, en miljon arbetstillfällen och en omsättning på 50 miljarder euro. Den hotas ändå av Förenta staterna som åtnjuter avsevärt stöd till teknisk utveckling och lyckats föregripa konsekvenserna av den internationella konkurrensen. I det sammanhanget kommer Hoppenstedts betänkande vid rätt tidpunkt.
Vid ett tillfälle när Europa måste reagera snabbt och bra för att upprätthålla sin plats i flygindustrin, bör vi ha fyra huvudsakliga målsättningar: konsolidera de första framgångarna med Ariane V, utveckla ett underljudsflygplan för långdistansflyg, Airbus A3X, lyckas med de europeiska systemen för satellitnavigering GNS 1 och 2 i deras beståndsdelar på marken och i rymden och slutligen inom forskning och utveckling ta fram mindre kostsamma satelliter som är lättare och kraftfulla och gjorda för att motsvara behoven på telekommunikations- och jordobservationsområdet och även när det gäller att förutsäga bl.a. naturkatastrofer.
Den amerikanska konkurrensen kräver alltså en ny ökning av den europeiska makten. Industriernas tillnärmning måste hädanefter gå mycket längre. Det är det enda sättet för Europeiska unionen att ta nya poäng på flyg- och rymdområdet och för att ta tillvara resultatet av sin kompetens tack vare utveckling av ny verksamhet. Tekniska genomföranden på flygindustriområdet innebär stöd till sysselsättningen. Vi måste därför vara mycket noga med att utveckla denna sektor.

Ainardi
Herr ordförande! Betänkandet ingår i Europeiska kommissionens åtgärder och stöder den pågående omstruktureringen inom den europeiska flygindustrin. Jag skall nöja mig med frågan om flygindustrin. Även om Airbus haft en enorm framgång i världen förefaller mig de pågående omvälvningarna fyllda av fara. Den bekräftade viljan att bemöta Boeing och dess kraft är det grundläggande argumentet för att berättiga ambitionen och nödvändigheten av en stor europeisk flygkoncern. Jag instämmer i att Airbus behöver ytterligare styrka, men man måste konstatera att kring den framtida koncernens " leadership" har en vild kamp inletts mellan Airbus partner som hittills arbetat tillsammans, även om en delrapport för kort tid sedan överlämnades till regeringen.
Jag anser att det är nödvändigt att inleda en ny etapp i den europeiska flygindustrin, men ambitionen, målsättningarna med den pågående omstruktureringen kan vi inte bortse från. När man bedömer att dessa omstruktureringar huvudsakligen grundas på konkurrens och strävan efter lönsamhet kan man inte annat än oroas för framtiden för en industri som kräver investeringar på lång sikt utan omedelbart resultat, en industri vars ryktbarhet är särskilt knuten till kompetens, utbildning och erkännande av de anställdas kvalifikationer. Det är också en industri som, även om det inte tilltalar alla, alltid i Frankrike har åtnjutit offentligt stöd.
Jag skulle också vilja säga att den våldsamma utvecklingen av civila behov i världen inom flygindustriområdet medför utmaningar av en ny omfattning när det gäller att minska skadorna på miljön, och innebär naturligtvis satsningar som medför kostnader för finansiering, men också för demokratin, och jag tror att logiken från det ekonomiska krig som vi ger oss in i inte gör det möjligt att anta dessa utmaningar.

Schroedter
Herr ordförande, kära kolleger! Det verkar groteskt att vi har ett betänkande framför oss, som påstås handla om konkurrenskraft, men som i själva verket handlar om en sektor med en tendens att erhålla allt starkare stöd. 50 procent utgörs av militär tillverkning som till 100 procent upprätthålls av offentliga medel. I betänkandet talas det om effektivitet. Jag säger bara, att effektivitet och konkurrenskraft skulle vara eftersträvansvärda, om omorganisationen av flyg-och rymdindustrin vore förenad med en nedrustningsstrategi och inte som man föreslår här med en upprustnings- och förändringsprocess.
Vi i De gröna ifrågasätter särskilt att flyg- och rymdindustrins osäkra fusionsverksamhet sätter igång en process med en europeisk militär upprustning, där det sedan inte finns någon återvändo och att detta sker utan någon insyn och demokratisk kontroll. Forsknings- och utvecklingsmedel används här på fel sätt. De skulle med tanke på klimatförändringarna kunna användas mycket bättre på områden som förnybara energikällor.

de Lassus Saint Geniès
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill tacka Hoppenstedt för hans betänkande och jag skulle, liksom tidigare talare, vilja erinra om att det är nödvändigt att omstrukturera den europeiska flyg- och rymdindustrin. Staterna och industrierna är emellertid medvetna om detta och de är för närvarande på väg mot en gemensam lösning som snart kommer att visa sig tillfredsställande för alla parter.
Europaparlamentet bör följa upp detta steg framåt genom att se till att sociala framsteg uppnås, bl.a. erinrade man om det nyss när det gäller europeiska företagsnämnder. Det handlar helt klart, herr kommissionär, om en sektor med avsevärd strategisk betydelse, såväl på grund av de garantier den erbjuder det europeiska försvaret som genom den utveckling den tillåter för utnyttjande av luften och rymden på global nivå under de kommande femtio åren. Det är anledningen till att man inte får värdera den pågående omstruktureringen enligt rent liberala eller kapitalistiska kriterier. Betydelsen av handelskontrakt inom denna typ av industri kommer helt klart att få betydelse för de europeiska folkens levnadsstandard. Gemenskapens ekonomiska stöd till forskningen inom denna sektor bör i stället för att minska fortsätta parallellt med den avsevärda satsning som Förenta staternas regering å sin sida gör, till förmån för omstruktureringen av denna sektor i Amerika.
Detta stöd borde, såsom Hoppenstedt föreslår, vara stimulerande, men stödet från nationella eller europeiska offentliga medel får i inget fall minska, för då skulle den inledda omstruktureringen minska avsevärt i omfattning. En särskild punkt gäller utvecklingen av A.3XX. Kostnaderna är förvisso kolossala, men de stora jumbojetplanen är ett avgjort bevis på den know-how som flygindustrin besitter och främjar på ett fantastiskt sätt en hel familj av produkter, vilket Boeing 747 har visat de senaste tjugo åren.
Det är alltså inte möjligt att avstå från detta projekt. Jag vill här betona det förtroende vi hyser för industriledarnas förmåga och bl.a. för arbetsledare och utvecklingsavdelningar vid Aérospatiale i Toulouse, för att slutföra detta magnifika projekt. Vi måste också kunna dra nytta av detta ambitiösa finansieringsprogram för att bättre organisera och sprida legotillverkningen, med denna tongivande industriella satsning som på bästa sätt skall stå till tjänst för den industriella utvecklingens intressen i alla berörda europeiska regioner.

Antony
Herr ordförande, kära kolleger! Ingen kan vara gladare än Nationella fronten åt framstegen inom vår flygindustri och bl.a. det utmärkta samarbetet mellan Airbus och Ariane.
Det bör än en gång betonas att dessa initiativ inte kommer från de europeiska institutionerna, utan enbart beror på viljan hos konstruktörer, tekniska ingenjörer eller arbetare. Vi kan också bara glädjas åt viljan att inte överlämna våra länder till dominansen, eller t.o.m. inom vissa marknadssegment, till det monopol som den amerikanska jätten Boeing-McDonnell-Douglas utgör. Vi oroar oss ändå för baktankarna i vår kollega Hoppenstedts betänkande. Under förevändning av ekonomisk effektivitet och begreppet totalintegrering, är vi på väg mot en samtidig privatisering och europeisering av våra försvarsindustrier.
Under privatiseringens täckmantel är vi både på väg mot att kommissionen i Bryssel kontrollerar vårt nationella försvar, via regler och normalisering inom gemenskapen, och mot att göra våra militärindustrier mer känsliga genom att de utlämnas till alla tänkbara offentliga köpavtal. Det som framförallt är oroande är att man inte vid något tillfälle verkar knyta dessa industriella problem till det överordnade intresset och till staternas säkerhet, inte ens till en hypotetisk europeisk superstat. Integrationen mellan den civila och militära sektorn har inte som mål att låta synergier, tekniker med flera användningsområden eller möjligheter till offentligt stöd till forskningen fungera, utan vill enbart att försvarsindustrin skall sortera under den europeiska ekonomin, konkurrens till varje pris, Bryssels dominans.
När det gäller civil flygindustri kan jag inte be de franska ledamöterna att vara nog vaksamma mot de omedelbara konsekvenserna av att omvandla GIE-Airbus till ett enda företag. Det skulle i detta sammanhang resultera i att huvudkontoret omlokaliseras till Nederländerna, innan produktionsenheterna i sin tur omlokaliseras. Stordriftsfördelar, fragmentering av marknaderna kan ske på andra sätt än via privatisering av våra företag eller via gemenskapsrätten. För att finna dessa vägar, herr ordförande, är det säkerligen inte till kommissionen man skall vända sig. Problemen med nationell säkerhet eller strategiska industrier är alltför viktiga för att överlämnas till kommissionen. I Frankrike har vi inte glömt kommissionens anmärkningsvärda åtgärder när det gäller varvsindustrin.

Randzio-Plath
Herr ordförande! Föredraganden har tydligt påvisat den europeiska flyg- och rymdindustrins betydelse som en viktig ekonomisk bransch för framtiden. Jag kan fortfarande minnas debatterna här i parlamentet i samband med andra meddelanden från kommissionen, där man gång på gång påpekade att Europeiska unionens framtida konkurrenskraft på just området för industripolitik var beroende av utvecklingen i denna sektor. Det utesluter givetvis inte att man åter måste understryka och ta hänsyn till den politiska fråga som tydligt framträder i samband med de civila och militära komponenterna i denna sektor.
Man borde verkligen fråga sig i hur stor omfattning marknaden är organiserad på det här området, och hur långt det är möjligt att göra det. I hur stor omfattning stödet till den militära sektorn, liksom i andra regioner i världen, egentligen möjliggör bra civila produkter som är konkurrenskraftiga. När jag påminner er om att vi i Europeiska unionen, precis som tidigare, har en mycket låg andel av världsmarknaden, och när vi ser att värdet av den flyg- och rymdindustrins tekniska exporten endast uppgick till 15 miljoner ecu år 1996, vilket enbart motsvarar cirka 3 procent av den totala EU-exporten, då vet vi att Europeiska unionen med tanke på denna sektors betydelse trots all sin framgång måste uppnå mer på det området.
Den europeiska flyg- och rymdindustrin står inför stora utmaningar. Fördelarna med kommissionens meddelande och Hoppenstedts betänkande är att de också tydliggör detta, och på området produktion för civil användning påpekar vilken hård konkurrens som råder på en global marknad. Den starkaste konkurrenten på världsmarknaden för flyg- och rymdindustriprodukter är precis som tidigare USA - här kommer jag inte med något nytt - med sin andel på 58 procent. Därtill kommer att det är andra företagsstrukturer som råder i USA. Inte heller det är något nytt, och därför kan Europaparlamentet inte göra annat än att stödja de krav som åter framhållits i dagens debatt om ett upphörande av fragmenteringen på området industriella strukturer inom flyg- och rymdindustrin. Det stora antalet företag inom flyg- och rymdindustrin på en relativt liten inre marknad leder till en uppsplittring av forsknings-, produktions- och försäljningspotentialerna, som inte kan undgå att påverka konkurrenskraften inom Europeiska unionen.
Till skillnad från de amerikanska företagen anser sig de europeiska producenterna inte ha möjlighet att täcka de ständigt ökande utvecklings- och finansieringsriskerna. Även därför är det viktigt att finna nya samarbetsformer för företagen, för att organisera stordriftsfördelarna i produktionen och utnyttja de tekniska och ämnesspecifika synergieffekterna mellan de olika områdena inom flyg- och rymdindustrin. Därför är det i fortsättningen viktigt att vinna och inte tappa terräng.
Situationen är särskilt kritisk med tanke på att den europeiska flyg- och rymdindustrin i grund och botten förfogar över en hög och mycket kvalificerad sysselsättningspotential. Branschen är en av de största industribranscherna, sysselsätter mer än 370 000 personer och ger dessutom upphov till tusentals arbetstillfällen i underleverantörindustrin och på andra områden inom den högteknologiska sektorn. Därför vill jag uppmana kommissionen att man i denna fråga om industripolitiken och även i andra frågor från de industriella arbetsgrupperna och insatsgrupperna starkare framhäver sysselsättningsaspekterna och klargör att arbetstagarnas rättigheter är en del av vidareutvecklingen av industribranscher, och i synnerhet att man påtalar principen om medbestämmande i sådana industrisektorer.

Rübig
Herr ordförande! Ni får ursäkta att jag ler, men det är så härligt att det fortfarande förs en politisk debatt så här sent på dagen. Jag vill särskilt tacka Hoppenstedt för att han har förmågan att med konsekvens och uthållighet driva viktiga frågor, i synnerhet som utvecklingen av ett globalt satellitnavigeringssystem, inte bara på ena sidan Atlanten utan även på den andra.
Det är viktigt att använda sig av denna teknik i konkurrensen, så att man inte är helt beroende av en enda producent, för om vi tänker på att vi i framtiden kan sammanföra detta satellitnavigeringssystem med UMTS, då öppnar sig helt nya perspektiv. Därför vill jag som medlem av budgetutskottet be att kommissionen lägger fram en utförlig finansram för utvecklingen av detta system. Då kommer vi nämligen att behöva lämplig maskinvara, mjukvara och hårdvara. Det kommer att skapa många nya arbetstillfällen i Europa.

Lukas
Herr ordförande! Låt mig få ta upp en aspekt som inte uttryckligen framgår av detta utmärkta betänkande, nämligen frågan om leveranserna. Flyg- och rymdindustrin är uppdragsgivare för hundratals små och medelstora företag i de flesta av Europeiska unionens medlemsländer. När Airbus t.ex. säljer många flygplan, då är det en bra affär för många företag och därigenom säkras många arbetstillfällen. Redan av den anledningen kan man inte göra för mycket för den europeiska civila flyg- och rymdindustrin.
För att man verkligen skall inse den ekonomiska betydelsen av denna sektor, vore det bra om kommissionen kunde lägga fram en undersökning om leveransvolymen. En sådan bör i synnerhet omfatta andelen små och medelstora företag och antalet sysselsatta inom leveransindustrin. Det skulle också vara intressant att få veta leveransernas ursprungsmarknad, så att man utifrån det kan bedöma om t.ex. Airbus verkligen är ett paneuropeiskt flygplan.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Hoppenstedts betänkande innehåller en fördjupad analys av situationen inom den europeiska flygindustrin. Betänkandet är utmärkt och jag vill gärna å kommissionens vägnar lyckönska Hoppenstedt till det, eftersom det också tar hänsyn till de viktigaste händelserna som har ägt rum sedan september månad, dvs. sedan kommissionen godkände meddelandet. Jag vill erinra om att avsikten med meddelandet är att fästa uppmärksamheten på att det är brådskande att genomföra omstruktureringen, omgrupperingen inom den europeiska flygindustrin. Som ni vet kan endast ett litet antal tillverkare på sikt överleva på världsnivå, med tanke på vad denna sektor är och med tanke på graden av konkurrenskraft som gäller på världsmarknaden för flygindustri.
För närvarande har den amerikanska flygmarknaden redan inlett sin omstrukturering. Den omfattade 1980 ett tjugotal företag. I dag finns det bara fyra. Herr Malerba! Naturligtvis är vi positivt inställda till ett gott samarbete mellan amerikanerna och Europa. Det finns bra exempel på det för övrigt. Jag tänker på affären Snecma/General Electric. Men vi skall vara partners och inte underleverantörer. Vi måste därför vara lika starka som amerikanerna på världsmarknaden för att kunna samarbeta. Situationen för den europeiska industrin är emellertid mycket annorlunda. Er föredragande betonade det. Den europeiska flygindustrin är fortfarande isolerad på nationell nivå eller t.o.m. på produktnivå.
Randzio-Plath nämnde tror jag att den europeiska flygindustrin i dag faktiskt måste anta tre huvudsakliga utmaningar, som till att börja med beror på produkternas komplexitet. Den exponentiella ökningen av utvecklingskostnaderna och de finansiella riskerna överskrider även de största europeiska företagens möjligheter. Den andra faktorn gäller marknaden. Ingen medlemsstat erbjuder en beväpningsmarknad liknande den amerikanska marknaden. Detsamma gäller stödet till teknisk forskning och utveckling som de amerikanska företagen erhåller från den amerikanska regeringen. Den tredje faktorn är att de europeiska företagen inte kan åtnjuta samma stordriftsfördelar som de amerikanska jättarna.
Medlemsstaterna måste också förstå att framtiden för den europeiska flygindustrin är knuten till att de strukturer som finns inom Europeiska unionen är beroende av varandra. Även om industrierna skall vara huvudaktörerna inom denna omstrukturering är ändå regeringarnas roll avgörande i processen. Regeringarna måste främja inrättandet av företag på europeisk nivå genom att garantera dem en verklig flexibilitet inom handeln, grundat på strukturer för stöd och utbildning som är anpassade.
För kommissionen kommer framgången med omstruktureringen att vara beroende av de olika branschernas grad av integration i flygindustrin och civil och militär verksamhet på europeisk nivå. Såsom flera parlamentariker med rätta betonat borde det första steget i denna omstrukturering vara omvandlingen av Airbus Industrie till en enda enhet av företag som ingår i europeiska ekonomiska intressegrupper, vilket faktiskt redan accepterats. De europeiska företagen skulle för övrigt dra större nytta av en gemensam politik för yttre frågor och säkerhet och gemenskapsregler för den offentliga marknaden för vapen.
Men fru Ainardi, jag skulle vilja precisera för er att jämfört med 1980 är den europeiska flygindustrin mycket mer civil än den varit tidigare, eftersom ungefär 30 procent av industrin var civil 1980. I dag är siffran 60 procent och den militära verksamheten utgör alltså en minoritet av flygverksamheten i Europa och är dömd att försvagas ytterligare, på grund av den ökande civila efterfrågan. Trots den svårighet som problemet med omstruktureringen av försvarssektorn medför bör vi alltså ändå inte försena de omedelbara framsteg som behöver göras på det civila området.
Jag skulle också på denna punkt vilja säga något som svar till Randzio-Plath och Caudron om sysselsättningsproblemet. Frågan om sysselsättningsnivån inom flygindustrin ingår i kommissionens synsätt på konkurrenskraften i denna europeiska industri. Det är uppenbart att genom att gynna konkurrenskraften ger man sysselsättningen fördelar, inte bara inom flygindustrin utan också inom andra sektorer, och det är dessa konkurrensansträngningar som redan har gjort det möjligt att stoppa minskningen av arbetstillfällen som inleddes 1990 och som nu delvis stabiliserats kring 380 000 arbetstillfällen.
Avslutningsvis skulle jag vilja betona att för att stödja denna omstrukturering gör kommissionen nya ansträngningar, herr Malerba och herr de Lassus, inom teknisk forskning och utveckling. Men kommissionen gör också ansträngningar inom flygtrafik och satellitnavigering. Ni kommer väl ihåg vårt meddelande om detta i januari 1998. Kommissionen kommer att föreslå vilken väg vi skall följa inom satellitnavigering i ett nytt meddelande under det första halvåret 1999, med förslag till finansiering. Kommissionen har också gjort ansträngningar och lämnat förslag när det gäller att standardisera och inrätta en gemensam enhet för flygsäkerhet.
Men, och jag skall sluta här, endast en integrerad åtgärd från företagen, medlemsstaterna och unionen kan erbjuda den nödvändiga ramen för att den europeiska flygindustrin skall kunna överleva och utvecklas. Herr föredragande! Ert betänkande bidrar på ett bra sätt till detta och kommissionen lyckönskar er.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionsledamot.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Mynt i euro
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0401/98) av Soltwedel-Schäfer för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till rådets förordning (EG) om ändring av förordning (EG) nr 975/98 om valörer och tekniska specifikationer för mynt i euro som skall sättas i omlopp (KOM(98)0492 - C4-0597/98-98/0270(SYN)).

Soltwedel-Schäfer
Herr ordförande, herr kommissionär de Silguy, ärade damer och herrar! I den ändring av förordningen som vi skall ägna oss åt i dag fastslås valörer och tekniska specifikationer för de mynt i euro som skall sättas i omlopp. Jag kommer i samband med den monetära unionen att säga något om min ministerkollega Fischer i Rom. Men det får bli på slutet.
De problem som tas upp i betänkandet gäller antalet mynt som får införas, myntens olika valörer och slutligen valet av material och de fysiska specifikationerna. Parlamentet förespråkade vid den första behandlingen en minskning av de föreslagna åtta valörerna för euromynt till sex för att förbättra de synskadades och de blindas möjligheter att känna igen mynten, en ökning av myntets diameter i förhållande till dess värde. Men eftersom rådet tyvärr tillbakavisade detta och andra ändringsförslag, bland andra sådana som ville utesluta användningen av nickel på myntens ovansida, uppmanade parlamentet vid den andra behandlingen rådet på nytt att ta hänsyn till yttrandet från de synskadades förbund och minska antalet mynt.
Men även den gången talade vi för döva öron. I dag kan vi därför läsa i förslaget till en förordning om ändring av en förordning, som bara har funnits i ett halvår, att varuautomatsbranschen har begärt en tydlig skillnad mellan 50- centsmynten och 20-centsmynten, för att undanröja risken för bedrägeri till följd av att manipulerade 20-centsmynt används i stället för 50-centsmynt. I den europeiska sammanslutningen för synskadade är man inte nöjd med skillnaden mellan 50-centsmynt och 10-centsmynt, eftersom de kan komma att förväxlas på grund av att de är så lika. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik uttalade sig med knapp majoritet mot att jag som föredragande i stället åter igen föreslog att en av myntvalörerna skulle strykas. Vi kommer hur som helst att under morgondagens omröstning få fatta beslut med stor majoritet om ett liknande ändringsförslag. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik var för införandet av mynt i guld med valören 100 euro, och naturligtvis får inte metallens värde och produktionskostnaden överstiga myntens värde nämnvärt, i annat fall skulle det kunna innebära att ett 100-centsmynt fick samma storlek som ett franskt 20-centimesmynt.
Jag vill inte gå in på några närmare detaljer i frågan, men jag vill be herr de Silguy att inte tänka så mycket på prestigeförlusten som på att dessa guldmynt i euro hur som helst kommer att komma. Det är bara en tidsfråga. För att höja det symboliska värdet hos ett mynt med valören 100 euro för ett enat Europa och en stark gemensam valuta, bör det i motsats till de övriga mynten inte ha någon nationell sida, utan endast prydas av ett talande motiv för Europeiska unionen. Man kunde exempelvis finna kända personligheter på detta mynt. Jag tror nog att man skall kunna komma överens om något.
Jag sade i början att jag också tänkte nämna resultaten från Rom. Låt mig få säga en sak om min tyska kollega utrikesminister Fischer. Situationen är följande: Fischer har i dag i Rom kopplat den monetära unionen till Västeuropeiska unionen, den så kallade försvarsunionen. Nu när man har lyckats med den monetära unionen, när man har tagit första steget, är det dags för en utrikes- och säkerhetspolitisk och västeuropeisk union. Fischer har för bråttom. Europeiska ekonomiska och monetära unionen är första steget. Andra steget är en social- och miljöunion. Bara på det viset kan man skapa en europeisk ekonomi. Det är viktigt.
Min kollega ur gruppen De gröna väljer tyvärr att gå händelserna i förväg. Det kommer att bringa både honom och oss på fall. Om man överbelastar den monetära unionen, vilket man gör här, finns det en risk att man faller. Inte alla de europeiska nationer som ingår i den monetära unionen hör även till den västeuropeiska försvarsunionen. Det uppmanar jag er verkligen att tänka på! Det gäller till exempel Österrike, Finland och Irland. Här uppstår frågan om euron skall bytas mot neutralitet, en mycket ömtålig och känslig fråga. Är detta dagens tyska utrikespolitik?
Jag poängterar att Irland, Finland och Österrike inte under några omständigheter kommer att gå med på sådana idéer, för övrigt inte jag heller som företrädare för den tyska delen av gruppen De gröna. Den som ser för lättvindigt på neutraliteten i de europeiska nationerna, förstör förtroendet för den europeiska tanken och den monetära unionen. Jag påpekar detta så starkt, för att det har tagit så lång tid och kommer att ta ytterligare tid att bygga upp förtroendet för en europeisk valuta. Vi får inte riskera det genom att någon, oavsett om det är den gröna utrikesministern eller någon annan, överbelastar den monetära unionen med andra mål.

Caudron
Herr ordförande, kommissionär de Silguy, kära kolleger! Jag skulle i kväll i min tur, såsom föredraganden nyss har gjort, vilja säga att också jag är mycket medveten om det begränsade manöverutrymme vi förfogar över för att förbättra mynten i euro.
Jag tänker naturligtvis på de synskadade, och det är också innehållet i betänkandet, men även på flera andra kategorier medborgare. Det är anledningen till att jag instämmer i förslaget att helt enkelt avskaffa 20-centsmyntet, vilket skulle lösa en del av problemen. Jag instämmer också i ändringen av kanterna på 50-centsmyntet och 10-centsmyntet, vilket skulle lösa en del av de övriga problemen.
För övrigt anser vi ännu en gång att vi skulle ha vunnit tid och säkerligen mycket pengar om vi bättre hade rådfrågat och bättre hade lyssnat till medborgarna och Europaparlamentet. I samma anda vill jag också här i kväll på nytt framföra mitt beklagande. Ja, jag beklagar de beslut som har fattats och som leder till att vi måste tillverka alltför många mynt och sedlar. Om man till detta lägger det löjliga beslutet att på myntet i euro ha nationella sidor leder detta till längre tillverkningstider, alltför höga kostnader och större risk för misstag och bedrägerier. Med enklare och förnuftigare beslut skulle vi ha kunnat minska den planerade tidsfristen på tre år mellan den 1 januari 1999 och den 1 januari 2002, en tidsfrist som kommer att visa sig alltför lång och alltså medföra misstag, bedrägerier och t.o.m. svindel gentemot de mest utsatta befolkningarna. De synskadade och alla andra medborgare skulle ha mått mycket bättre av det.
Föredragandens förslag går alltså i rätt riktning och jag godkänner dem. Jag godkänner slutligen också hans begäran om ett mynt i guld på 100 euro. Det förefaller mig vara en god idé såväl symboliskt som ekonomiskt och, varför inte, känslomässigt. Av samtliga dessa skäl bekräftar jag mitt stöd till betänkandet och till föredragandens ändringsförslag, vilka redan med majoritet har röstats igenom i utskottet.

Rübig
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Redan för ett år sedan fastställde vi i Europaparlamentet våra principer: införandet av guldmynt i euro och en minskning av myntantalet till sex nominella värden, kanske utan 2 och 20 cent. På det viset skulle vi å ena sidan, precis som när den nationella baksidan av ett mynt införs, kunna stärka medborgarnas känslomässiga bindning till den nya valutan och å andra sidan uppnå praktiska förenklingar.
Tiden efter eurons definitiva införande måste vi i större utsträckning iaktta de praktiska konsekvenserna för de dagliga transaktionerna och kanske även genomföra en undersökning av detta. På det viset kommer den lägsta sedelvalören, 5-euro-sedeln som motsvarar ungefär 70 schilling, att ersätta två av de mest använda österrikiska sedlarna, nämligen 20- och 50-shillingssedlarna. Dessa belopp kommer snart att få omvandlas till myntform, vilket innebär att vi i framtiden kommer att få bära på stora penningsäckar i stället för på plånböcker. Eller kanske utvecklingen av electronic money vid det laget har hunnit så långt att de här problemen kan undvikas, eller skall man behöva ersätta en 200-euro-sedel med en 1- eller 2-euro-sedel? Kanske är det inte en diskussion som bör föras just för tillfället, men jag anser att de här frågorna måste beredas utrymme i våra framtida överläggningar.
Till slut välkomnar jag de senaste uttalanden, där man inte ifrågasätter Europeiska centralbankens oberoende. Detta oberoende måste hur som helst behålla sin centrala ställning i den monetära unionens struktur för att säkerställa en förnuftig och stabil penningpolitik. För det är bara med hjälp av en sådan strategi som de europeiska medborgarnas förtroende kan vinnas framöver.

Kestelijn-Sierens
Herr kommissionär, kolleger! Tydligen är några av de föreslagna mynten känsliga för bedrägeri och svåra att känna igen för blinda. Parlamentet hade ändå i december 1997 yrkat på att antalet valörer skulle hållas så lågt som möjligt, och att myntets värde skulle kopplas till dess diameter, just för att inte ge bedrägeriet en chans och göra det lättare för blinda. En majoritet av den här kammaren, och det har föredraganden redan betonat, begrep alltså inte varför absolut åtta olika mynt måste införas, särskilt eftersom elektroniska pengar inom kort kommer att ersätta mynten. Så vitt jag vet så finns det i Europa inte ett enda penningsystem som består av en så stor serie mynt. Rådet och kommissionen betonade dock för oss att vi måste skynda oss eftersom framställningen av mynten snart skulle inledas. Måhända menade man att utformning och framställning av mynt är tekniska frågor och att Europaparlamentet inte visste något om det. Varken kommissionen eller finansministrarna instämde då i vårt förslag om att strunta i mynten två och tjugo eurocent. Vad kan vi nu konstatera? Inte ens experterna lyckas utforma mynt som är tydligt igenkänneliga för synskadade och som är bedrägeribeständiga. Det är inte för att parlamentet ville lägga fram ändringsförslag som vi har förlorat tid utan det är för att vi nu måste göra om allting. Det verkar inte direkt som om berörda instanser kommer att ta hänsyn till våra åsikter den här gången heller. Jag hoppas att jag misstar mig, herr kommissionär. Vi medger att det är klokt av kommissionen att lyssna till europeiska blindföreningars och automatindustrins åsikter. Jag står helt bakom kollega Schäfers betänkande och jag tackar henne för det sätt på vilket hon har tagit sig an den här saken.

Lukas
Herr ordförande! Jag ansluter mig helt till föredragandens åsikter vad den socialpolitiska aspekten av mynten beträffar. Rådet har inte visat något socialt samvete i den här frågan. Införandet av euron skulle vara ett enastående tillfälle att bevisa att Europeiska unionen är beredd att göra en gest till de medborgare som ödet har missgynnat. Många medlemsstater befinner sig fortfarande på medeltiden i fråga om handikappvänliga anordningar, åtminstone i jämförelse med Förenta staterna. Möjligheten att utforma mynten, så att även blinda och synskadade kan känna igen deras valörer, har tyvärr gått förlorad. Man hade annars på det viset kunnat ge euron en mänskligare dimension.
Jag är positiv till införandet av ett guldmynt med valören 100 euro, bland annat för att den nya valutan, som föredraganden så vackert uttrycker det i sitt betänkande, därigenom tillförs en känslomässig aspekt.

Randzio-Plath
Herr ordförande! Europeiska kommissionens ändringsförslag bör välkomnas, eftersom de innebär en förbättring för de synskadade, konsumentskyddet och förfalskningsskyddet. Det har föredraganden alldeles rätt i. Ändå måste jag ärligt talat säga: Europaparlamentet insåg detta redan för ett år sedan och utarbetade i samband med det mycket ändamålsenliga förslag. Kommissionen ansåg att de var bra men inte genomförbara på grund av tidsåtgången och tidspressen. Därför finner jag det beklagligt att det i år, på grund av lobbyarbete, var möjligt att ändra förslaget till förordning. Ändå tror jag att vi i Europaparlamentet fortfarande är representativa företrädare för konsumenterna, för medborgarna.
Jag finner det riktigt att 50-centsmynten görs 0, 8 gram tyngre, så att automaterna kan skilja mellan 50 cent och 20 cent. Jag finner det riktigt, att kanterna på 50 cent och på 10 cent görs olika, eftersom det hittills har varit svårt för de synskadade att hålla isär dessa båda mynt. Därför kan vi rösta för förslaget, men det är obegripligt att parlamentets förslag inte kunde genomföras, när våra åsikter borde vara minst lika mycket värda som förbundens. Nu måste vi göra allt för att dessa mynt skall accepteras, inte bara av finansmarknaderna, finansaktörerna, utan även av befolkningen, och produktionen måste även vid den tidpunkten, inte minst med tanke på att penningstabiliteten är så viktig för medborgarna, kunna visa att den fortfarande garanterar ett förfalskningsskydd efter denna förändring, för jag tror att det var ett av argumenten mot Europaparlamentets förslag.
Jag håller likaså med föredraganden om att vi behöver ett slags stabilitetssymbol i den europeiska monetära union som kommer att bli en stabilitetsgemenskap. Vad är det då som talar för att prägla ett mynt med valören 100 euro i guld? Allting, tycker jag! Förslaget överensstämmer även med beslutet som togs av Europeiska centralbankssystemet om att enbart behålla 15 procent av valutareserven i guld. Men tanke på de nationella centralbankernas stora guldreserver är förslaget ändamålsenligt, både ur ett penningpolitiskt och ekonomiskt perspektiv, för att man därigenom undviker de negativa effekterna för marknadspriserna på guld av en eventuell upplösning av guldreserven.
Ett guldmynt i euro kan även bidra till att skapa förtroende för den monetära unionen som en stabilitetsgemenskap, det är säkert en viktig anledning. Många europeiska regeringar använde sig förr av metaller och deras värde för att visa sitt stabila engagemang i vissa frågor. Ett euromynt i guld skulle alltså bevara denna fina tradition. Därför uppmanas de europeiska finansministrarna och centralbankerna att bestämma sig för ett euromynt i guld, för om man inte övervinner motståndet från centralbankerna kommer det inte att fungera.
Om det plötsligt - och det är en lugnande tanke - skulle bli en stark efterfrågan på dessa mynt som leder till en obalans mellan marknadsvärdet och det nominella värdet, kan man stoppa tillverkningen av guldmynt. Det har hänt tidigare med andra mynt, t.ex. de franska silvermynten. Men först och främst bidrog engagemanget även i det fallet till en stabilisering av valutan. Finansministrarnas resonemang om att det inte får finnas några mynt med valören 100 euro, för att det redan finns sedlar med valören 100 euro, är fel enligt mig. Man har i många stater använt sig av två sådana motsvarigheter för ett visst belopp. Det är möjligt att undvika konkurrens mellan sedlar och mynt med samma valörer. Dessutom är myntet med valören 100 euro, som följer efter Napoleons mynt med valören 200 franc som cirkulerade i hela Europa, ett nytt mynt med omsättning, av värde som förmodligen kommer att innebära att många fler hjärtan börjar klappa för euron.

Hoppenstedt
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Nu är allting sagt, men ingen har sagt allt och i synnerhet inte jag. Därför vill jag bara säga ett par ord om frågan i sin helhet. Jag finner det enastående att Soltwedel-Schäfer har kämpat så tappert med detta betänkande och fortsätter att kämpa i dag, trots att myntpressarna har arbetat länge med att framställa det vi talar om här. Jag tycker också att det är bra att de saker som vi redan tidigare har tagit upp nu tas upp av kommissionen, i synnerhet en fråga som angår 11 miljoner synskadade. Jag tror att det tydligt framgår att vi försöker upprätta förtroendet för den nya valutan även inom denna befolkningsgrupp. Jag finner förtroendeskapande åtgärder som dessa befogade, nu när det bara återstår några veckor till eurons införande.
Jag känner mig lugnad av att - som Rübig tydligt har visat här - den tyske finansministern nu beger sig raka vägen in på målsträckan och förespråkar företroendeskapande åtgärder, i stället för att med oöverlagda kommentarer ifrågasätta centralbankernas suveränitet och oberoende.
Jag kan endast förtydliga det som det inte råder någon tvekan om här bland oss: Bara om Europeiska centralbanken behåller sin oberoende ställning - och det gör den ju också, det är ju inget som talar för att den inte skulle göra det - kan den genomdriva sin utmärkta målsättning med ett säkerställande av prisstabiliteten.
Prisstabilitet ingår, som vi alla vet, i de ekonomiska ramvillkoren som gynnar investeringar och främjar tillväxten och sysselsättningen. För att än en gång citera det Duisenberg även har sagt här i dag, ett stabilt penningvärde är penningpolitikens bästa bidrag till en varaktig ekonomisk tillväxt och en långsiktig minskning av arbetslösheten. God natt!

Wibe
Herr ordförande! Jag vill bara ge några små personliga synpunkter. Jag förstår föredragandens avsikt att avskaffa ett av mynten. Däremot vill jag rikta en stilla varning mot att prägla ett så stort mynt som hundra euro i guld.
Skälen för denna varning är två. För det första kommer det inte att fungera som ett mynt. För det andra uppmuntrar det till både förfalskning och bedrägerier. Det är nämligen helt omöjligt att tänka sig att man genom präglingen av detta guldmynt kommer att stabilisera guldpriset på lång sikt. Guldpriset kommer att variera med tillgång och efterfrågan. Om då guldpriset stiger över denna nominella nivå, så kommer alla dessa euromynt att försvinna ur cirkulationen. Om å andra sidan guldpriset faller under det nominella värdet, då kommer människor att uppmuntras att köpa guld i metall och sedan gjuta eller prägla sådana mynt. Vi skall veta att det är mycket, mycket enklare att förfalska ett mynt än att förfalska en sedel.
Detta, herr ordförande, är också det andra skälet, nämligen att även om - mot förmodan - guldpriset skulle ligga ungefär på den nivå som detta mynt är präglat för, är det faktiskt ändå mycket enkelt att förfalska denna typ av mynt. Bly har t.ex. ungefär samma vikt som guld. Det är därför ingen konst att gjuta ett blymynt och täcka det med ett tunt lager av guld, och således kunna göra stora förtjänster på bedrägerier. Min lilla stilla varning är alltså bara att jag inte tror att man skall tänka sig att få ett fungerande hundraeuromynt i guld.

de Silguy
Herr ordförande! Jag skall försöka fatta mig så kort som möjligt för att inte fresta på allas ert tålamod vid denna sena timme.
Jag skulle först av allt vilja lyckönska Soltwedel-Schäfer och tacka henne för att hon stöder kommissionens förslag. Jag skulle mycket snabbt vilja besvara de två frågor som har ställts, dels om innehållet i förordningen, dels om att ge ut ett mynt på 100 euro i guld, vilket det fanns intresse för vid den första debatten om kommissionens förslag i november förra året.
Låt oss titta på anledningar till och innehållet i detta förslag: av rent tekniska skäl föreslog vi att grundförordningen skulle ändras. Vi vill inte ta upp den diskussion på nytt som vi hade förra året, vare sig om den nationella sidan eller om antalet mynt. Det handlar om att lösa rent tekniska problem som uppstått efter förordningen om två mynt, ett 50-centsmynt och ett 10 centsmynt.
Varför? För att vi måste göra hanteringen av mynten lättare för de synskadade och blinda. De har begärt det och det finns ingen anledning att inte göra dem till viljes. De måste alltså lättare kunna skilja mynten åt. Vi måste också se till att varuautomater så exakt som möjligt kan identifiera mynten. Dessa svårigheter uppstod efter det att riksbankscheferna, på grundval av förordningen av den 3 maj i år, har utarbetat de mycket mer detaljerade specifikationer som krävdes för präglingen av mynten. Svårigheterna uppstod när de första industriellt tillverkade provserierna skulle testas.
För att lösa två tekniska bristfälligheter föreslogs därför två omgångar av nödvändiga, men mycket begränsade, ändringar. Dels handlar det om att något öka vikten för 50-centsmyntet, för att lättare kunna skilja det från 20-centsmyntet, dels om att ändra definitionen av 10- och 50-centsmyntens kanter, och ersätta den grova räfflingen med ett grovt vågmönster. Det gör det lättare att identifiera dem med känseln. Jag vill tillägga, fru Kestelijn-Sierens, att den europeiska sammanslutningen för synskadade godkänt detta, och det är på deras uttryckliga begäran som vi accepterat ändringarna. De är rent tekniska, de är mycket begränsade och ifrågasätter inte det redan planerade och antagna myntsystemet, och jag vill tillägga att tillverkningen av mynt för övrigt har börjat, åtminstone av de mynt som inte berörs av dessa ändringar.
När det gäller det andra problemet, ett mynt på 100 euro i guld, kan för kommissionens del en sådan begäran inte behandlas inom ramen för förordningen om valörer och tekniska specifikationer för mynt i euro. Men det kräver en fördjupad granskning. Kommissionen som är fördragens väktare måste påminna er om att förordningen, på grundval av artikel 105a.2, endast gäller harmoniseringen av mynt avsedda att sättas i omlopp. Att införa ett guldmynt på 100 euro skulle medföra risk för såväl tesaurering som sammanblandning och bedrägeri. Jag tror att Wibe förklarade dessa risker bra nyss, med tanke på att det också finns en sedel på 100 euro. Värdet av ett mynt på 100 euro skulle kunna överstiga dess effektiva värde till följd av guldets fluktueringar. Och det anses att om ett mynt på 100 euro skall vara hanterbart och estetiskt tilltalande borde det egentligen ha ett angivet värde på 300 till 400 euro.
Jag har mycket väl förstått budskapet när det gäller den betydelse befolkningen fäster vid detta och den symbolik som omger utgivningen av detta mynt, och vi måste i samråd med samtliga behöriga instanser granska frågan, oberoende av ändringen i förordningens artikel 105a.2. Även om detta mynt inte införs i förordningen hindrar det inte de stater som så vill att ge ut ett mynt i guld med ett utseende som skulle kunna harmoniseras genom en gemensam överenskommelse, på frivillig basis. Men enligt gällande lagstiftning för minnesmynt eller samlarmynt faller den rättsliga statusen för ett sådant mynt under nationell rätt. Det skulle därför inte vara lagligt gångbart i hela euroområdet. Men det skulle kunna vara lagligt gångbart i utgivarlandet.
Kommissionens enheter har på min begäran tagit kontakt med riksbankscheferna, med Europeiska centralbanken och den monetära kommittén, så sent som i går kväll, och jag kan konstatera att det framkom ett verkligt intresse från riksbankschefernas sida, men ett visst förbehåll från finansministerierna och Europeiska centralbanken. De tekniska aspekterna knutna till utgivandet av ett sådant mynt i guld kräver en omfattande studie och kan inte fastställas på detta stadium. Utgivningstillfället borde också väljas för att undvika alla risker för sammanblandning vid införandet av mynt och sedlar som skall sättas i omlopp.
Avslutningsvis skulle jag vilja betona att kommissionen fäster stor vikt vid ert förslag och är beredd att, även om detta projekt inte direkt faller under kommissionens befogenhet, rapportera till rådet och på bästa sätt underlätta genomförbarhetsstudien som alla berörda parter skall utföra, vare sig det gäller riksbankscheferna eller de utgivande myndigheterna, finansministrarna, de nationella centralbankerna eller den europeiska centralbanken.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionsledamot.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.10.)

