Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från föregående sammanträdesperiod har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Gollnisch
Fru talman! Jag ser under punkt 13 i protokollet " Meddelande om förverkande av Le Pens mandat" att ni trodde er kunna uttala er i parlamentets namn, precis som ordföranden för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden gjort för utskottets räkning.
Jag skulle bara vilja påpeka att parlamentet inte har ombetts att uttala sig som sådant. När det gäller den tolkning som Palacio gjort, för vilken jag personligen hyser stor respekt - jag talar om ordföranden och inte hennes tolkning - är den resultatet av ett tidigare beslut i utskottet, som fattades när utskottet beslutade att skjuta upp beslutet. I avvaktan på att regeringsrätten skulle förkasta överklagandet från Jean-Marie Le Pen drog hon sig på intet sätt för att sedan granska konsekvenserna av detta överklagande eller bedöma det beslut som fattats.
Det förefaller mig desto allvarligare som det i de franska lagtexterna uttryckligen fastställs att domen från Conseil d' Etat (motsv. lagrådet och regeringsrätten), när det handlar om en ledamot av Europaparlamentet, skall fastställas i kammaren, och i detta fall avkunnades den endast av två underavdelningar vilket är ett mycket allvarligt brott mot Le Pens rättigheter. Jag anser därför att artikel 7.4 i vår arbetsordning inte respekterats.

Talmannen
Herr Gollnisch! Jag kan försäkra er att förfarandet till bokstaven och andan i artikel 12.2 i akten av den 20 september 1976 respekterats fullständigt. Den enda punkt vi skulle kunna diskutera är om jag skulle ha beaktat frågan eller ej så snart den franska regeringen överlämnat dekretet om förverkande av Le Pens mandat. Som ni vet rådde mig utskottet för rättsliga frågor att invänta beslutet från Conseil d' Etat, vilket jag också gjorde. Men saker och ting har respekterats fullständigt, och har skett helt i enlighet med arbetsordningen.
  

Gorostiaga Atxalandabaso
Fru talman! I protokollet uppges att jag talade om situationen i Spanien. Jag talade om förtrycket i Spanien och situation i Baskien, vilket är helt olika saker. När jag talar om ETA:s terroristhandlingar skulle jag inte säga att jag talar om situationen i Spanien. Detta har inte registrerats på rätt sätt i protokollet. Jag skulle vilja säga att jag talade om situationen i Baskien och om den spanska regeringens förtryck. Ni kan kontrollera det i det muntliga protokollet.
  

Martinez
Fru talman! Det gäller punkt 14 i vårt protokoll om begäran om att häva den parlamentariska immuniteten för vår kollega Pacheco Pereira. Vi sade nej till detta hävande, fru talman, vilket är ett svar på den fråga ni nyss ställde, för, jag citerar MacCormicks betänkande, skäl D, " för den självständiga karaktären hos den självständiga immuniteten för Europaparlamentet jämfört med immuniteten i nationella parlament" . Jag erinrar om att på grekiska heter självständig " auto nomoi" , som har sina egna normer, och föredraganden säger " sina egna regler" .
När det gäller upphävandet av den parlamentariska immuniteten, om parlamentet har sina egna regler, om det inte har någon bindande behörighet när den nationella myndigheten ber det att upphäva den parlamentariska immuniteten, då klarar man också av det, och när parlamentet ombeds att avsluta en kollegas mandat har det också sina egna regler, det är " auto nomoi" , det kar fritt göra sin bedömning och har ingen bindande behörighet. I går, fru talman, kunde ni också fritt göra en bedömning, parlamentet också, utan någon bindande behörighet. Det var ert juridiska misstag, fru talman.

Talmannen
Herr Martinez! Ni föregrep omröstningen om betänkandet rörande Pacheco Pereira. Jag påminner er om att omröstningen äger rum om en stund, kl. 12.30.
(Protokollet justerades.)   

Helmer
Fru talman! Om en ordningsfråga. Efter den danska folkomröstningen kommer ni nu att skriva till den danske premiärministern och gratulera det danska folket till att ha slagit ett historiskt slag för frihet, demokrati och nationalstaten? Euron var menad att symbolisera Europas styrka och gemenskap...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen
Det är inte ett förslag som rör förfaranden, herr Helmer. Här är det i alla fall tydligt.

Europeiska rådets informella möte i Biarritz (13-14 oktober 2000)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om det informella Europeiska rådet i Biarritz som ägde rum den 13 och 14 oktober 2000.

Moscovici
. (FR) Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Det är ett nöje för mig att i dag återkomma till er för att lägga fram - såsom det franska ordförandeskapet utlovade den 3 oktober - resultaten från det informella Europeiska rådet i Biarritz vilket ni fru talman, såsom alltid numera, lämnade ett uppskattat bidrag till.
Såsom jag nämnde är det de institutionella reformer som är under granskning inom regeringskonferensen som upptog, och jag tror att det är bra, den största delen av den tillgängliga tiden, och jag skall därför börja med det.
När det gäller regeringskonferensen tror jag att arbetet på ministernivå före Biarritz hade kommit så långt det var möjligt, och detta informella råd kom därför i rätt tid för att bekräfta vissa framsteg, för att ge riktlinjer för arbetets slutfas som vi alltså redan har gått in i.
I Biarritz konstaterade vi till att börja med, och jag tror att det är grundläggande, en allmän enighet om nödvändigheten av att uppnå ett ambitiöst avtal i Nice: det var det jag kallade " Biarritzandan" ; vidare konkreta framsteg när det gäller den kvalificerade majoriteten och det närmare samarbetet; slutligen det jag vill kalla inledandet av en grundläggande debatt på högsta nivå om de två känsligaste frågorna: den nya röstviktningen och kommissionen, vilket gör det möjligt för oss att verkligen nu gå in i förhandlingar om dessa två svåra frågor.
Jag skall vara lite mer precis när det gäller den kvalificerade majoriteten. Man har konstaterat en relativt bred enighet om mer än hälften av artiklarna i fråga, och när det gäller de känsliga frågorna har vägen till möjliga lösningar skissats upp.
På skatteområdet kvarstår därför vissa förbehåll i sakfrågor, men vissa framsteg skulle kunna göras med hjälp av tekniska anpassningar som ordförandeskapet skall sträva efter, med hjälp av kommissionen. Vi har noterat, och det är inte försumbart, att en bestämd öppning finns när det gäller samarbete inom kampen mot skattebedrägerier.
På det sociala området tror jag att vi också bör kunna gå framåt, emellertid under förutsättning att vi inte rör principerna som är grunden till de olika systemen av social trygghet, vilket ger oss en viss handlingsfrihet.
När det gäller extern handelspolitik blir också framsteg möjliga, så snart vi finner möjligheter att behandla de mest känsliga frågorna på ett speciellt sätt och föregriper en indirekt utvidgning av gemenskapens befogenheter.
Beträffande rättsliga och inrikes frågor är jag optimistisk om en lösning för det civila rättsliga samarbetet. Frågorna som gäller asyl, visering och immigration är däremot mer känsliga.
Några svårigheter kvarstår slutligen, bl.a. beträffande icke-diskriminering eller miljön. Avsevärda framsteg har alltså gjorts, även om vissa av dem behöver bekräftas.
När det gäller det närmare samarbetet är samtliga medlemsstater hädanefter överens om att erkänna att det behövs, och tillstår att det är nödvändigt att mjuka upp villkoren för hur det skall inledas. Alla är också överens om att det närmare samarbetet skall vara fortsatt öppet, att det inte handlar om att gå mot ett Europa med två hastigheter, att vi måste respektera den institutionella ramen för unionen och därmed bl.a. kommissionens och Europaparlamentets roll; att vi slutligen måste bevara gemenskapens regelverk, dvs. den inre marknaden och politiken med sammanhållning av det närmare samarbetet. När det avslutningsvis gäller utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken tror jag att anpassade bestämmelser bör eftersträvas för att ta hänsyn till det specifika för dessa frågor.
När det gäller kommissionen och röstviktningen finns två politiska frågor som är nära förbundna med varandra, diskussionerna har gjort det möjligt att konstatera enighet om behovet av att göra kommissionen starkare och mer effektiv, men jag erkänner att man inte sagt mycket, eftersom det fortfarande finns en mycket tydlig klyfta när det gäller villkoren. Vissa förespråkar ett definitivt tak när det gäller antalet kommissionärer, tillsammans med en rättvis rotation mellan medlemsstaterna, andra försvarar formeln med en stat/en kommissionär, utan att för den skull utesluta en djup omorganisation av kollegiet. De två formlerna finns alltså på bordet, vi måste bedöma dem hur man genom dem kan se till att gemenskapens allmänna intresse respekteras.
När det gäller röstviktningen ligger också de två kända möjligheterna på bordet: enkel röstviktning där det finns en liten, mycket liten, majoritet, eller också en dubbel majoritet, men med olika formler, dubbel enkel majoritet eller viktad eller en form av " demografiskt nät" .
När det gäller dessa frågor är det tydligt att de bara kan avgöras i slutet av förhandlingen. Emellertid bör diskussionerna fortsätta på grundval av de beräknade förslagen för att förbereda det slutliga beslutet i Nice.
Arbetet kommer nu att fortsätta ända till Nice, på ett mycket intensivt sätt, på grundval av de informella riktlinjer som antogs av Europeiska rådet. Vi har alltså lite mindre än femtio dagar på oss. Den förberedande gruppen samlades därför i går för att arbeta på den kvalificerade majoriteten och det närmare samarbetet, på mycket konkreta grunder. Gruppen fördjupade också arbetet om ändring av artikel 7 i fördraget, i enlighet med de positiva riktlinjerna från Biarritz.
Den förberedande gruppen kommer att spela en viktig roll ända fram till den 19 november då nästa sammanträde på ministernivå kommer att äga rum. Vi kommer alltså att ha sammanlagt sex arbetsmöten på ministernivå före Nice, varav fyra i ett begränsat format och två i sluten form, och vi räknar verkligen med att utnyttja alla dessa tillfällen för att Biarritzandan skall leva.
Ett ord slutligen om ett tillhörande men grundläggande ämne för Europaparlamentet, jag vet det: stadgan om de grundläggande rättigheterna, för att säga er att Europeiska rådet enhälligt gladdes åt kvaliteten i texten som alltså högtidligt skulle kunna tillkännages i Nice, i den form den fått av konventet. När det gäller frågan om att införliva den i fördragen togs den inte upp i Biarritz. Det står emellertid klart att en majoritet stater inte är beredda för det i dag och min övertygelse - det är inte en önskan utan ett intryck - är att den sannolikt kan ställas formellt först efteråt.
Jag kommer nu till de internationella frågorna som också diskuterades mycket ingående i Biarritz. Ni känner alla till det sammanhang där detta toppmöte ägde rum, dels situationen i Mellanöstern och dels regimskiftet i Serbien vilket resulterade i att den nya serbiska presidenten Kostunica kom till Biarritz.
När det gäller Mellanöstern skall jag fatta mig kort. Jag skall bara erinra om att Europeiska unionen redan från början uppmanade parterna att göra allt för att sätta stopp för våldet, för att återuppta dialogen och bevara det som uppnåtts i Camp David, och Europeiska rådet i Biarritz uppmanade de två parterna till ett möte vid toppmötet. Unionen har fortsatt att göra sin stämma hörd, och manat till förnuft och lugn, i Sharm-el-Sheikh där unionen var företrädd för första gången, det betonar jag, för jag hör inte till dem som anser att Europa försvagas i Mellanöstern utan snarare att unionen sakta men säkert är på väg tillbaka dit, tack vare Solana, den höge representanten för GUSP. Vi har sedan dess tyvärr konstaterat att det avtal som utarbetades i Sharm-el-Sheikh inte kunnat genomföras och att spänningarna fortfarande, det är det minsta man kan säga, är mycket starka på båda sidor. Europeiska unionen följer alltså naturligtvis situationen med största uppmärksamhet. Vi måste återfinna den anda som fanns vid Osloavtalen. Det är ambitionen för ordförandeskapet, för alla medlemsstater, för den höge representanten, och det är även kommissionens och slutligen även Europaparlamentets ambition.
Den andra viktiga händelsen som kännetecknade Biarritz, på ett mer positivt sätt, var demokratins återkomst i Serbien och ännu mer konsekvenserna av regimskiftet i Belgrad om detta lands relationer med vår Europeiska union. Ni har fortfarande alla i färskt minne de händelser som ledde till att Vojislav Kostunica installerades och denna installation, dessa händelser, skapade en radikalt ny giv i Förbundsrepubliken Jugoslavien, öppnade vägen för demokratisering av landet och, hoppas vi, en större försoning i denna region av Balkan.
Europeiska unionen håller fast vid sina åtaganden och tog konsekvenserna av denna politiska omvälvning redan vid rådet (allmänna frågor) den 9 oktober, då man beslutade att häva sanktionerna, däribland oljeembargot och flygembargot, som drabbat Förbundsrepubliken Jugoslavien sedan 1998, naturligtvis med undantag av sanktionerna som gäller Milosevic själv och hans omgivning. Presidenten besvarade alltså ordförandeskapets inbjudan att komma till Biarritz för en lunch med stats- och regeringscheferna. Vid den gemensamma presskonferens som han höll tillsammans med det franska ordförandeskapet uttryckte Kostunica sin rörelse och sin glädje över att på detta sätt vara inbjuden till den europeiska familjen, för det är ju vad det handlar om. Naturligtvis kommer Förbundsrepubliken Jugoslavien att mycket snabbt dra nytta av instrument som inrättats av unionen för hela Balkan, till att börja med Cards-programmet men även genom verksamheten inom det Europeiska kontoret för återuppbyggnad. Rådet (allmänna frågor) bekräftade också unionens vilja att bidra till att återupprätta sjöfarten på Donau och aktivt delta i moderniseringen av infrastruktur i Förbundsrepubliken Jugoslavien ur ett regionalt perspektiv. Utan att det påverkar bedömningen av behoven och samordningen av det ekonomiska och finansiella stödet till Förbundsrepubliken Jugoslavien, som gemensamt kommer att anförtros Europeiska kommissionen och Världsbanken, har dessutom Europeiska rådet i Biarritz beslutat att bevilja Förbundsrepubliken Jugoslavien ett första humanitärt katastrofstöd om 200 miljoner euro.
Avslutningsvis, och jag skall sluta här, har unionen beslutat - det är sannolikt det viktigaste beslutet på kort och lång sikt - att ge en politisk framtidsutsikt till detta land genom att föreslå det att sluta ett stabiliserings- och associeringsavtal liknande det som håller på att förhandlas med övriga länder i området. Det är just i den andan som president Kostunica bjöds in, som ni vet, att delta i toppmötet med unionen och länderna i västra Balkan, som, på initiativ av Frankrikes president, kommer att äga rum den 24 november i Zagreb.
Fru talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Det är alltså vad man kan slå fast om utvecklingen av situationen i Serbien och konsekvenserna för unionen. Det som var viktigt tror jag var att unionen mycket snabbt sände inte bara konkreta signaler om uppmuntran till detta land utan även, och det insisterar jag på, en politisk framtidsutsikt med fullständig och hel integration i den europeiska familjen. Jag tror att den signalen gavs tydligt. Det återstår för oss att hoppas att demokratiseringsprocessen kan fortsätta under de bästa förhållanden. Det var på några korta minuter det viktigaste när det gäller resultaten från Europeiska rådet i Biarritz som var, jag säger det mycket uppriktigt eftersom jag är övertygad om det, mycket produktivt och mycket nyttigt för unionens framsteg, vilka vi naturligtvis måste slutföra.

Barnier
. (FR) Fru talman! Jag skulle i min tur och för kommissionens räkning vilja säga vad vi känner efter Europeiska rådet i Biarritz, där ni, fru talman, aktivt deltog, för övrigt tillsammans med en annan utmärkt ledamot av kammaren, Méndez De Vigo, som lade fram resultatet av arbetet med stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Jag hörde rådets ordförande Moscovici ta upp det han kallar " Biarritzandan" . Man kan tala om anda, sinnesstämning, man skulle också kunna tala om Biarritzklimat. Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag kan faktiskt säga att klimatet i diskussionerna verkligen motsvarade väderförhållandena i Biarritz under dessa två dagar. Moln, vind, men när allt kommer omkring ett stimulerande klimat och för att säga vad jag känner, det ganska dynamiska klimat vi behöver i detta stadium av förhandlingarna där jag själv kunde konstatera många blockeringar, alltför många blockeringar som man inte alltid kan förklara med ämnets känslighet. Vi behövde detta stimulerande klimat, såsom Moscovici sade, och också jag hyste när det gällde stats- och regeringscheferna en mycket allvarlig känsla av kollektivt och historiskt ansvar i ett historiskt skede av den europeiska konstruktionen. Det skulle helt enkelt kunna handla om en verklig voluntarism och åtminstone viljan att uppnå en verklig reform i Nice.
Man har både i press och på annat håll talat mycket om klyftan mellan " stora stater och små stater" eller glest befolkade länder. Skillnaderna finns där. Alla vet det, men utan den fientlighet som ibland beskrivits. Mina damer och herrar! I det sammanhanget föredrar jag att tala om ett sanningens tillfälle i debatten, snarare än kris. Jag vill framför allt säga, eftersom jag är en av de arbetare som dagligen deltar i denna förhandling, alltsedan början, tillsammans med era företrädare Brok och professor Tsatsos, att denna klyfta inte är den enda som skulle kunna finnas mellan stora och små stater. Enligt min uppfattning är det inte ens den viktigaste frågan i denna förhandling om man vill komma ihåg rätt, och man måste komma ihåg och minnas att sedan vi började bygga Europa har man aldrig, vare sig i rådet eller inom kommissionen, kunnat konstatera en koalition av stora länder mot de små eller små stater mot de stora. Det är inte det som är gemenskapens anda.
Om jag skall berätta om min inställning på denna punkt, jag känner till och jag förstår ämnenas känslighet som ministern erinrade om, ämnen där platsen, rollen, inverkan för varje land direkt berörs. Jag konstaterade denna känslighet under alla de besök jag gjorde i var och en av medlemsstaterna, så sent som i förra veckan var jag i Aten, vare sig det gäller kommissionen, där alla länderna oroar sig för den plats de skall få, eller röstsystemet där alla länder oroar sig för det antal röster de kommer att få i rådet.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! När det gäller dessa två frågor som faktiskt kommer att lösas först i slutet och för vilka vi inte får någon överenskommelse alls om vi inte är överens om allt, måste vi hitta en lösning. Beträffande kommissionen måste vi hitta en lösning som bevarar dess effektivitet, trovärdighet och möjlighet till kollegialitet. Beträffande röstsystemet måste vi hitta en lösning som respekterar, vilket vi föreslagit - Europaparlamentet och vi själva - dels staternas dubbla berättigande, dels folken.
Men, mina damer och herrar, om jag spontant och helt uppriktigt skulle säga vad jag känner, skulle jag säga så här: oavsett hur känsliga dessa frågor är - kommissionens sammansättning och röstsystemet - är det inte utifrån detta som man kan bedöma misslyckandet eller framgången i Nice. Man kommer att bedöma misslyckandet eller framgången i Nice med utgångspunkt från stats- och regeringschefernas förmåga, vår egen förmåga, vi i parlamentet och kommissionen som deltar i förhandlingen, att bevara eller förstärka den europeiska modellen.
(Applåder)
När jag säger detta, mina damer och herrar, tänker jag mycket exakt på ett antal punkter som diskuteras.
Vi kommer att bevara eller försvara gemenskapssystemet beroende på om vi lyckas att när det gäller verkliga ämnen utvidga området för den kvalificerade majoriteten och därmed medbeslutandet. Det var en första punkt. Vi kommer att bedöma bevarandet eller förstärkandet av gemenskapsmodellen beroende på om vi lyckats stå emot frestelsen från några att ifrågasätta exklusiviteten i kommissionens initiativmakt. Jag talar nu om artikel 250 där vissa skulle vilja ha beslut med kvalificerad majoritet. Vi kommer att bedöma bevarandet och konsolideringen av gemenskapssystemet beroende på om vi bevarat en plats som förefaller rättvis för kommissionen i det förstärkta samarbetet och inte bara i den första pelaren. Vi kommer att bedöma konsolideringen av gemenskapssystemet beroende på om vi mer eller mindre låtit kontor utvecklas på bekostnad av den fria bedömningen som kommissionen kan göra. Mina damer och herrar! Det var min åsikt, jag som ännu en gång blygsamt är en av arbetarna inom denna förhandling, som jag säger, och jag tror att man kommer att kunna bedöma om det blir en verklig reform i Nice.
Efter ministern skulle jag snabbt vilja ta upp några av de punkter jag just nämnt. Kvalificerad majoritet: ännu en gång, frågan är inte så mycket antalet områden som skulle kunna övergå från enhällighet till kvalificerad majoritet. Frågan är snarare ämnenas kvalitet. Och den stora fördelen med Biarritz kommer att ha varit att vi avgränsat de svåraste punkterna och stimulerat oss, eller givit oss ett mandat för att finna tekniska lösningar på beskattningen, eller åtminstone på en liten del av beskattningen, eller den sociala tryggheten, som direkt berör den inre marknaden. Vi måste lugna dem som är oroade med att vi i inget fall kommer att ifrågasätta staternas skattemässiga suveränitet, vi måste säga till dem som oroar sig att det inte handlar om att underifrån slå ihop bl.a. systemen för social trygghet, utan helt enkelt att se till att den gemensamma marknaden och den inre marknaden fungerar bra i ett utvidgat Europa.
Handelspolitik, asyl och immigration, sammanhållningspolitik, miljöpolitik: för vart och ett av dessa områden har flera möjliga vägar diskuterats och redan i går morse satte representanternas grupp igång att arbeta aktivt. Jag vill efter ministern säga att kommissionen inte är åskådare i detta arbete. Kommissionen spelar sin roll och står till förfogande bredvid ordförandeskapet för att finna de mest rättvisa lösningarna. Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Vi måste bara, från och med nu, se till att vi i dessa frågor om kvalificerad majoritet inte hamnar lägre än andan eller klimatet från Biarritz. För alla dessa ämnen, och när det gäller att övergå till kvalificerad majoritet, upprepar jag naturligtvis vår oro beträffande utvidgningen av medbeslutandet när det gäller lagstiftningsfrågor.
När det gäller det förstärkta samarbetet har det också där funnits en verkligt positiv rörelse, såsom Moscovici sade. Det är intressant att notera att för många delegationer, måste man utnyttja - och det är lite grann det jag sade nyss - detta framsteg om det förstärkta samarbetet för att förstärka gemenskapsinstitutionernas roll, kommissionens, men även parlamentets. Jag tror att de viktigaste önskemålen från parlamentet och kommissionen kommer att respekteras, eller hedras, och att vi på denna punkt lyckas avskaffa hänvändelsen till Europeiska rådet, dvs. vetorätten, och minskningen av det beslutsmässiga antalet till en tredjedel eller åtta medlemsstater när det gäller gemenskapsfrågor. Det framgick tydligt i Biarritz att det närmare samarbetet skulle vara ytterligare ett integrationselement och inte ett instrument för utslagning.
När det gäller en annan fråga, nämligen artikel 7, tror jag också att vi här kan komma överens, eller komma mycket nära, utifrån de förslag som kommissionen själv lämnat för att få en stark rättslig gemenskapsdialog, en politisk och gemenskapsmässig kontroll över en krissituation där vi befann oss på grund av ståndpunkten hos den ena eller den andra regeringen när det gäller våra gemensamma värderingar.
Moscovici talade om stadgan. Ett stort arbete har genomförts, på ett originellt och intelligent sätt, för att utarbeta detta instrument. Den kommer också att tillkännages i Nice, det tror jag, och det är redan ett stort första steg. Jag tror inte att vi kan stanna där utan vi måste i Nice planera för hur vi skall arbeta med det utrymme som denna stadga skall ha i fördragen. Låt oss inte vänta till Nice för att fundera på tiden efter Nice, när det gäller ett antal frågor av konstitutionell art: den om stadgans plats, och därmed den högtidliga förstärkningen av medborgarnas rättigheter, den om förenklingen av fördragen, där vi samarbetat med institutet i Florens, den om klargörandet eller fördelningen av befogenheter, så att vi äntligen vet vem som gör vad i den här unionen, vad unionen gör, vad den inte gör eller vad den inte längre skall göra. Det är frågor som vi inte har tid att behandla på djupet före Nice, men de måste ställas och kanske motivera ett fördjupat arbete efter Nice.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag vill säga att i dessa komplexa förhandlingar vilka endast kan bli föremål för ett globalt avtal, återstår naturligtvis många svåra frågor, och jag vill bekräfta att andan eller klimatet från Biarritz var, tyckte jag, mer av voluntarism än något annat. Vi är fortfarande långt ifrån ett avtal, men jag skulle när det gäller kommissionens beslutsamhet vid er sida, å det tydligaste vilja säga och erinra om, ifall det nu finns några tvivel, när det gäller oro eller frågor, att kommissionen kommer att fortsätta ända fram, ni kan lita på mig, för att i denna förhandling fastställa en mycket hög ambitionsnivå för Nicefördraget, så att det inte bara handlar om att avsluta denna förhandling i Nice, utan framför allt att lyckas med den.
Några andra punkter snabbt, fru talman, om ni tillåter, för att bekräfta eller förlänga ordförandeskapets inlägg.
För det första om Serbien. Vi blev alla här rörda och lyckliga över de demokratiska förändringarna i Serbien. Till att börja med viljan hos det serbiska folket och valet av Kostunica som president för federationen. Det var något som för Europeiska unionen motiverade en radikal förändring av vår politik gentemot Serbien. Jag vill säga att president Kostunicas närvaro i Biarritz var ett viktigt tillfälle, rörande, för Serbiens återkomst till den europeiska familjen. När det gäller det mer praktiska har vi aviserat ett bidrag om 200 miljoner euro i katastrofhjälp och kommissionen kommer snart att lägga fram ett paket med katastrofåtgärder som kommer att omfatta de första prioriteringarna för detta land när nu vintern närmar sig. Utöver katastrofhjälpen kommer Serbien sannolikt att, såsom Moscovici angav, behöva ett mer globalt stöd, som kommer att genomföras i samarbete med bl.a. Världsbanken och Europeiska investeringsbanken (EIB). Det viktigaste, förefaller det mig, är här liksom annorstädes att konsolidera demokratin.
Rådets ordförande tog upp Mellanöstern. Jag skall inte insistera, bara erinra om att Europeiska rådet antagit ett uttalande som utövar press på parterna i konflikten för att de verkligen skall träffas i Sharm el-Sheikh. Mötet ägde rum. Vi känner till resultatet och det föreföll viktigt också för oss att unionens höge representant, Javier Solana, deltog aktivt i denna förhandling.
Jag skulle avslutningsvis vilja ta upp två frågor som är viktiga för kammaren och som motiverat kommissionens åtgärder och initiativ, nämligen oljan och sjösäkerheten, som också togs upp i Biarritz. Stats- och regeringscheferna var positiva till kommissionens förslag, som lades fram av Loyola de Palacio, om en global strategi beträffande tillgång och pris på oljan. Kommissionens ordförande, Romano Prodi, betonade vid detta tillfälle, utöver innehållet i meddelandet, Rysslands avgörande betydelse i denna debatt, och vi föreslog att detta ämne skulle diskuteras på djupet vid nästa toppmöte mellan Europeiska unionen och Ryssland som äger rum den 30 oktober i Paris.
Avslutningsvis, mina damer och herrar parlamentsledamöter, när det gäller sjösäkerheten och de lärdomar vi kan ta av katastrofen med Erika för några månader sedan, bekräftade Europeiska rådet de riktlinjer som vi föreslagit och som lagts fram för er om gemenskapens strategi när det gäller sjösäkerhet. Dessa riktlinjer rör sig som ni vet kring tre grundläggande målsättningar: förstärkning av fartygsinspektioner i hamnarna, rigorös kontroll av klassningssällskapen, tillämpning av en tidsplan i unionen för att undanröja oljefartyg med enkelt skrov. Det franska ordförandeskapet är beslutet att genomföra nödvändiga reformer på detta område före årets slut och på grundval av kommissionens förslag ge ny fart åt ärendet vid Europeiska rådet i Nice.
(Applåder)

Poettering
Fru talman, herr kommissionär, herr rådsordförande, kära kolleger! Kommissionär Barnier har på sitt diplomatiskt fulländade språk redan tagit vädret i Biarritz i anspråk - jag skulle vilja säga att det var ett informellt toppmöte med ljus och skuggor. Inbjudan till den i fria val tillsatte presidenten i Serbien, Kostunica, var positiv, och jag vill uttryckligen tacka den franske presidenten Jacques Chirac för denna inbjudan, ty det var en signal om att vi européer står vid Serbiens sida när det utvecklar sig på ett demokratiskt sätt och i rätt riktning, och att den nyvalde presidenten har Europeiska unionens stöd. Detta var ett positivt tecken.
Det var också positivt att stats- och regeringscheferna gav sitt godkännande till stadgan om de grundläggande rättigheterna, men, herr rådsordförande, jag vill också erinra om hur detta godkännande möjliggjordes. Därför att detta konvent för de grundläggande rättigheterna arbetade så bra under Roman Herzogs ordförandeskap, och här har det visat sig att ett konvent är bättre i stånd att på kort tid komma fram till ett resultat än en regeringskonferens, som delvis består av nationella tjänstemän, som i veckor och månader anstränger sig för att nå ett resultat!
Man kan också se kritiskt på - men vädret kan bli bättre - att vi när det gäller majoritetsbeslutet i ministerrådet helt uppenbart ännu inte har kommit särskilt mycket längre. Jag önskar er, herr rådsordförande, att detta sker under de närmaste veckorna. För oss finns det ett huvudsakligt kriterium för om regeringskonferensen är framgångsrik, och det är om majoritetsbeslutet i framtiden kommer att bli den huvudsakliga beslutsprincipen i ministerrådet och att Europaparlamentet i alla dessa ärenden kan agera jämställt i lagstiftningsfrågor.
Kommissionär Barnier, jag ber er tala med kommissionens ordförande Prodi, som i dag måste närvara i Kina - vi har full förståelse för detta - ty vi anser att det är irriterande när kommissionär Verheugen nu för andra gången kommer med irriterande påpekanden och väcker intrycket att majoritetsbeslutet inte är helt avgörande för utvidgningen av Europeiska unionen! Vi vill som PPE-DE-grupp ha en utvidgning av Europeiska unionen, men denna union måste också klara av en utvidgning, och därför måste majoritetsbeslutet i ministerrådet bli det principiella beslutssystemet!
Nu till förhållandet för de stora och små länderna. Jag ser med oro att vissa stora länder säger till de små länderna: " Om ni insisterar på att varje medlemsland i Europeiska unionen skall ha en företrädare i kommissionen, då kommer ni, de små länderna, att förhindra en utvidgning av Europeiska unionen. " Detta är ett cyniskt argument! De små länderna skall inte ta emot befallningar från de stora länderna i Europeiska unionen!
(Applåder)
Vi hör mycket ofta sägas att några länder med all rätt talar om kommissionens effektivitet och handlingsförmåga; men det är just dessa länder, som talar för nya sekretariat, och där måste man fråga sig om det verkligen är allvarligt menat, när man här talar om en större effektivitet inom kommissionen. När den tyske förbundskanslern - och det säger jag utan någon som helst polemik, ty här handlar det om Europas kärna - säger att det skall finnas ett rotationssystem i kommissionen, och att det också är tänkbart att Förbundsrepubliken Tyskland inte är företrädd i kommissionen, då låter det till att börja med storartat, men det är en farlig utveckling, ty kommissionen behöver stöd från alla länder, de stora och de små, och därför får det inte vara så att det största medlemslandet inte är representerat i kommissionen, utan alla länder skall ha medbestämmanderätt i kommissionen!
Kommissionär Barnier, vi står vid er sida! Ni gör det ju på ett mycket imponerande sätt, men den politiska bakgrund ni har; ni engagerar er för gemenskapens Europa. Som Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater - och hela gruppen är här ense - kommer vi, om vi åstadkommer det närmare samarbete som vi strävar efter och anser vara riktigt, att motstå varje frestelse att genomföra detta utanför gemenskapens ram! Vi vill att kommissionen skall vara delaktig i det närmare samarbetet, och alla frågor om ett närmare samarbete måste här i Europaparlamentet vara föremål för samråd, diskussion och beslut. Vi kommer i den bemärkelsen att vara en förespråkare för Europa.
Herr Moscovici, ni sade - i varje fall lyder det så i den tyska översättningen - att inom utrikeshandelspolitiken - och detta är ett sådant exempel - skulle det behövas ytterligare en särbehandling, ett resultat för en särbehandling. Nej, vi vill inte ha någon särbehandling inom utrikeshandelspolitiken, utan detta är en kärnpunkt i gemenskapens politik, med alla aspekter inom utrikeshandelspolitiken, och jag ber om att det franska ordförandeskapet genomför att utrikeshandelspolitiken skall vara en kärnpunkt, nämligen den avgörande kärnpunkten i gemenskapens politik!
Det finns fortfarande lite tid före Nice. Jag önskar er mycken framgång under de kommande veckorna fram till dess. Men det är en dålig signal, rådsordförande Moscovici, när Frankrikes premiärminister talar 45 minuter i fransk TV, som han gjorde förra torsdagen, förklarar sin politik och då inte någon gång, inte en enda gång, nämner ordet Europa. Det är ganska deprimerande om det handlar om en premiärminister, men det är oacceptabelt när det handlar om premiärministern i det land som just innehar ordförandeskapet!
Låt mig avslutningsvis säga följande: Herr rådsordförande, vi önskar er lycka till! Vi önskar er verkligen framgång, eftersom det handlar om vårt Europa, och låt oss inte avveckla detta Europa teknokratiskt, utan låt oss också inse att detta Europa är en hjärteangelägenhet för oss. Därför kommer inte bara ett tekniskt förfarande att avgöras i Nice, utan det handlar om att Europeiska unionen skall förbli handlingsduglig och att vi skall få i gång detta stora äventyr med utvidgningen med de central- och östeuropeiska staterna, så att förhoppningsvis de första länderna från mitten av Europa kan delta vid nästa Europaval år 2004!
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, herr tjänstgörande ordförande i rådet, herr kommissionär, mina damer och herrar! Nu är sanningens ögonblick inne. Vi måste fatta beslut i Nice för att inte riskera utvidgningen som är en viktig prioritering för oss.
Rådets tjänstgörande ordförande talade om andan i Nice. Vi får inte förstöra andan i Nice och därför måste följande prioriteras under de återstående 50 dagarna: att upphöja förhandlingarna till politisk nivå. Det bästa vore att det skedde offentligt, som med konventet, men hur som helst kan vi inte gå tillbaka till bildandet av regeringskonferensen som under nio månader har varit som ett pariserhjul utan framgång.
Angående rapporten från rådets tjänstgörande ordförande har parlamentet inga större krav att ställa. Låt oss vara snälla den här gången. Däremot är det en grundläggande fråga som jag vill be rådsordföranden klargöra. Kommissionären talade om kvalificerad majoritet och medbeslutande. Rådets tjänstgörande ordförande gjorde det inte. Vi uppfattar det som att det finns ett automatiskt samband där: allt som blir föremål för omröstning med kvalificerad majoritet i rådet skall omedelbart bli föremål för samråd med parlamentet. Jag skulle uppskatta om rådets ordförande ville göra ett klargörande i den frågan.
För det andra vill jag också be honom att inför kammaren klargöra om mandatfördelningen i parlamentet för närvarande är föremål för debatt på regeringskonferensen. Här är vi nämligen bra på att kritisera rådet - och det finns mycket att kritisera ibland - men vi får inte bortse från vårt eget ansvar. Jag har redan offentligt kritiserat vår oförmåga här i plenum att ta itu med fördelningen av de knappa 700 mandat som en utvidgning innebär. Jag tror att vi kan föregå med gott exempel, så som vi tidigare har gjort, genom att göra en fördelning mellan stora och små. Jag anser inte att vi för närvarande uppfyller vårt ansvar om vi inte har förmåga att lösa det problemet. Jag vänder mig här särskilt till de grupper, till att börja med PPE, som hindrar ett sådant beslut i parlamentet.
Nästa fråga är stadgan om de grundläggande rättigheterna. Om vi alla är överens om att stadgan är ett viktigt dokument som vi alla skriver under, och dessutom ett tecken på vår kollektiva identitet kan jag inte begripa vad vi sedan skall göra med stadgan. Skall vi stoppa ner den i skrivbordslådan? Skall vi spara den till bättre tider? Enligt min uppfattning bör den vara frontespisen på en framtida författning, men det vi för ögonblicket kan göra, och det kan mycket väl göras i Nice, är att införa stadgan i fördraget i och med en mycket viktig beröringspunkt: artikel 6.2 i Fördraget om Europeiska unionen. Jag ber att kommissionen och rådet uttalar sig om detta. Det är en viktig fråga för oss som är med och för dem som kan komma att ansluta sig.
I det avseendet vill jag även vända mig till mina kolleger i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater - och jag ber herr Poettering lyssna på mig - för det vi försvarar här i parlamentet måste vi också försvara utanför detta. Det är fullkomligt oacceptabelt att Berlusconis parti i den italienska Camera dei Deputati har röstat emot stadgan och att en ledamot i parlamentet har använt ett pre- eller profascistiskt och grovt ordval beträffande stadgan. Vi måste vara överens och försvara stadgan både här och på hemmaplan. Det rör sig nämligen om grundläggande värden för alla.
Därför ber jag om ett tydligt uttalande om det förslag vi lägger fram som vi anser är av politisk betydelse.
Avslutningsvis vill jag göra två kommentarer, fru talman, som rör grundläggande utrikespolitiska frågor. Å ena sidan har president Kostunicas närvaro varit en historisk händelse. Det viktiga är att vi hjälper Balkanländerna att skapa stabilitet, inte tvärtom. Därför anser jag att samma måttstock skall tillämpas för alla. Vi kan inte uppmana Kroatien att samarbeta med Internationella domstolen utan att föreslå den federala republiken Jugoslavien detsamma. Vi måste få fram pengar - och där har rådet ett ansvar - för att bekräfta vår värdegemenskap och bedriva en väl avvägd stabiliseringspolitik i Balkanländerna.
Angående Mellanöstern: det är uppenbart att ett av skälen till situationen - inte det enda, för frågan är mer komplicerad än så - är att Europeiska unionen tidigare förbjöds att medla. Vi måste glädjas över det steg som har tagits, även om det är i en situation där ansvaret borde ha delats. Jag anser att vi skall vara stolta över vårt åtagande i en av de mest dramatiska situationer vi har varit med om.
(Applåder)

Duff
Fru talman! För det första vill jag berömma Europeiska rådet för att det godkänt förslaget till stadga som definitivt.
Från vad vi känner till om premiärministrarnas och presidenternas hantering i Biarritz av de kinkiga frågorna om fördragsreform kommer stadgan förmodligen att bli det viktigaste resultatet från Nice. Så varför försöker det franska ordförandeskapet att tysta ned frågan om införlivandet av stadgan i fördraget?
President Chirac, med hans vanliga förmåga att överraska, sade i sitt pressmeddelande att stadgans rättsliga status skulle bli en fråga för det svenska ordförandeskapet. Vad innebär det? Vad i hela världen skall Sverige förmodas uppnå som Frankrike inte kan? Nog är det en fråga för Europeiska rådet i Nice att ta ställning till om stadgan bör införlivas i Fördraget. Det är vad IGC är till för. Jag vill uppmana det franska ordförandeskapet att snarast på nytt överväga sitt ställningstagande till denna viktiga fråga.

Maes
Herr rådsordförande, herr kommissionär! Utvidgningen av unionen är ett medel för att öka stabiliteten och säkerheten i Europa och främja toleransen och demokratin.
Det är likaså nödvändigt med en reformering av unionens institutioner för att stabiliteten i unionen själv inte skall förfalla i obeslutsamhet å ena sidan och i likgiltighet och motvilja från medborgarna å andra sidan. Det förutsätter att majoritetsbeslut införs i rådet på samma sätt som parlamentets medbeslutanderätt, till exempel i jordbruksfrågor. Förklaringen om de grundläggande rättigheterna är någonting positivt, men den måste förbättras för att bättre motsvara medborgarnas förväntningar, och den måste utgöra en del av en konstitutionell process på Europanivå. Den måste tas upp i fördraget. Uppbyggnaden av ett trovärdigt och demokratiskt Europa kräver ett större engagemang från medborgarna, regionerna, de små såväl som de stora medlemsstaterna, en större beslutsamhet från kommissionens sida och förstärkning av parlamentets roll, men framför allt en vilja från rådets sida att spela en roll som union, och det gjorde vi inte i till exempel Mellanöstern.
De döda, framför allt på den palestinska sidan, manar till fred, och för att återfinna andan från Oslo måste man gå tillbaka till kärnan. Israel har rätt till fred och säkerhet, men palestinierna, som har fått ge upp en stor del av sitt land för detta, har rätt till sin egen stat, vilket bekräftas i FN-resolutionerna 242 och 338.
Valet av Kostunica är otvivelaktigt någonting som väcker hopp hos alla demokrater, men samtidigt väcker det frågorna om framtida stabilitet i Kosovo, Bosnien, Hercegovina, för freden på Balkan är skör, och vi måste hålla oss redo med de nödvändiga medlen för att redan från och med nu garantera återuppbyggnaden och stabiliteten i framtiden i en demokratisk process.

Ainardi
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Även om framsteg gjorts när det gäller förstärkt samarbete och utvidgningen av omröstningen till kvalificerad majoritet kvarstår djupa motsättningar när det gäller kommissionens sammansättning, röstviktningen i rådet, det betonade ni. Ja, skillnaderna är fortfarande stora mellan de stora och små länderna som fruktar att en ledningsgrupp av starka länder skall inrättas, det är ett faktum.
För att tala om Biarritzandan tror jag därför att Biarritz återspeglar komplexiteten i de utmaningar unionen ställs inför. Jag anser att detta toppmöte, efter andra och även om det är informellt, uttrycker motsättningarna mellan de sociala och medborgerliga kraven, folkens förväntningar och den liberala logik som fortsätter att dominera unionen. Vi måste snarast omarbeta ett koncept för utvidgningen som enar och inte delar, som tar med kandidatländerna i arbetet med regeringskonferensen med betydligt större uppmärksamhet på utvidgningens sociala dimension.
Det är anledningen till att jag på nytt bekräftar min grupps engagemang till förmån för en reform som garanterar institutionell balans inom unionen och mellan medlemsstaterna, och som undviker marginalisering av de små länderna. En reform som också utvecklar öppenhet och demokrati, som äntligen gör det möjligt för medborgarna att delta i utarbetandet av den europeiska politiken.
Biarritz, det är också stadgan om de grundläggande rättigheterna som antagits enhälligt. Ja, ambitionen är stor och metoden ny! För första gången i denna typ av text placeras civila, politiska och sociala rättigheter på samma nivå, med viljan att bekräfta en gemenskap av mänskliga värderingar. Jag instämmer ändå inte i ordförandeskapets lovord. Jag kan bara beklaga att innehållet i stadgan inte är i nivå med kraven och förväntningarna, bl.a. när det gäller den sociala delen. Jag uttrycker också min grupps och en rad icke-statliga organisationers önskan att få se stadgan utvecklas, fortsätta att förbättras, bl.a. för att garantera skydd av rättigheterna och mer effektiva rättigheter för unionens medborgare, för de anställda, för medborgare i tredje land och för de utslagna. Rådet skulle verkligen möta de europeiska medborgarnas förväntningar genom att inleda en stor rådfrågning av befolkningarna, de nationella parlamenten, som gör det möjligt att uppnå en stadga som verkligen motsvarar behoven.
När det avslutningsvis gäller de internationella frågorna, liksom andra frågor här, vill jag välkomna demokratins återkomst till Serbien. I den öppna processen är det mycket viktigt att unionen bidrar till återuppbyggnad, stabilitet och främjande av mänskliga rättigheter i samtliga länder i f.d. Jugoslavien.
När det gäller Mellanöstern efter Sharm-el-Sheikh tyder allt på att villkoret för fredsprocessen är att ett antal åtaganden respekteras, i första hand den fullständiga och hela tillämpningen av resolutionerna från FN, stopp för den israeliska koloniseringen av ockuperade områden, rätten för de palestinier som jagats bort att återvända till sin mark, erkännande av en palestinsk stat med östra Jerusalem som huvudstad.
Även jag hoppas på framgång i Nice och jag gläds åt att de europeiska befolkningarna och en rad sammanslutningar, icke-statliga organisationer eller fackföreningar satsar på framtidsutsikten med Nice.

Berthu
Fru talman! Vid Europeiska rådet i Biarritz, bortom verkliga eller förmodade gräl mellan stora och små länder, kunde man börja se en annorlunda klyfta som definitivt var verklig, mellan anhängarna av en snabbare integration och dem som vill bevara en uppfattning om Europeiska unionen som respekterar staterna och de nationella demokratierna.
De förstnämnda skulle vara beredda att tillämpa ultrafederalism i en hård kärna och den danska folkomröstningen tycks har stärkt dem i deras övertygelse. Min grupp vill därför varna dem. Genom att arbeta på detta sätt skulle de sannolikt dela Europa i två delar, men de skulle med ännu större visshet avskärma sig från sitt eget folk. För folkomröstningen den 28 september uttryckte inte bara danskarnas vägran att styras av en europeisk superstat. Den återspeglar även känslan hos en rad medborgare från andra medlemsländer, även om denna känsla ibland är mer diffus, i brist på uttrycksmedel.
Lyssnade man till dem i Biarritz? Man kan undra när man ser att det tydligaste beslut som fattades vid detta råd var att i Nice tillkännage stadgan om de grundläggande rättigheterna. Men den yttersta målsättningen med denna stadga, om den blir obligatorisk, är att frånta varje nationell demokrati rätten att själv definiera sina egna medborgares rättigheter och skyldigheter. Vad värre är, det stora bekymret för stadgans förespråkare verkar för närvarande vara: hur skall vi göra för att få den obligatorisk utan att gå via ratificering i de nationella parlamenten?
Till att börja med har det beslutats att den skall tillkännages i Nice enbart av Europaparlamentet, kommissionen och rådet. Så småningom anförtrodde oss kommissionen i sitt meddelande av den 11 oktober att stadgan skulle kunna göras tvingande via EG-domstolens rättspraxis, alltså fortfarande utan de nationella parlamenten. På så sätt kommer man att ha lyckats med att frånta nationernas deras mest grundläggande rätt utan att verkligen ställa frågan till de olika folken. Man kan därför inte säga att kravet på respekt för de nationella demokratierna i unionen, som uttrycktes genom den danska folkomröstningen, verkligen hörsammats i Biarritz.

Dupuis
Fru talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag instämmer inte i kommissionär Barniers optimism enligt vilken man i Nice kommer att kunna bevara gemenskapssystemet. Jag tycker det verkar som om vi går åt motsatt håll. Vi hade en andra pelare, vi hade en tredje pelare, vi är på väg att bygga upp en fjärde om försvaret och faktiskt finns det en femte om den ekonomiska och monetära unionen.
Å andra sidan förstörs den stora balansen mellan våra institutioner sakta men säkert. Vi har en försvagad kommission och i stället för att ta hand om dessa grundläggande problem behandlar vårt parlament lite övernaturliga frågor såsom en stadga som inte har någon rättslig grund och som inget organ får i uppdrag att se till att den tillämpas, medan vi i våra femton medlemsstater alla har stadgor om grundläggande rättigheter.
Medan vårt parlament behandlar konstitutionaliseringen har det verkliga problemet ställts - jag upprepar det - av de stora balanserna inom kommissionen. Jag är inte överens med er, herr Poettering. Problemet är att inte göra kommissionen till ett andra råd genom att garantera var och en av medlemsstaterna att få vara närvarande, problemet är att göra kommissionen till ett överstatligt organ, Europeiska unionens organ.
Naturligtvis kan dessa förändringar inte inträda på bekostnad av de små staterna, vilket man kan misstänka är avsikten när man ser på vissa stora staters manövrar som spekulerar kring bilden av röstviktningen och kommissionens sammansättning, genom att utnyttja en ny sammansättning av kommissionen för att få lite mer manöverutrymme när det gäller röstviktningen. Vad det verkligen handlar om är att genom val ge kommissionen en verklig legitimitet i direkt anslutning till medborgarna. Allmänna direkta val av kommissionens ordförande och - varför inte? - av vice ordföranden med ansvar för utrikesfrågor för att äntligen flytta dem från den andra pelaren, blir det enda sättet att på nytt ge kommissionen kraft. Det handlar om det enda sättet att återupprätta en verklig balans med de olika institutionerna i vår Europeiska union.
Men om detta talas det inte. Vi använder frågan om stadgan om de grundläggande rättigheterna i vår nationella polemik, men vi tror inte att Europas framtid går via en kommission som kan företräda alla medborgare och inte längre medlemsstater och som omvandlas - såsom det skissas upp i dag - till ett andra råd, där allt köpslående är möjligt och där ett verkligt uttryck för den europeiska gemensamma viljan inte har möjlighet att växa fram.
Vi måste därför uppmana alla att återgå till ursprunget för vår union, ha det mod som Giscard d'Estaing och Schmitt hade när de beslutade om val genom allmän rösträtt till Europaparlamentet 1976 och 1979, och besluta att vi år 2009 äntligen får en ordförande för Europeiska unionen, en ordförande för kommissionen.

Bonde
Fru talman! Toppmötet i Biarritz blev ett genombrott för det närmare samarbetet. Kärnpunkten är att de mest integrationsivriga eliterna kommer att kunna fatta beslut utan brett folkligt stöd. Man behöver inte längre ta hänsyn till de länder där överlåtande av suveränitet kräver folkomröstning. Det kan i framtiden bli så att man antar förslag, trots att de förkastats vid folkomröstningar. De länder som måste säga nej kommer förr eller senare att pressas att följa efter. Modellen är känd från det rättsliga samarbetet. Först genomför pionjärländerna ett Schengensamarbete, och sedan för man över lagstiftningen till alla länder. De mest motsträviga länderna får ett särskilt erbjudande. De kan få lagstiftningen sänd till sig via telefax utan medinflytande, men de kan inte undgå lagstiftningen, oavsett hur många som röstar nej vid folkomröstningen.
Eliter i alla länder förenar sig också mot sina egna väljare. De som står utanför det närmare samarbetet får i realiteten samma frihet som baksätespassagerarna i en bil. Närmare samarbete är som en ålryssja. Det finns ingen väg tillbaka, utan bara ständigt mera integration, mera centralism, mera Bryssel utan någon tillhörande demokrati. EDD-gruppen vill ha ett friare och mera flexibelt Europa, där man inte pressas till att vara med i allt, med demokrati i stället för likriktning. Ett demokratiernas och mångfaldens Europa.

Hager
Fru talman! Jag kommer fortfarande ihåg det medlidsamma leende jag fick från de kolleger, som hade önskat sig en ambitiös föredragningslista för regeringskonferensen, när jag redan i februari i år invände att man skulle vara glad om man kunde lösa de berömda left overs från Amsterdam. Var befinner vi oss i dag, åtta månader senare och efter Biarritz? Bortsett från förhoppningen om framsteg när det gäller att utvidga den kvalificerade majoriteten har vi faktiskt inte kommit särskilt mycket längre. Ett nytt fördrag är i dag lika avlägset som för åtta månader sedan. Det visar sig nämligen att dessa left overs utgör en ganska hård nöt att knäcka. Något enande finns inte i sikte, enligt min uppskattning.
Men om det inte finns någon lösning när det gäller kärnfrågorna, kan inte heller de längre avancerade arbetena, exempelvis reformen av EG-domstolen, tas med i ett nytt fördrag. De franska upprepningarna om att man hellre vill avstå från ett fördrag än få ett dåligt, är inte heller ägnade att stödja tron på att man skall uppnå något ambitiöst mål i Nice.

Moscovici
. (FR) Fru talman, Jag vill delta i debatten för ta upp några av inläggen, snarare än att besvara dem. Jag har praktiskt taget inget att tillägga till det som kommissionär Barnier sade, utom möjligen att nämna en lätt meteorologisk meningsskiljaktighet. Det var snarare dåligt väder faktiskt i Biarritz, ur klimatsynpunkt den här helgen. Jag är van vid den baskiska kusten och uppriktigt sagt blev jag besviken för er andras skull. Man kunde ha hoppats på lite vackrare väder, men jag tror att det var lite bättre än vad kommissionären sade inom europeiska rådet, som jag deltog ifrån början till slut. Jag skulle i det hänseendet bl.a. vilja besvara det som Poettering sade om klyftan mellan stora och små länder.
Det stämmer att vi funnit en situation där stora skillnader visade sig i ministerförhandlingarna. Ordförandeskapets strävan var tvärtom att bidra till att se till att denna debatt kunde äga rum på ett öppet sätt, på ett sätt så att man kan komma ur den sedan, utan att finna exakt samma klyfta, och det som rapporterats till mig om den mest grundläggande diskussionen, den som ägde rum vid middagen med stats- och regeringscheferna, är just att den gjort det möjligt att lägga saker och ting på bordet för att sedan försöka komma förbi dem.
Ni kan i vilket fall som helst vara övertygad, herr ordförande, om att ordförandeskapets önskan verkligen är att söka en kompromiss som alla tilltalas av. Det är i den andan som Frankrikes president, Europeiska rådets ordförande och den franske premiärministern bett mig göra en rundresa före den som Frankrikes president gör i de tio länder som för närvarande bara vill ha en kommissionär. Jag började redan i går kväll med att träffa den belgiske premiärministern och jag tror för övrigt att även han känner denna Biarritzanda. Strävan efter att överbrygga klyftan mellan små och stora länder ingår i Biarritzandan.
I det hänseendet delar jag inte uppfattningen hos ordföranden i PPE-gruppen i frågan om: " en kommissionär/en medlemsstat" . Jag hörde den kritik ni framförde till den tyska kanslern. Jag är inte här, lika lite som ni, för att lägga mig i Tysklands inre angelägenheter, men jag tror att denna ståndpunkt är djupt enhetlig och för övrigt går i den riktning som kommissionen önskar, om jag inte misstar mig. En stark och effektiv kommission, det är en kommission som har desto mer legitimitet som den företräder ett allmänt gemenskapsintresse, och inte visar sig genom att införa mellanstatlighet i den egna funktionen. När vi föreslår en rättvis rotation är det just för att visa att det inte handlar om att ställa små och stora stater mot varandra, utan att i en kommission med ett tak kommer de som man felaktigt kallar " de stora" och de som man, också det felaktigt, kallar " de små" , att företrädas fullständigt rättvist. Det är den franska delegationens ståndpunkt, det är tydligt, och denna lösning definitivt är att föredra.
Det jag noterade redan i går i Bryssel är att en idé börjat ta form, nämligen att ha en kommissionär per medlemsstat, sannolikt i Nice, men kanske att sedan ha olika tak. Jag tror därför att vi skall ta bort denna tvetydighet och att vi måste göra det genom att faktiskt garantera att kommissionen förblir ett starkt organ. Om kommissionen, såsom Michel Barnier så bra säger, är överfull redan om den enbart företräder medlemsstaterna, kommer den att förlora sin trovärdighet och sitt berättigande. Jag instämmer med kommissionären. Det handlar verkligen om att förstärka gemenskapsramen. För detta - jag återkommer till det - handlar det, i samma anda som i mitt svar till Prodi, vid vårt senaste möte, om att höja alla institutioner, kommissionen naturligtvis, Europaparlamentet, självklart, och även rådet. Det är den balansen vi måste lyckas uppnå.
Jag skulle också vilja lugna ordförande Poettering när det gäller den franske premiärministerns verksamhet. Redan dagen efter Biarritz, och ett antal av er som är här kan intyga det, kom premiärministern själv - vilket inte alltid sker - till utskottet för konstitutionella frågor, AFCO, där han talade länge, eftersom detta utskott är det parlamentsorgan som omfattar nationella parlament, europaparlamentariker och parlamentariker från kandidatländerna. Det franska parlamentet hade för övrigt arrangerat en timme med aktuella frågor, som visades i TV på bra sändningstid, och som särskilt ägnades åt de europeiska frågorna och alltså resultatet från Europeiska rådet i Biarritz, och under vilket premiärministern fick tillfälle att göra ett långt inlägg. Ni känner till logiken i media, när man talar på måndagen, när man talar på tisdagen, utfrågas man inte självklart på torsdagen och ni kan därför vara säkra på den franske premiärministerns övertygelse i detta ordförandeskapets ärende.
Jag återkommer med bara några ord till frågorna om yttre handelspolitik, eftersom det är ett mycket allvarligt ämne. Vi känner till Frankrikes ståndpunkter, men även ett antal av de övriga medlemsstaterna anser att så snart man befinner sig inom tjänsteområdet, bl.a. på det kulturella området och ännu mer på det audiovisuella, finns det frågor om identitet, och jag talar inte om undantag utom om identitet, som kräver en viss försiktighet.
Barón Crespo ställde flera frågor som till att börja med gäller kopplingen mellan omröstningen med kvalificerad majoritet och medbeslutandet. Jag vill säga till Europaparlamentet, eftersom jag vet att det är en fråga som kammaren med berättigande fäster stor betydelse vid, att jag gick till det viktigaste, med tanke på den begränsade talartid jag hade, men att det inte finns något problem i denna fråga. Jag lät mer eller mindre förstå det vid vår debatt före Biarritz, ordförandeskapet anser att utvidgningen av den kvalificerade majoriteten kommer att åtföljas av medbeslutande. Det ingår inte i dag och jag tror att man kan glädjas i alla bänkar här åt de svåra punkterna i regeringskonferensen.
Jag skulle också vilja återkomma till antalet ledamöter i Europaparlamentet. Frågan löstes delvis i Amsterdam, med artikel 189 i fördraget, som begränsar antalet ledamöter i Europaparlamentet till 700. Vi har börjat diskutera frågan, och det visar sig att alla medlemmar vill behålla detta tak efter utvidgningen. Det finns en fråga som är känslig att lösa, det är den om metoden för att fördela detta tak. Jag konstaterar att ett antal delegationer, den tyska, brittiska, franska, italienska, men även den nederländska, önskar sig en proportionell minskning, medan andra vill ha en linjär. Vi får se, det är en känslig fråga. Jag bara beklagar att Europaparlamentet avstått från att göra det betänkande som det aviserat och som skulle ha varit föremål för en muntlig fråga i dag. Jag tror faktiskt att det skulle ha hjälpt medlemsstaterna, och särskilt rådet, att bilda sig en uppfattning, för vem kan bättre än ledamöterna i Europaparlamentet, ha en tydlig uppfattning om denna fråga? Det kanske inte är för sent att göra det.
Jag avslutar med de frågor som ställts av praktiskt taget alla talare om stadgans tvingande karaktär och jag skulle verkligen vilja göra mig ordentligt förstådd i den frågan.
För det första är vi alla, ledamöterna i rådet, nöjda med stadgan, både när det gäller metoden och innehållet. Jag skall mycket kort upprepa att metoden med konventet är nyskapande, den gör det möjligt att förena flera berättiganden, från de nationella parlamenten, från Europaparlamentet, från kommissionen, från regeringarna, och det handlar kanske om något som vi bör låta oss inspireras av i framtiden när det gäller andra frågor. När det för övrigt gäller innehållet i denna stadga kan man faktiskt göra flera bedömningar av detta: glaset är halvfullt eller halvtomt, det är en kompromiss. Jag tror att den här kompromissen snarare är dynamisk, framstegsvänlig och progressiv. Den här texten kommer att vara epokgörande eftersom den är tydlig och begriplig. Det är den första texten från Europeiska unionen som medborgarna kan konsultera utan att känna sig fullständigt främmande inför dess innehåll. Det är ändå något värdefullt som betonats av alla ledamöter i Europeiska rådet.
Frågan om dess juridiska innehåll kvarstår naturligtvis. Jag skall inte dölja för er att vi befinner oss i en process som vi känner till, det är en process med proklamerande av var och en av de tre institutionerna. Men inom Europeiska rådet måste man konstatera att det finns ett antal delegationer, jag skulle till och med vilja säga ett stort antal delegationer, som vänder sig mot att stadgan skall vara tvingande, och alltså införlivas i fördragen, efter Nice. Hur kan man under sådana förhållanden tänka sig att det då finns en utveckling?
Vi skall eftersträva den, det är vår uppgift som ordförandeskap, men jag vill inte få parlamentet att tro att en utveckling inte kan och kommer att ske. Jag tror inte att det blir fallet. Det förefaller mig som om vi här måste gå fram successivt: se till att stadgan tillkännages i Nice av de tre institutionerna och sedan granska dess juridiska utveckling, för jag tror som många här att det faktiskt kommer att bli inledningen till ett framtida konstitutionellt fördrag, men låt oss då föra in den i de konstituerande åtgärderna. Nu återstår ett förfarande, en process, nämligen hänvisningen till artikel 6. Jag har redan haft tillfälle att säga här att jag är positiv till det. Frågan togs upp mycket lite vid Europeiska rådet. Jag tyckte mig förstå att en delegation - jag låter er gissa vilken - var tveksam till det, eftersom den vänder sig mot varje form av underordnande eller tvång i stadgan.
Jag svarar slutligen Ainardi, att jag tror att det är mycket svårt, eller till och med ganska farligt att på nytt öppna paketet med stadgan, att på nytt tala om dess innehåll, eftersom jag inte vet vad som skulle komma ut av en sådan ny granskning. Jag tror verkligen att det snarare skulle vara ett steg bakåt än ett kliv framåt. Så snart vi har denna text låt oss då ta den för vad den är, ett dagsläge, ett första steg som vi sedan måste bekräfta, utvidga med andra, vare sig det gäller innehållet eller dess rättsliga status.

Méndez de Vigo
Fru talman! Anförandet av rådets tjänstgörande ordförande gör att jag vill påminna honom om två saker: det första är att parlamentet - vad jag känner till - inte har nekat att utarbeta en rapport om antalet ledamöter i fördragen, det vill säga, ni kanske snart kommer att få tillgång till denna rapport som ni så gärna vill ha; det andra är att parlamentets ståndpunkt aldrig har varit att stadgan skulle utgöra inledningen till fördragen. Det är en tanke som har lagts fram här, men det är inte Europaparlamentets ståndpunkt. När vi talar om ett införande vill vi inte att det görs i inledningen.
Jag anser hur som helst, fru talman, att mötet i Biarritz har tillfört något mycket positivt: ett enhälligt godkännande av stadgan. Något annat som är mycket positivt är att stadgan godkändes i sin helhet. Jag tror också att det möjligt- och då talar vi om politik - att inte lägga stadgan - för att uttrycka det som Barón Crespo - på is, utan att ge det svenska ordförandeskapet i uppdrag att undersöka hur den kan införlivas.
Jag anser att det nu, i denna framåtskridande politik, är viktigt att nämna artikel 6.2 i Fördraget om Europeiska unionen, för det finns ingen anledning - och jag vill inte verka schizofren - att Europeiska unionen låter bli att fastställa en rättslig grund i fördraget, så att unionen kan ansluta sig till Europeiska konventionen om skydd för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter och samtidigt låta den punkten rymma en tolkning av de grundläggande rättigheterna som grundar sig på nämnda konvention. Därför anser jag att omnämnandet av den stadga som vi kommer att tillkännage i avtalet i Nice i högsta grad är relevant.
Jag anser därför att vi med den resolution som vi skall rösta om i morgon ger ett mycket klart mandat till våra båda företrädare, Elmar Brok och Dimitris Tsatsos, så att de kan lägga fram vårt förslag i den frågan vid förhandlingarna i Nice.

Berès
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag har tre kommentarer.
För det första: man har ibland fått intrycket att det i Biarritz fanns en besatthet i debatten mellan små och stora stater. På sätt och vis förefaller allt detta normalt. Vi håller äntligen på med att på nytt ställa frågan om de stora institutionella balanserna och hur de fungerar i ett utvidgat Europa. De institutioner som vi i dag bygger på inrättades för tre stora länder och tre små. Sedan dess har balansen inte setts över. Men det magiska med Europeiska unionen är just förmågan att främja allianser mellan små och stora länder i ett ömsesidigt intresse. Men om man vill att detta ömsesidiga intresse skall fungera måste alla finna sin plats i det.
Alla vet emellertid att om en stor stat inte känner sig företrädd, inte känner att den kan låta sin röst göra sig hörd rättvist i de europeiska institutionerna, kommer den att vända sig någon annanstans, och det ligger inte vare sig i de stora eller små staternas intresse. Det är anledningen till att man talar så mycket om små och stora stater. Utöver detta förefaller det mig som om Biarritz, när det gäller denna grundläggande fråga för Europeiska unionens framtid och dess sätt att fatta beslut, tagit poäng och vi kan bara glädjas åt det.
Den andra frågan jag skulle vilja ta upp är sättet att fatta beslut. Om Europeiska unionen inte kan fatta beslut kan den egentligen heller inte styra. Endast marknaderna kommer att göra det. Men om vi vill kunna styra och besluta, måste besluten fattas med kvalificerad majoritet, inbegripet när det gäller icke-diskriminering. Ingen här i parlamentet skulle förstå om det inte blir någon överenskommelse om detta i Nice. Vid ett tillfälle när unionen skaffar sig en stadga om de grundläggande rättigheterna, skulle, uppriktigt sagt, stats- och regeringscheferna då motsätta sig att man fattar beslut med kvalificerad majoritet på detta område? Jag tror att vi då skulle närma oss gränsen för det löjliga. Jag hoppas att framsteg på denna punkt kommer att kunna göras före Nice.
Men parallellt med debatten om den kvalificerade majoriteten har vi den om det närmare samarbetet. Ur denna synvinkel tror jag inte att det räcker med att säga att gemenskapsmetoden måste bevaras. Vi måste säga hur, och vi vet mycket väl att frågor fortfarande återstår att lösa. Vi måste fortfarande diskutera, uttala våra tankar ur den synvinkeln. Ja till parlamentarisk kontroll av det närmare samarbetet. Men hur, utan att skapa villkor med alltför mycket blockeringar för att inrätta detta samarbete? Det här är frågor som vi fortfarande måste finna ett svar på.
Avslutningsvis, herr rådsordförande, tror jag att jag som parlamentsledamot aldrig har gett upp så länge det finns hopp, och jag vill säga er att vi hörde er när det gäller tiden för integration av stadgan. Ändå måste i Nicefördraget göra en hänvisning till artikel 6, av åtminstone tre skäl. Méndez de Vigo har redan hänvisat till innehållet i artikel 6 och den skillnad det skulle innebära att ha en enda hänvisning till Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna. Men kommissionen sade just i sitt meddelande av den 11 oktober i vilken utsträckning den domare som man vänder sig till när det gäller denna stadga skulle tvingas erkänna innehållet, och inte skulle kunna agera som om detta dokument inte fanns. Om stats- och regeringscheferna inte säger någonting i Nice lämnar de därför dörren öppen för att andra tillkallar en regering av domare.
När så slutligen rådets ordförande förklarar: " det svenska ordförandeskapet kommer sedan att granska vad de femton medlemsstaterna vill när det gäller den juridiska formen" , förefaller det mig inte särskilt förnuftigt. Tror man att man direkt efter Nice på nytt öppnar diskussionen om skrivningen av fördraget, och att man inleder ett nytt ratificeringsförfarande av de femton nationella parlamenten? Jag tror inte att det är realistiskt. Men vi måste snarast förse unionen med denna stadga. Jag hoppas att vi fortfarande kan övertyga, göra framsteg, för att segra på denna punkt i Nice.

Van den Bos
Det gick mycket mystiskt till i Biarritz. Det är naturligtvis inte underligt att regeringarna kom på kollisionskurs i avgörande delar. Vad det nu handlar om är omfördelningen av makten i Europa, men just på detta stadium kommer det an på en god ordförande som söker samförstånd. Tyvärr har Frankrike mer gjort sig till tolk för sina egna och de stora ländernas intressen än för förslag som kan överbrygga motsättningarna, även om Moscovici nu försöker att övertyga oss om motsatsen. Om det franska ordförandeskapet fortsätter på det sättet faller regeringskonferensen platt på den hårda kiselstenstranden i Nice.
Det är av stor vikt att varje medlemsstat förblir företrädd i kommissionen. Det blir oundvikligt med en hierarki, vilket också är det normala i regeringarna. Även när de nuvarande kandidatländerna har blivit anslutna måste varje medlemsstat kunna behålla en biträdande kommissionär eller en kommissionär. Det verkar mycket misstänkt att de stora medlemsstaterna, som är för mellanstatligt samarbete, förespråkar en liten kommission där de själva ibland inte har någon kommissionär. Ett sådant roterande system leder till en allvarlig försvagning av kommissionens ställning, och det är precis det vi inte skall ha. Det är rimligt att de stora medlemsstaterna kräver en viss omfördelning av rösterna i rådet, men om de stora länderna överdriver bringar dessa de små länderna i harnesk mot sig, och, herr talman, till majoritetsbeslut hör definitionsmässigt medbeslutande; en åtskillnad är för oss fullkomligt oacceptabel. Det krävs ett minimum på åtta medlemsstater för att det förstärkta samarbetet skall vara väl genomförbart. För utrikes- och säkerhetspolitiken skulle det eventuellt kunna räcka med mindre.
Fru talman! Det kommer att bli svårt, men säkert inte omöjligt, att komma överens i Nice. Men då får det franska ordförandeskapet inte uppföra sig så konstigt som i " bisarritz" .

Jonckheer
Fru talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! Jag har två minuter och två budskap: det första om stadgan, det andra om skattepolitiken.
När det gäller stadgan svarade ni på ett mycket argumenterat sätt, men min grupp vill ändå säga er följande: vi måste fortsätta arbetet. Vi måste fortsätta arbetet, till att börja med när det gäller innehållet och om det inte sker i dag måste det ändå ske i morgon, eftersom vi inte får låta oss nöjas med fagra ord. Arbetshypotesen för konventet var redan från början att stadgan skulle vara tvingande. Därför förhandlade man a minima. Vi har en minimal stadga, särskilt när det gäller de sociala rättigheterna. Jag nämner två konkreta exempel: å ena sidan går vi från rätten till arbete till rätten att arbeta, å andra sidan är det en rad sociala rättigheter i Europarådets reviderade sociala stadga som inte finns i stadgan.
Inför paradoxen att ha förhandlat för att åstadkomma en tvingande stadga och sedan få en a minima-text och en icke tvingande stadga måste vi faktiskt, som vissa av mina kolleger redan sagt, fatta en rad beslut i Nice. Den första vägen är den med artikel 6. En annan väg är att vi i Nice måste upprätta en tidsplan och tydlig metod för att skriva om fördragen och införliva denna stadga i fördragen. Den tredje vägen slutligen - ingen har talat om det men det förefaller mig mycket viktigt - är att vi måste införliva en klausul om revidering i stadgan för att få en text som inte är stelnad utan dynamisk.
När det gäller skattepolitiken sade Barnier med rätta att " den kvalificerade majoriteten är kriteriet för ett ambitiöst fördrag" . Jag måste säga att artikel 93, såsom den utformats av ordförandeskapet, gör det inte möjligt att bemöta en debatt som ändå är enkel. Om vi vill fortsätta målsättningarna som unionen själv satt upp, sänka skatten på arbete och i stället beskatta miljöförstöringen eller undvika skadlig skattekonkurrens, två målsättningar som unionen instämmer i, måste vi se till att folk förstår att den enda lösningen är suveränitet som delas mellan medlemsstaterna och inte skattekonkurrens mellan dessa stater. Formuleringen i texten i artikel 93 är desto mer dramatisk eftersom, när väl den första omgången av utvidgningen lyckats, kommer vi att få det ännu svårare att gå vidare mot kvalificerad majoritet.
Herr Moscovici! Premiärminister Jospin hade den extremt goda idén att omge sig med ett råd för ekonomisk analys. Detta råd har just utarbetat en studie: " Europeiska frågor" . Om ni bläddrar igenom denna studie kommer ni att se att dess slutsatser när det gäller frågorna om skattepolitik är exakt desamma som jag just utvecklat.

Krivine
Fru talman! Jag tror att det förekommer många hycklande tal i denna kammare, för många av oss är övertygade om att det inte hände något i Biarritz, utöver regnet som alla kunde konstatera och där kan vi alla vara överens.
Det var ett misslyckat möte, till att börja med för de planerade institutionella reformerna. Alla vet att inget kommer att komma ut av toppmötet i Nice, eftersom motsättningarna är alltför stora mellan de olika europeiska regeringarna.
Det var också ett misslyckat möte för de grundläggande rättigheternas Europa, vilka var tänkta att upplysa världen. Stadgan ligger faktiskt rejält hitom texter som redan gäller. Den utgör till och med en social tillbakagång eftersom den inte erkänner rätten till sysselsättning, eller till en minimilön, en pension, en bostad eller till abort för övrigt. Den placerar den sociala utslagningen i nivå med stöd, och inte bland de tvingande grundläggande rättigheterna för arbetsgivarna eller staterna.
I verkligheten har det ännu en gång bevisats att detta Europa utformas mot folkens intresse och det är vad tiotusentals demonstranter i Nice kommer att säga den 6 och 7 december, och jag hoppas att vi kommer att vara många tillsammans med dem.
Under den sekund som återstår för mig, eftersom vi talar om grundläggande rättigheter, skulle jag vilja uttrycka min indignation över tystnaden och medbrottsligheten i de flesta länder och institutioner inför den pågående massakern av det palestinska folket, för vilka vi borde visa mer solidaritet.

Collins
Fru talman! Låt oss klargöra en sak: Den enda stora utmaningen för unionen är reformen av EU:s institutioner så att utvidgningen kan äga rum. Vi vet alla att utvidgningen av unionen inte kan äga rum förrän beslutsprocesserna inom de stora institutionerna har ändrats. En sådan reformprocess måste dock vara rättvis och balanserad. Den måste skydda mindre medlemsstaters ställning inom unionen. Den måste också skydda kulturella, språkliga och nationella olikheter.
Från de debatter som har ägt rum runt om i Europa, inbegripet dem i Biarritz, är det tydligt att större medlemsstater delvis försöker tvinga mindre medlemsstater att reformera Europeiska unionen i enlighet med den linje som de större medlemsstaterna har beslutat och i enlighet med deras önskemål. Detta är en oacceptabel situation.
Låt oss ett ögonblick fundera på ratificeringsförfarandet för varje nyligen reviderat EU-fördrag. Det är konstitutionellt ett oavvisligt krav att en folkomröstning äger rum i Danmark, Portugal och Irland, innan något fördrag kan träda i kraft.
Om det europeiska fördrag som godkänns i Nice helt försvagar mindre medlemsstaters inflytande och representation kommer det att bli mycket svårt att sälja det och få acceptans för det i folkomröstningar i dessa tre länder. Beslutsfattare i regeringar i större medlemsstater måste komma ihåg att det inte bara är en formalitet eller en gummistämpeloperation att få medborgarnas godkännande i en folkomröstning. Man måste övertyga medborgarna i dessa länder om varje nytt europeiskt fördrags klara fördelar. Man måste få en balans mellan att säkerställa att utvidgningen kan fortsätta och att garantera att mindre medlemsstater bibehåller en stark röst i Europeiska unionens process för beslutsfattande.

Esclopé
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Detta informella rådsmöte i Biarritz lät oss hoppas på en fördjupad diskussion för att förbereda toppmötet i Nice, som skall leda till reformen av de europeiska institutionerna. Utöver de yttre händelser som utsmyckade detta möte, framkom tyvärr endast en verklig oförmåga bland de europeiska institutionerna: oförmågan att få de institutionella frågorna att göra framsteg, som om det handlade om att bättre maskera avsaknaden av konsensus i en sådan fråga, och oförmågan att utgöra den diplomatiska motvikten till Förenta staterna som spelar rollen av medlare i Mellanöstern, även om det är mycket lovvärt att vilja ha fred i världen, och särskilt i detta härjade område.
Utöver detta beska konstaterande förefaller detta så lovande Europa, som vill vara nära och lyssna till den europeiska befolkningen, i stället hela tiden avlägsna sig lite mer från denna målsättning. Är det inte ett förnekande av detta nära Europa att vilja ta hand om allt och alla, till att börja med det som händer utanför unionen, trots att till och med FN, som ändå har det som uppgift, inte själv lyckas med det? Vi skulle vilja se lika mycket otålighet när det gäller att vara närvarande vid europeiska katastrofer, vare sig det gäller exempelvis stormen i december 1999 eller Erikas förlisning.
Man kan ifrågasätta det relevanta i en sådan åtgärd med tanke på hur effektiv den är för att hitta verkliga lösningar. Liksom vid varje toppmöte redogjorde tidningarna för förhoppningar och oro som detta toppmöte leder till, som en inledning till Nicefördraget. Vår debatt i dag har förresten samma stämning. De missnöjda på båda sidor är beviset för förhandlarna på att de är på väg mot en rättvis balans. Men avslutningsvis, såsom kommissionär Barnier sade, är målsättningen inte att förbättra livet för våra landsmän utan att garantera att gemenskapsorganisationen överlever.
Saker och ting blir inte bättre efter fyra revideringar på femton år, och man vill få oss att tro att en stadga eller en konstitution skulle kunna ändra på det. Hur kommer då gemenskapen att agera, utifrån denna grundval, i sin egenskap av diplomatisk instans på den internationella scenen?
Låt oss avslutningsvis börja att tillsammans göra vad vi kan göra bra eller bättre med respekt för våra befolkningar. Först då blir det dags att ta hand om resten.

Morillon
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! När det gäller situationen i Mellanöstern var vi för två månader sedan här i kammaren enhälliga när det gällde att välkomna fredsviljan som visades av Avraham Burg, ordförande i Knesset, och Ahmad Qurei, ordförande i det palestinska lagstiftningsrådet. Sedan dess förefaller de som där borta förespråkar hat och lovprisar våld återigen ha vunnit. Det skulle ha varit att underkänna styrkan i en sådan kris om man inbillar sig att den skräck som underhållits i generationer utan nya krumsprång skulle kunna ge plats åt det definitiva lugnet, som är en början till försoning.
Om Europeiska unionen fortsätter att ha ambitionen att spela en roll i detta lugn, som den har åtagit sig, måste den till att börja med bevara, och sedan med hela sin tyngd bedöma, för att underlätta uppgiften för de lokalt ansvariga som verkligen är beslutsamma att gå i den riktningen. Till att börja med bevara förnuftet; detta innebär att vi inte kraftigt kan fördöma den ena eller den andra i det chockade tillstånd vi befinner oss. Vidare att med all sin kraft bedöma, vilket innebär att unionen måste tala med en röst, vilket tyvärr inte var fallet förra veckan, vid den tionde extraordinära sessionen i Förenta nationernas generalförsamling.
Bedöma med all sin kraft, det innebär också att inte nöja sig med att lovprisa återupptagandet eller intensifieringen av det ekonomiska stödet, under förevändning att endast en höjning av levnadsnivån i området kan bidra till att upprätta en hållbar fred. En sådan lösning kan bara få effekt på lång sikt och inför den katastrofsituation som nu uppstått på fältet kan den uppenbarligen inte räcka. Vi vet att det är i Jerusalem som knuten till problemet finns. Därför, herr rådsordförande, eftersom den höge representanten nu deltar i förhandlingarna, vilket vi alla gläds åt, frågar jag er om ni inte tycker att tillfället har kommit för ett starkt initiativ från Europeiska unionen om att erbjuda sin hjälp till de två parterna för att finna en status för Jerusalem som båda två kan acceptera och, varför inte, för att garantera att den tillämpas.

Tsatsos
Herr talman! Femtio dagar före toppmötet i Nice anser jag att det är dags att tala klarspråk och föra en öppen debatt.
Hur är läget i dag? Det råder fortfarande delade meningar om hur kommissionen skall arbeta, om hur rösterna i rådet skall viktas, om vilka beslut som skall fattas genom kvalificerad majoritet, om hur Europaparlamentet skall vara sammansatt. Och de så kallade olösta frågorna (left-overs) från Amsterdam riskerar i dag - jag betonar: i dag - att bli över som left-overs också efter mötet i Nice, om man inte redan nu tar några avgörande steg framåt. Men dessutom verkar det i dag fortfarande osäkert hur det skall gå med stadgan om de mänskliga rättigheterna, om den skall införlivas med artikel 6, vilket Europaparlamentet på goda grunder begärt också vid dagens sammanträde. Vidare verkar det osäkert hur det skall gå med stödet till de europeiska politiska partierna.
Det är helt säkert att fördragens konstitutionalisering kommer att skjutas på framtiden. Visserligen finns det ett antal frågor där man har gjort framsteg. Den första frågan gäller det närmare samarbetet, där vi har noterat betydande framsteg. Ibland framskymtar det i debatten att alla inte ser detta enbart som en fråga om Europas nödvändiga flexibilitet utan också som ett slags framtida försvar för sina intressen gentemot Europeiska unionens framtida medlemmar. Man kan också notera framsteg i fråga om artikel 7, om hur man skall agera, då Europeiska unionens grundläggande värden kränks.
Vilka är de djupaste historiska kännetecknen för denna utveckling? Detta säger jag inte för att göra er besvikna, jag säger det därför att vi ännu har tid på oss fram till Nice-mötet, så att vi hinner agera. Europas ledarskap har inte klart formulerat någon vision. Det har inte slutgiltigt klargjort sin målsättning. Ibland liknar regeringskonferensen en hektisk byråkratisk apparat som försöker fördela makten. Detta verkar inte övertygande för mannen på gatan. Vi driver varken bank- eller affärsrörelse. Vi leder flera olika folk, och detta kräver en något annorlunda inriktning. Utvidgningen, som varit en vision för många, har nu också blivit någonting skrämmande, då man fruktar att denna utvidgning kanske leder till en förändrad maktbalans. Men med rent byråkratiska metoder kanske vi inte kan uppnå det eftersträvade resultatet. Jag är också orolig över att parlamentets krav på demokratisering möter allt mindre gensvar.
Jag är orolig över att övergången till beslut med kvalificerad majoritet inte kombineras med medbeslutande för Europaparlamentet. Men vi har tid, det kan ske under i politiken, och nu ser jag personligen gärna fram mot det under som skall ske i Nice.

Procacci
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag är mycket orolig över de effekter som frågan om stadgan om mänskliga rättigheter kan få för den allmänna opinionen.
Stadgan om mänskliga rättigheter godkändes i allt väsentligt vid Europeiska rådets informella möte i Biarritz. Efter ett enhälligt beslut begärde parlamentet att man redan vid det toppmötet skulle besluta om att införa stadgan i fördraget, och det är inte enkelt, det är inte lätt att acceptera att gemenskapens institutioner, som tror på denna stadga, därefter tvekar om att ge den juridisk giltighet. Detta är en signal som skulle kunna leda till att allmänheten allt mer tar avstånd från det europeiska projektet, något som dessvärre redan håller på att ske i kandidatländerna. Utskottet för konstitutionella frågor har utarbetat en metod och tagit fram ett tidsschema som innebär att införande av stadgan i fördraget skulle bli ett avgörande steg på vägen mot unionens konstitutionalisering. Rådet bör med andra ord uttala sig utan några fler undanflykter.
En annan fråga gäller kommissionens reformering. En kommission som byggts upp för att enbart företräda de enskilda medlemsstaterna avslöjar en inte särskilt långsiktig vision. Så länge vi inte känner att vi alla företräds av en viss kommissionär, oavsett hans eller hennes nationalitet, kommer vi aldrig att kunna samlas kring ett gemensamt projekt.
Det närmare samarbetet, till sist, borde - jag upprepar - ses som ett instrument för harmonisering av olikheterna och därmed för en förstärkning av gemenskapsandan och inte som ett särskiljande element; men om det skall vara effektivt får samarbetet under alla omständigheter inte pressas samman inom gränser som kväver det.
(Applåder)

Schörling
Herr talman! Det är många viktiga frågor som skall lösas. Mötena i Biarritz och i Nice skulle dock kunna beskrivas som en kamp mellan dem som snabbt vill bygga "EU-staten" och dem som ser EU som mellanstatligt samarbete och en unik form av gemenskapsbeslut.
Verkligt oroande är dock att det förekommer vad man kan kalla ett slags utpressning mot dem som inte vill gå längre när det gäller reformer än vad de har mandat för från medlemsländerna. De blir ofta anklagade i pressen för att fördröja eller till och med förhindra östutvidgningen. Det är väl snarare de som begär omfattande reformer före utvidgningen som gör sig skyldiga till detta.
Agera nu ansvarsfullt och koncentrera er på att i Nice lösa de uppgifter som kvarstod efter Amsterdam: Låt varje land få en kommissionär. Gör en omviktning av rösterna i rådet, men inte efter principen med dubbla majoriteter. Låt bli att bilda en fast kärntrupp, som skall leda utvecklingen, utan respektera alla medlemsländer.
Det är även oroande att medborgarna inte ges möjlighet att hinna följa med i utvecklingen samt att det finns dem som motsätter sig en verklig offentlighetsprincip, vilket är absolut grundläggande för demokratin.
Missa inte heller chansen att ge legitimitet åt stadgan, vilket man får genom att involvera medborgarna. Jag ser gärna att det svenska ordförandeskapet bidrar till detta.

Sjöstedt
Herr talman! Vid toppmötet i Biarritz fanns en tydlig motsättning mellan de mindre och de större medlemsländerna. De stora ländernas krav på ökad makt i rådet och parlamentet skulle, om de tillgodosågs, rubba hela balansen inom EU och innebära att de små länderna fick betala hela priset för utvidgningen.
En sådan union skulle bli centralistisk och ge de små länderna mindre inflytande än vad USA:s tvåkammarsystem ger små delstater. Unionen skulle inte heller bli mer effektiv. Istället måste alla medlemsländer vara beredda att vid utvidgningen proportionellt lämna ifrån sig inflytande.
I Sverige har anhängare av unionen alltid motiverat EU-medlemskapet med att vi får inflytande. Nu har sanningens minut kommit, då vi måste vara beredda att försvara det lilla inflytande vi har.
Jag skulle också vilja säga att det är något anmärkningsvärt att ordförandelandet Frankrike konsekvent använder denna sin uppgift för att främja nationella intressen.

Galeote Quecedo
Herr talman! Under vår sammanträdesperiod i september upplevde och delade vi stunder av optimism och hopp med Abraham Burg, talman i det israeliska parlamentet Knesset och Abu Ala, ordförande i det palestinska lagstiftande rådet. En och en halv månad senare delar vi i stället en stark oro för händelseutvecklingen. Å ena sidan beslutet av Israels regeringschef att frysa fredsförhandlingarna på grund av våldet i området och att koncentrera sina insatser på att skapa en koncentrerad regering med oppositionsledaren Sharon. Å andra sidan känslan av att den paramilitära milisen och fundamentalistiska uppviglare har intagit staden och tagit över initiativet i de områden som kontrolleras av den nationella palestinska myndigheten.
Sanningen är den att det är i svåra ögonblick som dessa som de politiska ledarnas historiska betydelse kan mätas. Just nu måste Barak och Arafat skapa ett medvetande bland sina folk om att det endast är genom en dialog vid förhandlingsbordet, med smärtsamma eftergifter från båda parter, som det är möjligt att definitivt sätta stopp för konflikten.
Den internationella gemenskapen, och i synnerhet Europeiska unionen, måste för sin del upprätthålla försöken att undvika en sammandrabbning som dessutom skulle främja det instabila läget i världen. Den europeiska flaggan som en intern kod har för första gången sedan Madridkonferensen varit aktuell i fredsprocessen. Ett samstämmigt agerande i rätt ögonblick har fått arbetet och anseendet i vissa medlemsstater att bli lönsamt för alla.
Nu när vi ändå är inne i den institutionella debatten skulle vi av Europeiska kommissionen kunna begära kreativitet och politiska beslut för att öka vår integrering även i den andra pelaren. Anser inte det franska ordförandeskapet det?

Van den Berg
Herr talman! På den europeiska socialdemokratiska gruppens vägnar skulle jag gärna vilja säga några ord om Mellanöstern och om Jugoslavien, även i anslutning till vad andra kolleger har sagt.
Den tragiska utvecklingen i Mellanöstern har naturligtvis gett upphov till ett oerhört bakslag, och de senaste dagarnas våld, det stora antalet offer, har naturligtvis väckt starka känslor i den allmänna opinionen i Europa och här i parlamentet. Och med rätta.
Efter toppmötet i Sharm-el-Sheikh, där alla berörda partner deltog för att ändå försöka finna en väg att frysa våldet och på nytt få i gång dialogen mellan Barak och Arafat, såg vi på nytt att det är mycket svårt, även om det för ett ögonblick verkade som att det skulle lyckas att stoppa våldet. Uppenbarligen är gatans röst för närvarande starkare än fredsviljan. Men ändå vet vi allesammans att väldigt många medborgare, såväl i Israel som i Palestina, lever med hoppet om fred, men som dagligen tvingas konstatera hur svårt livet är så länge denna fred inte har fått någon verklig gestalt. Därför ser vi det som vår uppgift, vilket Galeote just sade och även Morillon tidigare, att ge ett bidrag från Europeiska unionens sida för att ge denna fred en chans. Vi har haft kollegerna här, talmännen för Knesset och den palestinska lagstiftande församlingen. Då var andan från Oslo och andan från Camp David närvarande, även om Camp David just hade misslyckats, men den var fortfarande närvarande, så nära denna fred.
I dag är det inte så, men vi har sett att de arabiska ledarna har varit beredda till återhållsamhet. Vi har sett att Solana för vår räkning har kunnat få en starkare ställning i fredsprocessen. Jag tror att det är riktigt att vi i dag på nytt har en gemensam resolution på initiativ av alla parter, där vi på ett balanserat sätt erkänner att båda parter måste sluta fred, vilket vi som folk inte kan. Men vi måste göra allt för att stödja dem internationellt för att på den grunden, och det är också möjligt på initiativ av det franska ordförandeskapet, ge dem en chans.
Vi vill också be det franska ordförandeskapet att på nytt sätta in hela Europa-Medelhavspartnerskapet som instrument vid det kommande ministermötet i Marseille. För dialogen i regionen måste naturligtvis föras på ett bredare plan, och om alla aktörer medverkar finns det en chans att de båda folken även i det väsentliga finner vägen till fred.
Den andra punkten är Jugoslavien. Vi har här, naturligtvis med oerhört stor tillfredsställelse, kunnat ta del av det jugoslaviska folkets seger och valet av Kostunica som president. Det var ett val av demokrati. Det var ett val av Europa. Sanktionerna har upphävts. Europeiska byrån för återuppbyggnad har satts in. Card-programmen har satts in. Det humanitära programmet har utvidgats till flyktingarna och till de människor som har fördrivits från sina hem. Republiken får en chans att ta del i stabilitets- och associeringsprocessen. De får en chans att delta i stabilitetspakten och därigenom få en öppning till stånd mot kollegerna i grannländerna, att erkänna suveräniteten och därigenom ge en demokratisk process chansen.
Vi tror att den demokratiska processen inom Jugoslavien enbart får chansen om landet också visar respekt mot grannländerna i fråga om att även erkänna deras suveränitet. Vi tror att det var ett bra och stort steg att ställa dessa tvåhundra miljoner euro till förfogande för den federala republiken. Samtidigt uppmanar vi rådet att låta samma anda råda även under budgetförhandlingarna för 2001. För om vi inte ändrar planen för kapitel IV låter vi helt enkelt Afrika och Asien återigen betala för det som vi själva måste ge en chans i Jugoslavien som demokratiskt värde. Låt oss ge uttryck för samma generositet som ni från rådets sida visat i år även för år 2001. Vi från den europeiska socialdemokratiska gruppen vädjar därför eftertryckligen till er att ge uttryck för samma anda som ni tidigare har kunnat ge uttryck för på ett så kraftfullt sätt även i samband med budgetförhandlingarna för år 2001.

Tajani
Herr talman, ärade kolleger! Det är synd att Barón Crespo inte är närvarande i kammaren efter at ha sagt vissa saker om den politiska kraft som jag företräder. Dåliga rådgivare har tydligen talat om för Barón sådant som inte är sant när det gäller Italien och mitt parti.
Jag måste få precisera och bekräfta att Forza Italia aldrig varit emot en stadga för mänskliga rättigheter. Vi inom Forza Italia röstade för en sådan stadga i Europa och jag kan meddela att vi kommer att rösta för den i november, här i Strasbourg. I det italienska parlamentet röstade vi för stadgan, men med en annan motivering än vänstermajoriteten, en motivering i vilken vi pekade på behovet av att i stadgan ge ett bättre skydd åt individens rättigheter. Vi är ett oppositionsparti och jag tror vi har rätt att anta resolutioner som är för stadgan, men som skiljer sig från majoritetens.
Jag hoppas att Barón Crespo accepterar min inbjudan - en inbjudan som jag framför formellt här, och förhoppningsvis hör han mig - att komma till Italien för att personligen direkt lära känna verkligheten i mitt land, utan att den skall tolkas av kommunistpartiet/DS. Jag uppmanar Barón Crespo att be sina italienska kolleger förklara varför de regerar i Italien tillsammans med ett parti som är klart kommunistiskt och varför de har sagt sig vilja gå till val med ett annat parti som är öppet kommunistiskt, partiet för kommunistisk återfödelse. Och Barón Crespo bör även be sina italienska kolleger förklara de våldsamma utfallen mot judarna i Israel, uttalanden som bidrar med ytterligare bränsle till den antisemitiska eld som brinner och som redan är alldeles för våldsam i Europa. Och han bör dessutom be om informationer från de nuvarande ledarna som hörde till det vänsterdemokratiska partiet, och som tidigare var ledare i det italienska kommunistpartiet när vissa företrädare för kommunistpartiet hjälpte en av dem som mördade Aldo Moros livvakter att fly från Italien till Algeriet.
Allt detta hoppas jag att Barón Crespo skall kunna komma till Italien och diskutera!
(Applåder)

Randzio-Plath
Herr talman, herr rådsordförande! Det är helt säkert glädjande att man i Biarritz insåg nödvändigheten att samordna politiken inom energipolitikens område, som är så känsligt för medborgarna. Nationella solopartier är här verkligen föga meningsfulla, gemenskapens energiberoende talar för sig.
Kommissionens föreslagna åtgärdspaket för att öka energieffektiviteten och energisparandet är därför konstruktivt, och likaså undersökningarna av kartellproblem bland oljebolagen. Men vi skall inte bara hålla ögonen på kartellen bland de oljeproducerande länderna, utan också på oljebolagens kartell.
Man får önska det franska ordförandeskapet lycka till vid förhandlingarna i Riad, och där bör dessa stater redan av eget intresse, anser jag, vara intresserade av att oljepriserna inte fortsätter att raka i höjden. Avbräck i Europeiska unionens tillväxt får återverkningar på världsekonomin.
Men vi bör också titta på vår egen situation. Det är viktigt med framsteg när det gäller den europeiska energibeskattningen, som hittills blockerats på grund av enhällighetsprincipen. Skattepolitiskt förväntar sig därför Europaparlamentet i Nice en rörelse i riktning mot en kvalificerad majoritet, på de områden där den välfungerande inre marknaden störs skattepolitiskt. Biarritz har inte drivit bort alla ovädersmoln från det progressiva projektet att demokratisera Europeiska unionen. Rådets ordförandeskap vill avskaffa samarbetsförfarandet och ersätta det med samrådsförfarande. Detta förfarande är oacceptabelt ur demokrati- och integrationspolitisk synvinkel. Inte heller när det gäller EMU kan det accepteras, tvärtom! Här måste det göras framsteg i fråga om medbeslutandeförfarandet.
Om projektet ännu inte skulle vara genomförbart, uppmanas det franska ordförandeskapet i rådet att söka framstegsvänliga institutionella reformer och vägar för att göra Europaparlamentet delaktigt. Åtminstone måste det vara möjligt att i Nice komma överens om utarbetandet av en ståndpunkt för gemenskapen i dessa frågor. Men vi säger nej till förfarandet att ersätta samarbetet med samråd. Det är ett steg tillbaka. Därför måste vi handla!

Brok
Herr talman, herr rådsordförande! Ni sade tidigare att parlamentet inte skulle göra någon framställning om antalet platser i Europaparlamentet. Jag vill be er att läsa Leinen-Dimitrakopoulos betänkande, där Europaparlamentet har tagit klar ställning både till uppdelningen av platserna i parlamentet och till röstviktningen i rådet och sammansättningen av kommissionen. Kanske kan dessa ståndpunkter, när ni läser dem i sitt sammanhang, bidra till att man kan komma ut ur den konflikt mellan stora och små stater som förlamar regeringskonferensen. Ty det är ett av de mest graverande problem som vi har. Vi måste inse att de små staterna i en statsunion är jämställda med de stora staterna, och att vi måste kompensera de stora staterna på annat sätt. Vi får inte låta det gå så långt att det i de små staterna uppstår oro om att man skulle kunna närma sig lösningar med direktorat. Det ökande antalet mellanstatliga initiativ, krav på sekretariat, möjligheter som diskuteras i samband med det närmare samarbetet, allt detta är initiativ som skulle kunna förstöra Europeiska unionens egentliga framgångsrika karaktär.
Europeiska unionen har under historiens gång varit framgångsrik när den arbetat enligt Monnets metod och med majoritetsbeslut, och när den stärkt institutionerna - parlamentet och kommissionen. Detta bör komma till uttryck i denna regeringskonferens, så att det här inte sker några missförstånd. Allt annat skulle bara föra oss in i en återvändsgränd. Denna metod, som var korrekt med 6 medlemmar, kommer att vara ännu mer korrekt med 27 medlemmar, eftersom det inte är möjligt att Europeiska unionen skall ledas av ministerrådet, som byter ordförandeskap två gånger om året och på så sätt inte är i stånd att med 27 medlemmar erbjuda en sammanhållen utveckling för Europeiska unionen. Kommissionen är tack vare möjligheten till omröstningar med enkel majoritet snarare lämpad för att ge dessa impulser i framtiden. Av den anledningen, herr ordförande, vill jag be er att driva på Monnet-ansatsen vid denna regeringskonferens, tillsammans med det kvalificerade majoritetsbeslutet, för att på så sätt göra unionen utvidgningsduglig.
(Applåder)

Maij-Weggen
Herr talman! I denna debatt om det informella toppmötet i Biarritz vill jag också koncentrera mig på regeringskonferensen och på stadgan. Vad regeringskonferensen beträffar vill jag betona tre punkter. I första hand frågan om majoritetsbeslut. Jag har förstått att 45 artiklar och frågor har föreslagits av det franska ordförandeskapet för majoritetsbeslut. Det ser ganska bra ut, om det nu inte på nytt kommer att begränsas till 35, 40 frågor i Nice. Men det är i sammanhanget särskilt viktigt att de frågor som faller under kvalificerad majoritet också kommer att falla under medbeslutande med Europaparlamentet, och det förefaller inte vara något som är avgjort. Om det inte sker, då blir nämligen såväl de nationella parlamenten som Europaparlamentet utmanövrerade, och det demokratiska tomrummet blir större i stället för mindre, och det är väl ändå det sista vi önskar.
Den andra punkten gäller antalet kommissionärer. Jag vill även här, och Brok sade nyss också något om det, återigen betona att det är absolut nödvändigt med en kommissionär per medlemsstat för att ge varje land en plats i den europeiska styrelsen. Vad antalet ledamöter av Europaparlamentet beträffar vill ingen gå högre än 700. Skulle det då inte vara meningsfullt att redan vid valet 2004, alltså vid det kommande valet, utgå från det nya antalet. Om det då tillkommer medlemsstater kan man redan använda det nya antalet, och då kommer vi automatiskt aldrig över 700, för om det har skett en gång tror jag att vi aldrig mer får det tillbaka.
Och slutligen, herr talman, stadgan. Jag har förstått att handlingen har tagits emot väl i Biarritz, och att den efter några juridiska förtydliganden kan godkännas via ett officiellt uttalande av toppmötet i Nice för att i framtiden bli upptagen i fördragen. Enligt min uppfattning har konventet utfört ett utmärkt arbete, och jag är också stolt över att jag fick vara ledamot av detta konvent. Ju förr handlingen kan tas upp i fördragen desto bättre, eftersom fördragen därigenom får en konstitutionell karaktär och medborgarna kommer närmare Europa eftersom en särskild lagstiftning har skapats just för dem.

Suominen
Herr talman, minister Moscovici, kommissionär Barnier! Fastän man på toppmötet i Biarritz inte uppnådde några framsteg beträffande den viktiga strukturreformen av unionen, förlitar jag mig på att rådets ordförandeland Frankrike, under ledning av den innovativa presidenten Chirac, i Nice även tar sig an de strukturella lösningarna, vilket för utvecklingen vidare och kan omfattas av alla.
Man måste ändå uttrycka oro över att tonfallet i vissa ärenden var hotfulla. De europeiska medborgarna fick via media en uppfattning om motstridigheter mellan små och stora länder. Unionen kan inte utvecklas som en gemenskap bestående av 27 länder om man håller fast vid att huvudsakligen idka samarbete mellan regeringar där unionens organ enbart har en genomdrivande eller vagt kontrollerande funktion. Redan nu finns det otaliga exempel på hur ett land bromsar upp frågor som nästan alla länder anser viktiga. Ansvaret bärs av såväl stora som små länder. Som exempel kan nämnas ett Europaföretags, postens allmäneuropeiska knaggliga liberalisering och privatisering, konkurrensutsättningen inom energisektorn eller påbörjandet av skatteharmoniseringen. Ett varnande exempel på inkorrekt uppförande ger förvånansvärt nog även Österrike, som nyss själv upplevt avogt bemötande, när landet hotar sin granne Tjeckien om ibruktagandet av kärnkraftverket Temelini.
Nu behöver unionen inte visionärer som kan se rakt fram till år 2030, utan problemlösare som kan se de problem som uppstår inom 3 - 8 år i och med utvidgningen och som kan ge svar på dem. Man måste finna lösningarna inom unionens organ genom flexibilitet, vid behov genom att ge en del av unionen rätt till djupare inbördes samarbete, förstärka kommissionens ställning och som regel övergå till kvalificerade majoritetsbeslut. Stadgan om grundläggande rättigheter uttrycker de europeiska värderingarna på ett lysande sätt, men det är meningslöst att göra en konstgjord tvist av ett snabbt, bindande grundlagsfästande. Även här måste man låta besluten mogna, bland annat hos oss i Norden.

Barnier
. (FR) Tack herr talman! Jag tillåter mig att på ett kortfattat sätt göra några kommentarer som avslutning på denna debatt, efter att ha tackat samtliga talare som jag mycket uppmärksamt lyssnat till för kvaliteten i deras inlägg liksom deras uppriktighet.
Alla har i denna debatt kortfattat tagit upp " stora stater/små stater" och, efter Moscovici, anser jag att denna benämning inte är lämplig för att hänvisa till den klyfta som finns. Jag tror inte att det handlar om att bortse från den eller låtsas som om den inte fanns. Jag tror bara att vi måste gå förbi den eller överbrygga den genom förslag som i samma anda som Romfördraget får gemenskapsmodellen att fungera bättre. Och när det gäller en punkt som jag anser är känslig - den om själva kommissionen - har jag hört, som svar på oron hos ordförande Poettering, Van den Bos oroa sig över det ena eller andra landets plats i kommissionen.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! I inget av dessa förslag som ligger på bordet är det fråga om för ett land att " förlora sin kommissionär" , även om jag anser att denna benämning inte är lämplig, om man kommer ihåg att kommissionen är oberoende. I samtliga förslag får varje land minst en kommissionär. Frågan är däremot om alla länder får en kommissionär samtidigt, och om vi därmed får en stor - och en dag en mycket stor - kommission, som naturligtvis måste omorganiseras, eller om det blir " inte alla på en gång" . I det andra fallet blir frågan när denna strikt rättvisa rotationsprincip mellan stora och små kommer att kunna fungera.
Alla förslag får allvarliga konsekvenser. Under alla omständigheter blir det alltså en omfattande reform av hur kommissionen fungerar och jag tror att man noga måste ta sig den tid som återstår för att, under de kommande veckorna, granska konsekvenserna av varje val innan ett beslut fattas i Nice, - eftersom målsättningen är, jag upprepar det, att i ett utvidgat Europa bevara effektivitet, trovärdighet och om möjligt kollegialiteten i kommissionen.
Några ord om stadgan igen, för att erinra om att kommissionen aktivt deltagit i det öppna arbete som inletts genom konventet. Jag tänker särskilt på min kollega och vän Antonio Vittorino, som varit mycket aktiv under hela detta arbete. Och jag vill erinra om att kommissionen alltsedan början har angivit att den var positiv till idén att ge denna stadga en juridisk kraft. Personligen tror jag att det minsta skulle kunna vara, för att återge vad som sagts av Méndez de Vigo och Berès, en koppling till artikel 6 i fördraget, vilket skulle kunna ske redan i och med Nice. Berthu kritiserade nyss denna stadga som om den fallit ned från himlen.
Vi har ändå hänvisat till det intelligenta och öppna arbete som lett till denna stadga och de nationella parlamenten, som företräder de nationella uppfattningarna, har deltagit i detta arbete. Det handlar alltså om ett öppet arbete som inte fallit ned från skyarna och som inte påtvingats oss. Det är för övrigt anledningen till att det när allt kommer omkring varit föremål för ett allmänt godkännande. Maij-Weggen tog liksom ordförande Barón Crespo upp parlamentet. Jag vill i min tur bekräfta att vi talar om det i denna förhandling. Det är en av de öppna punkterna i diskussionen och helt uppriktigt tror jag att, utöver vad vi kan göra i själva förhandlingen, allt det som Europaparlamentet själv på ett tydligt sätt kan säga om sin egen organisation efter utvidgningen, kommer att vara till stor nytta för oss, eftersom det kommer att kasta ljus över vårt och medlemsstaternas arbete.
Några ord slutligen om andan eller klimatet i Biarritz: Dupuis missförstod mig sannolikt nyss. Jag vet inte om jag visat prov på överdriven optimism. I vilket fall som helst talade jag om voluntarism och beslutsamhet. Jag är inte säker, när vi talar, att vi lyckas få en verklig reform i Nice, tillräcklig för en europeisk union utvidgad till 27 och, och det ser vi ju, så småningom till många fler stater, om den demokratiska processen bekräftas och förstärks på Balkan. I vilket fall som helst har kommissionen sin plats och kämpar för att erhålla denna verkliga reform. Jag sade bara, herr Dupuis, att man skulle bedöma misslyckandet eller framgången, en verklig reform eller en otillräcklig, beroende på om gemenskapsmodellen som faktiskt, herr minister, samlar de tre institutionerna och även andra, skulle komma ut från Nice försvagad, intakt eller förstärkt. Vi kämpar för att den skall förstärkas. Och det förefaller mig vara ett sätt att besvara oron från många medlemsstater och inte bara de små medlemsstaternas, när det gäller den plats och roll de kommer att ha i denna gemenskapsmodell.
Jag nämnde nyss mycket exakt några av de beståndsdelar som kommer att göra det möjligt för oss att omedelbart inse om reformen är tillräcklig eller otillräcklig. Utvidgningen av omröstningen med kvalificerad majoritet tillsammans med medbeslutande när det gäller verkliga frågor, bevarandet av artikel 250 såsom den är i dag, kommissionens roll och plats i det närmare samarbetet och inte bara när det gäller den första pelaren: det är några av de beståndsdelar som kommer att göra det möjligt för oss att ögonblickligen bedöma om det, när allt kommer omkring, är ett misslyckande eller en framgång. Jag vill i det sammanhanget gärna säga att jag instämmer i det sätt på vilket Elmar Brok och professor Tsatsos nyss talade.
Avslutningsvis tror jag faktiskt att vi, såsom ordförande Barón Crespo och ordförande Poettering nyss uppmanade oss, måste höja debatten till den politiska nivån och till rätt nivå, nämligen den för det slutliga beslutet, dvs. bland stats- och regeringscheferna. Personligen är jag mycket glad över att diskussionen i Biarritz kännetecknades av strävan efter att uppnå en verklig reform. Det är i all fall vad jag kände. Jag kan mycket väl ha en annan uppfattning om klimatet eller vädret i Biarritz jämfört med Moscovici som sannolikt känner till denna region i Pyrenéerna bättre än jag, det förekom moln, det blåste, men jag betonade framför allt tonen i debatten, den pigga och voluntaristiska karaktären. Det var vad som var kännetecknande för mig personligen, och vad som ger mig visst förtroende när det gäller att uppnå ett verkligt resultat i Nice.
Avslutningsvis vill jag tacka fru Randzio-Plath för hennes inlägg nyss. Jag vill lugna henne och säga att vi tillsammans med ordförandeskapet är beslutna att driva på framåt på grundval av de förslag som de Palacio lämnat när det gäller den europeiska energipolitiken beträffande försörjning, besparing, stöd till förnybar energi, inbegripet i den förhandling som vi just talat om för regeringskonferensen, utvidgningen av den kvalificerade majoriteten till miljöområdet.
För alla dessa frågor kämpar kommissionen, gör sitt arbete och jag vet att i denna fråga, liksom den som jag nyss tog upp och som var föremål för en relativt lång diskussion vid Europeiska rådet i Nice när det gäller sjösäkerheten, kan vi räkna med det nuvarande franska ordförandeskapets beslutsamhet.

Talmannen
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Jag har mottagit sju resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag.

Fördragens konstitutionalisering - Det närmare samarbetet - Öars ställning
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0289/2000 av Duhamel för utskottet för konstitutionella frågor om fördragens konstitutionalisering (2000/2160(INI),
A5-0288/2000 av Gil-Robles Gil-Delgado för utskottet för konstitutionella frågor om det närmare samarbetet (2000/2162(INI),
Muntlig fråga till rådet (B5-0542/2000) i enlighet med artikel 42 i arbetsordningen från Napolitano för utskottet för konstitutionella frågor om artikel 158 i EG-fördraget om öars ställning,
Muntlig fråga till kommission (B5-0543/2000) i enlighet med artikel 42 i arbetsordningen från Napolitano för utskottet för konstitutionella frågor om artikel 158 i EG-fördraget om öars ställning.

Duhamel
. (FR) Herr talman! Tack till Jacques till att börja med, Jacques Delors, tack till Altiero Spinelli och Fernand Herman, tack till alla, från Vaclav Havel till Carlo Ciampi, från Joschka Fischer till Jacques Chirac, från Michel Barnier till Pierre Moscovici, från Chris Patten till Costa Simitis, via Florens, och det stora antalet ledamöter i Europaparlamentet som redan 1999 övertog den stora rörelsen för en europeisk konstitution. Tack från Jo och Giorgio till Iñigo, från Dany till Frassoni, från Richard till Elmar, från Bayrou till Andrew. Tack vare er alla växer en ny idé fram på den europeiska kontinenten: den om en europeisk konstitution. En ny idé för Europa, en gammal idé vid själva källan av det moderna, idén om en konstitution ansluter oss till de djupaste debatterna om demokratin.
På vår högra sida, Joseph de Maistre, den kontrarevolutionära tänkaren, som kritiserade och raljerade över själva idén med en konstitution, eftersom konstitutionen, oh fasa!, bestod av människor och illusionen för människan. " Men människan finns inte" , sade han, och preciserade att han hade träffat spanjorer, fransmän, kanske till och med perser, men " människan har jag aldrig träffat. Om hon finns är det i så fall mig ovetande" . På vår vänstra sida, Karl Marx, revolutionären som kritiserade och raljerade över själva idén med mänskliga rättigheter, eftersom den abstrakta människan inte finns, enligt honom, och mänskligheten inte skulle kunna skapa någonting.
I början av det tjugoförsta århundradet uttalades fortfarande dessa två typer av kritik och ibland var de överens. Det var också brott och barbarier som begicks av människor i förnekandet av människan. Men det som det tjugonde århundradet lär oss är att om man bara träffar fransmän, tyskar, danskar, irländare, judar, araber, hutuer, tutsier, serber, bosnier eller perser överallt, glömmer man till slut bort deras gemensamma mänsklighet. I brist på detta grundläggande riktmärke förstår man i bästa fall inte längre varandra, och i värsta fall dödar man varandra.
Engelsmän och irländare, serber och kroater, israeler och palestinier, medborgare här eller där, kan bara existera om människan existerar. Om man fråntar dem deras mänsklighet och bara låter dem behålla sin nationalitet är de förlorade, eftersom de förlorat sin person. De accepterar inte den andra med risk för att se samma sak. De ser bara fienden. De strider mot varandra.
Europeiska gemenskapen föddes ur denna vägran att acceptera förstörelsen, det vet ni. Femtiofem år utan krig! I Strasbourg känner man väl till betydelsen av detta rekord. När vi uppnått detta i den västra delen av Europa, vill vi utvidga det till hela kontinenten. Utvidgningen kommer att garantera det. När freden väl garanterats började Östeuropa att sköta sina åtaganden genom att sträva efter välstånd. Låt oss inte alltför mycket kritisera det köpslående Europa, och det är en socialist som säger det: Europa har gett oss mer rikedom för alla. Men Europeiska unionen kan inte sammanfattas som en stor marknad, den har andra mål, som proklameras i fördragen: den europeiska integrationen, frihet, mänskliga rättigheter, rättsstaten, grundläggande sociala rättigheter. Freden, välståndet, demokratin, rättvisan, var och en på sitt sätt, så gott som samtliga ledamöter och grupper vill ha detta genom Europa och för Europa.
Demokratin mår bättre i Europa. För trettio år sedan levde stora länder i söder i diktatur och i öst överlevde man under det sovjetiska oket. I dag har vi just upplevt en av de sista demokratiska revolutionerna i Europa: oktoberrevolutionen i Serbien. Och man vet att efter i morgon kommer det demokratiska Serbien att komma med oss. Vilket vackert bevis på det europeiska idealet, denna koppling mellan erövring och demokrati och inträde i den stora gemenskapsfamiljen!
Demokratin mår bättre i Europa, men den europeiska demokratin är sjuk. Varannan europeisk medborgare röstade inte i valet i juni 1999. Och det kommer vi inte att glömma. Hälften av mina studenter vet inte vem Romano Prodi är, medan nästan alla kände till Michael Schumacher eller Monica Lewinsky. Det säger något om stadiet av förfall för politiken i allmänhet och avståndet mellan de europeiska institutionerna och medborgarna. Vissa finner sig eller gläds åt det. Inte vi. Det är anledningen till att vi vill ha en starkare europeisk demokrati, en europeisk konstitution.
Vad har vi i dag? Allt eller nästan allt, men egentligen ingenting. Sju fördrag, hundratals artiklar, ett tilltrasslat sammelsurium av normer, önskemål, regler, förfaranden, både grundläggande och sekundära. Den europeiska konstitutionen finns, men ingen har mött den. Den är omöjlig att finna, osynlig, oläslig, obegriplig. Vi vill ha en verklig konstitution. Låt oss åtminstone komma överens om detta mål, och eftersom vi gör det, låt oss säga hur vi skall uppnå det. Parlamentet föreslår en väg, i två etapper, två stopp: en omorganisation av fördragen, den snabba etappen, och antagandet av en konstitution, den successiva etappen. I betänkandet föreslås dessa två etapper. Måtte de inledas redan i Nice, eftersom det är möjligt. Måtte vi innan de avslutas få en europeisk folkomröstning, eftersom det är en dröm vi behöver. Ta åtminstone inte död på den i dag. Om vi vill så kan vi, vi medborgare, parlamentariker, regeringar i Europeiska unionen. I dag, den 24 oktober i Strasbourg, säger Europaparlamentet en enkel sak och säger det högt: den europeiska konstitutionen, ja, det kan ni, ja vi vill ha den.
(Applåder)

Gil-Robles Gil-Delgado
. (ES) Herr talman! Mitt ämne är ett mycket mer konkret ämne, även om det kan medges att somliga betraktar det närmare samarbetet som universalmedlet för att ta itu med en hypotetisk frysning av den europeiska integrationsprocessen, en frysning som skulle kunna bli ofrånkomlig på grund av ökningen av antalet medlemmar vid nästa utvidgning.
För vissa handlar det om att chartra en livbåt som skulle tillåta vissa stater att överleva skeppsbrottet med gemenskapens uppbyggnad. För andra handlar det om att skapa en hård kärna med länder som antas tillhöra eliten, en slags exklusiv klubb, en patanegra, som vi skulle säga på spanska, stater som på grund av sina förtjänster och sin sammanhållning och sin tyngd skulle fungera som vägvisare för de andra.
Det finns även de, herr talman, som i ett närmare samarbete ser det perfekta instrumentet för att skapa ett Europa à la carte eller ett Europa med variabel geometri, där gemenskapens sammanhållning och solidaritet skulle spridas som en solfjäder med olika former av mellanstatligt samarbete. Ett Europa, mina damer och herrar, som inte skulle vara en demokratisk organisation, varken effektiv eller genomblickbar, utan helt enkelt en self-service-inrättning. Jag anser inte att någon av dessa infallsvinklar är godtagbar eller realistisk. Därför föreslås i mitt betänkande att de redan befintliga bestämmelserna görs flexibla och att det sker utifrån tydliga och samstämmiga kriterier:
För det första genom att fastställa samarbetet inom gemenskapens ramar och inte inom parallella mellanstatliga ramar. Europa kan inte föras närmare medborgarna genom att dess struktur kompliceras allt mer.
För det andra, bevara enheten mellan parlamentet och kommissionen och stärka deras deltagande, såväl i uppkomstskedet som i utvecklingen av det närmare samarbetet. Erfarenheterna från det sociala avtalet i Maastricht och från Ekonomiska och monetära unionen visar att alla medlemmars deltagande i dessa institutioner är tekniskt möjligt och politiskt sett att rekommendera, det bevarar systemets samstämmighet och deltagandet bland alla de europeiska medborgarna i beslut som angår dem. Att dela upp den lagstiftande och den verkställande makten och ersätta dessa med ett större antal organ, sekretariat, parallella institutioner och så vidare främjar inte demokratin utan snarare ineffektiviteten.
För det tredje, utvidga området för ett närmare samarbete till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, där de senaste årens erfarenheter skriker efter en gemenskapslösning för att undvika den splittring, långsamhet och ineffektivitet som lett till att beslutsfattandet och ansvaret för att lösa specifikt europeiska problem flyttats över till Förenta staterna.
För det fjärde upphäva vetorätten och minska minsta antalet medlemsstater som krävs för att initiera ett närmare samarbete på gemenskapsnivå. Jag understryker " på gemenskapsnivå" , mina damer och herrar, för det är vad det handlar om, att stärka gemenskapens instrument och inte att ersätta dessa. Skiljelinjen mellan dem som vill ha ett politiskt Europa och dem som vill begränsa Europa till en marknad löper i dag mellan stärkandet av det gemensamma till skillnad från det mellanstatliga, och inte tvärtom. Det förklarade för inte så länge sedan kommissionens ordförande här i parlamentet. Vi behöver inte ett Europa med vitt skilda målsättningar, utan ett Europa med en gemensam målsättning, även om den uppfylls i olika takt.
Slutligen, ett närmare samarbete, som är öppet och inte slutet, som inkluderar och inte utesluter de - nuvarande eller framtida - medlemmar som inte hakar på redan från början, som tjänar till att stimulera och engagera och inte till att ställa upp nya hinder.
Jag har haft glädjen, herr talman, att konstatera att de förslag som på senare tid har lagts fram till regeringskonferensen i huvudsak sammanfaller med alla eller en del av de krav som jag har tagit upp. Jag hoppas att anden i Biarritz - som åberopas i dag - materialiseras, för de andar som inte materialiseras förvandlas till spöken och det vimlar av sådana spöken på loftet till den europeiska byggnaden.
Slutligen vill jag tacka utskottet för konstitutionella frågor och dess ordförande för den välvilja med vilken de tagit emot mitt betänkande, de bidrag som gjort att jag kunnat förbättra det och det breda stöd som betänkandet vann i den slutliga omröstningen. Med det stödet och en förhoppning om att vår resolution skall komma till nytta i regeringskonferensen slutliga och avgörande skede ber jag, herr talman och ledamöterna, parlamentet rösta ja till betänkandet.
(Applåder)

Segni
Herr talman! Jag tänker här beskriva en resolution som diskuterades och antogs enhälligt i utskottet för konstitutionella frågor i förra veckan och jag tackar utskottets ordförande, Napolitano, som ledde arbetet och som har satt sin namnteckning under resolutionen.
Det rör sig om en resolution genom vilken man vill påminna gemenskapens olika organ och nästa regeringskonferens, som skall äga rum i Nice, om att uppmärksamma frågan om öarna, ökaraktären, eller snarare principen att ökaraktären som sådan skall erkännas som ett kriterium för ingripanden från gemenskapens sida, på grund av de objektiva villkor som ökaraktären alltid medför för dessa regioner. Den som har studerat frågan vet att här finns en riktig " thriller" när det gäller översättningarna: medan den italienska versionen erkänner principen att ökaraktären är ett av de kriterier som är tillräckliga för att gemenskapen skall ingripa, så uttrycker den franska översättningen en annan uppfattning, som följs av de andra språken, och den engelska översättningen ligger exakt mittemellan och kan tolkas på båda sätten.
Jag tänker inte uppehålla mig vid den språkliga frågan; låt mig bara påminna om - för det är ett viktigt historiskt faktum - att den officiella version som utarbetades vid regeringskonferensen i Amsterdam, som bland annat skrevs på franska, är absolut identisk med den nuvarande italienska texten. Den versionen uttrycker med andra ord idén att ökaraktären i sig är ett tillräckligt krav. Den text som blev det officiella resultatet av den regeringskonferensen - och som jag tänker skicka till kommissionär Barnier och ministern, om era rättstjänster inte har skickat dem - visar tydligt att det mötet resulterade i denna uppfattning, som sedan översattes felaktigt till övriga språk. Men jag nöjer mig med detta, eftersom, det finns argument som är starkare än de rent språkliga.
Vi har t.ex. de olika avsnitt i fördraget som slår fast principen om sammanhållning och det finns förklaring nr 30 som, när den bekräftar och tillämpar principen om sammanhållning på detta faktum, säger exakt och ordagrant: " regeringskonferensen inser att öregionerna drabbas av strukturella nackdelar på grund av sin ökaraktär, vilkas fortbestånd hindrar öregionernas ekonomiska och sociala utveckling" . Det är inte för att vi utgår från ett antal språk eller ett antal översättningar, utan från en grundläggande princip i stadgan, i fördraget, dvs. principen om sammanhållning, som vi begär att öarna i sig skall erkännas som tänkbara mål för speciella ingripanden och speciell uppmärksamhet.
Vi begär inga nådegåvor, herr kommissionär, herr talman; vi begär endast att gemenskapen skall tillåta oss att vara medborgare som alla andra, inte medborgare som är favoriserade jämfört med andra. Om ni till exempel ser på kartan över utvecklingen, så ser ni att utvecklingen i Italien under de senaste decennierna exakt har följt kommunikationslederna: utvecklingen har gått snabbt och utsträckts till zoner och regioner som hade goda förbindelser med de områden som var bäst utvecklade och den har i stället inte nått fram till de områden som, i likhet med öregioner eller andra zoner, har haft och fortsätter att ha förskräckliga kommunikationsproblem.
Herr talman! Jag kommer från ett område, en ö, som alltid har haft detta eviga problem - i likhet med andra italienska öar och, tror jag, tio- och hundratals andra öar i andra länder - en ö som alltid har lämnat ett betydande bidrag, som alltid har stött den nationella utvecklingen och som i dag till idén om en nationell utveckling lägger idén om den europeiska utvecklingen: på denna ö har emellertid effekterna av utvecklingen, av framstegen, nyheterna, kommunikationerna allt detta har alltid, som på andra öar, kommit fram med flera års försening.
Om Europa inte bara vill vara den mark där globaliseringens strider utkämpas, utan vill vara en komplett gemenskap, som i alla avseenden och i alla sina uttryck går enad och samlad mot nya framsteg och mot ett nytt samhälle, så begär vi inte att vi skall få mer än alla andra, men att vi skall få vara medborgare som alla andra. Vi begär inget konkret och framför allt, vi begär inga bidrag: vi begär att denna princip om ökaraktären skall erkännas av alla, så att unionens medborgare har samma förutsättningar från början, så att alla skall få samma möjligheter att nå ända fram.
(Applåder)

Moscovici
. (FR) Herr talman, herr kommissionär, herrar föredragande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Ni har önskat att vi i dag på förmiddagen skulle ha en debatt om de frågor där er kammare ansett det nödvändigt att komplettera yttrandet om regeringskonferensen som kammaren lämnade i april i år.
Ursprungligen hade ni planerat för tre betänkanden: fördragens konstitutionalisering, det närmare samarbetet och taket för antalet ledamöter i Europaparlamentet. Jag konstaterar i vilket fall som helst att i dag har man inte vänt sig till oss i den sista frågan och jag instämmer helt med kommissionär Barnier. Ordförandeskapet noterar det, men man måste konstatera fakta. Vi beklagar det faktiskt. Vem kan bättre än er kammare ge ett upplyst yttrande om denna stora fråga inför utvidgningen. Avslutningsvis en sista punkt av ett helt annat slag som Segni, med stöd av ordförande Napolitano, önskat ta upp och som jag noterat, nämligen frågan om öars ställning.
Jag återkommer nu till var och en av dessa punkter, men kortfattat för att också lämna plats för debatten. Jag skall börja med, om ni tillåter - och jag ber Olivier Duhamel att inte hysa agg mot mig, jag glömmer honom inte - det närmare samarbetet som faktiskt står på dagordningen för regeringskonferensen, i motsats till frågan om konstitutionaliseringen, som kommer senare.
Jag skall gå in på det viktigaste och koncentrera mig på de framträdande punkterna i betänkandet från ordförande Gil-Robles, där jag bara vill säga att jag tycker det är utmärkt. Jag tog redan upp denna punkt nyss när jag lade fram resultatet av det informella rådet i Biarritz. Jag tror vi kan säga att slutsatserna från vår föredragande överensstämmer - det konstaterade han för övrigt själv - till stor del med den oro som uttrycktes av medlemsstaterna i Biarritz.
Herr ordförande! Jag konstaterar till att börja med att ni instämmer i anledningarna som motiverar att man mjukar upp denna mekanism för att den verkligen skall kunna genomföras i ett utvidgat Europa. Jag noterar att ni vill respektera den institutionella ramen för unionen och behovet av att utforma ett öppet system, samt er förhoppning att vetot skall försvinna i rådet, alla är principer som samlat stor enighet i Biarritz. Jag förstår även er strävan att man inte skall röra det som ni kallar " den institutionella enigheten" i parlamentet eller kommissionen. Vi är ännu en gång alla överens om att den institutionella ramen för unionen skall respekteras. Det handlar inte om att gå utanför fördraget eller att ifrågasätta det som redan finns.
Men faktum kvarstår att vi står inför ett särskilt system av exceptionell karaktär och som definitivt är lite speciellt jämfört med den gemensamma rätten. Det är förvisso inte fråga om - det betonar jag - att använda detta system för att kompensera det faktum att vi inte skulle ha lyckats införa kvalificerad majoritet inom vissa områden. Det är just omröstning med kvalificerad majoritet som är den första målsättningen i regeringskonferensen. Det handlar inte heller om att skapa ett Europa à la carte. Emellertid, trots de tydliga garantier som bör omge det närmare samarbetet, är detta samarbete ändå av exceptionellt slag. Det kommer att ge uttryck för det faktum att vid ett speciellt tillfälle har vi alla femton inte kunnat komma överens om att fördjupa samarbetet inom en särskild sektor. Man kan därför knappast säga att allt fungerar exakt som om vi var femton, jag ber om ursäkt för att jag betonar en sådan självklarhet.
Samtidigt som vi respekterar den befintliga konstitutionella ramen förefaller det mig svårt - det säger jag - att planera för mer än ett förfarande med rådgivande yttrande från parlamentet vid starten. När det gäller villkoren för hur ett närmare samarbete skall fungera, ger de ett annat problem, som är mer komplext. Jag vet ju hur viktigt det är för Europaparlamentet med dess egna odelbarhet - och jag förstår det för övrigt mycket väl - men just av den anledningen: hur skulle man kunna motivera att parlamentet uttalar sig i sin fulla rätt som om vi befann oss i en traditionell situation av rådfrågning eller medbeslutande, medan sannolikt hälften - kanske till och med två tredjedelar av medlemsstaterna - inte skulle vara engagerade i ett sådant närmare samarbete? Vilket berättigande skulle under sådana förhållanden den röst ha som uttrycks av en majoritet av parlamentsledamöterna, från stater som inte berörs av ett sådant närmare samarbete? Skulle det inte vara detsamma som att på nytt, genom en kringgående rörelse, införa det veto som ni själv vill avskaffa.
Det finns här objektivt en verklig principfråga som gör att man - enligt min uppfattning - inte exakt kan överta samma regler som i unionen i varje närmare samarbete och framför allt inte inom det mycket specifika och känsliga område som gäller utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik. Jag tror att vi måste vara medvetna om de speciella situationer som detta system måste motsvara. Det får inte bli en norm och man måste göra det verkligt flexibelt, samtidigt som man följer vissa principer.
Jag kommer nu till fördragens konstitutionalisering. Jag skulle kunna nöja mig med att säga tack till Olivier, och helt enkelt betona att det i hans text finns ett mycket lågt angrepp på ordförande Prodi - han talar med humor, naturligtvis - eller kommentera att han inte helt sagt hur han vill att vi skall uppnå konstitutionen. Lyckligtvis är hans betänkande nu här och termen konstitution omfattar, eller täcker, flera krav. För det första kravet på att förenkla och verkligen tydliggöra fördragen. För det andra kravet på att inrätta en verklig referenstext som tydligt fastställer värderingar, principer, målsättningar för unionen, och slutligen kravet på att fördela befogenheter mellan de olika beslutsnivåerna i unionen.
Det är en fråga som er kammare ställde mycket tidigt - man måste erkänna att den har den förtjänsten - redan när den tillträdde faktiskt, i juli 1999. Den utgör ett svar på verkliga krav, de som jag just räknat upp. Men vi måste också, som ordförandeskap, ta hänsyn till att medlemsstaterna hittills angivit att de ännu inte var beredda att tala om konstitution, även om en illuster förteckning över politiska representanter tagit upp frågan.
I verkligheten förstår man tydligt varför medlemsstaterna ännu inte är där. Om en konstitution åtminstone delvis kan ge svar på de frågor jag tagit upp, är det ett projekt som i verkligheten går mycket längre. En konstitution är definitionsmässigt en grundläggande akt av en enorm politisk omfattning i termens bästa betydelse. Man kan där inte bara se en övning med redaktionellt klargörande, eller fördelning av befogenheter. Jag tycker att en konstitution går betydligt längre. Och det är just när det gäller denna framtida etapp, när det gäller de exakta konturerna för denna europeiska framtid, som vi ännu inte är tydliga sinsemellan. Jag tror att vi verkligen kan tala om en konstitution, och planera för villkoren för hur den skall skrivas, först när vi vet vad vi vill placera i den. Som ni vet förutsätter det att vi gör vissa politiska val, som har en betydligt större omfattning än att lösa de tre kraven ovan. Jag noterar för övrigt att bland de stats- och regeringschefer som uttalat sig, om denna term exempelvis, lägger inte alla exakt samma godkännande i den - långt därifrån.
Jag återkommer med några ord till de tre frågor som jag själv tog upp. För det första förenklingen av fördragen. Ja, det är en lovvärd målsättning, och briljanta jurister har försökt sig på det. Europeiska universitetsinstitutet i Florens bl.a., på begäran av kommissionen - jag antar att Michel Barnier kommer att tala om det - har gjort det med ett resultat som jag vill bedöma som mycket lovvärt, trots den mycket torra sidan av frågan, men jag har inte känslan av att rapportens författare - vilka Olivier Duhamel för övrigt hänvisar till - kunnat undgå en form av motsättning mellan målsättningen med tydlighet och den med juridisk säkerhet.
Fördraget är inte omskrivet enligt gällande rätt. Det förstår man. Det är extremt svårt att skriva om fördrag som förhandlats ibland ned till minsta kommatecken, och nästa punkt i vår diskussion är ett talande exempel på det. Vidare finns det också här, det är oundvikligt, men icke desto mindre diskutabelt, en godtycklig del, det förstår man, i de val som görs av institutet i Florens. Jag tänker exempelvis på den rättvisa presentationen av den gemensamma politiken som rapportens författare valt, trots att deras respektive betydelse naturligtvis är mycket olika och att det resulterar i bestämmelser som också de är mycket olika.
Jag skall inte gå längre, eftersom vi inte är här - åtminstone inte jag - för att diskutera rapporten från institutet i Florens. För övrigt noterade jag att er föredragande för sin del föreslog en annan formel som, om jag förstod rätt, skulle bestå i att dels urskilja de bestämmelser som skulle ingå i ett ramavtal och dels övriga bestämmelser, bl.a. den gemensamma politiken som skulle ingå i ett bilagt protokoll. Det jag föreslår er är att oavsett vilken möjlighet som väljs, samtidigt som jag personligen är inte bara öppen, utan till och med positiv till idén med en konstitution, är att denna åtgärd ställer grundläggande frågor. Det är vare sig en teknisk eller ofarlig övning och vi måste framför allt ställa de grundläggande frågorna.
Den andra punkten gäller fördelningen av befogenheter. En mycket känd fråga, men mindre ofta diskuterad. Hittills utan avgörande resultat, men det skall absolut inte hindra oss från att omarbeta den. Det är en komplex övning. Vi måste se till att inte förstöra det som sedan början utgör gemenskapen. Denna blandning av delad befogenhet vilken varierar beroende på sektorer men som alltid är mycket subtil. Detta skall inte leda till att balansen ändras eller att vi i subsidiaritetsprincipens namn går bakåt, såsom vissa tycks vilja.
Det var vad jag ville säga på det här stadiet. Jag kan som företrädare för rådet inte gå längre, ty som ni vet har vi valt att fram till december koncentrera oss på de fyra stora frågorna på dagordningen. Vi är medvetna om att andra frågor också finns. Vissa ledamöter har tagit upp dem. Kommissionen och parlamentet också. Åtminstone några av dem kommer man sannolikt att snart börja diskutera. Vi kommer att ha Nice, vi får också slutsatserna från Nice och därmed ett efter Nice. Det blir inte nödvändigtvis i den form som er föredragande önskar, eftersom - jag sade det tidigare - alla medlemsstater inte nödvändigtvis kommer att vara färdiga för det, men här finns ett extremt användbart bidrag. Jag tror att vi kommer att se klarare på saken i Nice och jag tror att det är utifrån resultaten från regeringskonferensen - för man får inte underskatta den effekt som resultaten av regeringskonferensen får på vår förmåga att gå längre - som vi kommer att kunna granska möjligheten att börja med nya områden och i förekommande fall fastställa villkoren och tidsplanen.
Några sista korta ord om metoden för utarbetande, i sinom tid, av en sådan text. Er föredragande föreslår att man övertar formuleringen från konventet. Och varför inte? Denna formulering har visat sig bra när det gäller stadgan om de grundläggande rättigheterna. Flera av er, men även medlemsstaternas representanter, har redan sagt att den traditionella formuleringen från regeringskonferensen sannolikt inte var den bästa. Jag betonade själv att den formulering som valdes för stadgan var en väg att utforska. Behövs det ett konvent? Behövs det en annan formulering? Allt detta återstår att fastställa, för övrigt inklusive processen för att till slut godkänna den framtida europeiska institution som, det är jag övertygad om, kommer att se dagens ljus.
Några ord mycket snabbt nu om frågan om öarna. Som alltid tar utskottet för konstitutionella frågor, med sin ordförande, och er själv herr Segni, upp frågor som är både relevanta men också mycket komplexa. Jag skall försöka svara så precist som möjligt på en fråga, men uppriktigt sagt känner jag just nu inte till svaret. Jag förstår att våra italienska vänner - många av dem - mellan de olika språkversionerna av artikel 158.2 i fördraget noterar vissa nyanser eller till och med skillnader, som kan ge upphov till olika tolkningar. Denna fråga togs upp redan 1997 tror jag efter antagandet av det nya fördraget, men innan det undertecknades.
Enligt den information som - jag kommer att bli teknisk, ursäkta mig - lämnats till ordförandeskapet, förefaller det som om en klar majoritet av de språkliga versionerna, i motsats till den italienska versionen, när det gäller tillämpningen av sammanhållningspolitiken, endast hänvisar till de minst gynnade öarna och inte till öarna i allmänhet. Men det är tydligt - ni sade det mycket bra - att frågan inte enbart faller under en strikt språklig eller semantisk debatt. Den gäller en mycket viktig och känslig fråga, den om behandlingen av öarna inom Europeiska unionen och den politik som kan inrättas på dess territorier. Herr parlamentsledamot! Jag kan inte - det har jag sagt - i brist på tillräcklig information lösa denna debatt definitivt i dag, men ordförandeskapet är självfallet berett att bidra till att klargöra det, exempelvis genom att inom rådet eller till och med regeringskonferensen vända sig till rådets rättstjänst. Jag tror att vi på så sätt kan förfoga över mer relevanta beståndsdelar för att belysa denna fråga, och då också ge ett fullständigt svar.
Det var den information jag ville ge. Jag skall sluta här för att lämna plats för debatten.
(Applåder)

Barnier
Herr talman! Tillåt mig att, innan jag i min tur tar upp de två betänkandena av mycket hög kvalitet som lagts fram av Gil-Robles och Duhamel för utskottet för konstitutionella frågor, och som båda har en institutionell eller konstitutionell dimension, börja detta inlägg med ett svar till Segni som tog upp öars ställning.
Jag kom själv för 48 timmar sedan tillbaka från ett officiellt arbetsbesök vid ordförande Hatzidakis sida på en av Europas stora öar, Kreta, och jag kunde där, herr Segni, märka den oro som finns när det gäller det dubbla problemet med försenad utveckling och att vara avlägset belägen, och dessutom finns ett problem som jag personligen känner till lite bättre än de övriga på grund av mina tidigare ämbeten, och jag tänker på problemet med berg som ofta är förknippat med att vara avlägset belägen.
Jag skulle därför, herr Segni, vilja bekräfta för er att kommissionen själv konstaterat, såsom ni gör, vissa skillnader mellan de språkliga versionerna av artikel 158 i fördraget. Det säger sig självt att dessa språkliga skillnader är skadliga för en tydlig tolkning av texten eftersom, beroende på den aktuella språkliga versionen, en del av öarna eller samtliga öar skulle kunna vara berörda. Herr Segni! Jag tror emellertid personligen att det inte finns någon tvetydighet i grunden. I texten till förklaring nr 30 som bilagts Amsterdamfördraget preciseras att i gemenskapslagstiftningen måste hänsyn tas till strukturella nackdelar som har samband med deras ökaraktär och att specifika åtgärder till förmån för dessa regioner får vidtas när det är berättigat.
Det faktum att det handlar om öar är inte automatiskt ett kriterium för att de skulle vara berättigade till bidrag. Det är för övrigt vad ni beklagar, det förstår jag. De minst gynnade öarna omfattas självfallet av sammanhållningspolitiken. Det gäller ett stort antal öar som jag besöker i enlighet med mål 1 eller i enlighet med sammanhållningskrediter, just på grund av deras socio-ekononomiska situation och i enlighet med kriterierna i den allmänna förordningen om strukturfonderna.
Herr Segni! Jag har fattat beslutet att inleda en studie om den socio-ekonomiska situationen för öarna, för att upprätta en så exakt lägesrapport och diagnos som möjligt av dessa öregioner och jag skall själv lägga fram resultaten av dessa studier som, det hoppas jag, skulle kunna bli tillgängliga under det andra halvåret av år 2001. Jag säger det i förbigående, dessa resultat kommer utöver den debatt som jag också planerar att inleda 2001 om sammanhållningsrapporten, en stor offentlig debatt som Europaparlamentet måste delta i och som kommer att göra det möjligt för mig att förbereda riktlinjerna för den framtida regionalpolitiken under perioden 2006-2013.
När det gäller den idé ni tog upp att introducera denna debatt i regeringskonferensen, förefaller det mig uppriktigt sagt, herr Segni, med tanke på omfattningen och svårigheten med de övriga frågorna som står på dagordningen för denna regeringskonferens, att det skulle vara mer lämpligt att, såsom gjorts tidigare för andra materiella felaktigheter i artiklarna i fördragen, komma fram till en rättelse av texten enligt förfarandet i Wienkonventionen om fördragsrätten, för att konkret och precist jämföra de olika språkliga versionerna av denna artikel. Men jag har mycket väl förstått att utöver den språkliga aspekten dolde er fråga en annan oro. I det sammanhanget nämnde jag min intention för er, i vilket fall som helst innan jag kan svara, och om regeringarna när det blir så dags instämmer, att objektivt se tydligare på det, på grundval av den studie jag skall inleda om situationen för alla öar i Europeiska gemenskapens olika medlemsländer.
Jag skulle nu i tur och ordning vilja ta upp de två betänkanden som lagts fram av José María Gil-Robles och Olivier Duhamel. När det gäller betänkandet om det närmare samarbetet vill jag erinra om, och Gil-Robles vet det mycket väl eftersom han tvingats kämpa, att det inte var självklart. Alldeles i början av förhandlingen fanns denna fråga inte på dagordningen. Vi kämpade, ni och vi, och jag tackar det portugisiska och franska ordförandeskapet för att de förstått att vi till de tre berömda left overs från Amsterdam borde lägga frågan om det närmare samarbetet. Jag noterar därför när det gäller formen och sakfrågan, och det är jag glad över, att Europeiska kommissionens och parlamentets ståndpunkter står nära varandra.
Efter denna regeringskonferens tror jag, ordförande Gil-Robles, att instrumentet med ett närmare samarbete får mer tydliga konturer och blir mer operativt, om jag får använda det ordet, jämfört med vad som för närvarande finns i Amsterdamfördraget. För kommissionen är fem beståndsdelar grundläggande för det närmare samarbetet. De måste, det sade ni själv, rymmas inom den institutionella ramen, med en lämplig roll för var och en av institutionerna: det är den första punkten. De måste vara öppna för alla och, såsom jag sade nyss, måste de vara ett instrument för associering, integration och definitivt inte ett instrument för utslagning: det är den andra punkten. Det krävs strikta villkor, men även genomförbara villkor: det är den tredje punkten. Det behövs garantier för dem som inte deltar eller ännu inte deltar i det närmare samarbetet: det är den fjärde punkten. Den femte punkten slutligen är att det närmare samarbetet inte får uppfattas, vilket ibland är fallet, som ett sätt att dölja ett dåligt avtal om den kvalificerade majoriteten. I mina ögon har dessa två frågor, även om de ibland är förbundna med varandra, i grunden ingenting med varandra att göra. Jag anser att det betänkande som i dag lagts fram för er, mina damer och herrar parlamentsledamöter, återger dessa fem beståndsdelar.
Det är viktigt att försäkra sig om att detta närmare samarbete stannar kvar inom unionens ram och respekterar institutionernas roll, bl.a. kommissionens och Europaparlamentets. Herr Gil-Robles! De flesta av delegationerna som deltar i förhandlingarna, som jag också deltar i, är överens om att i det framtida fördraget ge kommissionen och parlamentet en ökad roll när det gäller att genomföra det närmare samarbetet. Det är nu lämpligt att samarbeta för att försäkra oss om att denna avsikt eller denna inriktning verkligen omsätts i praktiken.
Jag är därför beredd att stödja begäran i betänkandet från José Maria Gil-Robles som syftar till att förstärka parlamentets roll och jag instämmer i vilket fall som helst i idén om att i den första pelaren ersätta rådfrågningen av Europaparlamentet med ett samtyckesförfarande. Däremot förblir den roll som för närvarande planeras av ordförandeskapet i de allra senaste förslagen om förfarandet för att inleda närmare samarbete inom ramen för kapitel 5 i Fördraget om Europeiska unionen, jag talar om GUSP, ur vår synvinkel otillräcklig i den nuvarande formen. Det är anledningen till att jag i går, när vi återupptog diskussionen om olika punkter, lade fram ett antal ändringsförslag som på ett användbart sätt kommer att precisera eller stärka våra institutioners roll och den plats de har enligt pelarna, inom ramen för inrättandet av det närmare samarbetet. Vi måste se till att den nödvändiga enhetligheten mellan åtgärderna inom de tre pelarna även närmar sig varandra och det är en uppgift som i första hand kommer att åläggas gemenskapens institutioner.
Herr talman, mina damer och herrar! Det närmare samarbetet kan inte, bör aldrig tillåta jag vet inte vilken sönderdelning av gemenskapens regelverk. Jag erinrar om att förfarandet kan vara enkelt, med kvalificerad majoritet och avskaffande av vetot, eftersom vi vill behålla strikta villkor. Strikta villkor såsom de för övrigt planeras i Amsterdamfördraget och som vi enligt vår uppfattning måste bibehålla kan motivera eller möjliggöra enkla förfaranden. Jag instämmer helt i parlamentets önskan om att de grundläggande principerna inte skall ändras, men ordförande Gil-Robles, jag har noterat en öppning från er sida för att mjuka upp vissa av villkoren, det är punkt 11 i er resolution, och jag vill i det hänseendet ge uttryck för en viss försiktighet.
Vi är avslutningsvis alla överens om att det närmare samarbetet inte skall bli - jag har sagt det och jag upprepar det - en karaktäristisk beståndsdel i unionen. Det skall förbli ett system som medlemsstaterna endast kan använda när alla andra möjligheter till framsteg på vägen mot integrationen med alla är uteslutna eller omöjliga. Man kan därför inte göra det närmare samarbetet till en universalmedicin för att dölja våra svagheter. För att vara mer exakt anser jag att det närmare samarbetet inte kan utformas som en alternativ lösning till omröstning med kvalificerad majoritet som i kommissionens ögon förblir och kommer att förbli huvudfrågan i denna förhandling.
Det var vad jag ville säga apropå betänkandet från Gil-Robles. Jag skulle vilja avsluta med att också nämna betänkandet som med stor lidelse lagts fram av Olivier Duhamel, och säga att betänkandet om det närmare samarbetet och det från Duhamel båda är i nivå med ryktet som utskottet för konstitutionella frågor har. Jag vill därför hedra utskottets ledamöter och dess ordförande Napolitano.
När det så gäller det andra betänkandet är vi mycket positiva till det, herr Duhamel. Det ger, anser vi, ett utmärkt utgångsläge för diskussionen om det konstitutionella arbetet som vi måste inleda så snart som möjligt efter Nice. Denna kommentar hindrar emellertid inte, tillåt mig att säga det redan från början, att vår skyldighet här och nu för att lyckas med regeringskonferensen är att koncentrera all vår energi och alla våra ansträngningar, och det behöver vi för vi är långt ifrån resultatet, på dagordningen för regeringskonferensen såsom den ser ut, bl.a. utvidgad till det närmare samarbetet.
Herr Duhamel! Ni kommer sannolikt att vara överens med mig om att om vi inte lyckas i Nice kommer det inte att finnas någon plats, åtminstone ingen trovärdighet, för en diskussion om framtiden för den europeiska integrationen, åtminstone inte inom den nuvarande ramen. Vi måste därför lyckas i Nice, öppna dörren mot utvidgningen, öppna dörren mot nya och framtida reformer, men framför allt över huvud taget öppna dörren och det är målsättningen med denna förhandling. Men vissa frågor ställs oundvikligen nu, såsom ni gör med stor kraft, och måste ställas i Nice, även om de inte är föremål för debatterna i regeringskonferensen.
Jag tror att vi i Nice skulle kunna avisera de kommande etapperna i diskussionen om flera frågor som är förbundna med varandra. Till att börja med frågan om att omorganisera fördragen. Jag tackar er för den positiva hänvisningen ni gjorde till det arbete vid institutet i Florens som vi hade beställt, på samma sätt som jag hänvisar till Moscovicis konstruktiva synsätt på det. Jag vill emellertid erinra om att vi hade beställt en rapport enligt gällande rätt, och att det naturligtvis är det arbete som överlämnats till oss, men att man, så snart man i 93 artiklar samlar ihop det som för närvarande är utspritt mellan flera hundra artiklar och flera fördrag, gärna kan arbeta med det utan att ändra gällande rätt - Såsom jag anser att jag gjorde vid institutet i Florens - men faktum kvarstår att den juridiska tolkningen av denna nya text naturligtvis blir annorlunda. Det är ett bra arbete som utgör en tillgänglig grund för den framtida omorganisationen av fördragen. Det är den första punkten.
Den andra punkten, den juridiska utformningen av stadgan om de grundläggande rättigheterna, är en fråga, vilket ordförandeskapet också sade, som verkligen riskerar att inte kunna lösas i Nice. Men vi anser, liksom många av er, att detta arbete inte kan stanna där och att vi, kanske i artikel 6, måste ge stadgan en juridisk kraft, jag kommer i vilket fall som helst att kämpa för det. Den tredje punkten slutligen, är ett eventuellt klargörande av avgränsningen av behörigheterna inom unionen.
Jag vet att Olivier Duhamels betänkande huvudsakligen ligger inom ett större perspektiv: nämligen en konstitutionalisering som skulle gå betydligt längre än den nuvarande institutionella ramen och som skulle genomföras på längre sikt. Men, herr parlamentsledamot, det förefaller mig nödvändigt att till att börja med klargöra den nuvarande juridiska och institutionella situationen, såsom ni också föreslår som första etapp i ert betänkande: " ett omarbetat fördrag" , säger ni, i punkt 9 i er resolution. Liksom ni, herr Duhamel, tror jag att vi måste förse Europeiska unionen med en grundläggande och enklare text. Det är en nödvändig och fullt möjlig uppgift. Det handlar inte om att ändra den institutionella ramen som inrättats av fördragen, det är definitivt inte fråga om att öka unionens befogenheter, utan att göra den europeiska konstruktionen mer begriplig. Det är faktiskt grundläggande för den europeiska demokratin, vårt första gemensamma existensberättigande som ni erinrade om, att medborgarna kan få tillgång till ett konstitutionellt fördrag, en text som, enligt Vaclav Havels önskan, alla barn i Europa kan lära sig i skolan utan större problem.
Det viktiga arbete som genomförts av Europeiska universitetsinstitutet i Florens på vår begäran, och som jag hänvisat till, visar att det är juridiskt möjligt att samla alla grundläggande beståndsdelar i en enda text som omfattar ett litet antal artiklar.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Utarbetandet av denna grundläggande text kan vara ett tillfälle att ge svar på andra frågor av konstitutionell art som kommer att ställas i Nice och som jag just tagit upp: stadgans juridiska art och klargörandet av befogenheter.
Ett omorganiserat fördrag som berikats med andra beståndsdelar av konstitutionell art, är det redan en konstitution eller skall vi spara detta uttryck, såsom ni själv rekommenderar, herr Duhamel, till en ny grundläggande text som skulle utarbetas enligt nya metoder? Ordet " konstitution" skrämmer mig inte, jag tror till och med att jag använt det här inför er, mina damer och herrar parlamentsledamöter, alldeles i början, när jag ännu inte officiellt var medlem av Europeiska kommissionen. Jag tog upp detta arbete med konstitutionalisering i samband med min utfrågning inför Europaparlamentet, den utfrågning som ägde rum innan jag installerades i kommissionen. Jag vill försäkra er om att jag personligen är tillgänglig, och mycket intresserad, herr Duhamel, minst lika mycket som ni, av att delta i detta arbete. Jag är också överens med er om att vi så långt som möjligt skall avlägsna oss, inom ramen för vårt arbete på denna punkt, från de referenser ni själv förkastade: de till vänster i form av Karl Marx, och de till höger, som ni sade, med Joseph de Maistre, även om jag, när det handlar om den sistnämnde, samtidigt som jag inte instämmer i mycket av det han skrivit, åtminstone vill erinra om att han var från Savoyen.
Jag skulle alltså vilja säga att jag liksom kommissionen står till förfogande för att arbeta i den riktning ni önskar, med respekt för etapperna i arbetet med konstitutionaliseringen. En sak är emellertid klar och måste förbli det, mina damer och herrar: ingen av de frågor vi tar upp kan vara en förutsättning för utvidgningen av Europeiska unionen mot länderna i Central- och Östeuropa, baltstaterna och Medelhavsområdet, vilka nu är kandidatländer.
Kommissionen uppmuntrar inte någon ny regeringskonferens före den första utvidgningen. Reformen av institutionerna som krävs för att möjliggöra utvidgningen måste ske nu och det skall inte finnas några left overs från Nice, åtminstone inte de left overs som finns kvar från Amsterdam. Efteråt kommer det inte längre att finnas några krav från vår sida.
Slutsatserna från Europeiska rådet i Nice skulle i den riktning ni rekommenderar kunna avisera ett mandat och en tidsplan för arbetet om frågorna av konstitutionell art. Jag anser återigen att alla diskussioner efter Nice skall vara öppna för alla, för medlemsstater och kandidatländer, i en lämplig form som vi måste fastställa och jag anser slutligen att kommissionen, som aktivt deltagit i arbetet med stadgan och som aktivt deltar, vilket är dess roll, i arbetet med de institutionella förhandlingarna, efter Nice också får tillföra sitt bidrag till den kollektiva diskussion som för övrigt har en uppenbar koppling till en annan diskussion som vi inlett om ledningen.
Min önskan, mina damer och herrar, är att kommissionen, tillsammans med övriga institutioner, stakar ut vägen. Kommissionen är beredd att göra det genom en rapport som upprättas efter Nice om frågorna med att klargöra befogenheterna och förenkla fördragen, som skulle kunna vara tillgänglig innan perioden för ratificering av fördraget från Nice är slut.
När det gäller det fortsatta arbetet vill jag säga att det betänkande ni lagt fram, herr Duhamel, innehåller många mycket intressanta idéer. Precis som ni blev kommissionen imponerad av kvaliteten och arbetsformen i konventet som utarbetat stadgan om de grundläggande rättigheterna och jag tror att denna metod bör följas upp och att vi skall ta lärdom av den.
Ni tar upp idén med en samtidig folkomröstning i samtliga medlemsstater. Också det är, enligt min uppfattning, en idé som har ett stort symboliskt och demokratiskt värde och jag tror att vi måste fördjupa den.
Herr Duhamel! Ni talade med stor lidelse. Det behövs i den här frågan, med tanke på motståndet och tvivlen. Det kommer att behövas mycket av det, liksom det behövs mycket nu för att lyckas med den institutionella reformen. Det kommer att behövas mycket av den varan för er och oss för att komma ännu längre. Jag vill tacka er för det gehör ni haft och den plats ni berett för denna konstitutionella debatt, och säga att det ger en extra dimension jämfört med alla komplexa frågor som vi arbetar med inom ramen för förhandlingen om den institutionella reformen, såsom den kvalificerade majoriteten och röstviktningen, vilka även fortsättningsvis är frågor som är svåra att förstå och som vi måste förklara för medborgarna.
Frågan om en eventuell konstitution, ett grundläggande fördrag, klargörandet av befogenheter och stadgan har alla en sak gemensamt: de har en politisk och demokratisk dimension, jag höll på att säga en medborgerlig dimension. De kommer därför att göra det möjligt att ge förhandlingarna i Nice, även om det handlar om att fördjupa dem efter Nice, denna medborgerliga dimension som unionen behöver. Jag anser sedan länge att det som den europeiska konstruktionen mest lider av är att den är en fråga bara för eliten, att den ibland bedrivs, visserligen med mod och envishet, men av eliten, i en viss form av hemlighetsmakeri gentemot medborgarna. Det värsta för denna konstruktion, inför framtiden, är tystnaden, för det är tystnaden som underhåller rädslan. Det är i denna tystnad som all demagogi och alla antieuropeiska kampanjer utvecklas. Vi måste bryta tystnaden, vi måste inleda medborgardebatten, och det är genom initiativ som ert, herr Duhamel, genom initiativ som kan tala till medborgarnas hjärta och förnuft, som vi kan bidra till att minska det demokratiska underskottet. Det var också anledningen till att jag ville tacka er, både när det gäller innehållet och formen, för det initiativ ni tagit.

Schwaiger
Herr talman, kära kolleger! Knappt två månader före Europeiska rådet i Nice ger Duhamels betänkande oss i Europaparlamentet tillfälle att än en gång förklara vår ståndpunkt beträffande Europeiska unionens vidare utveckling och därmed beakta nödvändigheten att under de närmaste åren inte bara bli i stånd att klara av utvidgningen, utan också visa våra medborgare på medellånga perspektiv för Europeiska unionen. Kommissionär Barnier, ni har just med all rätt påpekat detta. Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater röstar därför med stor majoritet ja till Olivier Duhamels utmärkta betänkande som koncentreras på väsentligheter.
Vi behöver i en första fas ett författningsuppdrag, som klart och förståeligt sammanfattar de befintliga grundvalarna för Europeiska unionens nuvarande fördrag. Den vidare utvecklingen av författningsavtal bör emellertid också förklara Europeiska unionens gemensamma värderingar, som inkluderar medborgarnas grundläggande rättigheter som fastslagits i stadgan om de grundläggande rättigheterna, samt förbättra rollen och arbetssättet för Europeiska unionens organ på ett sätt som går utöver Nice, och därigenom göra dem mer effektiva.
Det är också nödvändigt i denna europeiska författning att uppgiftsfördelningen mellan medlemsstaterna och Europeiska unionen klart fastslås och att dynamiken i den europeiska integrationen inkluderas på områden där ett gemensamt agerande är oavvisligt, exempelvis i utrikes- och säkerhetspolitiken. I detta sammanhang gäller det också att respektera och säkra de lägsta nivåerna för demokratin, det kommunala självstyret, i Europeiska unionens medlemsländer. Det får inte, så som det redan skett i flera direktiv, förekomma något samspel mellan de europeiska och nationella byråkratierna som inskränker och nonchalerar medborgarna i deras vilja att lokalt utforma sin politik. Vi föreslår därför att det kommunala självstyret förankras i en senare europeisk författning och ber er godkänna detta ändringsförslag.

Poos
Herr ordförande! Betänkandet från Gil-Robles Gil-Delgado, som jag skulle vilja koncentrera mig på, kommer vid rätt tillfälle för att fastställa Europaparlamentets ståndpunkt om den fjärde av de stora frågorna under den nuvarande regeringskonferensen. Det skisserar ramen inom vilken det närmare samarbetet bör utvecklas, och fastställer villkoren för det.
Denna ram borde vara en skyldighet både för de länder som vill delta och för dem som inte vill eller inte deltar från början. Det närmare samarbetet måste därför respektera principerna i fördragen och äga rum inom unionens unika institutionella ram. Å andra sidan får det inte utgöra ett hinder för utbytet eller åstadkomma en uppdelning av den gemensamma marknaden, ett avbrott i solidariteten och sammanhållningen mellan medlemsstaterna, eller såsom kommissionär Barnier sade, en sönderdelning av gemenskapens regelverk.
Inrättandet av ett närmare samarbete bör inte leda till att nya organ skapas utöver unionens institutioner. Genom att insistera på denna punkt förkastar det gemensamma memorandumet från de tre Beneluxländerna, liksom för övrigt betänkandet från Gil-Robles, idén med ett särskilt sekretariat eller en ledningsgrupp för det ena eller det andra initiativet till närmare samarbete.
Den öppna och genomblickbara karaktären måste garanteras i vilket fall som helst. Ingen medlemsstat kan förvägras möjligheten att ansluta sig när som helst till ett befintligt närmare samarbete. Detta är också en garanti för de framtida nya medlemsstaterna.
Vår föredragande gör rätt i att bestämt insistera på kravet att kommissionens initiativrätt och parlamentets deltagande, åtminstone enligt samrådsförfarandet, skall vara norm i allt närmare samarbete. Till att börja med har för övrigt, kära kolleger, ett närmare samarbete i de tre pelarna som mål att föra den europeiska integrationen framåt. Den skulle även kunna visa sig nödvändig för att lösa kvarstående blockeringar. Om däremot detta närmare samarbete resulterade i att den institutionella balansen rubbas, att kommissionen ställs vid sidan och att vi gör oss av med Europaparlamentets demokratiska kontroll, skulle den missa sin målsättning. Då vore det bättre att avstå från den.

Malmström
Herr talman! Den intresserade medborgare som vill veta hur EU styrs kastar sig knappast över Amsterdamfördraget som sänglektyr. Skulle hon till äventyrs ändå göra det, är det inte säkert att hon blir klokare. Inte ens den mycket engagerade europakännaren tar sig med lätthet igenom de fördrag som faktiskt reglerar en hel del av våra gemensamma förehavanden här i Europa.
Fördragen är svårtillgängliga, stundtals motsägelsefulla, svårlästa och föga inspirerande. Vackra och viktiga europeiska värderingar blandas i en salig röra med tekniska paragrafer. Så kan vi inte ha det! Om vi vill öka kunskapen och engagemanget i det europeiska projektet, är det ett minimikrav att det skall vara enkelt att ta reda på hur unionen styrs och varför. Så är inte fallet idag, vilket lyfts fram på ett utmärkt sätt i Duhamels betänkande.
Efter Nice-mötet, som vi alla hoppas blir framgångsrikt, är det viktigt att ta detta nästa steg för att skapa en mer demokratisk union. Det är dags att se över fördragen. För min grupp, ELDR, är det viktigt att de europeiska fördragen till att börja med görs mer medborgarvänliga. Det innebär att förenkla, flytta om, rensa bort. Det förslag som kom från universitetet i Florens visar på en väg som det är möjligt att utgå ifrån, men nästa steg är att skapa en riktig europeisk författning.
Europas medborgare behöver, är värda och vill enligt undersökningar ha en gemensam konstitution, som tydligt uttrycker EU:s värderingar och målsättningar, som förklarar makt- och ansvarsfördelningen mellan institutionerna, men också mellan institutionerna och medlemsländerna. Medborgarnas rättigheter bör regleras genom att slutsatserna från konventet inkorporeras. Detta är en spännande process. Den är förvisso inte enkel, men oerhört viktig. Givetvis måste medborgarna göras delaktiga i detta arbete, inte minst medborgarna i kandidatländerna, som förhoppningsvis om några år är medlemmar.
Arbetet får under inga omständigheter användas som ursäkt att försena utvidgningen. En författning är hela Europas angelägenhet. Arbetet med författningen bör innehålla en ambition att förenkla, men också att rensa bland EU:s arbetsuppgifter. Detta är nödvändigt för att EU skall kunna fungera i framtiden. Det behövs en tydligare kompetensfördelning och en tydligare subsidiaritetsprincip.
Av konventets arbete lärde vi oss en hel del. Det är en arbetsmetod som, med vissa förändringar, bör användas för att ge medborgarna en ännu viktigare plats i processen. En framtida europeisk författning får inte bli en skrivbordsprodukt från Bryssel.
Vaclav Havel sade i denna kammare, och kommissionär Barnier citerade honom nyss, att han önskade sig en europeisk författning, som kunde delas ut och förstås av varje elvaåring i Europa. Jag tycker att det är en mycket bra målsättning. Beslutet att påbörja arbetet måste fattas idag. Det var hoppfullt att höra att det franska ordförandeskapet var positivt till detta. Nu skall jag göra vad jag kan för att övertala mina landsmän att föra denna stafettpinne vidare under Sveriges ordförandeskap.

Voggenhuber
Herr talman! Insikten att människornas grundläggande rättigheterna inte är blott ett löfte, utan en oförytterlig rätt för varje person, som inte ges av politiken och staten, utan är erkänt, avlett från människornas värdighet och vetskapen att rättigheter bara är effektiva om de utgör gällande rätt, som parlamentet stiftat lagar om, och som garanteras av domstolar. Denna kunskap är den moderna demokratins innersta idé, och den utgör kärnpunkten för alla författningar i medlemsländerna.
Europeiska rådet skadar denna Europas grundläggande konsensus med sin vägran att ta upp stadgan om de europeiska grundläggande rättigheterna i fördragen, göra den rättsligt bindande och ge de medborgare vars rättigheter kränkts tillgång till EG-domstolen.
Grundläggande rättigheter är i huvudsak rättigheter till försvar gentemot staten. Är det då inte absurt om just stats- och regeringscheferna skall bestämma om de grundläggande rättigheterna för människorna i Europa? Vem kan då förvånas över om dessa regeringschefer vägrar att underkasta sig systemet med stadgans grundläggande rättigheter och göra dem rättsligt bindande? Rådets maktanspråk är det största problemet i den faktiska författningsprocessen, och det utgör roten till bristen på demokrati i unionen. Stats- och regeringscheferna vill i själva verket inte enbart vara de enda lagstiftarna i unionen, utan också dess regering. Vem kan fortfarande betvivla att de betraktar sig som de enda grundlagsstiftarna i unionen? I stor utsträckning utan parlament, utan medborgare och - om det går - även utan kommission. Det har i alla tider varit demokratins uppgift att tygla furstarnas makt. I dag måste vi fråga oss om vi vill ha ett furstarnas Europa eller en europeisk demokrati. Om vi vill ha en europeisk demokrati, då måste vi inleda en författningsprocess och lägga en grundsten till denna genom stadgan om de grundläggande rättigheterna.
(Applåder)

Kaufmann
Herr talman! Kollegan Duhamels betänkande, som debatteras i dag, anser jag vara ett mycket viktigt betänkande. När allt kommer omkring handlar det om den helt avgörande frågan hur den europeiska processen för ett enande skall utformas i fortsättningen. Det handlar om Europeiska unionens framtid. Som bekant finns det här mycket varierande uppfattningar i de olika medlemsstaterna, och i de olika krafterna i samhället. Även i min grupp har kollegerna olika uppfattning om detta. Denna mångfald åsikter anser jag vara absolut nödvändig, och jag betraktar den som berikande, ty om vi vill bygga upp vårt gemensamma europeiska hem måste vi alltid vara måna om att alla gärna skall bo där och att de också accepterar det som sitt hem.
Hur avlägset detta är för unionen, har de senaste Europavalen visat: lågt valdeltagande, fördomar, berättigad frustration i fråga om brister i demokratin och öppenheten, alltför mycket regelvansinne, byråkrati och oöversiktliga beslutsprocesser. Hittills har tyvärr ingenting ändrats i fråga om detta. Genomgripande förändringar är absolut nödvändiga. Vårt parlament, som unionens enda demokratiskt legitimerade institution, har här ett stort ansvar för att gå i spetsen. Just därför välkomnar jag föreliggande betänkande. En förenkling och omorganisation av fördragen är absolut nödvändig. Vi behöver en läsbar text i fördragen, som framför allt är förståelig för medborgarna. Vi behöver inleda en författningsprocess. Startskottet till denna måste ges av toppmötet i Nice, nämligen genom att man utfärdar ett motsvarande mandat, ett förfarande och en tidtabell. Men, herr talman, beträffande en fråga är jag mer än skeptisk: Jag anser för det första inte att det är realistiskt att den författning som krävs i betänkandet skall beslutas redan före nästa val 2004, och för det andra bör den inte heller beslutas då. Det får nämligen inte vara så att bara de femton medlemsstaterna diskuterar och beslutar om en författning, när vi ju alla vet att vi i slutet av detta årtionde kommer att ha ett Europa med 27 medlemsländer!
För mig är det tre saker som inte kan avvaras: För det första en verkligt bred allmän debatt i alla medlemsstater. För det andra ett direkt och fullständigt inkluderande av kandidatländerna. För det tredje anser jag att en författning bara kan legitimeras genom en folkomröstning i hela unionen, ty i själva verket handlar det om något sådant som att medborgarna skall grunda en ny union. På annat sätt, tror jag, kommer det inte att gå att åstadkomma ett medborgarnas Europa.

Berthu
Herr talman! I Duhamels betänkande som jag skall tala om här tas den gamla idén från Europaparlamentet på nytt upp om att ge Europa en konstitution. Den huvudsakliga målsättningen, som inte tydligt framgår av resolutionen, skulle vara att i Europa även för de grundläggande texterna upprätta förfaranden för kollektiva beslut av majoritetstyp, som alltså är fullständigt annorlunda jämfört med de enhälliga omröstningarna i rådet, eller ratificeringen av medlemsstaterna som i dag används för ändringar av fördragen.
Dessa kollektiva förfaranden skulle definitivt inrätta en överstatlig makt i Europa. Vi måste väl ändå först av allt fråga oss vilka önskemål som våra folk har för morgondagens Europa. Den önskan är mycket tydlig och har återigen bekräftats på ett kristallklart sätt av danskarna i samband med deras folkomröstning. Medborgarna fäster den allra största legitimitet vid den nationella ramen. Det är inom denna ram som de vill att de viktigaste besluten skall fattas. Av detta måste vi dra slutsatsen att det europeiska samarbetet, om det skall fortsätta att vara demokratiskt och nära folken, måste bygga på nationernas första realitet. Tyvärr skulle den slutliga målsättningen för en europeisk konstitution vara exakt det motsatta och vi kan självfallet inte godkänna den.
Det är anledningen till att vi låtit lägga till en reservation i betänkandet från Europaparlamentet och vi har lämnat in en rad ändringsförslag som är mer än ändringsförslag för övrigt, eftersom de, om de antas, skulle kasta om meningen i resolutionen. Europa behöver en stadga som erkänner de nationella demokratiernas överlägsenhet, och inte en konstitution som skulle göra Europa till en superstat.
(Applåder)

Martinez
Herr talman, herr kommissionär! Vi har verkliga problem i Europa: fattigdom, arbetslöshet, beskattning, osäkerhet, och i stället för att behandla dem, vad föreslår man? En konstitution! Det är redan det underligt, men vad kommer denna konstitution att medföra? När det gäller formen? Snack! När det gäller innehållet? Mygel! När det gäller resultatet? Fusk!
Snack när det gäller formen, det är exempelvis punkt 11 i betänkandet från Duhamel, en konstitution - jag citerar - " en återgång bakåt" . Men en återgång är alltid bakåt! I punkt 20 talas om en konstitution för att - jag citerar - " tillsammans och samtidigt diskutera" . Men om det är tillsammans är det nödvändigtvis samtidigt. Punkt 8: konstitutionen skall behandla - jag citerar - " frågor som lämnats öppna" . Men det är fönster man lämnar öppna, eventuellt svar, men inte frågor. Enligt punkt 4 behövs en konstitution för den som finns i fördragen är oläslig och osynlig. Men om den är oläslig betyder det att man försökt att läsa den, och då är den alltså inte osynlig, etc.
Det som slutligen är allvarligt i betänkandet från Olivier Tautologi är att man där föreslår en myglande konstitution. Man myglar till att börja med för folken som en slags konstitutionell Dutroux genom att röra deras jämlikhet. I det utbyggda europeiska huset kommer det faktiskt att finnas folk som sitter vid det militära, monetära, eventuellt beskattningsmässiga bordet och sedan de övriga folken som står vid sidan om. I ett Europa à la carte finns det alltså folk som äter från menyn, Det är anledningen till att det närmare samarbetet är detsamma som den närmare utslagningen. Och eftersom folken inte kan stå ut med detta angrepp mot sin jämlikhet myglar man med demokratin.
I punkt 8 i den konstitutionella resolutionen erkänner man att Europas konstitution bör antas, jag citerar " utan risk för blockering" och såsom sägs i punkt 7 i Duhamels betänkande: " utan folkomröstningens bevis" , det är alltså utan demokrati. Och det är här som myglet övergår i fusk. Regeln om enhällighet med sanktionen med veto, om det behövs, är det sista låset för att skydda de små och suveräniteten. Men i brist på att faktiskt avskaffa området med enhällighet, kringgår man det med det närmare samarbetet som fuskar med suveräniteten. Och allt detta skall göras till förmån för vem? De arbetslösa? Pensionärer med 700 euro i månaden? Gatubarnen? Små palestinier i det europeiska samhället? Nej allt detta skall göras till förmån för brahmanerna, för den kast som här heter Olivier, Pierre, Dany, för fädernas söner, för oligarkin. Det är därför människorna föredrar Zidane eller Schumacher eftersom de med Zidane åtminstone har drömmen att ta sig ut från den sociala Västbanken, medan med Prodi alla morgnar, alla nätter och alla dagar är grå.

Hager
Herr talman! Förmodligen för att närma det hela till medborgarna har man redan kommit med många namn på instrumentet för det närmare samarbetet. Men det är inte beteckningen utan den konkreta utformningen som kommer att avgöra om det blir till nytta för Europeiska unionen. Betänkandet från utskottet för konstitutionella frågor förklarar visserligen att en differentiering bara kan betraktas som nyttig om den är utformad som ett förfarande med undantagskaraktär. Jag har dock fått det intrycket att betänkandet tendentiöst syftar åt annat håll. Av rättsteoretiska men även pragmatiska orsaker har jag alltid avvisat varje form av differentierad integration, när den ändå skulle innebära att en majoritet av medlemsstater bestämmer politikens inriktning, och de som tillträder senare förmenas varje medbeslutande. Jag kan mycket väl erinra mig hur man före Amsterdam diskuterade flexibiliteten i flera veckor i det dåvarande utskottet för institutionella frågor. Argumentet mot detta och varningen för ett Europa med flera hastigheter kommer jag fortfarande ihåg. Vad som skulle ha ändrats sedan dess i denna fråga, har hittills inte någon kunnat förklara för mig.

Hatzidakis
Herr talman! Jag skall tala om öarna. När regeringskonferensen i Amsterdam i artikel 158 om ekonomisk och social sammanhållning särskilt nämnde öregionerna, genom att tillfoga ordet öar som en speciell kategori bland de områden som särskilt uppmärksammas inom ramen för sammanhållningspolitiken, ansåg vi här i Europaparlamentet, som gått i spetsen för denna utveckling, att det innebar början på en ny period för öregionerna. Vi stärktes i vår övertygelse genom antagandet av förklaring 30 i det nya Amsterdamfördraget. Enligt denna förklaring erkänner regeringskonferensen att öregionerna har andra problem, som just beror på att det är fråga om öar, problem som är bestående och därför hindrar dessa regioners ekonomiska och sociala utveckling. Förklaringen tillägger att regeringskonferensen är medveten om att man i gemenskapslagstiftningen måste ta hänsyn till dessa problem.
Våra förhoppningar har tyvärr visat sig ogrundade, och det därför att det är bl.a. öarna som får betala för de olika översättningarna av denna punkt. Enligt den första versionen omfattas alla öar av denna formulering, men enligt den andra versionen omfattas bara de öar som har problem. Det är uppenbart att den andra versionen inte är riktig och det beror, för det första, på att de ekonomiskt eftersatta områdena under alla omständigheter täcks av strukturfonderna och, för det andra, på att vi inte skulle ha någon anledning att anta förklaring 30, om det var denna tolkning som gällde.
Herr talman! Som ordförande för utskottet för regionalpolitik, transport och turism skulle jag vilja påminna om att Europaparlamentet sedan länge påpekat öregionernas ständiga underläge, som beror på deras isolering. Kommissionär Barnier besökte Kreta under förra helgen, och jag vill gratulera honom till hans ställningstagande. Vid sitt besök på Kreta fick han se hur fartygen satt fast i hamnarna. De har nu suttit fast i fem dagar och varorna kan inte transporteras. Kostnaden för transporter från en ö till fastlandet är tre gånger så stor som kostnaden för transporter till lands. Jordbrukarna är ofta tvingade att odla en viss gröda, och när denna gröda inte går bra, blir de ruinerade. Ett kilo olja, en basvara på de grekiska öarna, kostar mindre är ett paket cigarretter. Och vi får inte glömma att dessa människor ibland dör på de små öarna, när väderleksförhållandena omöjliggör transport till sjukhus. Vi måste alltså gå vidare i denna riktning.

Carnero González
Herr talman! Oberoende av de slutliga avtalen - som vi önskar skulle vara av betydelse, men som vi befarar kommer att bli minimala - har den kritik som tidigare framförts av parlamentet beträffande den aktuella regeringskonferensen visat sig vara berättigad.
För det första angående metoden, ett för allmänheten uttömt förfarande som faktiskt åsidosätter unionens övriga institutioner och där regeringarna blivit offer för sin egen labyrint.
För det andra angående en otillräcklig dagordning där särskilt viktiga frågor för unionens framtid som ligger i medborgarnas intresse har utelämnats.
Trots detta är det åtminstone en mycket viktig fråga som slutligen har tagits med på dagordningen, nämligen frågan om ett närmare samarbete, som måste ses som en sporre att fortsätta framåt och inte skapa splittring eller inrätta styrgrupper. På det området bör vi begära att man går så långt som möjligt under samstämmiga former - så som anges i Gil-Robles Gil-Delgados utmärkta betänkande - genom att betrakta det närmare samarbetet som en sista resurs som är tänkbar på alla områden där inte beslut med kvalificerad majoritet fattas, även beträffande fiskeriutskottet och försvaret, att bevarandet av de institutionella ramarna garanteras, att en tillräckligt stor kritisk massa av länder deltar och givetvis att samarbetet ständigt sker under öppna former.
Det kommer att innebära att den europeiska uppbyggnaden stimuleras även efter regeringskonferensen och säkert till och med trots denna regeringskonferens. För att uppnå det målet måste Europeiska rådet i Nice uppmanas att öppna nya banbrytande perspektiv, som kan sätta fart på det politiska samförståndet och medborgarnas stöd. Jag syftar på en konstituerande process av Europeiska unionen som utgör en ny etapp - precis som föreslås i Duhamels betänkande - först genom en förenkling av fördragen och sedan genom ett nytt politiskt agerande som skapar ett system som sätter stopp för unionens demokratiska underskott, ett styrande system i enlighet med det vi använder för att sköta våra nationella angelägenheter, till att börja med maktfördelningen och rättsstatens övriga principer.
Det behövs en författning för Europeiska unionen och denna författning måste börja med att inbegripa stadgan för de grundläggande rättigheterna i det nya fördraget, redan i samband med Nice.

Onesta
Herr talman! Jag skall koncentrera mina stackars små sextio sekunder på betänkandet från Olivier Duhamel, som är ett bra betänkande, eftersom man där vågar säga saker tydligt, och föredragandens lyriska uttalanden övertygade oss definitivt nyss.
Ja, den mellanstatliga metoden, där blockeringar läggs till blockeringar, är på gränsen till konkurs och det är inte det fördrag som säljs ut med rabatt i Nice som kommer att bevisa motsatsen. Ja, det ligger i det högre intresset för vår kontinentala demokrati att få en ny text som grund, en begriplig och effektiv konstitution. Och ja, utarbetandet av denna grundläggande lag måste styras av de mest direkta företrädarna för våra medborgare, vårt Europaparlament, och godkännas slutligen direkt av medborgarna själva.
Men vad skulle hända om arbetet i konventet som beskrivs i Duhamels betänkande skulle köra fast under längre tid och denna konstitution, som är efterlängtad av så många människor, från Fischer till Chirac, inte tillkännages före 2004? I det fallet måste vi, vilket också sägs i ändringsförslag 37 från min grupp, vända oss till det suveräna folket för att fatta beslut och tydligt ge ett konstituerande mandat till Europaparlamentet som väljs 2004.

Musumeci
Herr talman, ärade kolleger! Det problem som lyfts fram i utskottet för konstitutionella frågor av Segni och som gäller status för de öregioner som ingår i Europeiska unionen, väcker på nytt en omstridd och gammal fråga till liv som självklart inte kan begränsas till enbart sina rent språkliga aspekter. Problemet är politiskt och det är i det sammanhanget det äntligen skall tas upp och lösas. Jag frågar mig hur konventet kan hoppas att vi skall uppnå ekonomisk och social sammanhållning om vi, efter flera år, fortfarande inte har lyckats eliminera osäkerheten när det gäller hur öregionerna behandlas, på grund av motsägelserna mellan artikel 158 i fördraget och förklaring 30 om öregionerna, som bilagts Amsterdamfördraget. Kan vi inte äntligen lämna de löjliga resonemang bakom oss som förutsätter missgynnade och gynnade öar enbart utifrån avståndet från fastlandet? Själv företräder jag den valkrets som omfattar de båda största öarna i Medelhavet - Sicilien och Sardinien - och utan att fara med osanning kan jag säga att båda två är allvarligt missgynnade just på grund av sin ökaraktär.
Låt mig avsluta med en uppmaning till Europaparlamentet att agera så att regeringskonferensen ger tillbaka öarna deras rätt till tillväxt och utveckling.

Beazley
Herr talman! Vi har hört att man har gjort framsteg i Biarritz om ökat samarbete. Jag gratulerar föredraganden, Gil-Robles, till ett tydligt och överskådligt betänkande där parlamentets ståndpunkt fastslås. Mina brittiska, konservativa kolleger stöder utvecklingen mot en större flexibilitet. Vi reserverar oss mot slopandet av vetorätten och det gradvisa borttagandet av pelarstrukturen, så vi är tvungna att lägga ner vår röst.
Herr minister, det har dokumenterats att kort före bolsjevikrevolutionen - en händelse som skulle få sådana fruktansvärda konsekvenser i hela världen - höll den ryska, ortodoxa kyrkan på att föra komplicerade diskussioner om utformningen av kyrkoskrudar under fastan. Detta är en apokryfisk historia för att illustrera faran med att fastna i detaljer i tekniska frågor till den grad att man skymmer de stora utmaningar som måste tas itu med. Jag hoppas att Nicefördraget antas och ses som en framgång och att närmare samarbete ingår som ett välkommen utveckling mot flexibilitet. Men skall det vara tillräckligt för att garantera att utvidgningen äger rum inom den planerade tidtabellen?
Herr Moscovici! Kommer Nicefördraget verkligen att mottas med acklamation i Warszawa, i Prag, i Budapest, i Tallin och i Ljubljana? Om inte, skulle det inte bli en verklig seger utan ännu en missad möjlighet. Jag hoppas att det franska ordförandeskapet hittar ett mer effektivt sätt, mer fantasifullt, för att garantera kandidatländerna och allmänheten i hela Europa att vi inte bara tar hand om de viktiga tekniska frågorna utan framför allt det politiska kravet att göra vår kontinent stabil genom en bestämd och garanterad utvidgning av vår Europeiska union.

Katiforis
Utvidgningen, herr talman, ställer oss på ett brutalt sätt inför frågan om vi skall gå vidare mot en enbart ekonomisk union eller om vi skall fortsätta våra ansträngningar att skapa en politisk union. Enligt min uppfattning kan Europas enhet inte vara något annat än en politisk enhet. Enbart ett enhetligt ekonomiskt område, låt vara med en gemensam valuta, kan inte ersätta den politiska unionen. Vi kan inte begränsa våra ambitioner på detta sätt, för det kommer att bli inledningen till en upplösning också av den ekonomiska unionen.
Den bästa lösningen vore naturligtvis, om vi i Nice kunde komma fram till former för hur man fattar enhetliga, gemensamma beslut med lämpliga majoriteter, som gäller både stater och folkmängd, beslutsformer som blir bindande för oss alla. Sådana beslutsregler finns inte eller finns inte i tillräcklig utsträckning. Även om man godtar det franska ordförandeskapets krav på kvalificerade majoriteter, är det stora områden för politiskt samarbete som alltjämt hamnar utanför. Det är nödvändigt att tillämpa det närmare samarbetet som en lösning, men denna lösning är inte alls idealisk, utan en praktisk nödlösning. Det är en vital nödvändighet. Vi måste underlätta för alla medlemsstater, som har beredskap och förmåga att gå vidare, och hindra alla medlemsstater, som inte är beredda att gå vidare. Å andra sidan finns det en risk för att det närmare samarbetet från ett annat håll kommer att upplösa Europas enhet och leda oss till en hel mosaik av olika samarbetsformer mellan regeringar. Det är alltså nödvändigt att samarbetsformerna erbjuder alla de garantier som föredraganden föreslagit och är öppna för alla, med respekt för fördragens anda och i överensstämmelse med gemenskapens regelverk.
I dessa frågor är parlamentets kontroll nödvändig, men jag delar rådsordförandens uppfattning att kontrollen inte får innebära ett nytt veto. Även om vi står fast vid att parlamentet skall utöva en förebyggande kontroll, anser vi att vår kontroll bör gälla lagligheten och aldrig olika politiska syften. Härutöver bör medlemsstaterna ha rätt att fritt ta initiativ, och framför allt får deras initiativ inte underordnas initiativ från kommissionen, för det skulle innebära att medlemsstaternas initiativrätt försvann.

Frassoni
Herr talman! Två korta påpekanden rörande de betänkanden som i dag står på föredragningslistan. När det gäller betänkandet från Gil-Robles kan jag bara säga att det är ett exempel på ett gott arbete i vårt utskott och att vår grupp, med stor majoritet, stöder betänkandet. När det gäller Duhamels betänkande, som efter ett långvarigt arbete har lagts fram med ett viktigt och intressant innehåll, så måste jag understryka två ändringsförslag som vår grupp har lagt fram.
Det första ändringsförslaget avser hur länge konventet skall arbeta. Vi anser att den nya konstitutionen redan bör vara klar att träda i kraft i samband med nästa val till Europaparlamentet. Två års arbete borde vara mer än väl tillräckligt och vi hoppas att majoriteten i parlamentet skall stödja vårt ändringsförslag 37.
Den andra frågan gäller i stället skillnaden mellan den första och den andra fasen. Vi anser att det inte så mycket är en förenkling och konsolidering av fördraget som är av avgörande betydelse, utan en omvandling till en konstitution som är kortfattad och intressant att läsa för alla europeiska medborgare. Jag tror med andra ord att denna uppdelning i en första och en andra fas blir tämligen omöjlig att förverkliga.
Men låt mig avsluta med att tacka de båda föredragandena för det arbete de utfört och lova att min grupp kommer att ge sitt stöd.

Bayrou
Herr talman! Vi befinner oss vid ett mycket viktigt tillfälle, för det första för att betänkandet från Gil-Robles, som jag bara skall tala om i en mening, gör det möjligt att identifiera och stödja möjligheterna till närmare samarbete och driva bort riskerna, och ur den synvinkeln är det ett mycket bra arbete.
Det är emellertid huvudsakligen om Duhamels betänkande som jag skulle vilja tala för att betona i vilken utsträckning idén med en konstitution gjort framsteg, även i denna kammare. Alla som uttalar sig, eller nästan alla, gör det för att stödja denna idé och det är redan för oss en mycket stor seger. Alla som kämpar, som slåss för idén med en konstitution, varför gör de det?
De gör det för att Europa skall bli en demokrati, dvs. att alla beslut som i dag är fångna i en s.k. mellanstatlig debatt, debatter i korridorer och bland diplomater, att alla de beslut som fattas i dunkel och dimma skall bli en fråga för medborgarna, för allmänheten, för den europeiska opinionen. För oss är det naturligtvis den mening som konstitutionen får utöver den positiva med att klargöra fördragen.
Tack vare Duhamels betänkande har vi äntligen ett trovärdigt scenario. Även om dessa två etapper inte är idealiska ser man vart vi är på väg.
Den sista punkten, när vi verkligen måste redigera konstitutionen, kommer nyckelpunkten att vara att veta varifrån den europeiska legitimiteten och myndigheten kommer, och enligt vår uppfattning är det från folken, medborgarna och deras företrädare, Europaparlamentet och kanske de nationella parlamenten som denna legitimitet bör komma. Demokrati, det är folkens makt.

Soares
Herr talman! Jag skulle kort vilja säga att Duhamels betänkande, enligt min mening, verkligen är ett utmärkt dokument, som innebär betydande steg framåt. Jag önskar att det gick ännu längre och direkt diskuterade en konstitution och inte bara ett ramfördrag, ett slags gemensamt fördrag, ett fördragens fördrag, men med förklaringen om de grundläggande rättigheterna inkluderad. Jag medger dock att de politiska förutsättningarna inte har funnits för att gå längre, och därför godkänner jag utan reservationer Duhamels betänkande som vi nu debatterar.
Det finns emellertid en punkt jag skulle vilja understryka: Jag tycker inte att det är korrekt att kräva eller att arbeta för kravet på en obligatorisk folkomröstning i alla medlemsstater för att godkänna de föreslagna ändringsförslagen. I Portugal genomförde vi till exempel inte någon folkomröstning för att godkänna anslutningen till Europeiska gemenskapen, eller för att godkänna Maastrichtfördraget, allt detta godkändes i parlamentet enligt den faktiska representativa demokratin. Jag kan inte se att vi måste tvinga våra medlemsstater, oberoende av deras traditioner med ja- eller nej-omröstningar, att genomföra en folkomröstning. Detta är den enda reservation jag har. Jag vill i alla fall ge mina varma gratulationer till föredraganden Olivier Duhamel för det utmärkta arbete han har genomfört.

Rack
Herr talman! Vart skall resan gå i det gemensamma Europa och med det gemensamma Europa? Denna centrala fråga för de närmaste årtiondena bidrar vi till med dagens diskussioner. Behöver vi överhuvud taget en författning för Europa? Hur gemensamt skall vissa viktiga ansvarsområden tillgodoses, som hittills inte ingått i gemenskapen? För dessa båda frågor ger de utmärkta betänkandena från våra kolleger Duhamel och Gil-Robles Gil-Delgado god vägledning: bättre läsbarhet och begriplighet i fördragen, en konstitutionell grundstomme, grundläggande rättigheter, avgränsning av behörigheterna, rättsstat, demokrati och maktfördelning; ingen superstat i Europa, en ny metod för att vidareutveckla fördragen. För alla dessa frågor ger Duhamel viktig vägledning i sitt betänkande.
Liknande gäller också för kollegan Gil-Robles Gil-Delgados betänkande. Ett närmare samarbete för att undvika att man fjättras av nationella veton. Samtidigt måste vi se till att metoden förblir europeisk även i fråga om det närmare samarbetet, och se till att ett närmare samarbete inte lämnar någon utanför, utan på lång sikt för samman alla parter.
Några frågor lämnas öppna i båda betänkandena, eller också är svaren som ges av preliminärt slag. Vill vi verkligen ha direkta folkomröstningar i centrala europeiska frågor? Vi är för ett försiktigt " ja" . Men denna diskussion måste fördjupas. Vill vi verkligen låta en tredjedel av medlemsstaterna rusa framåt? Behöver vi inte minst hälften? Vi föredrar möjligheten att ha så många som möjligt på den gemensamma europeiska färden i den gemensamma båten. Vi måste i framtiden bemöda oss om att detta faktiskt också blir fallet. Ett närmare samarbete mellan några få kan inte ligga i Europas gemensamma intresse.
(Applåder)

Medina Ortega
Herr talman! Den fråga från utskottet för konstitutionella frågor som ställdes av Napolitano, gäller ett högst konkret ämne och jag anser att svaret från kommissionär Barnier och rådets tjänstgörande ordförande Moscovici är mycket tydligt. Det vill säga, det förekommer ett fel i den italienska versionen av texten som bottnar i en felöversättning. Det innebär att bestämningen " mindre utvecklade" används för såväl öregioner som övriga regioner och enligt Barniers förslag bör den italienska texten i fördraget ändras i enlighet med bestämmelserna i Wienkonventionen.
Å andra sidan anser jag att vi bör glädjas åt den information som vi just har fått av Barnier som föreslår en studie av de speciella problemen i öregionerna, i enlighet med artikel 158 och förklaring nr 30, i bilagan till Amsterdamfördraget.
Jag anser att det borde vara tillräckligt för att lösa det problem som tas upp i frågan från utskottet för konstitutionella frågor.

Inglewood
Herr talman! Europeiska unionens bedrift har varit att föra in en alleuropeisk, nationsöverskridande rättslig ordning mellan nationell och internationell lag grundad på de fördrag vilken, som EG-domstolen påpekat, har vissa utmärkande drag av en konstitution. Ingen skulle hålla upp fördragens nuvarande struktur som en förebild och det måste vara av intresse för politiker, administratörer, affärsmän och medborgare att förenkla deras struktur. Förslagen i betänkandet Duhamel som gör detta måste välkomnas.
Den andra delen av detta betänkande är mer ambitiös och därför omtvistad genom att ifrågasätta mekanismerna bakom det sätt som fördragen - och därav quasi-konstitutionen - har förändrats. Det är sant att för en engelsk, vanlig advokat är detta okänd mark. Men för dem i Förenta staterna, Canada eller Australien är detta mycket mer förtrogen mark. Det är en viktig fråga som kräver seriös uppmärksamhet. Jag säger till mina egna landsmän att man får inte tappa bort frågan. Medan jag är långt ifrån övertygad om flera av de detaljerade förslagen i betänkandet, välkomnar jag nästan den debatt som det öppnar, eftersom det lyfter fram viktiga frågor som kräver genomtänkta, avvägda och objektiva svar.

Dimitrakopoulos
Som sista talare skulle jag vilja gratulera både Duhamel till hans utomordentliga arbete och Gil-Robles till hans eget arbete. Vi har fört en mycket väsentlig debatt om två frågor som, även om de är olika, möts på en viss punkt. Båda betänkandena gäller i själva verket frågan om hur det europeiska enandet skall fortsätta, hur den rättsliga ramen skall vidareutvecklas men också hur visionen av Europa skall utformas.
Gil-Robles förslag om det närmare samarbetet är alla positiva. Samtidigt har även Duhamel lagt fram väsentliga förslag om den nödvändiga europeiska konstitutionen. Jag riktar mig till rådets ordförande, minister Moscovici. Europaparlamentet har framlagt viktiga förslag. Vad som nu återstår är att man vid toppmötet i Nice måste finna den nödvändiga politiska viljeinriktningen. På så sätt kan dessa förslag, i kombination med andra, tidigare framlagda förslag, genom Nicefördraget utmynna i en väl genomtänkt helhetslösning, en institutionell ram som möjliggör ett korrekt fullföljande av den europeiska integrationen men som också ger Europeiska unionen möjligheter att på ett positivt och fullödigt sätt ta emot nya medlemsländer.

Talmannen
Jag har mottagit ett resolutionsförslag i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen om betänkandena av Duhamel och Gil-Robles Gil-Delgado kommer att äga rum inom kort.
Omröstningen om resolutionen om de muntliga frågorna om öars ställning äger rum på onsdag.

OMRÖSTNING
Förslag till rådets beslut för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om att på Europeiska gemenskapens vägnar ingå 1998 års protokoll till 1979 års konvention om långväga gränsöverskridande luftföroreningar om tungmetaller [KOM(2000) 177 - C5-0358/2000 - 2000/0082(CNS)]

(Förfarande utan betänkande)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.) 
 Andrabehandlingsrekommendation (A5-0268/2000) av Trakatellis för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 93/42/EEG när det gäller medicintekniska produkter som innehåller stabila derivat av blod eller plasma från människa (13561/1/1999 - C5-0331/2000 - 1995/0013 B(COD))
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)

 
Betänkande (A5-0228/2000) av Souchet för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om ändring av rådets förordning nr 3448/93 om systemet för handeln med vissa varor som framställs genom bearbetning av jordbruksprodukter (KOM(1999) 717 - C5-0095/2000 - 1999/0284(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
 Betänkande (A5-0304/2000) av MacCormick för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om upphävande av José Pacheco Pereiras parlamentariska immunitet
(Parlamentet antog beslutet.)

 
Betänkande (A5-0294/2000) av Eriksson för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om förslaget till rådets beslut om ett stödprogram avseende gemenskapens ramstrategi för jämställdhet (2001-2005) (KOM(2000) 335 - C5-0386/2000 - 2000/0143(CNS))
Eriksson (GUE/NGL), föredragande. Herr talman! Enligt artikel 69.2 begär jag att behandlingen av detta ärende nu avbryts och att det återförvisas till utskottet. Vi har nu fått ett klart ställningstagande från parlamentet, men efter gårdagens debatt är det oklart vad de andra institutionerna vill. Jag vill alltså insistera på återförvisning till utskottet.

Theorin
. Herr talman! Det kan vara på sin plats att jag som utskottets ordförande säger att vi har gjort vårt bästa för att uppfylla såväl rådets som kommissionens önskan att snabbt få igenom detta förslag. Vi har arbetat med lite för hög hastighet. Tyvärr fick vi under debatten i går inte klarhet i de frågor som skulle behöva klarläggas av rådet och kommissionen. Därför vill vi ha ärendet återförvisat till oss. Vi är beredda att se till att det kan gå till omröstning under sammanträdesperioden i november, för att det på så vis också skall kunna antas under det franska ordförandeskapet. Jag stöder alltså från utskottets sida Erikssons förslag.
(Parlamentet beslutade om återförvisning till utskottet.) 
 
Betänkande (A5-0277/2000) av Sartori för utskottet för ekonomi och valutafrågor om rapporten från kommissionen till rådet och Europaparlamentet: Granskning av det gemensamma systemet för medelfristigt ekonomiskt stöd till medlemsstaters betalningsbalans - rådets förordning (EEG) nr 1969/88 (KOM(1999) 628 - C5-0307/2000 - 2000/0807(CNS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
 
Betänkande (A5-0195/2000) av Klaß för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 68/193/EEG om saluföring av vegetativt förökningsmaterial av vinstockar (KOM(2000) 59 - C5-0090/2000 - 2000/0036(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
 
Betänkande (A5-0290/2000) av Riis-Jørgensen för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens XXIX:e rapport om konkurrenspolitiken - 1999(SEK(2000) 720 C5-0302/2000 - 2000/2153(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
 
Betänkande (A5-0281/2000) av Evans för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens åttonde undersökning av statligt stöd i Europeiska unionen (KOM(2000) 205 - C5-0430/2000 - 2000/2211(COS))
Ändringsförslag 3:

Sterckx
Herr talman! Resultatet av omröstningen om ändringsförslag 3 var 72 för, 56 emot. Eftersom kollegan sade att hon skulle rösta emot, förfaller det ändringsförslaget.

Talmannen
Det ändrar inte resultatet. På den punkten är jag tydlig.

Evans, Jonathan
Herr talman! Jag försökte få ert klargörande av arbetsordningen för de omständigheter som just togs upp. Om en maskin inte fungerar, är det då så att man helt bortser från en röst? Om det är så, anser jag att det är en fråga som kan kräva en ny ändring av denna kammares arbetsordning. Det är helt uppenbart så att kammarens avsikt genom lika röstetal var att inte genomföra den speciella åtgärden.

Talmannen
Reglerna, kollega föredragande, är som följer, att talmannen avgör om omröstningen är giltig, ja eller nej. Naturligtvis hoppas alltid talmannen att alla apparater fungerar. Om en apparat inte fungerar påverkar det inte talmannens slutsats att denna omröstning har utförts på ett giltigt sätt, och denna slutsats ändrar jag naturligtvis inte. Sådana är reglerna. Vi kommer inte heller att ändra arbetsordningen. Så ligger det till. Vi skall inte ha någon debatt om detta. Reglerna, kolleger, är glasklara.

Howitt
Herr talman! Jag vet att ni hoppas att alla röstmaskinerna fungerade. Jag tror tyvärr att min inte gjorde det så det gjorde majoritetsrösten till " två" , inte " en" .

Talmannen
Det blir för invecklat, herr Howitt. Det tar jag inte hänsyn till.
(Parlamentet antog resolutionen.)
  

Atkins
Herr talman! Jag är ledsen att på nytt behöva ta upp en ordningsfråga, men jag gör det för att bestrida det beslut ni fattade tidigare, inte i samband med debatten men om denna kammares arbetsordning. Om röstetalet är lika och om den ärade ledamoten verkligen röstade, även om hennes maskin inte fungerade då, är förfarandet i alla parlamentariska församlingar att ändringsförslag bortfaller. Under dessa omständigheter vill jag därför att ni talar om för mig vilken del av vår arbetsordning som säger att ert beslut är rätt, när det uppenbarligen inte är det.

Talmannen
Kollega Atkins! Så kommer vi inte att göra det här. Reglerna är glasklara. Vi hade en liten ordningsdebatt om detta nyss. Så gott som alla ledamöter av kammaren känner till denna regel. Talmannen beslutar om rösternas giltighet. Att det förhåller sig annorlunda i andra parlament, det noterar jag gärna. Här skall vi tillämpa våra regler.

Staes
Herr talman! Jag kan befria ett par kolleger från en illusion. Vid den omröstning som det råder en tvist om röstade jag av misstag emot, men jag ville rösta för. Jag har redan meddelat det till kansliet. Det var således mer än en röst i överskott.

McKenna
Herr talman! Vad man behöver här är ett recept för kaos. Som vi har hört röstade några personer på fel sätt och vissa personers maskiner fungerade inte. Reglerna i sin nuvarande form är helt godtagbara och säkerställer att ni inte kommer att få en situation där några inte har röstat, där några personers maskiner inte fungerade. Vi kan inte ändra arbetsordningen. I annat fall skulle det göra förhållandena helt omöjliga; när vi har mycket lika röstetal med bara en övervikt på en eller två röster skulle folk hoppa upp överallt och säga att deras maskiner inte fungerade, att de inte röstade eller något annat. Det är bättre som det är.

Talmannen
Fru McKenna! Ni har helt och hållet rätt. Jag anser att vi inte skall diskutera detta längre här. Omröstningen var tydlig. Resultatet har fastställts av talmannen. Det är giltigt. Det finns ingenting att tillägga eller att klara upp. Jag föreslår, kolleger, att vi inte diskuterar detta mer.

Berthu
Herr talman! Klockan är nu nära 14.00. Skulle ni kunna fråga kammaren om den önskar fortsätta att rösta eller om den önskar avbryta?

Talmannen
Det är rimligt. Jag lägger nu fram förslaget om att avsluta sammanträdet.
(Förslaget om att avbryta sammanträdet godkändes.)
De återstående omröstningarna kommer att avklaras i morgon.
Röstförklaringar
Betänkande (A5-0295/2000) av Cocilovo

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Bakom de högtravande formuleringarna i denna text finns utkastet till en rad åtgärder som alla är skadliga för arbetstagarna.
Vad innebär uttrycket " den tidsperiod inom vilken medlemsstater skall garantera arbetslösa tillgång till sysselsättningspolitiska åtgärder inte bör överstiga två år" , om inte ett hot mot arbetslöshetsunderstödet?
Vad innebär " möjlighet till gradvis pensionering på frivillig basis kopplad till deltidsarbete" , om det inte är ett hot mot pensionsåldern som ändå är alltför hög i många länder?
Det finns inte ens tvetydighet i de upprepade kraven på att göra flexibiliteten allmän. När det gäller avsnittet om företagspraktik, lärlingar, kontraktet utbildning-sysselsättning, syftar det till att göra det allmänt som en rad stater redan tillämpar och som, under förevändningen om stöd till arbetstagare eller ungdomar utan arbete, består i att ställa arbetskraft till förfogande för arbetsgivarna som helt eller delvis är subventionerad.
Grädden på moset för den ägande klassen: betänkandet rekommenderar det som ett stort antal stater redan tillämpar, nämligen " myndigheterna medfinansierar skatteavgifter och skatterelaterade avgifter" för " hemarbete" , vilket i klartext betyder att låta skattebetalarna subventionera pigor och chaufförer som den rika kapitalistklassen kan anställa.
Sådana texter bekräftar att den roll som tillfaller de europeiska institutionerna, inbegripet Europaparlamentet, är att stå till tjänst för en liten grupp av kapitalister.

Figueiredo
. (PT) Det är viktigt att bekräfta att full sysselsättning är ett prioriterat mål i EU:s ekonomiska politik, sysselsättningspolitik och socialpolitik, men det är också betydelsefullt att se till att det inte stannar vid vaga förklaringar utan att man verkligen förändrar den makroekonomiska och sociala politiken, för att faktiskt gå mot full sysselsättning med kvalitet.
Det är också viktigt att hävda det nödvändiga i att motverka avhopp från skolan i förtid genom att ge lämpligt stöd till elever med inlärningssvårigheter och förlänga den obligatoriska skolgången till 18 år, men det är väsentligt att vidta grundläggande åtgärder för att ge tillgång till kvalitativ utbildning och fortbildning för alla ungdomar, med särskild hänsyn till familjer med små ekonomiska resurser och till de svagaste skikten i befolkningen, vilket också kräver rätt avpassade budgetanslag, något som fortfarande saknas.
Det är viktigt att slå fast det nödvändiga i att minska bristerna i jämställdhet mellan könen i fråga om sysselsättning, arbetslöshet, lön och uppdelning mellan sektorer med 50 procent i medlemsstaterna inom fem år, men det är grundläggande att i verkligheten kunna peka på faktiska förbättringar av kvalitetsanställningar, löner och befordran i arbetslivet, vilket ännu inte sker.
Andrabehandlingsrekommendation - Trakatellis (A5-0268/2000)

De Rossa
. (EN) Jag välkomnar Europaparlamentets godkännande av betänkandet av Trakatellis, då det gör det möjligt att fastslå höga standarder för kvalitet och säkerhet för blod och blodprodukter.
EU:s medborgare har rätt att förvänta den högsta säkerhetsnivån för blodprodukter. Det är absolut nödvändigt att vi skyddar hälsa, säkerhet och förtroende hos patienter, användare och tredje part och lägger fast villkor för att sådana produkter skall få omsättas på marknaden.
Vi måste samtidigt sträva efter att garantera kontinuitet i tillgången på säkra produkter till överkomliga priser till både enskilda medborgare och offentliga hälsomyndigheter.

Fatuzzo
. (IT) I Italien finns det ett ordspråk som säger: " il riso fa buon sangue" (ung. " riset ger bra blod" ). De äldre och pensionärerna - som precis som alla andra skulle vilja ha bra blod - uppskattar det faktum att jag, ibland, i mina röstförklaringar är kapabel att då och då skapa ett visst underhållningsvärde och en viss avkoppling, som i denna inledning till förklaringen till varför jag röstade för Trakatellis betänkande. Min positiva röst beror naturligtvis också på det faktum att de gamla och pensionärerna vårdar sig om sin egen hälsa, eftersom det är de som oftast tas in på våra sjukhus, och därför tycker de det är bra att det inte är bara varor som cirkulerar, utan också blod.
Betänkande (A5-0228/2000) av Souchet

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för Souchetbetänkandet som syftar till att i större omfattning tillåta att man förvandlar jordbruksprodukter till förpackade livsmedel. Det är väl känt att pensionärer, liksom småbarn, älskar sylt. Varför säger jag så? Jo, för det skulle vara bra om Europeiska unionen i högre grad främjade förpackning av jordbruksprodukter, så att vi kan undvika att överskotten på produkter som apelsiner, citrusfrukter och andra produkter från marken, i stället för att förstöras, görs om till förpackade livsmedelsprodukter - jag stryker under, förpackade - som sedan kan bli till glädje för såväl Europeiska unionens befolkning som andra folk, framför allt dem som har behov av livsmedel.
Betänkande (A5-0304/2000) av MacCormick

Gollnisch
. (FR) Vi röstade för betänkandet från MacCormick som syftar till att bibehålla den parlamentariska immuniteten för Pacheco Pereira. Inte för att vi anser att immuniteten har som mål att sätta parlamentarikerna över lagen, men för att den i vissa fall är nödvändig för att skydda institutionen och dessa ledamöters oberoende mot förföljande åtgärder.
Vi är många som i betänkandet har noterat, sidan 8, avsnitt II, punkt D, den mycket viktiga utvecklingen av att Europaparlamentets immunitet skiljer sig från de nationella parlamentens. Det är för att den parlamentariska immuniteten är självständig som vår institution har möjlighet att bedöma de önskemål som formuleras, och bl.a. när det gäller fumus persecutionis. Men om vi har behörighet att bedöma krav på att häva immuniteten har vi det desto mer också för att bedöma brotten mot den parlamentariska immuniteten, när den skadas utan att ens en sådan begäran formuleras!
Om den europeiska parlamentariska immuniteten är självständig borde de franska myndigheterna ha vänt sig till oss när det gäller att häva Le Pens immunitet. Vi skulle ha granskat det orimliga avledandet av begreppet på bar gärning som dessa myndigheter genomfört.
Den franska kassationsdomstolen och Conseil d' Etat (motsv. lagrådet och regeringsrätten) skulle ha vänt sig till EG-domstolen för en begäran om förhandsavgörande innan de fattade beslut. Och i avsaknad av dessa grundläggande formaliteter skulle självfallet vår talman ha vägrat att låta en rättsprocess som inletts under förhållanden som innebär att den definitivt är ogiltig, inverka på vår kollegas mandat.
Det är den rättsväg som vårt parlament borde använda för att följa sina principer och sin domstol, liksom bokstaven och anden i fördragen. Vi är många här som önskar att EG-domstolen, rättens väktare, skall säga det till oss.
Betänkande (A5-0195/2000) av Klaß

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade emot Klaßbetänkandet. Varför? Därför att betänkandet godkänner möjligheten att göra om vinstockar till genetiskt modifierade organismer och därmed, i morgon, tillåter att vi dricker genetiskt modifierat vin. Jag frågade pensionärerna som har skickat mig hit till Europaparlamentet för Pensionärspartiet om de skulle tycka om att dricka genetiskt modifierat vin. De svarade: " Om det genetiskt modifierade vinet gjorde att jag inte fick ont i levern, om jag inte blev sjuk i levern, så skulle jag med glädje dricka detta genetiskt modifierade vin. Men om det inte är så, av vilken anledning skulle jag då acceptera att dricka ett annat vin än det som våra förfäder alltid har druckit?"

Schierhuber
Herr talman! Jag har i denna diskussion om Klaß betänkande inte haft någon förståelse för att begreppen " genotyp" och " genetisk modifiering" har förväxlats. Det har egentligen försvårat diskussionen, ty " genotyp" är en prototyp i fråga om vin, och vinodlingen är en ytterst mångfaldig dynamisk sektor som präglas av lång tradition och gamla kulturer. Grundvalen för en optimal druv- och vinproduktion vad gäller kvalitet, klass och mängd är vinstockarna. Därför behöver vi dessa vinstockssorter, för att fortsätta att upprätthålla mångfalden av viner på det sätt som ger dem deras typiska smak, och göra det omöjligt för dem som marknadsför billiga varor att här sabotera dessa regionala typer av förökningsmaterial till vinstockar och arbeta mot detta.

Isler Béguin
. (FR) Jag är särskilt besviken över Europaparlamentets omröstning om betänkandet rörande förökningen av vinstockar.
Jag är besviken över att Europaparlamentet varken lyssnat till eller accepterat budskapet från utskottet för miljö och De gröna, som försökt fästa uppmärksamheten på det sluga sätt på vilket kommissionen arbetat för att i sina rapporter destillera genetiskt modifierade organismer som så småningom kommer att finnas allmänt på våra tallrikar och i våra glas.
Nej, jag tar inte miste på debatt, De gröna är fullständigt i fas med opinionen och konsumenterna, som är oroade över livsmedelsprodukterna som man planerar för morgondagen. De gröna är i fas med vinodlarna, producenterna och vinförsäljarna som oroas över införandet av genetiskt modifierade organismer i vinstockarna. Genom att med 397 röster mot 115 säga nej till ändringsförslagen enligt vilka föreslås att man skall dra tillbaka hänvisningarna till de genetiskt modifierade organismerna, uppfyllde Europaparlamentet inte sin roll som väktare av försiktighetsprincipen och gjorde sig skyldig till att slugt låta genetiskt modifierade organismer komma in i förökningen av vinstockar genom bakdörren, på bekostnad av de europeiska reglerna.

Korakas
För mitt hemland Grekland har vinodlingen en särskilt stor betydelse, eftersom den utgör ett omistligt inslag i landskapsbilden och sedan århundraden har varit oupplösligt förbunden med vår kultur och vår ekonomi. Samtidigt är Grekland den enda av medlemsstaterna som producerar och exporterar russin.
Förökningsmaterialet för vinstockar måste, när det gäller såväl växthälsa som sort- eller klongaranti, uppfylla höga säkerhetskrav, eftersom det är utgångsmaterialet vid anläggningen av en vinodling för den vinodlare som vill ha en gröda av hög kvalitet och få en garanterad inkomst.
Direktivet om förökningsmaterial för vinstockar borde otvivelaktigt ändras, för 32 år efter direktivets tillkomst har det skett stora förändringar, både i fråga om marknaden och i fråga om teknik och vetenskap. Verkligheten och branschens behov nödvändiggör förändringar, men dessa förändringar måste inriktas på att gynna producenterna och konsumenterna, och betänkandet har inte denna inriktning.
Det är faktiskt inte vetenskapligt bevisat att de genetiskt modifierade vinsorterna är säkra för konsumenterna och för miljön, och det innebär ingen säkerhetsventil att tillstånd kommer att ges först sedan man vidtagit lämpliga åtgärder för att undvika riskerna. Det klargörs emellertid inte på något ställe vare sig vem som skall bevilja tillstånd eller vilka kontroller som skall göras. Forskningen kring de genetiskt modifierade grödorna har ju utvecklats och kontrolleras av vissa stora multinationella bolag, som endast är intresserade av att öka sina övervinster och som struntar i skydd av hälsa och miljö, och därför ökar oron för att de föreslagna tillstånden och kontrollerna skall visa sig otillräckliga.
Enligt ett förslag skall man tillåta saluföring av förökningsmaterial för vinstockar med lägre säkerhetskrav, när det uppstår tillfälliga svårigheter, men man definierar inte vilka svårigheter det i så fall skulle röra sig om. Dessutom föreslår man att man i undantagsfall skall kunna använda standardförökningsmaterial, när behoven inte kan täckas genom andra kategorier. Det viktigaste i dessa fall är att förökningsmaterial med lägre säkerhetskrav ger en sämre vinodling, vinodlaren riskerar sin inkomst, medan köpmannen inte får några förluster, eftersom han t.o.m. kan sälja en sämre produkt.
När det så gäller definitionen av klonen, är den ofullständig, eftersom klonen i själva verket är en underavdelning under en viss sort med speciella egenskaper som måste bli kända, vilket inte framgår av den definition som ges. Jag kan nämna att en grupp experter på vinodling har gett en modernare, mera fullständig definition.
När det gäller de nya vetenskapliga teknikerna, såsom mikroförökning (in vitro), borde man göra undantag för produktion av material genom odling in vitro av meristem, eftersom det genom mångårig erfarenhet och experiment på olika institut är känt att det just är i dessa delar av en växt som mutationer inträffar.

Meijer
. (NL) I samband med detta förslag har andra överväganden blivit underordnade ekonomiska intressen. En sådan avvägning leder i många fall till oförutsedda negativa konsekvenser. Vinodlingen är en viktig ekonomisk sektor i några medlemsstater, framför allt därför att man därigenom producerar alkohol. För den ene är alkohol precis som en tobak och narkotika en produkt som kan förorsaka stor skada för användarna och deras medmänniskor, den andre ser den däremot framför allt som en källa till sysselsättning och som något man kan tjäna mycket pengar på. Förslaget om att ändra direktivet för saluföring av vegetativt förökningsmaterial av vinstockar är motiverat av förstärkningen av den inre marknaden och moderniseringen av en 30 år gammal förordning. Det visar sig dock också handla om en förstärkning av möjligheterna till genetisk modifiering. I går förkastade en knapp majoritet av parlamentet förslaget från De gröna och socialdemokraterna om att vänta med att fatta beslut om Klaßbetänkandet tills ett bredare beslut kan fattas om genetisk förändring av växter. För mig är detta en anledning att inte rösta för Klaßbetänkandet redan nu.
Betänkande (A5-0290/2000) av Riis-Jørgensen

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för Riis-Jørgensens betänkande, även om där finns vissa brister. I går hörde jag Mr Smith, engelsman, som hade träffat Signor Rossi, italienare. De är vänner sedan länge och de har samma yrke: anställda i en möbelaffär. Mr Smith har en lön på 2,5 miljoner lire i månaden, medan Signor Rossi tjänar mindre, endast 2 miljoner i månaden. Varför? frågade de sig. Skälet är att Mr. Smith betalar litet i pensionsavgift, medan det som Signor Rossi betalar är mycket mer. Men varför? Denna situation beror på det faktum att de engelska pensionsreglerna, jämfört med de italienska, bättre utnyttjar de avgifter som de anställda betalar för sina pensioner. Jag frågar därför, herr talman: skillnaderna när det gäller priset på arbete, utgör inte det också en inskränkning i den fria konkurrensen inom Europeiska unionen?

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Vi måste på plussidan för motiveringen i betänkandet sätta att man där okonstlat bekräftar att " konkurrenspolitiken odiskutabelt är ett av de viktigaste politikområdena inom Europeiska unionen" . Det är till och med en milt förskönande omskrivning.
De europeiska institutionerna är avsedda enbart att försöka fastställa några konkurrensregler. Även när konkurrensen är reglerad förblir den djungelns lag där, oavsett vilken industri- eller finansgrupp som vinner, konsumenterna i de folkliga grupperna och arbetstagarna i dessa grupper alltid är offer. Det är signifikativt att när det gäller statligt stöd till företag är det bara " snedvridning av konkurrensen" som oroar föredraganden och inte det faktum att detta stöd alltid innebär att man tömmer fickorna för majoriteten av befolkningen, för att hjälpa de stora företagen att åstadkomma privat vinst för sina aktieägare.
När det gäller sammanslagning av företag där föredraganden önskar att kommissionen skall göra en sammanställning skulle det vara bra om denna sammanställning inte bara beskriver konkurrensfördelarna och de extra fördelar som företagen drar av det, utan att den också anger hur många avskedanden de lett till. För alla sammanslagningar som godkänts av kommissionen i Bryssel har tagit sig uttryck i indragning av arbetstillfällen. Och även om de har tillfört något till aktieägarna i de berörda företagen har de betalats dyrt av arbetarna, deras familjer och hela samhället.

Crowley
I april 1999 föreslog kommissionen en omfattande reform av gemenskapens konkurrenssystem med hänsyn till tillämpningen av artikel 81 (förbud mot avtal mellan företag) och artikel 82 (förbud mot missbruk av dominerande ställning på marknaden).
Föredraganden välkomnar generellt förslagen i kommissionens vitbok om detta ämne men är orolig för de eventuella konsekvenserna av reformen, vars syfte principiellt är att decentralisera genomförandet av konkurrensregler. Hon anser att genom att avskaffa anmälnings- och tillståndssystemen och öka de nationella rättssystemens roll vid tvister rörande gemenskapens konkurrenslagstiftning skall detta leda till att denna politik återförs till nationell nivå.
Då vi inte alla skulle hålla med om varje aspekt av gemenskapens konkurrenspolitik har det uppenbarligen varit en framgångsrik politik under en period av 43 år och den har hjälpt till att förbjuda missbruk av dominerande ställning för företagen i Europeiska unionen. Jag skulle inte vilja se en situation där företrädet för gemenskapslagstiftningen avseende genomförandet av EU:s konkurrenslagar och förordningar hotades i någon form. En enhetlig tillämpning av EU:s konkurrenslagar i hela EU måste vara av största vikt.
Därför välkomnar jag föredragandens uppmaning till Europeiska kommissionen att ge ytterligare garantier för att konkurrenslagarna tillämpas inom medlemsstaterna. Detta kommer i synnerhet att inbegripa ett närmare engagemang från Europaparlamentet för att utarbeta och genomföra konkurrenspolitiken och att kontrollera kvaliteten i konkurrenslagstiftningen i EU:s olika medlemsstater och i ansökarländerna till EU.
Det måste finnas klara och införda mekanismer för att fördela konkurrensfall mellan nationella myndigheter och Europeiska kommissionen och för att förhindra att man söker runt efter det mest fördelaktiga, rättsliga system som finns för olika personer med rättsanspråk.
I princip kan en decentraliserad tillämpning av gemenskapslagstiftningen bara bli framgångsrik om det finns starka fasta åtaganden om att detta kommer att tillämpas enhetligt över alla Europeiska unionens territorier.

Figueiredo
 - (PT) Detta betänkande ligger i linje med Europeiska kommissionens politik att helt prioritera konkurrenspolitiken, även när man i dess namn hotar arbetstagarnas grundläggande rättigheter eller när man genomför privatiseringar, genom att faktiskt förvandla statliga företag, som anklagas för att vara monopolföretag, till autentiska privata monopolföretag, och därigenom många gånger hota den offentliga service som är väsentlig för att förbättra befolkningens livskvalitet, så som har skett i Portugal.
De sociala perspektiven är helt frånvarande i betänkandet, och föredraganden kan till och med hävda att " granskningen av om ett visst agerande är konkurrenshämmande skall fokusera på de skador som drabbar konkurrensen, och inte konkurrenterna; konkurrensfall bör grundas på ekonomisk analys" . Hon försvarar också företagskoncentrationer, inklusive de stora koncentrationerna, med argument om internationell konkurrenskraft, men tar inte upp några av de sociala konsekvenser som denna situation leder till. Således skulle jag bara rösta emot, vilket jag gjorde.
Betänkande (A5-0281/2000) av Evans

Fatuzzo
Herr talman! För att förklara min positiva röst, med vissa reservationer, för Evansbetänkandet, så måste jag nämna att den här gången hörde jag herr Carlo som träffade herr François: de är lika gamla, båda är femtio, och de har samma arbete sedan lika lång tid. Herr Carlo bjöd herr François på middag. " Varför betalar du min middag?" frågade vännen François. Och Carlo: " Jag bjuder dig på middag, för även om jag är ung - jag är bara femtio - så har jag lyckats bli förtidspensionerad av min regering. I morgon skall jag inte längre arbeta, jag går i pension, för i mitt land, Italien, finns det förtidspension. Du däremot, måste arbeta i tio år till. Därför bjuder jag på middag."
Jag frågar alltså på nytt, herr talman: är inte även detta ett statligt stöd som skall tas med i bedömningen?

Talmannen
Den frågan, herr Fatuzzo, kan jag inte besvara, för det är en röstförklaring. Jag är inte den verkställande makten. Däremot är jag kammarens talman för närvarande.

Caudron
. (FR) Även om jag kunde gratulera Jonathan Evans till hans arbete i gårdagens debatt, var jag tvungen att inledningsvis säga att jag var djupt oense med den alltför liberala, om inte ultraliberala tanken som genomsyrade hans betänkande.
Inte nog med att Evans förnekade det faktum att det statliga stödet minskat under perioden 1994-1998 medan kommissionen själv erkände denna minskning, men vad som är allvarligare, är att han fortsatte att på ett besatt sätt insistera på den särskilda karaktären hos det statliga stödet, medan detta stöd återfinns i fördraget när det handlar om att uppnå målsättningar som också fastställts i fördraget, liksom miljön och den sociala sammanhållningen, samtidigt som kommissionen själv erkänner att viss politik inte kan stödjas enbart av marknadskrafterna.
Det är anledningen till att jag i går kväll rekommenderade att vi inte skulle stödja detta betänkande i dess nuvarande skick.
Även om jag kunnat ansluta mig till kraven på ökad öppenhet när det gäller statligt stöd och information från Europaparlamentet när det gäller uppföljningen av det stöd som godkänts av kommissionen, förespråkade jag att det statliga stödet skulle bibehållas för att utveckla den sociala sammanhållningen, forskningen och innovationen eller miljöskyddet, för att lösa marknadens brister, för att främja den europeiska konkurrenskraften gentemot utlandet och för att bemöta bedrägerier från konkurrerande länder (såsom är fallet med Korea när det gäller varvsindustrin).
Jag lade till att kontrollen av det statliga stödet borde ske inom den strikta ramen för bestämmelserna i fördragen och inte beroende på den dominerande liberala ideologin.
Mellan "allt statligt" som ingen längre vill ha, och "inget statligt alls" som bara är en modern form av "djungelns lag", kräver det som många kallar den europeiska sociala modellen enligt min uppfattning av oss att vi hela tiden eftersträvar en balans mellan det som kan styras av marknaden och det som den allmänna makten måste reglera!
Det är anledningen till att jag försvarat och röstat för ändringsförslagen i den socialistiska gruppen. Eftersom högern har bekämpat dem, har jag inte röstat för betänkandet i fråga.

Gallagher
Statliga stöd har traditionellt använts av medlemsstater som instrument för industri- och socialpolitik. Trots inriktningen mot mer avreglering inom Europeiska unionen kan statliga stöd fortfarande spela en konstruktiv roll för att skapa social och ekonomisk utveckling.
Jag är ledamot i Europaparlamentet för valkretsen Connaught/Ulster. Hela denna region har klassificerats som mål 1 region för sjuårsperioden 2000-2006. Om en speciell region tilldelas en sådan klassificering då är de företag som bildas i den region berättigade till en högre procent av statligt stöd än inom en ej mål 1 region. Man kan faktiskt påminna om att 40 procent av statliga bidrag finns tillgängliga för fasta investeringskostnader för nya företagsbildningar inom mål 1 regionen i Irland.
Det kan också ske en ytterligare påfyllning med 15 procent för fasta investeringskostnader för små och medelstora företag. Detta statliga bidrag gäller små och medelstora företag som har mindre än 250 anställda.
Tillstånd att bevilja ett sådant bidrag till företag som etableras i mål 1 regionen har ett mycket positivt ekonomiskt och socialt syfte. Det skall garantera att en ytterligare flykt från landsbygden till städerna kan stoppas. Det skall även säkerställa ett större investeringsflöde till denna region i ett försök att öka jobbtillfällen för ungdomar som växer upp i sådana områden.
Jag välkomnar det nya uttalandet att radikala förändringar nu genomförs av IDA i Irland vad gäller att dra till sig fler jobb till mål 1 regionen i Irland. IDA (Industrial Development Agency) i Irland har omorganiserat den inriktningen för att vinna hälften av alla nya jobb från Greenfield projekt i mål 1 regionen under de kommande tre åren. Denna nya inriktning börjar ge effekt och med hänsyn till tid och genomförandet av regeringens program för infrastruktur, såsom skisserat i den nationella utvecklingsplanen för perioden 2000-2006, är IDA naturligtvis övertygad om att den kan uppnå detta mål för nya projekt i mål 1 regionen.
Det finns alltför många regioner för närvarande som har ett ofördelaktigt läge på grund av en icke konkurrenskraftig infrastruktur och från brist på stödtjänster för företag som behövs om den nivå av nya och moderna företagsinvesteringar som krävs skall uppnås. Jag tror att de regionala riktlinjerna för statliga stöd som har utarbetats för att bidra till skapande av sysselsättning i mål 1 regionen kan införas i sin helhet och skall återställa de regionala obalanser som finns i Irland och på andra platser.
Jag skulle också vilja påpeka att många irländsktalande områden inom valkretsen Connaught/Ulster och Udaras Na Gaeltachta kommer att spela en central roll för att skapa nya industrier i mål 1 regionen under de kommande åren.

Meijer
. (NL) Min bedömning av punkterna 4, 17 och 18 är positiv, men i fråga om punkt 2 är den däremot negativ. Statligt stöd får absolut inte fungera som en stimulans för att förflytta företag från den ena medlemsstaten till den andra. Det skulle bara fungera som en bonus för företag som vill använda statliga pengar för att göra arbetet flexibelt genom att hela tiden flytta sysselsättningen till området med de lägsta lönerna, de sämsta arbetsförhållandena, de lägsta markpriserna och de mest eftersläpande miljökraven. I juli 1999 påkallade jag Europeiska kommissionens uppmärksamhet om detta och fick då ett positivt svar. Jag håller alltså med om innehållet i punkt 4 som stöder detta ställningstagande. Jag är inte lika nöjd med den tanke som omnämns i punkt 2 om att det statliga stödet inte får stiga. Till förmån för skyddet för miljön, skyddet för de allmännyttiga tjänsterna och tryggandet av en lika inkomstnivå för invånare i regioner som i ekonomiskt avseende är svagare kan detta stöd vara oumbärligt. Jag stöder kritiken mot de skattebefrielser för luftfarten som leder till en snedvridning av konkurrensen i förhållande till andra transportslag och stimulansen till energibesparing och förnybara energikällor. Min slutliga bedömning är alltså positiv.

Theonas
 - (EL) Den moderna nyliberalismen kämpar maniskt för den otyglade konkurrensen. Principen att samhällsförhållandena endast skall regleras av marknadslagarna tenderar att avskaffa människan och hennes kreativitet som ekonomins och produktionens viktigaste faktor, och man ignorerar människornas välfärd till förmån för företagens välgång.
Det är välbekant att även om konkurrensreglerna är lätt igenkännliga och gäller för alla, vilket aldrig varit och aldrig kommer att vara fallet, har man inte likvärdiga möjligheter att lära känna dessa regler, och resultatet blir att det som gäller är den kända djungelns lag, den starkares makt och monopolintressenas dominans.
I vissa fall ingriper staten med bidrag och andra ekonomiska eller skattemässiga incitament för att delvis balansera situationen, vilket leder till våldsamma protester mot följderna av denna politik.
Dessa insatser, oavsett vilka de är, drabbar inte det kapitalistiska systemet och innebär ofta ett selektivt stöd till företag och företagare. Men de desperata ansträngningarna att avskaffa de statliga stödåtgärderna tar inte sikte på dessa " avvikelser" utan syftar till att öka vinsterna för de redan starka och befästa deras position på marknaden utan risk för nya konkurrenter.
De minst utvecklade områdena i EU, de minst utvecklade branscherna, de fattigaste befolkningsgrupperna vet att utvecklingsklyftan, utan de statliga ingripandena, kommer at öka till deras nackdel. De vet att det inte finns något ljus i tunneln utan en stark, produktiv och effektiv offentlig sektor. De vet också att omstruktureringen och utförsäljningen av den offentliga sektorn inte sker för deras skull utan för att stärka storkapitalet och öka dess vinster.
Utförsäljningen av den offentliga egendomen leder till en försvagning av det folkliga inflytandet och en minskning av folkets maktmedel. Samtidigt som det leder till ökade vinster, blir det ett viktigt vapen i kapitalets kamp mot de folkliga kraven.
Jag anser det oacceptabelt med de påtryckningar och andra liknande åtgärder som föreslås, t.ex. om registrering och utvärdering av " effekterna" av de statliga stödåtgärderna. Sedan EU beslutat att kontrollera de viktiga statliga stödåtgärderna, är jag rädd att unionen med konkurrensen som förevändning också kommer att rikta in sig på det mindre omfattande stödet till små och medelstora företag. Det som är så typiskt för storkapitalets inställning, är att man är mycket orolig för eventuell konkurrenskontroll från medlemsstaternas men inte från Europeiska kommissionens sida.
Den outhärdliga situation som storföretagens och EU:s agerande har tvingat in arbetstagarna i har redan föranlett kraftiga reaktioner. Kampen mot " globaliseringen" och den ohämmade marknadsekonomin har intensifierats. Man eftersträvar att ytterligare minska skyddsåtgärderna för arbetstagarna, man går till frontalangrepp mot deras rättigheter och samtidigt skär man ner den offentliga sektorn och inskränker den utjämnande roll som de statliga stödåtgärderna kan spela. Allt detta leder med nödvändighet till ökat folkligt missnöje, och arbetstagarna tvingas till kamp och motstånd.

Talmannen
Jag förklarar omröstningen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 14.06 och återupptogs kl. 15.00.)

Budgetförfarande 2001
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam diskussion om:
betänkande (A5-0300/2000) av Haug för budgetutskottet om förslaget till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2001 - Avsnitt III, kommissionen (C5-0300/2000 - 1999/2190(BUD))
betänkande (A5-0292/2000) av Ferber för budgetutskottet om förslag till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2001 (C5-0300/2000 - 1999/2191(BUD))
Avsnitt I, Europaparlamentet
Avsnitt II, Rådet
Avsnitt IV, Domstolen
Avsnitt V, Revisionsrätten
Avsnitt VI, Ekonomiska och sociala kommittén
Avsnitt VII, Regionkommittén
Avsnitt VIII, Europeiska ombudsmannen
betänkande (A5-0251/2000) av Rühle för budgetutskottet om förslaget till EKSG:s driftsbudget för 2001 (KOM(2000) 360 - C5-0340/2000 - 2000/2060(BUD))
betänkande (A5-0236/2000) av Colom i Naval för budgetutskottet om det interinstitutionella avtalet om finansieringsöversikter.

Haug
Herr talman, herr rådsordförande! Jag skulle gärna också ha hälsat på vår kommissionsledamot! Kära kolleger! Budgetsamråd äger nästan alltid rum under rubriken " Pengar är inte allt, men utan pengar blir det inget resultat av någonting" . Underbart, fru kommissionär, att ni också är här nu!
Nu skall vi i oktober 2000 fatta beslut om siffrorna för budgeten 2001. Vi har under de senaste veckorna om och om igen utförligt granskat alla siffror, alla prognoser, alla utgiftsområden i vår budget. Vi har vridit och vänt på varje enskild budgetpost, så att det som vi skall besluta här på torsdag har en stabil grund, så att budgeten 2001 inte liknar en saga ur Tusen och en natt. Vi lägger fram en budget som svarar mot en synnerligen sparsam budgethantering. Vi hanterar de europeiska skattebetalarnas pengar mycket noggrant, mycket strikt, men ändå förnuftigt. Det som vi från budgetutskottet lägger fram för parlamentet godkänns inte enhälligt - och det gör oss naturligtvis lite bedrövade - av alla kolleger i specialutskotten. Men vi har satt upp regler, vi har rentav tagit hänsyn till dem, och agerat efter de redan beslutade principerna. Till slut var vårt förslag för den första behandlingen trogen mottot att uppställandet av en budget är lika med konsten att fördela besvikelserna proportionerligt.
Förmodligen är besvikelsen allra störst i rådet, men det är absolut dess eget fel, ja rådet har förmodligen medvetet framprovocerat den, ty hur skall man annars förstå rådets förslag - en maximal ökning av betalningarna med 3,5 procent? Parlamentet inser i varje fall att vi i budgeten 2001 måste anslå medel till de betalningar som kan betraktas som en logisk konsekvens av de åtaganden som vi gjort under tidigare år, och av de åtaganden som vi också vill ta på oss 2001.
Till och med kommissionen har varit mycket återhållsam när det gäller att föreslå betalningar i förslaget till budget, alltför återhållsam anser vi. Om man tittar på förfalloplanerna för genomförandet av budgeten för rubrikerna 2, 3, 4 och 7, så kan man konstatera att endast genomsnittligt 8 procent av alla åtaganden täcks av betalningar. Många budgetposter har överhuvud taget ingen täckning. Om man också betänker att kommissionen i en sådan situation först skulle koncentrera sig på att minska restes à liquider, vilket vi ju också naturligtvis förespråkar, skulle ändå faran vara alltför stor att en budgetpost som parlamentet är intresserat av inte skulle bibehållas.
Hur kommissionen på denna basis också skall garantera ett strikt samband mellan medlen för åtaganden och medlen för betalningar, vilket den ju också är förpliktad till genom det interinstitutionella avtalet, är en gåta för mig. Vi har alltså i princip höjt betalningarna i rubrikerna 3, 4 och 7 till en nivå som säkerställer en 25-procentig täckning av de åtaganden som ingåtts för 2001 för de enskilda budgetposterna.
Ibland har vi emellertid vid samråden frågat vad som ligger bakom rådets omröstning. Så till exempel beträffande rubrik 1. När kommissionen under senvåren föreslog att de för revisionen i rubrik 4 nödvändiga 300 miljonerna euro skulle tas ur marginalen på rubrik 1, stötte det genast på intensivt motstånd i rådet. Marginalen fick inte i något fall minskas! Men detta hindrade inte rådet från att skära ned jordbruksutgifterna med totalt 555 miljoner euro. Var är logiken?
Vi har i huvudsak åter satt in beloppet från det preliminära förslaget till budget. Framför allt vill vi att det i rubrik 1B, för landsbygdens utveckling, skall finnas tillräckligt med pengar till förfogande. Tillräckliga medel skall också stå till förfogande för det område som tjänar till att förverkliga målet att skapa ett kunskapsbaserat samhälle och förbättra livskvaliteten för medborgarna i Europeiska unionen. Vi har följt kommissionens förslag att höja utgifterna för forskningen med 8 procent. Men det som ligger oss särskilt varmt om hjärtat, det som vi redan från början arbetat för i detta budgetförfarande, är ett rimligt bidrag för att bekämpa arbetslösheten även med hjälp av den europeiska budgeten.
Fortfarande är antalet arbetslösa människor outhärdligt högt i Europa. Detta måste motverkas på alla politiska nivåer, lokalt, regionalt, nationellt, men också europeiskt. För tre år sedan började vi med vårt sysselsättningsinitiativ genom att hjälpa små och medelstora företag att erhålla riskkapital. Vi vet alla att de flesta arbetsplatserna i Europa finns i de små och medelstora företagen, och att små och medelstora företag skapar de flesta nya arbetstillfällena. Vi vet alla också att det nu för små och medelstora high tech-företag inte längre är alltför svårt att finna kapital, eftersom - också påverkat av vårt initiativ - situationen på kapitalmarknaden ändå har förbättrats mycket för dessa företag.
Vi vill därför ha ett sysselsättningsinitiativ med en något annorlunda betoning. Vi vill även i fortsättningen stödja de små och medelstora företagen för att de på samma sätt som stora företag skall komma i åtnjutande av fördelarna med vår gemensamma marknad. Framför allt vill vi ge dem möjlighet att dra nytta av den nya tekniken. Med de olika instrument som står till förfogande för oss bör vi också lyckas, vare sig det handlar om startkapital, borgensförbindelser, lånegarantier eller joint European venture-instrumentet. Just samarbetet mellan små och medelstora företag över medlemsstaternas gränser skapar ändå det europeiska mervärde som vi alla alltid har önskat oss. Vi bör alltså också fortsätta att använda oss av detta instrument, även om det sker genom ett förenklat förfarande, som kommissionen föreslår.
Vi har därför satt in tillsammans nästan 120 miljoner euro på två budgetposter. Om man nu också tittar på posterna för arbetsmarknadsåtgärder och lokala sysselsättningsinitiativ, så står totalt knappt 150 miljoner euro till förfogande inom rubrik 3 för främjande av sysselsättningen. Det är ett tydligt tecken på vad jag menar.
Vi vill också vara tydliga när vi stöder reformen av kommissionen. Vi kommer att följa den när det gäller de personella konsekvenserna av reformen av kommissionen. Vi accepterar att man skapar 400 nya tjänster. Men det gör vi inte utan att ställa villkor. Vi förväntar oss att kommissionen redan före andra behandlingen förklarar hur den vill utforma genomförandet av budgeten på ett mer effektivt sätt. Vi förväntar oss att den förklarar för oss hur den vill garantera att parlamentet informeras snabbare och bättre och hålls löpande informerad om genomförandet av reformpaketet. Vi förväntar oss att kommissionen ökar sina ansträngningar för att få den legislativa processen bättre i samklang med budgetprocessen.
Dessutom anser vi naturligtvis inte att 400 tjänster helt enkelt skall skapas utöver de som finns. Därför välkomnar vi också principiellt att man skapar bestämmelser om förtidspensionering inom ramen för reformen.
Ofta betraktas sammanställandet av budgeten som en metodisk väg att fastställa det sorgliga faktum att man inte kan klara sig på sina inkomster. Så tror jag många av oss, många av er, tänker när ni tittar på rubrik 4 i vår budget. I fråga om finansieringen av vår utrikespolitik lider vi nämligen av en avsevärd brist. I mer än ett år har parlamentet uppmanat rådet att gemensamt med parlamentet förhandla om en stabil och säker återuppbyggnadshjälp för Balkan. Rådet vägrar envist.
Vid rådets enskilda toppmöten utlovas alltid hjälp åt människorna på Balkan. Men hemma vägrar rådet att kontrasignera den utlovade checken. I andra sammanhang talar man då om en ogiltig växel. Kommissionen försökte med sitt preliminära förslag till budget i juni inte bara att säkra finansieringen för hjälpen till Balkan, utan gjorde också samtidigt ansträngningar att inte alltför starkt minska de andra områdena inom utrikespolitiken. Den lade då helt följdriktigt fram ett förslag om en revidering av rubrik 4.
Men rådet vägrade inte bara att förhandla med oss om en sådan eventuell revidering, nej, det skar i sin första behandling rent av ner anslagen för Balkan med 200 miljoner euro, för Meda med 150 miljoner euro och för Tacis med 20 miljoner euro. Här har jag bara nämnt de grövsta nedskärningarna. Vi kommer att förse våra budgetposter för demokrati och mänskliga rättigheter, för samarbetet med icke-statliga organisationer till gagn för de fattigaste länderna och för vårt samarbete med Latinamerika, Sydafrika och Asien med rimliga belopp. Vi accepterar rådets nivå för anslagen till Meda och uppmanar rådet att gemensamt med oss utnyttja flexibilitetsinstrumentet, om det inom loppet av nästa år skulle visa sig att det behövs mer pengar för Meda.
Men tillbaka till Balkan. Med hjälp av våra marginaler kan vi öka biståndet för återuppbyggnaden med 50 miljoner mer än rådet har beslutat. Tillsammans med vår överföring av medel från budget 2000 till budget 2001 inom ramen för Notenboomförfarandet kommer då det belopp att stå till förfogande som kommissionen anser vara rimligt.
Efter den glädjande utgången av valen i Serbien skall vi nu också stödja Serbien med finansiella medel och inte bara med vackra ord i söndagspredikningar. Parlamentet vill göra det på två vis. Vi har skapat en ny budgetpost med titeln "demokratisering". Där har de pengar förts samman, som vår budget utan problem kan lämna ifrån sig, 60 miljoner euro. Men vi gör där tydligt och klart att det handlar om demokratiseringen i Serbien.
Vi har skapat en andra budgetpost med titeln "Återuppbyggnad". Där har vi ett så kallad symboliskt anslag. Vi uppmanar rådet att gemensamt med oss undersöka alla möjligheter som det interinstitutionella avtalet erbjuder för att komma fram till rimliga anslag för biståndet till Serbien. Här spelar de i går kväll överförda 180 miljonerna för katastrofbistånd för resten av året inte in. Det är nämligen pengar ur reserven för katastrofhjälp, och de skall bara användas till humanitär hjälp, alltså i det här fallet bara för årets sista månader för att serberna skall kunna klara sig över vintern.
Men dessutom förväntar vi oss också av rådet att det nu äntligen gemensamt med oss tittar på de fleråriga anslagen både för Meda och för Cards och fastslår beloppet för dessa. Det går ju inte an att vi varje budgetförfarande alltid slåss om samma ämnen med samma riter.
På torsdag kommer vi att anta en budget som är en smal med förnuftig budget. Till rådet kan jag bara säga: Följ oss! Det kan inte vara vårt mål att magra tills vi trillar ihop. Alltför ofta går slankhetsmedvetande över i anorexi. Men en överlevnadsduglig, dynamisk union är mer än en förment hälsosamt krympt budget. Det behövs, om vi vill få erkännande i hela världen, styrka och kompetens!
(Applåder)

Ferber
. (DE) Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Budgeten för Europaparlamentet, rådet, EG-domstolen, revisionsrätten, Ekonomiska och sociala kommittén, Regionkommittén och ombudsmannen är rena förvaltningsbudgetar. Ändå ger de en inblick i hur de enskilda europeiska institutionernas politik omsätts i konkret handling.
Som er föredragande har jag ställt tre riktlinjer i centrum för mina reflexioner. För det första - det gäller för alla budgetar för det allmänna - måste vi hantera våra skattebetalares pengar på ett ansvarsfullt och sparsamt sätt.
För det andra: Vi måste när det gäller tillsättandet av tjänster vara förberedda på den stora utmaningen med utvidgningen, dvs. vi måste i dag skapa det finansiella utrymmet för att också på ett lämpligt sätt kunna bemästra denna uppgift, när det är dags för den.
För det tredje: Skattebetalarnas pengar måste i slutändan ge ett mervärde. Det är bara på så vis som de europeiska institutionerna kan göra rättvisa åt sitt uppdrag. Efter intensiva samråd med respektive institutioner och med kollegerna, som jag verkligen vill tacka för det goda och vänskapliga samarbetet, kan jag i dag lägga fram ett förslag till budget som också motsvarar dessa tre riktlinjer. Med sina 980 miljoner euro är Europaparlamentets budget den största enskilda budget som jag i dag lägger fram. Jag har därvid strävat efter att vidareutveckla arbetsvillkoren för ledamöterna så att de nya utmaningarna i vårt arbete, som Amsterdamfördraget kommer att innebära, också kan bemästras.
Detta parlament företräder människorna i Europa. Vi är den enda institution i Europa, som med fog kan säga detta om sig själv. Därför är denna kammares förvaltning till för ledamöterna och inte tvärtom. Jag anser att vi med denna budget också har lyckats omvandla denna idé till siffror och göra den genomförbar.
Just när det gäller det vetenskapliga merarbetet finns det fortfarande en rad förbättringar för vårt arbete. Jag hoppas att detta under de närmaste månaderna också kommer att tas upp av förvaltningen och att man kommer att finna en lösning på det.
I fråga om planen över tjänsterna har vi, så långt det var försvarbart för budgetutskottet, bekräftat kraven från Europaparlamentets presidium. Även vad gäller de anmälda befordringarna, sedan vi nu här i Europaparlamentet förfogar över ett öppet befordringssystem, som rättar sig efter förtjänster och inte bara efter hur länge någon innehaft en tjänst, har dessa befordringar godkänts i sin helhet.
Vad gäller datatekniken, och i synnerhet datasäkerheten, där det fortfarande finns stora brister här i kammaren, säkerheten i våra byggnader och även säkerheten för alla dem som arbetar i dessa byggnader, men också hos rättstjänsten, har den nödvändiga ökningen accepterats av budgetutskottet. Vad gäller byggnaderna - det vill jag också påpeka mycket tydligt - har vi drabbats av de höjda räntorna. Vi är ju direkt bundna till Europeiska centralbankens räntesats, och vi föreslår därför att man fortsätter på den inslagna politiken i fråga om byggnaderna, eftersom detta bidrar till att snarast möjligt befria oss från dessa räntebördor. Jag vill här uttryckligen tacka vice talman Gerhard Schmid, som är ansvarig för budgetfrågorna, för det konstruktiva samarbetet. Jag tror att vi i förlikningsförhandlingarna mellan Europaparlamentets presidium och budgetutskottet har lyckats lägga fram ett balanserat förslag.
I enlighet med överenskommelsen mellan parlamentet och rådet har vi inte ändrat rådets budget. Men jag vill också här uppmärksamma rådet på att dess budget också är en ren förvaltningsbudget. Just när det gäller utrikespolitiken och säkerhetspolitiken bör rådet även i framtiden se till att det förblir på det viset. Utgifter för program hör inte hemma i rådets budget. De måste alltid säkerställas i kommissionens budget. Det kommer vi som en del av budgetmyndigheten även i framtiden att hålla ett vakande öga på.
Europeiska revisionsrätten bekymrar vi oss minst över för närvarande. Revisionsrätten håller sig till de löften som den själv kom med redan för flera år sedan. Därför har vi också frigjort de medel som behövs för nybyggnaden vid revisionsrätten. Men jag vill här också uttryckligen påpeka att vi noga kommer att hålla ögonen på att den totala investeringsvolymen om 25 miljoner euro i 1998 års priser inte kommer att överskridas. Jag tror att Europeiska revisionsrätten är den institution som har förståelse för att vi här håller ett vakande öga på det.
Vid EG-domstolen är de förseningar som har uppträtt inom översättningstjänsten för närvarande det största problemet. Detta får följder som vi inte kan acceptera, eftersom vi nu har genomsnittliga förfaranden om nästan två år vid EG-domstolen, enbart därför att översättningstjänsten inte längre hinner med sitt arbete. Därför kommer vi att från och med nästa år lämna ett stort anslag för att minska på denna översättningseftersläpning. Men också här kommer vi att strikt se till att det faktiskt också sker en förbättring av situationen vid EG-domstolen. Om detta inte skulle bli fallet, kommer vi att tvingas vidta ytterligare åtgärder, som då säkerligen inte längre blir så vänskapliga som det vi nu gör för EG-domstolen för budgetåret 2001.
Ett stort sorgebarn är fortfarande Ekonomiska och sociala kommittén. Vi vill att denna kommitté skall behålla sin arbetsförmåga, men vi kan inte tillåta att man där allra minst lyssnar till kraven från Europaparlamentet, som en del av budgetmyndigheten. Vi utfärdar inte våra resolutioner bara till glädje för alla som deltar, utan de skall också ha effekter på hur alla institutioner rättar sig efter budgeten. Ekonomiska och sociala kommittén måste vidareutveckla sig, om den inte på sikt vill äventyra sin existens. Jag hoppas att Ekonomiska och sociala kommittén oförskräckt ger sig i kast med denna fråga under de närmaste månaderna. Jag hoppas att det också i Nice ges en tydlig signal till detta. Men här måste just denna kommitté ta itu med detta, steg för steg.
Något mindre bekymrade är vi för närvarande över Regionkommittén. Inte heller där fungerar allting så perfekt som vi skulle vilja. Även här bör våra resolutioner beaktas med erforderligt allvar. I synnerhet när det gäller befordringar bör här ett bättre system genomföras. Men jag hör att man för närvarande förbereder det. Då, tror jag, kommer vi också att kunna frigöra de begärda befordringarna inom Regionkommittén.
Slutligen skall också ombudsmannens budget bearbetas av oss. Här kunde vi vara relativt återhållsamma, eftersom ju redan rådet har vidtagit alla nödvändiga åtgärder, så att vi nu i denna runda bara behöver bekräfta dem.
Låt mig göra två slutliga påpekanden. Jag har fått det intrycket att det är mycket farligt att arbeta i synnerhet i en institution, eftersom sjukfrånvaron där är oproportionerligt hög. Vi kommer - det är inte parlamentet och inte kommissionen - naturligtvis på grundval av dessa rapporter att tvingas analysera vilka åtgärder som skall tillgripas för att förbättra hälsotillståndet hos medarbetarna, som vi ju har ett särskilt stort ansvar för.
För det andra föreslår vi att budgetarna för de båda dataskyddscheferna, den i kommissionen och den som föreskrivs i Schengenavtalet, också får egna kapitel, så att man även i fortsättningen fullständigt värnar om budgetmyndighetens rättigheter och även säkerställer en rimlig öppenhet.
Man kan studera den omfattande sifferuppställning, som jag idag som föredragande lägger fram för er. Det skulle glädja mig om ni på torsdag vid omröstningarna kan rösta i enlighet med budgetutskottets förslag.
(Applåder)

Rühle
Herr talman, mina damer och herrar! I juni 2002 löper EKSG-fördraget ut. Det betyder att budgeten för år 2001 är den sista fullständiga årliga budgeten, och det utgör också bakgrunden till bedömningen av kommissionens förslag och förslaget som vi lägger fram för parlamentet. Kommissionen föreslår en ökning av medlen jämfört med föregående år från 176 till 190 miljoner euro. Det motsvarar parlamentets förslag föregående år, respektive ligger mycket nära det. Vi hade då föreslagit 196 miljoner euro. Vi stöder därför eftertryckligen detta förslag. Men medeluppdelningen är inte optimal i våra ögon. Här ser vi fortfarande ett ändringsbehov och vi ber kommissionen pröva detta.
Det handlar framför allt om förvaltningsutgifterna. Här föreslår vi en nedskärning av omplaceringsstöden, forskningsanslagen och anslagen för de sociala åtgärderna, som jag kommer att gå närmare in på. Det betyder att vi inte förespråkar några nedskärningar på forskningsområdet. Tvärtom anser vi att forskningsområdet bör forceras just med tanke på kandidatländerna. Tack vare kandidatländerna kommer kolproduktionen att fördubblas, stålproduktionen kommer att öka avsevärt, och vi anser att vi därför med nödvändighet behöver en moderniserings- och omstruktureringsprocess. Vi måste forcera den, vi behöver en forskning i riktning mot miljövänlig teknik. Vi föreslår att man så snart som EKSG-fördraget har löpt ut och medlen har överförts till EU:s budget skall göra det möjligt för kandidatländerna att delta i den av gemenskapen finansierade kol- och stålforskningen, enligt exemplen i programmen Sokrates och Leonardo. Det anser vi vara ett viktigt förslag i riktning mot en miljövänlig, moderniserad stål- och kolproduktion i Europa, och även med tanke på finansieringen av dessa områden och omställningsåtgärderna.
Som en andra punkt vill vi också att man granskar förhållandet mellan de sociala åtgärderna och omplaceringsstöden. De sociala åtgärderna har i rådets förslag skurits ned från 31 till 29 miljoner euro. Det kan vi inte förstå. Vi anser att man måste ge strukturellt anpassningsstöd på detta område. Sysselsättningen har sedan 1999 gått tillbaka från 15 procent till 5 procent, och då måste man reagera. Vi anser däremot att omplaceringsstöden kan minskas. Omplaceringsstöden har under de senaste åren inte utnyttjats. 1999 exempelvis användes bara hälften av de anslagna medlen. Kommissionen vill däremot med ökningen täcka hela tidsperioden fram till juni 2002. Det tycks oss vara absurt, eftersom det fortfarande kommer att finnas en driftsbudget under andra halvåret 2002, och vi vill därför ha en granskning av förhållandet mellan omplaceringsstöden och det sociala biståndet. Vi vill dessutom ha en granskning av förvaltningsutgifterna. Parlamentet har länge föreslagit nedskärningar. Med tanke på minskningen av EKSG-aktiviteterna och med tanke på omställningen är det tvivelaktigt om en förvaltningsbudget av denna storlek faktiskt kan försvaras.
Ytterligare en viktig punkt: Vi vill att det efter att fördragen löpt ut inte längre skall finnas någon separat struktur för EKSG, utan att EKSG skall införlivas i Ekonomiska och sociala kommitténs och Regionkommitténs ärenden. Detta föreslår också kommissionen, och vi stöder detta eftertryckligen. Varje separat struktur skapar extra kostnader utan mervärde, och vi bör snarare bilda ett speciellt underutskott inom dessa instanser.
Dessutom föreslår vi att parlamentet även i fortsättningen hålls löpande underrättat. Kommissionen åtog sig i ett uttalande inför parlamentet 1973 att godta den bindande karaktären i parlamentets yttranden om EKSG. Vi förväntar oss att detta åtagande kommer att överföras också till de nya strukturerna.

Colom i Naval
Herr talman, mina damer och herrar! Det finns två faror som hotar de europeiska ledamöternas hälsa: hjärtattacker och attacker av ödmjukhet. Jag hoppas därför att ni förlåter mig om jag undviker den andra och betecknar mitt korta betänkande som mycket viktigt och gratulerar mig själv till den nästan oväntade framgång som jag uppnått i kommissionen och rådet.
Betänkandet godkändes med enhällighet i budgetutskottet för bara några veckor sedan och hittills har inga ändringsförslag lagts fram. Därför kan det förväntas att betänkandet på torsdag i princip kommer att godkännas utan problem. Låt mig ändå få förklara några av de grundläggande faktorerna i betänkandet.
Det förslag jag ber er godkänna, genom att rösta för betänkandet, utgör kulmen på en lång process och svarar mot en uråldrig strävan hos parlamentet. Sedan 1985 - jag menar verkligen 1985 - har parlamentets budgetutskott eftersträvat att de ekonomiska konsekvenserna av de resolutioner som röstas fram i plenum skall beaktas i Europaparlamentets förfaranden. Och redan för så länge sedan, för femton år sedan, bildades en arbetsgrupp med det syftet. Likaså bad vi rådet - vi vet inte med vilken framgång - att anta en liknande inriktning. Trots att rådet i sitt beslut av den 24 juni 1988 om budgetdisciplin inbegrep ett samband mellan lagstiftningen och budgeten som infördes i EG-fördraget som artikel 270, får ni lov att medge att inte ens rådet självt har bemödat sig om att uppfylla det beslutet.
Vilket är då problemet, mina damer och herrar? Jag tror att problemet främst kan sägas vara den enorma ökningen av lagstiftningsarbetet i unionen i sin helhet, framför allt den markanta ökningen av samrådsförfarandet på lagstiftningsområdet, mångfalden av parallella lagstiftningsbeslut. Hittills har kommissionen tillsammans med förslagen i sitt initiativ skickat en finansieringsöversikt som i huvudsak innehåller ett förslag på fleråriga finansieringsramar för förslaget; därmed uppfylls den nu gällande lagstiftningen, Det är emellertid ett välkänt faktum att mänskligheten består av två olika kategorier: budgetfolket och de övriga. När utrikesministrarna samlas och fattar något lovvärt beslut som till exempel att hjälpa Kosovo eller Serbien, är det sista de bekymrar sig om huruvida medel finns att finansiera beslutet med eller om det måste tas från någon annan budgetpost som till exempel stödet till utvecklingen i Afrika, från Meda eller från främjandet av de mänskliga rättigheterna i före detta Sovjetunionen. Det är problemet med förslaget Cars, till exempel, som är aktuellt i dag.
När samråd sker på lagstiftningsområdet i social-, kultur- eller miljöfrågor - kommissionären måste medge att jag har rätt - samlas vi, den budgetansvarige kommissionären, budgetministrarna och ledamöterna i budgetutskottet för att be tillsammans att inga finansiella dumheter skall begås.
Avtalet som uppnåddes i juli innebär en utökning av den information som inbegrips i finansieringsöversikten. I fortsättningen bör alla nya förslag åtföljas av en bedömning av deras överensstämmighet med budgetplanerna och deras behov på området organisationsschema. Det förutsätter indirekt att kommissionen i början av lagstiftningsförfarandet måste ta ställning till om den förfogar över de mänskliga resurser som krävs, och om det i samband med förslaget kan behövas en granskning av budgetplanen eller en ny genomgång av de redan godkända programmen. Det vill säga, en analys av kostnaderna kontra möjligheterna.
En stor del av de problem som Haug har lagt fram bottnar i att de sammanlagda beloppen för programmen överstiger den totala summan för motsvarande post i budgetplanen. Och det bristande verkställandet av vissa bottnar i eller kan rättfärdigas med otillräckliga personalresurser. Därför föreslår kommissionär Patten att beloppet till Meda minskas samtidigt som 25 tjänster tillförs organisationsschemat. Det är exempel på en paradigm som vi försöker undvika a priori. Vi måste därför också ändra våra interna bestämmelser för att tillgodose detta avtal.
Vi anser att detta uttalande bör ingå i det interinstitutionella avtalet, men hur som helst vill jag påpeka för er att det endast är meningsfullt inom ramarna för ett interinstitutionellt avtal som har en budgetplan.
Jag vill avsluta, herr talman, med att tacka för de övriga institutionernas skyndsamma behandling av detta gemensamma uttalande. Parlamentet upprepade sitt förslag om ett trepartssamtal som ägde rum när halva tiden av det portugisiska ordförandeskapet hade gått och kulminerade i ett avtal vid den första budgetmedlingen under Frankrikes ordförandeskap i juli. Ett äkta rekord som jag hoppas nu kommer att omvandlas till ett ökat förutseende av de finansiella ramarna för vår lagstiftningsverksamhet.
(Applåder)

Talmannen
Tack, herr Colom i Naval. Ni avslutar helt blygsamt förteckningen över föredragande.
Jag har nu det stora nöjet att här i kammaren välkomna en helt ny minister från mitt land som kommer att uttala sig i sin egenskap av rådets ordförande.

Patriat
. Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter, fru kommissionär, mina damer och herrar, herr ordförande! Tack för ert mottagande. Det är inte utan rörelse som jag för första gången stiger in i denna magnifika kammare, fylld med så många symboler, och det är för mig en ära att delta i denna sammanträdesperiod i Europaparlamentet som kommer att granska och anta, det är jag övertygad om, gemenskapens budget för 2001 vid den första behandlingen. Det är för mig ett unikt tillfälle eftersom Florence Parly, statssekreterare för den franska budgeten, som är ordförande för rådet (budget) inte kunde närvara i dag och därför har bett mig att framföra hennes ursäkt och företräda henne.
Granskningen av budgeten är ett viktigt tillfälle i det parlamentariska livet. Budgeten är även grundläggande för regeringarna och de europeiska medborgarna eftersom den fastställer de stora riktlinjerna för Europas åtgärder under 2001. Jag kunde bedöma kvaliteten i samrådet förra veckan i Bryssel, vid trepartssammanträdet, och jag återkommer alltså i dag till er. Jag skulle vilja nämna det utmärkta klimat i vilket detta budgetförfarande inletts. De sammanträden vi hållit tillsammans, åtminstone ett, har visat sig användbara och möjliggjort en större ömsesidig förståelse av våra respektive prioriteringar.
Detta partnerskap mellan rådet och parlamentet om budgetfrågor förtjänar att fördjupas. Jag hoppas att budgetarbetet genomförs i samma anda, så att vi kan uppnå en budget, för budgetåret 2001, som ger oss möjlighet att möta de prioriteringar och utmaningar som väntar Europeiska unionen inom kort.
Ni ombeds i dag att uttala er om en budget som redan ändrats vid den första behandlingen av rådet. Jag skall därför kort påminna er om vilka de stora riktlinjer är som rådet har velat ge för budget 2001. Jag vill bl.a. betona de målsättningar som rådet och parlamentet har gemensamt och som enligt min uppfattning kan ta sig uttryck i ett avtal mellan budgetmyndighetens två parter.
Rådet antog den 20 juli ett förslag till budget med en ökning om 2,8 procent i åtagandebemyndiganden och 3,5 procent i betalningsbemyndiganden jämfört med budgeten 2000. Med en utveckling om 3,5 procent år 2001 ökar förslaget till gemenskapsbudget i proportioner som är betydligt större än de som medlemsstaterna tillåter sig i sina nationella budgetar. Det handlar om en ökning som är betydligt högre än den inflation som kommissionen räknar med under 2001, plus 1,8 procent, vilket visar hur viktigt det är för rådet med finansieringen av unionens politik.
Detta förslag till budget är en balanserad och realistisk kompromiss. Rådet har inte genomfört en taktisk första behandling, som skulle ha bestått i att anta en hård stabiliseringsståndpunkt beträffande gemenskapens offentliga utgifter, inför en polemisk budgetförhandling med parlamentet. En sådan attityd är enligt min uppfattning förlegad. Rådet röstade redan vid den första behandlingen för anslag som man ansåg motiverade för 2001, utan att ta hänsyn till taktiska skäl som tjänar målsättningen med bra tilldelning av anslag som gemenskapens institutioner bör bedriva.
Rådets förslag till budget gör det möjligt att förena finansiering av unionens alla politikområden och prioriteringar utan att det innebär en överdriven belastning för medlemsstaterna som, det erinrar jag om, inlett ett eget förfarande för att kontrollera sina offentliga kostnader. Genom att lösgöra manöverutrymme, bl.a. i taket för rubrik 3 och rubrik 4, avser rådet för övrigt att göra det möjligt för parlamentet, som i sista hand är behörigt när det gäller dessa icke obligatoriska utgifter, att uttrycka sina prioriteringar utan att ifrågasätta rådets. Jag skall därför bara insistera på de iögonfallande punkterna i rådets förslag till budget.
För det första möjliggör förslaget till budget en prioriterad satsning på Balkan, med ett totalanslag som ökar med 30 procent jämfört med år 2000. De 614 miljoner euro som röstats igenom av rådet kommer att göra det möjligt att finansiera alla förutsebara behov, och omfattar ett första stöd till Serbien om 40 miljoner euro. Rådet har visat att det var möjligt att bevilja betydligt högre belopp till Balkan utan att se över budgetplanen. Rådet instämmer för övrigt i parlamentets idé att översynen, såsom den föreslås av kommissionen, inte är tänkbar på en annan punkt, nämligen när det gäller minskningen av utgifterna för jordbruksmarknaderna. Vi rör inte taket för utgifterna för den gemensamma jordbrukspolitiken, upprepade rådet.
För det andra säkerställs finansieringen av unionens samtliga övriga offentliga prioriteringar genom den gemensamma jordbrukspolitiken vars totalanslag höjs med 6,3 procent, för att finansiera reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Strukturåtgärderna har stabiliserats på en hög nivå. Samtliga program som antagits gemensamt av parlamentet och rådet respekterar den programplanering som beslutats gemensamt. Jag vill erinra om att initiativet " sysselsättning" , slutligen, utgör en prioritet för parlamentet, men även för rådet, i förlängningen av slutsatserna från Europeiska rådet i Feira. Man måste förvisso, till att börja med, invänta utvärderingen som överlämnas av kommissionen, men vi kommer att göra alla ansträngningar för att nå ett avtal med parlamentet vid den andra behandlingen, inom ramen för en mer global kompromiss om hela budgeten.
Tillåt mig nu att snabbt ta upp omröstningen i rådet rubrik för rubrik.
När det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken, som är rubrik 1, är den stora ökningen av anslag med 6,3 procent konsekvensen av Berlinavtalen som reformerar den gemensamma jordbrukspolitiken. Rådet sänkte de planerade anslagsbeloppen för 2001 under kommissionens förslag, som innebar en höjning med 7,6 procent, bl.a. på grund av det traditionella underutnyttjandet som konstateras varje år inom jordbruksutgifterna. 660 miljoner euro i underutnyttjande 1999.
Jag vill erinra om att de ökade utgifterna för den gemensamma jordbrukspolitiken gör det möjligt att kompensera de sänkta jordbrukspriserna som konsumenterna åtnjuter och, eftersom jag är så inblandad på det franska territoriet beträffande jordbruksprogrammen, bedömer jag i dag den ansträngning ni gjort för att nå detta avtal och för att hålla de åtaganden som alla jordbrukare i Europa förväntar sig. Reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken gör det också möjligt att förbättra ståndpunkten för det europeiska jordbruket inom ramen för WTO:s regler. På sikt gör denna reform det dessutom möjligt att bättre kontrollera jordbruksutgifterna.
När det gäller besparingen på 225 miljoner euro inom landsbygdsutveckling tas det i rådets ståndpunkt hänsyn till de förseningar som ackumulerats i de nationella utvecklingsplanerna för landsbygden. Kommissionen erkänner dessa förseningar och det råder inget tvivel om att de kommer att få konsekvenser för genomförandet av anslagen för 2001. Utgifterna inom denna rubrik ökar emellertid med 4,6 procent, vilket är ett uttryck för att man prioriterar den andra pelaren inom den gemensamma jordbrukspolitiken.
Beträffande strukturåtgärderna: beloppet för strukturåtgärderna överfördes i sin helhet jämfört med budget 2000. Jag erinrar om att budget 2000 innehöll ett mycket högt belopp för strukturfonderna. Rådet genomförde för övrigt, inom ramen för detta utgiftsområde, en omfördelning till förmån för Sammanhållningsfonden: 360 miljoner för Sammanhållningsfonden, jämfört med det preliminära förslaget till budget, som togs från strukturfonderna, på grund av det planerade verkställande som överlämnats av medlemsstaterna.
När det gäller den inre politiken har rådet lösgjort en tillsynsmarginal, under rubrik 3, som är större än den som kommissionen föreslagit. Medan kommissionen föreslog en marginal om 137 miljoner euro under taket, höjde rådet den till 208 miljoner euro. Det handlar inte för rådet om att rösta för ytterligare besparingar, utan att planera för en tillräcklig anslagsmarginal inför antagandet, före andrabehandlingen av budgeten, av belopp för de prioriteringar som delas av rådet och parlamentet, såsom initiativet " sysselsättning" , som ni fäster stor vikt vid.
När det gäller de stora fleråriga programmen, såsom ramprogrammet för forskning och utveckling, respekterar rådet de tidsfrister för anslagen som godkänts av parlamentet.
Beträffande de externa åtgärderna, rubrik 4, antog rådet en budget som respekterar samtliga unionens prioriteringar, bl.a. stödet till västra Balkan, som utgör en obestridd prioritet för unionen. Rådet bedömer emellertid att denna prioritering inte skall få unionens institutioner att frångå principerna om ett effektivt och trovärdigt ingripande. Behovsanalys, anpassning av stödnivåer och villkor för typen av behov, fördelning av ansträngningarna mellan samtliga bilaterala och multilaterala givare. Rådet ansåg det inte önskvärt att överta den programplanering som föreslagits av kommissionen, vare sig i förslaget till ramförordning eller i det preliminära förslaget till budget för 2001.
Rådet anser att en tilldelning om 614 miljoner euro, som är ett uttryck för en mycket stor höjning, en ökning med 30 procent jämfört med år 2000, gör det möjligt att täcka denna prioritering, särskilt som villkoren för stödet kommer att ändras, från katastrofinsatser, där användningen definitionsmässigt är snabb, till mer strukturellt stöd som används på ett mer komplext sätt. Denna ansträngning gör Europeiska unionen till den största bidragsgivaren för återuppbyggnaden av västra Balkan. Jag erinrar om att denna ansträngning ingår i den mer globala ramen för allt stöd som beviljas av olika andra givare och finansinstitut.
Meda-programmet och Europa-Medelhavspartnerskapet är i sin helhet fortfarande naturligtvis en prioritering för unionen som på intet sätt ifrågasätts genom besparingen om 150 miljoner euro i åtagandebemyndiganden som föreslagits av rådet.
Nivån på åtagandebemyndigandena utgör inte någon svårighet för Meda-programmet, eftersom detta program har över 8 års förseningar i betalningarna, vilket kommissionär Patten nämnde. En förbättrad förvaltning av detta program är därför rådets viktigaste fråga här. Det är på denna förbättring som ökningen av de effektiva betalningarna för Meda-programmet och genomförandet av projekt på fältet beror. En överenskommelse inom rådet och med kommissionen har träffats om villkoren för förvaltning av programmet. Endast det fleråriga beloppet återstår att fastställa. Jag vill emellertid betona att Meda endast utgör ett av avsnitten inom Europa-Medelhavspartnerskapet, som omfattar andra åtgärder och förutsätter ömsesidiga ansträngningar mellan parterna. Förbättringen och fördjupandet av detta partnerskap är också en prioritet för rådets ordförandeskap.
Beträffande rubrik 5 består rådets logik i att stabilisera de löpande utgifterna när det gäller inflationen, och samtidigt bevilja ytterligare anslag för extraordinära utgifter inom institutionerna.
När det gäller ändringsskrivelsen från kommissionen, där man föreslår att 500 nya tjänster skall inrättas år 2001, och som just tagits upp, har rådet röstat för att 400 tjänster skall inrättas. Rådet ville ge ett positivt yttrande till kommissionen genom att erinra om den satsning på intern omorganisation som den genomför, i enlighet med förslagen i vitboken. Rådet avser emellertid inte att ge kommissionen en in blanco check eftersom systemet med tidig pension och inrättandet av tjänster för de kommande åren inte godkänts. En mer fördjupad diskussion bör inledas med parlamentet efter den första behandlingen av frågan.
Beträffande föranslutningen, rubrik 7, utgör motsvarande anslag rubriken i förslaget till budget 2001 där ökningen är som störst, nära 11 procent, vilket är ett uttryck för rådets prioritering, liksom parlamentets och kommissionens, av denna kategori utgifter.
Innan ni uttalar er om förslaget till budget för 2001, skulle jag vilja betona ett antal målsättningar som rådet och parlamentet har gemensamt och som kan ta sig uttryck i ett avtal mellan den budgetmyndighetens två grenar. Jag skall ta två exempel: Icke-utnyttjade anslag (RAL) och finansieringen av stödet till Balkan.
Detta är två områden som ofta tas upp i diskussionerna mellan parlamentet och rådet och som, om man inte är försiktig, skulle kunna ge upphov till spänningar mellan den budgetmyndighetens två grenar. Jag är emellertid övertygad om att parlamentet och rådet, även om de ser ut att utveckla två olika synsätt i dessa frågor, har gemensamma målsättningar och intressen som kan ta sig uttryck i en överenskommelse.
Icke-utnyttjade anslag, till att börja med. Denna term innebär att anslag från tidigare budgetår ännu inte givit upphov till någon betalning. Det finns alltså en skillnad mellan tillståndet att betala utgiften och den verkliga betalningen, vilket är normalt när det gäller finansiering av infrastruktur eller fleråriga program bl.a. De icke-utnyttjade anslagen har emellertid blivit så stora att man måste söka efter orsaken någon annanstans. Ett första svar, det som ert budgetutskott föreslår att ni skall anta, består i att säga att om det finns för mycket ej verkställda utbetalningar beror det på att det finns otillräckligt med betalningsbemyndiganden. Lösningen skulle då gå via en stor ökning av dessa betalningsbemyndiganden för att betala alla åtaganden som väntar. Det är förvisso en voluntaristisk lösning, men den är utan effekt. Gemenskapsbudgeten behöver inte fler betalningsbemyndiganden, gemenskapsbudgeten har aldrig befunnit sig i betalningskris. Beviset på det är att kommissionen varje år konstaterar att höga anslagsbelopp inte utnyttjats. Under 1999 var det 2,2 miljarder euro i anslag som inte utnyttjades och nära 3 miljarder ecu 1998. Att öka betalningsbemyndigandena över de 3,5 procent som beslutats av rådet är onödigt för de ej verkställda utbetalningarna.
Ni förfogar över anslag, denna ökning är onödig. Lösningen på de ej verkställda utbetalningarna går snarare via ett förändrat synsätt. Det är lämpligt att bättra anpassa beloppen för de genomröstade åtagandebemyndigandena till de verkliga behoven och mottagarnas förmåga att ta i anspråk eller utnyttja anslagen, förbättra programmen, såsom vi föreslår när det gäller Meda och reformera systemet för åtaganden inom ramen för reformen av budgetförordningen.
Jag hoppas att kammaren kan ta hänsyn till dessa kommentarer. Att rösta för en stor ökning av betalningsbemyndigandena skulle vara onödigt och strida mot kommissionens, rådets och parlamentets målsättning med en effektiv gemenskapsbudget. Däremot krävs en gemensam diskussion om orsakerna till de ej verkställda utbetalningarna och hur man skall åtgärda det.
Jag kommer nu till stödet till Balkan. På grund av den positiva utvecklingen nyligen i Serbien handlar det om en prioritet för unionens yttre förbindelser. Denna prioritet delas av rådet och parlamentet, som nyss kommit överens om ett katastrofstöd om 200 miljoner euro. Jag tror mig kunna säga att samtliga behov beträffande Balkan för år 2000 har finansierats av unionen på ett effektivt sätt, eftersom gemenskapsbudgeten har gjort det möjligt att erbjuda en snabb lösning, bl.a. på den påskyndade tidsplanen för återuppbyggnad av Kosovo.
Beträffande nästa programplanering av rubrik 4 i budgeten önskar rådet att en seriös utvärdering av behoven skall kunna genomföras för att bekräfta, eller upphäva, den politiska beräkningen för Cards-programmet. Rådet vill så långt det är möjligt stödja sig på en teknisk analys av behoven för att fastställa det fleråriga totala budgetanslaget, däribland det som gäller år 2001 till förmån för återuppbyggnaden av Balkan.
Jag kommer nu till en viktig fråga som ingår i många diskussioner i parlamentets och kommissionens korridorer: skall budgetplanen revideras för att ge stöd till Balkan? Frågan ställdes för övrigt redan i det interinstitutionella avtalet av den 6 maj 1999. Jag får ibland höra att rådet är så fäst vid budgetplanen från Berlin att det inte ens vill höra talas om en eventuell översyn. Frågan uppstår inte på det sättet. Andra bekräftar i stället att kommissionen och parlamentet anser att översynen har ett symbolvärde när det gäller Balkan, och dessutom utgör ett bevis på att budgetplanen från Berlin inte är tillräcklig. Jag antar att det också är överdrivet.
Rådets attityd när det gäller översynen av budgetplanen är lugn. Rådet fäster stor vikt vid samtliga bestämmelser i det interinstitutionella avtalet som omfattar budgetplanen och möjligheten att leda till en översyn av den. Jag skall emellertid nöja mig med att erinra er om att en översyn av budgetplanen först kräver tre etapper. Den första är en behovsbedömning, den andra är en analys av tillgängliga marginaler inom ramen för befintliga tak och den tredje är en eventuell mobilisering av budgetinstrument för översynen, såsom flexibilitetsinstrumentet. Jag bekräftar på nytt att på detta stadium är översynen av budgetplanen inte nödvändig i rådets ögon för att finansiera återuppbyggnaden av Balkan.
Avslutningsvis skulle jag vilja att man inte ger budgetplanen ett symbolvärde som den inte har. Rådet kommer inte att spara på ansträngningarna, bl.a. tack vare ett betydande budgetbidrag, för att möta behoven på Balkan. Det budgetanslag som unionen avsätter för västra Balkan får ett symbolvärde, men inte det faktum att det finansieras och inte tack vare en översyn av budgetplanen. Frågan har ingen annonseffekt. Om stödet till Balkan kan finansieras inom ramen för budgetplanen måste ni medge att det viktigaste är att det faktiskt finansieras.
Efter denna korta översikt skulle jag ännu en gång vilja erinra er om att rådet vill behålla de nära samarbetsrelationer med parlamentet som funnits sedan början av budgetförfarandet. I förslaget till budget övertas redan nu det stora antalet lärdomar från medlingar mellan rådet och parlamentet. Debatten kommer nu att fortsätta inom er institution, med rådet och kommissionen. Jag hoppas att det stora antalet
diskussioner gör att budget 2001 kan bli en bra budget.

Schreyer
Högt ärade herr talman, högt ärade ledamöter, ärade herr rådsordförande! Budgetpolitik kräver ju alltid förutseende, och vi överlägger i dag om budget 2001, budgeten för nästa år, och alltså måste vi komma överens om vilka krav och utmaningar som måste uppfyllas nästa år för den europeiska politiken, för den europeiska budgeten. Kraven på den europeiska budgeten för nästa år är avsevärda. Inom jordbrukspolitiken vill jag erinra om att besluten från Berlin för första gången kommer att lägga fram höjda räkningar för den europeiska budgeten; jag vill erinra om att glädjande nog har nu äntligen också programmen för främjande av landsbygdens utveckling godkänts, det vill säga detta nya program kommer att börja gälla fullt ut nästa år. Inom strukturpolitiken befinner vi oss i en liknande situation. Programmen för den nya anslagsperioden 2000-2006 har nu godkänts för nästan alla stater, alltså kan vi förvänta oss och även hoppas att de första projekten i det operativa programmet kommer att genomföras nästa år, och det kräver också motsvarande medel i budgeten.
Jag vill erinra om utmaningen inom forskningspolitiken för stödet till små och medelstora företag samt att stats- och regeringscheferna i Lissabon satte upp det mycket ambitiösa målet att göra Europa till det mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomiska området i världen, och även detta ställer krav på den europeiska budgeten. I fråga om utvidgningen är situationen den att det också finns nya program för att bidra till stödet inför anslutningen och till reformerna. Datum för utvidgningen närmar sig förhoppningsvis, men det betyder också att kravet på reformer kommer närmare för kandidatländerna, och därför bör naturligtvis också stödet inför anslutningen bidra på motsvarande sätt.
Framför allt har vi inom utrikespolitiken - det har flera gånger påpekats - nya utmaningar och faktiskt också nya chanser, nämligen chanser till förbättrade förbindelser med våra grannar, framför allt på Balkan, och chanser till att främja stabiliteten på Balkan. Det är de väldiga utmaningarna för den europeiska politiken, för budgeten, och även för den förvaltning som skall genomföras av kommissionen, och också här behöver vi stärkta resurser.
Sedan har vi också kravet på budgetdisciplin för den europeiska budgeten. Det vi begär av medlemsstaterna gäller också för den europeiska budgeten, och att komma överens om allt detta gör budgetpolitiken så spännande, vilket alla vet som ägnar sig åt den.
Det krävs en avvägning av de olika intressena, det krävs förhandlingar mellan institutionerna, och vi befinner oss nu i fasen med samråden om budget 2001, dvs. för alla institutioner är de första idéerna och besluten om budget 2001 framlagda från Europaparlamentet, rådet och även från kommissionen i dess preliminära förslag till budget. Om man tittar noga på dessa tre olika siffror ser man att det fortfarande finns avsevärda skillnader, även rent kvantitativt, och naturligtvis också vad gäller innehållet. Jag vill än en gång kort nämna följande: Beträffande åtagandebemyndigandena har kommissionen föreslagit att man sätter in 96,9 miljarder, rådet 95,9 miljarder, Europaparlamentet 96,8 miljarder, och beträffande betalningarna är det så att det här föreligger en skillnad mellan parlamentets beslut och rådets beslut om nästan 2,2 miljarder euro, vilket alltså betyder att det gap som skall övervinnas kvantitativt är ganska stort. Men jag vill också särskilt påpeka att förslagen respektive besluten från alla tre institutionerna för budget 2001 ligger under de gränser som sattes under den finansiella planeringen i Berlin. Därför kan man alltså verkligen säga att alla institutioner anstränger sig för att hålla sig inom dessa gränser och iaktta budgetdisciplinen.
Jag vill göra er uppmärksamma på att besluten från Berlin skulle medge en ökning av betalningarna om 6,1 procent jämfört med förra året, och en sådan ökning finns inte med i något beslut. Det betyder att det fortfarande finns stort behov av förhandlingar, och den som under den senaste veckan har upplevt trepartssammanträdet mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen kan konstatera att man verkligen söker efter en bra lösning, och att detta är en äkta förhandlingsatmosfär och inte en stridsatmosfär. Här vill jag tacka för detta, särskilt parlamentet och föredragandena Haug, Ferber, Rühle och Colom i Naval. Jag vill också tacka rådet, särskilt för den lysande prestationen - herr Patria - förra onsdagen vid trepartssammanträdet.
Även medlingen i somras - det har Colom i Naval påpekat - gav ett bra resultat, nämligen att förbättrad information beträffande sådana rättsliga grundvalar som har att göra med utgifter även i framtiden kommer att ställas till förfogande för parlamentet. Jag kan från kommissionens sida helt och fullt stödja era förslag, herr Colom, eftersom parlamentets budgetutskott har ett stort ansvar och har i uppgift att se till att budgetutskottet faktiskt använder dessa nya instrument för att också bidra till att det fattas beslut som går att finansiera. Inte heller i rådet bör det egentligen hända att exempelvis - vilket nyligen inträffade - jordbruksministrarna avvisar ett sparförslag från kommissionen, dvs. att jordbruksministrarna röstar för högre utgifter, och att därefter Ekofin-rådet minskar utgifterna på jordbruksområdet. Jag måste alltså göra er uppmärksamma på att det måste finnas tillräckliga betalningsmedel till förfogande för besluten.
De måste ju också räcka till så att man inte fortsätter att öka återstoden, alltså the backlog, utan - tvärtom - kan minska den, men då måste också motsvarande personalresurser finnas till förfogande inom kommissionen. Därför har kommissionen beslutat att med denna budget lägga fram ett krav på 400 nya tjänster. Jag vill än en gång påpeka att vi har gjort detta först efter att noggrant ha undersökt alla enheter för att se om det någonstans finns potential för att flytta om personal, och först därefter kom vi fram till att vi måste gå till budgetmyndigheten och be om nya tjänster.
Jag vill tacka rådet för den positiva omröstningen i denna fråga. Parlamentet har nu lagt in tjänsterna i reserven, och jag måste naturligtvis fullständigt acceptera, fru Haug, att det ställts villkor för frigörandet, men jag ber er ta hänsyn till att det måste vara villkor som vi också kan uppfylla. Det har bland annat formulerats villkoret att kommittéförfarandet skall ändras. Här måste jag påpeka att man beträffande kommittéförfarandet efter en lång debatt förra året kom fram till ett nytt beslut med rådet om detta, och jag hyser föga förhoppning om att man kan ta upp denna diskussion igen. Samma sak gäller villkoret att till att börja med föreskriva en performance-reserv. Om vi vill bli bättre - och det är vår önskan när det gäller performance - då behöver vi naturligtvis dessa tjänster. Vi kommer att göra stora ansträngningar för att förklara för er vilka reformsteg vi har inlett, vilka som pågår, och vilka som ytterligare planeras, för att visa att vi från kommissionens sida gör alla ansträngningar. Men jag måste också anhålla om att parlamentet här är berett att förhandla.
Den största utmaningen för budgetpolitikerna för nästa år respektive för närvarande består i att säkerställa finansieringen av nya uppgifter inom utrikespolitiken, och det gäller framför allt frågan om att finansiera det nödvändiga stabiliseringsstödet för Balkan. Jag vill erinra om att i den finansiella planeringen för Balkan som beslöts förra året avsattes bara 1,85 miljarder för hela perioden fram till 2006. Det var ett beslut som fattades under helt andra villkor i Europapolitiken än dem som vi glädjande nog nu har efter maktväxlingen i Belgrad.
Jag vill också erinra om att det exempelvis under senaste året hölls en lång diskussion med rådet om återuppbyggnadsåtgärderna för Kosovo: Kommer vi överhuvud taget att lyckas åstadkomma en bra performance? Glädjande nog genomförs återuppbyggnadsstödet för Kosovo genom Europeiska kontoret för återuppbyggnad av Kosovo mycket bra, så att vi befinner oss i den situationen att medlen för kontoret för återuppbyggnad i år kan ökas med 175 miljoner, och jag vill tacka budgetutskottet så hjärtligt och i synnerhet ordföranden Wynn, för att han har stött åtgärderna på detta vis.
Med denna ökning av biståndet till Kosovo redan detta år blir framför allt en sak klar, och jag anser att det är ett mycket viktigt politiskt budskap att Europeiska unionen inte säger: Eftersom det nu ägt rum ett maktskifte i Serbien, skär vi ned hjälpen för Kosovo. Nej, det får inte vara så att Kosovo blir lidande en andra gång på grund av detta. Tvärtom är det nödvändigt att vi klarar av båda uppgifterna. Frågan om finansieringen av Serbien för nästa och kommande år ligger naturligtvis på bordet. Frågan om man kan lyfta ut de nödvändiga åtgärderna ur det hittillsvarande förslaget för programmet för Medelhavsområdet är en politisk och inte någon teknisk fråga.
I den finansiella planeringen från Berlin för tiden fram till 2006 hade 8,1 miljarder euro avsatts för Meda-programmet. Om man baserar det på 5 eller 6 miljarder, så kan man därmed inte finansiera samma politik. Det är naturligtvis den frågan som måste besvaras: Vilken politik vill vi från Europeiska unionens sida föra i våra sydliga grannländer? Kommissionen anser inte att det nödvändiga uppbyggnadsstödet för Balkan fullständigt kan tas ur Meda-programmet.
Vi har olika instrument till hands för budgetpolitiken, om oförutsedda uppgifter eller ytterligare krav skulle dyka upp. Vi har flexibilitetsreserven. Jag har mycket väl noterat att rådet säger: Vi är beredda att förhandla. Jag noterar att Europaparlamentet säger: Flexibilitetsreserven bör också användas för att jämna ut nedskärningarna i Meda-programmet. Beträffande detta vill jag påpeka följande: Flexibilitetsreserven är ett instrument som står till förfogande för att finansiera en oförutsedd uppgift under ett år. Frågan om nödvändigt stöd på Balkan är inte någon uppgift för ett år, utan en flerårig uppgift.
Vi har i budgeten också instrumentet med den negativa reserven. Det finns också instrumentet att höja utgifterna i utgiftsområde IV med en motsvarande utjämning över hela budgeten, och vi har instrumentet med revidering respektive ändring av den finansiella planeringen. Naturligtvis har bestämda villkor fastlagts i det interinstitutionella avtalet, men det har inte fastslagits att man först använder sig av flexibilitetsreserven. Det står inte där, utan där har bestämda steg föreskrivits. Kommissionen har också tagit dessa steg, och jag kan än en gång påpeka att i och med detta skulle man då ha en säkerhet under hela tidsperioden. Beträffande frågan om det kan göras en omfördelning från jordbrukspolitikens område kommer vi snart att lägga fram de nya uppskattningarna av de nödvändiga utgifterna inom jordbrukspolitiken.
Naturligtvis är ändringen av budgetplanen inte ett självändamål, utan kommissionen har föreslagit detta för att kunna finansiera de nödvändiga utgifterna inom utrikespolitiken, och därigenom ta hänsyn till utmaningarna. Jag ber än en gång om - kommissionen föreslår - att man förutsättningslöst granskar detta förslag, och ser på det som en möjlighet.
För Serbien utlovades det från Europeiska unionens sida före valet att om maktförhållandena ändrades, om man återgick till demokrati, skulle ett katastrofbistånd ställas till förfogande. Vi har lovat det, och vi kommer alla gemensamt att stå vid vårt ord. Kommissionen hade föreslagit att reserven för katastrofhjälp skulle aktiveras för detta och att ett hjälppaket skulle sammanställas. Detta hjälppaket om 200 miljoner euro innebär redan i år att de nödvändiga åtgärderna skall genomföras inom energiområdet, så att människorna i vinter också har rimlig energi till förfogande för uppvärmning, och att nödsituationen på många håll inom den medicinska försörjningen skall lindras; det skall också ses till att barnen inte sitter och fryser i skolan i vinter, utan att de nödvändiga reparationsåtgärderna skall finansieras. Det är de utgifter som hjälppaketet står till förfogande för, och jag vill här tacka Europaparlamentet och rådet så hjärtligt för att de så fort stödde detta förslag att besluta om denna snabba beredskap. Jag tror att Europeiska unionen härmed verkligen har bevisat att den är i stånd att omgående handla gemensamt, att en gemensam vilja också blir tydlig på denna punkt och även genomförs, en gemensam vilja att med alla krafter säkra den politiska stabiliteten, dvs. freden i Europa.
(Applåder)

Haarder
Herr talman! Det var trevligt att höra kommissionsledamotens kritik av rådet i fråga om utrikespolitiken. När vi ser en diktatur på Balkan avlösas av ett hopp om demokrati, så kan vi inte låsa oss fast i budgettvister, utan då skall budgetramarna - de så kallade finansiella perspektiven - justeras. Vi kan inte bara ta alla pengarna från andra delar av utrikespolitiken. Vi har redan i år överskridit budgeten för utrikespolitiken med 400 miljoner. Låt oss nu vara framsynta och ge kommissionen möjlighet att planera. Händelserna har också visat behovet av den så kallade " rapid reaction facility" , alltså det instrument för snabb utryckning som kommissionen föreslår. Pengarna skall inte placeras i reserv med risk för att rådet blockerar, vilket ju leder till att kommissionen inte kan planera. Kom ihåg Romano Prodis stora tal här för några veckor sedan. Vi skall stödja hans och Chris Pattens försök att stärka kommissionens handlingskraft genom parlamentets kunskaper och genom den nödvändiga parlamentariska kontrollen, som ju inte gäller rådet och Solana. Så jag vill gärna be både rådet och budgetutskottet här i parlamentet att tänka utrikespolitiskt och inte bara budgetpolitiskt, när de sysslar med utrikespolitiken.

Heaton-Harris
. (EN) Budgetkontrollutskottet övervägde att lägga fram ett antal ändringsförslag till detta års budget mot bakgrund av en granskning av siffrorna för genomförandet av nuvarande och tidigare års budget tillsammans med motsvarande analyser som ingick i intäkts- och utgiftsräkenskaperna och bokslut. Vi granskade också revisionsrättens särskilda rapporter. Då dessa är utarbetade enligt artikel 248.4 i fördraget för ändamålet ansvarsfrihet, anser vi faktiskt att det är av viss betydelse att våra utskott och budgetutskottet tittar på dessa och hur pengarna används under nuvarande året på områden där revisionsrätten hittade problem tidigare.
Om man ser på utvärderingsrapporterna har kommissionen tagit fram en massa dokumentation om det preliminära förslaget till budgetberäkning, till exempel för år 2001, som innefattade ett arbetsdokument där man presenterade översikter av resultat över ett antal huvudsakligen externa utvärderingar. Dessa genomfördes på begäran av kommissionen själv och gällde budgetåret 1999, den senaste som det fanns slutgiltiga data tillgängliga för. Materialet var uppenbarligen till nytta både för att förbereda budgeten för år 2001 och för 1999 års ansvarsfrihet. Så utskottet skulle vilja rekommendera alla berörda specialiserade utskott att ta hänsyn till resultaten av dessa utvärderingar.
I slutet lade vi fram ett mycket kort dokument till budgetutskottet med ett antal rekommendationer som vi hoppas skall antas. Kammaren känner utan tvivel till att jag personligen har intresserat mig för budgetfrågor och lagt fram ett antal ändringsförslag. Jag ser i framtiden fram emot att se ungefär samma slag av budgetberedning och att försöka få bort flera mycket små och mer betydelselösa budgetposter, liksom att göra denna kammare och kommissionen mer effektiva, göra mindre och göra det bättre.

Deprez
Herr talman! I min egenskap av föredragande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter har jag inga problem med att be vår kammare rösta till förmån för ändringsförslag som lämnats av budgetutskottet, på initiativ av antingen vårt utskott eller huvudföredraganden Haug.
Jag noterar särskilt att beroende på vad vi begärt föreslår budgetutskottet att vi avsevärt skall öka anslagen som ställs till förfogande av Europeiska flyktingfonden, anslag som rådet ganska oförsiktigt, för att inte säga ganska idiotiskt, hade minskat. Jag vill också som stöd påpeka den avsevärda höjningen av anslagen avsedda för att finansiera åtgärder som syftar till att bekämpa och förebygga diskriminering, vilket motsvarar en prioritering i parlamentet och i hela unionen sedan Amsterdamfördraget.
Jag är slutligen glad åt att kunna betona att inom den sektor som faller under vårt utskotts befogenhet finns det inte mindre än fyra nya budgetposter som föreslås för vårt godkännande. Den första gäller genomförandet av ett pilotprojekt avsett att finansiera en informationskampanj inom de femton medlemsstaterna mot den brottsliga pedofilfarsoten.
Den andra gäller stödet till offren för brott mot de mänskliga rättigheterna som behöver behandling i specialiserade institutioner. Den tredje har som mål att finansiera förberedande åtgärder för ett program som bekämpar narkotikahandel och det sista organiserar finansierandet av åtgärder som bedrivs gemensamt med tredje land, där Marocko står främst i ledet, för att bättre kontrollera migrationsströmmarna.
Ett beklagande emellertid som avslutning. Budgetutskottet ansåg det inte rätt att instämma med vårt utskott och förslaget att öka medlen som ställs till förfogande för det europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet i Wien. Jag tror att det är ett misstag och att det bör rättas till. Vid ett tillfälle när rasistiska och människofientliga handlingar på ett skandalöst sätt ökar i omfattning i flera av unionens länder förefaller det mig viktigt att öka de nödvändiga ekonomiska medlen för att inrätta ett tekniskt tillförlitligt nätverk för insamling av information i hela unionen. Jag tror att mina kolleger skulle göra en tekniskt rättvis och politiskt lämplig handling genom att stödja detta ändringsförslag.

Kuckelkorn
Herr talman, kära kolleger! Omröstningen i budgetutskottet förlöpte mindre tillfredsställande för utskottet för ekonomi och valutafrågor. Hur mycket jag som ledamot i budgetutskottet än uppskattar arbetet i denna instans, och hur mycket jag än respekterar det arbete som gjorts av föredragandena från budgetutskottet, vill jag som föredragande för utskottet för ekonomi och valutafrågor inte försumma att hänvisa till två ändringsförslag som utskottet på nytt lägger fram i kammaren och vars betydelse, trots de blygsamma beloppen, inte är helt oväsentlig.
För det första: Jag förstår om man känner kommissionens informationspolitik på pulsen. Kommissionens informationspolitik, särskilt vad gäller Prince, har enligt flera ledamöters åsikt inte rönt den framgång som man förväntat sig. Även kommissionens löfte att i denna fråga arbeta nära tillsammans med parlamentet lämnar en del övrigt att önska. I många medlemsstater, där kommissionen har informationskontor, går det inte att åstadkomma en bred åsikt bland allmänheten med hjälp av expertmöten. En total blockad med hjälp av reservinstrumentet är dock inte rätt metod. Beslutet att budgetåret 2001 sätta in medlen från Prince i reserven kan jag med tanke på införandet av euromynt och -sedlar år 2002 inte acceptera. När har medlen för eurokampanjer någonsin varit mer meningsfulla än nu när osäkerheten på grund av eurons kursförluster gentemot dollarn och på grund av införandet av kontanta medel är som störst? Med tanke på det som försummats i tidigare informationskampanjer skulle i varje fall en 50-procentig reserv kunna accepteras som en kompromiss, för att ge kommissionen möjlighet att tillföra sitt informationskoncept innovativa aspekter eller impulser.
För det andra: Beträffande A30-posterna känner jag till hur man sliter och river för att åstadkomma minimala budgetar. Här har utskottet för ekonomi och valutafrågor ställt kravet på ett expertutlåtande för att få lämplig rådgivning från Europeiska centralbanken i penningfrågan. Om en kompromisslösning skulle dyka upp under den tid som återstår, som stöder EMAC-kommitténs viktiga arbete, kan vi fortfarande ordna det, annars håller vi vårt utskotts ståndpunkt öppen.

Wuermeling
Herr talman, mina damer och herrar! Europeiska unionen är en rättsgemenskap, ty den europeiska rätten iakttas och genomförs. Det sörjer EG-domstolen för. Den har därmed gett ett väsentligt bidrag till framgången för hela integrationsprojektet under de senaste fyrtio åren.
Detta genomdrivande av rätten i europeiska domstolar belastas nu av stora hinder, eftersom det inte står rimliga budgetmedel till förfogande. 1 600 oavgjorda ärenden finns i EG-domstolen, 120 000 sidor uppgår eftersläpningen till i fråga om översättningar. Därför har EG-domstolen blivit ett nålsöga för den europeiska rättssäkerheten. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har också redan under den första behandlingen arbetat för att häva detta sakernas olyckliga tillstånd och bidra till att medborgarna återigen kan genomdriva sina europeiska rättigheter och att EU inte på grund av förseningar diskrediteras som rättsgemenskap.
Jag är mycket tacksam mot budgetutskottet och den ansvarige föredraganden för att de har anslutit sig till denna argumentation och stött våra förslag. Vi föreslår särskilt under den andra behandlingen än en gång att 60 nya tjänster inrättas i EG-domstolen och inte bara att tjänsterna inrättas, utan att också motsvarande budgetmedel kan ställas till förfogande. Dessutom föreslår vi att 3 miljoner euro skall anslås för att anlita externa översättare.
Med dessa åtgärder vill vi göra den juridiska kontrollen helt funktionsduglig igen, återställa förtroendet för rättssäkerheten i EU och stabilisera Europeiska unionen som en rättsgemenskap.

Evans, Jonathan
. (EN) Herr talman! Detta är mitt första år i Europaparlamentet och jag har under denna budgetdebatt slagits av kontrasten mellan retorik och fullföljande av åtaganden. Förra året när vi diskuterade budgeten hade vi politiker i medlemsstaternas regeringar som hycklade om frågan förnybar energi medan man samtidigt föreslog större nedskärningar för programmet Save i detta parlament. Jag tyckte det var en underlig ståndpunkt. Men här är vi nu återigen, tolv månader senare, i en situation där ministrar från medlemsstaters regeringar har lämnat toppmöten där de skryter över sina ambitiösa forskningsmål medan det budgetförslag som utarbetats av rådet gör nedskärningar av anslag till forskningssektorn i det femte ramprogrammet på totalt inte mindre än 100 miljoner euro. Så det finns verkligen en skarp skillnad mellan rådets fullföljande av åtaganden och den retorik som rådet använder.
Mitt utskott har gett mig uppdraget att framföra detta och vi kommer förvisso av disciplinskäl att ha som mål att se åtminstone hälften av de sänkta anslagen återförs i omröstningen i kammaren.
Jag tar detta tillfälle i akt för att gratulera fru Haug för det arbete som hon har gjort i budgetutskottet, i synnerhet det arbete som gjorts för att budgetposter rörande små- och medelstora företag, återigen rådets nedskärningar. Det har varit en prioriterad fråga i vårt utskott och i detta parlament. Återigen är det svårt att få rådets retorik att stämma överens med dess förslag på det området. De förslag som lagts fram av vårt utskott och som stötts av budgetutskottet är mycket bättre.
Det skulle ta mer än den minut jag har kvar om jag skulle gå in på mitt utskotts alla synpunkter beträffande Meda-programmet. Vi känner till svårigheterna. Kommissionär Patten har talat om dem för oss, men det finns viktigt arbete som måste göras på området för Meda-programmet. Vi behöver bara titta på våra TV-apparater för att se de besvärliga situationer som finns i Mellanöstern för att påminnas om det vareviga dag.
Jag är också föredragande för mitt utskott av Rühles betänkande om EKSG:s budget. Låt mig kort ta upp några punkter där. Vi anser att man måste inrikta sig mer på utvecklingsforskning. Jag märkte det inslaget i hennes betänkande likaså. Vi vill se det ökat med 10 procent. De prioriterade områdena måste vara ren teknik samt åtgärder för skydd, återställning och säkerhet avseende miljön för framtiden. Fru Rühle är överens med mig om att det, så återigen finns det konsensus på det området i detta parlament, vilket jag är tvungen att säga tråkigt nog ofta inte delas av rådet.

Jöns
Herr talman, kära kolleger! Egentligen är det ofattbart! Här beslutas i Lissabon att man skall göra allt för att så snart som möjligt åter uppnå full sysselsättning, man beklagar den sociala utslagningen, man bedyrar att man vill ta itu med alla former av diskriminering, och sedan sopas alltsammans under mattan när kommissionens och rådets budgetar läggs fram. Denna politik med enbart en läpparnas bekännelse har våra medborgare och även denna kammare fått nog av!
Även vi i utskottet för sysselsättning och socialfrågor förespråkar en sparsam budget, men inte på det viset. Därför är jag glad över, och jag vill här också tacka kollegerna i budgetutskottet och framför allt huvudföredraganden för att vi till slut gemensamt har funnit ett sätt att korrigera snedvridningen av budgetförslaget till förmån för denna kammares entydiga prioriteringar, till förmån för mer sysselsättning och social sammanhållning, även om vi naturligtvis som utskott för sysselsättning och socialfrågor fortfarande har önskemål.
Jag är full av tillförsikt eftersom vi gemensamt har räddat det sysselsättningsinitiativ för lokalt engagemang som vi initierade förra året, eftersom just detta initiativ på kommunal nivå stöder nya sysselsättningspolitiska ansatser, nämligen genom att ta med alla aktörer, även icke-statliga organisationer. Den strykning av detta initiativ som kommissionen gjort utan att ersätta det med något visade på dålig respekt för den politiska viljan i Lissabon och denna kammares prioritering.
Jag är också glad över att vi i framtiden återigen vill göra mer för säkerhet och hälsoskydd på arbetsplatsen. Det nya initiativet för små och medelstora företag kommer här att visa på best practice och ge ett motsvarande mervärde.
Vi skulle naturligtvis gärna ha sett att åtgärdsprogrammet mot social utslagning och diskriminering blivit bättre utrustat, för att inte göra allmänheten och de icke-statliga organisationerna besvikna med tanke på de förväntningar som väckts genom artikel 13. Men varje utskott har ju här måst acceptera kompromisser.
Utskottet för sysselsättning och socialfrågor har dock fortfarande ett stort problem. Det är det faktum att Centrumet för kontroll av industriell omstrukturering inte kunnat förankras någonstans i budgeten. Därför vill jag än en gång säga följande, med adress till alla som är ogillande. För det första: Ingen vill ha ett nytt kostsamt decentraliserat organ. Centrumet i Dublin skall i stället bara betros med lämpliga uppgifter. För det andra: Centrumet för kontroll skall samla information för att bättre följa den industriella omstruktureringen. Varken mer eller mindre! Den som påstår att det kanske handlar om att förhindra fusioner eller stoppa globaliseringen, säger detta enbart av polemiska skäl.
Därför hoppas jag att vi i omröstningen i morgon ändå uppnår erforderlig majoritet för Centrum för kontroll av industriell omstrukturering i Dublin!

Bowe
Herr talman! Som föredragande av yttrandet från utskottet för miljö om detta års budget vill jag erkänna det svåra regelverk inom vilket det har utformats och den kraftiga pressen på oss alla. Jag skulle vilja ge ett erkännande till det arbete som föredraganden, fru Haug, gjort med att försöka lösa några mycket svåra frågor detta år på grund av det ofantliga trycket på budgeten i ett mycket sent skede.
Vi måste våga stå för vår övertygelse och hålla fast vid att försöka finna den mycket blygsamma finansiering som behövs för att uppfylla våra viktigaste mål. I det hänseendet vill jag uppmärksamma kommissionen och kammaren på följande frågor. Den första är budgetutskottets beslut att reservera de belopp som man överenskommit för Life-programmet. Detta var ett förvånansvärt beslut som fick många av oss att känna att hela detta mycket viktiga program bara hade blivit en fotboll i ett spel mellan budgetutskottet och kommissionen. Det visade att dessa organ inte insåg detta programs betydelse för miljön. Vi måste ändra det beslutet i omröstningen denna vecka i kammaren och få dessa medel omedelbart tillgängliga, för det finns en ofantlig efterfrågan på dem.
Budgetutskottets behandling av flera byråer har visat sig vara orättvis och obefogad detta år och under senare år, i synnerhet vägran att öka beloppen till Europeiska narkotikabyrån. Om det stöds av denna kammare denna vecka skall det sätta stopp för det nyligen påbörjade programmet för godkännande av olönsamma läkemedel för sällsynta sjukdomar. Om det anslaget inte återställs i en omröstning denna vecka i parlamentet förväntar jag mig att en mycket allvarlig situation uppstår och avsevärda bekymmer skapas för många människor i Europa.
En liknande orättvis behandling har gjorts mot Europeiska miljöbyrån med tanke på dess ökade arbetsbörda till följd av utvidgningen. Under kommande år kommer det att krävas en mer övertänkt, överensstämmande och lyhörd inställning till byråernas finansiella behov och jag hoppas metoden att behandla dem alla på samma sätt, vilket har tillämpats under tidigare år, nu skall upphöra. De är huvudmålsättningen för utskottet för miljö. De kan uppnås med en absolut obetydlig finansiering. Det är denna kammares ansvar att stödja dessa frågor i omröstningen denna vecka, att visa dess fortsatta åtagande för att skydda miljön ock förbättra folkhälsan.

Maat
Herr talman! Som talesman för utskottet för jordbruk skulle jag vilja framföra några kommentarer, till att börja med om landsbygdspolitiken. Utskottet för jordbruk skriver under på Berlinavtalet, även i fråga om landsbygdspolitiken, men konstaterar samtidigt att det förekommer en fördröjning i utgiftsmönstret och att man gentemot rådet och medlemsstaterna i vissa fall närmar sig gränserna för det som är möjligt med avseende på fördelningen av landsbygdspengarna. Det är synd, för det vore bättre om man vid fördelningen av budgeten tog tillvara den verkliga målsättningen, nämligen omställningen av landsbygden till en multifunktionell karaktär och en bättre marknadsorientering. Det skulle jag vilja framföra till rådet.
Den andra punkten är budgeten för jordbruket och trädgårdsodlingen. Den skall stiga med sex procent, så är det, delvis genom omställning. Jag vill dock tillägga att det för närvarande, även inom kommissionen, på nytt pågår en diskussion, till exempel om sockerpolitiken. Jag kan i varje fall uppmana kommissionen att ändå stödja kommissionär Fischler på den punkten, för den bästa målsättningen för att hålla sig inom den finansiella ramen är, i varje fall för år 2006, att inte sätta sockerpolitiken i stöpsleven på nytt.
Den tredje punkten är den europeiska jordbrukspolitiken som den nu föreligger i budgetförslagen. Vi konstaterar att den visserligen är inriktad på den sociala målsättningen, men därigenom är alltför internt inriktad i motsats till exempelvis maktmönstret i Förenta staterna och Australien, som framför allt är inriktat på utökat marknadstillträde och på de punkter där mycket pengar sätts in. För närvarande är budgeten per jordbruksföretag i Förenta staterna tre gånger så hög som i Europa. Det innebär att frågan är om inte marknadsorienteringen borde anges tydligare vad beträffar den kurs som väljs för budgeten. Där har kommissionär Fischler gett några ansatser i den riktningen. Den skulle kunna förstärkas, men då är det absolut nödvändigt med medverkan från rådet på det området. Det innebär också att man i samband med den europeiska jordbruksbudgeten, nämligen multifunktionell karaktär och landsbygdens utveckling, samtidigt också måste beakta landskap och djurens välbefinnande samt att man måste ha ett nära samarbete på dessa områden. På det området finns det ett par saker som också skulle kunna bli bättre, till exempel i fråga om tobakspolitiken.
Sammanfattningsvis, utskottet för jordbruk anser att vi måste hålla oss inom Berlinavtalet, och i den bemärkelsen måste jag som föredragande av yttrande avstyrka ändringsförslag 206 med avseende på omröstningen i parlamentet.

Miguélez Ramos
, föredragande av yttrandet från fiskeriutskottet. (ES) Herr talman! Även jag vill ansluta mig till vissa kollegers gratulationer till Haug för hennes betänkande. Jag vet att det inte har varit enkelt och därför uppskattar vi om möjligt ännu mer hennes ansträngningar.
Den gemensamma fiskeripolitiken, mina damer och herrar, är en försvinnande liten del av gemenskapsbudgeten: det rör sig om knappt 1 miljard euro. En otillräcklig summa för att möta utmaningarna med den gemensamma fiskeripolitiken, finansiera fonden för fiskets utveckling, fiskeriavtalen och vårt deltagande i internationella organisationer, kontrollen av tillämpningen av den gemensamma fiskeripolitiken, den gemensamma organisationen av marknaden för fiskeri- och vattenbruksprodukter, forskningen på fiskeriområdet och insamlingen av de uppgifter som krävs för att genomföra den gemensamma fiskeripolitiken.
Fiskeriutskottet som med kommissionen delar principen om budgetstringens, har accepterat de gränser som denna anger i sitt preliminära förslag och har framfört sin oro beträffande vissa budgetposter.
Vi har begärt att ett anvisat anslag på två miljoner euro beviljas för en informationskampanj om den gemensamma fiskeripolitiken. Det krävs en spridningskampanj för att skapa kännedom om den princip som den gemensamma fiskeripolitiken grundar sig på: ett hållbart nyttjande av havets resurser. Kvalitetsprodukterna måste lyftas fram, normerna för bevarande måste spridas, som till exempel respekterandet av minimistorleken, och de hälsosamma effekterna av att äta fisk måste framhållas för konsumenterna.
Fiskeriutskottet har godkänt ett annat ändringsförslag där anslaget höjs till kontroll och övervakning av fiskeriverksamheten i de gemensamma fiskevattnen och även utanför gemenskapen. Vi har kritiserat bristerna och kommissionens obetydliga roll i politiken för kontroll och bevakning och till följd av detta anser vi att den politiken bör stödjas i form av en förstärkt budget.
Det främsta syftet med fiskeriutskottets framställningar är att stärka de möjligheter att bevara och skapa sysselsättning som den gemensamma fiskeripolitiken innebär. Om sysselsättningen är en politisk prioritering inom unionen, kan fiskeriet, som ytterligare en ekonomisk sektor inte förbli i marginalen. Den gemensamma fiskeripolitiken har en enorm betydelse för bevarandet av sysselsättningen i de yttre randområden som är starkt beroende av fisket. Våra prioriteringar är och måste vara ett stärkande och en utökning av antalet internationella fiskeavtal, liksom förbättringen av villkoren för arbete och säkerhet inom sektorn, förutom resursernas bevarande.
De billigaste arbetstillfällena, kära ledamöter, är de som inte måste skapas eftersom de inte har gått förlorade. Det är bättre att stödja verksamheter som redan ger upphov till sysselsättning i stället för att senare behöva investera ofantliga mängder i skapandet av nya industrier.
Som en avslutning vill jag särskilt nämna en fråga i vilken parlamentet måste ge sitt samtycke. Jag syftar här på fiskeavtalet med Marocko. Fiskeriutskottet begär att budgetpost B7-8000 skall inbegripa ett anslag på 125 miljoner euro som täcker finansieringen av detta avtal under budgetåret 2001. Att var och en åtar sig sitt ansvar och uppfyller sin skyldighet. Det verkställande utskottet bör förhandla med argument av vikt för att uppnå ett förnuftigt avtal med Marocko och rådet och de berörda regeringarna bör inleda dessa förhandlingar på politisk nivå.

Pohjamo
. (FI) Herr talman! Även jag vill tacka föredraganden Haug för ett förträffligt arbete vid beredningen av budgeten. Hon har besökt vårt utskott och på ett utmärkt sätt tagit utskottets förslag i beaktande. Målsättningen för utskottet för regionalpolitik, transport och turism är att förbättra sysselsättningen genom att i synnerhet stödja små och medelstora företag och utnyttja informationssamhällets möjligheter. Utskottet betonar disciplinerad och god finansförvaltning samt förenklade förvaltningsförfaranden och resultatgivande projektverksamhet. Vårt utskott stöder kommissionens förslag och förkastade rådets minskning av betalningsanslagen som ogrundad. Vår målsättning är att snabbt klara av de gamla resterna och raskt och effektivt få fart på de nya programmen.
För trafikens del ligger tyngdpunkten på utvecklingen av de transeuropeiska trafiknäten. Till trafiksäkerhet, hållbar trafik och förenade transporter riktas enbart symboliska anslag. Här önskar jag inom de kommande åren en förbättring, eftersom olycksfrekvensen i de olika medlemsländerna varierar förvånansvärt mycket och man till exempel borde öka utbytet av goda trafikseder. Gemenskapen borde även satsa på att utveckla turistnäringen genom att framförallt stödja små och medelstora företag inom branschen. Vårt utskott ser att kommissionen bör ge ett nytt programförslag för stödjandet av turismen. Med Ispa-stödet för förberedande av utvidgningen borde man delfinansiera startandet av projekten för att effektivt kunna använda de begränsade resurserna.

Iivari
. (FI) Herr talman! Inledningsvis vill jag genast tacka föredraganden av budgeten, Jutta Haug, för samarbetet vid behandlingen av budgetanslagen för kultur, ungdom, utbildning och information. Jag är särskilt glad åt att man kunnat trygga finansieringen för Sokrates-, Ungdoms- och Kultur 2000-programmen som man beslutade om vid senaste årsskifte. Budgetutskottet har även visat förståelse för finansieringen av det tillsvidare öppna Media Plus ­programmet. Förhoppningsvis uppnår man snabbt samförstånd mellan rådet och parlamentet. En viktig del av den europeiska strategin är att den audiovisuella produktionen är framgångsrik. Jag är å andra sidan besviken över att man i budgetutskottet röstade för förbehåll beträffande kommissionens informationsanslag. Förhoppningsvis rättar plenarsammanträdet till problemet.
I kulturbudgeten delar man verkligen på knappheten. Allt som allt använder EU knappt två euro per medborgare till utbildning, utbytesprogram för unga, kulturprojekt, stöd till audiovisuell produktion samt information. Till produktionspremier för tobak har man däremot reserverat nästan en miljard euro eller nästan tre gånger så mycket pengar som till Sokrates-, Ungdoms-, och Kultur 2000 ­programmen sammanlagt.
Utskottet för kultur har såsom många gånger tidigare vid behandlingen av budgeten uttryckt oro över administreringen av betalningar ur budgeten. Beslutsprocessen för stödansökningar har tagit lång tid och utbetalningarna har dröjt. Detta måste man få ändring på. Unionens medborgare måste få god och effektiv service. Det är nödvändigt för att målsättningarna inom programmen skall kunna uppnås men även för EU:s legitimitet. Det direkta stödet via A-linjerna till medborgar- och kulturorganisationer som arbetar för Europa väckte trots sin anspråkslöshet även denna gång stor iver. I utskottet för kultur försökte vi hålla oss inom ramarna för de föreslagna anslagen för att vi själva skulle kunna göra våra prioriteringar såsom det ankommer ett specialutskott. Vi lyckades inte helt och hållet där. Inte heller budgetutskottet uttryckte full förståelse för våra prioriteringar, men höjde lyckligtvis anslagen något. Det är viktigt att notera att budgetutskottet förhöll sig positivt till utskottets för kultur begäran om att få en utredning av kommissionen om organisationernas finansiering hittills, för att vi skall kunna skapa rättvisare och öppnare spelregler för finansieringen av organisationerna än de nuvarande.
Jag vill ännu fästa uppmärksamhet vid finansieringen av Euronews. Både utskottet för kultur och burgetutskottet anser det viktigt att den bibehålls vid sin nuvarande nivå. Jag hoppas att parlamentets önskemål tas i beaktande i förhandlingarna mellan kommissionen och Euronews.

Van den Berg
Herr talman, ärade kommissionär, herr rådsordförande! Budgeten bestämmer Europas ansikte. Budgeten är det viktigaste uttrycket för Europeiska unionens prioriteringar. Det är genom budgeten som Europaparlamentet kan och måste förverkliga sina ideal.
Tyvärr har medlemsstaterna år efter år till stor del övervältrat hjälpen till Bosnien och Kosovo på Europeiska unionen. Detta har alltid skett på bekostnad av den europeiska hjälpen till de fattigaste länderna. Parlamentet har år efter år försvarat de fattigaste ländernas intressen i den europeiska budgeten och med viss framgång, dock otillräckligt. Europeiska kommissionen har knappt kunnat klara av utvidgningen av prioriteringarna, och detta har lett till oacceptabla eftersläpningar vid genomförandet av åtagandena som görs under trycket från allt större budgetar för stöd till utländska hjälp- och samarbetsoperationer.
I dag tar vi oss an budgeten 2001 med bilderna av Serbiens befolkning på näthinnan. Det råder inget tvivel om att Europa måste ge ett mycket viktigt bidrag till återuppbyggnaden av Serbien och därigenom till stabiliseringen av Balkan. Strävandet efter fred och samverkansstabilitet är historiskt. Men Europa bär självt ansvaret för det som behövs för att införliva Serbien i den demokratiska världen. Vi kan och får inte ta ut kostnaderna för detta av de allra fattigaste länderna.
Europa, som i dag agerar som en global aktör, måste också ge sitt bidrag till att minska fattigdomen. Detta är inte någon situation där vi kan hävda att vi gör antingen eller; det är en situation med " och och" . Hjälp till Serbien och Balkan och hjälp till de fattigaste länderna. Hur kommer detta till uttryck i budgeten 2001? Ännu så sent som 1999 gavs inte mindre än 3,2 miljoner euro tillbaka till medlemsstaterna eftersom de medlen inte kom till användning. Inte ens våra mest generösa uppskattningar av vad som behövs för Kosovo och Serbien kommer att överstiga detta belopp på 3,2 miljoner euro på långa vägar. Vi har alltså medlen. Därigenom kan frågan om budgeten således verkligen föras tillbaka till en rent politisk dimension, och i samband med de rättvisa politiska avväganden som därefter måste göras är det nödvändigt att aktualisera hur pass effektiv hjälpen är. Om vi inte vill föra någon symbolisk politik, då måste vi tänka och handla resultatinriktat. När allt kommer omkring handlar det inte om vad vi budgeterar, utan om våra pengar kommer till rätt plats och med den verkan som vi hade för ögonen. Här har vi ett stort problem. Kommissionen har i många år varit oförmögen att spendera de medel som vi budgeterar. I fråga om vår hjälp till Medelhavsländerna till exempel har vi en eftersläpning som omfattar budgetarna från flera år.
Kommissionen arbetar nu med activity based budgeting, varigenom vi kan förebygga sådana problem. I huvudsak borde activity based budgeting innehålla att man för varje budgetpost som inrättas också avsätter de medel som behövs för att verkligen genomföra denna budgetpost. Om vi har försäkrat oss om, herr talman, att det som vi budgeterar också verkligen kan komma till användning, då måste vi därefter ställa oss frågan om hjälpen verkligen kommer till dem som bäst behöver den.
Jag anser att vi måste förändra vårt tänkande. Den budget som vi fastställer tillsammans måste vara en återspegling av våra prioriteringar, måste vara förståelig för medborgaren, och samtidigt måste den vara resultatinriktad. Vi har därför föreslagit att ta upp konkreta prestationsmål i våra budgetposter där det är relevant. Dessa anger vilka sektorer som enligt vår uppfattning skall dra direkt nytta av den hjälp som budgeterats för vissa regioner. Därför har vi sett till att hjälpen till utbildning och hälsovård fördubblas, och det är nödvändigt för att hjälpen, herr talman, skall komma till de människor som behöver den allra bäst.

Avilés Perea
. (ES) Herr talman! Jag vill som företrädare för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor be parlamentet om stöd för ett slutgiltigt godkännande av de ändringsförslag som budgetutskottet redan har godkänt. Det är inte exakt så som det vi begärde. I vissa fall har det belopp vi begärde sänkts men på det hela taget är vi nöjda, för vi tror att viljan att underlätta gynnandet av kvinnan och lika möjligheter kommer att bestå genom följande åtgärder:
Informationsåtgärder för den gemensamma jordbrukspolitiken - där kvinnan intar en mycket viktig roll, ett arbete som inte är erkänt - inom programmet Equal som är avsett att underlätta sysselsättning för kvinnor i gemenskapsstrategin för lika möjligheter - ett betänkande vi diskuterade i går - och som i dag tyvärr har skickats tillbaka till utskottet.
Kvinnans införlivande i informationssamhället, av enorm betydelse för framtiden; det ekonomiska stödet till kvinnor i länderna i Central- och Östeuropa, i Meda-länderna; bekämpningen av sexturism i tredje land, där det finns enorma problem som i synnerhet drabbar kvinnorna; och främjandet och försvaret av kvinnornas grundläggande fri- och rättigheter. Vi bör också ha i åtanke att allt detta hör samman med den kamp mot våld i hemmet som bedrivs genom programmet Daphne.
Vi skulle vilja att samtliga ändringsförslag godkändes. Vi hoppas att det blir så. Jag vill nämna ett annat ändringsförslag som har att göra med kvinnoorganisationerna: utskottet godkände ett belopp till Europeiskt kvinnoforum. Sedan var vi en grupp ledamöter som i budgetutskottet lade fram en ändring - som godkändes - för att denna budgetpost även skulle omfatta andra kvinnoorganisationer som ett tecken på pluralism och respekt för alla alternativ och alla politiska åskådningar som finns inom Europeiska unionen. Vi hoppas att även den budgetposten kommer att godkännas.
Vi hade i utskottet begärt ett högre belopp för den budgetposten än det som slutligen beviljades, men vi är som jag tidigare sade i stort sett nöjda och hoppas på ett slutligt godkännande.

Perry
Herr talman! Under tidigare års debatter talade jag för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, där vi hörde fru Iivari denna eftermiddag. Mycket lite pengar används faktiskt. Jag stöder helt de synpunkter som framförts av fru Iivari, där detta problem påpekades. Jag talar detta år för utskottet för framställningar där vi utnyttjar till och med mindre pengar, i själva verket knappast några pengar alls. Kanske det är så som det bör vara. Såsom budgetföredragande lovordar jag verkligen de goda förhållanden som vi har haft med herr Ferber.
När jag talar denna eftermiddag rekommenderar jag kammaren de budgetposter som är avsedda till verksamheten för utskottet för framställningar och Europeiska ombudsmannen. Ett huvudansvar för varje valt parlament är att skydda enskilda medborgares intressen mot den verkställande makten. I vårt fall måste vi säkerställa inte bara att kommissionen respekterar europeisk politik utan att även medlemsstater gör det och uppfyller sina förpliktelser enligt fördraget. De är inte alltid redo att göra så.
Det finns inga bättre bevakare av fördragen än de europeiska medborgarna. Ett viktigt sätt som medborgarna kan använda för att se till att deras angelägna frågor tas upp är genom att vända sig till ombudsmannen eller inge en framställning till parlamentet. Det är en billig process för oss; för medborgaren är den gratis. Jämför det med att få upprättelse genom domstolarna. Jag uppmanar kammaren att se till att ombudsmannen har tillräckligt med personal för att kunna göra sitt jobb på rätt sätt och att utskottet för framställningar har lämpliga verktyg för att göra sitt jobb ordentligt. I synnerhet detta år har vi begärt - och jag tror att vi kommer att få kammarens stöd - att man skall se till att det finns tillräckligt med pengar för att vi skall få en lämplig, interaktiv databas så att ledamöter, personal och medborgare kan registrera sina frågor och följa parlamentets behandling av dem. Det har redan skett en bra utveckling. För stunden är det endast medborgarna som inte har tillgång till databasen. Jag hoppas att de mycket snart skall ha den möjligheten.
Jag skulle vilja påpeka det faktum att framställningen till oss gäller frågan om bedrägeri och bristfällig förvaltning av pengar i Europeiska unionen. Vi måste vara medvetna om det. Men jag skulle vilja säga till parlamentet denna eftermiddag att vi får inte glömma att EU använder bara 1 procent av BNI och mycket av det förvaltas i medlemsstaterna.
Om vi letar efter slöseri och bedrägeri hittar man inte det enbart inom Europeiska unionen. Under de senaste veckorna och enbart i Storbritannien har jag bevakat vad pressen har skrivit om fall av bedrägeri, slöseri och bristfällig förvaltning i Storbritannien: socialförsäkringsbedrägeri - 4,5 miljarder GBP; byråer för allvarligt bedrägeri undersöker 81 fall som gäller 1,4 miljarder GBP; bedrägeri med bostadsbidrag - 185 miljoner GBP; bedrägeri med girocheckar - 240 miljoner GBP. Under enbart en månad har jag hittat dessa fall. Senast förra helgen fick vi höra att General Abacha i Nigeria tvättade 4,5 miljarder GBP via bankerna i London utan att de ansvariga myndigheterna kände till det.
Så visst måste vi se till att vi har vårt eget hus i ordning i Europa men alla som rapporterar om dessa frågor får inte glömma att det inte bara är Europeiska unionen som måste ta itu med dessa frågor på allvar.

Elles
Herr talman! Jag vill börja med att varmt gratulera våra två föredraganden som har förberett vår debatt i dag för vårt utskotts räkning. De har båda utfört ett utmärkt arbete för oss och jag vet att det inte är lätt att samordna andras ståndpunkter, eftersom jag själv varit föredragande.
Ramen för vår debatt i dag är att vi måste använda varje möjlighet vi har i vår budget för att se till att våra europeiska institutioner är redo för nästa etapp av utvidgningen, såväl vad gäller institutionernas strukturer som ett bättre sätt att bedriva politik. Först vill jag ta upp parlamentets budget. Vår föredragande, Ferber, hade absolut rätt i att vi måste undvika att reservera budgetposter med tanke på utvidgningen i detta skede - mottot bör vara " mer brådska, mindre fart" . Vi i parlamentet bör samordna oss med de andra två institutionerna om vad vi bör göra inför utvidgningen med översättning, tolkning, byggnader och personal och vi måste utarbeta en gemensam plan mellan oss. Vår förvaltning måste tänka över språksektorn mycket noga. Vi håller trots allt på med en utvidgning för tio länder och inte bara fem, så vi måste se på frågan ur en bredare synvinkel.
Sedan har jag en särskild synpunkt på utgiftsområde 4 och vår externa politik. Vi vet att vi i våra debatter om budgeten kommer att ta upp detta vid flera tillfällen. Men jag skulle vilja ta upp synpunkterna från kommissionären, fru Schreyer, som sade att det finns ett antal instrument, flera möjligheter genom vilka vi kan klara det som behövs för detta år, antingen det gäller flexibilitetsinstrument eller den negativa budgetreserven, där vi kanske kunde hitta de belopp som finns tillgängliga för detta år, trots problemet med hur det skall ske i praktiken.
Vi måste komma ihåg att det finns andra möjligheter än att nödvändigtvis ändra budgetplanen. Men min grupp kommer naturligtvis att vara ense och säga att vi måste lösa detta problem så snart som möjligt så att vi får en långsiktig budgetplan för hur Europeiska unionens stöd skall användas för Meda och Cards.
Låt mig nu tala om den övergripande strategin. Detta är den första budgetdebatten under lång tid som inte innehåller en betydande tvistefråga mellan parlamentet och kommissionen. Ramöverenskommelsen mellan våra två institutioner tillämpas nu även om detta ifrågasätts av några av våra ledamöter. Det finns inget fullgörande av åtaganden som fattas, reformprocessen som startades av den tidigare kommissionen på starka krav från vårt parlament har tagits vid av denna kommission på allvar. Vissa framsteg har gjorts, men det är en lång väg kvar.
Det är denna bakgrund som är så avgörande för min grupps strategi för budgeten 2001. Då vi alltid varit i främsta ledet för förändring i de europeiska institutionerna, till exempel med vårt beslut att aldrig bevilja ansvarsbefrielse för 1996 års budget, är vi nu absolut fast beslutna att inte låta reformprocessen tappas bort när större och mer politiska frågor börjar dominera vår dagordning inför toppmötet i Nice.
Vi inriktade våra ansträngningar på tre särskilda områden: bättre genomförande av budgeten, effektivare hantering av europeisk politik och ett framgångsrikt genomförande av reformpaketet med särskild referens till de nya budgetposter som kommissionen krävt.
Innan jag kommer till det, ett ord om de brittiska konservativas ståndpunkt. Som en överraskning för många i min delegation utarbetade vi enhälligt en kärnstrategi i början av september och de 400 ändringsförslag som lades fram av mina kolleger kom som något av en överraskning för många av oss i budgetutskottet. Medan några hade ett legitimt syfte - att förbättra denna kammares budgetkontroll, hade många fler ett fördärvligt syfte - att inte spara pengar och stryka många aktningsvärda organisationer, som Europeiska unionens Ungdomsorkester. Som det utföll har den moderata sidan av konservatism för det mesta segrat över det mer ideologiska och oacceptabla. Det finns nu cirka 30 ändringsförslag som behandlas på nytt och utöver dem för vår kärnstrategi. Jag skrev personligen inte under dem, eftersom en eller två av dem fortfarande går för långt. Likväl önskar en god majoritet av den konservativa delegationen spela en konstruktiv roll i den europeiska processen - i motsats till en eller två ledamöter som bara kan tänka sig att förstöra det som redan uppnåtts.
Detta leder mig fram till vår grupps strategi då kärnpunkten i vår övertygelse är en önskan att få valuta för pengarna för de europeiska medborgarna. Vi vill vara säkra på att medel som reserverats för särskilda ändamål i budgeten kommer att utnyttjas och inte samlas på hög år efter år. Det är skälet till att vi har krävt en strategi från kommissionären för att ta itu med eftersläpande åtaganden, i synnerhet inom utrikespolitiken, till år 2003. Det är min förhoppning att rådet också kommer att kunna gå med på denna strategi. Den innefattar en begränsning av löptiden för de åtaganden som kräver en överenskommelse med rådet. Herr rådsordförande, min grupp kunde ställa mer utbetalningar till förfogande, om vi var säkra på att politiken fördes på ett bättre sätt.
För det andra har vi infört budgetreserver i flera delar av budgeten där vi anser att förvaltningen av tillgängliga medel är svag, framför allt reserv av stora belopp för utrikespolitik och för det slutgiltiga belopp som man skall komma överens om mellan budgetmyndighetens två grenar, baserat på tanken om reserver för uppfyllande av åtaganden. Vi anser detta vara en bra idé för om man ser att saker fungerar bra då är det där som man lägger sina anslag. Man lägger dem inte på de program som inte fungerar så effektivt.
För det tredje och kopplat till dessa frågor är begäran om fler budgetposter. Vi förstår att det finns ett behov av mer personal, men det som är mest angeläget för oss är att inte bevilja denna begäran förrän reformen av institutionerna är ordentligt i gång. Det är svårt att se hur fler budgetposter skulle lösa problemet med förvaltningen, om det fortfarande finns föråldrade och komplicerade förfaranden både inom kommissionen och rådet för att hantera de många programmen. Fru Schreyer presenterade ett intressant förslag som vi borde överväga gällande en uppfyllelsereserv i utgiftsområde 5 så att några budgetposter skulle finnas tillgängliga och vi kunde sedan ge fler, allteftersom processen utvecklas. Det är skälet till att vi har uppmanat till en trepartsdialog så snart som möjligt när denna behandling är klar så att vi kan ta itu med själva kärnfrågan i diskussionerna.
Större effektivitet inom kommissionen och effektivare politikföring under den nuvarande budgetplanens giltighetstid skall öka de europeiska medborgarnas förtroende för att deras skattepengar används för bra ändamål och är det enda sättet att säkerställa att EU kan uppnå de bredare konsolideringsmålen inom dess gränser efter toppmötet i Nice och EU:s gradvisa utvidgning mot öster.
Vi strävar efter att återuppbygga människors förtroende för våra institutioner. Europas intressen kommer inte att tjänas genom att ha en svag kommission och ett kringresande parlament. Tvärtom, vi måste arbeta för att få ett parlament som kämpar för öppenhet, kompetens och effektiv demokratisk kontroll av de europeiska institutionerna.

Talmannen
Tack så mycket, herr Elles. Faktum är att ni hade fem minuter till ert förfogande. Även om ni inte är medveten om det, var ni generös nog att avstå två minuter till Bourlanges. Ordförandeskapet ville hur som helst belöna inte bara er vältalighet utan även er goda tro, för vi är säkra på att ni var övertygad om att ni hade sju minuter till ert förfogande.

Walter
Herr talman, fru kommissionär, herr rådsordförande! Jag vill till att börja med också tacka de fyra föredragandena så hjärtligt, som har förberett vårt arbete i dag. Man har verkligen gjort utmärkta prestationer. Jag tror att det också måste erkännas i denna kammare!
Det gläder oss mycket att vi har funnit en förhandlingsbas och en förhandlingsatmosfär, särskilt med rådet, efter att ju förra året haft att göra med vissa spänningar - och dessa spänningar resulterade också i kramper -, där vi kan arbeta sakligt och relevant, genom att inte dra oss tillbaka till skyttegravar, utan försöka att faktiskt lösa de problem vi har.
Men hit hör också att man naturligtvis också här i många fall skall ge skattebetalaren klart besked, så att han får en faktisk bild av vilka villkor vi arbetar under. Detta parlament har under de gångna åren alltid visat att det låter uttalad sparsamhet bli grundvalen för sitt arbete. Det är en saga om man påstår att vi alltid bara har velat ge ut så mycket som möjligt. Det är inte vår strävan!
Herr rådsordförande, om man tittar på att vi enbart när det gäller maximigränserna under de senaste fem åren har lagt oss 15 miljarder under dessa maximigränser, då måste man helt enkelt inse att parlamentet anstränger sig för att använda medlen så effektivt som möjligt. Men vi är inte heller beredda att helt enkelt kasta saker överbord, som vi anser vara nödvändiga och som har erkänts vara nödvändiga vid förhandlingar med er och med kommissionen, därför att nya saker kommer upp på dagordningen.
Det får inte vara så att människor som har förtroende för oss blir besvikna eftersom nästa omgång människor står utanför och knackar på. Då måste vi tänka över hur vi skall lösa detta problem. Vi har tidigare - och det sätter jag stort värde på - alltid hållit oss till det som vi tillsammans har beslutat som interinstitutionellt avtal och budgetplan. När det i år ser ut som om ökningen är stor, då har det i första hand att göra med att det område, där vi har minst att säga till om, har den högsta ökningstakten. Det är jordbruksområdet.
Jag står inte här för att beklaga detta. Det har gjorts en ändring i politiken, och den måste finansieras på lämpligt sätt, såtillvida beklagar jag det inte, men jag förväntar mig också att rådets ordförande låter bli att ställa sig här och säga att det är en överdimensionerad ökning, vi i våra nationella budgetar är sparsamma, och ni vill ge ut så mycket som möjligt! Det stämmer inte, ty de obligatoriska utgifterna har i första hand beslutats av er, och de driver upp det hela!
När man tittar på siffrorna - 6,3 procent ökning i fråga om de obligatoriska utgifterna och enligt er smak 0,23 procent ökning på våra områden - då kan man se vem som här faktiskt hanterar medlen på ett sparsamt sätt för att bedriva sin politik, och var ökningarna kommer från. Med all respekt för att de nationella finansministrarna har börjat att minska på statsskulden och faktiskt inlösa gamla åtaganden, för att kommande generationer skall kunna ta tillvara sina chanser - så har också vi här förpliktelser ur det förflutna! Vi är inte i stånd att ta på oss skulder. Det är kanske också bra så. Men vi har gamla löften respektive tillkännagivanden, gemensamt formulerad politik, som senare någon gång också faktiskt måste inlösas i form av betalningar. Det får inte vara så att man i flera år mycket löst talar om åtaganden och alltid säger ja till dem, men sedan, när det är fråga om att betala, säger att nu går det för långt, nu måste vi skära ned!
Jag tror att det är mycket viktigt att man i rådet tydligt klargör att betalningar är de tidigare åtagandena som faktiskt också måste inlösas. Man kan nu ta itu med dessa betalningar på två sätt. Elles har sagt att vi naturligtvis kan minska på åtagandena och bibehålla betalningarna, då klarar vi någon gång av det. Men det betyder att vi måste sätta vår politik under luppen och göra minskningar. Då säger jag helt öppet att grundvalen för det interinstitutionella avtalet och budgetplanen var den politik som vi gemensamt diskuterade. Den är viktig för oss! Den har inte bara varit det, utan fortfarande i dag är dessa saker viktiga, bland andra europapolitiska villkor, framför allt som det handlar om en mängd sådana.
Vi vill till exempel bekämpa arbetslösheten. Det är ett enastående resultat i denna budget, att vi gemensamt vill börja stödja små och medelstora företag, som skapar de flesta arbetstillfällena i den ekonomiska processen i detta Europa. Där vill vi göra något. Där ser vi mycket konkreta siffror i budgeten. Vi vill göra något för att bekämpa utslagningen, och hjälpa de svagaste bland de svaga. Som en del av vår politik har vi valt att det på jordbruksområdet skall sörjas för en omställning bort från direkta bidrag hän mot ett stärkt stöd för landsbygden. Det är en tyngdpunkt för oss som parlament, framför allt som vi där har medbeslutande. Vi kommer att se till att just detta område kommer att byggas ut. Vi har detta år sett till att alla belopp som anslagits har använts, eftersom det måste skapas en lämplig politik för landsbygden och för människorna på landsbygden. Där är vi gärna beredda att samarbeta med rådet och med alla andra. Jag talar här som socialdemokrat. På klassiskt maner säger man om socialdemokraterna att de inte i första hand är ett bondeparti eller att de förespråkar landsbygden. Här gör vi det uttryckligen, eftersom vi tror att det måste finnas en jämställdhet.
Vi har andra prioriteringar på det utrikespolitiska området. Vi vill bekämpa fattigdomen, överallt i världen. Vi vill driva på demokratiseringsprocesser, och vi vill ha ett balanserat förhållande mellan de klassiska politiska områdena inom utrikespolitiken, som vi nu har framför oss. För oss hör ett konstruktivt sätt att ta itu med utvidgningen österut och en genomtänkt och väl finansierad Medelhavspolitik samman. Det är en sak som måste försiggå i samklang. Den som bedriver en utvidgning åt öster måste också veta att även Medelhavet för oss är en viktig del av det geopolitiska läge som vi måste engagera oss i.
Det som nu sist har kommit till, och som lyckligtvis bereder oss många problem, eftersom orsaken till dessa problem är att en demokratisering har ägt rum, är Balkan. Om ni, herr rådsordförande, då säger att det måste finansieras med de existerande budgetmedlen, då vill jag bara erinra er om en sak: Enbart detta år har vi ställt 200 miljarder flexibilitetsinstrument till förfogande och satt till 180 miljoner ur reserven för katastrofhjälp. Vi anslår alltså enbart detta år 380 miljoner nya medel för Balkan till dessa poster, och ställer dem till förfogande.
Detta problem kommer att sysselsätta oss under de närmaste sex, sju åren och förmodligen längre. När vi då ser att vi detta år redan har anslagit 380 miljoner, nya medel, då kan ju ingen förklara för mig, när man uppskattar att vi exempelvis för Serbien behöver 5,5 miljarder under de närmaste sju åren, hur vi helt enkelt skall trolla fram det någonstans ifrån. Detta är inte möjligt! Vi är beredda att se efter i vår budget, var vi kan företa några effektivitetsökningar. Det gör vi i takt med reformeringen av kommissionen, där vi också har funderingar om hur vi kan göra politiken mer effektiv i sin helhet. Ett förslag är att skapa reserven, och då måste vi noga fråga oss hur det skall fortsätta, innan vi ställer pengarna till förfogande.
Ett andra förslag är så som ni gör i kommissionen, nämligen att ni stärker reformeringen av kommissionen genom att ställa tillräckligt med personal till förfogande, så att alla de extra uppgifter som vi tidigare har sammanställt också verkligen kan genomföras. Det värsta som kan hända är att vi väcker förhoppningar och att dessa förhoppningar måste grusas. Låt mig här säga en sak till beträffande en aktuell diskussion: I detta parlament har det under de gångna åren och även i år alltid diskuterats om människor som drabbas av dessa naturkatastrofer kan få stöd ur Europaparlamentets budget. Jag vill tydligt säga att jag anser att det är ansvarslöst om vi ger de människor som drabbas av katastrofer det intrycket att vi därmed skulle kunna lösa alla problem som hänger samman med katastroferna. Om vi här bara anslår några få miljoner för dessa budgetposter - mycket mer kan det inte bli - då visar vi upp den vackra sidan, och när människorna verkligen behöver medlen, så drar vi åter bort dem. Vi skulle, efter att det i början av året hade inträffat en eller två katastrofer, i slutet av året bara kunna säga människorna: Vi har tyvärr ingenting mer åt er! Människorna i Norditalien, som nu behöver hjälp, som då skulle ropa på Europa, åt dem skulle vi tvingas säga: Tyvärr, ingenting mer är möjligt, ty vi har redan delat ut medlen i januari, februari eller i mars! Det anser jag vara ansvarslöst! Så får Europa inte uppfattas där ute! När vi tillkännager någonting, när vi lovar någonting, när vi säger att vi kan och vill hjälpa, då måste det vara möjligt. Vi måste inrätta våra politiska strukturer i enlighet med detta. Vi måste noga titta på det som vi definierar som kärnpunkter för vår politik, och vi måste samarbeta så att det som vi ämnar göra finansieras ordentligt. Här erbjuder vi som socialister uttryckligen vårt samarbete. Jag gläder mig åt de förestående samtalen med kommissionen och rådet och hoppas att vi i Europas medborgares anda kommer fram till bra resultat!

Virrankoski
Herr talman! Jutta Haug och Markus Ferber har gjort ett stort arbete i och med beredningen av EU:s budget för nästa år. Jag vill lyckönska dem och samtidigt tacka fru Rühle och herr Colom i Navalia samt speciellt utskottets ordförande Terence Wynn. Budgeten för år 2001 är den andra i ordningen för nuvarande programperiod. Den fortsätter den budgetpolitik man drog upp riktlinjer för i det interinstitutionella avtalet för ett drygt år sedan. Min egen grupp är nöjd över att man i beredningen av budgeten iakttog en stram budgetdisciplin. Utskottet gjorde rätt i att särskilt prioritera en minskning av de eftersläpande betalningsförbindelserna. Till exempel är strukturanslagen försenade med ungefär ett år och Meda-programmet med till och med åtta år. EU:s förvaltning har varit olovligt svag, till exempel återbetalades förra våren oanvända medel om ca tre miljarder euro till medlemsländerna.
Herr talman, i budgeten har man prioriterat utbildning och kultur, sysselsättning och främjande av verksamheten för små och medelstora företag. Vi är nöjda med denna uppställning. EU:s värsta gissel är för tillfället den enorma arbetslösheten. Därför är en väsentlig ökning av finansieringen av initiativen gällande arbetslösheten på sin plats. Även stödjandet av små och medelstora företag har som syfte att minska arbetslösheten, eftersom just dessa mest effektivt skapar nya arbetsplatser.
De svåraste problemen i den nya budgeten hänför sig till externa åtgärder. Huvudorsaken ligger i Agenda 2000 där resurserna för en uppbyggnad av Balkanområdet är för knappa. Balkanområdet har under århundraden varit Europas kruttunna och är det ännu i dag. Trots det reserverades i Berlin endast 1 850 miljoner euro för att utveckla området, när man under föregående period använde 4 500 miljoner euro. Rådet minskade medlen till Balkan med 200 miljoner euro och ändå står ett enormt återuppbyggnadsarbete efter Natos bombningar framför oss. Om EU och medlemsländerna har för avsikt att hålla sina löften beträffande återuppbyggandet av Balkan måste det även synas i finansieringen och inte enbart i uttalandena. Kriget på balkan, månader av bombningar och den oerhörda förödelsen efter detta kommer att leda till flera generationers bitterhet och hat bland befolkningen i området om inte EU också bär sitt ansvar i återuppbyggandet.
Budgetutskottet har intagit en konstruktiv ståndpunkt till finansieringen. Det vill inleda förhandlingar med rådet, varvid alla möjligheter som ett interinstitutionellt avtal erbjuder skulle utnyttjas. Utskottet strävar även efter en mångårig finansieringsram för såväl Cards- som Meda-programmet. Detta skulle minska det årliga bråk som nu under två års tid har stämplat sammanställandet av EU-budgeten. Herr talman, med dessa påpekanden vill jag å min grupps vägnar stödja budgetutskottets linjedragning för nästa års budget.

Rühle
Herr talman, mina damer och herrar! Även jag lyckönskar föredraganden. Vår grupp kommer att till stor del stödja era förslag. Men vi är mot GUE:s strategi, där man i går i budgetutskottet överraskande föreslog att budgeten skulle avvisas. Denna strategi anser vi med tanke på de stora problem i Serbien och även i Kosovo vara politiskt oseriös. Även om vi instämmer i kritiken mot rådet på flera punkter, kan det konstateras att denna strategi skulle innebära en konfrontation där ingen förlikning är möjlig, och som skulle undergräva de europeiska institutionernas trovärdighet.
Budget 2001 stod på samma sätt som förra årets budget inför nästan olösbara konflikter, å ena sidan kravet på konsolidering och sparpolitik, så som det beslutades inom ramen för det interinstitutionella avtalet, för att säkerställa finansieringen av utvidgningen, å andra sidan det akuta behovet av finansiering för stabilitetspakten för Balkan. Denna konflikt anser vi skärps ytterligare genom rådets politik att med lätt hjärta lova all hjälp och fortsätta att skärpa interna konflikter genom löften om finansiering, utan att ta itu med finansieringen på allvar. Så ser dock rådets politik ut utifrån för många människor.
I stället förväntar man sig av parlamentet att man alltid med nya nedskärningar skall finansiera löftena. Parlamentets politiska spelrum i budgeten undergrävs på ett systematiskt sätt. Till slut är vi bara medhjälpare åt rådet för att utföra saker och ting. Vi anser att det inte får fortsätta på så vis. Men lösningen är inte enkel. Det är i själva verket så att den kommande utvidgningsrundan ställer gemenskapen inför en svår prövning. Finansieringen är en balansakt mellan nödvändigheter - finansbehov i de nya medlemsstaterna och finansieringsmöjligheter i givarländerna - och de allmänna medlen är begränsade. Sparsam hushållning är självklart nödvändig och stöds av oss, och det skall vi heller inte fuska med.
Vi vet också att många projekt och många program har misskrediterats eftersom de inte genomförts på ett tillfredsställande sätt. Vi behöver snarast en lång- och medelfristig strategi för att inte spela ut viktiga områden som Meda och stabilitetspakten för Balkan mot varandra. Vi befarar att det nuvarande parlamentsförslaget, som vi till stor del är med om, innebär denna risk. Vi befarar att flexibilitetsreserven i somliga fall inte kommer att användas för att finansiera Meda, utan till slut kommer att användas för att balansera ytterligare finansieringsbehov i Serbien. Vi hoppas att vi under de närmaste veckorna kommer att utveckla en gemensam strategi för att arbeta emot detta.
Vi behöver också snarast en gemensam strategi för att förbättra förvaltningen. Detta förutsätter ett rimligt personalbehov, och även här är vi kritiska mot utskottets majoritetsbeslut. Vi befarar att utskottsmajoriteten genom taktik har låst sig. Krav på bättre performance omfattar också mer personal. Krav på bättre performance förknippat med krav att samtidigt sätta in personal i reserven anser vi inte går att förmedla till allmänheten.
Vi är också kritiska till besluten när det gäller Life. Här hoppas vi att parlamentets majoritet på torsdag tänker sig för och röstar på annat sätt och att vi åter får ut Life ur reserven. Därför än en gång avslutningsvis: Totalt sett tackar vi föredragandena Ferber och Haug för deras goda arbete, men det finns två, tre punkter där vi är av annan åsikt, men där vi också hoppas att vi kommer att komma överens. Framför allt vädjar vi till majoriteten i parlamentet att än en gång grundligt överväga om personalen verkligen i sin helhet - alltså alla 400 tjänsterna - måste sättas in i reserven, eller om man inte där också kan komma fram till ett annat omröstningsresultat.

Wurtz
Herr talman, fru kommissionär, herr rådsordförande! Som ni vet har min grupp fattat beslutet att enhälligt lämna in ett förslag till avvisande av förslaget till budget 2001.
Det är ett fullständigt exceptionellt initiativ, särskilt vid den första behandlingen, och det är ett otacksamt initiativ, eftersom det i det nuvarande sammanhanget inte kan erhålla en majoritet av röster. Vi fattade ändå beslutet med full kännedom om sakfrågan. Varför? Alla måste vara medvetna om det: i brist på ifrågasättande av den ultrarestriktiva strategin som kännetecknar rådets förslag till budget kommer vi att år 2001 befinna oss i en situation där vi inte kan uppfylla alla våra åtaganden samtidigt gentemot våra partner på Balkan, i södra Medelhavet och övriga utvecklingsregioner i världen. Vi kommer på sätt och vis att uppfordras att välja mellan dessa tre prioriteringar som ändå är lika berättigade och lika brådskande, vilket i våra ögon är oacceptabelt.
Rådets beslut att skära ned en fjärdedel av anslagen avsedda för Balkan innan förändringarna skedde i Serbien, att skära ned 150 miljoner euro i anslag avsedda för samarbete inom Europa-Medelhavsområdet, rent allmänt sänka samtliga anslag för samarbete med södern leder till denna återvändsgränd. Hur kan man acceptera att högtidligen ta emot president Kostunica vid Europeiska rådet i Biarritz, kalla till ett extraordinärt råd i Marseille ägnat åt Europa-Medelhavspartnerskapet, bekräfta urbi et orbi ädla ambitioner, åstadkomma uppmuntrande förhoppningar bland folken i öster och söder utan att samtidigt se till att ha möjlighet att uppfylla sina åtaganden? Budgeten är naturligtvis inte allt, men det är tydligt att den återspeglar de femton medlemsstaternas politiska vilja.
För närvarande tillämpas samma åtgärd på den inre politiken i Europeiska unionen. Jacques Chirac talade till oss just här lyriskt om mäns och kvinnors Europa, men förslaget till budget för de femton medlemsstaterna innebär en absolut sänkning av anslagen för så viktiga kapitel som sociala åtgärder, sysselsättning, utbildning, undervisning, ungdomsfrågor, kultur, audiovisuella hjälpmedel och miljön. Flera av dessa budgetposter, till och med ändringsförslagen från budgetutskottet, som är positiva, förblir lägre än budget 2000. Det är fallet när det gäller sysselsättning, miljö och transeuropeiska nät och problemet är - det har vi sett - ännu mer avgörande när det gäller de yttre åtgärderna.
Vi skall inte gå i fällan. Det enda sättet att ta sig ur denna fälla är att kräva en översyn av budgetplanen, särskilt kapitel IV. Utskottet för utrikesfrågor har gjort det och parlamentets talman uttryckte sig tydligt i samma riktning i Biarritz. Haug, vår huvudföredragande, försökte också hon i går kväll att ändra sitt betänkande på denna punkt för att bemöta den oro som uttrycktes av min grupp. Det tackar jag henne för.
Antagandet av detta ändringsförslag, i den ursprungliga versionen, skulle ha kunnat börja ändra given, men majoriteten av budgetutskottet förkastade denna idé. På detta sätt förbereder sig Europaparlamentet för att uttryckligen acceptera rådets ståndpunkt, vad det än säger. Det är en återvändsgränd som min grupp inte har för avsikt att gå in i.
Ur den synvinkeln vill jag återkomma till ett avgörande avsnitt i inlägget från vår huvudföredragande nyss. Haug konstaterade med rätta att rådet vägrade att diskutera en flerårig översyn av budgetplanen och att, jag citerar er, fru Haug: " Vi kan inte fortsätta så här" . Nehej, vilka slutsatser måste man då logiskt dra av en sådan situation? Vårt förslag till avvisande syftar just till att bidra till att tydligt och i tid påvisa detta politiska nyckelproblem, som vi förr eller senare måste uttala oss om för att de europeiska projekten och medlen för att genomföra dem skall överensstämma i längden.
(Applåder)

Kuntz
Herr talman, fru kommissionär! Det franska ordförandeskapet i unionen avslutas när parlamentet röstar om budgeten för 2001. Man måste konstatera och beklaga, när det gäller oss fransmän bland parlamentsledamöterna, att rådet misslyckats när det gäller en traditionell uppgift för den franska politiken. Det stämmer när det gäller de europeiska jordbrukarna, med en sänkning på över en halv miljard euro för rubrik 1. Det stämmer tyvärr också, och flera har sagt det här i kammaren, när det gäller Medelhavsländerna, med sänkningen av medlen i Meda-programmet.
Det är verkligen det sämsta budskap man kan ge till grannar och vänner runt Medelhavet inför utvidgningen. Man kan därför bara stödja parlamentets attityd och ändringen till förmån för Meda, som återupprättar anslagen i det preliminära förslaget till budget, på samma sätt som man måste glädjas åt den betydande ökningen av jordbruksutgifterna och den särskilda plats som bereds den andra pelaren inom den gemensamma jordbrukspolitiken - främjande av jordbruksutrymme - även om man måste beklaga situationen i budgetutskottet som förkastade praktiskt taget alla ändringsförslag från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling vilka syftade till att kompensera rådets drastiska nedskärningar inom frukt- och grönsakssektorn, liksom inom grisköttsproduktionen.
Kommer vi när det gäller yttre stöd att kunna möta förhoppningarna från Kostunica som de senaste dagarna inte tvekat att påstå att ödet självt hade placerat Frankrike i ledningen för unionen under dessa avgörande timmar för serberna och för kontinenten? Beloppet för stödet till Balkan skulle kunna få en att tro det, såväl när det gäller de 200 miljoner som lösgjorts ur budget 2000 som katastrofhjälp, som när det gäller anslagen under 2001 som ändå motsvarar en ökning med över 30 procent jämfört med budget 2000. Betydelsen av tilldelningen till Kosovo orsakar ändå vissa problem. När det gäller de anslag som inletts under de första månaderna av år 2000, kan man ifrågasätta den verkliga kapaciteten för Kosovo när det gäller att ta i anspråk de 350 miljoner som planeras för 2001, men den serbiske presidentens seger tvingar oss framför allt att hädanefter erkänna Belgrad som enda motpart vid alla beslut, vid alla ingripanden, liksom när det gäller att transportera stödet genom provinser i Förbundsrepubliken Jugoslavien.
Efter Milosevics fall har unionen inte längre något alibi. Politiken för stöd till Balkan måste hädanefter till stor del omfatta Serbien, den provins som försvagades av våra bombningar förra året, och av våra ekonomiska sanktioner som drabbade dem så hårt.
Det stöd vi föreslår skall inte hota utan snarare bevara den serbiska nationella identiteten. Vi måste då komma ihåg att Kosovo, liksom Montenegro, är en fullständig del av Förbundsrepubliken Jugoslavien. Låt oss därför upphöra med det direkta stödet till dessa provinser, ibland utan rättslig grund, vilket var fallet här i kammaren när det gällde Montenegro, för kort tid sedan, ett direkt stöd som framför allt fungerar som tillskott till separatiströrelserna.
Avslutningsvis förefaller det oss självklart att erinra om att för oss berättigar stödet till Balkan på intet sätt en begäran om översyn av budgetplanen. Vid varje budgetårs slut uppstår ett överskott som visar att de anslagsbelopp som röstats igenom inte motsvarar de verkliga behoven. Avsevärda besparingar är möjliga, vare sig de beror på att vissa program underutnyttjats eller på att Europeiska unionen äntligen valt att sluta använda budgetposterna för Europapropaganda. Och där är exemplen tyvärr många: från den privilegierade behandlingen av de federalistiska föreningarna eller de många icke-statliga organisationerna med de mest diskutabla funktioner, filosofier och verksamheter, till finansiering av europeiska politiska partier, via de summor som slukas i Prince-programmet, för att försöka övertyga medborgarna i medlemsstaterna om det välgrundade med euron, vid ett tillfälle när den europeiska valutan upplever en brist på förtroende som till stor del delas av européerna, alltifrån våra danska vänner till ledarna inom Europeiska centralbanken.

Dell'Alba
Herr talman! Som vanligt talar jag som företrädare för de ledamöter som valts på Lista Bonino, framför allt för att instämma i lyckönskningarna till de två föredragandena för det arbete de har utfört under de månader som gått och rent allmänt för det arbete som utförts av budgetutskottet.
Det är svårt, herr talman, när man hör den lysande, väl underbyggda och genomtänkta argumentationen från Wurtz, att inte dela åtminstone grundvalen för resonemanget, även om man inte instämmer i metoden. Även vi är övertygade - detta står helt klart - om att utan att man gör parlamentet och rådet medvetna om att de måste börja betala, att de framför allt måste börja utnyttja flexibilitetsinstrumentet, men även inleda en revidering av de framtida räkenskapsåren, så blir det svårt att inte instämma i slutsatsen att vi kommer att smita från våra skyldigheter med dåligt samvete för att vi inte kan klara av våra åtaganden, såväl de åtaganden som vi gjorde i Biarritz som de som vi gjort under åren gentemot många olika partners. Vi kan inte instämma i den metod enligt vilken vi i denna första behandling ger vårt förtroende åt föredragandens strategi, trots det som hände så sent som i går kväll i budgetutskottet, i förhoppningen att detta skulle utgöra en grund för en effektiv förhandling med rådet mellan första och andra behandlingen. Det är emellertid uppenbart att det problem som lyfts fram av Wurtz är centralt. Utan en revision kommer vi inte att vara seriösa mot oss själva, eller mot våra partners, framför allt under perioden 2001-2006.

Van Dam
Herr talman! Europeiska unionens budget är det främsta instrumentet med vilket unionen formger sina politiska krav och tyngdpunkter. I det sammanhanget måste vi som parlament tillse att vi tjänar alla europeiska medborgares intressen. Det kan vara medborgare som gärna skulle vilja se att unionen växer ut till en federation, men även medborgare som har en skeptisk syn på Europa, vilket den danska befolkningen nyligen visade tydligt. Haug har som föredragande tyvärr hållit fast vid en politisk linje som enbart tar hänsyn till supportrarna för ett federalt Europa. Det är en linje där hon i likhet med sin företrädare Bourlanges försöker att ändra finansieringsramen. Kommissionär Patten har vid upprepade tillfällen under de gångna månaderna gjort oss uppmärksamma på unionens enorma betalningsunderskott. Tyvärr förstår föredraganden fortfarande inte att det därför är på sin plats med en besparing. " Let's do better with less" , som kommissionär Patten sade, är inte avsett för henne.
Budgetpolitiken bör skapa förtroende hos medborgaren för den europeiska politiken. Att detta förtroende inte existerar framgår solklart av eurons kursfall, vilken sedan introduktionen har förlorat nästan 30 procent av sitt värde gentemot yenen och den amerikanska dollarn. Detta förtroende skapas inte av att ta upp ännu mer pengar i budgeten, utan genom ett effektivt genomförande. Det krävs svåra val för ett sådant genomförande, men föredraganden förefaller tyvärr inte vara beredd till det. Hon väljer den enkla vägen: höjning av budgeten.
Vägran att göra prioriteringar framträder starkast på utrikes- och säkerhetspolitikens område. Naturligtvis är även vi för stöd till Balkan och till Serbien. Men pengarna till detta stöd kan vi frigöra genom att göra prioriteringar inom utrikespolitiken. Vilka är unionens huvuduppgifter, och vad hör hemma hos medlemsstaterna? En union som inte vågar göra några val kommer att stå allt längre bort från medborgaren, som i sin personliga budget måste göra val.
Genom att missbruka flexibilitetsinstrumentet undviker man att göra några prioriteringar. Det instrumentet kan tillämpas för nya, oförutsedda utgifter, och det är därför i allra högsta grad den princip som kan användas i fallet med den plötsliga omvälvningen i Serbien. Föredragandens förslag om att använda denna princip för Meda uppfyller varken kravet på ny eller kravet på oförutsedd och är desto mer förvånande med tanke på underskottet i Meda-programmets fonder. Trots att föredraganden var närvarande i budgetutskottet i går drog hon ingen lärdom av de överföringar av anslag som behandlades. Det visade sig nämligen i går att 25 procent av det budgeterade beloppet för Latinamerika för detta år, 2000, inte använts och nu överförs till hjälp åt Kosovo. Kollega Bourlanges nämnde i förbigående att det kanske hade budgeterats lite för mycket för Latinamerika 2000. Det finns således utrymme inom utrikespolitiken - utgiftsområde 4 -, och de föreslagna höjningarna av de budgeterade anslagen är inte baserade på fakta.
Rådet accepterar de 400 tjänster som kommissionen enligt kommissionär Patten behöver för att arbeta bort eftersläpningen av betalningar. Det är därför inte berättigat att rådet avsevärt minskar betalningarna i utgiftsområde 4. Vi måste ge kommissionen chansen att genom utökning av personalen arbeta bort eftersläpningen.
Slutligen, kollega Heaton-Harris har med sina ändringsförslag med rätta pekat på ensidigheten hos många europeiska program där medborgaren trakteras med en propagandistisk historia om den europeiska integrationen, märk väl, på bekostnad av medborgaren själv. Unionen bör skaffa sig insikt i det faktum att inte på lång väg alla medborgare drömmer om långtgående integration. Unionens program bör därför utformas på ett neutralare sätt, så att inte bara en enda politisk åsikt förs fram på bekostnad av alla medborgare. Demokrati, herr talman, är nämligen inte förenligt med en majoritetsdiktatur.

Ilgenfritz
Herr talman! En princip när man gör upp en budget heter sparande. Denna princip kan välkomnas med tanke på den situationen att förmodligen bara 7 av de 15 medlemsstaterna år 2000 kommer att uppvisa ett positivt budgetresultat. Man kan därför knappast räkna med ytterligare intäkter i form av högre avgifter från medlemsstaterna. Prioriteringarna fastlades också korrekt i budget 2001. Därför bör föredragandena också gratuleras.
Det är ett faktum att arbetslösheten i Europa är för hög, framför allt därför att det är de svaga i samhället som drabbas, nämligen ungdomar, kvinnor och långtidsarbetslösa. Alla åtgärder för att stärka de små och medelstora företagen bör därför också stödjas. Vi behöver fler företagare i Europa, som återigen sysselsätter fler medarbetare. Talesättet " Lova men inte hålla" borde inte besannas i Europa. Det är dock en realitet att flera europeiska politiker utlovar medel, som i slutändan inte ställs till förfogande av dem eller deras instanser. Jag menar här absolut nödvändiga betalningar till Balkanländerna, som nu har skurits ned av rådet.
Men det får heller inte vara så att många prioriteringar i Europa bestrids på så sätt att man i slutändan finansierar dem på de fattigas bekostnad. Det var därför riktigt och viktigt att rådets omfattande nedskärningar på jordbruksområdet om cirka 550 miljoner euro åter korrigerades. Europas prioriteringar kommer dock till slut på sikt bara att kunna finansieras om det ekonomiska lokomotivet i Europa kommer i full gång.
Skattebördan måste därför sänkas procentuellt, och högre statsintäkter kan bara uppnås via ett ekonomiskt uppsving och den därmed förknippade ekonomiska tillväxten. Dessutom måste våra förvaltningssystem moderniseras. Vi måste också föregå med gott exempel. Jag hoppas därför att den av några - också av mig - kritiserade nyskapade budgetposten för att finansiera de europeiska partierna inte används till att ge pengar till dem som hittills redan har misshushållat med medel som ställts till förfogande nationellt, och nu rentav är skuldsatta. Dessutom hoppas jag att villkoren för att inrätta 400 extra tjänster inom kommissionen också faktiskt kommer att iakttas. Jag hoppas dessa principer också faktiskt kommer att iakttas vid de fortsatta förhandlingarna med rådet och att vi därmed gemensamt kan besluta om budget 2001, även till fördel för medborgarna.

Costa Neves
Herr talman! Det är befogat att inleda med att lovorda det arbete som flera föredraganden har utfört. Eftersom jag på nära håll har följt Jutta Haugs sätt att leda de frågor hon har ansvarat för, vill jag vittna om det förnuft och den balans hon hela tiden har visat.
Mer än att göra en teknisk analys av budgeten eller tolkning av de planerade beloppen i respektive intäkts- och utgiftskolumner, bör parlamentet intressera sig för de genomförda utgifternas kvalitet, vilket främst innebär en utvärdering av kriterierna för anslagstilldelning och en utvärdering av deras effekter. Med detta som grund urskiljer PPE-DE-gruppen följande parametrar:
budgetens genomförandenivå;
genomförandegrad för fastställd politik och uppnådda resultat;
sammanhållningen mellan lagstiftningsprocessen och budgetalternativen;
utvecklingen av kommissionens reform.
Inom ramen för dessa mål föreslås för nästa år en rad åtgärder som enligt vår mening kommer att förbättra nuvarande situation. För det första: när det gäller budgetens låga genomförandegrad, framför allt för utgifter som klassificeras som icke-obligatoriska, införs ett speciellt krav om förklaringar från kommissionen. Om man inte ger dessa förklaringar, eller om de inte är tillfredsställande, kommer det inte att bli möjligt att använda dessa anslag. Men dessutom: utan en effektiv användning av budgetanslagen, hur skall vi kunna tala om förstärkningar som i vissa rubriker är så nödvändiga?
För det andra: vi framhåller att den systematiska ökningen av anslag som ännu inte har utnyttjats - RAL -, på grund av den växande skillnaden mellan åtaganden, kräver att förvaltningen av uppnådda åtagandebemyndiganden och genomförda betalningsbemyndiganden, framför allt i utgiftsområde 4 " externa åtgärder" , sker snabbare, effektivare och med mer insyn. Behoven är uppenbara, åtagandena är många, det externa samarbetet för att hävda Europeiska unionen är tydligt, men genomförandet av flera program är mycket lågt. Meda-programmet, för Medelhavsområdet, ett område av största strategiska betydelse, är ett bra exempel på den bristande förmågan att genomföra åtgärderna. Det är nödvändigt att återhämta denna förmåga i Meda och garantera större effektivitet i till exempel Serbien, samtidigt som Europeiska unionens traditionella politik på detta område genomförs effektivt. För att kunna övervinna nuvarande flaskhalsar, fastställs en allmän reserv i utgiftsområde 4 - en performance-reserv som kan användas proportionellt mot genomförandegraden av de olika styckena. Vi väntar också på en revidering av budgetförordningen som kan fastställa en tydlig tidsgräns, två år till exempel, som maximal period mellan beviljandet av utgiften och dess betalning, med risk för att de berörda budgetbeloppen tas bort om de inte genomförs, vilket redan har inträffat i andra utgiftsområden.
För det tredje: då vi vill ha en bättre förbindelse mellan de europeiska institutionerna, uppmanar vi till en formell och materiell anslutning till kommissionens lagstiftningsprogram och till budgetförfarandet, liksom till en föregående information till parlamentet när det gäller andra institutioners beslut med budgetkonsekvenser.
För det fjärde: när det gäller kommissionens reform av förfaranden och personalpolitiken, kan vi framhålla det som gäller nya antagningar och det, enligt vår mening, önskvärda inrättandet av ett permanent och tvingande system för förtidspension.
För det femte: vi uppskattar initiativet och ansvaret, och vill införa ett program för företag och företagare. Genom att bevara denna strategiska budgetpost i budgetstrategierna för i år och de kommande två åren, uppfyller Europaparlamentet helt och hållet sin roll i budgetförfarandet. Parlamenten företräder verkligen sina väljare, en viktig del i en demokrati, när de vägrar att bara spela rollen av garanter för andras förslag.

Wynn
Herr talman! Jag vill tacka föredragandena. De fyra förtjänar att gratuleras för det arbete som de har lagt ner. Jag välkomnar herr Patriat, som finns i kammaren för första gången för denna debatt. Jag tackar honom för hans klara uttalanden. Han uttryckte sig helt klart. Meddelandet han kan lämna vidare till fru Parly är: Boka inte en flygbiljett för torsdagskväll. Det kommer att bli en lång torsdagskväll och flyget kommer att bli aktuellt någon gång på fredag.
För budgeten 2001 - som behandlas i budgetmedling - finns det ett inslag av déja vu genom att den är så lik budgeten 2000 genom att utgiftsområde 4 dominerar allt. Ingen tycks tala om något annat än område 4. Om vi kunde dra tillbaka klockan till då vi godkände den interinstitutionella överenskommelsen, om vi hade gett 200 miljoner euro extra till utgiftsområde 4, skulle vi ha löst många problem under de senaste två åren. Det faktum att taket för område 4 nu har överskridits med 380 miljoner euro säger oss att vi faktiskt borde ha gjort något liknande.
Vi försöker säkra parlamentets prioriteringar i utgiftsområde 4. När folk talar om att göra minskningar eller att hitta pengar inom område 4 för att finansiera vissa prioriterade områden, glöm då inte att parlamentet har sina prioriteringar. Vi klargjorde det i omröstningen i utskottet. Men det finns tre områden som ger oss anledning till oro. Kosovo, naturligtvis - som vi hade problemet med förra året. Den överföring som vi gjorde i går kväll borde lösa finansieringen för Kosovo och vi bör ha mindre problem nästa år på grund av det som vi röstade för i går kväll. I själva verket är vårt problem att vi gett för mycket. Vi har nu 25 miljoner euro utöver 814 miljoner euro, så det som vi kan diskutera vid trepartsmötet och vid medlingen är hur vi skall ta 25 miljoner euro från Kosovo för att ge det till - låt oss säga - Meda. Genom att överföra 175 miljoner euro har vi beräknat beloppet till 25 miljoner mer än vi förväntade.
Vi säger att vi bör använda flexibilitetsinstrument för Meda. Vi skall försöka att få en överenskommelse med rådet och kommissionen om det. Men även om vi pratar om flexibilitetsinstrumentet låt oss inte glömma att det inte existerar, om rådet och parlamentet inte godkänner att det skall införas. Om det inte införs har vi inte bara ett stort problem utan flera problem.
Beträffande Serbien är vi alla fortfarande osäkra på behoven där. Därför har vi satt in PM i budgetposten.
Jag tar nu upp det som herr Wurtz sade tidigare. Det hade mycket av värde. Men att avslå budgeten i detta skede, vid den första behandlingen, är helt fel. Man bör överväga om argumentets innehåll är värt att stöttas men att försöka avslå budgeten vid den första behandlingen är nonsens. Vi har lång väg kvar innan vi kommer till den andra behandlingen men han har åtminstone gett oss något att tänka på.
För västra delen av Balkan, herr tjänstgörande ordförande, sade ni att rådet anser att 614 miljoner euro är tillräckligt. Vi gör inte det och kommissionen gör det inte. Vi anser att vi har mer vetenskapliga bevis än er gissning om en siffra. Den siffran skulle behöva klargöras. Vi grundar det på vad kommissionen och Världsbanken rapporterade senast. Min verkliga oro är att när kommissionen och Världsbanken kommer tillbaka med sin rapport i slutet av november eller början av december skall den bara avfärdas av rådet.
Ni sade att om vi behövde en revidering av det interinstitutionella avtalet måste vi grunda det på behov och tillgänglighet och naturligtvis måste vi tänka på flexibilitetsinstrumentet först. Men vad händer om behoven är extremt höga? Vad händer om tillgängligheten är extremt låg? Vad händer om flexibilitetsinstrumentet inte är tillräckligt? Då är verkligheten att vi måste överväga en IIA. Min verkliga oro gäller att rådet helt enkelt säger att de inte godkänner denna analys, att vi bör glömma det och att de håller fast vid de gällande övre gränserna. Om det händer har vi stora problem och herr Würtz kan vara vår bästa vän i slutet av dagen. Låt oss komma ihåg det.
Vad gäller Meda sade rådet att åtagandena inte är ett problem på grund av åtta års eftersläpning med betalningar. Om vi drog den slutgiltiga slutsatsen av det argumentet skulle vi inte behöva några åtaganden. Vi kunde lösa alla våra problem genom att ta bort varje åtagande från Meda och bara arbeta med de utestående betalningarna. Vi anser att kommissionen har föreslagit realistiska siffror för Meda. Vi har talat länge med kommissionär Patten liksom med kommissionär Schreyer och om den extra personalen skaffas, såsom det föreslås i vitboken, skulle det åtminstone bli början på en konkret utveckling av Meda.
Det finns en tydlig skillnad mellan parlamentet och rådet. Vi vet att vi har representation utan skatteintäkter. Vi behöver inte hitta pengarna - medlemsstaterna måste göra det. Vi har representation utan skatteintäkter. Men rådets problem är premiärministrar och utrikesministrar som säger en sak och finansministrar som säger något annat. Det liknar tillkännagivanden utan anslag. Det finns en verklig brist på samordning som leder till försakelser och frustration.
(Skratt och applåder)
Herr rådets ordförande! Det finns flera frågor som vi behöver komma överens om: reella frågor. Jag skulle vilja beröra vitboken eftersom ni och kommissionen har försummat att nämna vad som verkligen sades vid trepartssamtalen. Det gäller ordningen för tidig pensionering där jag tror att kommissionen gav sitt godkännande i princip, men ni väntade på ett förslag om budgetförordningen. Det kommer att bli en av de frågor som vi måste lösa - det handlar inte bara om de 400 budgetposterna, det gäller paketet som hänger samman med det.
Herr tjänstgörande ordförande! Jag ser fram mot trepartssamtalen och medlingen med stor förväntan. Mitt flyg är bokat till fredag så jag är redo för en lång natt på torsdag, men jag hoppas att vi i slutet av allt detta kan få en budget som vi alla är nöjda med så att vi kan göra rättvisa åt skattebetalarna i Europeiska unionen, till de människor vi företräder men också till de behövande, särskilt på Meda-programmets områden, särskilt i Serbien och särskilt på västra Balkan.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr Wynn. Vi vill tacka er särskilt för att ni har fått oss att le och till och med skratta åt en så pass allvarlig fråga som budgeten. Det är alltid något att tacka för.
Jag förklarar debatten avbruten. Debatten kommer att återupptas kl. 21.00.

Frågestund (rådet)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0548/2000) med frågor till rådet.

Andrew Nicholas Duff
Fråga nr 1 från (H-0709/00):
Angående: Förstärkt samarbete Vilka framsteg gör rådets ordförandeskap när det gäller förstärkt samarbete och kan det ge exempel på områden där detta kan tillämpas?

Moscovici
. (FR) Jag tror att Duff var här i förmiddags när vi talade om Europeiska rådet i Biarritz. Han ställde dessutom en fråga, precis efter gruppernas ordförande, i sin egenskap av föredragande. Han har också hört och läst betänkandet från Gil-Robles om det närmare samarbetet och det svar jag gav honom. Jag tror därför att han har förstått vad som var resultatet av Biarritz i frågan, snarare uppmuntrande, och vilken som var den mycket positiva reaktionen från rådet på Europaparlamentets förslag och hans egna.

Duff
Tack för svaret. Jag tog verkligen till mig meddelandena från Biarritz och uppmuntrades av händelserna där. Jag vill bara fråga minister Moscovici två ytterligare saker. För det första skulle han vara överens om att det skulle vara klokare att begränsa användningen av närmare samarbete till enbart de frågor där det finns enhällighet inom rådet? Som han kan förstå är detta en tilltagande uppfattning inom parlamentet. Den andra frågan gäller reaktionen hos kandidatländerna till debatten inom EU avseende närmare samarbete. Anser ni att de välkomnar möjligheten eller är de kanske skrämda av den?

Moscovici
. (FR) Vår målsättning är just att bevara det som står i centrum av gemenskapspolitiken, nämligen den inre marknaden och sammanhållningspolitiken, det närmare samarbetet. Saker och ting är därför mycket klara: vi vill respektera gemenskapens regelverk, men vi kan heller inte ha alltför stränga regler. Det viktigaste är omröstning med kvalificerad majoritet, men samtidigt krävs också en verklig flexibilitet i frågan.
När det gäller reaktionerna från kandidatländerna skall vi föra det till protokollet. Till att börja med tror jag det är viktigt och redan ganska komplicerat när saker och ting sker med femton medlemsländer. Det skulle vara ännu mer komplext om vi var tjugosju, men som ni vet kommer det franska ordförandeskapet att i två omgångar samla den europeiska konferensen: en första gång på ministernivå i Sochaux, den 23 november, och vi kommer att ha just en debatt om reformen av institutionerna med tanke på det utvidgade Europa, och en andra gång, den 7 december på förmiddagen i samband med Europeiska rådet i Nice. Det franska ordförandeskapet är kanske ännu mer angeläget än andra om att ta med dessa länder.
Saker och ting måste vara tydliga: närmare samarbete betyder inte ett Europa med två hastigheter. Vi har betonat det faktum att det krävs ett öppet och innefattande synsätt, och att vi inte skall frukta det närmare samarbetet. Det får exempelvis inte vara så att " de små länderna" , ett fullständigt opassande uttryck, tror att de kommer att uteslutas från det närmare samarbetet, att det närmare samarbetet skall betyda förtrupp, gravitationscentrum, pionjärgrupp och att den kommer att vara sluten. Det betyder bara att det finns verkliga inslag av flexibilitet för att gå framåt inom det ena eller det andra politikområdet, även när någon inte kan, eller inte vill, och det som gäller för unionens länder gäller även för kandidatländerna. Ingen skall behöva känna sig som i en vagn med ett slags lokomotiv framför. Det handlar inte om att skapa en form av ledningsgrupp.

Talmannen
Fråga nr 2 från John Cushnahan bortfaller eftersom frågeställaren är frånvarande.

Michael Gahler
Fråga nr 3 från (H-0714/00):
Angående: Kostnader för verksamheten som genomförs av " de tre vises grupp" i Österrike Med vilka medel betalas kostnaderna för verksamheten som genomförs av " de tre vises grupp" som på uppdrag av det portugisiska ordförandeskapet tillsatts för att bedöma situationen i Österrike?

Moscovici
Mitt svar blir mycket enkelt. Rådet har inte haft någon roll i detta ärende och gemenskapsbudgeten har inte utnyttjats på något sätt. Utgifterna för att finansiera uppdraget med att bedöma situationen i Österrike bekostades helt på nationell nivå av de fjorton partnerländerna till Österrike inom Europeiska unionen. Ordförandeskapet bidrog självfallet till detta.

Ebner
Herr talman, herr minister Moscovici! En fråga har allmänheten och även många här i parlamentet ställt, nämligen vilken ambassadörernas roll var i detta sammanhang. Om det fanns 14 ambassadörer från medlemsländerna, och dessa ambassadörer befann sig i Wien, varför behövde man de tre vises grupp för att fastställa någonting som i och för sig ambassadörerna varje dag kunde iaktta? Misslyckades ambassadörerna? Begärde de inte några rapporter? Läste respektive regering inte rapporterna? En fråga som tränger sig på. Det skulle kanske också ha varit tillräckligt om man hade läst den ena eller andra tidningen, men jag skulle gärna vilja att ni analyserar ambassadörernas roll.

Moscovici
Jag ler lite när jag hör frågan. Jag anser faktiskt att ambassadörerna helt enkelt är sin regerings företrädare. De skall självfallet överlämna information från fältet till sin regering. Men det handlade om att hitta en lösning på en situation där fjorton medlemsstater hade vidtagit åtgärder mot en femtonde av de politiska skäl vi känner till.
Jag tror därför att det var fullständigt relevant att i detta sammanhang be en extern myndighet som är moraliskt oförvitlig att vidta dessa åtgärder. Jag tycker inte att Österrike skall beklaga sig över det som hänt, tvärtom. Jag vill tillägga att om det ena eller det andra landet hade följt rapporterna från sin ambassadör skulle det kanske inte ha varit den lösning som förespråkades av de tre vises grupp som tillämpats.

Talmannen
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer frågorna nr 4 och 5 att tas upp tillsammans.

John Joseph McCartin
Fråga nr 4 från (H-0715/00):
Angående: Colombia Är man i rådet medveten om det senaste massmordet som ägde rum i Colombia på en plats som heter La Union och som resulterade i åtta döda, och har rådet undersökt möjligheten att detta illdåd genomfördes med den colombianska regeringens fulla stöd? Har rådet diskuterat denna händelse? Om så är fallet, föranleder det en formell protest?

Laura González Álvarez
Fråga nr 5 från (H-0776/00):
Angående: Kränkning av de mänskliga rättigheterna och kuvande av de paramilitära grupperna i Colombia Under de senaste månaderna har de paramilitära grupperna i Colombia intensifierat blodbadet på bönder, journalister, fackföreningsledare, politiker och förkämpar för mänskliga rättigheter. Ramiro Zapata är den senaste av de 25 förkämpar för mänskliga rättigheter som mördats, och den colombianska pressen har nyligen avslöjat de paramilitära gruppernas "Plan 100", som går ut på att mörda hundra personer som arbetar aktivt för mänskliga rättigheter. Militären har erkänt att man "av misstag" mördat sex barn i Pueblo Rico den 15 augusti i år. Därutöver har Colombia underlåtit att upprätta de bataljoner för bekämpning av paramilitära grupper som Europeiska unionen begärt.
Vilka åtgärder vidtar rådet, eller är det berett att vidtaga, för att göra stödet till Colombia avhängigt av att den colombianska regeringen visar på väsentliga framsteg i fråga om mänskliga rättigheter och kraftiga insatser för att slå ned de paramilitära grupperna?

Moscovici
- (FR) Ja, rent allmänt fördömer Europeiska rådet regelbundet med största bestämdhet de allvarliga överträdelserna av de mänskliga rättigheterna som tyvärr fortfarande sker varje dag i Colombia. Rådet har emellertid inte tillfrågats särskilt när det gäller den incident som McCartin hänvisar till och har inte tagit upp den som sådan i sina debatter. Samtidigt som Europeiska unionen stöder de ansträngningar som gjorts av den colombianska regeringen för att få fredsprocessen att gå framåt, betonar den även fortsättningsvis tillsammans med det nödvändiga engagemanget från regeringen respekten för de mänskliga rättigheterna i Colombia.
Europeiska unionen har också uppmanat samtliga parter att engagera sig för att eftersträva en förhandlingslösning på konflikten, utan vilken en hållbar fred inte kan inrättas.
När det gäller de konkreta möjligheterna för den colombianska regeringen att undanröja de paramilitära grupperna åligger det de colombianska myndigheterna att fastställa dem. De regionala organisationernas rekommendationer liksom grannländers erfarenheter kommer sannolikt att kunna bidra till att fastställa dessa möjligheter.
Unionen har vid flera tillfällen bekräftat att den är beredd att så långt det är möjligt och på det mest lämpade sättet stödja ansträngningarna som syftar till ett fredsavtal.
Till följd av det internationella mötet om fredsprocessen i Colombia, som ägde rum i Madrid den 6 och 7 juli 2000, i närvaro av Solana, representanten för de femton medlemsstaterna och kommissionen, studerar unionen för närvarande de konkreta möjligheterna till samarbete med Colombia. Ett gemensamt uttalande skulle i det hänseendet läsas upp av Frankrikes representant, för ordförandeskapets räkning, om möten för stöd till fredsprocessen som planerades i Bogota den 24 oktober 2000 och skulle framför allt betona behovet av att stödja rättsstaten, kampen mot orsakerna till våldet, betona stödet till våldets offer, försvara de mänskliga rättigheterna, skydda biologisk mångfald och miljön, förstärka samförstånd och regionalt samarbete.
Ni kan vara övertygade om att respekten för och främjandet av de mänskliga rättigheterna i vilket fall som helst är en grundläggande beståndsdel i unionens samarbete med tredje land.

McCartin
Herr talman! Jag vill tacka rådets ordförande för hans svar som var mycket uttömmande. Jag är något lyckligare med rådets inställning i dag än jag var i juli därför att, liksom vid många tillfällen i krissituationer, verkar Europeiska unionen alltid vara den sista myndighet som visar sig på den internationella scenen och gör sin röst hörd. Jag uppskattar också herr Solanas expertkunskap om Sydamerikafrågor och jag medger att vi har gjort vissa framsteg.
Är rådet dock medvetet om den mängd pengar som Europeiska unionen tillhandahåller, något liknande tio gånger mer än vad Förenta staterna ger för utvecklingssamarbete i hela världen? Men när en kris uppstår, antingen det är i Afrika, Sydamerika, Mellanöstern eller Fjärran östern är det Förenta staternas och inte Europas röst som hörs. Medger rådets ordförande att vi misslyckas med att dra fördel av de resurser som vi tillhandahåller?

Moscovici
. (FR) Jag är inte ovetande om beloppen för det stöd som amerikanarna lovar, exempelvis, för Colombia, där den största delen är avsedd för att bekämpa narkotikahandeln. Jag är medveten om det, även om denna plan ibland kritiseras, exempelvis av de icke-statliga organisationerna. Samtidigt tror jag att den generalisering ni gör är lite överdriven så vitt jag kan se. När det gäller Afrika, Mellanöstern eller Medelhavsområdet är Europeiska unionen den största givaren. Där befinner vi oss i en lite speciell situation, eftersom det handlar om historiska förbindelser mellan Förenta staterna och den sydamerikanska kontinenten. Men vi är mycket vaksamma när det gäller utvecklingen av situationen.

González Álvarez
Tack, herr ordförande, för den informationen. Tack herr talman för att ni gav mig ordet. Många anser att problemen i Colombia, liksom i andra länder i Latinamerika, bottnar i böndernas ägande eller icke-ägande av marken.
År 1984 var det 0,2 procent av markägarna i Colombia som ägde 32 procent av marken. År 1997 var det 45 procent, och i dag är det säkert ännu mer. Det är det som är problemet och därtill kommer ofta agerandet från de paramilitära grupperna som jagar bort bönderna genom godtyckligt mördande. Tre sådana exempel kan nämnas på olika platser i landet. I byn Carmen, 500 flyktingar till följd av mordet på 14 bönder. Puerto de Buenaventura, 20 bönder mördade. Långt därifrån, i ett annat område kallat Ciénaga, mer än 200 mördade sedan paramilitären kom dit för ett år sedan.
Min fråga, herr talman, och härmed vill jag avsluta, gällde om det inte finns några starkare påtryckningsmedel än det ordföranden föreslog i sin information, och om hjälpen vi kommer att ge skiljer sig totalt från hjälpen från Förenta staterna, det vill säga, är avsedd inte för besprutning av odlingarna utan för ersättandet av odlingar och även för de sociala och inte de militära aspekterna.

Moscovici
. (FR) Bara några ord för att säga att jag noterar det ni just sade. Men jag vill precisera att unionen hoppas kunna inrätta sitt eget program för socioekonomiskt och institutionellt stöd till fredsprocessen i Colombia, och att vi gärna återkommer dit när vi har kommit längre på detta område.

De Rossa
Herr talman! Jag vill ta upp frågan om paramilitära gruppers inblandning i massakern i La Union. Skulle ministern hålla med om att det i stort sett är uppenbart känt att de aktuella paramilitära grupperna agerar som ombud för den colombianska regeringen? Är han därför inte oroad över att Plan Colombia avser att förse den colombianska regeringen med militärhjälp, använda militära resurser för att bespruta skördefält, enligt vad som påstås med narkotikaodlingar, och att Europeiska unionen förväntas gå in och klara av problemet genom ett socialpolitiskt program? Detta är ett otillfredsställande svar från Europeiska unionen. Vi bör inte gå med på Plan Colombia på den grunden.

Moscovici
. (FR) Jag vill bara säga att jag bekräftar mitt svar. Samtidigt som jag är mycket uppmärksam på kommentarerna från den ärade parlamentsledamoten tror jag att stödet gör nytta och att det måste ökas.

Howitt
Herr talman! Kommer rådets ordförande att förena sig med mig och beklaga dödandet den 9 juli 2000 av två unga män från Atlantis Ecological Group: Tristan James, sonson till gruppens grundare, Jenny James, som bor i Colombia, och Javier Nova, pojkvän till en av Jennys unga döttrar, vilka brutalt mördades av en grupp av Farc-rebeller när de återvände till det område där de båda hade bott under nästan hela sina 18-åriga liv för att besöka släktingar där.
När herr Moscovici svarar herr De Rossa att han är lyssnar på det som han säger, varför är det då så att när rådet (allmänna frågor) den 9 oktober särskilt hänvisade till en europeisk plan för Colombia utfärdade Europeiska kommissionen därefter ett meddelande den 18 oktober där man använde orden " Plan Colombia" , med dess militära stöd och med dess flygbesprutning av skördefält som har fördömts av Panamas inrikesminister, Winston Spadafora, Venezuelas Minister, José Vicente Rangel och regeringar i Peru, Ecuador och Brasilien? Kommer han i dag att upprepa att rådet inte kommer att stödja Plan Colombia, såsom herr De Rossa och jag och varje civiliserad ledamot av denna kammare vill?

Moscovici
. (FR) Jag tror att jag just besvarat frågan. Rådet är inte här för att kommentera den ena eller andra aspekten av denna fråga som är mycket känslig och plågsam. Jag nöjer mig med de svar jag redan lämnat, om ni tillåter det, herr talman.

Talmannen
Det är mötesordförandens skyldighet att kanalisera och vidarebefordra frågorna och sedan är det upp till rådets tjänstgörande ordförande att ta ställning till och besvara dessa, bortsett från när frågorna är orimliga eller inte har något att göra med ämnet. Därför kommer jag att utöva mitt ansvar. Jag överlämnar ordet till De Rossa för en ordningsfråga.

De Rossa
Herr talman! När ni talar om texten i tilläggen och tjänstgörande ordförandes svar får jag påminna rådets ordförande om att den ursprungliga frågan särskilt gällde massakern i Colombia, vare sig rådet har fört diskussioner eller inte om den händelsen, och om den planerar att lämna en formell protest eller inte.
De frågor som jag och andra ledamöter ställde gällde mycket specifikt situationen i Colombia. Det är inte tillräckligt att säga att ni inte har möjlighet och det inte är er uppgift att gå närmare in på denna typ av detaljfrågor. Enligt frågan ombeds ni att gå in på detaljer. Varför godkänna frågan alls om ni inte tänker gå närmare in på detaljer?

Talmannen
Herr De Rossa, jag måste tala om för er att ledamöterna enligt arbetsordningen inte har rätt till genmäle. Endast att ställa frågor. Därefter finns det utrymme för en ömsesidig relation, antingen skriftlig eller direkt, med rådets tjänstgörande ordförande.

Moscovici
. (FR) Bara så att ni förstår mig rätt: jag fick en fråga och jag besvarade den. Jag preciserade bl.a., det återfinns i protokollet, att rådet inte särskilt tillfrågats om den incident som frågan hänvisade till och har inte tagit upp den som sådan i debatten. Jag hade alltså besvarat er fråga. Jag vill inte att ni skall tro att rådet inte besvarar de frågor det får. Samtidigt kan man inte heller bara inleda en debatt om frågor som, ännu en gång, är mycket komplexa. Jag respekterar fullständigt det som parlamentarikerna säger. Jag försöker bara att inte utöva någon demagogi.

Talmannen
Jag vill uppmana er alla att ni håller er till spelreglerna för frågestunden med frågor till rådet, precis så som de har fastställts.
I den mån det är möjligt, bör debatten inte vara akademisk och teoretisk. Jag ber er därför att när ni ställer en tilläggsfråga ställa konkreta frågor i ämnet.
Eftersom de behandlar samma ämne kommer frågorna nr 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12 och 13 att tas upp tillsammans.

Pierre Jonckheer
Fråga nr 6 från (H-0718/00):
Angående: Internationella finansiella transaktioner Avser rådet att vid internationella valutafondens kommande årsmöte föreslå att fondens styrelse utreder möjligheterna till en Tobin-skatt på internationella finansiella transaktioner för att bekämpa spekulation och stabilisera valutamarknaderna?

Danielle Auroi
Fråga nr 7 från (H-0719/00):
Angående: Förvaltning av intäkterna från en Tobin-skatt Intäkterna från en eventuell Tobin-skatt på internationella ekonomiska kapitaltransaktioner värderas till mellan 50 och 250 miljarder dollar per år, beroende på vilken hypotetisk skattesats man utgår ifrån. Anser rådet att förvaltningen av dessa medel bör tilldelas FN eller måste man överväga att inrätta ett särskilt organ med uppdrag att driva in skatterna och fördela de resurser som skulle frigöras? Hur skulle rådet vilja prioritera användningen av dessa medel (garantera tillgången till dricksvatten, miljöskydd, avskriva de fattigaste ländernas skulder, vaccinationsprogram, tillgång till utbildning, etc.)?

Reino Paasilinna
Fråga nr 8 från (H-0720/00):
Angående: "Tobin"skatt Hur avser rådet att hjälpa kommande regeringar att hantera den kris beträffande nationell beskattning som håller på att uppstå på grund av "skattekonkurrens" och finanscentra som är gynnsamma ur skattehänseende, och skulle rådet kunna tänka sig att överväga nya källor för beskattning som valutatransaktioner?

Alain Lipietz
Fråga nr 9 från (H-0721/00):
Angående: Politiska och tekniska hinder för att det skall kunna införas en skatt av typ Tobin-skatten Rådet känner säkert till det utbredda stöd och den växande popularitet som förslaget om en skatt av typ Tobin-skatten åtnjuter. Kan rådets ordförandeskap ange, mot bakgrund av de diskussioner som rådet kan ha haft med ekonomi- och finansministrarna i unionens medlemsstater liksom i tredje länder, var motståndet mot denna skatt kommer ifrån och vilka som, enligt rådets förmenande, är de huvudsakliga politiska och tekniska hindren för att det skall kunna införas en sådan skatt?

Harlem Désir
Fråga nr 10 från (H-0722/00):
Angående: Utredning av behovet av skatt på internationella finanstransaktioner Har rådets ordförandeskap planer på att inom Ekofin-rådet inleda en debatt om beskattning av internationella finanstransaktioner på valutamarknaden såsom ett medel i kampen mot spekulationen som stör balansen i hela länders ekonomi?
Är rådet berett att utreda om det skulle gå att skapa en "Tobin-zon" inom Europeiska unionen, alltså att det skulle införas en så kallad Tobin-skatt på finansiella transaktioner inom Europeiska unionen, där 50 procent, uttryckt i volym, av alla växelkurstransaktioner i världen äger rum?

Glyn Ford
Fråga nr 11 från (H-0725/00):
Angående: Tobin-skatters genomförbarhet på europeisk nivå Mot bakgrund av den rapport nyligen från Frankrikes finansminister som antydde att Tobin-skatter (beskattning av spekulativ valutahandel) inte skulle gå att genomföra om en enda medlemsstat införde dem, undrar jag vilka åtgärder det franska ordförandeskapet föreslår för att se till att sådan beskattning kan genomföras inom Europeiska unionen och på global nivå?

Yasmine Boudjenah
Fråga nr 12 från (H-0735/00):
Angående: Beskattning av finansiella transaktioner Kraven på en beskattning av spekulationskapital har brett ut sig alltmer under de senaste månaderna. Antalet ATTAC-kommittéer (uppkallade efter sammanslutningen för beskattning av finansiella transaktioner och för hjälp till medborgarna, ATTAC) i Frankrike och i Europa har mångdubblats liksom antalet ändringsförslag som har lagts fram i nationalförsamlingen och i senaten i Frankrike. Denna opinionsbildning väcker grundläggande frågor, exempelvis frågan om människans ställning i förhållande till finanssektorns i den nuvarande ekonomin. Anser inte rådet att en skatt av den typ som lanserats av ekonomen Tobin har sin plats inom ramen för målet att återskapa en önskvärd jämvikt?

Hans-Peter Martin
Fråga nr 13 från (H-0815/00):
Angående: Tobin-skatten och den internationella finansvärldens struktur Vilken europeisk institution anser rådets ordförandeskap vara mest lämpad att, inom ramen för de internationella ekonomiska och finansiella förbindelserna, driva införandet av en Tobin-skatt och att i förekommande fall administrera denna skatt? Vilka effekter anser rådets ordförandeskap att införandet av en sådan Tobin-skatt skulle få för den världsomfattande valutaspekulationen?

Moscovici
Nej, jag skall försöka att inte ge något akademiskt svar, jag är bara lite besvärad över att besvara denna fråga eftersom vi utan vidare skulle kunna tillbringa hela kvällen med den, i vilket fall som helst kommer vi sannolikt att använda mer än frågestunden som vi skall börja med. Här finns både frågor som gäller målsättningar, filosofi, övertygelse och analys. Var och en uttrycker sig också i frågan med sina övertygelser och sina egna analyser.
Jag vill bara, ännu en gång, i rådets namn säga att rådet är fullständigt medvetet om hur aktuella och viktiga dessa frågor är. Inrättandet av en Tobin-skatt är frestande. Den försvaras på många håll, till vänster och höger, av olika organisationer, politiska eller andra, av icke-statliga organisationer, av universitetsgrupper. Jag skulle därför vilja vara försiktig med att ge ett definitivt svar på denna svåra fråga.
Jag skulle bara vilja - eftersom det är rådets ståndpunkt - betona några praktiska svårigheter som kan ge upphov till debatt. Till att börja med tror jag att alla inser att denna skatt, den s.k. Tobin-skatten, bara skulle kunna fungera korrekt om den tillämpades på världsnivå. Men man måste konstatera att även om man kan eftersträva konsensus inom europeiska unionen, existerar ingen sådan konsensus inom G7, framför allt inte inom OECD, när det gäller en skatt på valutatransaktioner. Vi vet till och med - och det är ett ekonomiskt resonemang - att om det fanns en bred konsensus skulle ett litet antal av finansmarknaderna ha ett verkligt intresse av en icke samarbetande attityd genom att vägra att tillämpa skatten på transaktioner på det egna territoriet.
Frågan som jag ställer till försvararna av Tobin-skatten är därför hur man skall motarbeta risken som skulle finnas att de spekulativa transaktionerna flyttas till skatteparadis, vilket absolut måste undvikas om vi nu skulle ha en sådan skatt.
Jag skulle också vilja att man besvarade frågan om dess inverkan på valutamarknadernas volatilitet, och bl.a. effekten av en skatt om 0,1 promille för dem som spekulerar och som förväntar sig nedskrivningar i storleksordningen 20 - 50 procent. Det skulle för övrigt finnas en risk att denna skatt kringgås på grund av prestanda inom den moderna finansiella innovationen. Den verkliga fråga jag har gäller därför inte målsättningen med Tobin-skatten, dvs. att både reglera valutamarknaderna och moralisera dessa marknader när det gäller finansiering av utvecklingen, utan den möjlighet vi har att göra dessa mekanismer effektiva. Ännu en gång, detta innebär inte någon principinvändning, inte ens personligen.
Frankrike föreslog för ordförandeskapets räkning, vid sammanträdena i Prag nyligen och i samband med G7-mötena och mötena i " Comité monétaire international et financier" , inriktningar för reformer avsedda att motsvara den oro som ligger till grund för förslaget, som funnits länge, att inrätta en skatt av typen Tobin. Kommunikéerna från G7, styrelsen för Internationella valutafonden och uttalandena från generaldirektören för Internationella valutafonden, Köhler, återspeglar för övrigt den känslighet som finns jämfört med de riktlinjer som framförts i Frankrike, bl.a. när det gäller organiserad finansiell avreglering och bekämpning av penningtvätt. Denna kamp, som är en av det franska ordförandeskapets prioriteringar, uttrycks också både i rådet (rättsliga och inrikes frågor) och Ekofin-rådet, och nyligen i samband med ett gemensamt möte med dessa två råd.
Jag är medveten om att jag inte här kan besvara frågan som ställdes i hela sin omfattning. Jag antar att vad man förväntar sig är att rådet säger ja till detta. Jag tror att frågan är lite mer komplex än ett svar med ja eller nej, eftersom målsättningarna, principerna, kan godkännas, men frågan om villkoren fortfarande kvarstår i sin helhet, för att inte tala om förekomsten av konsensus bland de femton medlemsstaterna.

Jonckheer
Herr ordförande! Jag ifrågasätter inte era personliga övertygelser, Vi har bara en känsla av, och ert svar vittnar lite grann om det, att rådets ordförandeskap inte är särskilt voluntaristiskt när det gäller att behandla frågan. Ni tog upp icke-samarbetsattityden i skatteparadisen. Anser ni inte, i analogi med det som unionen erbjuder sig att göra när det gäller skatteparadis som är angränsande eller ligger inom unionen och där kommissionen liksom rådet har möjlighet till påtryckningar, bl.a. för att sätta stopp för tvättning av pengar, anser ni inte att unionen, i internationella sammanhang, borde gå i spetsen för en uppförandekod som syftar till att eliminera, eller åtminstone minska skatteparadisens transaktioner på internationell nivå? Jag tror att det är möjligt, och vi skulle önska att unionens ordförandeskap tydligare intar en ståndpunkt i frågan.

Moscovici
. (FR) Jag vill vara mycket försiktig, inte i den globala betydelsen utan när det gäller ord som " uppförandekodex" . Både när det gäller Tobin-skatten där debatten fortsätter, och när det gäller kampen mot tvättning av pengar och mot skatteparadis har ordförandeskapet en mycket bestämd ståndpunkt och Ekofin-rådet har bl.a. antagit ett förslag till direktiv som gäller kampen mot tvättning av pengar. Det handlar alltså om en grundläggande inriktning som, utan att vara ett alternativ till Tobin-skatten, kanske är mer realistiskt på kort sikt och det nuvarande ordförandeskapet fäster mycket stor betydelse vid detta. Vi hoppas för övrigt att det blir ett av de viktigaste konkreta resultaten av detta ordförandeskap.

Auroi
Herr ordförande! Ni tog ju nyss upp dem som opponerar sig mot Tobin-skatten, bl.a. G7. Jag vill påminna er om att det bland våra allierade finns de som är entusiastiska inför denna skatt. I en av sina resolutioner hänvisar den partssammansatta kommittén AVS-Europeiska unionen, som sammanträdde den 9-12 oktober i Bryssel, uttryckligen i skäl C och punkt 21 till inrättandet av en Tobin-skatt. Kommittén kräver för övrigt i punkt 26 en internationell skiljedomsorganisation för att avskriva skulden för länderna i söder.
Herr ordförande! Skulle inte rådet kunna fundera över sätt att avskriva skulden för länderna i söder eftersom AVS vill ha en lösning i analogi med Tobin-skatten? Kan man inte på nytt lansera debatten på denna punkt eftersom vi tillsammans med dem, inom ramen för Cotonouavtalen, åtagit oss att finna möjligheter för att bedöma avskrivningen av deras skuld?

Moscovici
. (FR) Detta förslag förefaller mig också intressant och förtjänar säkert att granskas, men samtidigt tror jag att man måste förstå de tvetydigheter vi riskerar att ställas inför. James Tobin sade det själv, ju större effekten av denna skatt blir, desto mer har den missat målet eftersom det kommer att innebära att de spekulativa beloppen på kort sikt inte har upphört. Tobin själv vänder sig emot principen att använda skatten för att finansiera utvecklingen på annat sätt än som andrahandsmålsättning, eftersom en skatt som är avsedd att begränsa, eller till och med förbjuda, vissa typer av transaktioner inte samtidigt kan syfta till att säkerställa en flerårig finansiering av utvecklingsåtgärder. Det är den bland ekonomer välkända principen om specialisering av ett instrument för en målsättning. Vi måste fundera över vissa frågor som kräver specifika svar, bl.a. när det gäller finansiering av utvecklingen, och det är tydligt att ansträngningen måste koncentreras på att förbättra kvaliteten i det statliga stödet till utveckling, utveckling av handeln, förstärkning av de internationella finansinstituten, och på att frågan om skulden ännu en gång måste granskas på djupet.

Paasilinna
Herr talman, företrädare för rådet! I Finlands regeringsprogram råkar finnas en punkt där man hänvisar till dylika skattekällor. Jag frågar er därför, har ni som företrädare för rådet diskuterat med Finlands regering för att finna nya skattekällor och få stöd för denna idé till vilken jag förstod att ni förhöll er positivt och kunde rådet samla ihop de än så länge spridda krafter med vilka man föreslår nya skattekällor. Ni nämnde frågan om skatteparadis och penningtvätt vilka förknippas med detta. Kunde ni utifrån detta sammanställa ett nytt reformpaket för rådets del?

Moscovici
. (FR) Eftersom jag inte har förmånen att vara ordförande för Ekofin-rådet kan jag inte besvara era frågor, bl.a. om de förbindelser som kan finnas mellan det franska ordförandeskapet och den finländska regeringen. Jag beklagar.

Lipietz
Jag är inte fullständigt övertygad av era svar, till att börja med det faktum att alla skatter naturligtvis leder till att minska konsumtionen av den faktor den gäller: det stämmer för absolut alla skatter och i dag är inga skatter noll. Människorna har inte slutat arbeta för att de betalar skatt på inkomsten, de har inte slutat att smutsa ned naturen för att det fanns skatt på utsläpp, och de kommer inte att sluta att överföra medel från ett land till ett annat om det inrättas en Tobin-skatt. Inkomsten från denna skatt kommer därför naturligtvis inte att bli noll. Allt beror på dess nivå, men flera strategier är möjliga och jag är helt överens med er om att målsättningen med finansieringen är sekundär jämfört med kampen mot spekulationerna. Det som förvånar mig är när ni påstår att ett lågt belopp inte kan ha någon avskräckande effekt på spekulationerna. Det låga belopp ni tar upp är exakt i storleksordning med de dagliga variationerna i pariteten euro/dollar vilka man försöker bekämpa med andra betydligt mer kostsamma metoder.

Moscovici
. (FR) Jag skulle bara vilja upprepa vad jag sade att inverkan av en sådan skatt på valutamarknadens volatilitet faktiskt inte kunnat bevisas. Jag tror att fluktuationerna för euro/dollar trots allt tyvärr är större än denna storleksordning och det stämmer att vi på sikt möter aktörer som förväntar sig betydligt större nedsättningar. Det är för övrigt vad som hänt med euron under ett år, vare sig man nu beklagar det eller önskar det. Lipietz är exempelvis en alltför bra ekonom för att inte veta att ekonomi också är politisk vetenskap.

Désir
Jag är inte helt övertygad av ert svar av den enkla anledningen att ni själv känner till de motargument ni tagit upp och ändå undertecknade ni den 18 juli, i Libération en debattartikel tillsammans med sju andra ministrar i er regering, för att säga att " Vi måste på europeisk och nationell nivå finna möjligheter att snabbt inrätta en skatt på finansiella transaktioner" .
Vad har då hänt sedan dess? Är det rapporten från ekonomi- och finansministern, från statskassans ledning, som erinrat om de vanliga argumenten från dem som motsätter sig Tobin-skatten, som motsade den politiska vilja som ert debattinlägg och er ståndpunkt visade? Vem skall vinna, ståndpunkten från Bercy - det är så man kallar ekonomiministeriet hos oss - eller den vilja ni då uttryckte? Är det inte dags att nu sluta upp med att kasta tillbaka bollen?
På nationell nivå säger man: se på Europa, på europeisk nivå säger man nu: se på G7 eller: se på OECD. Är det inte på tiden att nu vända sig till rådet och kommissionen med ett förslag, så att vi kan få en samordnad ståndpunkt från de olika europeiska länderna som styrker den från de övriga G7, exempelvis Kanada, som är berett att genomföra Tobin-skatten om vi själva går i den riktningen?

Moscovici
. (FR) Jag ber om ursäkt, herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter, men dessa frågor är lite interna. Det är inte den militanta Pierre Moscovici som talar här, det är inte Pierre Moscovici, personligt utnämnd minister, även om jag försökt att införa några nyanser jämfört med den ståndpunkt man skulle ha kunnat förbereda för mig.
Jag skall uttala mig för rådets räkning, och rådet består av ministrar från de femton medlemsländerna i Europeiska unionen. Jag har därför, det stämmer, försökt att införa några beståndsdelar från min tjänst som gör det möjligt att inte motsäga det som jag kan ha sagt som militant i en fransk dagstidning, men som ni förstår måste jag också uppfylla min roll här. Jag är för övrigt mycket glad över att Harlem Désir som, för dem som inte vet det, är medlem av samma parti som jag, är beredd att underteckna samma text som jag. Det är inte alltid fallet.

Talmannen
Herr Moscovici, som ni ser kommer de åtta frågorna från vänsterkanten i plenisalen. Därför kan de ibland inte urskilja den som är rådets tjänstgörande ordförande. Jag får förlåta dem för det, men vi måste följa arbetsordningen.

Ford
Jag har tre korta frågor till herr Moscovici. För det första, kommer han att tala till oss som en militant person vid en framtida händelse? För det andra, är han medveten om att man vid Labourpartiets nyligen hållna konferens godkände ett dokument där det överväldigande framfördes att de skulle arbeta tillsammans med sina internationella parter och alla berörda för att ta itu med den oro som skapats av förespråkare för Tobin-skatt och för att införa nya mekanismer för internationell stabilitet och bättre global finansförvaltning? För det tredje, då han säger att han varken kan säga ja eller nej för stunden, är han beredd att argumentera för att Europeiska unionen skall genomföra en undersökning av dessa frågor så att vi i framtiden skall kunna säga ja eller nej och kunna lämna några vettiga bidrag till FN:s finansiering för biståndskonferens som skall äga rum i början av år 2002?

Moscovici
. (FR) Det finns en rad platser där jag inte är beredd att uttrycka mig som militant. Det är ingen hemlighet: jag tillhör en regering som är en vänsterregering, en vänster i plural: jag tillhör ett politiskt parti, det socialistiska partiet och i det sammanhanget, det stämmer, jag ber om ursäkt herr talman, har jag ofta tillfälle att träffa vänner som sitter till vänster i denna kammare och där jag nu faktiskt kan konstatera att de är de flesta, och för övrigt de enda just nu, som talar om Tobin-skatten. Jag sympatiserar faktiskt med dem i många hänseenden, men det är så att här och nu, varje gång jag är här, företräder jag rådet i frågestunden. Vi kan därför avtala om andra möten.
När det gäller er fråga till rådet, nämligen idén med en utredning, kan ni vara säker på att jag med stor sympati skall överlämna den till ordföranden i Ekofinrådet som också råkar vara en minister i regeringen, vilket kanske kan lugna Harlem Désir.

Boudjenah
Jag skall naturligtvis fortsätta i samma riktning, särskilt som det förefaller som om man måste överväga om debatten vittnar om det faktum att alltfler människor, särskilt inom Europeiska unionen, ifrågasätter om det inte krävs en större kontroll av den finansiella spekulationen och även politikens roll för att ingripa i denna ekonomiska sfär och de multinationella företagens överdrivna makt.
Jag vill, till det som Danielle Auroi nyss sade när det gäller länderna i söder, tillägga att vissa uppskattningar gjorda av specialister ger intressanta siffror: till exempel en variationsbredd mellan 50 och 250 miljarder dollar, som skulle kunna återfås med en skatt av typen Tobin, samtidigt som UNDP bedömer att ett belopp på 40 miljarder dollar per år skulle räcka för att ge minimala levnadsvillkor för hundratals miljoner människor som lider brist på allt i länderna i tredje världen.
Vid en tidpunkt när medborgarna har en känsla av att politiken inte har förmåga att ingripa i den ekonomiska sfären och mer allmänt i rollen för den europeiska konstruktionen för att förändra sina internationella relationer, tror ni inte att en sådan åtgärd skulle kunna gå i riktning mot att återge förtroende för denna förmåga hos politiken, och skulle det inte kunna vara ett tecken i riktning mot länderna och folken i söder?

Moscovici
. (FR) Ännu en gång, jag har fortfarande samma strävan att försöka begränsa den filosofiska, ideologiska eller politiska delen av mitt svar.
Jag skulle bara vilja säga ännu en gång när vi talar om Tobin-skatten att vi också måste ställa oss frågan om villkoren för hur effektiv en sådan skatt är. Jag erinrade själv om de förbehåll som Tobin slutligen hade till sitt eget system, bl.a. i termer av lönsamhet. Jag tror faktiskt att det är viktigt att på den ena eller den andra platsen arrangera motstridande debatter. Jag vet att det finns många, det finns anhängare och de som vänder sig emot Tobin-skatten.
Jag tror att vi kanske måste försöka ta oss ur det alltför trånga området med företräden och även ställa oss ekonomiska frågor. När allt kommer omkring är frågan som jag, personligen, ställer mig, just här, med min impuls som militant, vad som krävs för att det skall fungera.

Kauppi
Bästa företrädare för rådet! Ni sade i början av ert anförande att man här i parlamentet kan diskutera denna fråga hur länge som helst. Ni har alldeles rätt och jag vill därför påminna er om att vi redan en gång tidigare mycket grundligt diskuterat denna fråga och precis samma kolleger har även ställt samma frågor tidigare. Orsaken till att det varit så tyst här på högra sidan är allstå att vi redan en gång tidigare har utrett dessa frågor och vi anser att man inte behöver diskutera samma saker flera gånger i denna sal och använda vår dyrbara tid.
Jag frågar er ändå om jag tolkar saken rätt, att Frankrike inte som rådets ordförandeland tänker föreslå några nya åtgärder för ibruktagandet av Tobin-skatten, eller skall jag tolka det som så att det här inte är fråga om politisk vilja utan helt enkelt om att även ni där på vänstra sidan har kommit fram till att det är omöjligt. Ett globalt ibruktagande av Tobin-skatten är omöjligt.

Moscovici
. (FR)Jag förstod inte riktigt slutet på frågan, ursäkta mig. Jag konstaterar lyckligtvis för övrigt, om jag förstod rätt, att synpunkten till förmån för Tobin-skatten delas på de olika bänkarna, vilket är en lättnad. Jag skulle inte vilja att man tror att det är en nyck som bara finns i hjärnan, eller politiken.
För övrigt skulle jag bara vilja tillägga att Frankrike faktiskt utforskat ett antal reformvägar, avsedda att bemöta den oro som ligger till grund för förslaget att inrätta en skatt av typen Tobin, även om frågorna kring " hur fungerar det" kvarstår. Men jag håller med er, vi skulle kunna tala om det länge än.

Talmannen
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 14.

Esko Olavi Seppänen
Fråga nr 15 från (H-0729/00):
Angående: Spridning av BSE Det verkar som om BSE är smittsammare än vad man trott och att många olika djurarter kan vara smittbärare. Under de senaste månaderna har sjukdomen bland annat förekommit på olika håll i Frankrike. Vilka förberedande åtgärder ämnar rådet vidta inför en eventuell spridning av BSE och vilken princip anser rådet man bör följa för ersättning till boskapsägarna då man beslutar om EU:s budgetkostnader?

Moscovici
. (FR) Antalet fall av BSE, bovin spongiform encefalopati, som sedan flera år upptäcks i Europa är, det vet vi, en stor källa till oro. Rådet är mer än någonsin intresserat av att vidta alla åtgärder för att utrota denna sjukdom. Jag skulle med bara några ord vilja påpeka att ökningen nyligen av antalet uppskattade fall inte betyder att epidemin ökar i stor omfattning. Det handlar om ett slags avslöjande, en konsekvens av att det blir allmänt att testa kor som dött, men det visar att epidemin inte stoppats.
Kommissionen överlämnade den 7 januari 1999 ett förslag till Europaparlamentets och rådets förordning som syftar till att konsolidera de texter som tidigare antagits av kommissionen som bevarandeåtgärder, för att fastställa regler för förebyggande och kontroll av vissa former av BSE. Detta förslag grundas på rekommendationen från det internationella kontoret för farsoter bland djur när det gäller bovin spongiform encefalopati och olika tillgängliga vetenskapliga uppfattningar. Det syftar till att garantera konsumenterna en mycket hög grad av skydd. Europaparlamentet uttalade sig om kommissionens förslag vid den första behandlingen, vid sammanträdena den 15 och 19 maj 2000. Parlamentet antog 48 ändringsförslag av vilka 40 godkändes av kommissionen. Rådet fortsätter aktivt granskningen av kommissionens förslag samt de nämnda ändringsförslagen, i syfte att mycket snabbt kunna utarbeta en ståndpunkt i ärendet.
I avvaktan på att detta direktiv om förebyggande av smittsam spongiform encefalopati antas, fattades ett beslut i juni 2000 om att dra tillbaka råvaror som utgör risker när det gäller dessa sjukdomar, i syfte att förhindra varje form av ny ökning av epidemin och garantera konsumenten den högsta möjliga hälsoskyddsnivån. Beslutet tillämpas alltså på produktion och utsläppande på marknaden av produkter av animalt ursprung med råvaror från ko, får eller get, eller som innehåller dessa råvaror. Specificerade riskråvaror som hädanefter obligatoriskt måste tas bort och förstöras är följande: huvudet, inbegripet hjärnan och ögonen, halsmandlarna, ryggmärgen och tunntarmens nedre del hos kor äldre än 12 månader. Kraniet, inbegripet hjärna och ögon, halsmandlarna, ryggmärgen hos får och getter som är över 12 månader och mjälten hos får och getter oavsett ålder. Ytterligare restriktioner tillämpas i Förenade kungariket och i Portugal.
Rådet följer naturligtvis uppmärksamt utvecklingen av vetenskapliga upptäcker, liksom genomförandet av tester för snabb upptäckt. Rådet kan på så sätt ta hänsyn till detta i texterna till direktiven om förebyggande av smittsam spongiform encefalopati, som överlämnas till Europaparlamentet. När det gäller eventuell ersättning till uppfödarna har rådet inte fått något förslag från kommissionen i frågan. För närvarande är det, som ni vet, de nationella budgetarna man använder av till när det gäller ersättning till uppfödarna.

Seppänen
Herr talman! Jag tackar ministern för svaret på första delen av frågan, men svaret på frågans andra del som gällde ersättningar var inte relevant. I Frankrike har det förekommit dessa nya fall och som följd härav har hela boskapshjordar slaktats. Nu, då en representant för ordförandelandet Frankrike finns på plats, frågar jag om slakten av dessa kor skall betalas ur EU:s budget eller betalas den ur den nationella budgeten och anser ni det ändamålsenligt att den betalas ur EU:s budget?
En annan fråga i anslutning till detta; här i Vosges-området har man enligt dagens pressuppgifter påträffat galna kosjukan. Kan Frankrike garantera oss Europaparlamentsledamöter att smittan inte överförs på människor genom köttet vi äter här?

Moscovici
. (FR) Jag läste inte tidningarna i morse, men jag tror mig kunna göra en fullständigt ärlig reklam för det franska nötköttet i allmänhet.
Det var en skämt som svar på ert. Mer seriöst när det gäller idén med ersättning till uppfödarna, kan jag bara upprepa den information jag har till mitt förfogande, nämligen att rådet för närvarande inte fått något förslag från kommissionen i frågan. Vilket i klartext betyder att man på detta stadium inte planerar för någon gemenskapsfinansiering. För närvarande är det alltså de nationella budgetarna som man använder sig av när det gäller ersättning till uppfödare.

Martin, David W
Min fråga följer upp den sista punkten som Seppänen tog upp. Detta ärende har rapporterats om nyligen i Förenade kungariket och en brittisk regeringstalesman har faktiskt sagt att hon skulle inte rekommendera sina barn att äta franskt kött därför att, enligt vad hon påstod, används i Frankrike fortfarande gamla kor i livsmedelskedjan, delar av nervsystemet används fortfarande i produkter som korv i Frankrike och det förekommer fortfarande förorenat djurfoder. Det finns också statistiska bevis på att BSE ökar i Frankrike och Portugal.
Kommer rådet att be kommissionen se till att alla nödvändiga åtgärder för folkhälsa genomförs i alla 15 medlemsstater för att säkerställa att sjukdomen slutgiltigt utrotas inom Europeiska unionen?

Moscovici
. (FR) Jag vill inte gå in i denna som vi vet mycket skarpa debatt, och inte heller i fransk-brittiska bilaterala överväganden. Jag tror inte att det är rätt tillfälle och jag är inte rätt man för det. Jag ville bara försäkra Martin att rådet, i vars namn jag talar, verkligen vill se till att åtgärderna vidtas i unionens samtliga länder. Det här är något helt annat än bilaterala tvister, vilka vi för övrigt, det kan ni vara säkra på - jag återtar för en sekund min franska hatt - beklagar, och som vi skulle ha föredragit att inte ha åstadkommit, även om vi ansåg att det krävdes för konsumenternas säkerhet.

Isler Béguin
Man har nyligen kunnat läsa i pressen att i vissa av Europeiska unionens dokument skulle man tala om " en tillfällig andel om 0,3 procent djurmjöl" som godtas eller ej. Jag skulle vilja veta, eftersom frågan uppstår om denna tillfälliga andel, om 0,3 procent omvandlas till en tillåten del om 0,3 procent när det gäller djurmjöl, vilket i så fall skulle vara ett lömskt sätt att missbruka den försiktighetsprincip som vi försöker inrätta här.

Moscovici
. (FR)Jag hoppas att parlamentsledamoten inte blir arg på mig för att jag inte i detalj vill inleda en debatt om BSE, som verkligen vore på sin plats här i kammaren, efter att ha haft en debatt om Tobin-skatten. Jag har ingen annan information än den jag lade fram för er nyss. Jag skall vara försiktig med att kommentera tidningsartiklar, även om de gäller gemenskapsdokument som jag i dag inte har full kännedom om. Men som vanligt ges ett exakt svar på en exakt fråga.

Cushnahan
Herr talman! Om en ordningsfråga, är det möjligt att ta om fråga nr 2 på nytt? Jag befann mig på ett möte för utrikesfrågor när denna fråga togs upp. Tyvärr hade jag ingen tidigare information om att den skulle tas upp, eftersom jag har varit i Sri Lanka under den senaste månaden som ledare för en EU-grupp av valövervakare. Jag ber att ni gör mig den tjänsten att få höra frågan.

Talmannen
Jag kan tala om för er, herr ledamot, att dokumentet läggs ut i alla ledamöters fack och sekretariatet för varje politisk grupp erhåller det på måndagen. Det finns en bestämmelse: om man inte befinner sig i salen i rätt ögonblick löper turordningen vidare. Den sista frågan är därför den från Isler Béguin.

Talmannen


Marie Anne Isler Béguin
Fråga nr 16 från (H-0731/00):
Angående: Förbud mot oljetransporter genom Bonifaciosundet Bonifaciosundet är en extremt svårnavigerad farled. Trots detta trafikeras det årligen av mer än 4 000 handelsfartyg. Korsikas och Sardiniens kust som utgör sundets stränder har ett oskattbart ekologiskt och kulturellt värde. Detta fastlogs i en överenskommelse 1993 mellan Frankrike och Italien som också förbjöd transporter av farligt gods genom sundet av handelsfartyg från de båda länderna. Farleden har trots detta förblivit öppen för internationell sjöfart som kalkylerar med en tidsvinst på knappt fyra timmar - detta med alla risker som följer med fartyg som dessutom alltför ofta är i dåligt skick. Hur många potentiella Erika seglar igenom här varje år? När inträffar nästa katastrof?
Kan rådet arbeta för att utsträcka seglingsförbudet till att gälla alla handelsfartyg, oavsett nationalitet, och införa tvingande åtgärder för att bevara den marina miljön i området?

Isler Béguin
Tack för ert svar, herr ordförande, men frågan gick längre än så. Vi följer och vi känner väl till kommissionens och rådets arbete när det gäller paketet Erika 1. Men när det gäller denna passage, som av båda länder och inom Europeiska unionen är känd som en mycket svår passage, och som används av stora fartyg för att bara vinna några timmar, med risken att gamla skorvar går på grund och orsakar katastrofer, skulle jag, och framför allt invånarna på Korsika och Sardinien, ha velat veta om det blir möjligt och om ni planerar att helt enkelt förbjuda dessa stora båtar och containerbåtar att passera Bonifaciosundet.

Moscovici
. (FR) Jag sade i mitt svar hur känsliga Frankrike och Italien är för denna fråga, som har fått dessa två länder att föreslå internationella sjöfartsorganisationen att anta två resolutioner, vilket den också gjorde, som gäller sedan den 1 december 1998, om inrättande av regler för trafik i Bonifaciosundet och en skyldighet att identifiera fartyg som går in i sundet, vilket som vi vet inte är gemensam rätt. Men jag skulle också vilja erinra om att det också ställs krav på oss.
När det gäller internationell transittrafik fastslås i internationell rätt, bl.a. Förenta nationernas havsrättskonventioner, med vissa förbehåll, att fartyg från alla stater har rätt till oskadlig passage i territorialvattnen. Kuststater kan emellertid, i enlighet med bestämmelserna i konventionen och övriga regler inom internationell rätt, anta lagar och förordningar om oskadlig passage i sina territorialvatten som kan gälla följande frågor: navigationssäkerhet, reglering av sjötrafik, bevarande av miljön i kuststaterna, minskning och kontroll av miljöförstöring. Det är just vad vi velat göra i detta sammanhang. Emellertid, och jag besvarar fullständigt er fråga, borde ett eventuellt förbud mot passage genom Bonifaciosundet för alla fartyg fastställas på internationell nivå och vara föremål för en internationell konvention. De två berörda regeringarnas åtgärder begränsas därför av denna internationella rätt.

Auroi
Herr ordförande! Bara en kompletterande fråga. Vad är en oskadlig passage av en pråm i ett sådant sund?

Moscovici
. (FR) Det är en utmärkt fråga, faktiskt. Tack för att ni ställde den.

Talmannen
Eftersom tiden för frågor till rådet är ute kommer frågorna 17 till 46 att besvaras skriftligen.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.05 och återupptogs kl. 21.00.)

Budgetförfarande 2001 (fortsättning)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om budgetproceduren 2001.

Mulder
Herr talman, fru kommissionär! Jag skulle vilja börja med att framföra mina komplimanger till föredraganden. Jag har, vilket andra också har sagt, fått intrycket att budgeten är särskilt besvärlig i år. Vissa delar av budgeten är svåra att genomföra. Jag tror därför att vi i princip måste stödja kommissionens förslag i fråga om omprövningen av personalpolitiken. Jag kommer dock att rösta för perfomance reserve, som det heter, för jag tror att det är nödvändigt att vi på detta stadium får ytterligare en del information, och den informationen skall enligt min uppfattning handla om vilka de exakta villkoren för förtida pensionering är och vilka konsekvenserna kommer att bli för personaltillgången när vi år 2004, kanske redan år 2003, kommer att få tjänstemän från de central- och östeuropeiska länderna. Slutligen instämmer jag också med den kommentar som framförs i Haugresolutionen om att vi så fort som möjligt måste betala räkningar i tid, för det ger inget gott intryck av kommissionen om det fortsätter på det sättet.
Det finns också en del att säga om jordbruk. Jag anser att kommissionen inte har gjort bra ifrån sig, och rådet har gjort det ännu värre genom att vid rådet i juli i år skära ned på jordbruksutgifterna för kommissionen redan från början av året. För ett par år sedan kom vi överens om ett ad hoc-förfarande. Vi skall fastställa jordbruksutgifterna i slutet av oktober i lettre rectificative, och ja, där kommer vi att vara med. Det är en gåta för mig hur kommissionen redan i februari kan säga vad den behöver och rådet i juli. Det är inte mer än en uppskattning, och jag tror att om vi avtalar att det är så mycket och det blir en ökning i Berlin, då måste vi också försöka att efterkomma det.
Den största diskussionspunkten är utgiftsområde 4. Hur skall nödhjälpen till Balkan finansieras? Jag är för det. Jag anser att det är högst angeläget att vi gör något i Serbien och på västra Balkan. Den stora frågan är naturligtvis hur vi skall finansiera detta. Jag är inte för att vi på ett konstgjort sätt höjer vissa budgetposter för att sedan säga att vi måste bryta budgetplanerna. Jag är för att vi först försöker finna de pengarna inom budgetplanerna. Om det inte skulle vara nödvändigt, då kan vi alltid undersöka andra möjligheter, men på detta stadium har jag inte någon som helst anledning att förutsätta det.
Ytterligare något om genomförandet av budgeten. Jag vill särskilt ta upp två poster. Jag har i dag just fått ett brev från kommissionären om genomförandet av SOS-telefonservicen. Tragiskt nog är den högst nödvändig i Europa. Kommissionen säger att det inte är någon informationspolitik, utan socialpolitik. Den hör således inte hemma i en post som parlamentet har röstat för. Jag betvivlar det, för jag tror att det är lika mycket information som socialpolitik, och jag hoppas att också kunna komma tillbaka till detta i utskottet för jordbruk inom kort.
Den andra punkten är kvalitetspolitiken för jordbruksprodukter, där parlamentet förra året avsatte 50 miljoner i budgeten. Det är så aktuellt som det bara kan bli. Kommissionen har knappast genomfört det. Jag anser att även detta är mycket beklagligt.

Seppänen
Herr talman! Nästa års budget för Europeiska unionen är uppgjord under svåra förhållanden. Det är rådets fel. Problemen är desamma som ifjol. Det föregående Europaparlamentet gjorde upp ett för detta parlament bindande interinstitutionellt avtal ett par månader innan inledningen av detta parlaments verksamhetsperiod och där bestämdes ett för lågt tak för utgifterna för rubrik 4. Då kände man inte till att rådet och kommissionen av dessa pengar lovar stöd för återuppbyggandet av Serbien och Kosovo. De politiska löften man givit oppositionskrafterna i det forna Jugoslavien måste man nu infria. I detta fall kräver det en justering av utgiftstaket för rubrik 4. Om rådet inte går med på detta måste parlamentet säga upp det interinstitutionella avtalet om den så kallade budgetdisciplinen. Vi behöver nya friska pengar till budgeten för Serbien och Kroatien. Det är inte rätt att man betalar stödet till de fattiga i det forna Jugoslavien på bekostnad av de fattiga i Medelhavsområdet, Ryssland eller andra länder. Enligt rådet skall man förfara just så.
Jag vill fästa uppmärksamhet vid att Europeiska unionens pengar verkar räcka till för att finansiera politiska partier på Europanivå men inte till exempel för att bekämpa arbetslösheten. Jag är förvånad över förslaget enligt vilket stödet till europartierna skall betalas ur rubrik 3 i kommissionens moment. Det innebär ju att europartierna skulle få dubbelt stöd. För om de inte har tvekat att missbruka Europaparlamentets resurser för finansiering av sin verksamhet är det troligt att de fortfarande gör så även om de fick stöd av kommissionen Eller tror någon att europartierna tvingas betala hyra till parlamentet eller bekosta sina egna telekommunikationsutgifter i parlamentet? Vår grupp förhåller sig huvudsakligen negativt till europartistödet och det presumtiva missbruket av detta.

Turchi
Herr talman! Årets budget är enligt min mening utan stora fel och utan stora förtjänster. Varför? Om vi å ena sidan har haft en konstruktiv dialog med kommissionen, tack vare kommissionär Schreyer och även tack vare ordförande Wynns tålamod i utskottet, så har vi å den andra mött ett råd som fullständigt har försökt monopolisera denna vår budget, och som kanske i och för sig kommit fram till detta resultat även de, men ett råd som uppenbart inte erkänner resultaten av det arbete vi utfört i budgetutskottet i politiska termer. Att sedan faktiskt komma fram till att gemenskapen vill bromsa beslutet om ingripande i Kosovo och Serbien, framför allt nu när behoven är så påträngande, och åberopa formella problem, gör verkligen inget vackert intryck på omvärlden, i politiska termer.
Men jag måste få understryka att för sex månader sedan, i denna kammare, citerades framför allt en av de politiska prioriteringarna. Låt mig få återge det som sägs i parlamentets resolution: " Europaparlamentet uppmanar kommissionen att ägna speciell uppmärksamhet åt de strukturella problemen av ekonomisk och social karaktär som orsakats av naturkatastrofer, och att överväga införandet av motåtgärder; understryker dessutom behovet av att återställa konto B4-3400 - katastrofhjälp till befolkningen inom Europeiska unionen - på ett sätt som gör det möjligt att omedelbart reagera på trängande behov med fullständig respekt för subsidiaritetsprincipen " .
Nåväl, inget av detta har blivit gjort. I ett ögonblick när utvidgningen står för dörren och euron är i kris och det samtidigt är nödvändigt att förstärka de broar som skapats under de senaste femtio åren mellan folken inom Europeiska unionen och unionen själv, är verkligen ett ingripande från gemenskapen till fromma för befolkningar som drabbats av naturkatastrofer politiskt lämpligt och moraliskt önskvärt. Vår kollega Casaca, som lagt fram ett ändringsförslag som liknar mitt eget och som jag fullständigt instämmer i, påminde i ett brev - som ni alla har fått - om hur det i Europeiska unionen i det förflutna har uppstått paradoxala situationer, situationer som riskerar att skapas även i framtiden, där katastrofingripanden till fromma för de områden som drabbats av katastrofer inom vår union har gjorts av amerikanska marinsoldater, snarare än av Europa självt. Detta är bara ett av flera tänkbara scenarier; ett annat scenario är att medlemsstaterna lämnas helt ensamma. Genom att handla på det viset i namn av subsidiariteten kommer unionen i själva verket att finna att man har abdikerat från en av sina skyldigheter, något som skedde under de senaste veckorna såväl i norra Italien som i Spanien.
Ofta har man invänt mot mina synpunkter genom att peka på frånvaron av en rättslig grund. Men låt mig anföra ett par exempel. Hur många hela familjer riskerar att dö? Och är det kanske inte unionens mål att skydda deras säkerhet och hälsa? Detta är en del av rubrik 13 i fördraget. Hur många hela väg- och transportnät blir oanvändbara? Är det kanske inte unionens mål att återställa deras brukbarhet? Det är rubrik 5 i fördraget. På samma sätt kan vi citera rubrik 7 och rubrik 8 i fördraget om industrier och företag som måste slå igen. Påverkar kanske inte det den gemensamma politiken inom ekonomi och sysselsättning? Det är rubrik 2 i fördraget. Och när det gäller skörden, som kommer att förstöras om ett par dagar, är inte detta något som berör en av unionens pelare?
Låt oss alltså försöka att inte sticka huvudet i sanden; låt oss försöka ingripa! Vad är problemet? Anser verkligen denna kammare att ett gemenskapsingripande skulle strida mot subsidiaritetsprincipen? Nej, det tror inte jag, och jag tror att det skulle vara moraliskt lämpligt att stödja de ändringsförslag som vi skall rösta om på torsdag.

Martinez
Herr talman, mina kära kolleger! Vår budget 2001, med sina 92,5 miljarder i betalningsbemyndiganden, medför två nyheter utöver de traditionella beståndsdelarna. När det gäller nyheter är det till att börja med den första presentationen efter funktion, eller planering, och inte bara på administrativ basis, med 19 politikområden som omfattar 200 åtgärder, vilket man i dag finner i de flesta länder. Frankrike är på väg att genomföra en reform i den riktningen. Den andra nyheten är budgetkriget som flyttats. Hittills har vi haft ett krig om de obligatoriska och icke-obligatoriska utgifterna eller om den maximala höjningen; nu tenderar kriget mellan parlamentet och ministerrådet, mellan den budgetansvariga myndighetens två parter att förflyttas mot en översyn av budgetplanen, vilken för övrigt setts över trettioåtta gånger sedan Delorspaketet, och mot kampen om rubrik 4, dvs. externa åtgärder.
När det gäller de klassiska beståndsdelarna, utöver problemen med ärlighet i prognoserna, hittar man till att börja med problemet med budgetrestriktioner för våra jordbrukare: 300 miljoner euro i minskat jordbruksstöd, 225 miljoner euro i minskade anslag till landsbygdsutveckling. Det finns inget för biodlarna som bara begärde 15 miljoner euro, medan man kan öka utgifterna för Balkan med 30 procent. Den andra klassiska beståndsdelen är smörjning av ideologiska vänner. Vi hittar en brokig samling anslag till föreningar om narkotika, främlingsfientlighet, utflyttade, Jean Monnet-huset, rådet för landsflyktiga, narkotikacentrumet, till och med Prince programmet, man slänger ut 38 miljoner för kampanjen om euron. Den tredje beståndsdelen slutligen är budgetflödet för den utländska preferensen. Det finns fattiga i Europa, om det så bara gäller pensionerade lantbrukare. Det är chockerande att se Wurtz och Fodé genom ändringar föreslå anslag för Chile, Australien och Sydafrika. Allt till andra, inget till våra egna. Man kastar till och med ut 250 000 euro på WTO:s världsparlament.
Jag hoppas, herr talman, och jag skall sluta där, att man ändå kommer att minska budgetposterna med 50 miljoner euro för att finansiera fredsavtalet mellan Israel och PLO. Jag hoppas att inte en enda euro kommer att gå till den israeliska armén för att köpa kulor som dödar de unga palestinska ungdomarna på deras egen mark.

Farage
Herr talman! I betänkandet av Haug uttrycks att kommissionen, i nära samarbete med parlamentet, har ansvaret att tillhandahålla information till de europeiska medborgarna om Europeiska unionens politik. Men parlamentet har ett annat ansvar: Det är att företräda EU:s medlemsstaters medborgare och deras angelägenheter, vilket man verkar försöka hindra här.
Det är inte okänt för några ledamöter här att mitt parti, UKIP, strävar efter Förenade kungarikets utträde ur Europeiska unionen. Vad ledamöterna inte känner till är emellertid att enligt de senaste opinionsundersökningarna är detta åsikten hos majoriteten av medborgarna i Förenade kungariket. Som en parlamentsledamot som bryr sig om den majoriteten, hur kan jag godkänna att man använder 11,5 miljarder GBP av de brittiska skattebetalarnas pengar - det är vår nuvarande årliga bidrag - när det inte har brett folkligt stöd?
I Förenade kungariket åtminstone är kommissionen synonym med bedrägeri och slöseri. Revisionsrätten har vägrat att godkänna räkenskaperna för fem års verksamhet och OLAF har angivit att de ekonomiska kontrollerna ännu inte har förbättrats påtagligt och att kommissionens reformer har kört fast. Vilka försäkringar finns det därför för att kontroller nu skall finnas för att se till att medlemsstaternas skattebetalares pengar används på bästa sätt? Vilken garanti kan kommissionen ge, när revisionsrätten skall granska utgifterna för 2001, att dessa budgetanslag kommer att ha använts på ett klokt och rätt sätt? När andra ledamöter också uttrycker oro om det sätt som pengar skall spenderas - till exempel har Gruppen europeiska enade vänstern/nordisk grön vänster just beslutat att enhälligt lägga fram ett förslag om att förkasta denna budget - kan någon alls ge mig ett skäl till varför jag bör ändra min inställning och rösta för denna budget?

Garriga Polledo
Herr talman! Problemet med budgetåret 2001 är snarare ett kvalitetsproblem än ett kvantitetsproblem. Alla vet vi att den budgetplan som godkändes i Berlin var knapp inom utgiftsområdet externa åtgärder. Den militära aktionen mot Serbien, stödet till återuppbyggnaden, Milosevics förutsebara fall. Många behov och lite pengar. Budgetplanen blev ändå en framgång, för den gången var den det enda möjliga avtalet mellan 15 medlemsstater. Och det interinstitutionella avtalet som härstammar från toppmötet var en glad nyhet för maktfaktorerna i denna församling. De externa behoven avslöjar knappheten i kategori 4.
Det som däremot framstår tydligast är det enorma problemet med för dåligt verkställande inom alla utgiftskategorier: landsbygdens utveckling, strukturfonderna, de stora programmen för bistånd till tredje land. Vad är det som händer i unionens budget? Med det som inte har verkställts tidigare år skulle vi kunna finansiera ytterligare ett år utan nya resurser. Inom varje nationell, regional eller lokal förvaltning skulle de som var ansvariga för ett sådant dåligt verkställande få sitt huvud framburet på ett fat. I unionen vet vi inte ens vem som är ansvarig. Därför kommer vi från Europaparlamentets sida att föreslå nya åtgärder som inte i första hand är avsedda att finna en ny finansiering - för vi vet att den inte kan genomföras under de nuvarande omständigheterna - utan fastslå nya interinstitutionella åtaganden som höjer utgifternas kvalitet och garanterar att inte en euro går förlorad. Och ni, fru kommissionär, skulle bli tvungen, även om ni ser det som en omöjlighet, att omarbeta avtalet om kommittésystemet.
Vi uppskattar verkligen föredragande Haugs försök att införliva förslagen från vår grupp på området. Vi får lov att säga att hon är en mycket förståndig föredragande som eftersträvar ett samförstånd. Vikten av de beslut som parlamentet i dag börjar fatta kommer att märkas på medellång sikt.
Det stämmer att ett omedgörligt ställningstagande från rådets sida skulle komplicera situationen i sådana relevanta frågor som mobiliseringen av flexibilitetsmekanismen för Meda, förvaltningskommittéerna, betalningsökningarna för återstoden av betalningarna, eller utvidgandet av förfarandet för planering N + 2 till externa åtgärder. Om rådet intog en flexibel ståndpunkt skulle ett avtal kunna uppnås i andra behandlingen som en avslutning på budgeten.
Låt oss inte glömma att Europaparlamentet har godtagit ett mycket knappt utgiftsområde 4, vi har godtagit granskningen av budgetplanen som en möjlighet i stället för en politisk prioritering, vi har godtagit avsevärda nedskärningar i programmen för bistånd till tredje land, vi har slutligen godtagit att agera på ett område där rådets budgetförmåner utökas till men för våra egna. Men de kan inte utökas ad infinitum.
I dag diskuterar vi också Colom i Navals betänkande om det interinstitutionella avtalet där kommissionen åtar sig att för parlamentet lägga fram all den information som krävs beträffande de initiativ som har ekonomiska konsekvenser. Det är nu, år 2000, efter mer än femton år av parlamentarisk historia, som detta initiativ kommer till parlamentet. Nåväl, vi hoppas på ett liknande åtagande från rådets sida. Europaparlamentet är den andra grenen av budgetmyndigheten och ändå är det ofta media som informerar oss om unionens nya ekonomiska löften som man fattat beslut om på de europeiska rådsmötena. Sedan när löftet väl är tillkännagivet och avlagt är det bara att uppmana kommissionen och deras kommissionärer att göra ett hål i budgeten och parlamentet att acceptera detta. Det kan inte fortsätta på det viset, det är inte bra för någon, varken för medlemsstaterna, för institutionerna eller för unionen. Vilken trovärdighet har en Europeisk union som fungerar på det viset? Var finns trovärdigheten i vår politik?
Kära rådsherrar, var ni än befinner er, jag anser mig vara en högst sansad ledamot som alltid försvarar vägen mot ett interinstitutionellt samarbete, både på budgetområdet och på andra områden. Vi befinner oss nu i första behandlingen och ni har gott om tid att söka uppnå ett fullständigt samförstånd med parlamentet. Tänk på att de måttfulla alternativen i den europeiska politiken, precis som på vilket annat område som helst, ibland upphör att vara i majoritet.

Gill
Mina gratulationer till alla föredraganden och även till herr Ferber, föredragande för de övriga institutioner som vi är mest angelägna om. Det finns tre stora frågor som vi bör oroas över med hänsyn till budgeten för övriga institutioner. Först och främst hur mycket förbättrar denna budget institutionernas kompetens och effektivitet? För det andra, hur mycket ökar den insyn och redovisningsskyldighet till de europeiska medborgarna? För det tredje, hur långt sträcker sig planeringen och förberedelsen av den framtida utvidgningen av unionen?
På den första punkten anser jag att denna budget fortsätter att tillämpa principerna om budgetstyrning, budgetförsiktighet, förbättrad kompetens, effektivare budgetkontroll, bättre användning av resurser och en allmän uppstramning, som alla är betydelsefulla för att öka förtroendet hos EU:s medborgare för institutionerna. Det finns uppenbarligen i denna budget undantag för EG-domstolen, vilka är klart berättigade. Här är omständigheterna exceptionella med ett ökat antal domstolsfall och en enorm eftersläpning med översättningar men i alla de övriga institutionerna tillämpas hård budgetstyrning.
Med detta sagt kan principen med budgetstyrning utvecklas ytterligare på varje område. Vad gäller parlamentet, hur kan vi tala om hård budgetstyrning och fortfarande ha vår bas i tre olika städer, i tre olika medlemsstater? Vi måste utöva det som vi predikar. Utan att vilja väcka anstöt hos vår värdstad här i Strasbourg är våra månadsvisa sammanträden i denna stad bevis på slöseri med tid, pengar och parlamentets möjlighet att vara effektiv och kompetent. Detta gäller likaså uppdelningen av parlamentets förvaltning mellan Luxemburg och Bryssel. Om någon behöver övertygas, behöver man bara se på beläggen. Denna resolution visar tydligt att om man upphör med sammanträdena fredag förmiddag i Strasbourg skulle det innebära en besparing på cirka 1 miljon euro. Tänk bara vilka besparingar som kunde göras om sammanträdena i Strasbourg upphörde helt och parlamentet enbart hade sitt säte i Bryssel!
Men det är inte bara fördragen som behöver reformeras. Parlamentarikerna behöver bringa ordning i sitt eget hus, särskilt med hänsyn till det dagtraktamente som betalas ut till parlamentsledamöter under valkretsveckor. Jag anser att strikta riktlinjer krävs. Min grupp anser att parlamentets presidium behöver granska sina beslut och även upprätta en fullständig lista med tydliga kriterier för de exceptionella fall där ledamöter kan uppbära ett dagtraktamente för sin närvaro i Bryssel under valkretsveckor.
Vidare behöver vi parlamentariker titta på frågan om assistenternas ställning. Detta är en sedan länge påkallad fråga som nu snabbt måste lösas. Alltför många människor i denna kammare har försökt slingra sig om denna fråga alltför länge. Om parlamentet någonsin skall kunna få ett rykte om öppenhet är en stadga för våra egna assistenter nödvändig.
Alla institutioner behöver anamma reformen helhjärtat. Vad vi behöver är insatser och inte bara tomma ord på detta område. Detta gäller inte bara frågan om parlamentets säte; reformen av de europeiska institutionerna måste ske så snabbt som möjligt. Kommissionen börjar få sitt eget hus i ordning och det är viktigt att de andra institutionerna gör likadant. I synnerhet bör de andra institutionerna följa kommissionen så snabbt som möjligt vad gäller genomförandet av en aktivitetsbaserad budget. Vi kan bara vara öppna och redovisningsskyldiga om alla beslutsfattare är tydliga om budgeten och besluten bakom budgeten. En av mina största besvikelser under det senaste året är att det är så svårt att hitta motiven bakom de byråkratiska presentationerna av budgetposter. Systemet är allt annat än öppet. Det är utformat för att skymma snarare än att upplysa och jag har varit besviken i dag över den inställning som visats i dag med hänsyn till aktivitetsbaserad budget.
Men naturligtvis är det inte tillräckligt att uppmuntra till en separat reform i varje institution. Verkliga besparingar kan bara göras om institutionerna arbetar tillsammans. Jag stödjer helt inriktningen i denna resolution för att förbättra det interinstitutionella samarbetet, exempelvis förslaget om en anställningsbyrå för alla institutioner som skulle ge en verklig vinst vad gäller effektivitet och lönsamhet. Det krävs större energi och beslutsamhet i parlamentet, rådet och kommission för att samarbeta så nära som möjligt om frågor som gäller översättning, tolkning, bibliotek och byggnader. Det finns inget viktigare för oss än att visa pengars värde i vår politik om byggnaderna. Det är ett område som har fått avsevärd uppmärksamhet både från media och från allmänheten. Vi behöver verkligen utveckla en strategi för att se till att det inte blir några kostnadsöverskridanden i framtiden och att de är lämpligt anpassade för huvuddelen av användare, inbegripet fullt tillgängliga för människor med funktionshinder. Denna strategi har redan införts av Joan Colom i Naval, vice ordförande för byggnader. Vad vi nu behöver göra är att av detta göra ett brett utkast till planskiss så att vi inte har några problem i framtiden.
Till sist, det som gör mig besviken i detta betänkande är att det inte kraftfullt inriktas på nödvändigheten att planera och förbereda inför framtiden, särskilt med hänsyn till den utvidgade unionen. Jag tror att vi kommer att beklaga att vi inte har gjort ännu större förberedelser inför utvidgningen i denna budget.
Avslutningsvis, medan vi gör betydande insatser med detta betänkande för de första punkterna som jag belyste - kompetens och effektivitet - på den andra och tredje - öppenhet och redovisningsskyldighet och planering inför framtiden - kunde vi där ha varit ännu mer ambitiösa.

Jensen
Herr talman! Denna gång har kommissionen vid presentationen av nästa års budget valt ett nytt sätt att ställa upp talen på. I stället för att endast visa utgifterna fördelade på konton visar budgeten i den nya uppställningen tydligare vad vi får för pengarna. Vi får utgifterna fördelade på politikområden och efter verksamhet. Det är en bra innovation, som har mer än ett rent pedagogiskt syfte. Det pedagogiska ligger i att vi alla bättre skall kunna se vad vi får för pengarna. Som folkvald gläder man sig naturligtvis över varje åtgärd som kan göra budgeten mera begriplig. Men när utgifterna fördelas efter verksamhet, ligger det också närmare till hands att man ser budgeten som ett politiskt instrument, där utgifternas fördelning avspeglar klara politiska prioriteringar.
I våras illustrerade kommissionär Chris Patten detta genom att ställa frågan: " Varför beviljar EU mera pengar till uppröjning efter orkanen Mitch i Latinamerika än man har beviljat till utveckling av ekonomin i Ryssland?" Det är detta slags frågor vi skall ställa oss, när vi studerar budgeten. För det är ju dessa frågor våra väljare med all rätt kommer att ställa. Med den nya uppställningen har det alltså blivit lättare att överblicka och förstå den samlade bilden, men den nya uppställningen, den verksamhetsbaserade budgetläggningen, skall också återspegla den reformprocess som går ut på att kommissionen satsar på en förenklad styrning med delegering och klarare fördelning av ansvaret, och det är ju en fråga av större tyngd.
Det är stora organisatoriska förändringar på gång, och det behövs en ny kultur med äkta vilja att ta på sig ett ansvar för genomförandet av budgetens enskilda delar och att acceptera att det får konsekvenser, när man inte lever upp till ansvaret. Jag önskar kommissionen all tänkbar framgång i dessa strävanden. De politiska budskapen i detta års budget är många - som kommissionär Schreyer redan har nämnt. Omställning av jordbrukspolitiken, nya strukturprogram, garantier för bättre genomförande av strukturpolitiken, uppföljning av Lissabontoppmötets beslut om att skapa ett starkare och mera konkurrenskraftigt EU och att bekämpa social utslagning.
Det är viktiga frågor, men den politiska fråga som förtjänar störst uppmärksamhet av alla är nu en gång utrikespolitiken. Det finns stort behov av EU-stöd både i ansökarländerna, i tredje världen och på Balkan. Mitt under budgetprocessen har det ju inträffat något glädjande, nämligen att Milosevic har tvingats avgå, och de många löftena om ekonomiskt stöd till Serbien skall nu infrias. Vi är allesamman - rådet, parlamentet och kommissionen - eniga om att vi skall vara sparsamma, och vi har alla hållit oss under det fastlagda utgiftstaket. Så diskussionen om hur vi skaffar pengarna till Serbien handlar inte om bristande vilja att hålla sig inom en ekonomisk ram. Jag tror inte att våra väljare kommer att kunna förstå de budgettekniska motiveringarna för att vi inte kan enas om att hitta pengar till Serbien och Balkan utan att minska insatserna i andra länder.
Det finns inget folkligt krav på att man inte skall revidera budgetplanen. Däremot finns det ett folkligt krav på att vi skall finna en lösning och stödja Serbien. Och låt oss därför försöka finna en lösning som gäller i flera år, så att vi inte nästa år och nästa år igen skall behöva ta denna diskussion om hur vi skall finna pengar till återuppbyggnad av Balkan.

Graefe zu Baringdorf
Herr talman! Till att börja med min högaktning till föredraganden. Det är förvånande hur ni under de många sammanträden som vi har haft har jonglerat med detta svåra material. Jag får nästan svindel, och jag måste se till att jag begriper. Jag skulle egentligen vilja anlägga en annan tyngdpunkt: Jag kan erinra mig att vi under den senaste mandatperioden diskuterade - kommissionär Schreyer, ni var ju budgetexpert i delstatsparlamentet i Berlin, om jag förstått det rätt - huruvida vi med 1,27-gränsen klarar av de problem vi står inför. Det handlade om utvidgningen. Då var insatsen för Kosovo och Serbien ännu inte på tapeten. Då diskuterades det om vi skulle kräva att denna ram utökades. I dag ligger vi med budgeten och även med budgetförslaget 2001 mer än 20 miljarder euro under denna 1,27-marginal, och jag vill göra klart för kollegerna att det inte är förnuftigt med utgifter som inte är till nytta. Men det är inte heller förnuftigt om ett parlament inskränker sig i budgeten och alltid ger efter för ländernas krav och kommer med förslag om hur man vid en utvidgning av politiken skulle kunna verkställa allt detta med en nedskuren budget.
Ytterligare en punkt som jag vill beröra är jordbrukspolitiken. Här har de flesta besparingarna gjorts. Jag vill säga att det inte går för mycket pengar till jordbruket och landsbygden, utan det har under de gångna året gått till fel kanaler. Vi i parlamentet är i högsta grad inblandade i den politiska kvalificeringen. Här vill jag peka på att genom lagen om budgetdisciplin - jag kallar det budgetsäkringslag - de obligatoriska medlen på jordbruksområdet görs om till icke-obligatoriska medel och där länderna, om det inte räcker till, här måste skjuta till medel¸ men där kommissionen, om detta hotar att spränga ramen, är tvingad att komma med förslag så att man håller sig precis under detta anslag. Detta anser jag vara farligt, om vi även i fortsättningen använder jordbruksområdet som stenbrott och peu à peu driver det tillbaka och nästa förslag inriktas på det som nu med nödvändighet har sparats in, så att vi totalt sett långsamt hamnar på halkbanan och de pengar som vi absolut behöver för landsbygdens utveckling därigenom går förlorade.

Modrow
Herr talman, ärade kolleger! Budgetdebatter bör egentligen vara höjdpunkter i parlamentet. Men jag tror att vi är långt ifrån detta. Rådet i Berlin inriktade sig på en övre gräns för budgeten om 1,135 procent. Nu har kommissionen kommit fram till 1,07 och rådet till 1,05. Egentligen skall det vara 1,27. Detta sker i en tid där utgifterna för Balkan som bekant ökar. Det hittills nämnda beloppet om 200 miljoner euro för Serbien kommer inte en gång i närheten av det verkliga behovet. Ett sådant belopp har ju nästan använts som anslag till valkampen. Natos krig har förstört alltför mycket och efterlämnat alltför stort lidande. De nya politiska krafterna, som här accepteras, står inför uppgiften att inte bara utföra politiskt arbete, utan också röja undan spillrorna efter Natokriget med förstörda verkstäder, skolor, sjukhus, broar och annat, och att bygga upp igen. Jag understryker i synnerhet att vi måste ta på oss ansvaret för alla medborgares öde i landet; hit hör mer än 500 000 flyktingar, som befinner sig i Förbundsrepubliken Jugoslavien. Inget annat land har tagit emot så många flyktingar.
Parlamentet uppmanas nu att granska sina anspråk på de sociala områdena, och inskränka medlen för biståndspolitiken nu när fattigdomen i världen ökar. Och där kan man redan i dag se följande: Europeiska unionens förmåga att ansluta staterna i Central- och Östeuropa är inte bara fråga om en reformering av institutionerna, utan också - och i mycket högre utsträckning anser jag - en utmaning till unionens prestationsförmåga. Om det inte bedrivs en annan budgetpolitik kommer Europa att genom anslutningen av dessa stater delas ytterligare av en djup fattigdomsklyfta. Det är inte tal och förklaringar som krävs, utan ett konkret, socialt och ett nytt solidariskt handlande från Europeiska unionens sida. Det krävs där av parlamentet att det lämnar sitt eget bidrag.

Hyland
Jag välkomnar tillfället att ge ett kort bidrag till denna viktiga debatt och att tala om vikten av jordbruksbudgeten och dess betydelse för inte bara bönder utan för samhället i stort. De som anser det viktigt att utveckla en hållbar jordbrukssektor skall vara medvetna om att den centrala inriktningen i det senaste reformarbetet enligt överenskommelsen i Berlin är en fortsatt inriktning från produktstöd till direkt inkomststöd till bönder. Så den är både en social och ekonomisk åtgärd och är utformad för att få prisnivån i linje med världshandelsnivån medan man samtidigt försöker bibehålla den europeiska modellen baserad på familjejordbruk. En faktor som inte alltid nämns är att detta ansenliga budgetanslag inte bara innefattar stöd till bönderna utan är också en faktor för att tillhandahålla billig mat till de europeiska medborgarna. Inom vissa jordbruksområden, som biproduktion, utgör EU:s stöd den vinstmarginal som i själva verket innebär att konsumenter får en kvalitetsprodukt till produktionskostnad men tyvärr, vilket visat sig under senaste åren, ibland under produktionskostnad.
I Berlin förra året kom man överens om att jordbruksbudgeten för perioden 2000-2006 kommer att vara över 506 miljarder GBP, att de 15 medlemsstaterna i Europeiska unionen kommer att fortsätta att bidra med 1,3 procent av bruttonationalprodukten till den totala årsbudgeten - vilket naturligtvis innefattar åtgärder för att finansiera den föreslagna utvidgningen av Europeiska unionen, ett förslag som jag och mina övriga kolleger helt stöder. Vi stöder helt konceptet för utvidgningen och tillhandahållande av tillräckligt med resurser för att göra ansökarländernas övergång till medlemskap meningsfull. Trots det som har överenskommits undrar jag ibland om det är möjligt att uppnå detta mål inom gällande budgetrestriktionerna utan att undergräva den jordbruksbudget som krävs för en hållbar landsbygdssektor i nuvarande medlemsstater. I detta hänseende anser jag att vi måste agera som politiker; vi kan inte förvänta oss vara trollkarlar i en situation där det kanske inte skall finnas tillräcklig finansiering för att utveckla ekonomierna i länderna i Central- och Östeuropa efter de riktlinjer som nuvarande medlemsstater skulle vilja se dem utvecklas.

Bourlanges
Herr talman, kära kolleger! Ni har framför er en frustrerad parlamentsledamot. Frustrerad därför att jag, efter långa debatter i budgetutskottet och trots de förtjänstfulla ansträngningarna från huvudföredragandena, som jag vill hylla, fortfarande inte exakt ser vad detta parlament vill, när det gäller det viktiga problemet med översyn av budgetplanen.
Totalt sett har vi två attityder: rådets, som envisas med att vilja finansiera nya behov i Kosovo och Serbien med hjälp av det totalanslag som fastställdes i Berlin utan översyn, och kommissionens, som föreslår en översyn av budgetplanen, för att finansiera dessa nya behov utan att allvarligt påverka övrig politik, bl.a. Meda-programmet.
Hittills har parlamentet alltid varit positivt till avsaknaden av omfördelning inom utgiftsområde 4 för att finansiera nya behov. Det var anledningen till att parlamentet uttalade sig till förmån för en översyn av budgetplanen. I dag har vi en känsla av att parlamentet fortsätter att slåss på denna linje, men bara till den första patronen.
Trots det smartare förslaget från föredraganden röstade vi för en text som inte innehåller vare sig ordet " översyn" , som om denna term hade blivit obscen, en sorts elakt ord som börjar med ö, precis som det finns ett elakt ord som börjar med f, eller beloppen, som om det vore möjligt att uppnå en förhandling utan att fastställa belopp. Jag är oroad, och eftersom jag tillhör en grupp som ibland kommer ihåg att den varit kristdemokratisk, skulle jag vilja att vi var trogna Evangeliets ord: ett ja skall vara ett ja och ett nej skall vara ett nej.

Staes
Herr talman, kolleger, fru kommissionär! Först och främst vill jag naturligtvis tacka alla föredragandena. Jag tror att de har arbetat hårt. Varje gång är det ett kraftprov att föra budgetrundan i hamn, och jag tror att det är på sin plats med en gratulation här.
En budget, kolleger, är ju alltid mer än en kall sifferdans. Bakom varje siffra, bakom varje budgetpost, bakom varje beviljat belopp döljer sig en politik som skall föras, döljer sig politiska målsättningar, döljer sig oerhörda förväntningar, döljer sig framför allt också människor. Jag har under de gångna två veckorna kunnat uppleva detta personligen under en rundresa på västra Balkan, där jag besökte Kosovo och Bosnien. Och jag var i Pristina när Kostunica fick ett festligt välkomnande i Biarritz och direkt och villkorslöst fick sig 200 miljoner euro i vinterhjälp tillstuckna. En politisk handling, bästa kolleger, en politisk handling, fru kommissionär, som inte möttes med något större jubel av kosovoalbanerna. Varför, sade man till mig, varför använder inte unionen maktskiftet i Serbien för att fortsätta att utöva tryck på den nya regimen, även om det bara vore för att omedelbart få de 914 personer som sitter fast i serbiska fängelser fria? Och jag säger till er mycket klart och tydligt: Kostunica måste alltså få sina chanser här, och jag hoppas också att han under de kommande veckorna eller månaderna kommer att ordna med en amnesti, men under tiden vill jag att politiska villkor kopplas till införandet av de två nya budgetposterna, demokratisering och återuppbyggnad, på det politiska området och på budgetområdet. Enligt min uppfattning skall inte Serbien få några pengar utan garantier för mer stabilitet och absolut respekt för kosovoalbanernas rättigheter, för montenegrinernas rättigheter och för respekten för Daytonavtalet från november 1995. För av mitt besök i Bosnien har jag verkligen lärt mig att situationen är mycket problematisk. Alla mina samtalspartner där gladdes åt maktskiftet i Serbien, men alla fruktade också åtstramningen av de finansiella medlen. En euro kan bara delas ut en enda gång, och jag varnar er, kolleger, och jag varnar också det frånvarande rådet.
Det finns fortfarande en hel del arbete att utföra i Bosnien. Tänk på flyktingarna som återvänder och på minröjningen. Jag besökte ett projekt. De människorna har ett stort behov av pengar, och utan minröjning ingen återuppbyggnad av bostäder och inget skapande av ekonomisk självförsörjning för denna trots allt mycket sköra stat. Åtstramning av finansiella medel, kolleger, är där borta, på västra Balkan, hur som helst detsamma som mer instabilitet. Tillsammans med kollega Lagendijk stöder jag således alla försök som går ut på att de medel som sätts in för västra Balkan blir så höga som möjligt. Om det behövs kan enligt vår uppfattning utgiftsområde 4 ändras, och då kan vi övergå till att revidera budgetplanerna.
Bästa kolleger! Jag vill inte att Europa skall förbli en politisk dvärg, och jag vill ännu mindre ha ett nytt krig på västra Balkan, mindre än 1 500 kilometer härifrån. Låt oss således ta vårt politiska ansvar som budgetmyndighet.

Theonas
Herr talman! Med sitt budgetförslag för 2001 har rådet verkligen överträffat sig självt. Samtidigt som behoven blir allt större, minskar rådet hela tiden budgetens totalsumma. Dess andel av den europeiska BNI minskar från 1,27 procent till under 1,05 procent. Detta medför dramatiska konsekvenser för finansieringen av jordbrukspolitiken, socialpolitiken, sysselsättningspolitiken, forskningen och en rad andra områden i fråga om ekonomisk och social utvecklingspolitik, vilket drabbar de minst gynnade områdena inom unionen och de breda befolkningslagren.
Det är faktiskt omoraliskt, herr talman, att skära ner kostnaderna för jordbrukspolitiken, för Meda-programmet, för de socialt utslagna, för att kunna finansiera Europeiska unionens åtaganden i Kosovo och i Jugoslavien. Jordbrukarna och de fattiga folken i Medelhavsländerna har varken beslutat om eller genomfört Natos bombningar, och ändå får de betala för förstörelsen. Det är nödvändigt med ett återuppbyggnadsarbete på Balkan, men återuppbyggnaden måste betalas av dem som förorsakat förödelsen.
Denna budget är oacceptabel. Europaparlamentet har ett enda sätt att visa sin självrespekt och sin känsla för folken i våra länder. Att anta det ändringsförslag som vår grupp har framlagt och avvisa detta budgetförslag i dess helhet.

Pack
Herr talman, kära kolleger! Jag vill bara yttra mig om en del av denna budget, den som gäller Serbien. Valen i Jugoslavien visade på två saker: Människorna har äntligen fått nog av diktator Milosevic, och de har förtroende för professor Kostunica. Den utmaning som den nye presidenten konfronteras med är samtidigt en utmaning till oss européer. Demokratiseringsprocessen har bara börjat. Den gamla serbiska regeringens reträtt och bildandet av en interimistisk expertministär liksom nyvalet till det serbiska parlamentet den 23 december i år är viktiga förutsättningar för att också i den serbiska delrepubliken liksom redan i Montenegro byta ut den gamla socialistisk-kommunistiska nomenklaturen och öppna dörren för demokratisk omvandling.
Viktiga institutionella beslut har redan fattats under de senaste tio dagarna. Den jugoslaviska nationalbankens oberoende har säkrats. Tullförvaltningen har äntligen upphört att vara ett instrument för korruption. Det är nu också viktigt att EU:s handelssanktioner snarast upphävs. Kommissionär Patten, som i dag uppehåller sig i Belgrad, skall lyssna till förslaget från de lokala ansvariga, som består i att alla handelssanktioner upphävs och att företag från krigsförbrytarkretsen sätts upp på en svart lista.
För att säkra framgången för de demokratiska krafterna vid valen och Kostunicas inledande framgångar måste vi göra något. Jugoslaviens ekonomi är fullständigt ruinerad. Kollegan Modrow är inte här längre, men han borde lyssna. Ekonomin har i allra första hand ödelagts på grund av den oerhörda misshushållning som skett under Milosevic och hans hustru Markovic, som samtidigt är ordförande i kommunistiska partiet och mer eller mindre var och är chef för en stor maffia. För det andra har ekonomin ruinerats genom de sanktioner som vidtagits mot landet på grund av Milosevic, och till en liten del på grund av Natos bombningar.
Det är svårt att föreställa sig att ett land, som en gång exporterade livsmedel, i dag inte längre kan livnära sin befolkning. Vintern kommer, och det saknas gas, olja och värmeanläggningar. Att det serbiska parlamentet efter valet av Kostunica omedelbart frigjorde de dittills frysta priserna, har medfört en prisexplosion, vilket skulle kunna leda till missförstånd bland befolkningen om Kostunicas politik, trots att han överhuvud taget inte hade något inflytande på detta beslut.
Den politiska stabiliteten hänger ihop med om levnadsvillkoren kommer att förbättras. Helt enkelt: Människorna i Serbien får i vinter varken frysa eller hungra. Därför är jag utomordentligt positiv till att kollegerna i budgetutskottet har gjort alla ansträngningar för att initiera katastrofbiståndet om 200 miljoner euro för detta år, kollega Modrow, inte för nästa år - och detta år har bara precis två och en halv månad till. Genom dessa medel skulle vi kunna visa att Europa är den verkliga partnern i denna region.
Till de demokratiska samtalspartnerna på lokal nivå tillfogades genom de senaste valen 80 kommuner, så att vi har tillräckligt med förtroendemän även på denna nivå. Serbiens ansvariga inom politik och ekonomi understryker alltid att de inte vill bli beroende av vår hjälp, men att de nu behöver vår hjälp för att på kort sikt lindra nöden, och att de sedan behöver hjälp till självhjälp för att på medellång och lång sikt införa social marknadsekonomi och även möjliggöra nödvändiga utlandsinvesteringar.
Jag är mycket glad över att jag i dag fick höra att professor Kostunica officiellt har erkänt sina föregångares förbrytelser mot albanerna och tar på sig ansvaret för detta. Jag är säker på att även de albanska politiska fångarna snart kommer att friges. Kostunica förtjänar vårt stöd. Jag är också säker på att detta parlament kommer att ansluta sig till min bedömning när han har talat inför oss här den 15 november.
Att det i dag samtidigt har beslutats om 175 miljoner euro för det arma Kosovo visar att vi inte glömmer bort de gamla åtagandena när det dyker upp nya. Jag hoppas verkligen att vi i debatten om Cards-programmet, som ju omfattar vårt finansiella engagemang för alla dessa länder, kommer att visa samma engagemang och ge varje land det som det skall ha. Stabiliteten i Sydosteuropa kräver stabila enskilda stater.

Dührkop Dührkop
Bara två detaljer beträffande budgeten 2001 som saknar inbördes samband.
För det första vill jag säga något beträffande utestående åtaganden som varje år orsakar huvudbry till följd av rådets iver att minska betalningsbemyndigandena för att göra dessa absurda och falska besparingar som ser bra ut i den nationella balansräkningen men i själva verket ger upphov till det vi kallar en börda för framtiden, för det är uppenbart att det man lovat - de löften som uppnåtts - under tidigare budgetår måste uppfyllas. Det är inte sant det vi i dag har fått höra från rådet, att några betalningsproblem aldrig har förekommit. Det är inte sant, och jag önskar att jag hade kunnat påminna Patriat personligen om att betalningarna till socialfonden inställdes år 1998, på grund av att det fattades en miljard euro i betalningar till strukturfonderna. Det är något som har upprepats vid flera tillfällen. Betalningarna har alltid skett med mycket stort besvär.
Med tanke på att kommissionen själv har medgett att medlemsstaternas begäran för 2001 om betalningar till strukturfonderna överstiger beräkningarna i det preliminära budgetförslaget med 8 000 euro, tror jag att det nu är dags att rådet på fullaste allvar börjar överväga att göra något åt betalningarna och inte öka de utestående åtagandena.
Å andra sidan vill jag uttala min oro inför det faktum att de olika europeiska ungdomsparlamenten har inbegripits i Sokrates-programmet. Jag betvivlar inte dessa parlaments existensberättigande, men det skadar inte att påminna om att Sokrates-programmet har sitt upphov i ett lagstiftningsförfarande med medbeslutande i parlamentet och rådet och att beslut som detta bildar ett allvarligt prejudikat som gör det möjligt att i framtiden inbegripa anmärkningarna från programmen om vilka åtgärder som helst som inte ryms någon annanstans. Jag tror att det förvanskar lagstiftningsförfarandet för programmens antagande och i synnerhet innehållet i dessa.

Miranda
Herr talman! Det är tydligt att den aktuella budgetplanen inte är samordnad med befintliga prioriteringar och åtaganden. Den viktiga punkten i parlamentets strategi borde vara att pressa rådet att garantera nya medel till de nya målen, för att undvika att dessa fullföljs på bekostnad av andra prioriteringar. Europaparlamentet saknar inte auktoritet för att kräva en revision av budgetplanen, också med tanke på budgetförslaget från rådet, som på ett fräckt sätt har lagt fram den lägsta budgeten under det senaste decenniet, i relativa termer.
Om vi inte gör detta får vi ofrånkomligen börja med " finansieringsteknik" , omfördelningar och nedskärningar, både i de allmänna utgifterna, de sociala och miljömässiga utgifterna och i samarbetet, och trots detta kommer medlen till Balkan att vara otillräckliga. För att inte tala om den horisontella reserven, som kommer att leda till oacceptabla flaskhalsar i samarbetspolitiken, i Sammanhållningsfonden och till och med när det gäller Timor, där Europeiska unionen har fasta internationella åtaganden. Givetvis finns det vissa saker vi uppskattar, framför allt att man har återställt beloppen för 2000 till utvecklingspolitiken. Men detta räcker inte för att ändra vår allmänt negativa inställning till den budget som har lagts fram då den är otillräcklig, och därför kräver vi en revidering av budgetplanen.

Böge
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Vi talar om en budget med cirka 96,8 miljoner åtaganden och 94,7 miljarder betalningar, sett ur parlamentets synvinkel. Alltså långt under den övre gränsen för de egna medlen. Jag tror att det gäller att utnyttja budget 2001 för att budgetmässigt och administrativt konsolidera Europeiska unionen genom att iaktta de åtaganden som gjorts. Gjorda åtaganden syftar även på den gemensamma jordbrukspolitiken. Grundvalen är beslutet om Agenda 2000. Jag vill här också säga mycket tydligt att den som går längre, missförstår de anpassningsprocesser och strukturförändringar som nu äger rum inom jordbruket och på landsbygden, och provocerar fram en debatt som skulle kunna leda till att man kan komma att säga: Vi är trötta på detta, Bryssel, kommissionen är visserligen ansvarig för utrikeshandeln, och för konkurrensrätten när det gäller jordbrukspolitiken, men inte något annat, eftersom vi i fortsättningen inte kan tillåta att dessa strukturer flyter bort med strömmen.
Vi måste på de olika områdena tillgripa medlet att skapa reserver. Vi gör inte detta för nöjes skull utan därför att vi vill sätta tryck på detta, eftersom vi vill genomdriva att man utnyttjar parlamentets prioriteringar på ett ansvarsfullt sätt. Vi skulle inte behöva denna metod att skapa reserver, om budgetutskottet i framtiden, exempelvis efter en förändring av budgeträtten eller av budgetordningen, så som det definitivt äger rum på nationell nivå, skulle ha tillfälle att under ett löpande budgetår blockera och frysa medel, om så erfordras, när man inte i tillräcklig utsträckning tar hänsyn till parlamentets ståndpunkter.
Jag vill mycket tydligt säga att vi med tanke på rubrik 4 å ena sidan stöder de ingångna politiska, internationella åtagandena och antar de nya utmaningarna. Men för oss hör det absolut också hit att kommissionen - så som vi kommer att kräva - till den 15 november lägger fram en ingående, klar och tydlig rapport över hur vi skall förhålla oss till de hittills ingångna åtagandena och beloppet för återstående betalningar. Jag råder kommissionen verkligen att göra en solid rapport så att vi inte under de närmaste åren måste komma tillbaka till denna problematik.
Innan dessa siffror finns till hands kommer vi att få problem med frigörandet av den allmänna genomförandereserven om cirka 650 miljoner. Innan denna punkt har klarlagts och diskuterats ingående, vägrar jag helt enkelt att överhuvud taget tala om någon revidering av budgetplanen.
Med adress till rådet måste det naturligtvis också klart sägas att rådet också bär ansvaret för det bristfälliga genomförandet av flera utrikesprogram. Jag säger helt klart att på basis av den hittills föreliggande uppskattningen vill vi finansiera programmet för Balkanregionen, men inte uteslutande på bekostnad av rubrik 1, och inte heller uteslutande genom att revidera budgetplanen, utan genom en mycket solid flerårig finansplanering.
Jag vill ta upp en sista punkt, eftersom den också hänger samman med detta. Vi vill med tanke på de tidigare erfarenheterna bidra till att vi får en ny ansvars- och förvaltningskultur i Europa. Vi säger " ja" till 400 tjänster år 2001. Men lika tydligt, med adress till kommissionen: Innan vi överhuvud taget är beredda att förhandla om den andra kvoten 2002, behöver vi en noggrann diskussion och analys av hur gemenskapsrätten kan förenklas, medan man samtidigt bevarar substansen i gemenskapens regelverk. Detta kan spara in tjänster på gemenskapsnivå och på medlemsstaternas nivå. Likaså behöver vi en noggrann analys från kommissionen hur man efter utvidgningsprocessen skall utveckla den europeiska förvaltningen. För att vi inte under det följande budgetåret på nytt skall behöva diskutera dessa problem med varandra, bör vi kräva detta redan i dag, så att kommissionen får en klar signal med sig för sina läxor under nästa halvår.

Färm
Herr talman! Det är lovande att vi i år på de flesta viktiga punkter står nära en samsyn med rådet, att vi kan visa budgetdisciplin, men ändå hävda de flesta av parlamentets prioriteringar.
Som EU-vänlig socialdemokrat från ett EU-skeptiskt land uppfattar jag det som nödvändigt att visa att EU gör insatser, som är viktiga för medborgarna. I detta sammanhang krävs insatser för att lösa de stora samhällsproblemen, till exempel arbetslösheten. Även teknikutvecklingen i småföretagen är en nyckelfråga. I år ser vi ut att lyckas.
Den mest betydelsefulla uppgiften, som återstår att lösa, gäller förstås Balkan. Det är beklagligt att rådet vill skära ner stödet till Balkan, med undantag av Serbien, med nästan en fjärdedel jämfört med kommissionens förslag. Detta föreslås utan tillfredsställande saklig grund. I och med besluten om överföring på 175 miljoner euro för Kosovo och 200 miljoner euro för Serbien har vi förhoppningsvis klarat av finansieringen av de mest akuta behoven där, men vi får inte riskera att människor i till exempel Bosnien eller Makedonien upplever att vi sviker våra löften till dem för att kunna stödja Serbien. Detta är särskilt viktigt när vi vet att det finns pengar till insatser i alla dessa områden. Finansministrarna fick ju tillbaka betydligt större summor ur fjolårets budget.
Det krävs nu en stabil lösning vad gäller dessa bidrag och i ännu högre utsträckning för den nu nödvändiga långsiktiga planeringen för hela västra Balkan. Finner vi inga andra vägar måste vi vara öppna för en revidering av budgetplanen under förutsättning att revideringen görs för att man skall finna medel till de aktuella områdena inom kategori 4 och inte för några andra ändamål.
För oss svenska socialdemokrater är det också angeläget att poängtera att vi nu måste betona budgetdisciplinen för att stegvis skapa utrymme för utvidgningen av EU, vilket är den kanske viktigaste politiska uppgiften för vår generation. Därför menar vi också att vi framöver måste reformera jordbrukspolitiken ytterligare i riktning mot lägre kostnader, och att vi definitivt måste ta bort utgifter såsom stödet till tobaksproduktion, som strider mot allt förnuft.

Pronk
Herr talman! Detta förfarande gör mig inte frustrerad som Bourlanges, men jag måste säga: det är ett av de tråkigaste som jag har varit med om under åren i budgetutskottet. Medan det finns så många problem i bakgrunden är det egentligen tämligen få som kommer fram här i kammaren, och det är kanske synd. Det är kanske ett slags övergångsår, ett år där vi befinner oss mellan det senaste årets anmärkningsvärda händelser och kanske det kommande årets anmärkningsvärda händelser. Men hur som helst, det har inte hänt så förskräckligt mycket.
Det finns naturligtvis en mycket viktig sak, och det är att vi har börjat att ta itu med utgiftsområde 4, men det står ännu inte klart om vi nu har lyckats att lösa detta, delvis beroende på att rådet egentligen vill hjälpa till alldeles för lite med tankearbetet. Man utgår alltid från Berlin, Berlin, Berlin, men när vi har lyssnat till ministern, då visar det sig att det är Berlin minus. Det är inte Berlin, det är Berlin minus. Och helst dubbelt minus Berlin. Det finns egentligen inte något Berlin över huvud taget, herr talman.
Sedan, vilket Dührkop också påpekade, har vi det faktum att det är problem med betalningsbemyndigandena. Ministern uttryckte sig helt enkelt inte korrekt om detta. Vi har haft problem med betalningsbemyndigandena i socialfonden. Vi får inte glömma bort, herr talman, att vi fortfarande befinner oss i inledningsskedet och att det alltid är så att ett betalningsproblem kommer att uppträda senare. Vi har också fortfarande det faktum att jordbrukspolitiken drar fördelar av att euron är så låg, vilket alltid leder till vissa fördelar. Det kan således innebära att vi nästa år eller året därpå plötsligt får ett enormt behov av betalningsbemyndiganden. Och då skulle jag vilja se rådet, då skulle jag vilja se om rådet fortfarande är berett att ställa de nödvändiga anslagen till förfogande. Och då skulle de väl fundera ut någonting annat om varför det inte går. Det är det som jag anser vara det farliga. Systemet utgår ifrån att betalningsbemyndigandena helt enkelt följer det som ungefär skall ges ut, men rådet gör ett särskilt verktyg av detta, och detta verktyg hotar att urholka Berlin, trots det faktum att man i själva verket håller på med Berlin.
Herr talman! En sak till, jag anser att budgetutskottet måste se upp så att man inte ingriper för mycket och inte för horisontellt i fackutskottens förslag. Jag anser att detta har spårat ur lite grand i år, och jag tror att vi måste tänka över detta på allvar.

Stenmarck
Herr talman! Vi skall fatta beslut om EU:s budget vid första behandlingen. Det innebär dock att vi bara befinner oss i början av budgetprocessen. Detta är viktigt att notera, eftersom vi idag ligger på en nivå som innebär en alltför stor ökning av EU:s budget. Om ökningen genomfördes, skulle den innebära ytterligare ökade kostnader för alla hushåll inom EU.
För Sverige skulle detta medföra cirka 65 miljoner euro. Jag tror att de flesta är beredda att acceptera det, under förutsättning att pengarna används på rätt sätt. Vad gäller det föreliggande förslaget är jag dock inte säker på att man anser det. Därför gäller det att använda tiden väl. Detta gäller självfallet budgetutskottet och Europaparlamentet, som måste göra de nödvändiga prioriteringarna, men framför allt ministerrådet har ett tydligt ansvar.
Ökningen är obegripligt hög i kategori 1, det vill säga EU:s omfattande jordbrukspolitik, om vilken ministerrådet har sista ordet. Det handlar om över 6 procent både för betalningar och åtaganden. Vid rådet (budget), som har sammanträde i slutet av november bör, enligt min mening, initiativ tas till en betydligt lägre ökningstakt för kategori 1. Om rådet gör det kan det också med ökad trovärdighet komma tillbaka till parlamentet med krav på motsvarande åtgärder.
Prioriteringar är viktiga i allt budgetarbete. Dessa gäller utvidgningen i enlighet med beslutet vid toppmötet i Berlin i fjol och vår strävan att leva upp till våra åtaganden i Serbien. Genom att göra de nödvändiga prioriteringarna i budgeten kommer vi att klara av dessa båda historiska åtaganden. Vi kommer, som jag ser det, att kunna göra det inom ramen för den budgetplan som Europaparlamentet har ställt sig bakom.

Naranjo Escobar
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att ansluta mig till gratulationerna till samtliga föredraganden. Det är rättvist att framhäva de ansträngningar som huvudföredragande Haug har gjort i sin strävan efter ett vettigt samförstånd som jag hoppas inte kommer att misslyckas. Men jag vill koncentrera mina kommentarer till EKSG:s driftsbudget som bör granskas med hänsyn till att fördraget snart kommer att löpa ut. Totalsumman är blygsam och korrekt. Vår grupp riktar strategin för den allmänna budgeten mot utgifternas kvalitet och effektivitet i budgetstyrningen. Det gäller även EKSG:s budget.
Jag håller med om den oro och de krav som föredragande Rühle har tagit upp här i eftermiddag beträffande rubrikerna forskning och socialt bistånd. Däremot är det också viktigt är att poängtera anslagens korrekta användning. En sektor som stålindustrin har tack vare forskning och den tekniska utvecklingen upphört att vara enbart en industri för framställning av basprodukter och kan i dag erbjuda marknaden halvfärdiga produkter till ett ökat värde. Att bevara och öka antalet forskningsprogram inom denna sektor är därför lösningen i dag, med EKSG-instrumenten, och i morgon när dessa försvinner.
Å andra sidan är det viktigt för tusentals arbetstagares trygghet och förenligt med den förutsedda totalsumman att nivån på det förutsedda stödet till de sociala kolåtgärderna bevaras under detta budgetår.
EKSG:s driftsbudget för 2001 skiljer sig inte mycket från den linje som följts de senaste åren. Därför släpar den med sig sina egna funktionsstörningar. Det räcker med att konstatera det inskrivna beloppet som härrör från icke utförda åtaganden. Det är inte så allvarligt med tanke på utgången av fördraget, men däremot skulle det vara oroväckande om de rättsliga ramarna efter EKSG bibehöll möjligheten att fortsätta med ett sådant förfaringssätt. Därför är vi mycket uppmärksamma på förslaget till beslut angående de ekonomiska konsekvenserna av fördragets utgång.
Kommissionen bör pröva en genomblickbar mekanism för att de europeiska finansieringsinstitutionerna sedan skall kunna utvärdera de återstående EKSG och därmed vara skyddade från gäldenärernas eventuella underlåtenhet så att man genom ett system med statlig konkurrens skall kunna uppnå en maximal lönsamhet.

Deva
Herr talman! En av parlamentarikernas stora privilegier är att tala om budgeten. Som gammal ledamot i underhuset gläder det mig att vi har denna möjlighet här i dag. Det finns ett gammalt ordspråk: " Inga skatteintäkter utan representation" . Men när vi granskar utvecklingsbudgeten finns det alla möjliga underligheter som vi bör inrikta oss på.
Vi accepterar att det förekommer slöseri och ineffektivitet i utvecklingsbudgeten. Jag vet att utskottet för utveckling och samarbete granskar detta mycket noga. Så gör även budgetutskottet. Det gjordes en hänvisning tidigare till orkanen Mitch och pengar som gått till folket på dessa små öar. I själva verket har inga pengar gått till folket på de små öarna för vi klarade inte av att hjälpa folket som behövde pengarna.
Men min huvudpunkt gäller AVS. För två veckor sedan hade vi möte i den gemensamma parlamentariska församlingen AVS-EU. Det är inte längre en gemensam församling. Det är nu en gemensam parlamentarisk församling. Det leder mig tillbaka till min ursprungliga punkt om representation och skatteintäkter. Nu träffas 35 ledamöter i parlamentet från 35 olika länder två gånger per år som parlamentsledamöter för att diskutera utveckling och ömsesidigt samarbete. Men när man tittar på denna gemensamma församling kontrollerar den i själva verket inte en budget. Javisst är det en parlamentarisk församling men den har ingen budget att kontrollera för EUF:s budget, som vi använder för AVS, kontrolleras uppenbarligen av medlemsstaterna. Under min tid i underhuset kan jag inte påminna mig någon gång då vi hade en debatt om EUF-budgeten och jag tvivlar på om det förekommer någon debatt i medlemsstaterna om den budgeten. Så vem, som vald företrädare, debatterar EUF:s budget? Jag misstänker att ingen gör det. Kommissionen föreslår och avgör. Vi har en parlamentarisk församling som inte har en budget. Vi måste granska detta på nytt.

Laschet
Herr talman, kära kolleger! Jag vill med ett påpekande anknyta till det som kollegan Deva just har sagt. Det är en av de verkliga skandalerna på europeisk nivå att miljardbelopp från medlemsstaterna hittills inte har ställts under Europaparlamentets och denna kammares budgetbefogenhet. Ingen kontrollerar dessa pengar, och detta är enbart medlemsstaterna och rådet ansvariga för och - kollega Rühle - även den röd-gröna regeringen i Tyskland, som tidigare sade någonting annat och inte heller nu är beredd att ta detta steg.
För det andra: För några få veckor sedan hördes följande förbehåll: Vad kommer att hända om det verkligen äger rum en process i Serbien? Är då överhuvud taget Europeiska unionen i stånd att agera? Ni har ju ännu inte skaffat fram de pengar som ni så storartat utlovar. Jag tror att Europeiska unionen under de senaste dagarna snabbare än Förenta staterna, snabbare än alla medlemsstater har bevisat att den är i stånd att reagera på lämpligt sätt på en sådan situation, och detta parlament har denna vecka också inför rådet fattat viktiga beslut, så att det som Doris Pack berörde kan ske, nämligen att de första pengarna anländer före jul i år och att människorna känner att det lönar sig att göra en insats för demokratin.
Detta leder till mitt tredje påpekande om vad som nu förestår. Jag är oroad för att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken framskrider alltmer, på ett alltmer behörigt sätt, att det nu rentav finns en " Mister utrikespolitik" , att vi också fortsätter att bygga ut den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken och kommer fram till konkreta åtgärder, men att vi på sikt ger ut allt mindre pengar för utrikespolitiska åtgärder. Att vi slår till reträtt från Latinamerika, Asien och Afrika, och särskilt Latinamerika har här på nytt berörts. Alltså, att tala mer om utrikespolitik och mindre om internationell solidaritet, det passar på sikt inte ihop. Här måste vi åstadkomma ändringar. På sikt sker det i budgeten inte på bekostnad av andra regioner i världen, och för detta är det också erforderligt att kommissionen är 2001 verkligen också förverkligar det som kommissionär Patten har redovisat som sin avsikt, att nämligen pengarna skall betalas ut snabbare.

Sommer
Herr talman! Jag vill ansluta mig till det som kollegan Pronk sade och be er att kritiskt betrakta budgetutskottets preliminära beslut om specialutskottens överläggningar, i mitt fall de preliminära besluten om miljö- och hälsovårdspolitiken.
Exempelvis kan stödet till tobaksodlingen i EU helt enkelt inte längre försvaras. Årligen stöds - det vet ni alla - denna särkultur med en miljard euro, trots att den europeiska tobaken inte kan säljas inom unionen utan måste exporteras. Härtill kommer att vi just nu arbetar på ett nytt direktiv för tobaksprodukter, med det väsentliga målet att förtydliga rökningens negativa effekter på hälsan för konsumenten. På så vis skall tobakskonsumtionen inom EU reduceras avsevärt. Att samtidigt fortsätta att subventionera tobaksodlingen är ju rentav schizofrent. Snarare måste dessa stöd minskas stegvis. Detta under förutsättning att de berörda jordbrukarna garanteras strukturbidrag för att ställa om sin produktion. Samtidigt bör, det önskar vi, budgetmedel sättas in i fonden för forskning och information för att forska kring produktionsalternativ för de nuvarande tobaksproducenterna. Dessa åtgärder tycks mig vara den för närvarande förnuftigaste lösningen i tobaksfrågan. Jag är inte någon drömmare. Jag vet att detta ännu inte kan få någon majoritet, men jag vill uppmana så många kolleger som möjligt att rösta för detta åtgärdspaket, för att helt enkelt ge ett tecken till att vi äntligen bör komma framåt i denna fråga.
Ytterligare en väsentlig punkt gäller Europeiska läkemedelsmyndigheten i London. Där behöver budgeten absolut höjas, ty vi har ju själva gett den ett nytt uppdrag. Denna myndighet skall främja utvecklingen av läkemedel för sällsynta sjukdomar, de så kallade orphan drugs. Det har redan berättats om i dag. Vi initierade alltså själva en motsvarande lagstiftning, som trädde i kraft först i april i år. Det är ändå bara konsekvent om vi nu också ser till att våra beslut kan omsättas i handling och att det genomförs en höjning av medlen för denna myndighet. Däremot bör det inte ligga i vårt intresse att främja decentraliserade enheter, vars arbete inte är märkbart för oss, de som inte levererar någon märkbar output. Det är enligt vår åsikt fallet med Europeiska miljöbyrån i Köpenhamn. Det har även budgetutskottet insett. Det handlar inte om att regelbundet öka medlen för vilka decentraliserade enheter som helst, utan att främja arbete som visat sig hålla måttet. Det ber jag er om, och jag ber er rösta i den andan.

Langenhagen
Herr talman, fru kommissionär! Jag kommer just från de spanska Algeciras, som ligger mitt emot Gibraltar, inte långt från Marocko. Jag har sett hur fiskebåtarna i hamnen gungar på vattnet, en bild som säger mer än ord, eftersom det drastiskt visade oss den påtvingade sysslolösheten för yrkesfiskarna, eller rentav vår egen oförmåga? Yrkesfiskarna är overksamma, trötta och besvikna. Sedan elva månader finns det inte längre något avtal med Marocko. Fischler är i hårda förhandlingar, men hittills tyvärr utan framgång.
I den hur som helst struktursvaga regionen Andalusien är man oroad. 4 000 fartyg ligger stilla. Fiskeriutskottet är oroat. Vem sörjer för alternativa arbetstillfällen i EU? Ur vilken budgetrubrik kan vi betala de eventuella omstruktureringarna? Den nya finansiella överenskommelsen ger inget svar på det. Misstroendet gentemot politikerna i EU växer, det har jag erfarit. Därför är det desto mer nödvändigt med en seriös, solid och optimistisk budget. Balanseringen mellan behov, handlingsspelrum och flexibilitet är en ny lektion. Fiskeriutskottet blir ofta lidande. Mycket ofta blir det av ekonomiska och politiska skäl måltavla för många attacker. Helt felaktigt. Vi är öppna för berättigad kritik även ur de egna leden. Men vi vill också att man lyssnar till oss, och vi talar enbart på sysselsättningsområdet för 41 000 direkta arbetstillfällen, som det inte finns något alternativ för. Men vi är beroende av en betydande import. Marknaden söker sig visserligen i ökad utsträckning privata vägar, men vi får inte undandra oss de socioekonomiska förpliktelserna. Därför behöver åtminstone fiskeriavtalet utrustas på adekvat sätt, förutsatt att det finns en övertygande utvärdering. Därför röstar vi för en uppdelning och indelning i obligatoriska utgifter utan reserv och i den namnlösa rubriken med reserv, som skall träda in när vi vill teckna nya avtal, nämligen sådana som börjar gälla först från och med nästa år. Jag litar på att vi får en positiv omröstning på detta område, dvs. på hela fiskeriområdet, ty jag anser att enbart detta kan ge uttryck för vår gemensamma politiska vilja.

Nicholson
Herr talman! Jag välkomnar möjligheten att bidra till denna debatt i kväll. Det är förmodligen den viktigaste parlamentariska debatten under en tolvmånadersperiod, när vi debatterar budgeten. Det är ganska löjligt att vi måste kämpa för att föra fram synpunkter för de regioner vi företräder. Det skulle vara bra om de som ansvarar för detta parlaments framtid inser att de behöver en endagsdebatt inte en tvådagarsdebatt om budgeten i framtiden.
Jag säger utan ursäkt att jag skall ta upp de effekter som Europeiska unionen har gett i min region. Jag vill göra det mycket klart att Europeiska unionen, när det gäller Nordirland, har haft den mest tänkbara direkta och positiva inverkan. Den har varit bra för Nordirland. Den har varit positiv för Nordirland och har gjort det som utlovats för Nordirland. Det freds- och försoningsprogram som åstadkoms av tre ledamöter i detta parlamentet tillsammans med kommissionens tidigare ordförande, Jacques Delors, har varit mycket positivt för Nordirland. Partnerskapsorganen har varit framgångsrika på det området. De har varit innovativa och har infört nya idéer. De har också åstadkommit en arbetsfilosofi som verkar nerifrån och upp som aldrig hade uppskattats tidigare.
Jag måste också klargöra att vi nu har en helt ny och grön regional regering i Nordirland där min partiledare, David Trimble, är premiärminister. Den försöker bygga en ny framtid. Ni måste förstå att Nordirland under de senaste 30 åren genom terrorismen har lidit oerhört. Vi försöker hitta nya vägar framåt. Vi försöker hitta möjligheter där vi kan arbeta tillsammans. Vi försöker finna metoder genom vilka vi kan organisera oss och stödja varandra. Jag skulle vilja be att vi får den flexibiliteten att uppnå den möjligheten, att skapa jobben, att lyckas med sysselsättningen och att kunna föra folket i Nordirland tillbaka till arbetslivet igen, tillbaka till realpolitiskt arbete snarare än att titta efter andra skäl till varför de kanske vill vara oense med varandra.
Det är målsättningen. Det är något vi alla måste se fram emot. Jag vill först av allt tacka parlamentet, därefter tacka budgetutskottet för deras fortsatta stöd och förstående inställning till min region. Jag ger dem ett erkännande för det.

Talmannen
Tack så mycket, herr Nicholson.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 10.00.

Skydd av personuppgifter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A5-0279/2000) av Paciotti för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om skydd för enskilda personer då gemenskapens institutioner och organ behandlar personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (KOM(1999) 337 - C5-0149/1999 - 1999/0153(COD))

Paciotti
. (IT) Herr talman! I de tekniskt högt utvecklade nationerna blir skyddet av privatlivet allt mer hotat och därför krävs ett lämpligt skydd.
Länderna inom Europeiska unionen kan påstå att de har kommit längst när det gäller skydd av privatlivet jämfört med de system som införts i andra delar av världen, åtminstone de länder som infört de båda direktiven - 46 från 1995 och 66 från 1997 - som garanterar skyddet av fysiska personer i samband med hantering av personuppgifter.
Den europeiska modellen betraktar skydd av personuppgifter som en grundläggande rättighet, garanterad av normer som har rang av lag, inspirerade av principen om självbestämmande när det gäller information, dvs. den princip enligt vilken var och en skall själv kunna bestämma om och hur de data som rör vederbörande får samlas in och användas. I den modellen är respekten för regler och rutiner garanterad av en oberoende myndighet och ytterst av domstol. Eftersom ett stort antal personuppgifter samlas in och behandlas även av unionens institutioner och organ, måste man även för dessa tillämpa systemet med personliga garantier i den europeiska modellen. Man har därför avsett att i samband med utarbetandet av Europeiska unionens stadga över grundläggande rättigheter i artikel 8 införa en regel som definierar rätten som var och en har att skydda sina personuppgifter, uppgifter som skall behandlas hederligt, för bestämda syften, på grundval av ett tillstånd som ges av den berörda personen och under kontroll av en självständig myndighet. Enligt artikel 286 i Fördraget om inrättande av Europeiska gemenskapen, införd i Amsterdamfördraget, skall dessutom gemenskapens akter som gäller hantering av personuppgifter - dvs. de båda direktiv som nämnts ovan - gälla för gemenskapens institutioner och organ och ett oberoende kontrollorgan skall inrättas som övervakar tillämpningen.
Det förslag till förordning som i dag behandlas i parlamentet förverkligar dessa föreskrifter, upptar gemenskapens regelsystem och inrättar en europeiska kontrollant för skydd av personuppgifter, vilket på så vis ger konkreta och passande garantier för denna grundläggande rättighet. Under månader av arbete och med konstant stöd från kommissionen har man sökt - och man säger sig ha funnit - ett detaljerat regelsystem som skulle kunna dämpa den oro som kommit till uttryck i såväl rådet som inom det parlamentsutskott som har varit ansvarigt för behandlingen och det som har varit rådgivande. Den beredvillighet som har visats från alla berörda institutioner har möjliggjort ett föredömligt samarbete som kommer att göra det möjligt, får vi verkligen hoppas, att komma fram till en överenskommelse redan under den första behandlingen. De många kompromissändringsförslagen återger till allra största delen de lösningar som tagits fram i rådet, som redan tar hänsyn till förslag som framkommit under den parlamentariska diskussionen. På det viset har man kommit fram till godtagbara lösningar, till exempel när det gäller att utnämna den europeiska kontrollanten och den biträdande kontrollanten, något som överlämnas till parlamentet och rådet att gemensamt komma överens om efter det att de bästa namnen sållats fram av kommissionen efter ett uttagningsförfarande.
Er föredragande, med stöd av ett enhälligt utskott för medborgerliga fri- och rättigheter, insisterar ändå på ett par ändringsförslag som, till exempel, kan erbjuda en originell lösning på den omdebatterade frågan om förordningens tillämpningsområde. Det är begränsat till gemenskapen, men det anges ett slags skydd även i relation till utländska institutioner i den första pelaren; denna lösning uppnås genom en hänvisning till reglerna för skydd av privatlivet, som reglerar rätten till tillgång till dokumenten i enlighet med artikel 255 i EG-fördraget. Artikel 255, till skillnad från artikel 286, anges även i unionsfördraget. Man förutser dessutom ett samarbete med de nationella kontrollmyndigheterna och med de institutioner som inrättas inom tredje pelaren i avsikt att skapa samordning och efterhand harmonisering av hela regelsystemet för detta känsliga område. Man föreslår även ett självständigt konto, i enlighet med det gällande systemet för den europeiska ombudsmannen, för att bättre kunna garantera oberoendet för persondatakontrollanten.
Jag litar på att det tålmodiga arbete som genomförts skall få fullt stöd av parlamentet och av rådet. På det viset skulle vi för första gången få ett gemensamt beslut efter första behandlingen av en text som är extremt komplex och full av tekniska problem, och som avser en sektor som är speciellt viktig när det gäller skyddet av individens friheter. Just den tekniska komplexiteten hos texten kan anses vara ett skäl till att skjuta upp omröstningen till nästa sammanträdesperiod för att möjliggöra en noggrann kontroll av samtliga språkversioner, något som ännu inte har genomförts. Om detta resultat, vilket jag hoppas, kan uppnås, så bör detta tillskrivas den medlande roll som rådets ordförandeskap har spelat, det positiva bidraget från kommissionen och förståelsen för det allmännas bästa och för medborgarnas rättigheter från parlamentsledamöter från alla de olika politiska grupperna som har bidragit till godkännandet av betänkandet inom utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, som jag vill tacka offentligt.

Cederschiöld
Herr talman! Skydd av personlig integritet är en grundläggande mänsklig rättighet. Varje dag registreras och cirkulerar mängder av personuppgifter, till exempel i samband med telefonsamtal och betalningar på Internet. Personuppgifter cirkulerar inte minst inom EU.
Föreliggande förslag till förordning ger goda förutsättningar för integritetsskydd. Fri rörlighet kräver effektiv brottsbekämpning. Effektiv brottsbekämpning är inte så lyckat utan ett effektivt integritetsskydd. Enligt förslaget får EU inte alls hantera uppgifter om etniskt ursprung, politisk åskådning, religion, hälsa och sexualitet. Uppgifter om brottslig bakgrund och säkerhetsåtgärder får bara behandlas om särskilda villkor uppfylls. Uppgifterna får bara hanteras om skälig anledning finns och berörda personer får information om uppgifterna.
Jag har länge pläderat för en oberoende europeisk kontroll av integritetsskyddet, utan nya byråkratiska strukturer. Jag tycker att Paciotti har lyckats väl med sitt förslag om en europeisk tillsynsman, som kan garantera enskildas rättigheter i förhållande till institutionerna, utföra övervakning och ge råd till institutionerna. Samtidigt skall vi givetvis behålla och utveckla det samarbete som finns mellan medlemsstaternas egna datamyndigheter.
Det är viktigt att få till stånd ett fungerande system och att förtjäna människors förtroende. Därför måste integritetsskyddet utvecklas. I den nya EU-stadgan för grundläggande rättigheter ingår personligt integritetsskydd. I framtiden kanske vi kan gå till domstolen för ytterligare skydd på detta område.
Vi som står för de europeiska värdena i ett EU-skeptiskt land får nu ytterligare argument för EU, nämligen ett effektivare integritetsskydd, vilket är viktigt för medborgarna i det moderna samhället.
Även om hanteringen av detta ärende har varit litet svår, vill jag ändå gratulera Paciotti till ett mycket bra betänkande. Jag hoppas dock att den modell vi här har använt, och som något har hindrat parlamentarikerna att delta på bred bas, inte blir vägledande för vår framtida hantering av dessa frågor. Paciotti har lyckats väl med att förena alla institutioner. Jag vill därför gratulera henne och hoppas att kammaren kommer att stödja betänkandet.

Thors
Herr talman! Vår grupp anser att resultatet i stort är gott och välkomnar särskilt att tillämpningsområdet utvecklas till att omfatta hela gemenskapsrätten. Dessa regler skall särskilt gälla inom andra och tredje pelaren. Vi välkomnar den initiativrikedom och den uppfinningsrikedom som har präglat detta arbete. Vi tackar föredraganden.
Vi tycker att de institutionella lösningarna är mycket bra. Det rör sig inte om någon form av kollegialt organ, utan om en tillsynsman och en biträdande tillsynsman.
Det är väsentligt att se till att även om dataskyddet är viktigt så får detta inte medföra att tillgången till dokument inom EU:s institutioner begränsas. Den europeiske ombudsmannen har tyvärr varit tvungen att påpeka att kommissionen har använt datasekretess som en anledning till att begränsa tillgången till en uppgift om vilka personer som deltagit i ett möte, där avsikten var att påverka kommissionen. Detta är ett exempel på missbruk av dataskyddet som inte får förekomma. Jag hoppas verkligen att man ser till att bestämmelserna inte kommer att tillämpas på detta sätt.
Vi måste också vara medvetna om att den europeiska ombudsman och tillsynsmannen för uppgiftsskydd kommer att bli motpoler. Vi skall inte bli förvånade om de ibland hamnar i offentliga diskussioner med varandra. Det är väldigt positivt att deras uppgifter inte har förenats.
Till vissa delar handlar det här om en mekanisk överföring från det gamla direktivet 95/46/EG. I detta sammanhang vill jag passa på att fråga kommissionären: När startar revisionen av det allmänna dataskyddsdirektivet? Det finns ju ett uppenbart behov att revidera detta direktiv i moderniseringssyfte, så att det motsvarar de behov som Cederschiöld nämnde. Även dataskyddet i telenät bör ses över.
Slutligen vill jag påpeka att jag, i egenskap av finländsk medborgare, kommit underfund med att Europaparlamentet är den enda institution, det enda folkvalda organ, som övervakar kommissionens beslut när det gäller datasekretessnivån i tredje land. Vi känner till det berömda fall där detta har tillämpats. Europaparlamentet är det enda organ, som på ett demokratiskt sätt kan övervaka detta genom det kommittéförfarande som finns.
Jag har nu noterat att mitt eget land skall genomföra en ändring av personuppgiftslagen som helt berövar de folkvalda inflytande över kommissionens beslut. Jag välkomnar därför den goda dialog vi har fått till stånd med kommissionen och det lämpliga kommittéförfarande som kommer att garantera medborgarnas trygghet.

Boumediene-Thiery
Kära kolleger! Femtio år efter början till den europeiska konstruktionen är det på tiden att unionen äntligen får en kontrollmyndighet avsedd att skydda medborgarna mot potentiellt missbruk, med anledning av det ökande antalet dataregister som innehåller personliga uppgifter. Den exponentiella ökningen av unionens uppgifter och befogenheter, liksom ökningen av antalet gemenskapsorgan, gör en juridisk exakt definition av de medborgerliga rättigheterna nödvändiga, liksom cirkulationen av information mellan unionens institutioner och organ.
Det är på grundval av artikel 286 i fördraget som rådet, inom ramen för medbeslutandeförfarandet, överlämnat ett förslag till förordning till parlamentet. I denna artikel anges att skyddet av uppgifter måste fungera den 1 januari 1999. Nästan två år senare har vi fortfarande inte lyckats, vilket också tvingar oss att inte köra fast i ett långt medbeslutandeförfarande, som ytterligare skulle försena inrättandet av detta system. Det är vad Paciotti gjort, och jag anser verkligen att vår föredragande har gjort ett fullständigt fantastiskt arbete.
Låt oss komma till frågans kärna. Det huvudsakliga stridsäpplet mellan parlamentet och rådet gäller befogenhetsområdet för denna framtida kontrollmyndighet. Skall den nöja sig med den första pelaren, nämligen rent gemenskapsmässiga organ, institutioner och juridiska normer, eller skall den omfatta alla bestämmer som faller under unionen, nämligen den andra och tredje pelaren, såsom Schengen och Europol? För oss är det klart: riskerna i anslutning till skydd av medborgarnas privatliv, och missbruk av personliga uppgifter om dem, är mycket viktigare inom ramen för den tredje pelaren, som i dag mycket litet eller inte alls står under juridisk och parlamentarisk kontroll, än inom ramen för den första pelaren, som är EG-domstolens befogenhetsområde.
Enligt min uppfattning är det klart att det skulle innebära att man döljer ansiktet om man skapar en sådan myndighet enbart för gemenskapsområdet, medan de huvudsakliga problemen, även i framtiden, också kommer från organisationer inom den tredje pelaren. Vet man exempelvis att Schengensystemet samlat över tio miljoner blanketter om nära en och en halv miljon medborgare, att Europols befogenheter hela tiden ökar, centraliserar information från de olika polisenheterna i de femton medlemsstaterna och detta endast under kontroll av en myndighet där varken befogenheter eller medel ställs till dess förfogande för att göra det möjligt att verkligen utföra en annan uppgift.
Det betänkande vi skall anta återspeglar inte denna ambition. Befogenhetsområdet i förordningen som uppstår genom detta är begränsad till den första pelaren, dvs. till artikel 286. Den andra och tredje pelaren kommer inte att omfattas av denna förordning och kommer därför att förbli dunkla, på bekostnad av medborgarnas elementära grundläggande rättigheter. Utöver den begränsade läsningen av artikel 286 skulle det ändå ha varit möjligt att ta artikel 255 i fördraget som ytterligare rättslig grund för att utvidga förordningens behörighetsområde. Paciotti försökte faktiskt göra det genom att i artikel 12 i förordningen införa en hänvisning till denna artikel, men rådet vägrade att granska denna möjlighet. En rad andra punkter leder också till problem och förtjänar att bedömas praktiskt för att säkerställas.
Vår föredragande är avslutningsvis mycket medveten om dessa problem och noga med att inte lägga till ytterligare två år till den försening som redan finns. Vi ger henne därför trots allt vårt stöd i hopp om att rådet och kommissionen, framför allt, blir uppmärksamma på att inte utnyttja svagheterna i texten, för att försöka tömma den på sitt innehåll. De måste dessutom försöka att så snart som möjligt införa verktyg som skyddar personuppgifter i den andra och tredje pelaren. Det är i vilket fall som helst farligt att låta organ som Europol och Schengen utvecklas utan någon parlamentarisk eller juridisk kontroll.

Cappato
Herr talman! Även jag vill gratulera föredraganden till detta betänkande. I realiteten uppkommer problemet ur de undantag som finns för skyddet för personuppgifter i den andra och framför allt i den tredje pelaren, men även ur de undantag som redan förskrivs i direktiven vad gäller polisens verksamhet och sådan verksamhet som är knuten till den nationella säkerheten. Även jag, i likhet med min kollega Boumediene, anser att denna verksamhet ger upphov till den största oron när det gäller att skydda medborgarnas privatliv. Det verkar som om föredraganden gjort allt som går för att, framför allt i framtiden, utöka möjligheterna att åtminstone samarbeta och eventuellt också påverka denna fråga, varför vi ger vårt fulla stöd till detta betänkande.
När detta har sagts vill jag utnyttja det faktum att kommissionen är närvarande för att säga att jag tycker det verkar lämpligt att vi inte bara ägnar oss åt medborgarnas skydd i samband med den nya tekniken, utan även åt utnyttjandet av den tekniken för att främja de europeiska medborgarnas möjligheter att påverka och att samarbeta med de europeiska institutionerna. Analogt med direktiven om skydd av personuppgifter inom gemenskapens institutioner tror jag att man även borde tillämpa andra direktiv, till exempel det om digitala signaturer, för att göra det möjligt för medborgarna att också via telematik aktivt delta genom framställningar, hänvändelser till ombudsmannen, anbud, hänvändelser till domstolen etc. Detta skulle förstärka såväl medborgarnas möjligheter till skydd - en mycket viktig aspekt - som deras möjligheter att agera, att vara aktiva och samverka med institutionerna. Detta är naturligtvis inte ämnet för Paciottis betänkande, men jag ville ändå ta tillfället i akt att ta upp denna fråga.

Coelho
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! När jag gratulerar till Paciottis utmärkta arbete vill jag understryka behovet av att skynda på denna fråga, vilket för övrigt är syftet med att avsluta detta ärende i första behandlingen. I vårt moderna samhälle rör det sig om enorma mängder personuppgifter som samlas in, lagras och behandlas varje dag. Därför är det befogat att medborgarna i Europa är oroade över om deras privatliv är skyddat eller ej, och de hoppas att man finner en balanserad lösning som skyddar och garanterar deras rättigheter och friheter.
Inget av de två befintliga betänkandena i Europeiska unionen, vilka syftar till att garantera skydd mot att personuppgifter missbrukas, tillämpas på gemenskapsinstitutionerna. Det är alltså viktigt och brådskande att förverkliga Amsterdambesluten genom att anta en förordning som ger människor juridiskt skyddade rättigheter, som fastställer skyldigheter vid uppgiftsbehandling och vilka som är ansvariga för denna behandling i institutioner och gemenskapsorgan, samt slutligen, som inrättar ett oberoende övervakningsorgan, ansvarigt för kontrollen av behandlingen av personuppgifter i institutioner och gemenskapsorgan.
Vi måste gå framåt med inrättandet av detta övervakningsorgan, den europeiske tillsynsmannen för uppgiftsskydd, och hoppas att det på medellång sikt kommer att få nya befogenheter som innehåller de som för närvarande utövas av andra kontrollmyndigheter, liksom med inrättandet av ett gemensamt sekretariat som borgar för en enhetlig behandling av de fall som kontrolleras.

Bolkestein
. (FR) Kommissionen skulle till att börja med vilja erinra om det åtagande vi alla gjorde mot medborgarna, att garantera skydd av personuppgifter som behandlas av institutionerna. Vi har nära två års försening jämfört med det datum som fastställdes i artikel 286 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, och det är därför brådskande att nå ett avtal i frågan.
Rådet har efter den avgörande impulsen från ordförandeskapet lyckats överbrygga svårigheterna som togs upp av vissa delegationer, så att förslaget till förordning sannolikt kommer att kunna bli föremål för en enhällig överenskommelse i rådet.
Europaparlamentet har för sin del visat prov på stor beslutsamhet för att göra det möjligt att fatta beslut vid den första behandlingen, och jag vill uttrycka min stora uppskattning och tacksamhet till er föredragande Paciotti, som verkligen ansträngt sig för att, med stöd av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, underlätta detta avtal. Genom att ta rådets arbete som utgångspunkt och främja en godtagbar lösning för alla tre institutionerna när det gäller frågan om förordningens tillämpningsområde har Paciotti till mycket stor del banat väg för ett avtal vid den första behandlingen.
Kommissionen har å sin sida också spelat sin initiativ- och medlingsroll mellan rådet och parlamentet. Även kommissionen är fast besluten att inte försena antagandet av ett viktigt instrument för att skydda medborgarnas personuppgifter. Samtidigt som kommissionen anser att det uppnådda resultatet inte är fullständigt tillfredsställande ur dess synvinkel, har den ändå beslutat sig för att godta texten som är resultatet av diskussionerna i rådet och parlamentet såsom den återges i Paciottis betänkande, och kommissionen kommer därför att förkasta varje annan ändring av det ursprungliga förslaget.
När det gäller mer specifikt ändringsförslagen i Paciottis betänkande är kommissionens ståndpunkt följande.
Ändringsförslagen med nummer 1, 2, 4 till 10, 12 till 40, 42 till 54, 57, 58 och 60 till 64 återger rådets text för de punkter där kommissionen kan instämma. Kommissionen godkänner därför dessa ändringsförslag.
Ändringsförslag 55, 56 och 59 avviker från rådets text, men har varit föremål för en politisk överenskommelse mellan föredraganden och rådets ordförandeskap. Eftersom kommissionen beslutat sig för att inte uppställa några hinder för att förordningen skall kunna antas vid den första behandlingen, på grundval av denna kompromisstext, godkänner kommissionen dessa ändringsförslag.
Ändringsförslag 3 och 11 skiljer sig från rådets text, men har varit föremål för en politisk överenskommelse mellan föredraganden och rådets ordförandeskap. Kommissionen har beslutat att inte uppställa några hinder mot att förordningen antas vid den första behandlingen på grundval av denna kompromisstext, genom att i protokollet skriva in ett uttalande som bevarar dess rättsliga ståndpunkt när förordningen godkänns av rådet. Genom detta uttalande kommer kommissionen att godkänna att förordningens tillämpningsområde begränsas till verksamhet inom enbart den första pelaren. Den kommer även att betona behovet av att inom ramen för andra och tredje pelaren underställa behandling av personuppgifter tydliga juridiska regler. Enligt kommissionen kan dessa regler antas på grundval av artikel 286. Kommissionen förbehåller sig därför rätten att lägga fram lagstiftningsförslag för detta ändamål. Kommissionen förbehåller sig även rätten att underställa den behandling av personuppgifter, som utförs av kommissionen inom ramen för den andra och tredje pelaren, principen i förordningen till dess att regler som är tillämpliga på denna behandling fastställts.
När det gäller ändringsförslag 41, anser kommissionen att skrivningen inte är förenlig med dess initiativrätt. Kommissionen förkastar därför detta ändringsförslag.
Ändringsförslag 69 utgör en ändring av ändringsförslag 41. Det har lagts fram av föredragande Paciotti i samförstånd med kommissionen och rådets ordförandeskap för att bevara kommissionens initiativrätt. Kommissionen stöder detta ändringsförslag och jag skulle vilja tacka Paciotti för att hon lagt fram det. Den europeiske tillsynsmannen kommer att spela en mycket viktig roll när det gäller gemenskapsinstitutionernas respekt för bestämmelser som skyddar medborgarnas personuppgifter. Det är därför självklart att hans yttrande om lagstiftningsförslagen som gäller skydd av personuppgifter blir mycket värdefullt, eftersom de kommer att utgöra ett viktigt bidrag till lagstiftningsdebatten mellan institutionerna. Det är också självklart att kommissionen när den utarbetar sådana lagstiftningsförslag skall ha friheten att vid behov lämna lämpligt förslag.
Ändringsförslag 69 förefaller godtagbart för kommissionen, om dess lydelse alltså inte medför ett ifrågasättande av dess initiativrätt. Kommissionen förstår därför detta ändringsförslag som att man med det inför skyldigheten att rådfråga tillsynsmannen efter att förslaget antagits. Texten skulle vinna på att preciseras i det sammanhanget, kanske i samband med den språkliga översynen. I vilket fall som helst kommer kommissionen att göra ett uttalande för detta i samband med att rådet antar förordningen.
För att respektera det politiska avtal som kommissionen slutit med rådet och föredraganden för att göra det möjligt att anta betänkandet vid den första behandlingen, förkastar kommissionen alla andra ändringsförslag som inte skulle ingå i Paciottis betänkande och som godkänts av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, utom ändringsförslag 69 som ändrats genom ändringsförslag 41.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Bolkestein.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Europeiska unionens yttersta randområden
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5­0285/2000) av Sudre för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om kommissionens rapport om åtgärder för genomförande av artikel 299.2: Europeiska unionens yttersta randområden

Sudre
. (FR) Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Jag vill först av allt tacka ledamöterna i utskottet för regionalpolitik, transporter och turism som med sina kommentarer och ändringsförslag bidragit till att berika betänkandet som jag lägger fram för er här i kväll.
Det nuvarande och kommande ödet för de sju europeiska regionerna i gemenskapens randområden längst bort från kontinenten har givit vårt utskott möjlighet att enhälligt anta ett konstruktivt och balanserat dokument under stort samförstånd. Azorerna, Kanarieöarna, Guadeloupe, Guyana, Madeira, Martinique och Réunion utgör en speciell enhet vars odelbarhet erkänns i Amsterdamfördraget på grundval av ett nyskapande koncept, de yttersta randområdena.
I fördraget erkänns faktiskt att de yttersta randområdena har en svår ekonomisk och social situation, som förvärras av särskilda svårigheter vars beständighet och samordning allvarligt skadar utvecklingen av dessa regioner. Det är anledningen till att det är lämpligt att så långt det är möjligt minska gällande regler och anta relevanta åtgärder för att lösa konkreta problem i de berörda regionerna, och om det är nödvändigt utnyttja undantag som anpassats till den regionala verkligheten i fråga, utan att det innebär ett hot mot gemenskapsintresset.
Den rapport som Europeiska kommissionen offentliggjorde den 14 mars utgör inte egentligen ett svar på de önskemål som uttryckts av de nationella och regionala myndigheterna i unionens yttersta randområden. Kommissionen påpekar att den inte har möjlighet att ge svar på alla frågor, den nöjer sig ofta med att föreslå riktlinjer avsedda att fortsätta och förstärka de åtgärder som inletts, och förbehåller sig även rätten att granska problemen från fall till fall.
Artikel 299.2 uttrycker framför allt en politisk vilja, som vid flera tillfällen fått stöd av Europeiska rådet och i dag av vårt parlament. Mitt betänkande har som huvudsaklig målsättning att erinra Europeiska kommissionen om denna politiska vilja, för att det obehagliga intryck av förbehåll eller tröghet, som den för närvarande förmedlar, skall upphöra. Det är därför brådskande att antalet anställda i den enhetsövergripande gruppen mycket snabbt ökar inom kommissionens generalsekretariat, så att samtliga förslag till handlingar av allmän omfattning när de granskas av kollegiet på grundval av artikel 299.2, kan åtföljas av en detaljerad konsekvensanalys.
Jag ber i mitt betänkande kommissionen att förbereda ett verkligt flerårigt arbetsprogram tillsammans med en exakt tidsplan som på ett så fullständigt sätt som möjligt återger planerade åtgärder och tillför alla nödvändiga garantier när det gäller medel, för att säkerställa att åtgärderna blir bärkraftiga och varaktiga, och för att bekämpa bestående svårigheter.
För att undanröja alla missförstånd när det gäller kommissionens brist på beredvillighet att fullständigt använda de möjligheter som erbjuds i artikel 299. 2, föreslår jag att ett forum för dialog skulle kunna samlas och att en rapport utarbetas varje år.
Som svar till kommissionen tar jag i mitt betänkande på ett exakt sätt upp ett antal sektorer som faller under unionens befogenheter, och som jag nöjer mig med att snabbt nämna i kväll. Kommissionen har medgivit att åtgärderna när det gäller jordbruk och fiske måste anpassas eller omvärderas. Men den andra översynen av Posei-förordningen är en del av ett mycket svårt budgetsammanhang, som riskerar att avsevärt tynga innehållet i programmen och försämra nivån på stöden. Kommissionen har exempelvis föreslagit en skandalös sänkning av det ekonomiska anslaget till Posei i sitt förslag till budget för 2001, vilket medför en mycket stark våg av oro bland det stora antalet jordbruksproducenter i unionens yttersta randområden för vilka jag gör mig till tolk.
Det är också lämpligt att förstärka samordningen och det optimala utnyttjandet av samtliga instrument som finns på gemenskapsnivå, bl.a. strukturfonderna, det statliga stödet och skatte- och tullpolitiken.
För att den nya gemenskapsstrategin till förmån för unionens yttersta randområden skall fungera krävs åtgärder med inriktning på de strategiska områdena i världskonkurrensen: transport, energi, miljö, informationssamhället, forskning eller teknisk utveckling. Det kommer även att bidra till att främja ekonomiska och sociala framsteg tack vare en högre syselsättningsnivå.
Den geografiska belägenheten och det marina området för de yttersta randområdena bör göra det möjligt för dessa regioner att bli Europeiska unionens aktiva gränser. Det är emellertid brådskande att inleda en analys av effekten av det nya partnerskapsavtalet AVS-EU som undertecknades i Cotonou i juni i år, liksom andra internationella handelsavtal, för att utvärdera deras inverkan på de yttersta randområdena och fastställa kompenserande åtgärder för producenterna i dessa områden, som skulle mötas av ytterligare konkurrens som de inte skulle kunna klara av.
För att avsluta med ett ämne som har att göra med vår nära framtid, är utvidgningsprocessen utan tvivel en nödvändig beståndsdel i den europeiska konstruktionen, men det är brådskande att redan i dag påbörja utvärderingar av dess konsekvenser för att förebygga varje form av ifrågasättande av stöd som beviljats korrekt till de yttersta randområdena, liksom åtgärder som är en följd av genomförandet av artikel 299. 2.

Medina Ortega
Herr talman! Föredragande Sudre har gjort ett mycket bra arbete i sitt betänkande om de yttersta randområdena. Jag vill som företrädare för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden tacka henne för det sätt på vilket hon i den konkreta texten har tagit fasta på våra ändringsförslag och synpunkter.
Det jag å utskottets vägnar vill poängtera är att endast det som är lika kan behandlas likadant. Försöket att fastslå helt enhetliga rättsliga bestämmelser för dessa yttersta randområden som ligger tusentals kilometer utanför det övriga gemenskapsområdet, långt ifrån den kontinentala kärnan, och är uppdelade i mindre öregioner med mycket stora problem med att bilda kapital och med transporter, hindrar tillämpningen av de allmänna konkurrensreglerna. Därför vill jag rikta uppmärksamheten mot punkt 21 i Sudres betänkande där det framgår att artikel 87.3a i EG-fördraget borde tillämpas automatiskt vad det statliga stödet beträffar, för grunden till skillnaderna i detta stycke är syftet att uppnå likformighet i konkurrenssystemet. Endast genom ett generellt undantag till de yttersta randområdenas fördel skulle dessa kunna dra nytta av samma villkor som de företag som befinner sig i den kontinentala kärnan.
Jag måste även påpeka att Sudres betänkande av samma skäl tar upp behovet av särskilda skatte- och tullsystem. När några regioner befinner sig så pass långt ifrån den kontinentala kärnan skulle försöket att automatiskt tillämpa skattebestämmelserna, tullbestämmelserna, de bestämmelser som tillämpas i den kontinentala kärnan orsaka nackdelar för dessa yttersta randområden. Till exempel på transportområdet, i punkt 26, skulle tillämpningen vid en fri konkurrens av bestämmelserna för statligt stöd till hamnar och flygplatser innebära att dessa regioner berövades sådana viktiga allmännyttiga tjänster som hamnar och flygplatser som i de yttersta randområdena aldrig skulle kunna vara en vanlig privat verksamhet utan endast en viktig allmännyttig verksamhet.
Kommissionen har skickat ut ett meddelande, i form av ett program, ett slags kalender över det som skall göras. Vi hoppas att kommissionen kommer att utveckla denna kalender eller detta program och vi hoppas framför allt att den stora institution som kommissionen för närvarande har, den enhetsöverskridande gruppen, upprätthåller kontakten med de yttersta randområdena och informerar de centrala myndigheterna om våra särskilda behov och problem.
Därför gratulerar jag Sudre och ser med stort intresse fram emot den normgivande utvecklingen av kommissionens förslag så att våra särdrag snart kan beaktas i enlighet med artikel 299.2 i Amsterdamfördraget.

Attwooll
Herr talman, herr kommissionär! Jag känner en genuin beundran för betänkandet av fru Sudre, så det jag skall säga är inte på något sätt en kritik av det eller henne. Icke desto mindre visar det på något som jag anser vara ett mycket större problem, förhållandet mellan betänkanden och yttranden, i synnerhet de av icke lagstiftande karaktär. Exempelvis överlever i detta betänkande endast 25 ord av de slutsatser som enhälligt antogs av fiskeriutskottet. Den största delen av punkten som rör fiskeri består i själva verket av ett ändringsförslag till ett resolutionsförslag som lagts fram av utskottet för regionalpolitik, transport och turism.
Det finns inget i den aktuella punkten som fiskeriutskottet skulle invända mot. Den täcker vissa frågor mer tydligt än uttalandet gör. Å andra sidan ingår inte några viktiga punkter från yttrandet i den slutgiltiga versionen av resolutionen. Med tanke på fiskerinäringens betydelse för de yttersta regionerna, kan jag bara bli bedrövad över detta.
Jag inser att skillnader i synsätt innebär att det inte alltid kommer att vara möjligt att förena åsikter som framförs i det ansvariga utskottet och i andra utskott. Det som bekymrar mig är snarare att vi för närvarande inte har någon standardmetod för att försöka göra detta. Jag frågar därför om parlamentets talman skulle vara beredd att undersöka om det finns möjliga sätt att förbättra detta, till exempel genom samråd före omröstningar eller genom att ändra den ordning i vilken omröstningarna verkställs. Utan sådana förbättringar riskerar vi att förlora fördelarna med en stor mängd expertkunskap inte enbart till vår egen nackdel utan också för dem som vi strävar efter att betjäna. Under mellantiden och om detta speciella betänkande vill jag aktningsfullt be både rådet och kommissionen att granska de slutsatser som inte finns i resolutionsförslaget liksom dem som finns där.

Fernández Martín
Herr talman! För Europeiska unionen är det här endast en debatt av många som vi för. För de yttersta randområdena är det här den viktigaste debatten som Europaparlamentet kan föra angående dessa. Faktum är att det vi säger i dag och röstar fram i morgon kommer att skapa rubriker i pressen i de sju yttersta randområdena och de regionala TV-kanalernas nyhetssändningar kommer att informera utförligt om det vi säger och beslutar här.
För många européer är vissa av de yttersta randområdena inte annat än turistmål på kartan. Det kan hända att även vissa av våra kolleger här i Europaparlamentet har den bilden av de yttersta randområdena. För oss som talar här i kväll som företrädare för de regioner vi kommer från är detta en mycket negativ bild som givetvis är helt felaktig. Bakom den bilden, bortom vårt landskap och ett fantastiskt klimat, döljer sig en social och ekonomisk verklighet i regioner som tillhör de lägst utvecklade i unionen, med de högsta arbetslöshetssiffrorna, med enorma strukturella problem som försvårar vår utveckling.
Sedan mer än tio år tillbaka har Europeiska kommissionen varit lyhörd för våra problem och våra särdrag. Det här är den första debatten som Europaparlamentets plenum håller om våra regioner sedan en ny artikel om dessa infördes i Amsterdamfördraget. Sedan sambandsgruppen för de yttersta randområdena inrättades under Delors ordförandeskap har vi följt en lång och fruktbar väg och jag vill som företrädare för européerna från de yttersta randområdena rikta ett varmt tack till den som har lett denna grupp.
Kommissionens dokument angående utvecklingen av artikel 299.2 i EG-fördraget är ett bra dokument och vår föredragande Sudre har lyckats med det utmärkta betänkande som hon har lagt fram i dag. I och med denna artikel och de bestämmelser som följs för att utveckla artikeln har vi den rättsliga grund som vi hittills har saknat och ett bra instrument för vår utveckling. Sudre har lyckats framställa ett väl avvägt betänkande som innehåller många av de - mer än 100 - ändringsförslag som lades fram till hennes förslag till betänkande. I ett av dessa ändringsförslag föreslås utvecklingen och tillämpningen av politikområdena för det finansiella instrumentet med inriktning mot fisket.
Det jag vill poängtera här i dag, kommissionär Barnier, är att det för de yttersta randområdena, när gemenskapsrätten tillämpas fullt ut, är nödvändigt att dessa bestämmelser förändras och anpassas till situationen i dessa områden för att främja och inte komplicera den ekonomiska och sociala sammanhållningen med de övriga europeiska medborgarna.
Den inre marknaden och de bestämmelser som reglerar denna är inte till samma nytta för de yttersta randområdena som för européerna på kontinenten. De naturliga begränsningarna av våra ömarknader som ligger tusentals kilometer bort, gör att våra företag har svårt att hävda sig i konkurrensen: problem med transporter, med kommunikationer, med leveranser, med driftskostnader. Därför är det svårt för oss att skapa rikedom och sysselsättning. Våra arbetslöshetssiffror är bland de högsta i unionen. Därför är det nödvändigt att utveckla en rad åtgärder som ingående tas upp i Margie Sudres betänkande.
Enligt oss bör dessa åtgärder sträcka sig längre än till politiken för regional utveckling, för vårt underskott och våra handikapp är av strukturellt och inte konjunkturellt slag. Vi kommer alltid att befinna oss långt bort och vi kommer alltid att ha problem som beror på vår belägenhet, på vår vackra med hårda och svåra geografi. Vi kräver inget bistånd. Vi vill kunna räkna med redskap som gör det möjligt för oss att utvecklas.
De yttersta randområdena ger Europa en atlantisk, amerikansk och afrikansk dimension som berikar vår kulturella, politiska och ekonomiska mångfald som vi alla har rätt att vara stolta över.

Fruteau
Herr talman, herr kommissionär, fru föredragande! Även om vi i dag i vår kammare diskuterar unionens yttersta randområden måste vi komma ihåg att det är resultatet av en långsam mognad. Trots att man redan i Romfördraget hänvisade till de franska utomeuropeiska departementen dröjde det ända till 1989 och de särskilda programmen för avlägset belägna öar och regioner, de berömda Posei, innan Europeiska unionen äntligen erkände att de yttersta randområdenas kontinuerliga problem och kombinationen av struktursvårigheter berättigade till särskild behandling jämfört med andra regioner i gemenskapen.
Åtta år senare fick Amsterdamfördraget med sin artikel 299.2, som vi diskuterar, hoppet att tändas om att en dag orden " tillväxt" och " sysselsättning" skulle få samma innebörd inom hela det europeiska territoriet. Väntan har alltså varit lång och de förhoppningar som uttrycktes av våra befolkningar står i proportion till denna väntan. Jag tillåter mig också att erkänna att jag kände viss besvikelse vid läsning av kommissionens meddelande. Mina kära kolleger! Det är inte längre tid för förklaringar om goda avsikter. Det krävs konkreta åtgärder och de måste ske snabbt. Det krävs en exakt tidsplan som också måste hållas. Det krävs verkliga ekonomiska åtaganden, och inte som i budget 2001, Posei-anslag som för närvarande minskats med 25 procent. Det krävs framför allt försäkringen att dessa åtgärder pågår under lång tid eftersom våra svårigheter, som räknas upp i artikel 299.2 - det faktum att dessa regioner är avlägset belägna, att de är öar, har liten yta och svårt klimat - dessa svårigheter kommer inte att försvinna.
Jag gläds därför åt att utskottet för regionalpolitik visat prov på djärvhet och ambition när det gäller det statliga stödet, beskattningen och konsekvenserna med anledning av utvidgningen. Jag gläds också åt att utskottet med stor majoritet antagit de ändringsförslag jag hade lagt fram. Jag skulle också här vilja hylla vår föredragande, Sudre, för hennes anda av samförstånd och öppenhet som, tillsammans med allas ansträngningar gjort det möjligt att uppnå ett betänkande som verkligen inger hopp för våra regioner. Jag är faktiskt övertygad om att våra ungdomar kan skönja en lösning på den dramatiska arbetslöshet som gör dem desperata, om vi lyckas övergå från en strategi som är huvudsakligen ekonomisk, vilket visserligen är nödvändigt men ändå otillräckligt, till en mer global strategi, som bygger på att vi verkligen erkänner våra olika särdrag.
Kära kolleger, herr kommissionär! Europeiska unionens yttersta randområden är redan en symbol för mångfalden och därmed rikedomen inom Europeiska unionen. De kan i morgon bli ett laboratorium som utgör den bästa illustrationen av effektiviteten i den sociala modellen. För detta krävs djärvhet, intelligens och mod. Jag tvivlar inte på att kommissionens förslag till rådet kommer att kännetecknas av dessa egenskaper.

Pohjamo
Herr talman, ärade kommissionär! Jag vill först och främst gratulera fru Sudre till ett mycket lyckat och bra betänkande. Jag passar samtidigt på att hälsa från herr Sánchez som gärna hade velat delta i denna debatt men som på grund av sjukdom inte kunde komma. Han har alltid betonat betydelsen av detta betänkande och arbetat hårt för detta betänkande.
Europeiska unionen måste säkerställa att även de yttersta randområdena är med i utvecklingen av unionen. De anpassade åtgärderna för stödjande av de yttersta randområdena är berättigade på grund av de ofördelaktiga omständigheter som råder inom dessa områden. Speciellt detta kommer i fråga eftersom områdena är mycket beroende av några fåtal eller kanske en enda näringsgren.
I förhandlingar med länder utanför EU och internationella organisationer måste man även beakta en viss känslighet hos vissa produkter från randområden. Utvidgningen av unionen får inte heller leda till att områden faller utanför region- och strukturpolitiken. Vår grupp stödjer även artikel 299.2 i grundfördraget, vilken förstärker Posei-programmens positiva resultat i randområden. På grund av permanenta, ofördelaktiga omständigheter är de yttersta randområdenas särställning och exceptionella stöd befogat, men man bör ändå inte jämna ut skillnaderna med bestående begränsningar av regler för den inre marknaden eller konstant företräde till de strukturella fonderna. Jag anser att det är mycket viktigt att de yttersta randområdena integreras med de europeiska trafik-, energi- och telekommunikationsnäten. Det är nödvändigt att även undersöka möjligheterna till nya åtgärder som riktar sig mot yttre randområden, vilka skulle komplettera nuvarande verksamhetslinjer och åtgärder inom EU-området. Den ekonomiska utvecklingen inom områdena bör stödjas med exempelvis olika lösningar för indirekt och direkt beskattning.

Markov
Herr talman, herr kommissionär! Det är oomtvistat, som Sudre i sitt mycket bra och utförliga betänkande med all rätt framhäver, att de yttersta randområdena förfogar över fem kännetecken, som kommer att göra dem varaktigt respektive mycket långsiktigt missgynnande.
För det första: Den geografiska närheten till stater utanför EU och ett samtidigt medlemskap i Europeiska unionen. För det andra: den relativa isoleringen på grund av det stora avståndet till Europa. För det tredje: den lokala inrikesmarknadens ringa omfattning. För det fjärde: geografiska och klimatiska villkor, som i mycket stor utsträckning står hindrande i vägen för utvecklingen av inre potentialer. För det femte: det ekonomiska beroendet av få produkter inom näringslivet.
Detta leder med tanke på sammanhållningen med nödvändighet till att detta objektiva missgynnande även på längre sikt bara kan kompenseras om de nödvändiga ekonomiska medlen ställs till förfogande för detta, på grundval av artikel 299.2. Genom denna artikel torde de yttersta randområdena kunna underkastas icke permanenta nedskärningar av budgeten i budgetdebatten. På samma sätt som ni, fru Sudre, som företrädare för de yttersta randområdena med all rätt kräver solidaritet, ber jag er vara solidarisk med betydelsen av mål 1-regionerna på så vis, att det inte får göras några nedskärningar av medlen så länge dessa regioner fortfarande missgynnas i jämförelse med de utvecklade europeiska regionerna.
Prövostenen för detta är om vi, emot det av de flesta grupperna i dag i budgetdebatten uttalade godkännandet av förfarandet vill bestrida nya politiska nödvändigheter inte med nya friska pengar, utan till nackdel för ännu inte färdigbearbetad politik. Denna fråga är desto mer relevant, ju mer utvidgningen åt öster närmare sig. Jag är övertygad om att det redan i dag är klart att detta problem inte kan lösas utan att budgetplanen ändras. Låt oss helt enkelt agera i enlighet med talesättet: " Skjut inte upp till morgondagen det du kan göra i dag!"

Costa Neves
Herr talman, herr kommissionär! Med detta betänkande bidrar Europaparlamentet till att föra fram en ny politik för de yttersta randområdena, enligt fördragets artikel 299.2. Härigenom har vissa tvivel, och vissa motsägelser i kommissionens agerande på senare tid, motsagts. Alla artiklar skall uppfyllas, alla måste garanteras effektivitet, artikel 299.2 är inget undantag. Det finns således skäl att framhålla Europaparlamentets ståndpunkt och lovorda den jämvikt, kompetens och erfarenhet som föredraganden, Margie Sudre, har visat, liksom bidragen från alla de som har samarbetat med henne, främst de övriga sju ledamöterna som kommer från yttersta randområden.
Eftersom jag har ont om tid skall jag försöka betona det viktigaste. Lika viktigt som att främja den likhet som ligger till grund för ändring av politiken, undantagssystemen och de specifika åtgärderna, genom att behandla det som är lika på ett likartat sätt och det som är annorlunda på ett annorlunda sätt, är det för mig att man i min region, liksom i de övriga av gemenskapens yttersta randområden, kan leva ett värdigt liv, vilket förutsätter en produktiv verksamhet som garanterar en högre grad av självförsörjning. Eftersom ekonomin i gemenskapens yttersta randområden definieras i fördragets artikel 299.2 såsom beroende av en enda produkt eller ett fåtal produkter, måste vi stimulera en möjlig diversifiering och samtidigt skapa bättre förutsättningar för att man skall kunna producera det som är möjligt att producera. Det man inte under några omständigheter kan göra är att bidra till att avskaffa våra få konkurrensfördelar. Det vi främst producerar på Azorerna är mjölk. Om vi tar fördragets artikel 299.2 på allvar, kan jag bara hoppas att detta förbättrar våra förutsättningar att producera det vi kan och har möjlighet att producera.

Casaca
Herr talman! Detta parlament - och särskilt utskottet för regionalpolitik, transport och turism - har varit den stora pådrivaren för att anta särskilda politiska strategier och program för gemenskapens yttersta randområden. Det enhälliga antagandet i utskottet för regionalpolitik, transport och turism av betänkandet som vår kollega Margie Sudre lagt fram, innebär att Europaparlamentet är troget ett av sina främsta åtaganden. Låt mig därför gratulera föredraganden och utskottet för regionalpolitik, transport och turism till deras utmärkta arbete. När Amsterdamfördraget trädde i kraft klargjordes den rättsliga grunden, och tillämpningsområdet för de särskilda politiska strategierna vidgades. Ett av de områden där effekten av detta tillnärmande har visat sig tydligast är jordbrukspolitiken. Genom vissa delundantag från principerna i den gemensamma jordbrukspolitiken och genom tillämpningen av särskilda utvecklingsprogram för jordbruket har vi kunnat se ett stopp för avfolkningen av ögrupper som Azorerna, och landsbygden har fått bättre existensvillkor.
Erfarenheterna från nästan ett decennium av nya utmaningar, genom utvecklingen av den gemensamma jordbrukspolitiken, uppfordrar till en revision av programmen för att kunna bevara regionernas möjligheter att överleva inom den nya konkurrensramen. I fördraget anges uttryckligen att det ekonomiska beroendet av ett fåtal produkter är en av de betingelser som de europeiska institutionerna måste hantera genom särskilda åtgärder i tillämpningen av den gemensamma politiken. Det azoriska jordbrukets och ekonomins beroende av mjölkproduktionen ligger på nivåer utan motsvarighet någon annanstans i unionen. Därför hoppas vi alla på Azorerna att kommissionen, i ljuset av fördraget och parlamentets ståndpunkt, snabbt skall föreslå nödvändiga anpassningar av den gemensamma jordbrukspolitiken i dess tillämpning på Azorerna.

Marques
Herr talman, herr kommissionär! Hade det inte varit för att artikel 299.2 inkluderats i Amsterdamfördraget skulle vi inte vara här i dag och debattera detta utmärkta betänkande av Margie Sudre. Jag vill också passa på att gratulera till hennes utmärkta arbete. Denna bestämmelse är verkligen av största vikt. Gemenskapens yttersta randområden har genom denna artikel av Europeiska unionen tillerkänts en verklig rätt till olikhet, en rätt till särbehandling i överensstämmelse med deras unika verklighet, vilken skiljer sig totalt från Europeiska unionen övriga områden. Det handlar nu om ett rättsligt och konstitutionellt erkännande och inte, vilket var fallet innan Amsterdamfördraget, ett erkännande i förklaringar i bilagor till fördragen, och som bara var av politisk betydelse. Observera att denna rätt till skillnad inte är annat än en del av likhetsprincipen, vilken också kräver att man behandlar det som är annorlunda på ett annorlunda sätt. Jag förkastar bakåtsträvande och ensidiga tolkningar av likhetsprincipen, vilka leder till lika behandling av det som är olika.
Artikel 299.2 är således ett väsentligt instrument: för det första, för att hjälpa till att främja lika möjligheter för de europeiska medborgarna som bor i de yttersta randområdena; för det andra, för att främja en bra och fullständig integration av Europeiska unionens yttersta randområden och för den stora inre marknadens dynamik; för det tredje, för att underlätta för de yttersta randområdena att möta utmaningarna från globaliseringen och Europeiska unionens utvidgning, för vilka de är särskilt sårbara. Det är bara detta vi vill ha artikel 299.2 till, inte för att få någon som helst privilegierad status.
Herr talman, herr kommissionär! Det kvalitativa steg som artikel 299.2 utgör måste följas av ett lika kvalitativt steg i Europeiska unionens annorlunda behandling av gemenskapens yttersta randområden. Och det måste gå längre än Posei. Detta kvalitativa steg måste få sitt uttryck i att man fastställer och genomför en allmän och konsekvent strategi från Europeiska unionens sida, så som så riktigt föreslås i Margie Sudres betänkande. Gemenskapens yttersta randområden och dess medborgare väntar förhoppningsfullt på de europeiska institutionernas åtgärder i tillämpningen av artikel 299.2.

Ripoll y Martínez de Bedoya
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredragande Sudre. Jag anser att hon har gjort ett utmärkt arbete och hon kan dessutom skryta med fantasi, god fattning och en förmåga att uppnå överenskommelser och åtaganden för att kunna lägga fram ett dokument inför denna församling och inför kommissionen, som jag tror kan vara användbart och effektivt.
Herr kommissionär! Jag tror att ni är väl insatt i och lyhörd för dessa frågor, eftersom ni kommer från en region med en särskild problematik.
Det finns tre regioner i Europa där medborgarna konfronteras med särskilda problem: bergen, öarna och de yttersta randområdena. Dessa medborgare representerar en positivt och berikande mångfald och kräver ett erkännande av deras rätt att åtnjuta samma möjligheter som övriga medborgare i de kontinentala regionerna.
Det gör att de kräver en särskild behandling som tar sig uttryck i en varaktig vilja i en rad åtgärder. Vi kan inte debattera en rad omständigheter och tro att om detta lämpliga och idylliska tillstånd - låt oss kalla det så - uppnås är det inte längre nödvändigt att anta fler åtgärder i behandlingen av dessa tre områden och i synnerhet de yttersta randområdena som vi diskuterar i dag.
Vi vill behålla en mångfasetterad behandling. Vi vill fortsätta vara ett område - eller områden i det här fallet - som kräver en särskild behandling.
Europeiska unionen och ni, herr kommissionär, måste vara medvetna om att den behandlingen måste vara varaktig.
Det var det budskap jag ville förmedla förutom att upprepa gratulationerna till fru Sudre och alla i de olika utskotten som har gjort det möjligt att i dag lägga fram detta betänkande.

Barnier
. (FR) Tack, herr talman, och tack till var och en av er mina damer och herrar parlamentsledamöter, för den del ni haft i denna debatt, även om den är sen. Jag anser att den är mycket viktigt för hela Europeiska unionen, utöver det intresse den utgör för varje medborgare som lever i våra sju yttersta randområden.
Minister Sudre! Jag skulle vilja tacka er för kvaliteten och uppriktigheten i ert betänkande. Det är ett dokument som vi, mina medarbetare och jag, anser vara rikt på idéer och förslag, som går till botten med problemen och inte undviker någon av de frågor som oroar oss när det gäller de yttersta randområdena. Ni gav på sätt och vis ordet här, i Strasbourg, till dess avlägsna regioner - det är inte så vanligt - som naturligtvis lider av svårigheterna på grund av att de är avlägset belägna, och att de är öregioner, de flesta av dem, och även ofta har andra svåra geografiska och ekonomiska villkor, vilka faktiskt även kan vara en fördel. Dessa regioner kan faktiskt, det har jag alltid tyckt och tycker fortfarande, ni sade det för övrigt själv, fru Sudre, spela en roll och vill spela en roll som aktiv gräns i sin union i hjärtat av Atlanten, i närheten av Amerika eller mitt i Indiska oceanen.
Jag skulle vidare vilja göra ett konstaterande när det gäller ert betänkande och säga att dess politiska linje objektivt och till mycket stor del överensstämmer med den som för närvarande drivs av kommissionen. Och jag skall till att börja med illustrera vår helhetssyn på frågan om de yttersta randområdena, och sedan tala om det arbete som för närvarande bedrivs av kommissionen för att konkretisera detta synsätt.
När det gäller kommissionens synsätt, såsom Fruteau sade nyss i talet om en lång mognad, om jag rätt förstod era ord, är kommissionen upphovet till synsättet när det gäller de yttersta randområdena och de olika programmen - Poseidom, Poseica, Poseima - som garanterat starten. I dessa åtgärder har kommissionen alltid stöttats och stöttas fortfarande, vare sig det gäller i lagstiftningsfasen - det finns minst 700 lagstiftningsakter om dessa regioner, mina damer och herrar parlamentsledamöter - eller i det långa arbetet med genomförande i praktiken.
Fernández Martín, som jag tackar, talade just om de resultat som på detta sätt konkret uppnåtts. Och vår rapport i mars i år utgjorde en översikt. Men parlamentet, liksom kommissionen, insåg att inför en gemenskap som utvecklas, behövde gemenskapens synsätt förstärkas för dessa regioner. De lämnade därför sitt fulla stöd, i samband med förberedelserna av den föregående regeringskonferensen, till förhandlingarna som ledde till att artikel 299.2 antogs - jag har ett mycket exakt minne av det, eftersom jag då var Frankrikes förhandlare för Amsterdamfördraget. Denna artikel, mina damer och herrar, gör det förvisso inte möjligt för oss att göra allt, men den gör det möjligt att förstärka och, jag tror det är nödvändigt, utvidga och förbättra våra åtgärder.
Vi skall emellertid inte glömma bort att det i denna artikel 299.2 sägs att vi måste respektera gemenskapens enhetlighet och enigheten inom den gemensamma marknaden. Och det, mina damer och herrar parlamentsledamöter, innebär att vi - jag säger alltså vi, ni och jag - måste finna en balans mellan respekten för de allmänna reglerna och anpassningen av politiken till de specifika behoven i de yttersta randområdena. Eftersträva, såsom Marques nämnde nyss, en slags lika rättigheter för alla medborgare, men genom att finna en väg mellan de två krav som jag just tagit upp och som erinras om: anpassningen för de regioner som behöver det, och respekten för gemensamma regler, som tas upp i artikel 299.
Denna balans, mina damer och herrar, måste till att börja med eftersträvas från fall till fall. Tillåt mig att nämna ett exempel. Ert betänkande, fru Sudre, betonar med rätta behovet av att agera långsiktigt. Ripoll betonade också nyss betydelsen av att de åtgärder vi vidtar är långsiktiga eller permanenta, just eftersom svårigheterna i dessa områden är permanenta. Vilken är då situationen i det hänseendet? Vissa åtgärder, såsom jordbruksförordningarna Posei har obegränsad längd. Inom många områden däremot, exempelvis beskattning eller tullområdet, kräver enhetligheten i gemenskapsrätten och enigheten inom den gemensamma marknaden att det finns tidsfrister, även om de är ganska långa, och helst också en granskning efter halva tiden.
Mina damer och herrar! Vår rapport av den 14 mars 2000 skissar upp, anser jag, en strategi som bör göra det möjligt för Europeiska unionen att på ett mer effektivt sätt bidra till en hållbar utveckling i dessa yttersta randområden och på så sätt konkret genomföra artikel 299.2. Denna globala och enhetliga strategi skall i våra ögon göra det möjligt att genomföra detta verkligt kvalitativa språng, som krävs, fru minister, i ert betänkande. Denna strategi bygger på tre stora avsnitt: stöd till traditionell produktion liksom till jordbruks- och fiskeproduktion. Det är den första punkten. Stödet till stimulans, modernisering och diversifiering av den ekonomiska verksamheten genom en mer samordnad och inriktad användning av de gemenskapsinstrument vi förfogar över. Det var det andra avsnittet. Avslutningsvis har vi förstärkningen av samarbetet med länder som ligger omkring dessa yttersta randområden, i deras geografiska och politiska miljö. Det är den tredje punkten. Och det är kombinationen, uppbyggnaden kring vart och ett av dessa avsnitt, enhetligheten i denna globala strategi som skall göra det möjligt att verkligen gå framåt.
Margie Sudre tog nyss upp, liksom i ett anfall av oro, det som hon angav som en slags betänkligheter eller förbehåll från kommissionens sida. Jag skulle vilja säga henne, och vi känner varandra väl, att jag vid det här laget har varit kommissionsledamot i lite mer än ett år och jag har nu förstått att för att lyckas och kunna komma framåt - och ni kan räkna med mig för att följa denna rörelse - måste vi ta oss igenom etapperna en i taget. Rapporten från den 14 mars var en av de obligatoriska etapperna. Jag förstod för övrigt ärligt, även om den inte nödvändigtvis besvarade allt och genast, att den fick ett relativt positivt och konstruktivt mottagande i de yttersta randområdena. Vi behövde denna rapport. Jag behövde denna rapport inom kollegiet för att framgångsrikt bygga upp de kommande etapperna. Men jag förstår det ni sade, fru Sudre, som en slags signal till att stödja kommissionens politiska vilja. Vi måste för övrigt i sinom tid göra samma ansträngningar i form av stöd och signaler när det gäller rådet.
Hur, mina damer och herrar parlamentsledamöter, genomför kommissionen detta synsätt? I stort sett kan jag säga att arbetet går framåt som det skall. För att förbereda de förslag som är nödvändiga samarbetar kommissionen självfallet med medlemsstaterna och berörda regioner. Det är ett konstruktivt synsätt och ett konstruktivt samarbete. Emellertid har vi ibland tvingats vänta på och i vissa fall väntar vi fortfarande på detaljerade önskemål, eller kompletterande information som krävs för att inta en ståndpunkt och förbereda våra egna förslag. Vi gjorde en sammanfattning av hur arbetet hade framskridit i Feira och naturligtvis kommer vi även att göra det vid Europeiska rådet i Nice. I Sudres betänkande nämns flera av dessa ärenden, och jag skulle konkret vilja ta upp den punkt där vi befinner oss.
På jordbruksområdet förbereder vi en ändring av förordningarna som bygger på Posei-programmen. Vår målsättning är att, såsom ni förespråkar, förbättra gemenskapens stöd till produktion och försörjning. Det är en följd av ett långt samråd med berörda stater och regioner. Vi arbetar för att dessa förslag skall kunna läggas fram under hösten.
När det gäller jordbruket hoppas jag ni tillåter mig att säga några ord särskilt till de två parlamentsledamöter som här företräder en region som jag lärt känna och tycka om, nämligen Azorerna, eftersom det var där jag gjorde mitt första officiella besök som kommissionsledamot. Herr Costa Neves och herr Casaca, ni tog upp en traditionell produktion i er region, nämligen mjölken. Jag har förstått det speciella med frågan om mjölkkvoterna på Azorerna. Jag skulle uppriktigt sagt vilja säga att detta problem, som existerar, ändå inte nämndes när det kunde ha skett. Och det ingår därför inte i det program som kommissionen lade fram i mars förra året. Kommissionen är emellertid medveten om detta problem för Azorerna, och jag upprepar eftersom jag sett det på plats, att mjölken är en praktiskt taget unik produkt. Det är emellertid inte möjligt att öka kvoten eller befria Azorerna från betalningen av extra uttag för att ha överskridit dessa kvoter. Ert land, Portugal, bad kommissionen granska frågan ur synvinkeln med artikel 299.2. Denna granskning som utförs av våra enheter är ännu inte avslutad. Det var vad jag ville säga om det specifika problem som ni båda två gjorde helt rätt i att erinra om.
Inom området gemensam fiskeripolitik, som togs upp av Attwooll, är det snarare under nästa år som de viktigaste initiativen kommer att ske, men jag vill säga att ett viktigt diskussionsarbete för närvarande pågår. När det gäller att stimulera diversifieringen av ekonomin har vi gått framåt inom flera viktiga områden. Kommissionen antog i juli ett viktigt beslut beträffande ändring av riktlinjerna för statligt stöd till regionerna, och stödet som syftar till att kompensera kostnaderna för de yttersta randområdena är numera godkänt. Det är en viktigt och positiv punkt, även om stödet inte är vare sig degressivt eller begränsat i tiden. Det förefaller mig motsvara ett krav som mycket ofta uttryckts av samtliga regioner.
Strukturfonderna: tillåt mig att säga några ord om detta, i min egenskap av kommissionsledamot med ansvar för en stor del av dessa fonder genom regionalpolitiken. De spelar en grundläggande roll. Beloppet som avsatts i enlighet med mål 1 för de yttersta randområdena uppgår som ni vet, mina damer och herrar, under den nya perioden 2000-2006, till åtta miljarder sjuttiosju miljoner euro. Det är en ökning jämfört med föregående period med 70 procent och uppriktigt sagt, herr Fruteau, ni som så gärna vill ha konkreta åtgärder, som ni behöver - här är en, vilken vi för övrigt måste redovisa för Europaparlamentet och alla dem som är intresserade av regionernas utveckling.
70 procents ökning, åtta miljarder euro, vi måste, och det är en utmaning som inte är så enkel, använda dessa pengar väl, använda dem effektivt till förmån för människor, lokala projekt, medborgare, ekonomisk, social, mänsklig utveckling och utveckling av den lokala demokratin, använda dem med hänsyn till den nya förordningen för strukturfonderna, dvs. med stramhet, öppenhet och genom att se till att ett verkligt partnerskap inrättas med alla dem som kan bidra till denna goda förvaltning och naturligtvis inom tidsfristerna.
Regeln om tidsfristerna, som är mycket sträng sedan den allmänna förordningen efter Berlin, tillämpas naturligtvis här, liksom överallt. Herr Markov! När jag nämner siffror ser man uppriktigt sagt att vi befinner oss långtifrån den minskning ni fruktade nyss, men jag förstod mycket väl att ni avsåg det framtida perspektivet med anledning av utvidgningen - jag skall säga några ord om det strax - och att ni därför tar upp inte bara fallet med de yttersta randområdena utan även regioner inom mål 1. Vi är uppriktigt sagt mycket långtifrån en sänkning nu och för de sju år som nu inleds, 2000-2006.
Till detta betydande och viktiga, men även nödvändiga belopp, och som motiveras av den ekonomiska utvecklingsnivån och problemen med anledning av arbetslösheten i dessa regioner, kommer också anslag från de fyra gemenskapsinitiativen Urban, Leader, Interreg och Equal. Dessa höga belopp, mina damer och herrar, är inte bara ett uttryck för, jag upprepar det för att jag tror det, en rättvis solidaritet gentemot dessa regioner utan även ett erkännande av den nyckelroll som de kan och bör spela som de framträdande platser, som - jag använder ert eget uttryck, fru minister - unionens aktiva gränser i de regioner där de är belägna.
Jag får under de kommande dagarna för övrigt tillfälle att för kommissionens räkning underteckna flera regionala program som godkänns definitivt under de kommande dagarna. Det samlade programplaneringsdokumentet för Réunion, via skriftliga förfaranden som är praktiskt taget avslutade, programplaneringsdokument för tre andra franska utomeuropeiska departement - Martinique, Guadeloupe och Guyana - det vet ni, programplaneringsdokumentet för Madeira och Azorerna undertecknades den 28 juli. Det som återstår är det som är under förhandling för Kanarieöarna. Så långt det som konkret gäller genomförandet av programplaneringen för den regionala politiken och de betydande beloppen för detta.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Kommissionen förbereder också initiativ som syftar till att ändra vissa bestämmelser när det gäller strukturfonderna, där målsättningen är att göra åtgärderna ännu mer effektiva när det gäller de yttersta randområdena, genom att underlätta mobiliseringen av gemenskapsstöd för de ekonomiska aktörerna. Jag vet att dessa initiativ är väntade, ni erinrade om det genom att tala om oron för att kommissionen skulle vara förbehållsam eller ha betänkligheter. Det finns vare sig förbehåll eller betänkligheter. Jag ber er att tro att jag på min plats arbetar tillsammans med mina kolleger på ett mycket konstruktivt och ärligt sätt. Det är inte alltid enkelt att få dessa initiativ som ni väntar på att göra konkreta framsteg. Jag behövde den grundläggande rapporten av den 14 mars och jag behöver också, mina damer och herrar parlamentsledamöter, försäkra mig om när jag går framåt, och vi går nu snabbt framåt, om en verklig juridisk säkerhet. Det är inte en fullständigt försumbar och självklar punkt, inte ens i tolkningen av artikel 299.2.
Denna diskussion fortsätter för övrigt bortom de initiativ som vi kommer att ta under de kommande veckorna i den andra sammanhållningsrapporten vilken, såsom ni begärt, kommer att bedöma utvidgningens inverkan på de regionala skillnaderna. Denna rapport som jag personligen kommer att lägga fram för er nästa vår blir utgångspunkten för en stor debatt om den framtida regionalpolitiken, om den framtida sammanhållningspolitiken, för perioden 2006-2013.
Jag hoppas att särskild uppmärksamhet i denna debatt kommer att fästas vid utvecklingen av de yttersta randområdena. Jag fäster stor betydelse vid stödet under lång tid, och det stöd som kan ges till dessa regioner, och jag förstår därför oron, mina damer och herrar, i era regioner, liksom i regionerna som omfattas av mål 1 dit jag regelbundet reser, apropå utmaningen med utvidgningen. Herr Pohjamo! Nyss tog ni själv upp denna oro genom att hänvisa till Sanchez arbete och engagemang och jag ber er framföra våra hälsningar om god bättring, med tanke på hans hälsoproblem för närvarande.
Markov tog också upp denna fråga. Vi skall inte vara rädda för utvidgningen. Totalt sett är det en utmaning vi måste anta, i unionens intresse, för dess stabilitet för den europeiska kontinenten, för freden, demokratin, och även för en väl fungerande inre marknad och de nya möjligheter den får. Denna utvidgning kan självfallet inte ske hur som helst och när som helt. Det finns regler, vi arbetar på det, vi förbereder oss, men, mina damer och herrar parlamentsledamöter, det är inte för att vi från och med år 2003 skall släppa in mycket fattiga regioner i öst - och ni vet mycket väl att de är mycket, mycket fattiga - som plötsligt de fattiga regionerna i väst och söder eller de fattiga regionerna i de yttersta randområdena på grund av utvidgningen kommer att upphöra att ha svårigheter. I dessa regioner, det vet vi, kommer det att finnas svårigheter under lång tid och jag tror därför objektivt att de, utifrån sin verkliga utvecklingsnivå, under lång tid kommer att behöva stöd från regionalpolitiken och särskilda åtgärder.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Såsom bl.a. Medina Ortega vet, som betonat denna fråga, granskas också flera skatte- och tullärenden. Man skulle kunna nämna dem som gäller Kanarieöarna, Azorerna och Madeira. Jag skulle även vilja nämna skattesystemet i Frankrike, från rom från de utomeuropeiska departementen. Jag kan försäkra er att kommissionen fäster stor betydelse vid dessa frågor. Inom alla dessa områden, jag upprepar det, räknar jag med att ett antal initiativ skall kunna tas snabbt och läggas fram för rådet innan vi träffas i Nice, för övrigt i samförstånd, fru Sudre, med det önskemål som uttryckts helt nyligen av Frankrikes president, Europeiska rådets ordförande, och Frankrikes premiärminister.
Andra frågor är föremål för stor uppmärksamhet från kommissionens sida. Jag tänker, herr Medina Ortega, på en punkt som ni tog upp, den om transporter, en punkt som intresserar mig sedan länge, den om energin, förnybar energi, tillräckligt med energi, tillgång till olika gemenskapsprogram. Men jag vill framför allt här nämna en punkt som är särskilt viktig för dessa regioners framtid, nämligen informationssamhället. Mina damer och herrar! Dessa nya tekniker, detta informationssamhälle, det är inte en lyx för de rikaste regionerna i Europa. Jag tycker till och med tvärtom att dessa nya tekniker, tillgången till Internet och alla yrken som hör dit, är en möjlighet för randområdena eller de yttersta randområdena.
Det är anledningen till att jag personligen sett till att en betydande del av strukturfonderna avsätts för detta informationssamhälle, för att jordbrukare, små och medelstora företag och ungdomar skall ha tillgång till det. Det är nu viktigt att ett stort antal projekt läggs fram inom ramen för programplaneringsdokumenten, men parallellt med dessa åtgärder på fältet måste vi på ett fördjupat sätt fundera över behoven, och tillträdet till informationssamhället, som är specifikt för vart och ett av dessa yttersta randområden. Vilken effekt kan detta informationssamhälle ha på utvecklingen av våra regioner, särskilt inom området elektronisk handel, administration, distansutbildning, telemedicin, vars mycket positiva effekter jag sett på Azorerna? Kommissionen har inlett en studie om detta, vars resultat vi kommer att ha i mitten av 2001. Dessa resultat kommer att bidra till en debatt om riktlinjerna, i partnerskap med nationella och regionala myndigheter.
Mina damer och herrar! Det tredje avsnittet gäller regionerna i deras eget geografiska område. Där har vi två viktiga punkter: den första är att man naturligtvis tar hänsyn till deras intressen i förhandlingen om de olika handelsavtalen som vi skall sluta. Vi skall därför inleda en studie om den effekt genomförandet av det nya avtalet med AVS-länderna skulle kunna ha för de yttersta randområdena. Vidare vill vi, som ni själv önskade, stimulera samarbetet mellan de yttersta randområdena själva, och mellan dem och deras geografiska grannar.
Jag betonar att programmet Interreg 3, som jag är ansvarig för, ger nödvändiga medel för detta, eftersom dess avsnitt B, det har jag särskilt sett till, verkligen prioriterar denna typ av regionalt samarbete, och det handlar också om mycket pengar.
Avslutningsvis skall jag ta upp tre viktiga punkter i ert betänkande, fru Sudre. Den första gäller frågan om våra framtida åtgärder och kräver ett flerårigt program. Jag skulle bara vilja säga hur kommissionen ser på saken. Vårt betänkande från i mars inledde, som jag just sade, de stora riktlinjerna för en strategi. Vi har förbundit oss att på denna grund lägga fram årliga åtgärdsprogram med tidsplaner som gör det möjligt för oss att successivt anpassa vårt synsätt. Vi har redan givit den enhetsövergripande gruppen för de yttersta randområdena, som flera av er hyllat, i uppdrag att förbereda det första programmet för 2001. Denna grupp har även i uppdrag, och jag besvarar här en annan punkt i ert betänkande, att genomföra en permanent granskning av olika initiativ - det är en rekommendation ni lämnat - som förbereds av kommissionen, för att se till att de yttersta randområdenas berättigade intressen beaktas på ett tvärgående sätt i all gemenskapspolitik. Och jag ser till att denna grupp verkligen gör sitt arbete månad för månad.
Den tredje punkten gäller partnerskapet Europa-stater-regioner. Detta partnerskap är en värdefull beståndsdel i synsättet på de yttersta randområdena. Det tillämpas på konkreta ärenden men bör också periodvis göra det möjligt att ha en övergripande diskussion om alla ämnen som gäller dessa regioner. En partnerskapsdag hölls den 23 november 1999 med ett stort antal deltagare. Ett möte skulle kunna arrangeras under 2001 när vi har kommit längre med att genomföra det program som lades fram i mars.
Jag ber om ursäkt för att jag sannolikt talat för länge, men det är viktiga frågor som jag personligen fäster stor betydelse vid, och jag skulle vilja ta upp det sista stycket i slutsatserna i vår rapport från i mars och erinra om att, i våra ögon, kommer framtiden för dessa regioner att till stor del avgöras av huruvida den strategi vi föreslagit i rapporten lyckas, men denna framgång får också stor betydelse för Europeiska unionen i sin helhet, eftersom den på så sätt kommer att ha bevisat sin förmåga att med framgång möta en av de mest komplexa utmaningarna unionen haft.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Det var några sista ord. Jag arbetar aktivt, tillsammans med mina kolleger, för de initiativ jag tagit upp på grundval av rapporten från i mars. Jag skall se till, och det är min prioritet, att dessa initiativ snabbt konkretiseras och att de flesta av dem kan läggas fram i Nice. Och sedan skall jag tillsammans med er, om ni vill, försöka föra dialogen om de europeiska viktiga frågorna - och framtiden och platsen för de yttersta randområdena hör till dessa frågor. På fältet har jag för avsikt att, såsom jag började göra på Azorerna, under de kommande månaderna och direkt efter regeringskonferensen avslutats, resa till var och en av regionerna för att träffa er, arbeta med er, för att träffa de medborgerliga, sociala, yrkesmässiga och politiska krafterna och för att också såsom jag regelbundet gör, diskutera med medborgarna i era regioner.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär Barnier.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 24.00.)

