
Ordföranden
Vi har fått meddelande om en ny terroristattack i Spanien: en polis mördades igår i Bilbao. Jag vill å allas vägnar uttrycka Europaparlamentets avsky och vår solidaritet med de drabbades familj och med hela det spanska folket. Våra tankar går till alla dem som med livet som insats kämpar för en civiliserad samexistens och vi kommer alla att sluta upp bakom de resolutioner som har antagits när det gäller kampen mot terrorismen varje gång rättssäkerheten kränks, i Spanien eller i något annat land.
(Applåder)

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

McMahon
Herr ordförande, på sidan 14 i protokollet finns listan över de frågor som är aktuella. Jag framlade en fråga om arbetstider som särskilt riktade sig till kommissionsledamot Kinnock. Frågan verkar ligga långt ned på listan, som nummer 100, och inte i den avdelning som riktar sig till kommissionsledamot Kinnock. Det kan finnas en enkel förklaring vilket kan vara att det har förekommit en liten tabbe eller ett misstag i administrationen. Men i och med att Smith och Oddy också hade vissa känsliga frågor om transporter som omfattar transporter av kärnavfall och då även de placerades i denna avdelning börjar jag bli något misstänksam och undrar om det finns vissa mörka krafter som manipulerar med dagordningen. Jag efterlyser Er försäkran att så inte är fallet och jag begär Er hjälp att få denna fråga behandlad korrekt.

Ordföranden
McMahon! Jag känner inte till några dunkla krafter som skulle påverka vårt arbete. Jag hoppas naturligtvis att det inte finns några och att det fel som ni har påpekat skall kunna rättas till.

Smith
Herr ordförande, bara för att bekräfta vad McMahon sade gällde min fråga transport av kärnmaterial. Jag vet inte om detta omfattas av de mörka krafterna men jag skulle uppskatta en undersökning av frågan.

Ordföranden
Jag kan svara att det inte är vi som bestämmer vilken kommissionsledamot som skall svara på frågorna. Det är kommissionen som bestämmer, men, jag upprepar, om det har blivit något fel så kommer detta säkert att rättas till när texten redigeras.

Ahern
Herr ordförande, dessa mörka krafter har inte påverkat min fråga. Min fråga i samma ämne sorterar under Kinnock. Så det pågår någonting underligt, kanske sexism?

Ordföranden
Tack, Ahern! Vi kommer att vidarebefordra synpunkterna till kommissionen, så att de kan rätta till det som är fel.
(Protokollet justerades.)

Beslut om brådskande förhandling
Lange
Herr ordförande, kära kollegor! Jag skulle vilja invända mot detta ärendes brådska. För det första tar rådet månader av tid på sig och överlägger ärendet utan hänsyn till det vi har beslutat. För det andra ändrar rådet programmet på ett godsägaraktigt vis, som det behagar och för det tredje anhåller det rättstjänsten att undersöka förfarandefrågor. Rättstjänsten svarade rådet på följande sätt: Var försiktiga, rådgör hellre på nytt med parlamentet, eftersom ni har gjort så omvälvande förändringar. Så här kan ni inte göra! Jag tycker, att utskottet borde överlägga detta grundligt en gång till.
(Parlamentet avslog begäran om brådskande förfarande.)

Green
Herr ordförande, jag ber Er att vända Er till administrationen. Nyheterna inför dagens sammanträde - i Strasbourg Notebook - om gårdagens inledande sammanträde ger definitivt fel intryck. De ger en helt felaktig uppfattning om vad som hände igår när det gäller begäran att ändra tiden för omröstningen om BSE-motionen rörande kritik. De påstår att Pauline Green, London North PSE, begärde att kammaren skulle skjuta upp omröstningen rörande motionerna om resolutionerna som enligt tidsschemat skulle gå till omröstning på onsdagen kl 12: 00. Detta är helt fel. Jag gjorde inte någonting sådant. Det missleder media och omvärlden. På min grupps vägnar begär vi att Ni omedelbart dementerar dessa uppgifter.

Ordföranden
Tack, Green! Ert inlägg är föredömligt: naturligtvis har det inget med protokollet att göra, men vi har noterat ert påpekande.

Sociala säkerhetsbestämmelser
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0018/97) av Oomen-Ruijten för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om
I.förslag till rådets förordning (EG) om ändring, till förmån för arbetslösa personer av förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen; II.ändring av förordning (EEG) nr 574/72 som anger tillämpningsföreskrifter för förordning (EEG) nr 1408/71 (KOM(95)0734 - C4-0116/96-96/0004(CNS)).
Oomen-Ruijten
Ordförande, förslaget som den europeiska kommissionen lägger fram, är avsett att möjliggöra för människor som inte har något arbete att söka arbete i en annan medlemsstat under längre tid än de tre månader som nu är reglerade, utan att man förlorar rätten till arbetslöshetsersättning. Redan under 1980 lämnade den Europeiska kommissionen in detta förslag, som skulle tillse en fri trafik och en optimering av chanserna till att få ett arbete. Då led förslaget skeppsbrott. Nu har det, efter vad jag tror, dock en möjlighet.
Ordförande, villkoren för att ta med en arbetslöshetsersättningen är mycket strikta. Man måste verkligen vilja det, att söka och leta efter arbete i ett annat, vacker soligt land går inte utan vidare. Man måste ha en önskan om det, eftersom att söka arbete i en annan medlemsstat betyder att man väljer den lägsta ersättningen och den kortaste ersättningsperioden. Oegentlig användning förebyggs därmed. Endast de verkligt motiverade sökande får hjälp. Förslagen som lagts fram som gäller ersättningens storlek och längd och skyldigheten att också finnas inskriven som arbetssökande och vara aktiv i detta, kan räkna med fullt stöd från utskottet för socialfrågor och från denna föredragande.
Ordförande, jag har två mindre problem som jag har fastställt i ett ändringsförlag. Vad gör vi med någon som går en utbildning i en arbetslöshetssituation? Har personen ifråga samma rättigheter när han är inskriven i en annan medlemsstat? Jag har lämnat in ett ändringsförslag om detta.
Ordförande, sedan kommer jag till gränsarbetarna. Även för dessa arbetstagare finns det nu ett fritt val, där man tidigare varit förpliktat indelad i den lagliga regleringen i bosättningslandet, kan man nu också välja för regleringen i arbetslandet. Fint, redan i förslaget från utskottet för socialfrågor från 1995 bad Europaparlamentet och denna föredragande om denna valfrihet.
Ordförande, sedan är det något konstigt. I en viss medlemsstat, där för övrigt speciellt många gränsarbetare arbetar - det är Luxemburg - finns det valmöjlighet, men valmöjligheten belastas bosättningslandet och det är Belgien. Jag tycker att ett förslag som visserligen gör gränsarbetaren själv rättvisa, eftersom han inte märker något av det, men det är konstigt i systemet och jag tycker att ett system som man ständigt gör undantag ifrån inte är acceptabelt. Utskottet för socialfrågor delar den ståndpunkten med föredragande. Ordförande, därför har jag lämnat in ett ändringsförlag som, med hänsyn till faktumet att de luxemburgska myndigheterna från ett ögonblick till ett annat får väldigt stora kostnader, innebär att övergångsregleringen som nu är avtalad, endast skall finnas i högst fem år, och då säger jag även till de luxemburgska kollegorna: ni måste ju också tänka på att de som blir arbetslösa i ert land som gränsarbetare, också alltid har bidragit till den sociala säkerhetspremien i ert land. Ordförande, därför alltså ett ändringsförslag på den punkten.
Ordförande, jag vill använda detta tillfälle för att genom herr Flynn säga till kommissionsledamöterna att parlamentet på denna besvärliga dossier runt förordning 1408/71, har värderat samarbetet mycket med era medarbetare och särskilt de direkt berörda av frågan, och därför vill jag själv från denna plats ännu en gång säga att vi tackar herr Rob Cornelissen och önskar honom all lycka i hans nya arbete. Vi vet att herr Verschuren, som nu sitter på andra sidan bredvid er, i varje fall kommer att infria denna svåra fråga med samma iver. När det gäller det, herr ordförande, vill jag genom kommissionsledamoten även ge mina komplimanger till honom och hans medarbetare.
Ordförande, får jag då verkligen till slut göra ett påpekande till? Under senaste tiden konfronteras vi allt mer i samordningsförordningen 1408/71 med problem eftersom den ena efter den andra medlemsstaten håller på med, det som förordning 1408/71 samordnar, nämligen att genom besparingar flytta den sociala säkerheten till skattepolitiken, och just det fiskala samordnas inte. Jag skulle därför genom herr Flynn ännu en gång vilja be: uppmärksamma det faktumet och titta på när vi nu verkligen, också i förordning 1408/71, för gränsarbetare samordnar det sociala och fiskala, och lägg märke till att vi då har en enda valmöjlighet. På begäran av arbetstagar- och arbetsgivarorganisationer har nyligen en rapport framlagts från universitetet i Maastricht, som pläderar för detta enda val. Låt oss nu försöka att göra det något mer strömlinjeformat. Det är nödropet som jag har, för jag tror att vi då framöver kan lösa väldigt många problem för gränsarbetare, som ju dagligen förverkligar Europa.

Imaz San Miguel
Herr ordförande, jag vill inleda med att gratulera föredragande Oomen-Ruijten till ett magnifikt betänkande. Detta gäller inte bara hennes analys av det förslag från kommissionen som vi skall debattera i dag, utan i hög grad hennes förmåga att förutse. Hon har nämligen tagit upp en del aspekter, t.ex. gällande gränsarbetares rätt till arbetslöshetsersättning, i det betänkande som hon presenterade för - och som sedermera godkändes av - utskottet för sysselsättning och socialfrågor den 15 februari 1995.
Fram till nu har arbetstagare som blir helt arbetslösa i en medlemsstat där de haft en anställning medan de bott permanent i en annan medlemsstat, haft problem avseende hur deras rättigheter skall definieras. Lösningen har varierat beroende på typen av arbetstagare. Medan gränsarbetare automatiskt har lytt under lagstiftningen i det medlemsland där de bor hade andra typer av arbetstagare - särskilt säsongarbetare - haft möjlighet att välja om de skall omfattas av den ena eller den andra medlemsstatens rättsregler. Detta har inneburit en betydande ojämlikhet inom den grupp arbetstagare som varje morgon måste korsa en gräns - i många fall inget annat än en konstgjord markering - för att komma till sin dagliga arbetsplats på grannorten. Vi kan för det första konstatera att dessa arbetstagare måste konfrontera två olika länders föreskrifter: de som gäller i landet där de arbetar och de som gäller där de bor. För det andra måste vi konstatera att detta hinder utgör en betydande broms för ett effektivt genomförande av den inre marknaden, särskilt avseende arbetstagarnas rätt till fri rörlighet.
I denna mening erbjuder kommissionens förslag arbetstagarna en möjlighet att välja mellan arbetslöshetsersättning från den stat där de arbetar eller från den stat där de bor, och detta gäller även för gränsarbetare. Jag anser förslaget vara mycket positivt eftersom det innebär en betydande förbättring av villkoren för denna grupp. Även om det finns ett antal frågor kvar att lösa - t.ex. gällande sjukvårdsersättningar för familjemedlemmar - inom ramen för uppbyggandet av den grundpelare för den inre marknaden som den fria rörligheten innebär, måste vi konstatera att förslaget utgör ett steg framåt för många arbetstagare i Europeiska unionen och att Oomen-Ruijten skall ha äran för att ha tagit initiativ och arbetat till förmån för dessa arbetstagare.
Betänkandet tar också upp andra viktiga frågor gällande förflyttningen av personer som får arbetslöshetsersättning. Man föreslår ett system där en arbetslös som får arbetslöshetsersättning och vill flytta för att söka arbete - eller i en del fall för att följa med sin livspartner - under de tre första månaderna skulle åtnjuta samma rätt till ersättning som beviljas av den behöriga myndigheten, dvs. den stat där personen senast hade arbete. Denna ersättning utbetalas för den behöriga myndighetens del av myndigheten i den medlemsstat där den arbetslöse söker arbete. Om arbetssökandet sträcker sig över en period som är längre än tre månader skulle den arbetslöse ha möjlighet att stanna kvar i den stat där han söker arbete och fortsätta erhålla ersättning, men med vissa begränsningar gällande varaktighet och belopp.
Avslutningsvis vill jag gratulera föredragande och understryka att det föreliggande betänkandet innebär ett viktigt steg framåt i fråga om arbetstagarnas rättigheter - ett steg till förmån för rörligheten för arbetstagare i Europeiska unionen och samtidigt till förmån för genomförandet av en gemensam marknad.

Pompidou
Herr ordförande, ärade kollegor, jag talar på Hermanges vägnar, vilket har nämnts tidigare.
Genom den förordning som vi granskar idag garanteras en effektiv fri rörlighet av arbetstagare inom Europeiska unionen, en kontinuitet i socialförsäkringsförmånerna och tillämpning av socialförsäkringssystemen. Idag är dock texten otillräcklig, eftersom arbetslösheten har blivit ett ofrånkomligt faktum.
Idag är det emellertid mer nödvändigt än någonsin att göra det möjligt för dem som så önskar att söka arbete i en annan medlemsstat och få mer arbetslivserfarenhet, genom att tillhandahålla instrument som förenklar förfarandet och som tryggar levnads- och arbetsvillkoren. President Chirac har vid ett flertal tillfällen erinrat om vikten av en sådan dynamik. Den skall uppmuntra yngre människor att utvidga det område inom vilket de söker arbete och göra dem yrkesmässigt och geografiskt flexibla.
Unga människor måste få de medel som behövs för att uppnå denna rörlighet och för att de inte skall förlora viljan att finna ett arbete på den stora europeiska arbetsmarknaden. Därför anser jag att det är nödvändigt att ändra förordningen till förmån för de arbetslösa. De måste få möjlighet att söka arbete i en annan medlemsstat utan att förlora rätten till arbetslöshetsersättning. Gränsen är idag tre månader. En person som söker arbete i en annan medlemsstat bör utan svårigheter kunna erhålla socialförsäkringsförmåner in natura och framförallt kunna erhålla vård. På så sätt förstärks både den europeiska sociala modellen och den europeiska ekonomins konkurrenskraft, vilka grundas på en aktiv, motiverad och kompetent befolkning.
Jag skulle vilja tacka föredraganden för förslaget och på PPE-gruppens vägnar ger jag vårt fulla stöd till betänkandet.
I egenskap av föredragande av yttrande om grönboken " Hinder för rörlighet över gränserna" som presenterats av kommissionsledamot Cresson, skulle jag, i likhet Hermange, vilja tillägga att det också är viktigt att utvidga förordningens tillämpningsområde till att även omfatta studenter. De förbereder Europas framtid genom att studera utomlands i någon annan medlemsstat. Vi måste ge dem framtidstro genom att förnya förutsättningarna för ett framgångsrikt och mer mänskligt Europa.

Boogerd-Quaak
Ordförande, jag tycker att fru Oomen-Ruijten alldeles utmärkt har skissat den juridiska sidan av denna reglering och de där till hörande frågorna och det är anledningen till att jag vill begränsa mitt bidrag till ett antal frågor som jag också tycker förtjänar särskild uppmärksamhet från kommissionen och också från rådet. För att verkligen göra dessa ändringar av riktlinjen till en framgång, skulle de nationella tjänsterna för arbetsförmedling och bidragsinstanser vara tvungna att ha ett bra samarbete. Nu har jag själv tidigare gjort erfarenheter med samarbete från arbetsförmedlingsorganisationer mellan medlemsstater. I detta fall mellan Nederländerna och Belgien. Jag kan försäkra er att det inte är lätt att låta dessa organisationer samarbeta bra om vi bara tittar på till exempel bristen på möjligheter att utbyta uppgifter, eftersom det automatiserade system och registreringssystemet till exempel inte är avstämda med varandra, och eftersom de nationella medlemsstaterna inte tar hänsyn till att denna sortens samarbete kostar extra medel, särskilt i gränsområdena, och att det ofta är mycket svårt för tjänsten att få fram de medlen, skulle jag vilja be er om att sätta upp detta på föredragningslistan för rådet, herr Flynn.
Dessutom hoppas jag och för det vill jag peka på betänkandet från det juridiska utskottet, att denna ändring av riktlinjen ju också ger ett bidrag till de frågor som ännu inte är lösta, till exempel när det gäller att inte betala ut väl uppbyggda pensionsrättigheter i en del medlemsstater och att vare sig den ena eller den andra medlemsstaten betalar ut, också en sådan situation som det till exempel är fråga om mellan Belgien och Nederländerna. Jag vill av hela mitt hjärta stödja fru Oomen-Ruijtens begäran när det gäller skatt. Jag skulle till och med vilja gå så långt, att jag säger att nationell lagstiftning skulle genomföras så att man gör en test, som gäller effekterna på gränsarbete innan man fastställer en lag.

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger! Det framstår som en teknisk rapport, men är i realiteten en högpolitisk, och jag vill tacka Oomen-Ruijten för att ni tar ett steg i rätt riktning. Tills nu är gränsförvaltningarna ett jättelikt svart hål i vårt socialsystem; Europa innebär här för det beroende arbetet, att de hittillsvarande nationella säkerhetssystemen undergrävs. Oomen-Ruijten föreslår, och det ansluter vi oss till, att man utifrån detta åtminstone kan komma till en ordning grundad på största gemensamma nämnare. Det är bättre än ingenting. Vi är emellertid av den uppfattningen, att man måste sträcka sig längre än denna modell och gå till en modell grundad på minsta gemensamma mångfald, så att man oinskränkt kan kräva en rörlighet över gränserna. D.v.s. att de fördelaktiga regleringarna på båda sidor verkligen gäller. Det går att finansiera och det skulle helt enkelt göra ett gränsöverskridande sökande efter arbete attraktivare. Därför har vi lagt fram ett ändringsförslag. Vi är av den meningen att, just gränserna - och det är min fråga till kommissionsledamot Flynn - måste byggas om till förbindelse- och övergångströsklar för de beroende arbetarna. Europa måste utvecklas till ett rum av mer social rättvisa och garanterad social solidaritet och får inte förbli ett svart hål, i vilket de bestående systemen av social säkerhet försvinner.

Flynn
Herr ordförande, kommissionen välkomnar Europaparlamentets positiva attityd till detta särskilda förslag. Parlamentet delar kommissionens uppfattning att arbetslösa människor skall kunna få anslå mer än tre månader i enlighet med vad som nyligen förutsätts för att leta efter arbete i en annan medlemsstat utan att förlora sin rätt till arbetslöshetsunderstöd. Ni stödde också förslaget att ge gränsarbetare som blir arbetslösa rätt att välja mellan bidragssystemet i den medlemsstat där de bor eller i den medlemsstat där de senast var anställda.
Oomen-Ruijten har gjort en mycket bra rapport och jag vill tacka henne för den. Hon föreslår tre mycket konstruktiva ändringar. Den första ändringen går i linje med kommissionens grönbok om hinder mot transnationell rörlighet inom områdena undervisning, utbildning och forskning. Pompidou hänvisade särskilt till denna fråga. Den andra ändringen strävar efter att upphäva ett undantag som planeras för Belgien. Detta verkar enligt min uppfattning vara motiverat efter den mycket snäva tolkning som EG-domstolen gjorde i Spatarodomen den sista juni. Den tredje ändringen avser den tioåriga övergångsperioden för återbetalningen till Luxemburg från angränsande medlemsstater för vissa arbetslöshetsförmåner som definitivt skulle kunna minskas till fem år.
Det finns en ändring som har lagts fram av Schörling och Wolf som skulle inverka på balansen i kommissionens förslag och vi befinner oss inte i en situation där vi kan godta detta på sådana grunder. Kommissionen är därför förberedd att lägga fram ett ändrat förslag om godkännande av de ändringar som har föreslagits av föredraganden Oomen-Ruijten. Jag vill dessutom tacka henne uppriktigt för hennes mycket vänliga ord om administrationen och personalen och jag skall med nöje meddela detta till dem.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum idag kl. 12.00.

Social trygghet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-00116/97) av Weiler för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande om den sociala trygghetens framtid - en ram för en europeisk debatt och rapporten från kommissionens om social trygghet i Europa 1995 (KOM(95)0457 - C40518 och C4-0524/95).

Weiler
Herr ordförande, kära kolleger! Det gläder mig att vi i dag har kommit in på en fråga som sedan länge borde ha stått på Europas dagordning, och det gläder mig att kommissionen har förelagt oss ett mycket värdefullt dokument till debatt. Vi har i utskottet utförligt debatterat dessa ting med experter och fristående organisationer, och det gläder mig också att presidiet från Irland och nu från Nederländerna har utnyttjat möjligheten att ordna fackkonferenser tillsammans med oss.
Jag vill också tacka mina kolleger för det konstruktiva samarbetet bakom mitt betänkande, och jag ber om förståelse för att inte alla ändringsförslag har kunnat beaktats. Vissa kunde jag inte beakta därför att de skulle ha förändrat den klara linjen i mitt betänkande, liksom delvis för att de alltför mycket gick i en riktning som skulle ha betytt en privatisering av socialsystemet. Å andra sidan har jag mycket stora sympatier för förslag 27, 28 och 29, men de har inget med mitt betänkande att göra utan hör faktiskt hemma i ett annat sammanhang.
I hela det sista halvårets debatt var man i grunden ense om att den europeiska socialmodellen är en positiv lokaliseringsfaktor för Europa och att vi gemensamt behöver reformera detta system men inte inskränka det. Reformera betyder inte harmonisera, för att genast göra detta klart. Även i framtiden kommer de nationella parlamenten att besluta om utformningen av sina socialförsäkringssystem. Ändå är det nödvändigt att Europaparlamentet och våra institutioner tar större del och engagerar sig starkare än förut.
Vi har t.ex. utmanats genom strängt nödvändiga direktiv som slår vakt om arbetstagarnas fria rörlighet. Vi har utmanats av sociala former, av krav att ordna för nya europeiska sätt att organisera arbetet, t.ex. för atypiska sysselsättningsförhållanden, inte bara deltid utan för breda och varierade spektret av atypiska sysselsättningsformer som under hand har uppstått i Europa. Vi har också utmanats - och det är det viktigaste - av kampen mot arbetslösheten tillsammans med den regionala och nationella nivån, ty vi vet alla att arbetslösheten är den viktigaste orsaken till de sociala trygghetssystemens finansiella problem. Det är också skälet till att vi har satt in ett kapitel om " Sysselsättning" i reformfördraget.
Ett viktigt krav från utskottet är att göra systemen sysselsättningsvänligare, dvs. att avlasta produktionsfaktorn arbete och öppna nya finansiella resurser. Medlemsstaterna kan, ja bör ta tillfället i akt till en miljömässig omställning, en ekologisk skattereform. Vi föreslår detta. Medlemsstaterna har att besluta om de vill ta hänsyn till denna nya resurs eller ej.
Vi har utarbetat svar och lösningsförslag till europeiska problem som liknar varandra i alla medlemsstater, i alla industristater. Det är t.ex. Europas åldrande befolkning, kvinnornas berättigade önskan om förvärvsarbete och, som sagt, de nya formerna av arbetsorganisation och arbetsflexibilitet. Detta samtal kommer vi att föra med kommissionen, rådet, arbetsmarknadens parter, olika fristående organisationer och medlemsstaternas välfärdsorganisationer.
Kära kolleger! Jag har i mitt betänkande presenterat ett knippe förslag om åtgärder. Det skulle glädja mig om ni kunde hålla med om och stödja att vi fick arbeta vidare med denna fråga, vilket vi måste och vill, och om att det behöver finnas något slags institutionellt organ, där vi tillsammans kan finna lösningar och föra diskussion. Jag ber er därför att stödja mitt betänkande.

Melkert
Herr ordförande, tack så mycket, även för möjligheten att få tala inför ert parlament om denna viktiga fråga som idag står på föredragningslistan.
Jag vill till att börja med lyckönska fru Weiler och kommissionen för betänkandet så som det nu ligger framför oss, eftersom det när det gäller innehållet är av största vikt för den framtida utvecklingen av den Europeiska unionen. Samtidigt kommer det också i ett ögonblick då Unionen och dess medlemsstater måste förbereda sig på vad som kommer att vara en kvalitativ ny fas i den socialekonomiska utvecklingen för Unionen, särskilt från det ögonblick då EMU kommer att börja. Då blir det mycket önskvärt att även ge ny form och innehåll till komplementariteten mellan den ekonomiska och monetära integrationen å ena sidan och den socialekonomiska politiska samordningen mellan medlemsstaterna å andra sidan. Den nya formen och innehållet kan inte hittas på annat sätt än genom dialog mellan regeringarna och Europaparlamentet. Betänkandet från fru Weiler ger viktiga ansatser för detta.
I den Europeiska unionens målsättningsfördrag har det redan nu gjorts tydligt att användningen av en hög nivå på sysselsättning och social trygghet tillhör unionens kärnuppdrag. Samtidigt måste vi tillsammans fastställa att genomförandet av kärnmålsättningarna för unionen de facto ännu bara går i barnskor. Oaktat det myckna viktiga arbete som redan genomförts under de gångna åren och där också den europeiska kommissionen har spelat en viktig roll, så står vi ändå bara alldeles i början av en ny fas och det är av största vikt att nu komma vidare där.
Fortfarande alltid lika högaktuell i den vidare utvecklingen av våra tankar på denna punkt är vitboken om tillväxt, konkurrensförmåga och sysselsättning, vitboken-Delors. Även om den nu är ett antal år, får vi inte göra felet att lämna det betänkandet i vår låda i vårt historisk arkiv, eftersom vi egentligen bara precis håller på att utveckla ett antal huvudteman i det och även måste se det som ett uppdrag att ge kärntemana i det betänkandet vidare innehåll. Det är också av den anledningen som det nederländska ordförandeskapet har bedömt det som viktigt att diskutera några teman, som kommer direkt från vitboken, under halvåret för detta ordförandeskap. Vi gjorde det på en konferens som ägde rum i slutet av januari i Amsterdam under titeln: " socialpolitik och ekonomisk prestation" , där vi försökte betrakta socialpolitiken inte bara som en social önskvärdhet utan också i termer av en produktionsfaktor. En produktionsfaktor för att få till stånd en tillväxt och sysselsättning och välfärd i unionen, för att därmed bättre synliggöra syntesen mellan socialpolitik och ekonomisk prestation.
Med en högkvalitativ insatts som kommit från kommissionsledamot Flynns och hans generaldirektorats sida under konferensen, anser jag mig få säga att vi har lämnat ett bidrag till diskussionen som genom fru Weilers betänkande också introducerats här. Vi vill under vårt ordförandeskap arbeta för att också där komma något längre, genom att i mars under det informella sammanträdet för socialrådet i Rotterdam få ytterligare resultat, särskilt i två frågor. Det gäller i första hand indikatorerna för sysselsättningspolitiken som medlemsstaterna under kommande år måste fastställa för att med användning av benchmarking- metoden försöka lära av de bästa erfarenheterna som görs i enskilda medlemsstater och därifrån också få till stånd en kanaliserande effekt på samordningen av politiken på den Europeiska unionens nivå. Därmed kommer det också att bli möjligt att få till stånd ett påskyndande av konvergensen på arbetsmarknads- och sysselsättningspolitik som nödvändigt komplement till den ekonomiska och monetära integrationen.
Som andra fråga under det informella rådet kommer vi att ägna oss åt det som känns nödvändigt i nästan alla medlemsstater, att sänka arbetskostnaderna och därigenom möjliggöra att man framför allt kopplar in sämre kvalificerade arbetssökande. För helt riktigt konstaterar kommissionen i rapporten om den ekonomiska situationen i Unionen, att ersättningen av arbete med kapital och att investeringsnivån i unionen fortsätter att ligga efter. Det är de två viktigaste orsakerna till den negativa sysselsättningsbalansen som uppnåtts under de senaste åren och som absolut behöver förändras. Längs de två linjerna vill vi ge ett bidrag och jag ser det som en parallell övning i det som genom betänkandet Weiler föreslagits, att i unionspolitiken avsevärt förstärka kvalitén på uppmärksamheten för villkoren under vilka tillväxt och sysselsättning kan komma tillstånd.
När vi talar om villkoren för tillväxt och sysselsättning, villkoren för att få tillstånd social sammanhållning, vill jag kort ange ännu några punkter att uppmärksamma, som enligt min bedömning skulle ha företräde i den vidare politiska utvecklingen och i diskussionen, även med ert parlament.
I första hand gäller det villkoren för större arbetsmarknadsflexibilitet. Det står fast att arbetsmarknadens rigiditet kan stå i vägen för tillväxten av sysselsättning och att det behövs anpassning. Men det står också fast att den anpassningen inte får uppfattas ensidigt, det måste handla om en ömsesidig anpassning från såväl arbetsgivarnas som arbetstagarnas sida. Det är av den anledningen som diskussionen under konferensen i Amsterdam uppmärksammade konceptet flexibilitet och säkerhet. Flexibilitet, som kan efterfrågas från arbetstagarnas sida för att verkligen vara tillgänglig för arbetsmarknaden på ett sätt som kommer den ekonomiska tillväxten tillgodo, men å andra sidan också att få större social trygghet, pensionstrygghet, alltså också från arbetsgivarnas sida ett bidrag för att åstadkomma arbetsmotivation, som också är av vikt för att uppfylla de två villkoren som jag skulle vilja nämna, nämligen att få till stånd en högre nivå på arbetsproduktiviteten. Arbetsproduktiviteten kommer i framtiden i ökad omfattning att bero på utbildning, fler möjligheter till utbildning och ledighet, men också på att organisera arbetstagarnas engagemang inom ramen för information och konsultation i företagens policy. Det är på den sista punkten, en lycklig omständighet som jag under ordförandeskapets period hoppas kunna uppnå visst framåtskridande med temat " Information och konsultation av arbetstagare" , eftersom jag tagit del av rapporten som på denna punkt producerats av utskottet för socialfrågor och förhoppningsvis inom kort kommer att få ta del av resultaten från arbetsgruppen under ledning av herr Davignon som av kommissionen och rådet fått i uppdrag att ägna sig åt detta.
Det tredje villkoret för tillväxt och sysselsättning som jag skulle vilja nämna gäller att få till stånd större social stabilitet, som i sin tur löper längs olika linjer, särskilt när det gäller att förbättra och respektera balanserade arbetsförhållanden. Dessutom är den sociala dialogen som måste föras med arbetsgivare och arbetstagare av stor vikt. På den punkten hoppas jag att i det social rådet kunna kliva framåt i moderniseringen av den social dialogen på unionsnivå. Det är nödvändigt att få de arbetssökande att deltaga på en mycket högre nivå för att utnyttja alla talanger hos arbetssökande, invandrare och absolut också kvinnor på arbetsmarknaden. Det är nödvändigt att göra mer för att bekämpa fattigdom, för att också garantera det sociala deltagandet och den sociala stabiliteten i vårt samhälle.
Att skapa dessa villkor skall ske oaktat nivån på välfärdsutvecklingen i medlemsstaterna. Alla medlemsstater ser sig konfronterade med denna föredragningslista. När det gäller detta är det också ett viktigt uppdrag för unionen att kanaliserande få till stånd en samordning, att också få till stånd en föredragningslista för fördelning av arbete och inkomster som inte uteslutande är baserad på marknadsvillkor eller som är dikterad av marknadsvillkor.
För att på medellång sikt utarbeta denna strategi, en strategi på medellång sikt för vilket också uppmärksamhet begärdes i vitboken av Delors, vill vi som råd anstränga oss. Vi kommer alltså att föra diskussionen i Rotterdam vidare, vi kommer då också att titta på vilken roll kommissionen kan spela där. Kommissionen som jag ser som en motor för att fördjupa tematiken och att ordna medlemsstaternas erfarenhet på ett sådant sätt att även gemensamma slutsatser kan knytas till det, vilket ordförandeskapet hoppas diskutera även på basen av en sysselsättningsparagraf i fördragen, inom ramen för regeringskonferensen. Därmed kan en bärande yta för samordning komma till stånd, den som slutligen måste ligga som grund för en kompletteringen som inte bara är önskad, utan som också är oundviklig när snart den Europeiska unionen uppnår fasen med den ekonomiska och monetära unionen. Och därigenom kommer också nödvändigheten av att ansluta ekonomisk och monetär integration och sysselsättningsresultat att vara synliga och uppnåbara för medborgare, och det kommer också att bli tydligt, kanske med nedgång och uppgång, att man inte heller kan få till stånd ett starkt och internationellt konkurrerande stabilt enhetsmynt utan en reell ekonomisk konvergens, utan en konvergens av arbetsmarknaden inom medlemsstaternas område.
(Applåder)

Flynn
. (EN) Herr ordförande, först vill jag tacka Weiler för sin rapport och även ministern Melkert för hans redogörelse om det nederländska presidentskapets inställning i frågor rörande denna rapport. Vi har alla en gemensam utgångspunkt i denna debatt och en förståelse att det sociala skyddet är en hörnsten i den europeiska sociala modellen. Detta har på ett mycket tydligt sätt uttryckts av Weiler.
Den utmaning som vi idag står inför är emellertid hur Europas sociala skyddssystem skall moderniseras och anpassas till en ny situation i en snabbt föränderlig värld utan att överge de grundläggande värdena solidaritet och sammanhållning. Detta är ganska svårt och kommer att bli en komplex uppgift där det inte finns någon lösning som tillkommer över en natt eller som sker mirakulöst. På grund av alla komplikationer och osäkerheter föreslog jag i slutet av 1995 ett nytt initiativ om socialt skydd som jag kallade ramen för en europeisk debatt om det sociala skyddets framtid.
Iden var att varje medlemsstat skulle finna sina egna lösningar som passar deras egna speciella system. Samtidigt är förmågan att lära av varandra och att reagera snabbt en nyckelfaktor för framgång. Europeiska unionen spelar en värdefull roll genom att fungera som en katalysator i denna process och när det gäller att anpassa sig och jag är tacksam mot Europaparlamentet för dess bidrag till denna debatt. Jag är glad över att ni har reagerat så positivt. Dagens diskussion påminner oss om två saker: För det första är det sociala skyddets framtid en komplex fråga och för det andra är debatten nödvändig och oundviklig.
Inom denna ram för den europeiska debatten om det sociala skyddets framtid har det i meddelandet från kommissionen analyserats en mängd av de gemensamma utmaningar som vi står inför, dvs. hur det sociala skyddet skall göras mer sysselsättningsvänligt, hur finansieringen av de sociala skyddssystemen skall förbättras och hur det skall gå att klara av befolkningens åldrande i de europeiska samhällena i synnerhet vad avser ålderspensionerna och hur hälsovårdssystemen skall gå att förvalta på ett bättre sätt. Det finns även en annan stor utmaning med en tydlig europeisk dimension, nämligen hur ett fullt genomförande av den inre marknaden skall gå att anpassa till olikheterna hos alla nationella system och hur det skall gå att på ett bättre sätt förena dessa olikheter med både fri rörlighet för människor inom unionen och friheten att tillhandahålla tjänster.
Jag betraktar en livlig debatt som fruktbar och jag välkomnar en sådan debatt, inte minst på grund av att jag ser alla olikheter i fråga om erfarenhet, kultur och åsikter som finns i unionen som en styrka hos unionen vilket återspeglas i denna debatt. Denna mångfald och dessa olikheter är ytterst en källa inte till problem utan till nyskapande lösningar på problem. Så följande fråga - som Weiler också påpekade - måste ställas, nämligen hur skall vi gå vidare? Låt oss inte glömma att vi har ett otvetydigt stöd från medlemsstaterna i denna fråga. Alla är överens om att högt utvecklade sociala skyddssystem är viktiga och värda att bevara och bygga vidare på. Alla inser också att om systemen skall bevaras måste de samtidigt reformeras inte minst på grund av att så mycket har förändrats sedan de från början inrättades.
År 1992 gav rådet i en rekommendation om socialt skydd ett utkast till vad som sågs som gemensamma mål som skulle styra reformerna av dessa nationella system. Weilers rapport anger i del V i sin motivering att målet i dag måste vara att fortsätta debatten vilket jag håller med om. Men det handlar inte bara om att fortsätta debatten, vi måste acceptera behovet av att föra upp det en nivå, att föra upp det till nästa steg. Det är därför jag är så glad över att se Melkert här idag som kan ge oss en sammanfattning om hur han anser att denna debatt avancerar under det nederländska presidentskapet. Han har helt rätt när han säger att en vid den konferens om socialpolitik och ekonomiska verksamhet i Amsterdam som under den senaste månaden organiserades av Melkert å det nederländska presidentskapets vägnar, meddelade jag att kommissionen snart skulle ge ett meddelande om förbättringar av de sociala skyddssystemen i unionen. Meddelandet kommer att försöka att kartlägga nästa steg i denna process.
Meddelandet kommer att ha två ändamål, att ange längs vilken väg denna modernisering kan ske och för det andra att presentera vissa specifika förslag för stöd på det europeiska planet. Inom hela denna ram behöver vi komma fram till några praktiska och genomförbara lösningar.
Då vi presenterar vårt meddelande kommer vi naturligtvis att försöka att noga ta tillvara på parlamentets hittillsvarande bidrag till debatten, vilket anges i Weilers rapport. Dagens debatt har visat att detta är en fråga av särskild vikt för alla institutioner, i synnerhet för parlamentet. Jag skulle vilja understryka att jag i hög grad välkomnar det aktiva intresse som har framkommit i denna debatt och jag hoppas att vi kan räkna med fullt stöd från parlamentet allteftersom vi fortsätter denna process. Jag tror att detta är en av vår tids viktigare debatter.

Van Velzen, Wim
Först, ordförande, vill jag hälsa ministern från Nederländerna välkommen till detta hus i vilket han för länge sedan nästan blev medlem, men det utskottet som föreslog kandidater tyckte att han då vara för ung och tyckte att han skulle skaffa sig mer erfarenhet på nationell nivå och det visste vi.
En av de trevligaste sakerna med konferensen om socialpolitik i ekonomisk prestation tyckte jag var att för första gången på många år kom den sociala politiken ut ur det negativa, där alla talare inte försvarade sig mot anfall från högerkanten, utan med mycket självmedvetenhet och faktiskt påvisade hur viktig den sociala politiken är i sig själv och att den också är viktig för ekonomin. Många studier utförda för kommissionen gör det tydligt, att ett rättvist system för social säkerhet och en bra ekonomisk prestation inte är varandras motsatser, utan tvärtom stödjer varandra. Att goda sociala skydd inte är ett ljus som sätts som utsmyckning på en tårta, utan att de är en av de oumbärliga ingredienserna i själva tårtan. Därmed har de facto direkt en kraftig kritisk marginalanteckning gjorts för sättet som den Europeiska unionen fram tills nu börjat och genomfört stora projekt. Om det nu är den interna marknaden, EMU, informationssamhället eller utvidgningen av unionen, så lunkar ständigt den sociala dimensionen efter. Därför är det inte underligt att det i medlemsstaterna och äntligen även i Nederländerna förs en tung debatt om frågan om det är förståndigt att fortsätta med EMU. Så att ni förstår det rätt, jag är förespråkare för EMU och även för stabilitetspakten, men det måste dock fortsätta att vara tydligt att socialt framåtskridande och sysselsättning är målet och monetär politik medlet för att nå det målet.
Det är viktigt att vi idag med hjälp av det utmärkta betänkandet från Barbara Weiler talar om framtiden för den sociala tryggheten i Europa. Men då måste vi inse att man redan nu måste bygga på den framtiden. Det betyder ombildning av våra system för social trygghet eftersom de annars inte kommer att kunna betalas i framtiden. En ombildning, eftersom systemen för närvarande är otillräckligt sysselsättningsinriktade och det betyder också en sökning efter en balans mellan flexibilitet och säkerhet. Men det skulle också innebära, en gemensam ekonomisk politik som inte primärt är inriktad på att uppnå EMU-kriterier, utan på att skapa arbete.
Sociala mål och instrument är nödvändiga på europeisk nivå för att få den ensidiga monetära politiken i balans. Det var en av slutsatserna från konferensen i Amsterdam. Därför är kapitlet sysselsättning nödvändigt i fördraget. Därför måste det sociala protokollet förbättras och gälla för alla medlemmar i Unionen. Många av de nödvändiga ombildningarna av den sociala tryggheten skulle vara tvungna att fortsatt vara en fråga för nationella och lokala myndigheter. Men ett integrerat Europa med en genomförd intern marknad minskar det rent nationella intresset. I fortsättningen är vi alla intressenter i den sociala sammanhållningen i andra medlemsstater. En av de heta potatisarna i debatten i utskottet för socialfrågor om detta betänkandet var konvergensen. Det är stor uppståndelse, bl.a. i England om frågan om konvergens, till och med om det som ord, får förekomma i texterna. Uppståndelsen tycker jag är väldigt konstig. Fördraget uttalar i artikel 17, också undertecknat av Storbritannien, redan klart och tydligt om att den gemensamma marknaden skall främja harmoniseringen av de sociala systemen och att det är nödvändigt att främja en fri trafik och att det är nödvändigt för att motverka en oärlig konkurrens. Samma sak finns också angivet i en rekommendation från 1992, en förklaring där man delvis pläderar för konvergens av samma anledningar. Det är utomordentligt cyniskt att förklaringen antagits under det engelska ordförandeskapet och har namnteckningen från en av de mest europeiska tories. Jag hoppas att allt detta kommer att vara en anledning för alla engelsmän under omröstningen i morgon att inte vidare gnälla om denna sortens frågor.
Ordförande, jag tycker att det här egentligen räcker. Ombildning av olika system är, tror jag, oomtvistat, Det viktigaste är diskussionen om sättet det skall ske på och i vilken omfattning vi kan få stöd för detta och behålla stödet hos de europeiska medborgarna.

Hatzidakis
Herr ordförande, det råder ingen tvekan om att hela den här salen i hög grad önskar en social trygghet för hela Europa och, om möjligt, en harmonisering av socialförsäkringssystemen med tiden. Detta skulle för övrigt utgöra ett krav också för den inre marknadens filosofi.
Ändå bör vi inte glömma vissa grundläggande parametrar:
Den första parametern är att det existerar stora skillnader mellan socialförsäkringssystemen i medlemsstaterna: skillnader i organisationen av socialförsäkringssystemet, skillnader i finansieringen av socialförsäkringen (t.ex. i Tyskland, Frankrike och Belgien kommer inkomsterna huvudsakligen från arbetsgivarna medan skatterna dominerar i de skandinaviska länderna) och skillnader beträffande nivån av socialt skydd. I de skandinaviska länderna överstiger de totala utgifterna för socialförsäkringen 30 % av BNP medan de i Portugal bara utgör 18 % och i Grekland 16, 5 % av BNP.-Den andra parametern - och den får vi inte glömma när vi diskuterar social trygghet - är att det existerar många problem i socialförsäkringssystemen såsom de fungerar idag. Problem som bland annat skapas av den stigande arbetslösheten, vilken i sin tur skapar krav på förfogande över ytterligare tillgångar för socialförsäkringssystemen, en ökande tillströmning av kvinnor till arbetsmarknaden, en ökning av medellivslängden - som i sin tur skapar problem för försäkringssystemet, eftersom en reducerad arbetskraft understödjer fler och fler pensionärer. Medan det 1995 krävdes 4, 5 personer i arbetsför ålder för att underhålla en pensionär, kommer det om 30 år att vara lite mindre än tre personer. Naturligtvis skapar detta vissa strukturella problem för socialförsäkringssystemen, vilket har visat sig de senaste åren.-Den tredje faktorn är det faktum att medan utgifterna för socialförsäkringen uppgick till 19 % av BNP i hela unionen 1970, var proportionen 28 % av BNP 1993. Utvecklingen är i princip positiv, men konsekvenserna av den måste sammanlänkas med nivån på konkurrenskraften, då vi har en ekonomi med världsomfattande utbredning.Följaktligen vill vi säkert ha en hög nivå av social trygghet och ett försök till harmonisering, men vi får inte glömma vissa grundläggande frågor som står i relation till social rygghet, såsom t.ex.:
För det första, frågan om ekonomins konkurrenskraft, om vi inte förfogar över en konkurrenskraftig europeisk ekonomi skulle även socialförsäkringssystemet störta samman på lång sikt.-För det andra, bör " korrelativitetsprincipen" vara en av de grundläggande principerna för socialförsäkringssystemen.-För det tredje, får vi inte se negativt på privatförsäkringens roll, dvs. tilläggssparandet, inom socialförsäkringssystemet, naturligtvis utan att avskaffa den allmänna försäkringen. Vi måste studera konsekvenserna utan att skynda oss att fördöma ett deltagande från den privata sektorn i försäkringen, genom att inta en dogmatisk ställning i frågan. Samtidigt måste vi naturligtvis stödja den aktiva sysselsättningspolitiken och uppmuntra flexibla arbetsformer, för att angripa problemet med arbetslösheten.Även ändringsförslagen som jag har lagt fram för Europeiska folkpartiets grupp, grundar sig på dessa slutsatser. Fru Weiler har verkligen lagt ner mycket arbete och tid på detta betänkande som tekniskt sett är komplett, men ur politisk synvinkel har vi vissa meningsskiljaktigheter, och de har jag nämnt.

Hermange
Herr ordförande, våra socialförsäkringssystem hotas idag på många sätt. Det finns ett demografiskt hot eftersom befolkningen blir äldre, ett ekonomiskt hot på grund av arbetslösheten och, sist men inte minst, ett socialt hot eftersom vi måste bevara solidaritetstanken i Europa.
Inför dessa hot kan inte Europa längre nöja sig med att enbart ändra den nuvarande situationen genom att inrätta regler för att avlägsna hinder för den fria rörligheten. Europa måste nu ta sitt ansvar. Frågorna om socialförsäkringens framtid är av grundläggande betydelse för medborgarna. Frågorna är påtagliga för medborgarna som önskar ett Europa som står närmare dem. Det är genom ett socialt Europa som de bättre kommer att förstå de problem som finns i Europa.
Det är därför nödvändigt att nu inleda en debatt på europeisk nivå om framtiden för den sociala tryggheten. Erfarenheter måste utbytas och även om inte diskussionerna leder till en sammanhållning under den första tiden så bör de ändå leda till fördjupade funderingar och en samordning av bestämmelserna, samtidigt som de olika nationella kulturerna respekteras.
Jag tror dock att reformerna av socialförsäkringssystemen absolut inte får vara för stela. Våra socialförsäkringssystem måste anpassas till sysselsättningens nya villkor, i synnerhet när det gäller flexibilitet och rörlighet, vilket ett flertal av våra kollegor redan har nämnt.
Jag skulle också vilja tillägga att solidaritetstanken är förenlig med ett mer personligt deltagande och ökat medborgaransvar. Omsorgen om familjen bör också stärkas med tanke på de sociologiska och ekonomiska förändringarna. Det är därför jag förhör mig om föredragandens förslag som tar hänsyn till förändringarna i familjestrukturen och förordar självständiga system för män och kvinnor. Jag anser att dessa självständiga socialförsäkringssystem kommer att skada sammanhållningen i samhället och dess harmoniska utveckling.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande, även jag tackar den nederländska ministern för hans närvaro här och jag vill genast använda tillfället för att ta upp en fråga som bekymrar mig mycket. Det är frågan om det demokratiska underskottet när det handlar om social säkerhet och sysselsättningen. Ministern har sagt att han önskar en dialog med detta parlament och där tror jag honom på hans ord. Och jag tycker också att han med sina förslag när det gäller konvergensen för social arbetsmarknad och sysselsättningspolitik en indikator för sysselsättningspolitiken, lägger mycket goda förslag. Men vilka garantier har detta parlament för att det nederländska ordförandeskapet slutligen inte kommer att urvattna saken och knappast kommer ta med detta parlament. Under tiden dundrar tåget vidare och de första stegen mot förnyelse och förändring av arbetsmarknaden kommer att tas, precis som det skedde i Essen för första gången. Jag vill för kollegorna och detta parlament peka på att om medlemsstaterna inte kommer fram till konvergens och herr Van Velzen har redan pekat på det, finns det ett antal situationer så som EMU och stabilitetspakten, som måste ta in enormt mycket. Det skulle kunna vara så att genom arbetsoro visar det sig slutligen att det europeiska byggnadsverket är mycket mindre tätt än vad det nu tycks vara. Därför vill jag be ministern om att sörja för att dialogen mellan detta parlament och rådet fortsätter under det nederländska ordförandeskapet.
Kollegor det handlar om, om vi vill konservera eller förnya och jag tycker att ett antal bra steg tagits med betänkandet av Weiler, men jag är också av den åsikten att vi framför allt måste våga förnya. Mina förslag, så väl i socialutskottet som i ändringsförslagen som nu föreligger, handlar det inte så mycket om frågan om vi måste riva ner saker, utan snarare om frågan om vi vill förnya. Och, då tänker jag på pensioner och då är jag av den åsikten att vi inte får vara inskränkta när det till exempel gäller kapitaltäckningssystem i stället för omslagssystem. Då handlar det om den sortens frågor och därför skulle jag vilja be fru Weiler att ännu en gång seriöst titta på våra ändringsförslag, så att också vår grupp kan stödja detta betänkande som innehåller ett antal bra saker.

Ojala
Herr ordförande, när vi talar om den sociala trygghetens framtid i Europa, talar vi samtidigt om hela Europas framtid. Barbara Weilers betänkande visar, enligt min mening, på ett utmärkt sätt hur viktigt det är för oss att förnya de sociala trygghetssystemen, så att de motsvarar kraven i ett arbetsliv, som förändras och hur vi också måste arbeta för att finna nya finansieringskällor för den sociala tryggheten, så att vi kan trygga en hög nivå också i framtiden.
I Weilers betänkande ges en uppmaning till att definiera de gemensamma minimimålen för den sociala tryggheten i EU. Jag delar helt denna uppfattning. Frågan är emellertid inte lätt för oss nordbor, av skäl, som bl.a. Hatzidakis här hänvisade till. Vi fruktar, att ett minimum lätt kan förvandlas till ett maximum. Därför är det viktigt att garantera, att gemensamma minimikrav alltid genom nationella beslut kan överskridas. Jag delar också den i betänkandet framförda uppfattningen, att EU: s socialpolitik behöver en starkare rättslig grund. Det sociala protokollet måste fogas till grundfördraget och man bör kunna besluta om dess tillämpning med kvalificerad majoritet.
När vi talar om finansieringen av den sociala tryggheten, skulle jag vilja betona, att det inte bara är fråga om en utgiftspost, vilket man lätt föreställer sig. De medel som används för social trygghet kompenserar sig själva många gånger om. Detta gäller både samhället och företagen. Arbetstagare, som upplever sig socialt trygga, är bättre i stånd att ställa sin skapande förmåga till företagets förfogande. Det är inte bara mer humant, utan också ekonomiskt mer lönsamt att stödja människor, när de drabbas av svårigheter, än att låta problemen övergå i utslagning och brottslighet. Det man sparar i social trygghet, måste man flerfalt betala i form av kostnader för driften av fängelser och polisstyrkor. Om vi vill garantera de europeiska medborgarnas trygghet, finns lösningen snarare i en förbättring av socialskyddet och de sociala tjänsterna än i en effektivisering av polismakten.

Schörling
Herr ordförande! Med kommissionens dokument, som ligger till grund för Weilers betänkande från utskottet för sysselsättning och socialfrågor om den sociala trygghetens framtid, säger man sig ha velat skapa en ram för debatten och ta upp utgångspunkter för diskussionen och gemensamma överläggningar. Jag vill gratulera Weiler för att hon, enligt min åsikt, är väldigt tydlig i sitt budskap inför denna diskussion. Min tolkning är att om man i ett samhälle inte lyckas fördela resurser så att man får en social trygghet och social solidaritet, utan man i stället får ökade klyftor och social utslagning, då har man i det samhället misslyckats. Den samhälleliga solidariteten utgör faktiskt en grundförutsättning för moderna och demokratiskt utformade samhällen. Det är viktigt att vi kommer ihåg det i diskussionen.
Jag instämmer också helt i ekonomiska utskottets yttrande och resonemanget däri om att det finns anledning att vara djupt oroad över framtiden för den sociala tryggheten i Europa. I dag koncentreras nämligen alltför stor del av unionens åtgärder på att främja marknadskrafter och konkurrens. Kraftiga nedskärningar i offentliga utgifter, konvergenskriterier för EMU, stabilitetspakten och den höga arbetslösheten skapar social oro och social utslagning. Det är en farlig situation om den ekonomiska tillväxten och konkurrensen till varje pris måste öka, men på bekostnad av de sociala trygghetssystemen. Därför anser jag att vårt ändringsförslag nr 9 är särskilt viktigt, där vi påpekar att de inskränkningar som görs i arbetslöshets- och socialförmåner syftar till att sänka lönenivån. Dessa får absolut inte hamna under den nuvarande nivån för existensminimum. Detsamma gäller för förmånerna från socialförsäkringssystemen.
Jag menar vidare att en social trygghet i första hand skall omfattas av kollektiva socialförsäkringar, dvs. av ett skydd som tillhandahålls av staten och ett system som grundar sig på kollektiva avtal mellan arbetsgivare och arbetstagare. De sociala trygghetssystemen inom EU ser ju väldigt olika ut till struktur och nivå. Jag anser därför att en harmonisering inte är möjlig och inte heller önskvärd. Det finns en formulering om harmonisering i betänkandet som enligt Weiler är ett översättningsfel. Men när man tittar närmare på punkt 19, kan jag faktiskt inte stödja denna punkt, eftersom man där menar att förklaring 23 skall tas med i fördraget, och den hänvisar till artikel 117, vilken just vill främja harmonisering av de sociala systemen. Däremot tycker jag att det krävs en samordning och en del miniminivåer för det sociala skyddet samt överenskommelser mellan medlemsländerna om detta, för att vi skall undvika social dumpning och för att tillgodose arbetstagarnas rättigheter samt för att främja den fria rörlighet för personer.
Viktigt i betänkandet är också kravet på reglering för atypiska arbeten samt vårt ändringsförslag om finansiering av de sociala systemen. Man måste faktiskt på allvar se över detta med skatteväxling, dvs. flytta skattebördan från arbete till miljörelaterad skatt, t.ex. koldioxidskatt.

Vandemeulebroucke
Herr ordförande, Weilers betänkande är ytterst viktigt och det kommer enligt min åsikt i god tid. För när vi talar med människorna på gatan då handlar det ofta om den stadigt växande delning. En splitring mellan fri handel på ena sidan och socialt ansvar på andra sidan. Den fria marknaden utan gränser kliver allt mer bort från den viktiga sociala uppgiften, det säger man, och man ger ett antal exempel. Fenomenet utlokalisering har nu också ökat inom den Europeiska unionen, preferensen för teknologiska produktionsmetoder på bekostnad av arbete, de diskriminerande situationerna för gränsarbetare. Även inom medlemsstaterna själva finns mental oförenlighet som ständigt ökar, så som klyftan mellan arbetande och arbetslösa, mellan yngre och pensionsberättigade. Därför är ett nytt samhällsinnehåll snabbt nödvändigt för att bygga en bro mellan social trygghet och ekonomins riktiga, reella roll. Därför kommer Weiler-betänkandet verkligen i tid.
Föredragande föreslår en social modell, helt riktigt, som är värdefull och som betraktar det värdefulla framsteget som en hörnsten i vårt samhälle. Vi måste naturligtvis titta på ett antal fakta som dykt upp under de senaste åren i de flesta medlemsstaterna. Allvarliga finansieringssvårigheter uppstod, utrensningar som finns kvar och de flesta av våra system för socialt skydd är fortfarande inställda på samhällsordningar som man nu har strävat förbi. Därmed avser jag att för 40-50 år sedan var det rimligt att den sociala tryggheten i huvudsak finansierades med bidrag från arbete. Det var en tid med mycket hög sysselsättningsnivå. Andra finansieringskällor var då helt enkelt otänkbart. Men samhället har förändrats, den stora arbetslösheten, sjunkande födelsesiffror, förändrade familjesituationer gör att allt färre människor i verkligheten kan hålla systemet uppe och å andra sidan har skyldigheten att finansiera det sociala trygghetssystemet med skatter på arbete. Det har gjort kostnaden på arbete verkligen orimligt hög. Till exempel i mitt land börjar skillnaden mellan vad arbetstagaren tjänar brutto och vad han får netto i handen, bli verkligt surrealistisk. Den är overkligt stor och det är ett tillstånd som dödar arbeten och det är början till en helvetisk ond cirkel som slutligen också tar bort grunden för de sociala trygghetssystemen. En av kärnparagraferna i Weiler-betänkandet är paragraf 9 om de alternativa finansieringssätten och i det avseendet är förslaget mycket riktigt och mycket nyttigt.
Herr ordförande, i hela denna situation skulle jag vilja peka på ytterligare en punkt. I hela ordningen för den Europeiska monetära unionen handlar det endast om det fiskala och egentligen alldeles för lite om det sociala. Är det inte på tiden att vi nu verkligen börjar tänka mycket konkret på det och Weiler-betänkandet är ett typiskt och strålande exempel på detta.

Lis Jensen
Herr ordförande, när jag läste Barbara Weilers betänkande, kom jag att tänka på en dansk sång, vilken lyder ungefär så här:
(Talaren sjöng. ) " Flicka träd varsamt fram, ty scenen är sned" .
Det gjorde jag, därför att ta varsamma steg just på det socialpolitiska området är något, som för mig som dansk är mycket viktigt att poängtera. Socialpolitiken är - vilket även har nämnts - ett mycket ömtåligt område i de skandinaviska länderna. Jag kan hålla med Hatzidakis om, att det är viktigt, att vi har en hög social trygghet i Europa och i Europeiska unionen. Men jag håller inte med om, att man skall harmonisera de sociala lagstiftningarna. Jag anser, att det är viktigt, att man är varsam, när man i betänkandet bl.a. föreslår, att det skall ske en gradvis samordning av förslagen rörande social trygghet. Jag anser även, att man skall vara varsam med att utarbeta miniminormer, för min finska kollega har i hög grad rätt i, att det finns all anledning att frukta, att minimiregler blir till maximiregler. Det har vi bl.a. upplevt i Danmark på arbetsmiljöområdet, där de alldeles utmärkta danska arbetsmiljöreglerna, som vi hade tidigare, efterhand har blivit mycket dåliga just med hänsyn till konkurrensförmågan. Jag anser, att det finns all anledning att frukta, att en samordning med hänsyn till konkurrensförmågan kommer att förringa förslagen rörande social trygghet. Jag tycker även, att det är en ovanligt dålig idé att införa förslag rörande social trygghet på ett gemensamt plan med hjälp av en majoritet.
I övrigt anser jag, att man i viss mån missbrukar arbetskraftens fria rörlighet för att ge Europeiska unionen större lagstiftningsbehörighet, än den har i ögonblicket. Jag anser det överdrivet att tro, att medborgarna i Europeiska unionen önskar att flytta från det ena medlemslandet till det andra. Med min bakgrund som socialkurator upplever jag faktiskt, att det är mycket svårt för den enskilda - och i synnerhet om man har familj - att bryta upp och flytta från ett land till ett annat, där kulturen kan vara mycket annorlunda. Jag vill gärna uppmana till, att man tänker sig mycket noga för, inte minst i samband med regeringskonferensen, och träder varsamt fram.

Ordföranden
Ni har en vacker röst, men ett antal tolkar råkade i svårigheter, eftersom de inte var lika duktiga.

Lang Carl
Herr ordförande, ursäkta mig för att jag tar till orda, men även om jag inte kan tala lika bra som vår kollega har jag några ord att säga.
Vi kan glädja oss åt bekräftelserna från kommissionen och Weiler-betänkandet om vikten av att bevara den europeiska modellen för social trygghet som är ett instrument för social fred.
Jag anser dock att det är nödvändigt att varna kommissionen för alla försök att börja utjämna våra socialförsäkringssystem nerifrån, med den europeiska harmoniseringen som förevändning. Alla medlemsstaters sociala traditioner och sociala historia är specifika. Det är nödvändigt att förändra de mest utvecklade nationella systemen samtidigt som de bevaras och utveckla de andra.
Det är inom den nationella ramen och inom varje medlemsstats ansvarsområde som det måste finnas en tydlig vilja att värna om och utveckla ett socialförsäkringssystem som garanterar alla en sjukförsäkring, arbetslöshetsförsäkring och pension, men även ett system som främjar och ger stöd åt familjer.
Statens vilja och åtgärder för att stödja familjen, bland annat föräldrapenningen, bör vara motorn för att öka nativiteten om vi inte vill att pensionssystemen skall sprängas av den sneda fördelningen och tyngden av den åldrande befolkningen. Det är socialt brådskande och absolut nödvändigt att en omfattande familjepolitik upprättas i de europeiska medlemsstaterna.
Jag vill tillägga att all politik som rör en nationell uppdelning av systemen för social organisation leder till att medborgarna får ett mycket samhällsfientligt begrepp om marknaden och privata försäkringar. Varje medlemsstat bör själv trygga och ansvara för social trygghet och bekräfta sin sociala uppgift.
Jag vill också nämna för våra kollegor att om de vill bevara de effektiva modellerna för den sociala tryggheten, måste Europa upphöra med den ultraliberala ekonomiska politiken samt den frihandelsvänliga och världsomfattande politiken som är huvudorsaken till arbetslösheten i Europa.
Öppnandet av våra gränser för den internationella konkurrensen är helt oförenligt med bevarandet av socialförsäkringssystemen. Avsaknaden av sociala bestämmelser inom Världshandelsorganisationen skadar vår ekonomi och de europeiska sociala systemen. Det är nödvändigt att återinföra tullavgifter som skall anslås till familje- och socialpolitik, inrätta en social mervärdesskatt på importprodukter för att minska den ekonomiska obalansen som beror på de differentierade sociala kostnaderna och omdefiniera handelsreglerna som vi idag är mer offer för än förmånstagare av. Herr ordförande, om inte detta sker kommer de goda avsikterna och de sociala grundtankarna som många framför, att sopas undan av de förödande effekterna av konkurrensen inom världshandeln.

Theonas
Herr ordförande, de senaste åren har problemen med socialförsäkringssystemen ställts på sin spets på ett farligt sätt. Neddragningspolitiken beträffande de offentliga utgifterna, generaliseringen av utlokaliseringen av företag utanför Europeiska unionen, placeringen av kapital i kortsiktiga icke-produktiva investeringar och i börsspekulationer har lett fram till en nivå av arbetslöshet utan like inom Europeiska unionen.
Fenomen som uteslutning och fattigdom tenderar att omfatta allt bredare kategorier av befolkningen. Perspektiven uppvisar ett stöd för dessa tendenser. Den negativa utvecklingen av socialförsäkringssystemet borde kraftigt oroa oss, både av sociala och ekonomiska skäl. Ingen utveckling kan stödja sig på social utslagning av arbetskraften och på socialförsäkringssystemets upplösning. Herr ordförande, vi bör bekymra oss om och mäta faran av ett totalt sammanbrott av socialförsäkringssystemet p.g.a. en icke-godkänd övergång av finansieringskällorna från bidrag för arbete till alternativa skattelösningar, särskilt i en situation av intensiva nationalekonomiska påtryckningar, som framkallas av EMU i alla medlemsstater.
Jag tror att det är absolut nödvändigt att kommissionen lägger fram en brådskande studie angående utvecklingen av sambandet mellan arbetskraften och pensionärerna som utvecklas mycket negativt, med oförutsägbara sociala konsekvenser. Likaså bör den studera utvecklingen av produktionen, av sysselsättningen och arbetstiden för nästkommande år och konsekvenserna som denna utveckling av socialförsäkringssystemet kommer att få. Den bör påvisa konsekvenserna av EMU och av den restriktiva politiken som sammanlänkar dem med nivån på den sociala tryggheten och med finansieringen av socialförsäkringssystemen, sjukvården och undervisningen, så att vi förstår att integrationen av alla på marknaden förebådar enorma faror för den sociala sammanhållningen, därför att marknaden aldrig tidigare har skapat varken full sysselsättning eller social trygghet och sociala institutioner av sig själv.
Tiden är inne för oss att se sanningen i vitögat och att bekymra oss om de europeiska folkens intressen.

Cabezón Alonso
Herr ordförande, den så kallade konservativa revolutionen, med Margaret Thatcher och Ronald Reagan i spetsen i sina dagar, var ett stort försök att montera ned välfärdsstaten. Lyckligtvis vann de inte denna kamp, men jag är inte så naiv att jag skulle tro att dessa försök att skrota ned allt det som det offentliga sociala skyddet innebär skulle ha fallit i historiens glömska. Den huvudtanke som i dag verkar tränga in och förorena överallt, utvecklas i riktning mot att begränsa vår verklighet till marknaden, avregleringen och individualismen och samtidigt frånta allmänheten, politiken och staten dess värde när det gäller att forma samhället. Utvecklingen av denna huvudtanke har inte längre kvar sina mest flagranta drag, men man fortsätter plädera för det brådskande behovet att skrota ned allt det som välfärdsstaten är uppbyggd av, under förevändningen att den inte har någon framtid, och att det som idag förvaltas av myndigheterna skulle övergå i händerna på den konservativa revolutionens anhängare.
Men varför skulle individualismen ha en framtid, men inte solidariteten? Varför skulle en privat pensionsfond ha mera framtid än offentlig socialförsäkring? När vi i Spanien för flera år sedan ville integrera oss med de övriga som byggde upp ett gemensamt Europa, var det därför att vi såg Europa som en symbol för frihet men också därför att Europa hade anammat principerna om välfärdsstaten. Denna europeiska sociala modell stödde våra samhällen i svårigheterna och institutionaliserade medborgarnas sociala rättigheter.
Det att staten utsätts för en skattekris kan inte utmynna i nedmontering av stödet för våra samhällen, inte heller för nedskärningar av detta. Det vore bättre att tala om reformer, korrigeringar och förnyelser för att tillämpa rättigheterna på dem som är verkligen behövande. Att satsa på reformer, korrigeringar och förnyelser är det bästa sättet att skydda välfärdsstaten mot illvilligt förtal. Och det bästa sättet att inte vara konservativ är att modigt bemöta verkligheten.
Det gemensamma Europa som vi socialdemokrater försvarar har sina rötter i försvarandet av de mänskliga rättigheterna, i en pluralistisk demokrati och i socialskydd. Inför de utmaningar vi ställs inför och som tas upp i detta betänkande, som är utmärkt bra, kan man inte agera med feghet eller en försvarsställning. Vi talar här om den utmaning som socialskyddet innebär, en utmaning som är starkt kopplad till sysselsättningen. En god sysselsättningsnivå konsoliderar perspektiven för det offentliga socialskyddet. Att försvara flexibilitet och trygghet är ett åtagande, på samma sätt som det är ett åtagande att sträva efter social konvergens med lika stor ansträngning som vi använder på att uppnå ekonomisk konvergens.
Jag hoppas att detta betänkande - jag upprepar, ett utmärkt betänkande - och denna debatt tjänar det fortsatta uppbyggnadsarbetet, så att vi fortsätter bygga upp, inte riva ned. För detta krävs fortsatt tilltro till politiken, till det offentliga, till statens roll, till idéerna och till värderingarna.

Hernández Mollar
Herr ordförande, jag tror att vi utan överdrift kan konstatera att nivån på socialskyddssystemen i Europeiska unionen med stor marginal är den högsta i världen. Vi borde alla vara stolta över att tillhöra ett samhälle som i dagens läge är det mest solidariska som finns. Men för att kunna behålla denna höga nivå måste vi dock kunna höja vår sysselsättningsnivå. Det är bara till den omfattning som vi klarar av att ha en stark, konkurrenskraftig och sysselsättningsskapande europeisk ekonomi som vi kan upprätthålla vårt system för socialskydd. Allt annat är falska ord och ren demagogi.
Under de senaste åren har många röster stämt upp i anklagelser om att det europeiska socialskyddssystemet är orsaken till den europeiska industrins försvagade konkurrenskraft. Man har försökt skapa en konflikt - något som jag absolut inte är överens om - mellan socialskyddet och ekonomiernas konkurrenskraft. Resonemanget bakom denna konfliktteori är följande: eftersom ekonomin blir allt öppnare och globaliserad belastas produkter som tillverkas i Europa med tilläggskostnader som inte finns på produkter som tillverkas t.ex. i Asien. Därför har asiaterna en konkurrensfördel jämfört med européerna. Dessa beskyllningar kan bemötas på två sätt: det första är att försöka dementera dem och det andra är att söka efter lösningar för att garantera överlevnaden på längre sikt. Jag är definitivt anhängare av det sistnämnda sättet. Vi kan inte förneka att skatterna på arbete i den Europeiska unionens länder försvårar uppnåendet av en konkurrensnivå som ger oss möjlighet att bibehålla vår marknadsandel i konkurrensen med de övriga länderna. Men vi vet alla att det utöver priset också finns andra konkurrensfaktorer: kvalitet, design, innovation....
Europa måste söka efter nya sätt att konkurrera, utöver priset. Under tiden har vi inget annat val än att fortsätta arbeta för en bättre konkurrenskraft hos den europeiska ekonomin, för att kunna upprätthålla systemet. Vi måste gå vidare i fråga om avregleringen av marknaderna, inom energiområdet, inom telekommunikationerna; vi måste öka utbildningen av vår arbetsstyrka; vi måste investera mer i forskning och utveckling och vi måste få en större insats från den privata sektorn för denna typ av investeringar. Vi måste dessutom uppnå en monetär union med så många deltagande länder som möjligt, för att en större del av den europeiska ekonomin skall kunna dra nytta av den förstklassiga makroekonomiska miljö som denna union kommer att innebära.
Även i fråga om det betänkande från kommissionen som vi debatterar i dag vill jag uttrycka min tillfredsställelse. Jag anser det vara en god utgångspunkt för en debatt som måste bli djupgående - en allvarlig och strikt debatt om socialskyddets framtid. Jag vill även uttrycka min besvikelse över att inte kunna stöda betänkandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor, eftersom vi i denna dag inte kan acceptera tanken om att överföra medlemsstaternas finansieringsansvar till Europeiska unionen. Det vore att börja i fel ända. Först måste vi komma ordentligt vidare när det gäller harmoniseringen, standardiseringen av ersättningar och liknande, ett behov som uppstått till följd av den fria rörligheten och det fria utbudet av tjänster.
Å andra sidan, och härmed skall jag avsluta, herr ordförande, finns det grupper som hamnat utanför samhället på grund av fysiska eller psykiska begränsningar, grupper som är arbetslösa och söker arbete. Vi kan inte heller förbise att det finns sådana som har arbete men som söker sociala ersättningar för att kunna fly arbetet, på bekostnad av andra, vi kan här t.ex. nämna missbruket av en del invaliditetsersättningar. Det är viktigt att föra en ständig kamp mot bedrägeriet, att förbättra resurserna och kontinuerligt utväxla idéer, erfarenheter och förslag mellan alla sociala aktörer.

Podestà
Herr ordförande! De frågor som Weiler tar upp i sitt betänkande är mycket svåra eftersom den demografiska utvecklingen inom unionen kännetecknas av ett allmänt åldrande, en sjunkande nativitet och - låt oss inte glömma det - ungdomarnas försenade inträde på arbetsmarknaden.
Allt detta leder obevekligen till en kris för det nuvarande sociala trygghetssystemet, vilken förvärras än mer av marknadernas ökande globalisering och följaktligen behovet av ökad konkurrenskraft för de europeiska företagen och hela den europeiska ekonomin. Detta borde leda till en större flexibilitet vad gäller reglerna på arbetsmarknaden och absolut inte en ökning av skatterna. Det är inte solidariteten som ifrågasätts - tvärt om stryker vi under betydelsen av att familjerna skyddas - utan det nuvarande sociala skyddssystemet, som inte kan bibehållas i sin nuvarande form: det är alltför kostsamt och ineffektivt.
Det är därför vi anser att man måste uppmuntra medborgarna att ta ut kompletterande, heltäckande försäkringar, det är därför de offentliga och privata systemen måste tillåtas konkurrera, även när det gäller den sociala tryggheten, för att åstadkomma en större allmän effektivitet inom systemet som helhet och det är därför man måste överväga nya typer av anställningar: rådet har i flera år blockerat denna dossier men vi anser att man med det snaraste måste komma fram till konkreta resultat.
Betänkandet utgör en bra grund för diskussionen. Men eftersom vi inte anser att ett par av våra viktiga krav har blivit uppfyllda anser vi oss inte kunna tillstyrka betänkandet, trots att det innehåller ett antal mycket goda enskildheter.
Jag skulle slutligen vilja stryka under en sista punkt i ändringsförslag nr 29, där det heter att det är nödvändigt att i multilaterala avtal införa paragrafer om miljö och social trygghet för att skapa en internationellt organiserad arbetsmarknad. Detta är en punkt som vi stöder.

Lindqvist
Herr ordförande! Ett tryggt socialt välfärdssystem är viktigt i en demokrati. I första hand är det medlemsstaternas ansvar. EU kan medverka till samordning och samarbete. Miniminormer kan vara ett sätt, men det finns också risker - de kan bli maximinormer. I första hand bör EU på detta område samordna och besluten bör, som jag ser det, tas med enhällighet för att inte förändra de sociala trygghetssystem som finns i medlemsländerna till det sämre, vilket det finns risk för.
Dagens samhälle ställer krav på förändringar. Kunskapsnivån förändras hela tiden. Vi måste få till stånd ett system och modeller som gör att fortbildning blir en livsfråga i stället för att den, som i dag, innebär något som man gör de första 7-10 åren. Vi måste få en aktiv arbetsmarknadspolitik, där fortbildning och utbildning ingår som ett led i förkovran under hela livet. Alla former av social dumpning måste motverkas.
Weilers betänkande är mycket positivt i flera avseenden. Olika trygghetssystem måste tas fram och olika nivåer måste förhindras. Det bör finnas en garanti för grundläggande pension i alla medlemsländer, men den skall också kunna byggas på med personliga försäkringar. Ett mycket viktigt förslag är förändring av finansiering av trygghetssystemen över skatteväxling, med minskad skatt på arbete och ökad skatt på miljöresurser och energi.

Ribeiro
Herr ordförande, Weiler bör gratuleras för ett utmärkt arbete, och hans betänkande förtjänar vårt stöd och borde få allas vår uppmärksamhet.
Faktum är emellertid att man ägnar sig så mycket åt andra saker, med andra benämningar som man kallar nationella när de egentligen är transnationella och att så litet blir över för dessa frågor om trygghetssystemen i Europa och Europas framtid att det borde leda till en europeisk debatt.
Kommissionens bägge meddelanden, som legat till grund för detta betänkande, ger underlag till denna debatt och det förslag till resolution som parlamentet bör ändra om till en resolution, skulle kunna göras utifrån Weilers betänkande. Vad som inte är mindre viktigt, snarare tvärtom, är den motivering som bifogas förslaget och som innehåller underlag för mycket eftertanke och mycken debatt.
Alla inställningar som grundas på artikel 2 i Romfördraget, som inte ändrades genom Maastrichtfördraget, och som definierar allmänna mål för anslutningen av medlemsstater, och på artikel 117, som inte upphörde att gälla genom Maastrichtfördraget, och som tydligt föreskriver en princip för den politiska inriktningen förefaller närmast främmande, men blir allt nödvändigare. Den kommande principen om social rättvisa utgör, eller borde utgöra, grundinriktning och den filosofiska inriktningen, vid byggandet av ett Europa sammansatt av olika nationella förhållanden och som är resultatet av samarbete och solidaritet mellan och till förmån för de fattiga.
Vi är tacksamma att Barbara Weiler understryker denna juridiska grund och framförallt den progressiva inriktningen i en dynamik som förefaller vara snedvriden, eftersom man enbart talar om harmonisering av tekniska bestämmelser och ställs inför skillnader eller negativa likheter på det sociala planet. Det är uppenbart att denna debatt inte får stanna vid en diskussion om ett betänkande och det är inte heller detta som skall diskuteras. Men det är positivt att kunna påminna om hur oundvikliga och viktiga dessa frågor är.
Eftersom tiden endast medger en enda kommentar, vill jag endast rikta uppmärksamheten på punkt 21 i förslaget och föreslå att denna punkt skall utgöra underlag för den debatt som måste hållas om utvecklingen av arbetena, arbetstiderna och fritiden. Resultatet från ett yttrande från utskottet för ekonomi, från Theonas, kan användas för att understryka att vad man måste börja betrakta som kärnpunkten i alla diskussioner om den sociala inriktningen är planeringen av mannens och kvinnans liv, genom att fastställa vad som är arbetstid och vad som är möjlig fritid och som inte kan vara tid med arbetslöshet, eftersom det också kan vara, eller måste vara, livstid.

Sainjon
Herr ordförande, idag ligger Europas egenart i förhållande till Förenta staterna, Japan eller andra länder i en social modell som saknar internationell motsvarighet.
Vad tjänar det till att arbetslösheten i Förenta staterna enbart är 6 % när nästan 40 miljoner amerikaner helt saknar socialt skyddsnät? Vi får aldrig glömma att den europeiska sociala modellen har formats av historien, av lidandet och av strider som inleddes i samband med den industriella reformen i slutet av 1700-talet i gruvorna, verkstäderna och överallt där män, kvinnor och barn utnyttjades. Vi får heller aldrig glömma den ofta ojämlika strid som fackföreningarna förde.
Nu får man ofta höra att systemet är föråldrat, dammigt, fragmenterat och för dyrt. Det är skamligt! Vissa vill till och med se dess sammanbrott.
Vi får inte använda byggandet av Europa och den sociala harmoniseringen som förevändning för att förorda en omstrukturering av det vi uppnått, med andra ord göra ett sämre socialt system. Det är antagligen för tidigt för att genomföra en total harmonisering inom områden som rör socialt skydd, pensioner, familjepolitik och hälsofrågor. Det är dock absolut inte för tidigt för att samordna alla ansträngningar samt genomföra verkliga och framstegsvänliga reformer.
Redan nu är en social uppförandekod önskvärd. En sådan finns dock, men den respekteras inte. Den brittiska regeringen förkastar den sociala stadgan, precis som det sociala protokollet från Maastricht. Major har ägnat sig åt att trycka ner ett flertal direktiv, trots tillrättavisningarna från EG-domstolen i Luxemburg. Vad tjänar det till om femton parter försöka bygga ett hus om en av arkitekterna motsätter sig grunderna? Jag hoppas innerligt att politiska förändringar snabbt kommer till stånd i Förenade kungariket och att de kan klargöra situationen i ett land där osäkerheten breder ut sig och där arbetslöshetssiffrorna avsiktligen har underskattats, vilket också har erkänts av arbetsmarknadsdepartementet. Kommer lögnen att upphöjas till regeringsdoktrin i Förenade kungariket?
Jag kan urskilja tre stora hot för moderniseringen och harmoniseringen av våra socialförsäkringssystem. Först, men inte minst, arbetslösheten: 20 miljoner arbetslösa och 50 miljoner utestängda! De sociala utgifterna kommer att skjuta i höjden. Man måste angripa roten till det onda, dvs. utarbeta en europeisk politik som verkligen kan få fart på den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen. Samma sak gäller pensionssystemen. Vi konstaterar beskedligt att det inte kommer att finnas tillräckligt många unga människor för att finansiera pensionerna år 2005. Alltså skapar vi pensionsfonder eller andra finansiella mekanismer utan att någonsin fundera över en europeisk familjepolitik som bryter med den rådande individualismen.
Det andra hotet är den gemensamma valutan. När staterna har infört euron, dvs. när de har samma växlingskurs och samma räntenivåer, kommer de enbart att förfoga över två vapen för att locka till sig investeringar: skattevapnet och det sociala vapnet. Om vi inte är på vår vakt kan vi i båda fallen råka ut för en utjämning nedåt.
Det tredje hotet gäller finansieringen av det sociala skyddet som grundas på inkomster från arbete. Jag anser att ansträngningarna bör delas och att ett system med finansiering genom skatt på kapital bör införas.

Berthu
Herr ordförande, kommer de sociala systemen i de olika europeiska länderna att bevara sin mångfald i framtiden? I Europeiska kommissionens rapport om social trygghet 1995 undviker man att ge ett tydligt svar på frågan.
Alla är säkert överens om att debatten och erfarenhetsutbytet på europeisk nivå måste främjas, vilket spontant kan leda till ett visst närmande av lagstiftningarna. Den fråga som kommissionen ställer är inte riktigt denna. Kommissionen frågar i praktiken på ett förtäckt sätt om man, i en ekonomi som sägs vara integrerad, i morgon måste få sociala system som också är integrerade att överensstämma.
Vi anser att det är rimligare att bevara mångfalden och alla länders rätt att styra så nära medborgarnas behov som möjligt. Mångfalden bör dock dels återfinnas inom ramen för ett ständigt utbyte av idéer och erfarenheter på europeisk nivå, dels genom bevarande av den fria rörligheten för arbetstagare. Detta skall ske genom ett system för överföring av de intjänade sociala avgifterna från ett land till ett annat.
Kommissionen verkar dock inte helt nöjd med den typen av svar, eftersom man tar upp andra argument. Jag citerar först meningen ordagrant: " De transnationella företagen som blir allt fler, får allt svårare att fastställa lönerna i olika länder och flytta personal från ett land till ett annat" . Vi anser att detta argument återspeglar en uppfattning om Europa som inte vi delar. Argumentet är inte utslagsgivande och bör inte leda till att systematiskt underordna den nationella ledningsfriheten.
Dessutom oroar sig kommissionen för bristen på konkurrens som kan påverka mångfalden i de sociala systemen, eftersom företagen riskerar att straffas i de länder där det sociala skyddet är omfattande. Det är en viktig fråga, men det förvånar oss att kommissionen ställer den på europeisk nivå i stället för att oftare ta upp den där den är hundra gånger mer berättigad, nämligen i de internationella handelsförbindelserna. Det är på detta område som kommissionen skulle kunna göra mest nytta.

Belleré
Herr ordförande! Herr kommissionsledamot Flynn! Herr minister! I rekommendationen från utskottet för sysselsättning och socialfrågor att godkänna förslaget till resolution om de två dokument som presenterats av kommissionen, dvs meddelandet om den framtida sociala välfärden och betänkandet om den sociala tryggheten i Europa, har föredraganden Barbara Weiler, som jag gratulerar till det arbete hon har utfört, försökt definiera begreppet " välfärd" , som inte bara skall ses som allmän social välfärd, dvs de offentliga trygghetssystemen, utan även som det sociala skydd som erbjuds av regeringen och de system som erbjuds i kollektiva och privata avtal.
Två frågor är intressanta i sammanhanget. För det första är det nödvändigt att klarlägga den Europeiska unionens roll när det gäller välfärden. EU borde spela en mer aktiv roll och borde vidta åtgärder tillsammans med medlemsstaterna för att främja en gradvis tillnärmning av deras sociala skyddssystem genom att ställa upp en serie gemensamma minikriterier så att man undviker att konkurrensen leder till en gradvis urholkning av den sociala tryggheten. För det andra, och det är svårt att här, på två minuter, vara uttömmande, måste man komma fram till en överenskommelse, såväl med kommissionen som med föredraganden, om att de sociala trygghetssystemen måste anpassas till arbetsmarknadens nya krav. Det kan vara värt att påpeka tendensen att minska bidragen från arbetsgivarna och de anställda, framför allt vad gäller dem som har den lägsta inkomsten och, följaktligen, de lägsta ersättningsnivåerna.
En förstärkning av systemet med kompletterande pensionsförsäkringar skall uppmuntras och göras mer flexibelt, så att antalet personer som drabbas av social utstötning minskar ytterligare och så att man kan garantera en lämplig existensnivå för samtliga medborgare, som under alla omständigheter bör känna sig skyddade och kunna se framtiden an med tillförsikt.
De nationella parlamenten bör i större omfattning diskutera den sociala välfärden, samtidigt som det är nödvändigt att främja och bibehålla en hög grad av sysselsättning. Man måste hålla i minnet att där det finns arbetslöshet finns det ingen social trygghet. Detta är vad de närmare 20 miljonerna arbetslösa i Europa anser.

Van Lancker
Ordförande, det gladde mig mycket att höra minister Melkert säga att han tycker att det är mycket viktigt att vi även i detta Europaparlament inleder diskussionen om social trygghet, för kollegor, jag måste lätta mitt hjärta. Jag förvånar mig ändå hela tiden över de särskilt allergiska reaktionerna från en del kollegor när vi pratar om att uppträda gemensamt på detta område. Jag tycker för övrigt att Vim van Velzen träffade mitt i prick när han hänvisade till rekommendationerna från 1992. Då kunde man tydligen fortfarande diskutera konvergens och finansiering på europeisk nivå. Nu har ordet " konvergens" nästan blivit tabu trots att gemensamt handlande på europeisk bog absolut kan ske med full respekt för de historiskt ökade skillnaderna mellan de olika systemen för social säkerhet.
Jag skulle vilja lämna ett par överväganden till kollegorna under dessa tre minuter. Det finns verkligen en ökande enighet om att kostnaderna på arbeta måste sänkas, framför allt på den nedre delen av arbetsmarknaden, vid de lågkvalificerade jobben. Bra, utmärkt. Det finns mycket mindre enighet på europeisk bog om hur finansieringen av systemet då skall ske. Tvärtom, man talar om " avfettning" av systemen, om selektivitet i bidragen, om privatisering av en del risker. Jag skulle vilja ge förespråkarna för sådana sorters moderniseringar följande. I Belgien har en mycket spännande studie publicerats på uppdrag av OECD, om sambandet mellan fattigdom, arbetsmarknad och social trygghet. Jag skulle vilja citera två slutsatser från den. För det första, det finns ett mycket starkt band mellan omfattningen av de sociala trygghetskostnaderna och fattigdom. Det betyder alltså, ändamålsenlig social trygghet kostar pengar, kollegor. Selektivitet har dessutom mycket tydliga gränser. För det andra, det finns inget direkt samband mellan storleken på arbetslösheten och storleken på fattigdom. Det finns dock ett direkt samband mellan låga ersättningar, låga löner och fattigdom. Det betyder alltså inte att vi inte skall återinsätta människor i arbete, tvärtom, jag är för ersättningsaktivering, men det betyder också att vi nu verkligen definitivt måste kasta den amerikanska modellen i papperskorgen.
Jag skulle vilja plädera för en europeisk konvergensstrategi som helt tar hänsyn till subsidariteten och som åtminstone innehåller följande handlingar. För det första, brådskande åtgärder när det gäller finansieringen av den sociala tryggheten. Jag skulle vilja uppmana det nederländska ordförandeskapet att forcera ett genombrott i denna ytterst viktiga fråga, det finns förslag framme. För det andra, Europa måste arbeta för sociala rättigheter och rätten till en minimiinkomst är en del av det. Människor som har mindre än 50 % av den genomsnittliga inkomsten för medborgarna är fattiga. Dt är alltså tydligt var den undre gränsen ligger för oss. För det tredje, Unionen spenderar i genomsnitt 28 % av sin bruttoinhemska produkt på social trygghet. Det döljer stora skillnader. Varför börjar vi inte äntligen med att inte tänka på utvecklingen av en europeisk social norm, där vi uppmanar medlemsstater att lägga ut en viss procent av sin välfart på social trygghet.
Jag hoppas att denna debatt om meddelandet från kommissionen äntligen kan ge anledning till ändamålsenlig europeisk handling.

Schiedermeier
Herr ordförande, ärade kolleger! Kommissionens meddelande om det sociala skyddets framtid och dess rapport om det sociala skyddet i Europa 1995 utgör grunden för den av Weiler utarbetade resolutionen. Samhällsfreden är, menar jag, något värdefullt. Sydkorea har bittert fått erfara detta under de senaste veckorna. Den bör därför inte lättvindigt sättas på spel.
De svårigheter till följd av den ökade arbetslösheten och den växande andelen gamla inom Europas olika socialsystem måste helt enkelt bemästras. En diskussion på europeisk nivå är viktig. Men tal och diskussioner räcker inte. Här måste handlas. Reformer är ofrånkomliga. De får emellertid inte uppfattas som krympningar av och nedskärningar i det sociala skyddsnätet.
Strävan att skapa bättre sysselsättningsmöjligheter, särskilt för kvinnor, har trots alla proklamationer hittills inte varit särskilt framgångsrik inom EU, för att uttrycka det milt. Likställandet av livs- och arbetsvillkor enligt Romfördragets artikel 117 skall har påbörjats. Särskilt långt har vi tyvärr inte kommit här heller.
Många problem återstår att lösa. Ett är mångfalden av system och den fria rörligheten. Kollega Ria Oomen-Ruijten har i dag lämnat ett betänkande om detta. Rådet var tyvärr inte närvarande. Herr minister, ni kan kanske fortfarande ta ställning till det betänkandet. Detta skulle intressera oss mycket.
Sedan till sänkningen av lönekostnaderna. Bidrag som inte tillhör försäkrade områden, men ändå betalas med hjälp av försäkringar belastar de arbetsintensiva små och medelstora företagen och naturligtvis även deras arbetstagare. Här måste något hända!
Flexiblare arbetstider, ja men inte så att det bara gynnar arbetsgivarna och att man inte tar hänsyn till arbetstagarnas familjer och behov. Flexibiliteten måste beakta båda sidors intressen.
Ett upplevt samförstånd mellan arbetsmarknadens parter kan enligt min mening lösa många problem. Det duger dock inte med shareholder value -inställning från arbetsgivarnas sida, att de bara tänker på sin vinst och inget annat. Det duger inte heller att fackföreningarna bara tänker på de arbetande och inte på de arbetslösa. Det sociala skyddets framtid är av stor betydelse för Europeiska unionen. Den sociala stadgan måste äntligen infogas i fördraget. Samordningen av sociala skyddssystem på europeisk nivå blir ingen lätt uppgift.
Jag menar samordning, ty harmoniserna kommer väl inte så snabbt att kunna uppnås eftersom systemen har vuxit fram under mer än hundra år. Globaliseringens effekter försvårar situationen ytterligare. Social dumpning genom barn- och tvångsarbete måste i framtiden uteslutas genom vederbörliga klausuler i handelsfördragen och får helt enkelt inte uppfattas som normalt. Singapore innebar ett litet steg i rätt riktning, men tyvärr bara ett litet steg.
Den föredragande har gjort en enorm arbetsprestation. Europeiska folkpartigruppens beslut om bifall till betänkandet förutsätter antagandet av vissa ändringsförslag. Är inget närmande möjligt på dessa punkter blir vi tyvärr tvungna att avvisa betänkandet, vilket jag skulle se som mycket beklagligt.

Vanhecke
Ordförande, bakom de luddiga formuleringarna i denna resolution och framför allt från kommissionsdokumenten som ligger som bas, döljer sig de facto en knappast dold önskan om att egentligen europeisera hela den sociala tryggheten. För övrigt, i enlighet med de vilda drömmarna från den före detta kommissionsordföranden Delors. Nu kan jag som flamländer principiellt och med kännedom om saken säga att det skulle vara en dålig sak. I mitt eget land, står ju debatten om delningen av den sociala tryggheten för närvarande mycket högt upp på den politiska föredragningslistan. Det betyder konkret att båda folken, flamländare och valloner, bättre kan förvalta sitt sociala säkerhetssystem själva än vad den federala staten kan göra. Vi har alltså i vårt land erfarenhetsmässigt kunnat fastställa att flamländare och valloner lägger olika innehåll och form på den organiserade solidariteten, lägger olika betoning och har kvar en stor skillnad i mentalitet i användningen och finansieringen av den sociala tryggheten. Men, problemen som redan i en ganska dramatisk form dyker upp i en gemensam belgisk social trygghet, där trots allt endast två folkslag är berörda, och som då fortfarande har en relativt jämförbar välfärdsgrad, den kan bara öka proportionellt om den sociala tryggheten skulle organiseras mer och mer på europeisk skala.
Kort sagt, ett riktigt socialsystem med social trygghet kan bäst enligt subsidaritetsprincipen organiseras på de olika medlemsstaternas nivåer och folk och det har ingenting med egoism att göra och det utesluter inte alls andra solidaritetsformer mellan folken.
Som grund kan jag också säga att den verkliga och långtgående harmoniseringen av olika sociala trygghetssystem i Europa har kommit till under de senaste decennierna utan europeisk byråkrati och utan europeiskt förmynderi och vi uppfinner absolut inte hjulet idag, i motsatts till vad många tydligen tror.
Till slut måste man våga säga att det ekonomiska Maastricht-snörlivet som tvingas på oss, hotar att leda till social rivning i många länder och också det är läxan som vi måste ta åt oss idag.

Andersson
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka Weiler för ett utmärkt betänkande. Den stora utmaningen är att kunna kombinera tillväxt och sysselsättning, och samtidigt bibehålla och helst utveckla de sociala system som finns. Frågan ställs ju ibland: Finns det egentligen en europeisk social modell? Vi har ju tre, fyra stycken olika sociala modeller i Europa. Det är sant att det finns olikheter som bygger på historisk tradition, men det finns också likheter, betydande likheter. Framför allt bygger alla de sociala systemen på solidaritet, solidaritet med dem som är sjuka, dem som drabbas av arbetslöshet eller arbetsskada samt även solidaritet med äldre och barnfamiljer.
Dessutom finns det - och det är det som gör denna diskussion intressant - ett antal problemområden eller utmaningar inför framtiden. Den största utmaningen är naturligtvis arbetslösheten som påverkar systemens kostnader och intäkter. Jag tycker att man skall skapa ett socialt system som motverkar social dumpning, och som i så stor utsträckning som möjligt underlättar för rörligheten. Jag delar inte den uppfattning som några har framfört här i debatten att man skall undvika miniminormer. Jag tycker att strategin med miniminormer och en möjlighet att ha en bättre social standard är en alldeles utmärkt strategi på det sociala området. Jag tycker dessutom att det är viktigt att beslut tas med kvalificerad majoritet om stora delar av detta område. Det ser vi inte minst med tanke på den historiska utvecklingen; vi har ett land som på det sociala området ständigt bromsar och förhindrar den sociala utvecklingen också i de andra länderna.
Den andra utmaningen är den demografiska utvecklingen. Den kan ses som ett problem, men också som en möjlighet. Vi får fler äldre i Europa, men det innebär också en möjlighet att skapa arbetstillfällen.
Detta hör också samman med den tredje utmaningen, dvs. kvinnornas inträde på arbetsmarknaden, möjligheterna för kvinnor och män att kunna kombinera förvärvsliv med föräldraskap, vilket också medför att vi måste bygga ut äldreomsorgen och barnomsorgen.
En tidigare talare sade att man i Weilers betänkande talar för en harmonisering av finansieringen. Det stämmer inte. Däremot pekar Weiler på en del olika finansieringsmöjligheter. Den viktigaste har jag redan nämnt, nämligen att vi måste få ned arbetslösheten för att minska kostnader samt öka sysselsättningen för att få in större intäkter för att kunna finansiera systemen. Men det rör också arbetstidsförkortning och skatteväxling, som jag ivrigt stöder.
En del säger att EMU är ett hinder i detta arbete. Det tycker inte jag. Naturligtvis ställer jag inte upp på den ekonomiska politiken fullt ut. Jag tycker att den har innehållit för mycket av besparingar och för litet av tillväxtbefrämjande åtgärder. Men långsiktigt sett är naturligtvis det bra också för de sociala systemen om det är balans i budgeten.
Herr ordförande! Denna debatt är viktig. Jag vill inte ha ett socialt system som innehåller antingen grundskydd eller standardtrygghet, utan ett system som innehåller både grundskydd och standardtrygghet, och ett system som till allra största delen är solidariskt finansierat, för att minimera behovet av privata lösningar.

González Álvarez
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, jag tror att det stora antalet närvarande ledamöter är ett tecken på vikten hos denna debatt och dess möjligheter. Det är sällan som så många ledamöter deltar i en fråga gällande ett tema som är så angeläget för oss alla, vi talar här om framtiden för den sociala välfärden i Europa. Detta tema har, såsom andra kollegor har bekräftat, många gemensamma element, eftersom alla stater har någon typ av socialskydd, kollektivt och offentligt, och det är vanligt med ett existensminimum för de mest behövande medborgarna.
Vi känner att detta är i fara, eftersom den krassa verkligheten säger oss att tendenserna pekar mot privatisering av en del aspekter av denna sociala välfärd. Tendenserna pekar även mot arbetslöshet, osäkra anställningar, större antal enföräldersfamiljer med en kvinna i spetsen, nedläggning av företag på grund av den hårda konkurrensen och en kontinuerlig kapitalväxling där avsikterna är mer spekulativa än produktiva.
Detta är den hårda verkligheten, och det är den hårda verklighet som Europeiska unionen måste bemöta.
Därför delar vi de olika föredragandes bekymmer inför det faktum att de ekonomiska kriterierna och marknaden kommer först, och får prioritet framför de sociala kriterierna. Vi anser att denna riktning måste ändras och att den sociala sammanhållningen måste vara vår största angelägenhet.
Därför anser vi att det måste finnas aktiv sysselsättningspolitik eftersom sysselsättningen är fundamental för att kostnaderna skall kunna bestridas, att det måste finnas en minimiinkomst för behövande personer, att den offentliga karaktären hos socialskyddet måste bibehållas, att det är nödvändigt med en europeisk observationsinstans som följer upp om fattigdomen och den sociala utslagningen minskar eller ökar, och vi anser att det är nödvändigt med samarbete mellan staterna och de oberoende organisationer som arbetar inom detta område.

Ghilardotti
Herr ordförande! Kommissionens två meddelanden och Weilers betänkande ger mig anledning att ta upp två frågor som jag tror är av grundläggande betydelse för vår diskussion: den första rör den demografiska utvecklingen, som till en del beror på en framgångsrik samhällsutveckling; den andra rör förändringarna på arbetsmarknaden, bland annat på grund av den tekniska revolution som datoriseringen har inneburit för tillverkningsprocesser och globalisering.
Det är dessa två element som, enligt min mening, har lett till välfärdsstatens kris och behovet av att vi ingriper i utvecklingen. Välfärdsstatens kris är inte bara en kris för de offentliga finanserna, utan jag tror snarare att den beror på välfärdsstatens baksida, den höga andelen arbetslösa: arbetslösheten är med andra ord den viktigaste orsaken till krisen. Utveckling är naturligtvis en del av lösningen men det är inte den enda lösningen: utveckling är nödvändigt men det räcker inte, just därför att under nuvarande förhållanden kommer den inte att ensam kunna garantera att sysselsättningsgraden ökar. Därför måste staten ingripa, på såväl nationell som europeisk nivå.
Vår främsta uppgift, enligt min åsikt, är att på ett realistisk sätt möta de nya problemen och inte vara rädda för våra egna idéer: jag syftar på den räddhågsenhet som jag upplever i denna kammare, som jag anar i Europeiska unionen, också när det gäller en minskning av arbetstiderna och arbetstidens förläggning, faktorer som i stället kunde vara till hjälp när det gäller att förvandla hinder och stelhet till större frihet och större möjligheter till personliga val.
Vi måste med andra ord försöka få in nya ord i vår ordlista och tillämpa dem på ett sådant sätt att de kan hjälpa oss att utarbeta en plan för positiva samhällsförändringar: som jag redan sagt, arbetstidsförkortning, arbetstidens förläggning, flexibilitet. Man måste veta att flexibiliteten inte är utan problem och kostnader och att offentliga ekonomiska insatser, noggrant och korrekt kontrollerade, som siktar till en produktiv omskolning av de mänskliga resurserna, även i fortsättningen kommer att vara av vital betydelse. Om våra utgångspunkter även i fortsättningen skall vara social rättvisa, jämlikhet, demokrati, så måste vi omdefiniera begreppet välfärd för att underlätta för kvinnor och män att gå från en verksamhet till en annan, från ett arbete till ett annat, från en plats till en annan, från en åldersgrupp till en annan. Och här kommer Europas funktion in i bilden, en funktion som inte strider mot medlemsstaternas intressen, men som är av avgörande betydelse.
Uppfattningen att det skulle räcka med budgetåtstramning och monetär stabilitet för att försvara en plats i världsekonomin anser jag vara ogrundad. Den gemensamma valutan och stabilitetspakten, utan en motsvarande utvecklingspakt, är tvångströjor som inte kan inspirera Europa: utan en utvecklingspakt och utan ett socialt kontrakt kan inte Europa hålla sig på fötter. Bland de saker som förtjänar en större uppmärksamhet finns just en omvärdering av Europatanken för att förstärka - och framför alt förnya - Europas sociala dimension, dess sociala sammanhållning till skydd för individer och mänskliga resurser, vilket skulle kunna leda till en ny, positiv europeisk identitet.

Morris
Herr ordförande, det verkar nu vara politiskt korrekt att säga att vi inte har råd att bibehålla den europeiska modellen för socialt skydd.
Barbara Weiler säger ganska tydligt och enligt min uppfattning helt korrekt att vi inte har råd att inte bibehålla detta system och att vi inte ens borde önska det. Det skulle vara moraliskt fel att upphäva eller minska det stöd som vi erbjuder människor när de, av vilka orsaker det än må vara, är i behov av det oavsett om det beror på ålder, funktionshinder, sjukdom eller arbetslöshet. Det enda sätt på vilket vi kan agera effektivt och humant är genom att ge detta stöd från den offentliga kassan och genom offentliga institutioner. Att överflytta detta till den privata sektorn skulle vara mindre effektivt när det gäller att tillgodose människors behov men också ineffektivt ur rent finansiell synpunkt - det blir dyrare.
Förutom att det är moraliskt fel att upphäva den sociala skyddsmodell som vi har i Europa skulle det vara ett stort misstag ur praktisk synpunkt. Den sociala solidariteten handlar inte bara om ideal, det handlar också om att säkerställa att vårt samhälle kan fungera på ett bra sätt och att gradvis göra framsteg..
Som föredraganden säger: " De sociala skyddssystemen bidrar till att etablera ett socialt samförstånd vilket är en viktig förutsättning för en hållbar ekonomisk utveckling" . Jag stöder helhjärtat Weiler-betänkandets begäran att Europeiska unionen inte bara skall debattera denna fråga utan också handla för att säkerställa att medlemsstaterna respekterar sitt åtagande om ett socialt skydd på en hög nivå och att de ställer sig bakom en gemensam strävan för de sociala systemen för att förhindra att skadlig konkurrens på den enhetliga marknaden urholkar de sociala skyddssystemen. Vi bör undersöka hur vi kan göra våra system mer sysselsättningsvänliga och försöka att avlägsna de hinder som finns när det gäller att övergå från understödstagande till arbete.
Den viktigaste punkten i Weilers rapport, som sätter fingret på det verkliga problemet, den verkliga orsaken till att kostnaderna för den sociala tryggheten är så kostnadskrävande, är att vi har så stor andel arbetslösa män och kvinnor att den verkliga utmaningen för oss alla i Europeiska unionen är att skapa ett Europa med full sysselsättning. Föredraganden känner mycket väl till detta och vet att det inte går att straffa dem som har blivit offer på grund av samhällets misslyckanden bara för att kostnaderna för understöd har ökat. Istället gäller det att ta itu med det verkliga problemet, nämligen att få människor tillbaka in i arbetslivet.

Rocard
Herr ordförande, ärade minister, ärade kommissionsledamot, jag skulle vilja börja med att ge mitt fulla stöd till min vän Barbara Weilers utmärkta betänkande och kommissionens rapport. Jag kommer att rösta för dem.
Eftersom jag har ont om tid kommer jag att hålla mig till en enda punkt som är väl avgränsad och mycket exakt, men som jag anser är av största vikt. I punkt 11 i Weiler-betänkandet står att " Europaparlamentet varnar för en privatisering av sociala risker, särskilt på hälsovårdsområdet" .
Ärade kommissionsledamot, jag skulle vilja uppmärksamma er på det faktum att det faktiskt finns en stor risk för avdrift av hela vårt sociala skydd, om vi inte är uppmärksamma. Under förevändningar som har stor betydelse, exempelvis besparingar, bättre ledning och användaransvar, kan avdriften leda till att allt fler medlemsstater minskar försäkringsskyddet inom hälsovårdsområdet och överför risker och obligatoriska system till kompletterande system. De kompletterande systemen kan sålunda få allt större betydelse, vilket är fallet inom vissa områden, exempelvis synvård och tandvård. I vissa länder betingas primärvården eftersom den överskjutande kostnaden är så hög.
Ärade kommissionsledamot, för de frivilliga kompletterande systemen gäller i motsats till de obligatoriska systemen inga regler. Det är marknaden och den vinstinriktade handel som styr. Vi riskerar att se sektorn med organ som baseras på solidaritet, motverkar utslagning och verkar för ömsesidighet, försvinna. I stället kommer vinstdrivande företag som enbart lockas av en växande marknad och som grundar sig på riskurval, uteslutning och individualisering.
Ärade kommissionsledamot, kommer ni ihåg den tragiska erfarenheten med amerikanska Blue Cross som var så framgångsrika för 50 år sedan? Nu är alla helt döda. Detta ger oss en förklaring till vad som har hänt med det amerikanska hälsovårdssystemet.
Ärade kommissionsledamot, jag uppmanar er enträget, jag vänder mig även till utskottet för socialfrågor för att vi skall gå i den riktningen, att sjukförsäkringssystemet i sin helhet skall ges bestämmelser som är solidariska och som gör att riskobjekt inte kan väljas bort. Operatörerna skall inte heller kunna tjäna pengar på sjukdomar. Konflikt mellan försäkringstagare och aktieägare måste undvikas. Hälsovården, som är en sektor av allmänt intresse, får inte ses som en lukrativ marknad. Detta gäller de kompletterande systemen.
Jag begär att kommissionen tar till sig mina synpunkter och, i allas intresse, inleder en debatt i sina rapporter om de obligatoriska och kompletterande hälsovårdssystemen.

Melkert
Herr ordförande, jag har med stort intresse lyssnat till debatten som i varje fall även visar att den bärande ytan för den fortsatta fördjupningen av diskussionen om social trygghet i våra medlemsstater och om samordning på Europaunionens nivå har blivit starkare. Tillåt mig att göra några korta påpekanden till det som framförts av ledamöterna.
Det är påfallande att i denna diskussion om den bärande ytan för social trygghet suggereras ofta en motsättning, som egentligen inte skulle finnas där. Det står fast - jag säger som herr Van Velzen - att alla är intressenter i social samordning och i att få tillstånd en högre nivå på social samordning, och att det i sig självt inte behöver stå i motsatts till att acceptera en bestående och även i framtiden bestående olikhet i system. Det är inte olikheten i systemen, utan det gemensamma i målsättningen som under de kommande åren borde vara ledande i den politiska utformningen.
Inte heller den suggererade motsättningen mellan ekonomisk självständighet och understöd till familjer i deras specifika situation, behöver vara någon motsättning om ökningen av möjligheter till individuell valfrihet för män och kvinnor på arbetsmarknaden och för ansvaret för familjen står främst. Att suggerera motsättningar på det temat leder snabbt till onödig polarisation.
För det tredje behöver inte heller de suggererade motsättningarna mellan individuella och solidariska system för social trygghet och pensiontrygghet vara någon motsättning. Det är sant, det som herr Rocard helt riktigt för fram, att vid avsaknad av en av lagstiftaren pålagd acceptansskyldighet, kan introduktionen av enskilda försäkrade på marknaden för social trygghet och pensioner ge upphov till risker, risker som slutligen också kommer att underminera den bärande ytan för den sociala tryggheten. Men man kan tänka sig kombinationer och i medlemsstaterna, även i mitt eget land, prövas kombinationer där det offentliga och det privata systemet arbetar sida vid sida. Det är mödan värt att vidare utarbeta möjligheterna till detta under ett antal randvillkor som lagstiftaren skall ställa.
Jag skulle vilja varna för en motsättning mellan det som kallas för icke-typiska former av arbete och former av arbete som vi är vana vid, heltidsarbete som bas för att arbetsmarknaden fungerar. Är det inte så att också terminologin " icke-typiska former av arbete" egentligen i ökande omfattning ligger på kollisionskurs med vad som i realiteten mer och mer accepteras av den vardagliga arbetsmarknaden och som måste accepteras för att just där också lägga en bas för en ärlig fördelning av arbete mellan män och kvinnor? De icke-typiska formerna av arbete i dag är kanske de typiska formerna för arbete i morgon. Det skulle vara bra om kommissionen i den fortsatta utvecklingen av denna diskussion också uppmärksammade detta.
Avslutningsvis skulle jag vilja fastställa att vi, där det nu talas om en europeisk social modell, ännu inte har möjlighet att ange de gemensamma ramarna för detta, men vi vet att vi måste arbeta mot det för att i morgon, om fem eller tio år, ange kärnan för ett system där balansen är central, balans mellan rättigheter och skyldigheter för arbetsgivare och arbetstagare, balans mellan flexibilitet och trygghet, institutionaliserat förtroende för ett europeiskt system mellan sociala partners. Ett system som också skall vara ett system som alla medlemsstater skall basera sig på eftersom det ju annars kommer att ske en oundviklig konvergensprocess av sysselsättnings- och arbetsmarknadspolitik. I det hänseendet har betänkandet från fru Weiler givit ett mycket viktigt bidrag till diskussionen och det skulle också vara av allra största vikt - om jag får tillåta mig den friheten - att betänkandet skulle kunna räkna med bifall från ert parlament som helhet, eftersom det är av största vikt att överbrygga de diskuterade suggererade motsättningarna och att också ge den politiska signalen som skulle vara av största vikt för såväl rådet som kommissionen. Därigenom skulle man kunna göra rättvisa åt det förutseende arbetet av Jacques Delors i vitboken för några år sedan, som i allra högsta grad visade vägen mot mer sammanhållning, mer förtroende för partnerskap som bas för morgondagens Europa.

Ordföranden
Jag ber att få tacka ministern.
Det är min plikt att informera kammaren om att det av tekniska skäl inte varit möjligt att översätta, trycka och distribuera alla ändringar i detta betänkande på samtliga språk.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Prismärkning av produkter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0015/97) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0530/96-95/0148 (COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om konsumentskydd i samband med prismärkning av produkter som erbjuds konsumenter (Föredragande: Oomen-Ruijten).

Oomen-Ruijten
Ordförande, damer och herrar, förslaget till en riktlinje om prismärkning av produkter som erbjuds konsumenterna, har en mycket lång förhistoria. I många år, redan sedan 1979, har man prövat att med olika riktlinjer få till stånd en reglering för prismärkning av produkter. Den regleringen var invecklad och visade sig inte fungera. Det var ett system med förpliktade och frivilliga delar, fastställda på europeisk och nationell nivå. Från detta system kunde man göra såväl europeiska som nationella undantag. Följden blev ett virrvarr av olika märkningar och konsumenten kunde inte jämföra priser med varandra, det som ju var det egentliga målet.
Då kommissionen i december 1994 endast sex månader innan övergångsperioden gick ut, kom med en ansökan om förlängning av systemet, kunde vi som parlament inte finna oss i det. Vi bad då kommissionen om att komma med ett nytt förslag. Ett förslag med ett enkelt och klart system som i princip skulle gälla för alla produkter. Ett system som skulle förenkla bra prisjämförelse för konsumenten då han gjorde sina val.
I det nya förslaget som kommissionen lade fram i april 1995, har rekommendationerna från parlamentet följts, tack för det. Förslaget anger förpliktade märkningar av försäljningspriserna och om det är relevant, priserna per standardmängd. Jag säger, om det är relevant, för där märkning med pris per standardenhet på grund av produktens beskaffenhet eller ändamål inte har någon betydelse, eller där denna märkning inte innehåller någon tydlig upplysning för konsumenten, görs undantag från denna skyldighet.
En andra punkt, ordförande, som jag vill bringa klarhet i, är diskussionen om vin, whisky osv. I detta betänkande finns ett mycket tydligt ändringsförslag upptaget i bestämmelserna för definitioner, varigenom man för måttenheter som vanligtvis används i medlemsstaterna för vissa produkter, till exempel för vin i ¾ liters flaskor, inte också behöver ange priset per liter. Vidare har genom detta ett par bestämmelser i texten från rådet strukits, eftersom de är överflödiga eller skulle kunna leda till förvirring.
För övrigt har ett antal sektorer helt uteslutits från den förpliktade märkningen per standardmängd och där ville jag som föredragande gå längre än rådet och därför hamnar nu bl.a. hotell- och restauranganläggningar, sjukhus, ambulerande försäljning, automater, idrottsmatsalar etc. inte under riktlinjen.
Ordförande, mycket dimma har lättat runt prismärkningen. Betänkandet skulle inte ta hänsyn till små företag. Det måste jag absolut avvisa. Vi tar visst hänsyn till tant Maries affär på hörnet. För dessa affärer har nämligen - och det säger jag också till mina brittiska kollegor - först en övergångsperiod på sex år planerats. Och så vida det ännu inte genomförts, behöver prismärkningen inte så som redan är vanligt i ett stort företag, anges på hyllan, nej, den lille handlaren får hos sin grossist en lista som han hänger upp någonstans i affären, och då kan kunden alltså se vilka priser som finns. Alltså, jag belastar inte den lille handlaren.
Då är problemet, och särskilt för britterna, frågan, vad är en liten handlare? På den punkten har vi genom ett ändringsförslag givit medlemsstaterna möjligheten att bestämma vem som är " liten" och vem som är " stor" och vilka undantag som måste göras. Jag skulle vilja be kollegorna om att än en gång titta mycket noga på ändringsförslagen 23 och 24, för de försvårar det inte, de förenklar det för den lille handlaren.
Ordförande, sedan fanns det också några bekymmer om euron. Det sades av ett antal kollegor, om man kommer med förpliktad prismärkning, då får man snart en situation där man måste sätta priset per standardenhet, försäljningspriset för produkten, plus ytterligare en gång under övergångsperioden två extra priser. Eller om det är extrapris på det, en rea, ännu en gång två extra priser. På den punkten har jag tagit upp förslaget från den ekonomiska och sociala kommittén, genom att säga: maximalt anges tre priser, det är nummer ett. Maximalt tre priser, detta gäller också för det stora företaget. Nummer två: jag säger det igen till kollegorna, läs nu hela historien och se då att när euron införs, är det i varje fall innan övergångsperioden är genomförd. Det finns en övergångsperiod på sex år, riktlinjen måste sedan också tas in i medlemsstaternas lagstiftning, det tar säg två år och då har jag kommit åtta år framåt, alltså år 2005 och då är euron redan sedan länge införd, vilket jag för övrigt också hoppas.
Ordförande, på problemen som finns, finns också svar. Och människorna kan själva hitta de svaren om de tittar ordentlig på riktlinjen. Ordförande, jag har i betänkandet tillsammans med ledamöterna i utskottet följt vad den ekonomiska och sociala kommittén har gjort och de har lämnat ett enhälligt yttrande och det står också bakom ståndpunkten som parlamentet nu har skrivit in i ändringsförslagen. Där det är nödvändigt med, var möjligt med uppmjukning, har jag också infört det. Så jag hoppas att ändringsförslagen kan räkna med stöd.

Whitehead
Herr ordförande, jag har återigen nöjet att ge mina komplimanger till Oomen-Ruijten för hennes starka insats för dessa konsumentintressen och den omsorg hon har lagt vid de ändringar som vi presenterar här vid den andra behandlingen.
Jag vill å min grupps vägnar inledningsvis säga att vi ställer oss bakom alla ändringsförslag som framlades i Utskottet för miljö, hälsa och konsumentskydd. Efter att ha funderat på saken kommer vi även att stödja ändringsförslag nr 24 från Oomen-Ruijten och hennes grupp. Jag vill säga varför vi känner detta tillförsikt på detta stadium.
Det är inte på grund av att vi inte har några onda aningar om denna föreslagna lagstiftning, eller sannerligen inte när det gäller den börda som den efterhand kan lägga på människor där särskilt vissa kommer att bli utsatta. Oomen-Ruijten har redan berättat om uppfattningen hos mindre affärsinnehavare i Förenade kungariket Storbritannien och Nordirland vilket jag återkommer till, men den grundläggande principen i detta förslag efter ändringar, vilket jag hoppas kommer att göras av parlamentet, blir att ge konsumenterna möjlighet att snabbt och enkelt jämföra priser så att de inte blir missledda av förpackningar samt att de skall kunna bedöma vad de får för sina pengar.
Det är absolut nödvändigt att de får detta. Direktivet kan tillgodose detta och jag hoppas att det också kommer att göra det, men jag hoppas att det kan tillgodose dessa intressen med beaktande av de bekymmer och den oro som har kommit till uttryck inte bara i mitt land utan även i andra medlemsstater.
En av dessa frågor har varit definitionen av ett enhetspris är och hur det kan ange inte bara kilo, liter, meter eller liknande utan även vilken mängdenhet som allmänt tillämpas i de berörda medlemsstaterna. Jag är glad att kunna säga att jag tror att det brittiska brödet och andra varor som är populära i mitt land på ett lämpligt sätt kan prismärkas.
Parlamentet har också sagt att vissa produkter bör uteslutas i de fall det skulle vara meningslöst att vidhålla vid en enhetlig prissättning, t.ex. för möbler osv. Vi har en ändring här som jag är mycket förtjust över som gäller dem som säljer produkter där totalpriset inte är lika med enhetspriset. Detta är vad konsumenten behöver veta, speciellt när det gäller hemförsäljning och dörrförsäljare, dvs. försäljning av kosmetika o.dyl.
Min sista synpunkt gäller de små butikernas ställning när det gäller genomförandet. Det stämmer att vi här föreskriver om en fördröjning på sex år med genomförandet, att vi gör en ingående granskning innan tidsfristen löper ut och att alla medlemsstater engagerar relevanta yrkesorganisationer för att säkerställa att små detaljhandlare i rätt tid blir korrekt informerade om vilka åtgärder som blir följden i synnerhet när det gäller sådan marknadsföring av berörda produkter som måste inställas. Det finns potentiella problem här men det finns också möjligheter till mycket som är bra för konsumenten.

Jackson
Herr ordförande, det var mycket intressant att få höra vad Whitehead sade om att stödja ändringarna från föredraganden och vi skall absolut inte låta honom glömma bort detta.
Detta är ett direktiv som det är mycket svårt för Europaparlamentet att bedöma. Det verkar definitivt vara bra. Iden att ge konsumenterna mer information verkar till synes vara en god ide men jag hävdar att detta har varit fel tänkt av Europeiska kommissionen och att det faktiskt, vilket Whitehead sade när han uttryckte sina farhågor, finns risk för att detta i slutändan innebär att konsumenten eventuellt får färre ställen där han kan handla varor i och med att mindre butiker kan slå igen sina verksamheter på grund av att just detta direktiv sätts i verket.
Jag vill fästa er uppmärksamhet på några av de ändringsförslag som jag har invändningar mot. Mina invändningar delas av de övriga brittiska ledamöterna.
Ändringsförslag nr 5 är verkligen en mycket egendomlig ändring. Denna ändring innebär att medlemsstaterna inte kommer att kunna göra undantag från kravet på enhetspris för försäljning av konstverk och antikviteter. Vad i hela friden menas med detta? Innebär det att om man säljer Chippendalestolar erbjuds de t.ex. i form av pris per ben?
Ändringsförslag nr 7 är av stor betydelse i och med att man i rapporten försöker att ta bort undantaget för små företag. Jag har antecknat vad föredraganden har sagt om detta rörande en övergångsperiod på sex år, men jag tror att detta helt enkelt kan bli en period när vissa mindre butiksinnehavare bara bestämmer sig för att kasta in handduken och övergå till att arbeta hos Honda - i min valmanskrets - på grund av att det inte skulle vara värt att fortsätta att kämpa med den extra regelbelastning som blir följden av detta direktiv.
Jag har noterat vad föredraganden har sagt om ändringsförslag 23 och 24 rörande möjligheten att upprätta en lista över produkter och enhetspriser. Jag tror inte att detta kommer att fungera mot bakgrund av att till och med ganska små butiker säljer ett mycket stort antal olika saker.
Ändringsförslag nr 10 berör frågan om den ettåriga period under vilken kommissionen skall granska direktivet. Det är ganska förvånande att man säger att kommissionen skall granska detta direktiv ett år innan det träder i kraft. Vad händer om kommissionen sedan upptäcker att det faktisk innebär en kostnadsbörda för små butiker? Kommissionen har redan beställt en enkät angående detta. Vad händer sedan? Jag tycker att kommissionens text verkar mycket bättre än den text som föreslås i rapporten.
Jag håller med om att ändringsförslag 13 innehåller bra och förnuftiga undantag, men undantag 18 är också användbart på så sätt att det tar hänsyn till mitt problem med Chippendalestolarna. Om det är onödigt och helt meningslöst att tillämpa en enhetlig prissättning för varor inom vissa områden, varför då inte låta kommissionens ursprungliga text i stycke 7 gälla?
Sammanfattningsvis är jag rädd att jag inte sympatiserar med detta direktiv. Jag förespråkar alltid att konsumenterna skall få mer information, men som jag har sagt är jag rädd att det är risk att den extra börda som förordningen innebär bara kommer att betyda att små butiker kommer att slå igen och att konsumenternas intressen skadas.

Garosci
Herr ordförande! Detta direktiv och dess föredragande, som vi tackar för ett utomordentligt arbete, ställer upp två stor mål. Det första är skyddet av konsumenterna och det andra är en administrativ förenkling av regelsystemet. När det gäller konsumentskyddet så finns det idag inte någon tydlig prisinformation, framför allt när det gäller uppgifter om försäljningspris per måttenhet för de varor som säljs färdigförpackade, så att konsumenten kan jämföra varans pris med priset för jämförbara produkter. Det andra stora målet, som jag tänker uppehålla mig vid lite längre, gäller förenklingen av gällande regler.
När det gäller förenklingen så faller den inom ramen för tillnärmningsprocessen, varför det är de enskilda medlemsstaterna som skall förklara vad de menar med " små försäljningsställen" . Vi kan här tänka oss två olika system: å ena sidan det som gäller själva säljmetoden, dvs självbetjäning, self service , eller traditionell försäljning, och å andra sidan ytan. Det är emellertid uppenbart att en butik på 100 kvadratmeter i Grekland inte är samma sak som en butik på 100 kvadratmeter i Tyskland och därför är det naturligt att det är de enskilda staterna som skall bestämma vad som menas med " små försäljningsställen" .
En sista fråga, slutligen, som jag stryker under med viss bävan, är nödvändigheten av att hjälpa de allmänna serviceinrättningarnas små distributörerna så att de inte belastas med tekniska kostnader som får återverkningar på produkternas slutpris. Kommissionen har just i dagarna inlett upphandling av ett system för varumärkning. Vi hoppas att systemet för varumärkning skall vara så marknadsanpassat som möjligt, just för att undvika att ett godtyckligt införande av ny teknik skall skapa störningar och skillnader mellan de små och de stora distributörerna utan i stället hjälpa hela detaljistledet att klara kraven från en marknad i förändring.

Riis-Jørgensen
Herr ordförande, jag vill gärna tacka föredraganden för hennes arbete med detta direktiv. Jag tycker, det är viktigt att understryka, att vi ska försöka förena två motsatta intressen. Det ena är konsumentskyddet, och det andra är hänsynen till företagen. Några av talarna från de olika grupperna har redan påpekat detta problem. Vi i den Liberala Gruppen är mycket uppmärksamma på, att konsumenterna skall kunna utnyttja den inre marknaden och kunna jämföra priserna. Vi stöder därför direktivet och utskottets ändringsförslag. Beträffande ändringsförslag 24 är vår grupp positiv till det.
När detta är sagt, vill jag gärna rikta kommissionens uppmärksamhet på två frågor. Det ena är, att det finns några situationer, som inte nämnts i direktivet, men som jag anser är viktiga. Det finns andra hänsyn än konsumentskydd, bl.a. frågor som brottsförebyggande åtgärder. Jag tänker på att det t.ex. för guld- och silverbutiker kan vara problematiskt att överhuvudtaget ange priser i fönstren, p.g.a. att det skulle kunna uppmuntra några människor att slå in fönstret och stjäla de utställda diamanterna, guldsmyckena och ädelstenarna. Om då priserna står angivna, kommer man naturligtvis endast att ta de dyraste. Det är ett viktigt område, och jag vill gärna höra kommissionens åsikt om hur vi kan försöka lösa detta problem.
Det andra är frågan om, hur man anger priserna, nämligen frågan om prismärkning eller prisangivelse . Prismärkning är en teknisk dålig lösning, om varenda vara skall prismärkas, medan däremot en prisangivelse kan ske vid en hyllkant eller på andra ställen. Det är viktigt att vi ombesörjer ett system, som inte hindrar teknisk utveckling för detaljhandelsföretag. Alla vi, som är här i salen, har gått igenom flygplatsen i Bryssel, där det finns en mycket fyndig och upplysande märkning på en display . Vi skall säkra, att detta direktiv möjliggör teknisk utveckling för såväl stora som för små detaljhandelsföretag.

Blokland
Ordförande i första behandlingen godkändes ett antal ändringsförslag av parlamentet, av vilka kommissionen i sitt ändrade förslag har övertagit ett antal. Nu finns det ytterligare ett par ändringsförslag som kommissionen av en eller annan anledning fortfarande invänder mot.
Vi vet alla hur enormt känsligt denna fråga är för detaljhandeln. Den måste slutligen genomföra allt i sina affären. Vi är av den åsikten att föredragande lägger ett antal bra och praktiska förslag om prismärkningen på produkter. Särskilt ändringsförslag 15 om märkningen av högst tre priser på produkten efter introduktionen av euron tycker jag är praktisk. Konsumenten får inte bli förvirrad vid angivelsen av för många priser på eller vid produkten. Jag förstår därför inte varför kommissionen inte har övertagit detta ändringsförslag. Kanske kan de förklara detta.
Vidare tycker jag att det uttryckligen måste göras en skillnad mellan livsmedel och ickelivsmedel. Jag skulle personligen inte tycka att det var en sådan katastrof om regleringen bara skulle gälla för födoämnen. Vid det dagliga handlandet är priset per enhet ju det mest nyttiga för konsumenten. Vid ickefödoämnen spelar allehanda kvalitetsskillnader en roll som i vilket fall som helst gör jämförelser svårare. För ickelivsmedel fruktar jag att systemet från kommissionen kommer att föra med sig ett ansenligt administrativt krångel, varvid jag frågar mig, vad är fördelen för konsumenten egentligen. Proceduren som kommissionen föreslår i sin nya artikel 6, varvid alla medlemsstater enligt den gemensamma nomenklaturen, måste upprätta listor, tycks mig osedvanligt omständlig. Här handlar det ju om tusentals olika produkter. Enligt mig är frivillighet lösningen här. Som tur är ger artikel 7 ännu möjligheten att för ett antal produkter komma ifrån förpliktelsen. Vi kan i skyddet av konsumenten också skjuta förbi till den andra ytterligheten. Då slår fördelen om till en nackdel.
I övrigt kan jag bifalla betänkandet.

Fitzsimons
Herr ordförande, även jag skulle vilja tacka Oomen-Ruijten för hennes rapport. Det är en strålande rapport och jag ställer mig bakom hennes begäran att kommissionsledamoten Bonino skall starta en informationskampanj som särskilt gäller svårigheterna att införa euron så att den finns i konsumenternas fickor år 2002.
Det är mycket viktigt att konsumenterna i mycket god tid är medvetna om den faktiska fysiska övergången av valutan när det gäller eurons reella värde jämfört med insatsen. En av de frågor som borde ställas inom ramen för denna konsumentkampanj och som redan har berörts av föredraganden rör införandet av dubbel prissättning i våra butiker och varuhus med angivande av euro och insatsen.. Detta är en rekommendation som jag har ställt mig bakom såsom ledamot i Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
Tidsramarna för den ekonomiska och monetära unionen har angivits och alla vet att de länder som först kommer att ansluta sig till EMU kommer att utses under 1998 på grundval av 1997 års ekonomiska statistik. Jag är glad att kunna säga att Irland ligger väl till i detta avseende. Initiativet togs förstås för nästan tio år sedan av f.d. kommissionsledamoten Ray MacSharry, irländsk finansminister. Han bistods tillfälligt av den nuvarande kommissionsledamoten Padraig Flynn som på den tiden var ledamot i det irländska kabinettet. Detta har naturligtvis satt Irland i den stabila ekonomisk ställning som landet befinner sig i idag så att det kan uppfylla EMU: s konvergenskriterier. Centralbankerna i dessa länder kommer sedan att konvergera 1999 enligt den europeiska centralbankens signaler. År 2002 kommer eurons mynt och sedlar att bli en verklighet och vi hoppas att de kommer att klinga i många fickor bland Europas medborgare.
Vi får emellertid inte begå samma misstag som omgav införandet av decimalsystemet i Irland 1972. Många, i synnerhet äldre människor, blev den gången förvirrade angående värdet hos de nya irländska mynten och sedlarna och lurades av skrupelfria handlare. Vi måste lära av våra misstag från införandet av decimalsystemet och se till att detta inte upprepas i samband med att en enhetlig europeisk valuta införs.
Jag är övertygad om att de irländska och europeiska konsumentorganisationerna kommer att stödja detta förslag och att EMU kommer att bli en verklighet inom snar framtid trots den oro som vissa medlemmar i unionen har uttryckt. Vi måste alla inse detta faktum och underlätta denna process i största möjliga utsträckning.

Oomen-Ruijten
Ordförande, jag tror att jag måste göra ett påpekande till, för kommissionen och också för kollegorna. Först detta. För det första tror jag att det skulle vara bra att ändringsförslag 24 från undertecknad, dras in till fördel för ändringsförslaget från herr Garosci, artikel 23, som ännu en gång för andra gången tydliggör undantagspositionen för små företag.
För det andra vill jag också tillkännage att det står ett fel i ändringsförslag 15 vid euron. Det står att tre priser måste anges. I övervägandet står: kan anges. Jag skulle också i texten till ändringsförslag 15 vilja sätta kan , istället för är .
För det tredje, om priset per enhet skall anges eller inte för ickefödoämnen. Jag är enig med kollegorna som gjort påpekanden om detta. Jag skulle vilja peka på ändringsförslag 18. Ändringsförslag 18 säger att där det inte är vettigt att jämföra antalet delar med varandra, till exempel på auktioner, till exempel för spikar och så vidare, där behöver inte heller standardmängden anges.
Så ett slutligt påpekande. Jag skulle vilja bjuda in fru Jackson till att ännu en gång titta på hela riktlinjen och konsekvenserna. Hon tar nu ett antal delar från övervägandena som för övrigt är blottlagda i artiklarna. Jag har känslan av att om hon gör det innan klockan 12.30, så kommer hon också lugnt att rösta med resten av gruppen.

Riis-Jørgensen
Herr ordförande, jag har en fråga till Oomen-Ruijten. Jag förstod inte helt om ändringsförslag 24 drogs tillbaka? Är det då ändringsförslag 23, vi skall rösta om? Vad menar man med - nu säger jag det på engelska, eftersom jag har den engelska utgåvan: Member states shall specify which small retail businesses shall be permitted to defer application of this Directive? Vad är det för kriterier, vi skall välja? Är det varje enskild medlemsstat, som skall fastställa kriterierna? Jag tycker, som Garosci mycket riktigt påpekade, att 1 000 m2 i Grekland är en sak, och 1 000 m2 i Tyskland något annat. Hur säkrar vi lika konkurrens, och hur säkrar vi samtidigt närhetsprincipen? Det kan jag gott tänka mig att få ett svar på.

Oomen-Ruijten
Sättet som medlemsstater gör undantag från regeln skulle jag verkligen vilja överlåta åt medlemsstaterna själva. Verkligen, ni har givit ett bra exempel. I en stad med många små affärer i Grekland är situationen helt annorlunda än till exempel i Nederländerna. Jag vill ge medlemsstaterna själva möjlighet att avgöra vad de tycker är litet respektive stort.

Flynn
Herr ordförande, den andra versionen av förslaget till detta direktiv om angivande av priser för produkter som erbjuds konsumenterna föranleder mig att säga hur glad jag är över Europaparlamentets mycket positiva inställning till konsumentskydd och konsumentinformation. Det är vad detta direktiv egentligen handlar om, nämligen att förbättra konsumentinformationen och förenkla befintliga mekanismer.
Jag vill särskilt tacka föredraganden Oomen-Ruijten för det mycket gedigna arbete som hon har utfört.
Precis som beträffande den allra första versionen stödjer kommissionen parlamentets inställning och jag är därför glad att få upplysa er om att kommissionen är beredd att godkänna de flesta av Europaparlamentets ändringsförslag.
De få ändringsförslag som vi inte kan ställa oss bakom - nr 9, 15 och 16 - rör den dubbla prissättningen i nationella valutor och euro i samband med införandet av den enhetliga valutan. Detta innebär inte att kommissionen motsätter sig dubbel prissättning, tvärtom vill jag betona att insynen när det gäller priserna har prioritet inom ramen för den ekonomiska och monetära unionen. Det är emellertid på detta stadium för tidigt att fastställa sådana detaljerade bestämmelser och dessutom bör kompletterande åtgärder vara föremål för en presentation som är heltäckande.
Kommissionen kan inte heller godkänna ändringsförslagen nr 23, 24 och 25. Ändringsförslagen nr 23 och 24 rör de närmare bestämmelserna om prisangivelse och kommissionen menar att medlemsstaterna är bäst lämpade att fastställa dem. Ändringsförslag nr 25 kan inte godkännas på grund av att den står i strid med ändringsförslag nr 6 som kommissionen har godkänt.
När det gäller Jacksons synpunkter om ändringsförslag nr 5 - redogörelsen om enhetlig prissättning rörande antikviteter - kan kommissionen sympatisera med Jacksons iakttagelser. Jag vill dock ånyo påpeka att denna ändring endast rör en redogörelse och att hennes synpunkter bättre omfattas av ändringsförslag nr 13 som kommissionen är beredd att godkänna. Denna särskilda ändring kommer att innebära den ändring som Jackson vill få införd i artikel 2 istället för som en redogörelse. Detta innebär helt enkelt att antikviteter kommer att undantas.
Jag hoppas att det återstående lagstiftningsförfarandet rörande detta förslag till direktiv om prisangivelser på grund av de föreslagna ändringarna nu kan fortsätta snabbt framåt utan några avbrott.
Jag vill återigen tacka föredraganden för hennes mycket goda arbetsinsats.

Oomen-Ruijten
Om jag får göra ännu ett påpekande. Jag har haft ett mycket tydligt samråd med kommissionens tjänsteman om ändringsförslag 9, femtonde övervägandet och artikeln om euron. Det som är avsikten från ledamöterna i miljöutskottet är att, när euron införs skall det inte komma ett system där två, fyra, sex priser anges, utan ett maximum på tre. Jag har haft en text från den europeiska kommissionen för att se hur man skulle kunna göra detta maximum ännu något lösare. Det som nu föreslås av kommissionen, att inte göra något, har som konsekvens att vi snart får sex priser. Det vill jag inte. Jag ber er än en gång att titta på det med era jurister ordentligt. Jag har tittat på det ordentlig och vi delar varandras åsikt, men konsekvensen av att inte ta över det är något annat än vad ni och jag skulle vilja.
Så ändringsförslag 25. Jag var som föredragande inte positiv till att stödja det. Ändringsförslagen 23 och 24 gör det enklare för små företag att vara med i detta system. Därför gärna er uppmärksamhet för det.

Flynn
I princip har jag inga invändningar mot vad Oomen-Ruijten säger. Det vi säger är att vi skulle vilja se allt i ett större sammanhang och litet senare och ur alla vinklar och vrår och mot bakgrund av hela frågan om processens allmänna struktur. Det är det enda problem vi har och vi skulle vilja be er att ta hänsyn till att det skulle vara bättre om vi tog upp detta vid ett något senare tillfälle.

Ordföranden
Jag ber att få tacka kommissionsledamoten.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts under fem minuter i väntan på omröstningen.)

Omröstning
Santini
Fru ordförande! Jag önskar endast ge mina kolleger en upplysning för att undvika att man upprepar ett tidigare misstag vid omröstningen. Vi röstar idag om tre ändringsförslag - och jag uppmanar er att bara rösta om dem - som har diskuterats och sedan blivit föremål för en kompromiss mellan föredraganden och kommissionen. Några av er kanske fortfarande har de tio föregående ändringsförslagen, som redan varit föremål för omröstning och som därvid godkänts.
Jag ber er därför, fru ordförande, att enbart framlägga de tre sista ändringsförslagen för gemensam omröstning, eftersom de redan har godkänts med stor majoritet inom utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.

Ordföranden
Det var detta som jag erbjöd mig att göra.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Ordföranden
Jag vill särskilt tacka Matikainen-Kallström eftersom jag tror att det är hennes första betänkande i parlamentet. Jag önskar er lycka till.
(Applåder)

Podestà
Fru ordförande! Ändringsförslaget till punkt f är tämligen enkelt: det rör sig helt enkelt om en uppdatering av siffrorna för arbetslösheten, så att de senast tillgängliga siffrorna kommer med. Under punkt f, på sidan 4, sista raden, efter " arbetslöshet" står det: " som uppgår till 21, 3 % i Syditalien, jämfört med 7, 1 % i de norra delarna och 10, 2 % i de centrala delarna av Italien, med ett nationellt genomsnitt på 12, 2 % enligt ISTAT i december 1996, jämfört med genomsnittet i gemenskapen på 10, 8 % enligt EUROSTAT i september 1996" .

Ordföranden
Du har alltså förstått att det är relativt enkelt samtidigt som det är komplicerat. I praktiken handlar det bara om att uppdatera arbetslöshetssiffran, men eftersom det finns sju eller åtta uppgifter kan det vara komplicerat.

Schroedter
I översättningarna finns några oklarheter och därför ber jag, att vi absolut skall utgå från originalversionen och att översättningen skall kontrolleras ännu en gång, speciellt den tyska versionen.

Ordföranden
Om jag förstått saken rätt så har du invändningar mot det muntliga ändringsförslaget.

Schroedter
Detta berör den skriftliga versionen. Vid omröstning borde originalversionen gälla, eftersom översättningarna inte alltid är helt korrekta, speciellt de tyska. I originalet är sammanhanget klart, dock inte i den tyska versionen.

Ordföranden
Sammanfattningsvis är det så att om inte parlamentet, som jag kommer att rådfråga, har något att invända mot beaktandet av det muntliga ändringsförslaget, önskar du att uppgifterna granskas och bringas i överensstämmelse utifrån den ursprungliga versionen.

McCarthy
Fru ordförande, jag tror att det förmodligen åligger denna kammare att ge aktuella rapporter men jag vill också kräva att statistikerna kontrolleras, inte bara mot nationella eller regionala indikatorer utan också mot Eurostat för att säkerställa att vi har de senaste, aktuella siffrorna och inte siffror som vissa ledamöter kanske önskar införa för att få situationen att se sämre ut när det gäller deras strukturfonder.

Ordföranden
Ärade McCarthy, jag kan försäkra dig omgående om att det är Eurostats uppgifter som är korrekt återgivna i det muntliga ändringsförslaget.
(Parlamentet gav sitt samtycke till inlämningen av det muntliga ändringsförslaget.) -Med anledning av punkt 4
Podestà
Fru ordförande! Jag har begärt ordet bara för att säga att i punkt 4 förutsätts, i de sista raderna, att man styrker vissa uppgifter från den 31 december 1996. Detta har gjorts och förslaget är därför att stryka allt som, i den italienska texten, följer efter " i de svaga italienska regionerna" . Den sista meningen under punkt 4 utgår med andra ord.

Ordföranden
Ärade Podestà, du föreslår att slutet på punkt 4 tas bort efter det ställe som du citerade på italienska. Jag skall rådfråga parlamentet.
(Parlamentet gav sitt samtycke till inlämningen av det muntliga ändringsförslaget.) -Med anledning av ändringsförslag 7
Podestà
Fru ordförande! Jag begärde att Dell'Alba, som har undertecknat ändringsförslaget, skall dra tillbaka det, med undantag av den sista meningen, dvs: " uppmanar därför regeringen att ägna mer uppmärksamhet åt frågan" . Denna sista sats bör läggas till originaltexten.

Ordföranden
Med andra ord skulle du ha önskat att ARE-gruppen hade lämnat ett muntligt ändringsförslag till sitt ändringsförslag. I så fall vänder jag mig till Dell'Alba.

Dell'Alba
Fru ordförande! Med tanke på föredragandens inlägg, så begär jag omröstning om den första delen, som föredraganden uppenbarligen är negativ till, och att kammaren därefter röstar om resten av frasen.

McCarthy
Fru ordförande, min grupp har ingen kopia av denna ändring och den finns inte heller med bland de ändringar som har framlagts. Jag anser därför att vi inte kan rösta om ändringen.

Ordföranden
Jag är rädd för att allt är rätt förvirrande.
Det finns alltså två lösningar. Antingen accepterar Dell'Alba ett muntligt ändringsförslag, dvs. ändringsförslaget skulle sluta vid slutet av meningen enligt Podestàs förslag. I så fall kommer jag att fråga parlamentet om det accepterar det muntliga ändringsförslaget. Eller så behåller han ändringsförslaget som det är och jag låter det gå till omröstning som det är.
Dell'Alba, vad anser du?

Dell'Alba
Jag accepterar det muntliga ändringsförslaget.

Podestà
Fru ordförande! Jag vill bara upplysa om att hela originaltexten är oförändrad och att vi endast lägger till den fras som just har lästs upp.

Ordföranden
Meningen i fråga lyder alltså " Uppmanar regeringen att i större utsträckning uppmärksamma denna fråga" .

Napoletano
Fru ordförande! Jag skulle vilja att ni repeterar ändringsförslagets syfte, eftersom vi skall rösta om en text och därför måste veta vad vi godkänner. Vill ni vara vänlig och upprepa till vilket stycke och efter vilket ändringsförslag den aktuella frasen skall läggas.

Ordföranden
Jag har en känsla av att situationen verkligen är mycket förvirrad.
Jag kommer att låta ändringsförslaget gå till omröstning såsom det lämnades till mig av ARE-gruppen och såsom det ligger fast. Jag tror att det kommer att vara mycket enklare, annars kommer allt att bli mycket förvirrat.

McCarthy
Fru ordförande, vi vill invända mot detta. Ändringen har faktiskt inte framlagts och har inte sänts ut. Det är uppenbart att den inte lades fram inom tidsfristen och jag har ännu inte fått någon ordentlig förklaring. Mot den bakgrunden vill vi inte flytta ärendet utan kommer att rösta mot det.

Ordföranden
Ärade McCarthy, ändringsförslaget har lämnats in enligt reglerna. Jag har ändringsförslag 7 från gruppen Europeiska radikala alliansen som har lämnats in i vederbörlig ordning. Podestà hade begärt att gruppen skulle dra tillbaka det. Detta gjordes inte men ändringsförslaget lämnades in enligt reglerna.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Schroedter
Fru föredragande! Också här är det nödvändigt att kontrollera översättningarna. Den tyska versionen är delvis helt annorlunda. Därför är det viktigt att kontrollera ännu en gång originalet även i ändringsförslaget, som handlar om att stödja finansieringen av utbildning av de beledsagande utskotten. Eftersom det är ett speciellt viktigt ändringsförslag som är nödvändigt i betänkandet, ber jag om att det kontrolleras ännu en gång och också får parlamentets stöd.

Ordföranden
Tack Schroedter för att du påpekade det för oss. Det är självklart att om det råder missförstånd om ett så viktigt ändringsförslag, eller vilket ändringsförslag som helst, är det mycket allvarligt och vi kommer att granska det noggrant.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Caudron
Herr ordförande, ärade kollegor, Oomen-Ruijten tar i sitt betänkande bl.a. upp problemet med gränsarbetare. I egenskap av representant för gränsregionen norra Frankrike kan jag säga att situationen snarare har försämrats under de senaste åren.
Allteftersom den europeiska integrationen fortskrider och gränserna försvinner i teorin, komplicerar och förstör de nationella, och till och med nationalistiska, rörelserna livet för gränsarbetarna. Det är outhärdligt! Europeiska kommissionen måste därför ingripa i staternas politik och Europeiska unionen måste föreslå regler som är i överensstämmelse med våra principer och fördrag.
Det är " mycket anmärkningsvärt" att gränsarbetarna som var de " första européerna" , idag ofta ser byggandet av Europa som en tillbakagång för deras situation. Oomen-Ruijtens betänkande strävar åt rätt håll, vilket jag tackar henne för, men det återstår fortfarande mycket arbete.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har idag röstat för Europaparlamentets betänkande angående kommissionens förslag om att förlänga den period på tre månader, vari en arbetslös, som åker till ett annat EU-medlemsstat än sitt hemland, bevarar rätten till arbetslöshetsunderstöd.
De danska socialdemokraterna har en positiv hållning till att förlänga den nuvarande tremånadersperioden, vari den arbetslöse har rätt att söka arbete i ett annat medlemsland. Det finns emellertid vissa punkter i förslaget, som vi önskar ytterligare klarlagda, för att den arbetslöses situation inte försämras efter utgången av perioden på tre månader. Det gäller administrationen och kontrollen av den arbetslöses understöd, där det i förslaget är den medlemsstat, där den arbetslöse söker arbete, som är förpliktigad att kontrollera den arbetslöse.
Andrabehandlingsrekommendation av Oomen-Ruijten (A4-0015/97)
Díez de Rivera Icaza
De två allmänna linjerna i denna andrabehandlingsrekommendation är för det första skyddet för konsumenterna så att dessa garanteras en adekvat information om produkternas pris och för det andra en förenkling av dubbla prisangivelser som innefattar försäljningspriset och måttenhetspriset. Detta är det bästa sättet, och följaktligen enklaste sättet att informera konsumenterna eftersom de då kan jämföra priserna på de produkter de är intresserade av.
En prisangivelse per måttenhet är praktisk för konsumenterna eftersom denna prisangivelse ger dem möjlighet att göra en jämförelse mellan produkter som säljs i olika stora mängder.
Detta nya system, som skulle undantränga det tidigare systemet där priset anges för den aktuella förpackningen, utan omnämnande av enhetspriset, ger konsumenterna bättre information och förbättrar deras möjligheter till val och jämförelse.
Jag kommer därför att rösta till förmån för betänkandet.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Vi har valt att stödja betänkandet, även om vår utgångspunkt är att EU ej har med denna fråga att göra, eftersom vi anser att konsumentskydd i samband med prismärkning av produkter som erbjuds konsumenter bäst sköts på nationell nivå. Vi har dock valt att stödja det som är bäst ur konsumenternas synvinkel, och därför stöder vi betänkandet.
De ändringsförslag som berör den gemensamma valutan kan vi inte stödja, eftersom vi inte stöder tanken på en gemensam valuta och inte heller tror att den blir verklighet. Med hänsyn till konsumenterna tror vi inte heller att det blir lätt för dem att hålla reda på alla de olika priser som då skall anges.
Betänkande av Santini (A4-0337/96)
Martinez
Fru ordförande, jag hoppas att Santinis betänkande avslutar följetongen om bananer.
Jag vill kort erinra om att vi får lite drygt 800 000 ton bananer från bl.a. Guadeloupe, Martinique och Madeira, men även från s.k. gamla europeiska besittningar i Afrika och andra länder. Två miljoner ton kommer också från Centralamerika.
Förenta staterna ville, av någon oförklarlig anledning då de inte producerar bananer, skydda sitt företag Chiquita och beslutade att 2 miljoner ton bananer, med enbart 75 ecu per ton i tullavgift i stället för 825 ecu per ton, inte var tillräckligt. De erhöll 2 200 000 ton, därefter 2 300 000 ton och nu begär de 2 500 000 ton. Våra tyska kollegor och Tyskland gav starkt stöd till Chiquitas ståndpunkt. Detta beror troligtvis på att alla tyska partier erhöll ekonomiskt stöd från det multinationella företaget Chiquita. Detta är en offentlig hemlighet.
Slutligen vill jag säga att tack vare Santini har vi inte nått en medelmåttig, utan snarare en blygsam position. Jag anser att dokumentet är mycket karakteristiskt. Byggandet av Europa är ständigt underkastat Förenta staternas önskemål.

Andersson, Hulthén, Theorin, Waidelich och Wibe
En ökning av tullkvoten ligger absolut i de svenska konsumenternas intresse. Vi önskar en friare handel av bananer på världsmarknaden. Vårt mål är att de svenska konsumenterna skall kunna ha en valmöjlighet när de handlar bananer. De skall kunna erbjudas bananer av bästa kvalitet till lägsta möjliga pris. Vi hoppas givetvis att konsumenterna, om de så önskar, skall kunna välja bananer som producerats på bästa sätt ur ekologiskt och socialt hänseende.
EU: s nuvarande gemensamma organisation av marknaden för bananer finns det all anledning att protestera mot.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi är motståndare till EU: s nuvarande handelspolitik vad gäller importen av bananer. Den nuvarande politiken är byråkratisk, missgynnar flera länder i främst Latinamerika och leder till högre konsumentpriser. Vi kan därför inte rösta för förslag som inte vill reformera det nuvarande systemet.
Vi stöder de förslag som vill gynna import av s.k. fair trade -bananer, som odlats under fastställda ekologiska och sociala villkor. Vi anser dock att kompromissändringsförslaget (nr 16) är ett alltför svagt stöd för importen av fair trade -bananer.
Vi har därför valt att avstå i omröstningen om Santini-betänkandet.

Lindqvist
Vi konsumenter skall kunna köpa vilka bananer vi vill, och några kvoter eller andra begränsningar på vilka bananer som skall prioriteras kan inte accepteras.

Souchet
Gruppen Oberoende för Nationernas Europa motsatte sig godkännandet av ändringsförslagen från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling men stödde det slutliga förslaget till resolution i Santinis betänkande.
Vår grupp anser att resolutionen huvudsakligen bevarar strukturen i den handelspreferens som de bananproducerande AVS-länderna erhållit, medan jordbruksutskottets ändringsförslag innehåller bestämmelser som går emot ländernas intressen.
Inför den vilda internationaliseringen av handeln, välkomnar vi texten som bevarar ett viktigt och effektivt instrument för vår samarbetspolitik: förmånskvoterna. Sedan flera år tillbaka utvecklas ett anfall som syftar till att slå ut våra traditionella partner till förmån för de multinationella företagen.
Det handlar inte om att jämföra vissa ekonomiska intressen med andra. Det handlar om att försvara ett utvecklingssamarbete som visat vad det går för. Det handlar också om att skydda de producenter som har valt att arbeta så att de respekterar sociala normer som är högre än många andra. Jag är glad åt att vissa föredömliga producenters ansträngningar betonas i Santinis betänkande.
Vår grupp är principiellt emot att AVS-kvoter skall kunna överföras till andra producenter. Vi motsätter oss också detta eftersom vi inte anser att definitionen på " särskilda omständigheter" som ifrågasätter Europas försörjning av bananer från AVS-länderna, tycks kunna utgöra en sund bas för en hållbar samarbetsrelation.
Tvärtom skadar det allvarligt det preferenssystem som inrättats för att främja ekonomierna i några av världens fattigaste länder. För att systemet skall kunna fungera effektivt skall det vara förutsebart och grundas på förtroende, inte på ständig osäkerhet.
Betänkande av Matikainen-Kallström (A4-0041/97)
Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Utgångspunkten för detta energistadgefördrag är positivt och det finns i förslaget många bra förslag och åsikter som vi stöder.
Tyvärr faller det mesta av det positiva i betänkandet bort, eftersom miljöbestämmelserna inte har tagits med, utan endast hamnat i ett bifogat protokoll. Dessutom är bestämmelserna inte bindande, vilket betyder att det inte kan bli någon kraft och hjälp för att förändra energisystemet mot ett ekologiskt hållbart system. Tyvärr är erfarenheten när det gäller icke bindande miljöbestämmelser att besluten inte genomförs. Inom EU finns det dessutom ett stort antal exempel på länder som inte ens följt de bindande miljöbeslut som antagits. Utgångspunkten är därför inte särskilt bra, och vi hade önskat att energistadgefördraget innehöll bindande miljöbestämmelser.
Betänkande av Podestà (A4-0405/96)
Dell'Alba
Fru ordförande! Jag avger denna röstförklaring i samband med Podetstàs betänkande framför allt för att tacka honom för hans arbete, för den betydelsefulla fokuseringen från Europaparlamentets sida på problemet med hur strukturfonderna utnyttjas i Italien, men även för att ge röst åt den besvikelse som vi italienska europaparlamentariker inte kan låta bli att känna inför det sätt på vilket vårt land har hanterat strukturfonderna. Som har framgått ägde ett viktigt möte rum den 22 januari förra året mellan minister Ciampi och kommissionsledamot Wulf-Mathies, vid vilket framkom att de samlade eftersläpningarna när det gäller utbetalningar av fondmedel till Italien i slutet av 1996 översteg en och en halv miljard ecu, jämnt fördelat mellan olika fonder.
I en situation som präglas av budgetåtstramningar, i en situation när Italien och dess regering begär uppoffringar av sina medborgare för att landet skall kunna gå med i EMU är det fullständigt oacceptabelt att ett av de länder som grundat gemenskapen på grund av strukturella svårigheter är i det närmaste totalt oförmöget att på ett riktigt sätt hantera fondmedlen - vilket gör att vi hela tiden måste begära uppskov och anstånd, och de nationella myndigheterna måste sedan ingripa i regionala bristsituationer. Jag hade hoppats att Europaparlamentet skulle vara mer kritiskt, kunna ge mer stimulans åt regeringen, inte för att blanda sig i inre angelägenheter, utan helt enkelt för att institutionerna skall förmås att fungera på rätt sätt.
Vi anser framför allt att samordningsenheten idag är otillräcklig som instrument, att det behövs en institution med större makt och befogenheter. Endast på det viset kan vi hämta in det som gått förlorat och komma fram till ett sätt att hantera fonderna som innebär en större medvetenhet och en bättre balans mellan utgifterna och de uppgifter vi tar på oss. Det är med den förhoppningen min grupp röstar för resolutionen med en motivering som förhoppningsvis skall sporra den italienska regeringen till större effektivitet när det gäller hanteringen av strukturfonderna.

Wibe
Utan att på något sätt ifrågasätta föredragandens objektivitet, anser jag det vara principiellt betänkligt att parlamentets föredragande kommer från samma land, vars stöd skall utvärderas. Av principiella skäl bör parlamentet alltid sträva efter att utse en föredragande som inte på något sätt har ett intresse i den fråga som skall behandlas.
Betänkande av Botz (A4-0002/97)
Wibe
Utan att på något sätt ifrågasätta föredragandens objektivitet, anser jag det vara principiellt betänkligt att parlamentets föredragande kommer från samma land, vars stöd skall utvärderas. Av principiella skäl bör parlamentet alltid sträva efter att utse en föredragande som inte på något sätt har ett intresse i den fråga som skall behandlas.

Ordföranden
Jag förklarar härmed omröstningen för avslutad .
(Sammanträdet avbröts kl. 12.45 och återupptogs kl. 15.00.)

BSE
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande rapport:
A4-0020/97 av Medina Ortega för tillfälliga undersökningskommittén om " BSE" om påstådda brott mot gemenskapsrätten i samband med BSE; -följande muntliga frågor till kommissionen: -B4-0004/97 av de Villiers för gruppen Oberoende för nationernas Europa om BSE-undersökningskommittén - risk för överföring av BSE via vissa farmaceutiska produkter; -B4-0006/97 av Martens och Böge för Europeiska folkpartiets grupp om rapport från undersökningskommittén om BSE om påstådda överträdelser av gemenskapsrätten och missförhållanden vid tillämpningen av densamma i fråga om BSE; -B4-0007/97 av Green för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om tillfälliga undersökningskommittén om BSE; -B4-0008/97 av Barthet-Mayer och Dell'Alba för Gruppen Europeiska radikala alliansen om rapporten från tillfälliga undersökningskommittén om BSE; -B4-0009/97 av Graefe zu Baringdorf för gruppen De gröna i Europaparlamentet om rapporten från tillfälliga undersökningskommittén om BSE; -B4-0010/97 av Santini, Rosado Fernandes, Pasty och Azzolini för gruppen Union för Europa om rekommendationer om BSE; -B4-0011/97 av Kofoed för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp om slutsatser från den tillfälliga undersökningskommittén om BSE; -följande misstroendevotum mot kommissionen: -B4-0056/97 med tanke på kommissionens hållning vid hanteringen av BSE-krisen.
Medina Ortega
Herr ordförande, möjligheten att inrätta tillfälliga undersökningskommittéer omnämns i Maastrichtfördraget från 1992 och fastställdes närmare genom ett interinstitutionellt beslut 1995. Fram till nu har Europaparlamentet tillsatt två tillfälliga undersökningskommittéer: en tillfällig undersökningskommitté om transitering inom gemenskapen och en tillfällig undersökningskommitté om BSE-krisen. På grund av olikheter i tidsscheman har den tillfälliga undersökningskommittén om BSE varit den första att avsluta sitt arbete och därför har jag fått äran att vara den första föredragande som håller anförande i detta parlament för en tillfällig undersökningskommitté.
Den tillfälliga undersökningskommittén arbetade under tidspress eftersom BSE-krisen har uppmärksammats i hög grad av den allmänna europeiska opinionen och det fanns ett socialt larm som förmedlades till detta parlament, ett larm som i praktiken hade förmedlats under en lång tid. Till följd av detta beslutade Europaparlamentet i somras om att inrätta en tillfällig undersökningskommitté.
Den tillfälliga undersökningskommittén fick först ett mandat på tre månader. Då detta första mandat visade sig vara otillräckligt erhölls en förlängning, och kommittén slutförde sitt arbete den 6 februari detta år efter ett maratonsammanträde där vi beaktade 250 ändringsförslag. Det effektiva arbetet har tagit cirka fem månader och, såsom allt arbete som görs under tidspress, innehåller det sannolikt vissa problempunkter. Jag hoppas att de av er som upptäcker brister i rapporten noterar dessa så att de kan beaktas och korrigeras fram till publiceringen.
Rapporten innehåller, såsom medlemmarna i denna församling känner till, en första del, del A, som innehåller förslagen eller kommitténs egentliga rapport samt en serie bilagor som tar upp minoritetsyttranden, utfrågningarna och ett antal kompletterande dokument. Under den tid arbetet har pågått har vi tagit emot kilovis med dokumentation från kommissionen, rådet, regeringsorgan samt nationella och internationella vetenskapliga institutioner. Vi har likaså hållit en serie mycket detaljerade utfrågningar; vi har haft privilegiet att få höra rådets ordförande och kommissionens ordförande, vi har haft privilegiet att höra flera ledamöter av den aktuella kommissionen och den föregående kommissionen och vi har framförallt haft privilegiet att ta emot framstående vetenskapsmän som har tagit på sig besväret att komma till Bryssel och osjälviskt ställa sig till vårt förfogande i ett generöst samarbete. Jag tror att vårt arbete under utfrågningstillfällena, effektivt ledda av Böge, har gett värdefulla resultat som kan vara till nytta för alla som vill ta del av dem.
Tillfälliga undersökningskommittén presenterar nu sin rapport för parlamentet, närmare sagt del A som innehåller undersökningsresultaten, rekommendationerna för framtiden och minoritetsyttrandena.
Minoritetsyttrandena är sju till antalet och jag kommer inte att gå närmare in på dem eftersom de kommer att presenteras av författarna. Däremot vill jag meddela att rapporten i sin nuvarande form godkändes enhälligt av de närvarande ledamöterna vid omröstningen den 6 februari detta år. Eventuella brister i rapporten medges självfallet av föredragande, men delas i princip av alla ledamöter av den tillfälliga undersökningskommittén.
Problemet är att den tillfälliga undersökningskommittén hade ett mandat av en viss omfattning och att detta mandat var avsett för att uppdaga alla eventuella fall av vårdslöst handlande eller misskött administration - närmare sagt påstådda överträdelser eller missförhållanden vid tillämpningen av gemenskapsrätten på BSE. Härvid fanns en mycket viktig begränsning: de nationella domstolarnas och gemenskapsdomstolarnas jurisdiktion, med andra ord det att denna tillfälliga undersökningskommitté inte kan vara en rättsdomstol. För detta har vi gemenskapens institutioner, och dessutom finns det nationella behörigheter, nationella institutioner att vända sig till.
Med detta som utgångspunkt var därför den tillfälliga undersökningskommitténs uppgift att klarlägga institutionernas ansvar och därvid - på grund av den inneboende strukturen hos Europeiska unionen, där staterna och de gemensamma institutionerna delar på ansvaret - kom vi fram till att vi i första hand måste koncentrera oss på statens ansvar, närmare sagt den brittiska regeringens ansvar. Och problemet med BSE är utan tvivel ett problem som har sitt ursprung i den brittiska regeringens agerande i vissa frågor, ett agerande som har lett till omfattande skador som vi gott kan säga är varken önskade eller förväntade, men som är ett faktum.
Utgångspunkten är tillämpandet av en tillverkningsmetod för mjöl utifrån kött och benrester av djur, det så kallade Carver Grenfield-förfarandet. Såsom vetenskapsmännen förklarade saken, så vidtog den brittiska regeringen i ett visst skede åtgärder som gjorde tillverkningen av dessa mjöl enligt det nämnda förfarandet flexiblare sålunda, att en fullständig sterilisering inte behövde genomföras. En del av den tillfälliga undersökningskommitténs ledamöter besökte Förenade kungariket och de berörda anläggningarna. Det som har hänt där är att djurrester, i många fall sannolikt infekterade av någon annan sjukdom, användes för tillverkning av foder och infördes därefter i livsmedelskedjan utan någon som helst kontroll.
Det förekom ett stort antal problem med brist på märkning. Vi besökte lantbruk där det fanns säckar med djurfoder som helt saknade omnämnande om produktens ursprung. Det fanns inget sätt att ta reda på hur de hade kommit dit och just detta är förklaringen till hur sjukdomen har utvecklats och förts vidare, och att det förekommer isolerade fall på lantbruk som ligger på långt avstånd från varandra.
Detta problem kunde kanske i ett visst skede ha tacklats genom effektivt samarbete mellan gemenskapens institutioner, närmare sagt år 1989, då man redan hade de första vetenskapliga bevisen från bl.a. tyska och franska vetenskapliga laboratorier - samt framför allt också från engelska laboratorier - om att problemet kunde ha följder för människors hälsa. Jag tror att om den brittiska regeringen vid denna tidpunkt skulle ha erbjudit gemenskapens institutioner sitt samarbete och om gemenskapens institutioner skulle ha fungerat i överensstämmelse med den brittiska regeringen, så vill jag påstå att man mellan år 1989 och 1990 kunde ha bemött problemet och att det i så fall möjligtvis redan skulle vara på väg att få sin lösning.
Men här uppstår moment två, och det är när den brittiska regeringen med alla medel försöker hindra att BSE undersöks i Förenade kungariket. Mellan 1990 och 1994 utförde kommissionens tjänstemän 37 veterinärkontroller i Förenade kungariket och vid ingen av dessa kontroller undersöktes inverkan av BSE, vilket får oss att tänka att det fanns en avsiktlig vilja från brittiska regeringens sida och en svaghet från kommissionens sida som ledde till att denna fråga inte undersöktes vid kontrollerna. Märkligt nog hittar vi i dokumentationen från denna tidsperiod att man t.ex. i Grekland utförde mycket detaljerade kontroller kring mul- och klövsjuka och liknande, men den stora brittiska epidemi som började oroa oss, BSE, undersöktes inte ur gemenskapens synvinkel.
Jag skall dock inte gå vidare, eftersom tiden inte räcker till och jag vill komma in på det andra ansvarsblocket: jag avser här rådet. Rådet är en institution som består av representanter för medlemsstaternas regeringar och som fungerar som en lagstiftande instans, men också som en verkställande instans, och detta är en stor orimlighet.
En av principerna för våra konstitutioner är principen om separationen av befogenheter.
För att bli medlem av Europeiska gemenskapen krävs ett accepterande av principen om Europeiska gemenskapen, men Europeiska gemenskapen respekterar inte principen om separationen av befogenheter, och man har därför sagt att om Europeiska gemenskapen skulle anhålla om inträde i Europeiska gemenskapen så skulle anhållan inte accepteras på grund av bristande respekt för separationen av befogenheter. Vi stöter här på ett av de allvarliga problemen: rådet, som är ett lagstiftande organ, delegerar vissa verkställandebefogenheter till kommissionen men bibehåller den fundamentala makten. Det är som om kommissionen hade fått låna en kula, men kulan är fäst vid en tråd, så att kommissionen efter varje skott måste återställa kulan till rådet och, som följd av detta, motverkas de beslut av verkställande karaktär som fattas av rådet av funktionen hos ett antal kommittéer som består av representanter för medlemsstaternas regeringar, i detta fall särskilt Ständiga veterinärskommittén. Och vid omröstningar används vägda röster, dvs. var och en regerings vikt bestäms inte enligt vetenskapliga kvoter utan som funktion av var och en regerings politiska vilja eller politiska vikt. Sålunda skulle den brittiska regeringen i fall av en sjukdom ha mer rätt än den grekiska eller portugisiska regeringen.
Jag anser detta vara ett fullständigt oacceptabelt system. Det är ett system som angriper de konstitutionella principerna i var och en av våra medlemsstater och det är oacceptabelt att dessa rådets verkställandebefogenheter skulle bibehållas efter regeringskonferensen.
Vi kommer så in på det tredje ansvarsblocket när det gäller de Europeiska gemenskapernas kommission. Vi anklagar nu, från parlamentet, kommissionen för svaghet. Tillfälliga undersökningskommittén anser att det verkställande utskottet vid en bestämd tidpunkt underlät att vidta behövliga åtgärder. När en del regeringar i ett visst skede ville tillämpa artikel 36 för att begränsa importen av produkter som härstammar från Förenade kungariket, ingrep kommissionen och t.o.m. hotade med att väcka talan inför EG-domstolen - vilket vi anser vara helt korrekt - men till saken hör att kommissionen borde ha agerat mot den berörda regeringen och ålagt denna att uppfylla föreskrifterna.
Vid ett tillfälle frågade jag uttryckligen den dåvarande ansvarige kommissionsledamoten om han hade begärt yttranden av kommissionens rättstjänst och jag fick till svar att kommissionen vid den tidpunkten inte hade tillräcklig politisk makt för att konfronteras med rådet.
Herr ordförande, i politiken måste man vara tillstädes. Det är en verksamhet som är mycket svårare än den ser ut och när det finns någon typ av makt, antingen på grundval av allmänna normer eller rättspraxis, anser jag att institutionen bör verkställa den. Vid det relaterade tillfället, och under någon tid därefter, uppvisade kommissionen en enorm svaghet.
Jag vill inte gå in på alla aspekter angående kommissionens ansvar, men vill dock påpeka att under 1996, som följd av hotet från den brittiska regeringen att använda veto i hela den konstitutionella utvecklingsprocessen, förekom på nytt svaghet från rådets och kommissionens sida. Det finns t.o.m. ett beslut - beslutet om att häva embargot mot gelatin - som verkar ha fattats på grund av ett otillräckligt preliminärt betänkande som dementerades genom ett senare betänkande där man påpekade att gelatinet förvisso kunde utgöra en fara, dvs. hävandet av gelatinembargot kunde innebära en fara för människors hälsa.
Sålunda, på grund av å ena sidan brittiska regeringens ovilja att acceptera ett ingrepp av gemenskapen och å andra sidan maktkoncentrationen hos rådet och kommissionens svaghet gentemot rådet och gentemot regeringarna, har vi framför oss en kris vars pris enligt uppgift är 165 000 sjuka kor, och uppenbarligen finns ytterligare en halv miljon infekterade kor i Förenade kungariket, 23 självmord bland djuruppfödare i England, 15 personer som sannolikt drabbats av en variant av Creutzfeld-Jacobs sjukdom - som skylls på galna ko-sjukan - och en kollaps av köttmarknaden. Jag tror det var kommissionsledamot Fischler som uttryckte att detta har varit den största katastrofen som Europeiska gemenskapen har varit tvungen att konfrontera.
Tillfälliga undersökningskommittén kunde ha begränsat sig till konstateranden angående dessa element av överträdelse eller vanskött administration, men det verkade lämpligt att vi, med grund i våra erfarenheter och det vi hade lärt oss, också skulle ge någon typ av rekommendationer.
Våra rekommendationer är av mycket varierande karaktär, men en av dem uppmanar till större öppenhet inom hela denna sektor. Gemenskapens medborgare följer skrämda med hur ett antal mystiska institutioner sammanträder i Bryssel, institutioner där det kanske finns påtryckningsgrupper verksamma, och dessa medborgare kan inte vara säkra på att de livsmedel och produkter som de konsumerar är tillräckligt trygga när det gäller hälsan.
Därför ber gemenskapens medborgare om öppenhet och om information. Vi föreslår en serie åtgärder som är avsedda att förmedla tillräcklig information om denna kris och om vad som skall hända i framtiden.
Det finns också en annan serie förslag från tillfälliga undersökningskommittén angående kontroll av alla hälsoaspekter. För närvarande bildar kommissionen, de vetenskapliga kommittéerna och andra kommittéer en struktur som inte tar hänsyn till skyddet av hälsan. Genom det sätt på vilket gemenskapen har utvecklats, med största tonvikten på ekonomiska aspekter, har den ekonomiska verksamhetens yttersta mål fallit i glömska - att ge individerna trygghet och ge dem möjlighet att utveckla sina förmågor. Om vi tillämpar detta kriterium på de ekonomiska intressena hos vissa företagssektorer måste vi fördöma själva gemensamma marknaden och konstatera att den är till förfång för medborgarna.
Därför grundar sig den tillfälliga undersökningskommitténs aktuella slutsatser på att man utvecklar ett omedelbart samarbete mellan kommissionen och parlamentet - i vilket ingår inrättandet av ett gemensamt organ genom vilket parlamentet och kommissionen tillsammans under de närmaste månaderna kan undersöka alla de åtgärder som är avsedda att förstärka medborgarnas förtroende, att skydda medborgarnas hälsa och att ge gemenskapens institutioner en bättre funktion.
Herr ordförande, jag tror att parlamentet med detta ger ett viktigt bidrag till utvecklandet av Europeiska unionens institutioner och till välfärden för gemenskapens medborgare.

Böge
Herr ordförande, mina damer och herrar! Denna undersökningskommitté var under sex månader vansinnet på spåret, i ordets sanna bemärkelse. Jag vill som kommitténs ordförande först hjärtligt tacka vår föredragande, kollegan Medina Ortega, för det besvär han gjort sig med detta betänkande. Jag vill också tacka alla kolleger för det engagemang som de lagt ned och speciellt vårt mycket effektivt arbetande kommittésekretariat.
(Applåder) Kära kolleger, det var för oss alla en ny erfarenhet, och det handlade säkert också om att testa diffusa områden i den interinstitutionella överenskommelsen om undersökningskommitténs rättigheter. Enligt det uppdrag som plenum givit oss och utifrån överenskommelsen av den 19.4. 1995, som alla institutioner förbundit sig till, har vi försökt att komma sanningen på spåret och att få veta vem som bär ansvaret för nonchalant och oaktsamt beteende. Trots begränsningar i undersökningskommitténs rättigheter finns det nu en mängd fakta och bevismaterial, som gör två saker tydliga.
För det första: Parlamentet har möjlighet att när som helst använda sig av, och även i andra fall iaktta, undersökningskommittérätten som kontrollinstrument. Detta är en tydlig varning till alla, och kanske är detta det enda som hjälper i fortsättningen. Det Europeiska parlamentet har en förpliktelse gentemot medborgarna, och endast medborgarna. Endast genom fullständig upplysning, genom konstaterande av ansvar och genom att dra de nödvändiga politiska konsekvenserna, kan vi lyckas att återvinna medborgarnas skamfilade förtroende.
För det andra: Vi vill en gång för alla avsluta denna vansinneshistoria som kallas BSE och verka för att något liknande aldrig mer uppstår. Därtill hör naturligtvis att vi i centrum för våra ansträngningar ställer ett jordbruk, som i grunden är varaktigt och i största möjliga mån anpassat till djuren. Här finns det ett gemensamt intresse, såväl från konsumenternas som från böndernas sida. Vi behöver också en förpliktelse från kommissionen, rådet och parlamentet, att med införlivandet av finanspolitiken, vidtaga försiktighetsmått, genom lämpliga initiativ och lagförslag.
De enskilda delarna i denna skrämmande och märkliga blandning av ignorans, misslyckad företagsamhet och felbedömningar finns väl dokumenterat genom flera exempel i betänkandet. Å andra sidan är det naturligtvis klart att man måste värdera fel och försummelser från det förgångna, året 89/90, på ett annat sätt - också mot bakgrunden av de nya vetenskapliga rönen från mars 96, som vi inte hade på den tiden. Men detta frigör inte politiken från ansvaret att ställa förebyggande konsumentskydd i centrum för ansträngningarna. Där har det funnits brister. Det har förekommit allvarliga sakfel vid bekämpningen av BSE. Många av de åtgärder som beslutades om och omsattes 1996, kom ett par år för sent, och hantverksmässiga fel från det förgångna tynger oss vid bekämpningen än i dag, och inte enbart i Förenade kungariket. Det fanns en oförmåga, det fanns bristande intresse, att i förebyggande syfte ställa konsumentskyddet i centrum för den inre marknaden. Jag välkomnar utomordentligt beslutet från Europadomstolen 12.7.96, i vilket en ny kvalitet, med hänsyn till hälso- och konsumentpolitik, definierades i den inre marknadens rättsskipning.
Det fanns ett delat ansvar med avseende på försummelserna, primärt naturligtvis hos Förenade kungariket, för det andra hos den tidigare kommissionen. Men inte heller rådet har genom varje skede av förfarandet precis utmärkt sig för att ha varit aktivt, även om det alltid förekommit initiativ från enskilda medlemsstater. Vi vet naturligtvis, ordförande Santer att kommissionen själv inom flera områden bara kan vara så bra, som de enskilda medlemsstaterna tillåter.
Ordförande Santer, jag sa till er i juli-debatten: " Sopa inte felen från det förgångna under mattan!" Jag tror att ansvaret hos den nuvarande kommissionen är koncentrerat till två punkter: Jag menar med det först och främst fantomdebatten om gelatin. Även om kanske ingen genom detta beslut och genom detta fram och tillbaka har lidit någon skada. Tror ni då verkligen att medborgarna kan förstå en sådan iscensättning och definiera den som en trovärdig politik?
För det andra: Det har enligt min bedömning i värderingen till viss del lagts er till last att tidigare ansvariga i sina tjänsteställningar var anförtrodda skötseln och svaret på frågor och aktiviteter från undersökningskommittén. Det var ett strategiskt fel.
(Applåder) Att presentera detta outsägliga pressdokument från den 16. december, vid slutet av efterforskningarna, som om det inte hade existerat någon undersökningskommitté, betraktar jag som en skymf.
(Applåder) Därtill hör tyvärr också att de dokument, som vi i slutet av vårt förfarande, krävt från krävt i sin helhet från den vetenskapliga undergruppens sammanträde över BSE, från den 8 januari 1997, inte överlämnades i tid till oss och vid avtalad tidpunkt, utan endast selektivt. Vi fick också då efter medgivande från kommissionsledamot Fischler dessa dokument sent på fredag eftermiddag, men för första gången under de sju och ett halvt år som jag tillhört parlamentet anlände inte min plåtkoffert till Strasbourg. Därför har jag ännu inte kunnat kontrollera det.
Jag tror, kommissionsledamot Fischler och ordförande Santer, att ni på den här punkten fick dåliga råd. Medborgaren är förvirrad och förbluffad och säger där ute till oss: Om detta är Europa, då har jag med hänsyn till de utmaningar, som vi alla står inför, många betänkligheter. Därför uppfattar de undersökningskommitténs rekommendationer också som en möjlighet, att vända sakerna till det bättre. Den som förstår och erkänner fel och drar konsekvenser av dessa, är stark och handlar ansvarsfullt, men inte den som minimerar debatter och missaktar minoriteters viljor och åsikter.
Utifrån dessa rekommendationer från undersökningskommittén, kan kommissionen och parlamentet åter bli naturliga bundsförvanter. För att åstadkomma detta, uttalades mycket klara och strikta rekommendationer från undersökningskommitténs sida: frågan om omorganisation, frågan om ansvar, inklusive disciplinära åtgärder, frågan om en gemensam konferens, för att en gång för alla lösa problemområdet kött- och benmjöl, även den rättsliga grunden, ordförande Santer. På alla ställen där kommissionen har tolkningsutrymme, borde den redan innan regeringskonferensen vid definitionen av rättsunderlagen, starkare än hittills, tillmötesgå parlamentet..
(Applåder) För övrigt var det ett faktum att den brittiska jordbruksministern Hogg inte kom, en skymf inte bara mot parlamentet, utan gentemot alla europeiska medborgare.
(Applåder) Och det måste göras klart att detta utgör ett brott mot de interinstitutionella överenskommelser, som alla har undertecknat.
Ett energiskt agerande redan från början hade också begränsat de samhällsekonomiska skadorna och hade blivit mycket billigare än den begränsande debatt som slutligen visat sig vara en blindgångare.
Under tiden föreligger en resolutionstext, som en mångfald grupper ställer sig bakom. Var god och betrakta denna resolutionstext, om vilken vi i morgon skall rösta; ordförande Santer, som en uppmaning, en chans, att vända saken till det bättre. Parlamentet kommer att vara tvungna att kontrollera och övervaka det fortsatta förloppet, och i det ögonblicket som det löper bra, har ni också i fortsättningen vårt förtroende. Om sakerna emellertid inte i tillräckligt hög grad genomförs och vi konstaterar stora brister, kommer det inom loppet av nästa månad att bli nödvändigt med ett mycket allvarligt samtal och mycket allvarliga initiativ, inklusive frågan om användandet av artikel 144 i fördraget. Detta är vi, som företrädare av deras intressen, skyldiga de europeiska medborgarna.
(Applåder)
Lalumière
Herr ordförande, om du tillåter skulle jag vilja uttala mig beträffande arbetsordningen.
Finns det någon anledning till varför rådet inte behagade delta i eftermiddagens mycket viktiga debatt?
På politisk nivå är rådet frånvarande. Kommissionen är väl representerad, vilket jag tackar för. Rådet verkar vara ointresserat.
(Applåder)

Ordföranden
Allt jag kan säga är att rådet har kontaktats av ordförandeskapet och att man inte ansåg sig kunna närvara idag eller att det inte var lägligt.
Det är allt jag vet och allt jag kan säga.
Vi håller på att behandla ett tema av extremt stor vikt. När det finns behov att kontakta rådet kan var och en göra det, enligt lämpligt förfarande. Vi skall dock inte frångå den aktuella debatten för att gå in på denna aspekt som, hur viktig den än är, inte faller inom ramen för den aktuella debatten.
Jag överlåter ordet till Happart, förste undertecknare av misstroendevotumet.

Happart
Herr ordförande, det sägs att Churchill sade följande före kriget: " Ni kan välja mellan vanära och krig" . Ärade Santer, ni kan välja mellan vanära och att avgå. Det är fortfarande inte för sent, men nu är det dags.
Jag talar för den institution som vi representerar och för den tanke som jag har såsom demokrat om det Europa som vi håller på att bygga, och uppmanar er att sluta förödmjuka er själv och oss när ni försöker att försvara det oförsvarliga. Är ni medveten om att ni skapar Europa utan medborgarna, att ni skapar Europa för pengarnas skull, mot medborgarna? Ni kväver våra barns Europa i sin linda enbart för att ni vägrar att ta ert ansvar och det stora politiska ansvaret i dokumentet om BSE.
Genom att inta denna hållning försvagar ni medborgarnas förtroende ytterligare. Ärade Santer, ni borde vara spjutspetsen när det gäller att främja ett medborgarnas och framtidens Europa. I stället konstaterar ni precis som alla andra som läser Medina Ortegas rapport, som jag kallar en sakframställning mot kommissionens avdelningar samt mot kommissionens och de brittiska regeringarnas misskötsel, att det krävs en omgående och radikal åtgärd, nämligen att kommissionen avgår.
Man kommer att svara, vilket jag är van vid, att det inte är rätt tillfälle, att det finns andra saker man kan göra och att kommissionen måste ges en chans till upprättelse. Ärade Santer, jag invänder mot dessa argument eftersom kommissionens handling och de allvarliga fel som tas upp i dokumentet måste få en påföljd. Jag efterfrågar ett politiskt ansvar! Naturligtvis måste även administrativa åtgärder vidtas gentemot de tjänstemän som under ert och hela kommissionens ansvar agerade så att hundratals, till och med tusentals, människoliv utsattes för allvarliga risker.
Vi lever i en tid då vi måste spara. Detta verkar ligga i luften. Allt måste vara lönsamt och man måste vara konkurrenskraftig, men i förhållande till vem och vad? Naturligtvis i förhållande till monetarismens och finansvärldens okontrollerade intresse. Genom att man tillät några företag, huvudsakligen brittiska, att fuska och sålunda minska produktionskostnaderna för nötkött har man skapat en situation som idag, tio år senare, kostar många, alltför många människoliv och miljarder ecu för samhället.
Ärade Santer, det sätt på vilket kommissionen, er institution, behandlar Europaparlamentet är skamligt. Samtidigt som undersökningskommittén ingrep, på ett mycket användbart och upplysande sätt, vilket också visas i Medina Ortegas rapport, godkände ni okontrollerad import av genmodifierad majs. Kommissionen accepterar att man producerar och sprider nya produkter och ny medicin på den europeiska marknaden, trots att man ännu inte är säker på att de är ofarliga på kort och medellång sikt.
Sluta tala om för oss att man måste välja mellan teknologisk utveckling, tillväxt, modernitet och en konservatism som skulle leda till en tillbakagång för de europeiska företagen. Vad tjänar det till att vara modern och tjäna pengar om det skadar människors hälsa eller framtiden för våra barns och barnbarns miljö?
Ärade Santer, jag hoppas, men vet inte, om ni är far eller farfar. Jag vill ändå att ni ser bortom vinstintressena och funderar över vad för slags planet vi håller på att skapa för våra barn. Tycker ni inte att det är dags att vara modig och våga ändra riktning med 80 grader, och sätta människan och vår framtid framför finansiella eller monetära intressen?
Beträffande forskningen skulle ett beslut om att finansiera den med samhällsmedel och inrikta den mot ökat välstånd i stället för högre vinst, göra att medborgarna i Europa och på hela jorden vore er evigt tacksamma.
Ärade Santer, jag vet att det är svårare för er än för observatörerna eller andra parter att göra det jag ber er om, nämligen att avgå.
I morgon kommer våra kollegor i Europaparlamentet att uttala sig om en resolution till följd av undersökningskommitténs rapport. Om resolutionen är tydlig och har goda framtidsutsikter kommer jag att rösta för den. Resolutionen kommer att utgöra kravspecifikationen och grunden för regeringsdeklarationen för den efterträdande kommissionen.
På torsdag kommer jag att uppmana alla mina kollegor i Europaparlamentet att gå bortom partiklyftorna eller andra intresseskillnader. Jag vill att de skall tänka sig att deras dotter eller son i morgon, om ett år, om fem eller kanske tio år drabbas av den fruktansvärda sjukdomen som kallas Creutzfeldt-Jakobs sjukdom. Hur skulle de rösta i detta fall? För min del är valet redan klart. Genom att samla in namnteckningar och anföra detta misstroendevotum anser jag att jag gjort min plikt som ledamot av Europaparlamentet. Vissa kommer eventuellt att tala om demagogi. Jag är ingen demagog! Jag försvarar bara medborgarnas hälsa och framtid. Idag bör vi lyssna mer på vårt samvete än på våra partier eller stater.
Ärade Santer, ni kan välja mellan vanära om ni stannar och ära om ni avgår!
För Europas och medborgarnas skull uppmanar jag er att avgå. Det är ännu inte för sent!
(Applåder)

Santer
Herr ordförande, ärade ledamöter, under detta sammanträde talar ni om rapporten från undersökningskommittén om BSE. Det är en hård rapport för alla berörda parter, även för kommissionen. I rapporten diskuteras vissa åtgärder för att få bukt med de uppenbara fel och brister som funnits. Även frågor om framtiden tas upp. Jag kommer inte här att ta upp bakgrunden till BSE-affären, inte heller kommentera detaljer i det betänkande som ert utskott utarbetat under ledning av Böge och tack vare föredragandens, Medina Ortega, grundliga arbete.
I egenskap av Europeiska kommissionens ordförande vill jag visa att kommissionen tar sitt ansvar och berätta om min syn på saken. Jag kommer därför att koncentrera mig på kommissionens roll. Det är dock självklart att parlamentet inte kan vara ovetande om den hållning som varje institution, och särskilt medlemsstaterna, har. Alla har sitt ansvar inom sitt befogenhetsområde, men jag kommer inte att försöka skylla ifrån mig på andra.
Undersökningskommittén har tagit upp ett antal frågor som jag skall försöka besvara. Har kommissionen prioriterat marknaden på hälsoområdets bekostnad? Om man tittar på situationen utifrån dagens kunskap, kan den tidigare hållningen ge anledning till kritik. Man bör också vara medveten om att frågan inte ställdes så direkt, det vill säga marknaden eller hälsan. Skulle man ha ägnat större uppmärksamhet åt de enstaka varningar som gick mot den dominerande vetenskapliga opinionen som sade att det var högst osannolikt att människors hälsa kunde påverkas? Man borde ha gjort det då. Men jag kan också konstatera att ett antal åtgärder, både på nationell nivå och gemenskapsnivå, vidtogs från 1989-1990 för att undvika alla slags hälsorisker. Här skulle jag också vilja tillägga att flera förslag från kommissionen som syftade till att förstärka hälsoområdet på den inre marknaden inte genomfördes. Medlemsstaterna accepterade inte förslagen. Beträffande kommissionen kan jag konstatera att den aldrig nöjt sig med nivån i de vetenskapliga rekommendationerna. Kommissionen har vid ett flertal tillfällen gått längre för att undvika alla risker för människors hälsa.
Andra frågan: Har kommissionen hållit tillbaka information eller spritt vilseledande information? Jag kan inte tolka uttalanden som gjorts av enskilda personer, men jag kan konstatera att två stora vetenskapliga konferenser ägnades åt BSE. Vid båda var kommissionen en viktig motor och resultatet från konferenserna offentliggjordes i stor omfattning. Ständiga veterinärmedicinska kommittén med representanter för medlemsstaterna diskuterade problemet vid ett sextiotal sammanträden.
Precis som ni, skulle jag ha velat se mer forskning och framför allt fler forskningsresultat. Inte ens idag kan vetenskapsmännen, som står inför komplexiteten hos BSE, ge oss helt säkra svar. Om framsteg har gjorts och om vi idag är medvetna om de risker som BSE kan innebära för människan, är det tack vare forskning som samfinansierats av gemenskapen. Det är självklart att i ljuset av dagens kunskap måste man ge forskningen en ny dimension. Kommissionen har utarbetat förslag i den riktningen. Förlikningsförfarandet måste kunna genomföras utanför det kommande rådet (forskning). Forskningsprogrammet om smittsam spongiform encefalopati måste erhålla tillräckliga ekonomiska medel.
Tredje frågan: Har kommissionen hanterat ärendet på ett bra eller dåligt sätt? Jag håller med om att administrationens, och kommissionens, hantering har varit otillfredsställande. I likhet med föredraganden beklagar jag också bristen på specifik kontroll av BSE mellan 1990 och 1994, vilka anledningarna till detta än är. Jag är förvånad över det sätt på vilket vetenskapskommittéerna sköts: ingen insyn, ingen samordning och avsaknad av stringens. Precis som det nämndes i betänkandet finns det ett akut behov av att se över organisationen och verksamheten i avdelningarna samt mer allmänt systemet för beslutsförberedelse och beslutsfattande. Ert arbete gör det möjligt för oss att göra detta ordentligt.
Fjärde frågan: Har kommissionen påverkats av det politiska trycket från Förenade kungariket? Jag vill ge ett tydligt svar på denna fråga, eftersom kommissionens beslut att villkorligt upphäva embargot för gelatin presenteras ur den synvinkeln. Här, precis som i många andra dokument, har politiska åtgärder säkert vidtagits av någon regering, vilket är helt normalt. Den brittiska premiärministern ansåg att vårt beslut om embargo var oberättigat och gjorde allt för att bestrida det, till och med inför EG-domstolen. Han begärde ständigt att embargot skulle hävas. Mitt svar var, som sig bör, ett vänligt men bestämt nej. Hela vårt förfarande grundades på det angreppssätt som jag alltid har hållit mig till, dvs. att fatta våra beslut mot bakgrund av den främsta tillgängliga vetenskapliga kunskapen. Samma angreppssätt ligger för övrigt till grund för ramavtalet från Florens, som antogs enhälligt på stats- och regeringschefsnivå.
Ni kritiserar det sätt på vilket den vetenskapliga rådfrågningen genomfördes. Som jag sa tidigare accepterar jag kritiken. Men det är en annan sak att säga att vi har tagit risker med folkhälsan för att behaga Major. Detta är inte sant. Idag är embargot fullständigt och kommissionen har inte beviljat något tillstånd att exportera gelatin med brittiskt ursprung. Med den kunskap som finns idag är kommissionen inte heller beredd att göra det.
Sista frågan: Har kommissionen försökt förhala undersökningskommitténs arbete? Herr ordförande, jag tar anklagelsen mycket allvarligt, eftersom jag alltid har önskat att kommissionsledamöterna och avdelningarna skulle samarbeta med undersökningskommittén i så stor utsträckning som möjligt och på ett lojalt sätt. Skulle det kunna vara på något annat sätt i en demokrati? Vi har överlämnat alla dokument de har begärt, vilket har varit tusentals sidor. Viss information har dykt upp i pressen innan undersökningskommittén fått kännedom om den. Jag medger att detta är beklagligt, men räcker det för att inleda en process mot kommissionen? Vi har inte vägrat någonting. Allting har varit tillgängligt, till och med vissa interna, strikt konfidentiella dokument som ordföranden för undersökningskommittén har kunnat studera på plats.
I undersökningskommitténs rapport hänvisas till artikel 3.3 i det interinstitutionella avtalet och det påstås att kommissionen skulle ha kränkt andan i avtalet. Jag kan konstatera att artikel 3.3 utgör en del av det interinstitutionella avtalet och är tvingande i sig själv. Det är denna artikel som reglerar tjänstemännens inställelse inför undersökningskommittén. Jag citerar artikeln som bland annat fastställer att: " de tjänstemän eller representanter som hörs uttalar sig enligt anvisningar från sin regering eller institution" . Jag kan dock försäkra er om att ingen tjänsteman som hörts har erhållit anvisningar från kommissionen om vilka svar som skall ges. Här har jag ett brev från kommissionsledamot Franz Fischler, daterat den 30 september 1996 som är adresserat till generaldirektör Legras och direktör Mansito. Jag citerar ur brevet:
Jag förstår att ni denna vecka har kallats för att inför undersökningskommittén vittna angående BSE. Som bekant är det kommissionens uppfattning liksom min egen att vittnesmål av tjänstemän från kommissionen rörande detta ämne skall vara rättframma och fullständiga och att de inte skall tona ned brister hos kommissionen under den granskade tidsperioden och orsakerna till dessa handlingar.
Herr ordförande, innan jag börjar tala om framtiden skulle jag vilja svara på en muntlig fråga som särskilt rör läkemedelsindustrins tillämpning av förebyggande åtgärder för BSE. Sedan 1991 tillämpar industrin mycket strikta regler. Kommissionen å sin sida har sett till att ett förbud har kommit till stånd om införande av kosmetika innehållande animaliska produkter med hög infektionsrisk på marknaden inom unionen. Kommissionen undersöker också möjligheten att införa ett sådant förbud för läkemedel. Resultaten från läkemedelsbyråns möte i London kommer naturligtvis att offentliggöras.
Herr ordförande, mina damer och herrar, jag skulle nu vilja koncentrera mig på de konkreta erfarenheter jag fått i samband med affären. Jag hoppas att de motsvarar era rekommendationer för framtiden. De åtgärder som skall vidtas bör, i medborgarnas och konsumenternas intresse, rätta till de brister som konstateras i betänkandet. Bristerna finns inom följande områden: administrativ struktur, systemet för vetenskaplig rådfrågning, beslutsmekanismerna, kontrollåtgärder och den gemenskapsrättsliga grunden. Kommissionen kommer att vidta åtgärder inom alla dessa områden, antingen direkt eller genom förslag till behöriga instanser. Kommissionen avser också att ställa mer grundläggande frågor om Europeiska unionens politiska prioriteringar och om den gemensamma jordbrukspolitiken.
Kommissionen har redan börjat agera och vidtog under förra veckan början på en rad åtgärder. En grupp kommissionsledamöter för folkhälsa och livsmedel, där jag själv är ordförande, kommer hädanefter att garantera nödvändiga politiska impulser och samordna alla gemenskapens åtgärder på området. Vi har bland annat inlett en omfattande omorganisering av de avdelningar som berörs av människors hälsa. Omorganisationen sker efter tre principer. För det första, avgränsning mellan det lagstiftande ansvarsområdet och ansvarsområdet som gäller vetenskaplig rådfrågning. För det andra, avgränsning mellan det lagstiftande ansvarsområdet och ansvarsområdet som rör kontrollfrågor. För det tredje, ökad insyn, spridning av information under hela beslutsprocessen och kontrollåtgärder.
Hädanefter kommer alla berörda vetenskapskommittéer att underställas det omorganiserade generaldirektorat XXIV, som också kommer att ansvara för konsumenthälsofrågor. En tvärvetenskaplig vetenskapskommitté kommer att ha det övergripande ansvaret och fungera som styrkommitté. Utarbetandet av vetenskapliga yttranden och utarbetandet av lagstiftning kommer att vara klart åtskilda ansvarsområden. En " enhet för utvärdering av risker för folkhälsan och kontroll av livsmedelsprodukter" skall vara direkt knuten till den nya generaldirektören för GD XXIV. Enheten skall göra det möjligt för den ansvariga kommissionsledamoten, Bonino, att agera snabbt.
Naturligtvis kommer inte hennes roll att begränsa sig till att lämna vetenskapliga yttranden till kollegorna inom jordbruks- och industriområdet. Hon kommer också att samarbeta med dem vid utarbetandet av lagstiftning som baseras på dessa vetenskapliga yttranden.
Jag har uppmanat Bonino att inom de närmaste veckorna presentera de reformer som skall genomföras med anledning av den administrativa omorganisationen som bara utgör ett första steg. Reformerna skall grundas på följande principer: noggrant val av de bästa forskarna som måste vara garanterat oberoende, avlägsnande av gränser mellan de olika kommittéernas arbete, omfattande spridning av vetenskapskommittéernas yttranden och upprättande av en databas tillgänglig för allmänheten på Internet samt beaktande och spridning av vetenskapliga yttringar som enbart stöds av en minoritet.
Bonino kommer inom en mycket snar framtid att ta kontakt med Europaparlamentet för att ta upp alla dessa frågor med er innan förslagen utvecklas.
Även när det gäller kontrollfrågan har vi beslutat att skilja den från de avdelningar som ansvarar för att utarbeta lagstiftningen. Detta är anledningen till varför besiktningskontoret som har sitt säte på Irland kommer att vara knutet till GD XXIV. Jag anser att ett självständigt organ är den bästa lösningen i enlighet med kommissionens förslag. Jag uppmanar rådet att ompröva sin nuvarande negativa ståndpunkt.
I vilket fall som helst vill jag betona en sak. Hur den framtida organisationen än kommer att se ut bör unionen anslå de medel och avvara den personal som är nödvändig för att kunna genomföra den kontroll som behövs. Kommissionen kommer att göra det som är nödvändigt men kommer att behöva hjälp från budgetmyndigheten, alltså från er, vid framläggandet av ändrings- och tilläggsbudgeten.
Den administrativa omorganisationen kommer självfallet att påverka den berörda personalen. Vissa förändringar kommer att ske och omorganisationen kommer att innebära en ny fördelning av arbetsuppgifter. Kommissionen genomför en noggrann undersökning av de tillgängliga resurserna. Särskild uppmärksamhet ägnas åt de tjänstemän som berörs vid GD XXIV. Jag skulle här vilja tillägga att om någon händelse leder till påföljder kommer det förfarande som fastställs i tjänsteföreskrifterna att tillämpas. Jag skulle vilja citera en mening i betänkandet av Mattei, ledamot av franska nationalförsamlingen. Meningen berörde mig mycket. Jag citerar: " Missförhållandena beror inte lika mycket på människorna som på det tvetydiga systemet som inte har dragit alla slutsatser om folkhälsan på den europeiska gemensamma marknaden" .
Jag tror att vi måste fundera över den här meningen och att vi alla tillsammans måste diskutera mer genomgripande reformer och ett revolutionerande sätt att angripa livsmedels- och jordbruksfrågor. En fördjupad diskussion om den gemensamma jordbrukspolitiken måste i alla fall genomföras.
Är det rimligt att säga att BSE är ett naturolycksfall? Handlar det inte snarare om konsekvensen av en jordbruksproduktionsmodell som till varje pris sätter produktiviteten främst? Leder inte tanken om pressade kostnader, utan respekt för naturens grundlagar, på sikt till mycket högre kostnader för samhället? Skulle vi ha hamnat i den situation som vi nu befinner oss om vi hade respekterat de förnuftiga regler som säger att idisslare varken är köttätare eller kannibaler?
(Applåder) Jag välkomnar också tanken om en vetenskaplig konferens om animaliskt mjöl. Kommissionen och Europaparlamentet skall tillsammans fatta beslut om denna. Kommissionen arbetar redan med en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken som kommer att presenteras efter regeringskonferensens slut inom ramen för det framtida finanspaketet och inför utvidgningen. Reformen utgår från tanken att vårt jordbruk i högre grad bör inriktas mot kvalitet, miljö och djurens välbefinnande. Vi bör också återgå till naturligare produktionsmetoder och förenkla gemenskapslagstiftningen.
Detta är inte alltid självklart i de olika medlemsstaterna. Vi behöver alla mod och beslutsamhet, men det räcker inte. Svaret på de frågor som ställs är stora samhällsfrågor och sträcker sig utanför jordbruksområdet. Vi står inför, och vi kommer att stå inför ännu fler, svåra val som rör nya produkter och ny teknologi, exempelvis inom biotekniken.
Jag förordar ett successivt införande av en jordbrukspolitik som fäster mycket stor betydelse vid konsumentskydd och konsumenters hälsa. Jag är för en obligatorisk och systematisk märkning. Jag anser också att man bör undersöka möjligheterna att inrätta ett självständigt organ som tar hänsyn till de särskilda behov som finns i gemenskapen och som beaktar de positiva aspekter som finns i amerikanska Food and Drug Administration . Respekten för subsidiaritetsprincipen, som vi rättar oss efter, bör inte vara en förevändning för att blockera ett trovärdigt europeiskt system för hälsoskydd som är en naturlig och nödvändig följd på den inre marknaden.
Nu konstaterar vi allt oftare att våra beslutsmekanismer inte alltid är i nivå med den snabba vetenskapliga utvecklingen. Svaren på de svåra frågorna, som ofta innehåller etiska, vetenskapliga, sociala och ekonomiska aspekter, bör härröra från alla delar av samhället. Med anledning av detta föreslår jag att vi tillsammans med Europaparlamentet organiserar en stor tvärvetenskaplig konferens om livsmedel och hälsa.
Av samma anledning måste unionen snabbt ges nödvändiga medel för att kunna agera. Här ser jag två absoluta krav. För det första bör parlamentet delta i mycket större utsträckning i beslutsprocessen i framtiden. Inom ramen för det nuvarande fördraget och i enlighet med tanken som styrde kommissionens interna omorganisation kommer vi i framtiden att i första hand utnyttja den nuvarande artikel 100a för förslag som huvudsakligen rör veterinär- och växtskyddsfrågor.
Vi kommer framför allt att inom regeringskonferensen försöka övertyga medlemsstaterna om att följa vårt förslag, som för övrigt ansluter sig till ert, om att alla lagstiftningsbeslut skall underställas medbeslutande. Jag förväntar mig att de även vågar tillämpa principen på den gemensamma jordbrukspolitiken.
(Applåder) Herr ordförande, det andra kravet består i att ge gemenskapen verkliga befogenheter inom hälsovårdsområdet. Till regeringskonferensen lämnade kommissionen igår ett konkret förslag till artikel 129 som omarbetats väsentligt. I förslaget fastställs tre omfattande förbättringar. För det första en förbättring av processen för samordning av medlemsstaternas politik. För det andra möjligheten att på gemenskapsnivå genomföra nödvändig harmonisering på folkhälsoområdet. För det tredje medbeslutande för hälsofrågor.
Herr ordförande, mina damer och herrar, jag tror att det är dags att skapa ett Europa på hälsovårdsområdet.
Herr ordförande! Sammanfattningsvis skulle jag vilja säga att BSE-krisen är en av de svåraste kriser jag stött på under min långa politiska karriär. När jag talade inför undersökningskommittén sade jag att krisen i många avseenden har varit en lektion i blygsamhet och ödmjukhet för mig, och förhoppningsvis även för många av er.
Jag förstår de känslor som krisen väcker. Fel har begåtts, även av kommissionen. Vi måste erkänna detta, men också se till proportionerna. Framför allt måste vi tillsammans dra lärdom av krisen och genomföra reformer som gör att vi får en mer demokratisk och säkrare union. Hela kommissionen är fast besluten att ge sitt bidrag i Europas och medborgarnas intresse.
(Applåder)
Green
Herr ordförande, den socialistiska gruppen välkomnar och stödjer undersökningskommitténs rapport och rekommendationer rörande BSE. Detta parlament visar nu att det på allvar tar på sig ansvaret att styra och kontrollera de av den europeiska unionens institutioner som inte har tillsatts genom val. Detta är första gången den makt som har tilldelats oss genom Maastrichtfördraget att undersöka påstådda överträdelser eller vanstyre vid en undersökningskommitté har använts. Min grupp vill ge sitt erkännande till de kolleger som har varit engagerade i undersökningskommittén. De har arbetat hårt för att fastställa och avslöja den tragiska händelsekedja som har ödelagt nötköttsindustrin inom Europa, ruinerat levebrödet för så många jordbrukare, lantarbetare och människor sysselsatta inom livsmedelsnäringen och som, vilket är värst av allt, har lett till sjukdom och död för vissa medborgare och som har inneburit fara för så många andra.
Jag vill klargöra att den viktigaste frågan för min grupp alltid har varit hälsan hos den europeiska unionens folk.
Undersökningskommitténs arbete har otvetydigt visat att skulden för BSE-krisen tydligt och klart åvilar den nuvarande brittiska regeringen.
(Applåder) Det var dess enkelspåriga, blinda, ideologiska hängivenhet för en avreglering som resulterade i en uppsättning katastrofala beslut som ledde till att BSE utvecklades.
(Applåder) Min grupp har länge ansett att enbart ett åtagande att avreglera är en lika omodern och farlig väg som ett åtagande att enbart reglera. Vad som behövs är en anpassad reglering, en reglering som skyddar allmänhetens hälsa och en reglering som säkerställer konsumentens skydd, vilket enligt vår uppfattning är nödvändigt på en enhetlig marknad.
BSE-tragedin är ett tråkigt och dramatiskt exempel på vad som kan hända när allmänhetens hälsa och konsumenternas skydd offras på affärsegennyttans och profitens altare.
(Applåder) Den brittiska regeringen är klandervärd inte bara för det som har hänt i Storbritannien utan också på grund att den har misskött krisen, och förutom att BSE förekommer i Storbritannien har den tillåtit att smittad djurföda och infekterade kalvar fortsätter att spridas på marknaden och i näringskedjor i övriga Europa. Detta är sannerligen en underlåtenhet av allra värsta slag. Jag är övertygad om att alla anständiga människor i Storbritannien inser att om detta spel hade spelats med deras hälsa och säkerhet av någon annan regering i den europeiska unionen skulle de vara oförsonliga. Den brittiska sensationspressen borde ägna sig åt att begrunda detta faktum innan de hänger sig åt ytterligare främlingshat i denna fråga.
(Applåder) Åsynen i går kväll av den brittiske jordbruksministern, Douglas Hogg, då han räddades undan ett misstroendevotum i House of Commons för sin vanskötsel av BSE-krisen genom en vanhedrande politisk uppgörelse med partiet Ulster Unionist trotsar all beskrivning! Om, vilket vi har fått garantier för, nötkött från Nordirland och andra närmare angivna hjordar i Storbritannien inte har smittats såsom övrigt nötkött i Storbritannien, varför bekräftades inte detta för flera månader sedan så att de nordirländska bönderna hade räddats från de katastrofala följderna under de senaste månaderna? Hur kommer det sig att den brittiska regeringen endast går med på att vidta så kallades särskilda åtgärder när den möts av misstroendevotum i House of Commons? Det är den här typen av cyniskt, opportunistiskt beteende som förstör förtroendet i Storbritannien och övriga Europa och som visar att den brittiska regeringen inte prioriterar hälsa och konsumentskydd utan att bry sig om vad som är ekonomiskt förnuftigt.
Douglas Hogg, den olycklige jordbruksministern, vägrade att komma och lämna bevis till vår undersökningskommitté trots det faktum att alla regeringarna i unionen, inklusive den brittiska regeringen, hade förbundit sig att stödja arbetet i parlamentets undersökningskommitté. I går kväll i House of Commons sade Hogg att det skulle vara ett förnekande av brittisk suveränitet om han skulle lämna bevis till oss här. Han är en av dem som hävdar att suveräniteten i en demokrati ligger hos parlamentet. Jag tillhör dem som anser att suveräniteten ligger hos folket.
(Applåder) Det europeiska rådet kan emellertid inte undgå kritik i detta ärende. Det gav vika för påtryckningar från den brittiska regeringen, det vattnade ur kommissionens förslag i jordbruksrådet och begagnade sig rent allmänt av rådets elitklubb för att se till nationella intressen snarare än till vad som kunde gynna unionens folk. Detta förstärker inställningen i min grupp att rådet, när det agerar som ett gemensamt organ, gömmer sig bakom ledamöternas individuella demokratiska legitimitet och agerar samfällt på ett hemlighetsfullt och oacceptabelt sätt.
Jag vill här säga till kommissionens ordförande att detta var en väntad katastrof. Europeiska kommissionen bär skulden. Det var inte som om kommissionen inte hade förvarnats om att dess strukturer och beslutsfattande i fråga om livsmedelssäkerhet och allmän hälsa hade blivit allvarligt skadad. Så långt tillbaka som 1989 i Rafterybetänkandet uppgav detta parlament följande. " Om vi vill ha en äkta enhetlig marknad för livsmedel måste vi skapa ett genuint, självständigt, starkt och öppet organ som kommer att visa att det sätter konsumenternas intressen framför producenternas, tillverkarnas, distributörernas och cateringindustrins intressen."
Återigen, i mars 1992, enligt min rapport om reformen av den vetenskapliga livsmedelskommittén sade detta parlament följande. " Processen att uppnå en tillfredsställande vetenskaplig bas för ärenden rörande livsmedelssäkerhet kommer att bedömas av Europas konsumenter med utgångspunkt från om den är tillräckligt oberoende, är möjlig att få insyn i och om den är effektiv." I samma rapport krävde parlamentet att en enda enhet i Europeiska kommissionen skall ansvara för livsmedel enligt direktiven till organet för konsumentpolitik, en gemensam livsmedelspolitik, en oberoende vetenskaplig livsmedelskommitté, en lämplig konsumentrepresentation i denna kommitté, insyn i de tillsättningar som görs till kommittén och ett lämpligt hänsynstagande till allmänhetens intressen inom områdena livsmedel och konsumenttrygghet. Hur mycket mer skulle detta parlamentet ha gjort för att visa att det europeiska beslutsfattandet när det gäller livsmedelssäkerhet var i oordning? Mässandet från hycklande beslutsfattare, den brist på ansvarighet och den undanglidande attityd som kommissionen har visat liksom dess tjänstemän under hela BSE-förloppet har efterlämnat en försvagad och sårbar kommission. Så tråkigt att den har använt sig av en kris av denna omfattning för att skapa förutsättningarna för en förändring.
Om kommissionens ordförande skall vara trovärdig behövs förändringar och vi välkomnar hans förklaring, men vi nöjer oss inte med löften. Det är därför vi i vår resolution vill avsluta denna debatt och förplikta oss själva att mycket noga ge akt på vilka åtgärder kommissionen vidtar för att uppfylla sina löften vilket dess ordförande har givit här idag. Om reformerna inte är genuina, lämpliga eller tillräckligt snabba för att tillgodose rekommendationerna från undersökningskommittén, kommer min grupp att tillsammans med andra att lägga fram en motion om kritik mot kommissionen vid lämplig tidpunkt månaderna före november eller under november i år.
Till sist, min grupp kommer inte att stödja motionen om kritik av Europeiska kommissionen i denna kammare i dag. Vi anser inte att det är en effektiv politisk strategi att kritisera denna kommission innan den har fått tillfälle att bringa ordning i sin egen kammare. Vi är intresserade av ett allvarligt reformförsök i den allmänna hälsans intresse. Vi är vidare övertygade om att en genomförd motion rörande kritik på detta stadium helt enkelt skulle leda till en institutionell kris som skulle vara under flera månader vilket inte skulle göra ett dugg för att förbättra den allmänna hälsan eller konsumentskyddet på det europeiska planet.
(Applåder) Det finns de som anser att den publicitet och det kaos som skulle följa i spåren av en upplösning av kommissionen på något sätt skulle rensa upp i systemet. Min grupp tror inte att så är fallet. Det faktum att kommissionens ordförande har kommit hit idag för att inför parlamentet lägga fram ett paket reformer som, om de godkänns, i viss utsträckning verkligen kommer att rensa upp i systemet, är en hyllning till dem som har jobbat så hårt inom undersökningskommittén och ger en indikation på vilka resultat detta parlament kan uppnå om det tar sin uppgift på allvar.
Undersökningskommittén fastställde vilka brister som finns och vilka reformer som krävs för att åtgärda dessa brister. Det är nu vårt politiska ansvar i denna kammare att gå igenom dessa reformer från början till slut vilket vi har för avsikt att göra.
(Livliga applåder)
Martens
Först och främst vill jag framföra min hyllning till ordföranden i undersökningskommittén, herr Böge, föredragande herr Medina och alla ledamöter i undersökningskommittén. Vår grupp kommer att godkänna slutsatserna i betänkandet. Beskrivningen i betänkandet av vanskötsel under kulmen på BSE-krisen är imponerandet. Det var perioden 1990-1994. Under 1990 bevisades det vetenskapligt att infekterande ämnen från en djurart kan föras över till en annan. Detta skulle ha lett till ett påskyndande av forskningen. Från 1990 kunde resultatet från undersökningen verkligen kallas magert. Mellan 1990 och 1994 sköts BSE-inspektionerna av veterinärer upp i Storbritannien. Medina-betänkandet säger att den dåvarande kommissionen försökte skyla över sanningen och påtvinga parlamentet fördröjningen, trots att detta var ett beslut från kommissionen själv, som gav efter för den brittiska påtryckningen. Under samma period låg den gemensamma lagstiftningen om BSE helt stilla, med ett undantag: förordningen om embryon.
Mellan 1990, jag tar det extraordinära rådet av den 6 och 7 juni 1990 om den första BSE-krisen, och 1993 alltså under fyra års tid, fördes inte en enda debatt i rådet om BSE. Likväl fastställdes under den perioden 75 % av BSEfallen i Storbritannien. Frankrike och Tyskland övervägde i mitten av 90-talet att utfärda handelsbegränsningar för brittiskt nötkött, men kommissionsledamot MacSharry hotade att stämma dem i EG-domstolen. Medinabetänkandet säger också att det finns skriftliga bevis på att den dåvarande kommissionen förestod en desinformationspolitik, inte bara när det gällde den allmänna opinionen, utan att desinformationen också trängde in i hjärtat av gemenskapsinstitutionerna. För om informationsströmmen stängs av och kommissionen inte längre utför sina uppgifter och inte föreslår någon lagstiftning, då sätts också rådet ur spel. Medina-betänkandet anger Storbritanniens regering som huvudansvarig för BSE-krisen. I betänkandet fastställs sex gånger att de efterföljande regeringarna kränkte artikel 5 i fördraget och att de vägrade att hålla sig till reglerna om lojalt och öppet samarbete. Ni vet att artikel 5 i fördraget innehåller principen om gemensam lojalitet. Men rådet är också medansvarigt för passiviteten och fördröjningen av bekämpningen av epidemin i Storbritannien, felaktiga beslut och dålig samordning vid skyddet av folkhälsan och desinformation av allmänheten.
Enligt betänkandet från undersökningskommittén är det oomvistat att den förra kommissionen under perioden 1990-94, under vanskötseln på kulmen av BSE-krisen, också begick allvarliga fel och var eftergiven och att det politiska ansvaret ligger hos kommissionsledamöterna MacSharry och Steichen.
(Applåder) Vi menar att kommissionsledamot Fischler måste ta denna debatt för att ge ett svar på de två fel som tillskrivs honom i Medina-betänkandet. Men så som undersökningskommittén har beslutat, ligger de politiska konsekvenserna i nödvändigheten av strukturella, politiska och personella beslut för att återställa den grova underlåtenheten och felen från förr. Den Europeiska kommissionens politiska ansvar ligger nu i att realisera dessa grundläggande ombildningarna, för, så säger Medina-betänkandet, det är strävan från undersökningskommittén bättre betjänt av än av en ny sammansättning av kommissionen. Vår grupp befäster alltså vår förtroende i att den Europeiska kommissionen får till stånd denna ombildning. Man måste snabbt återställa den Europeiska unionens trovärdighet genom att prioritera folkhälsan och skyddet av konsumenterna, före de rent ekonomiska intressena.
Värderade kollegor, vilken dr. Faust har någonsin kunna hitta på att, mot sekellånga traditioner återföra kött- och benmjöl som foder till idisslare. Hur har man någonsin vågat ta risker med maten till spädbarnen. Det är absolut nödvändigt att den europeiska kommissionen förfogar över en klar rättslig grund för att utöva sina befogenheter, inom området folkhälsa, artikel 129 och konsumentskyddet, artikel 129A. Här finns ett viktigt uppdrag för regeringskonferensen. Kommissionen måste inom väldigt kort lägga fram ett förslag för att bilda en oberoende enhet " skydd av folkhälsan" . Införandet av medbestämmande i jordbruksfrågor måste står främst. Det måste komma ett allmänt förbud för att utfordra idisslare med kött- och benmjöl och att ge kadaverslaktavfall från sjuka djur till djur.
Herr kommissionsordförande, personliga och disciplinära åtgärder måste vidtas vid oriktigt handlande från tjänstemännen. De ansvariga måste dömas för sina fel. Våra medborgare skulle inte förstå om några sanktioner inte genomförs. Vår politiska slutsats är alltså: vi är motståndare till ett misstroendevotum. Vi bekräftar vårt förtroende för att kommissionen genomför denna ombildning, men om den inte inom rimlig tid och i varje fall fram emot november i år inte har genomförts, då ser vi oss nödsakade att säga upp vårt förtroende för kommissionen.
Herr kommissionsordförande, vi har tillsammans fört förhandlingar i Maastricht för ett nytt fördrag om den Europeiska unionen. Vi fastställde redan då ofullkomligheter. Vi var tvungna att acceptera en kompromiss, att vi ville förbättra under den kommande regeringskonferensen. Vi har nu kommit till en stadie då många av våra medborgare inte längre sätter någon tilltro till det som vi gör på europeisk nivå. Den samhälleliga nöden, nöden som medborgare upplever när de plågas av arbetslöshet och inte längre ser någon framtid för sina barn. Nöden som de upplever när de plågas av internationellt organiserad kriminalitet, maffian, drogerna. Nöden som de upplevde när hela deras hälsa stod på spel, den måste alla de som är ansvariga i den Europeiska unionen och som förbereder ett nytt fördrag vara medvetna om och att inte bara att, hur viktigt det än är, också beslutsprocedurerna måste ändras. Men man måste också göra ett försök att komma åt problemens kärna, samhällsfrågorna som miljoner av våra medborgare konfronteras med, rädslan som de upplever och att svar måste ges på de frågor som vi ställer om detta. Jag hoppas att denna BSE-tragedi har gjort alla de som skall ta ansvaret för att åter ge den Europeiska unionen ett hoppfullt och mänskligt ansikte medvetna.
(Applåder)
Pasty
Herr ordförande, ärade kollegor, på gruppen Union för Europas vägnar vill jag rikta ett varmt tack till föredraganden vid undersökningskommittén för BSE, till dess ordförande, Böge, och till alla ledamöter av kommittén för deras utmärkta arbete, trots att de stött på ett antal oacceptabla hinder under arbetets gång.
Rapporten som presenterades idag är upplysande, exakt och uppfyller sitt syfte. Man nöjer sig inte med att konstatera de allvarliga missförhållandena i de europeiska institutionerna, utan man försöker på ett ansvarskännande sätt föreslå lösningar så att de oacceptabla bristerna inte skall bestå. Jag skulle till och med vilja säga att ledamöterna av undersökningskommittén har gjort mer än så. Efter att ha lyssnat till ordförande Santer har jag känslan av att de har gjort ett mirakel. Kommissionen har varit blind och plötsligt ser de tydligt vad som pågår i de olika avdelningarna.
Undersökningskommitténs konstaterande är allvarligt för tjänstemännen inom alla europeiska institutioner. Avslöjandet av sådana missförhållanden förklarar varför medborgarna idag har förlorat förtroendet för de europeiska institutionerna. Den avsiktliga och totala avsaknaden av insyn i europeiska frågor gör att de demokratiska kontrollorganen, exempelvis parlamentet eller pressen, inte längre kan genomföra sitt arbete.
Opacitet däremot, som är konsekvensen av bristen på insyn, gör att nationella eller privata intressen kan vinna över gemenskapsintressen eller allmänna intressen. Dessa intressen har faktiskt bokstavligen invaderat vissa av kommissionens avdelningar, och till och med de särskilda rådgivande vetenskapskommittéerna, i olika grad beroende på de speciella intressen som bevakas.
Ännu allvarligare är att undersökningskommittén visar att kommissionen, och i viss mån även rådet, vägrar att ta sitt ansvar som politiska organ. I rådets fall handlar det om befogenheter som beviljats förvaltningskommittéer som helt saknar politisk legitimitet. I kommissionens fall gäller det dess oförmåga att stå emot politiska påtryckningar från vissa medlemsstater.
Det är därför som inte kommissionen genomförde någon veterinärkontroll mellan 1990 och 1994 av Förenade kungarikets åtgärder för att bekämpa BSE-epizootin. Den enda förklaringen som gavs var att detta skulle irritera landets myndigheter.
Undersökningskommittén påvisar slutligen att det vid genomförandet av gemenskapspolitiken finns gråzoner där befogenheterna att agera är dåligt definierade. Att alla institutioner hänvisar till varandra eller till medlemsstaterna när det gäller ansvaret att agera gör att institutionerna blir helt handlingsförlamade.
Om vi vill att de europeiska medborgarna skall återfå förtroendet för unionens institutioner måste vi agera snabbt. Antingen måste politiska åtgärder vidtas genom misstroendevotum mot den nuvarande kommissionen - som bär en del av ansvaret för de missförhållanden som konstaterats, den har dock mycket mindre ansvar än de brittiska myndigheterna - eller mot den föregående kommissionen. Vi skulle ha velat att dess ordförande hade hörts av undersökningskommittén.
(Applåder) För min del anser jag att om vi vill vara effektiva bör vi anmoda den nuvarande kommissionen att omgående vidta de åtgärder som föreslås av undersökningskommittén och som faller under kommissionens ansvarsområde. Först och främst bör insynen i beslutsprocessen förbättras, vilket är själva grunden i all politisk verksamhet. Om inte kommissionen gör detta inom rimlig tid, måste vi absolut genomföra ett misstroendevotum. Vi bör beakta de förslag till omorganisation av avdelningarna och av samråds- och inspektionsförfarandena som presenterats av ordförande Santer. De är bevis på god vilja och bör bekräftas.
Men förutom detta anser jag att undersökningskommitténs rapport bör lämnas till regeringskonferensen så att alla medlemsstaternas representanter kan dra alla nödvändiga slutsatser ur struktursynpunkt och om verksamheten i de europeiska institutionerna.
Områden som folkhälsa och även människors säkerhet, om beslut fattas om att överföra tredje pelaren till gemenskapsnivå, är mycket känsliga. Vore det inte lämpligt att inom dessa områden fastställa klara gränser för vem som gör vad, i syfte att avlägsna de gråzoner som tjänar som förevändningar för att inte agera när det behövs?
Är det lämpligt att ge någon befogenheter utan att på förhand försäkra sig om att de kommer att kunna utövas? Kan man garantera att en kommission som består av trettio ledamöter kommer att kunna verka enligt principerna om kollegialitet och oberoende i förhållande till de medlemsstater som är upptagna i fördraget?
Det är efter svaren på dessa frågor som man kommer att döma regeringarna i de medlemsstater som snart skall hålla nationella val och de ledamöter av Europaparlamentet som ställer upp som kandidater i valen 1999.
Ärade kollegor, låt oss utnyttja de kommande månaderna för att ge lugnande svar på den oro som medborgarna känner och som utlösts av BSE-krisen.
(Applåder)
Kofoed
Fru ordförande, undersökningskommitténs rapport har nu offentliggjorts, och vi kommer därmed att se, vilka konsekvenser rapporten får. Vi har redan hört kommissionsordförande Santers reaktion, vilket jag återkommer till.
1986 var BSE-sjukdomen helt okänd. Ingen visste mycket om den, men man menade, att den nog var av samma karaktär som skrapie hos får, och att sjukdomen därför inte var smittsam och inte kunde överföras till människor. Det var utgångspunkten. Men den 20 mars 1996 medgav den brittiska regeringen, att det inte kunde uteslutas, att den kunde överföras till människor. Samtidigt hade en ny art av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom uppstått, vilken särskilt drabbade unga människor. Dessa tillkännagivanden skapade panik hos konsumenterna, och marknaden för oxkött bröt samman. Det är klart, att konsumenterna blev nervösa, eftersom sjukdomen - om den kunde överföras - först visade sig efter 3-7 år. Kommissionens hantering var mycket famlande, och parlamentet var inte nöjd. Därför valde man som en tillfällig lösning att tillsätta denna undersökningskommitté för att pröva om den nya kommittén i enlighet med fördragen verkligen kunde användas till att klargöra kommissionens problem, som man ansåg vara olösta.
På den Liberala Gruppens vägnar kan jag säga, att kommittén har löst uppgiften. Den har medfört mycket stark, men berättigad kritik av kommissionen, vilket man kan läsa vidare om i rapporten. Det är även en stark kritik mot den brittiska regeringen. Det är särskilt oförståeligt, att den brittiska regeringen, som i den första vändan fattade de riktiga besluten, lät det gå 5 år, innan den genomförde dem. Det är orsaken till, att BSE-sjukdomen fick den omfattning den fick, och överfördes till Frankrike, Schweiz och Portugal. Men det är inte vi, som ska störta den brittiska regeringen, det får andra göra.
Frågan om hur vi skyddar konsumenterna kvarstår. Jag kan säga, att våra förslag att separera konsumentskydd och veterinärkontroll är en riktig lösning. Jag vill dock varna för, att den inte är så lätt att genomföra, p.g.a. att vi lätt kommer in på subventionsprincipen, och den brukar nationalstaten värna kraftigt om. Men jag är anhängare av, att man får ett överstatligt organ, som kan kontrollera de nationella myndigheterna och orientera dem om, vilka problemen är.
Till sist kommer vi till frågan om tillit och icke tillit. Parlamentet har visat, att det är uppgiften mogen att kunna kontrollera kommissionen. Det har även makt att avsätta kommissionen, om det anser, att den inte handlar riktigt. Kommitténs arbete visar, att vi har givit kommissionen några förslag, som vi utgår ifrån, att den kommer att titta på och lösa utifrån de principer, som vi har rekommenderat. Jag kan nu konstatera, att kommissionen är beredd att gå långt och längre, än jag trodde. Innan hösten kommer det att visa sig, hur långt den kan komma i praktiken. Annars har vi vapnet i artikel 144, att vi kan framlägga misstroendevotum när som helst efter sommaruppehållet, om kommissionen inte lever upp till, vad den själv har sagt, och till de önskemål som vi har utformat. Så jag konstaterar, att parlamentet har fått en väsentlig makt, och den används, men den skall användas förnuftigt. Man skall inte missbruka en stor makt, man har fått. Man skall bruka den varsamt, och det tror jag, att man gör till hösten, om kommissionen inte lever upp till sina egna formuleringar.

Puerta
Fru ordförande, vår grupp har undertecknat misstroendevotumet efter att vi har bekantat oss med slutsatserna från den tillfälliga undersökningskommittén. Jag kan dock försäkra för ordföranden, och även för kommissionen, att det inte har funnits något a priori vad beträffar detta misstroendevotum. Medinas rapport tar fram bevis för allvarliga politiska och administrativa missförhållanden, där ansvaret ligger i första hand hos den brittiska regeringen - med rådets släpphänthet som bidrag - men också hos kommissionen, både under Delors och under dess nuvarande ordförande Santer.
Rapporten lämnar ingen plats för tvivel. Kommissionens agerande har varit katastrofalt i fråga om hanteringen av det allvarliga problemet med " galna ko-sjukan" , ett problem som har konverterats till en kris med oanade hälsovårdsmässiga, sociala och ekonomiska konsekvenser. Kommissionen är skyldig till att ha prioriterat ekonomiska och politiska intressen framför individernas hälsa och skyddet av dem såsom konsumenter. Den tidigare kommissionen säkerställde inte att veterinärkontroller genomfördes och det är allmänt känt att relevanta inspektioner inte utfördes i Förenade kungariket mellan maj 1990 och juni 1994.
Vad gäller den nuvarande kommissionen har vi det oacceptabla hävandet av gelatinembargot och kommissionens sätt att dölja sanningen eller skjuta över sitt ansvar till parlamentet när beslutet att genomföra undersökningen fattades. Det är särskilt allvarligt att kommissionens misskötsel av administrationen har lett till negativa effekter på människors hälsa, på djuruppfödningen och på gemenskapens budget, negativa effekter som till största delen inte längre kan åtgärdas.
På grund av allt detta uppfyller vi i dag den ytterst plågsamma skyldigheten att presentera ett misstroendevotum. Parlamentet bör uppfylla sin plikt och utöva den kontrollbehörighet som det fått genom fördraget. Den brittiska regeringen kontrolleras av underhuset. Kommissionen bör svara inför detta parlament, för vilket vi upprepade gånger begärt ökade befogenheter, utan att vi lyckats utöva dem som vi redan har.
Den tillfälliga undersökningskommitténs slutsatser föranleder ett trängande behov till detta misstroendevotum, med vilket begärs ansvar för det som inte har gjorts och för det som har gjorts vårdslöst under sju år av agerande. Detta enligt principerna om kommissionens kontinuitet och kollegialitet, även om det är agerandet av de de senare kommissionsledamöterna med ansvar för jordbruket som har varit mer specifikt och allvarligt.
Idag måste vi ge politiskt misstroende åt sådant som gjorts i det förflutna, i det nära förflutna, innan vi ger ut rekommendationer för framtiden eller ger ett så varmt mottagande åt Santers tal, ett tal som närmast påminde om ett hoppfullt installationstal.
Med respekt för de goda avsikterna hos dem som blandar det förflutna och framtiden i sina resolutioner och annonserar eventuella misstroendevotum inom de närmaste månaderna - man har talat om november - så tar vi kraftigt avstånd från deras metod, som inte svarar mot parlamentets grundläggande kontrollskyldighet eller prioriteten hos ett misstroendevotum utan förhandsvillkor eller ingrepp.
I demokratin är det majoriteten som avgör, men minoriteterna kan ha rätt. Vi anser oss ha rätt och hänvisar där inte enbart till korrekta parlamentariska förfaranden eller till parlamentets oundvikliga skyldigheter. Fru ordförande, vi vill framförallt på grund av relevanta motiveringar och partidisciplin hänvisa till vår status som ledamöter, eller med andra ord som representanter och försvarare av hälsan och intressena för de europeiska medborgare som har valt oss.
Jag vill avsluta med en klassisk fras: " Vänner av Platon, men ännu större vänner av sanningen" . Parlamentet skall vara vän av kommissionen, men ännu större vän av sanningen och de europeiska medborgarna.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande, mina damer och herrar, kära kolleger! Undersökningskommittén har gjort sitt arbete. Jag vill uttryckligen tacka ordförande Remier Böge och den föredragande, Medina, för det goda arbete som de utfört. Vi hade ett bra klimat i undersökningskommittén. Det har arbetats med alla krafter på att komma sanningen närmare och betänkandet, som vi lagt fram, är också ett uttryck för detta.
När vi inledde arbetet, blev vi, inför det som vi där mötte, nästan stumma. Santer, ni säger, att man på den tiden inte kunde veta hur farlig BSE-sjukdomen var. Om man inte kände till det på den tiden, då hade man inte fått vidtag några åtgärder, då hade man måst säga: Vi känner inte till det, eller vi bedömer det på ett annat sätt. Men det gjorde man ju inte. Man vidtog åtgärder, men man genomförde dem inte. Man ringaktade förbudet mot utfodring med kött- och benmjöl.
Vad hände? Fram till 1995 skedde utfodring med kött- och benmjöl. Man måste utgå ifrån att alla galna kor än en gång passerade kretsloppet kött- och benmjöl och utfodring. Det är 700.000, en miljon, en och en halv miljon - man vet inte - djur, som är BSE-hotade, som har hamnat i den mänskliga näringen. Man har sagt oss: Vi hade inga resurser till att genomföra inspektioner.
Till sist visar det sig att det i Storbritannien, mellan 1990 och 1994, gjordes 37 inspektioner; det var bara det att BSE var struken från checklistan, dvs i Storbritannien undersöktes köttkvaliteten, men inte längre BSE. Man har i kommissionen uppenbart medvetet slarvat bort en undersökningsrapport från 1990, som visade på skandalösa tillstånd i Storbritanniens slakterier; den har inte dykt upp hos den politiska ledningen. Vi har tills idag inte kunnat klara ut var den blivit liggande. Man har försökt att ge forskare dåligt anseende, man har förlöjligat minoritetsvota, man har gjort ett instrument WTO. Jag tänker inte räkna upp det i alla dess delar. Ni känner till undersökningsrapporten - det är hur som helst otroligt. Och allt detta motiverar ett misstroendevotum gentemot kommissionen.
Om vi nu säger, att vi nu inte skall genomdriva detta misstroendevotum, då beror det också på, Santer, att vi vet: Ni är en tillkännagivandets mästare! Ni har hållit ett lysande tal idag, och det är något svårt att efter detta tal skicka ut er i kylan. Men budskapet lyssnar vi gärna på, vi saknar emellertid tron. Vi vill inte ha ord, vi vill ha handling. Därför var dispyterna i undersökningskommittén över detta misstroendevotum ganska långa och intensiva. Och sedan lämnade jag förslaget om ett villkorligt misstroendevotum.
Vi utgick ifrån att ni idag skulle säga: Det intresserar oss inte. I så fall hade vi lämnat in misstroendevotumet nu; rösterna finns där, vi har samlat in den nödvändiga tiondelen av underskrifterna. För oss var det klart att ni skulle tillkännage detta; alltså ger vi er ett års respit, och sedan skall vi se vad som uppfyllts av dessa krav. Ni har avhandlat det idag och jag är förbluffad över med vilken försonlighet, men också med vilken beslutsamhet ni tillkännager reformer. Kommer det, då blir det inget misstroendevotum i december, detta är tämligen klart. Om det inte kommer, så kommer vi att vidhålla detta misstroendevotum.
Santer, lura inte er själv!. Ni kan inte som förr i tiden plocka russinen ur detta parlament, göra, som det passar er, och lämna det som inte passar er, utan åtgärd. Detta parlament har genom denna undersökningskommitté fått ett nytt självmedvetande. Efter BSE är ingenting mer i Europa som det var. Vi kommer att ha ett ord med i laget i hälsofrågor, vi kommer att lägga oss i näringsfrågor och jordbruksfrågor. Vi kommer inte längre att tillåta att arrogansen hos en administration - som fortfarande är förhanden och som ni fortfarande representerar politiskt, nämligen denna kommission - anser, att de inte behöver ta hänsyn till förslagen och initiativen från det Europeiska parlamentet. Om förslagen från det Europeiska parlamentet hade genomförts hade vi under de galna kornas högkonjunktur haft en medbeslutanderätt, då hade vi inte haft en BSE-kris av den här omfattningen. Vi hade med största sannolikhet inte behövt konfronteras på det sättet med de följder, som vi kanske kommer att utsättas för.
Därför säger jag: Det är absolut avgörande att vi använder den här krisen för att gå framåt och ger parlamentet de rättigheter som det behöver för att genomföra en legislativ kontroll av administrationen, och för att länka in kommissionen på en riktig väg. Santer, jag är speciellt tacksam för att ni hävdat att vi måste få till stånd en ändring av jordbrukspolitiken. Det har alltid varit vårt krav. Om vi går framåt på den här vägen, då kommer vi inte att uppleva nästa kris, utan vi kommer att göra gott för Europas befolkning, göra våra hemläxor och ta över vårt politiska ansvar!

Lalumière
Fru ordförande, ärade ordförande i kommissionen, när parlamentet trots hårt motstånd inrättade en undersökningskommitté för den här frågan, trodde jag aldrig att de uppgifter som skulle komma fram kunde vara så allvarliga. Den slutliga rapporten som är ett utmärkt arbete är graverande. Jag kan också konstatera att alla uttalanden som gjorts under eftermiddagen varit mycket allvarliga.
Vad kan vi göra? Kommer orden att åtföljas av handling? Vilka beslut kan parlamentet fatta under dessa förhållanden inom folkhälsoområdet som visar vilka misstag som kan inträffa i ett ekonomiskt system som prioriterar vinst på bekostnad av alla andra aspekter? Jag kanske reagerar starkare än andra på dessa misstag. Detta beror på att när jag var konsumentminister i mitt land mellan 1981 och 1984, inträffade tragedier som var mindre allvarliga men ändå liknande den vi står inför idag.
Vi vill vidta åtgärder mot de som bär huvudansvaret. Enligt rapporten är det rådet och vissa regeringar, framför allt den brittiska regeringen. Fördraget ger oss tyvärr ingen möjlighet att vidta åtgärder mot en medlemsstats regering. Vi har heller ingen befogenhet att väcka civil eller straffrättslig talan mot personer som misstänks vara skyldiga. Detta kan enbart göras av offren eller deras familjer.
Vi har dock ett politiskt verktyg, misstroendevotumet mot kommissionen, då rapporten visar att även kommissionen har begått grova fel. Detta starka och effektfulla vapen skrämmer oss. I stället tar vi till ett villkorligt misstroendevotum. Jag accepterar dock de rekommendationer som parlamentet skall utarbeta för att förbättra verksamheten inom kommissionen.
Jag vill också säga att formuleringen av misstroendevotumet både går för långt och inte tillräckligt långt. Den går för långt i den bemärkelsen att Europaparlamentet genom sina rekommendationer blandar sig i kommissionens befogenheter och ger en mycket stor betydelse åt det ständiga hotet om misstroendevotum. Den går inte tillräckligt långt och man kan misstänka att många anhängare av denna formulering i praktiken aldrig skulle rösta för en misstroendeförklaring.
Dessutom gäller en villkorlig misstroendeförklaring enbart kommissionens framtida, och inte tidigare, beteende. I rapporten visas tydligt de misstag som begåtts och den obestridligt dåliga organisationen av avdelningarna. Ärade ordförande av kommissionen! Det arbete som inletts av er och som är på väg åt rätt håll, till förmån för den kommissionsledamot som ansvarar för konsumentfrågor, visar tydligt hur pass dåligt organiserade kontrollerna var.
I rapporten visas också de skador som uppkommit inom kommissionen av detta förfarande och av de produktionsinriktade idéerna som var anpassade efter den gemensamma marknaden och som satte skyddet av konsumenternas hälsa i sista hand.
Ärade ordförande av kommissionen, slutligen vill vi ha starka europeiska institutioner och vi vill därför att dessa institutioner skall vara politiskt ansvariga. Båda frågorna är när knutna till varandra.
Herr ordförande, era bekännelser, era löften om reformer och ert engagemang räcker inte. Det krävs en starkare politisk handling för att förlåta tidigare misstag. Vi anser inte att kommissionen är ett så svagt organ att det inte håller för politisk kris. Tvärtom vet vi att makten, trovärdigheten hos allmänheten och förtroendet kommer att bli ännu större om institutionen erkänner sina misstag och tar sitt fulla ansvar. Detta gäller även för perioden innan den nuvarande kommissionen tillträdde. Naturligtvis gäller vikten av att ta sitt ansvar även parlamentet, som i det här ärendet bör genomföra ett misstroendevotum. Annars skulle det se ut som om parlamentet motsade sig själv.

Nicholson
Fru ordförande, från första början trodde jag aldrig att vi skulle behöva en undersökningskommitté. Efter vad jag har hört idag har det dessvärre visat sig att jag hade rätt. Jag har lyssnat på debatten och mina värsta farhågor har tyvärr blivit besannade.
Ingen kan känna sig stolt över det aktuella problemet, knappast den brittiska regeringen och definitivt inte Hogg. Jag skulle inte försvara dem en enda sekund, varken kommissionen eller rådet. Visst, det begicks misstag. Vi måste ta lärdom av misstagen och se till att de aldrig upprepas. Vi hjälper ingen, definitivt inte konsumenten eller jordbrukaren, genom att lägga ytterligare sten på bördan och fälla egendomliga yttranden som inte går att bevisa och som helt enkelt är avsedda att hamna på tidningarnas löpsedlar.
Efterklokheten är den underbaraste dygden av alla. Vi kan sitta här idag och vara fullkomliga experter som inte begår några misstag. Jag instämmer med kommitténs ordförande när han säger att vi måste få slut på BSE en gång för alla. BSE måste utrotas men det kommer att ta tid. Vi har nyligen sett fler utbrott i andra länder.
Jag skulle vilja ge en synpunkt till Santer därför att han idag påstod - och jag tror att det är viktigt att han gjorde detta yttrande - att han vill ha en bättre miljö och högre standarder för livsmedelskontroll. Jag instämmer i allt detta, men kommer han att se till att det livsmedel som importeras till Europeiska unionen kommer att hålla samma höga standard? Kommer han även att se till att jordbrukarna i Europeiska unionen inte blir bakbundna samtidigt som den övriga världen tillåts att producera det vi inte får producera på samma sätt? Om man vill ha en hög standard gäller det att se till att detta gäller generellt och över hela linjen.
Det är vidare olyckligt att Green har bestämt sig för att göra denna mycket viktiga debatt till en fråga mellan de politiska partierna. Jag välkomnar hennes erkännande av de höga standarderna i Nordirland. Jag välkomnar att hon sade att våra jordbrukare har blivit orättvist behandlade på grund av de från första början inte skulle ha drabbats av något förbud. Jag tvivlar inte på att kommissionsledamoten Fischler kommer att ta detta till sitt hjärta. Jag skall inte bli småaktig idag men jag är övertygad om att Green inte skulle förneka något litet politiskt parti någonstans rätten att komma fram till det bästa för hela folket, eller hur Green?
Får jag vidare föreslå att Green tar en ny titt på siffrorna, eftersom de siffror som jag såg i morse visade att Blair förlorade med 13 röster. Nu finns det nio Ulster Unionist i House of Commons och kanske skulle Blair ha haft alla sina ledamöter i Labour om han hade önskat vinna.
Får jag också till slut säga till Green att några av hennes tidigare partiledare också var mycket generösa mot mitt parti när de hamnade i diskussion med dem. Jag hyser inga tvivel om att de en vacker dag återkommer om tillfälle ges. Jag vill tacka er mycket fru ordförande för ert tålamod och jag vill klarlägga att jag inte på något sätt kommer att ställa mig bakom en motion om kritik mot kommissionen.

Martinez
Fru ordförande, 167 000 nötkreatur har dött, ett verkligt blodbad, 800 000 nötkreatur har smittats och smittan har sedan överförts till livsmedelsområdet, mer än 20 uppfödare har begått självmord, ett tjugotal unga pojkar och flickor har dött efter att deras hjärnor förstörts, sex månader har lagts ned på en undersökning och två timmar på debatt. Det enda resultatet är ett illa dolt hyckleri. Den enda förklaringen måste vara att det är messiastanken som ligger bakom.
Vad kan vi konstatera? Först och främst att det finns ett hyckleri och en allmän skenhelighet! Skenheligheten gäller först och främst det civila ansvaret. Det är ju faktiskt någon som har tillverkat mjölet! Det har inte kommit av sig själv som den brittiska regeringens representant har sagt. Denna någon är Mulders bröder i Förenade kungariket. Detta talar man inte om, utom kanske Medina Ortega som någonstans säger att han har vissa misstankar. Någon eller några personer har importerat mjölet till Frankrike! Genom tulldokument skulle vi ha kunnat hitta även dessa personer. Vi känner till deras namn, Caillot och Glon, men de nämns inte.
Den brittiska regeringen har varit likgiltig. Den har låtit saker passera. Den har tillåtit export. Den har tillåtit förgiftning! Ersättning kommer att betalas på grundval av solidaritet och inte efter ansvar. Britterna är helt oskyldiga och kommer inte att betala, inte ens med tanke på deras internationella ansvar. De har inte ens clean hands eller rena händer.
Hyckleriet gäller det politiska ansvaret. Ärade Santer, jag medger att ni inte är ensam. Gudskelov har ni medhjälpare eftersom om ni inte har gjort något har inte heller ministerrådet gjort något! Och vad har Europaparlamentet gjort? Happart förvarnade och varskodde parlamentet genom olika frågor. Den 11 september 1990 sade jag här till MacSharry att det fanns risk för zoonos, att smittan skulle sprida sig från Förenade kungariket till Europa och att förebyggande åtgärder skulle vidtas! Parlamentet kände till det. Vasco Garcia hade utarbetat ett betänkande och parlamentet varken sade eller gjorde någonting! Å andra sidan gjorde inte massmedia någonting heller under sex år. Castilles artikel som Libération publicerade 1996 kunde läsas redan 1990 i konsumenttidningen Que choisir . Varför höll alla tyst? Vad ville de dölja? Ärade Bonino, varför, som man säger i Italien, omerta ?
Förklaringen är messiastanken! Det här ser ut som europeiska upplysningsfientliga och religiöst federalistiska sekter som liknar Jehovas vittnen. Ungdomar dör av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom men man håller tyst! Man teg från 1990 till 1994 eftersom Messias, den gemensamma marknaden och Maastrichtfördraget skulle komma. Men om den franska allmänheten redan 1992 hade vetat att korna åt får och att fåren åt smittade kor, skulle den franska presidenten ha gråtit förgäves över sin prostata. Maastrichtfördraget skulle aldrig ha godkänts vid folkomröstningen den 20 september 1992!
Det var detta man ville skydda! Vad skyddar vi idag? Ärade Martens, jag har lyssnat på er. Ni har verkligen talang, men vilken sak tjänar ni? Ni sade att vi skulle tiga än en gång. Den här gången är det den gemensamma valutan som står på spel. Man har alltså tillåtit förgiftningar för den gemensamma marknadens skull, för Maastrichtfördragets skull och nu fortsätter man för den gemensamma valutans skull!
Santer tog på sig munkkåpan med ett rep av brittisk oxe. Han släpade benen efter sig när han kom hit. Han sade visserligen att han var ödmjuk och han bad om ursäkt, men sen kom frågan om den genmanipulerade majsen. Ni glömde att ta på er munkkåpan. Det onda hade inte något gott med sig. Vi gör om samma misstag. Ett misstroendevotum är det minsta vi kan göra.
Ärade kollegor, det som nu står på spel är Europaparlamentets trovärdighet och legitimitet. Om ni inte vill inse detta är ni precis som alla andra religiösa fanatiker och ni skapar er egen olycka.

Ordföranden
Jag har erhållit åtta förslag till resolution som lämnats in på grundval av artikel 40.5 i arbetsordningen.

Fayot
Fru ordförande, ärade ordförande av kommissionen, den 16 juli 1996 uttalade sig Santer efter en begäran från Europaparlamentet om BSE-affären på kommissionens vägnar. Han försökte mana till lugn samtidigt som vi stod inför en stark vilja från kommissionens avdelningar att sprida vilseledande information och mörklägga frågor. Detta gällde både tidigare och nuvarande kommissionsledamöter.
Det är säkert att Santer då klart och tydligt meddelade att folkhälsan var ett absolut krav. I praktiken var vi tvungna att invänta parlamentets noggranna undersökning för att tvinga kommissionen att agera. Santer sade då, liksom idag, att han ville delta personligen i affären. Jag önskar verkligen att han lyckas, men man bör inte dölja den misstro som finns i parlamentet och hos allmänheten beträffande kommissionens förmåga att bringa klarhet i frågan.
I rapporten avslöjas en förfärande ledning från de främsta aktörerna på den inre marknaden: den brittiska regeringen och kommissionen men även rådet. Man bör rekommendera alla att läsa rapporten som en handbok i samhällskunskap för de framtida medborgarna i Europa. Den illustrerar på ett påfallande sätt att den inre marknaden, som man lovordat, kan ge upphov till ännu allvarligare brister om marknaden är den enda regleringsmekanismen och om de förordningar som gäller hälsofrågor och konsumentskydd inte tillämpas.
Låt mig dra fyra slutsatser från rapporten och undersökningen. För det första är rapporten i sig ett ofrånkomligt faktum, både för kommissionen och rådet samt för Förenade kungarikets regering. Man måste om och om igen nämna för allmänheten att Europaparlamentets undersökningsrätt och det sätt på vilket den genomförts är delar av den europeiska demokratin. Det är uppenbart att det krävs insyn i stället för mörkläggande inom den europeiska och nationella byråkratin. Det är uppenbart att de folkvalda europeiska representanterna kan få sanningen att segra trots slutna och arroganta organisationer.
Andra slutsatsen: Den hemska sanningen i rapporten får inte gömmas. Vinstintresset och den ekonomiska tanken prioriterades på bekostnad av konsumenternas hälsa eftersom de politiska aktörerna, den brittiska regeringen, kommissionsledamöterna och ministerrådet ville ha det så. Att kullkasta denna tanke är en mycket svår uppgift. Ärade Santer, det krävs att ni har mycket mod och mycket energi för att lyckas. Framför allt måste ni stödja er på den europeiska politiska makten som inte enbart tänker på vinst, avreglering eller liberalisering, utan som vill se ett framgångsrikt Europa samtidigt som de respekterar människan och naturen.
För det tredje. Jag ser ett stort antal ledamöter som vill utnyttja BSE-krisen för att rasera Europa enligt Maastrichtfördraget. Från yttersta vänstern till yttersta högern finns det många som vill utnyttja affären och föra in Europa i en kris som varaktigt och definitivt försvagar unionen. Krisen kommer också att provocera fram starka nationalistiska känslor, den ekonomiska och politiska integrationen kommer att upphöra, på sikt kommer den att leda till sammanstötningar mellan de europeiska länderna och Europa kommer slutligen att försvagas. Den socialdemokratiska gruppen deltar inte i detta spel. Gruppen accepterar inte misstroendevotumet eftersom det helt går emot reformviljan. Vi vill ge Santer, kommissionen och rådet chansen att revidera sina åsikter. Om några månader kan vi utvärdera vad de har satt igång.
Fjärde slutsatsen: Allmänheten har verkligen rätt att fråga sig på vilket sätt Europaparlamentet kommer att omforma undersökningskommitténs ansträngningar. Med andra ord, vilka är de påtryckningsmedel som parlamentet har gentemot de huvudansvariga aktörerna? Först och främst, när det gäller de nationella regeringarna måste naturligtvis de nationella parlamenten ta sitt ansvar. Medlemsstaterna måste också till exempel sluta skydda de högre europeiska tjänstemän som kommer från deras nationella förvaltning. Om chefen för kommissionen inte kan agera som han vill gentemot tjänstemännen och tjäna gemenskapens intressen, kommer det aldrig att gå att införa ett annat system.
Ärade ordförande av kommissionen, jag tror att ni kommer att lyckas. Jag vet inte om det räcker att ni engagerar er med all kraft. Ni borde försöka hitta pålitliga bundsförvanter inom kommissionen. Vi måste hoppas att kommissionens ordförande lyckas. Annars kommer kommissionen att få dåligt rykte, försvagas och se sin makt minska. Ingen tjänar på detta. Ärade Santer, sätt igång! Tveka inte att slå hårt den här gången!

Viola
Fru ordförande! Mina damer och herrar! Det vi idag diskuterar är inte ett av de många politiska eller tekniska problem, mer eller mindre viktiga, som vi normalt brukar ägna oss åt, utan en händelse som nästan helt säkert hittills har kostat 16 personer livet och som satt igång den första stora krisen inom den inre marknaden sedan denna bildades.
I denna situation är det inte politisk taktik eller försvar av det egna partiet som gäller: det enda viktiga är behovet av att göra allt för att fastställa vad som faktiskt hänt och att undvika att det upprepas, och att i första hand lyssna på det egna samvetets röst. Det är denna princip som har varit vägledande för undersökningskommissionen i dess arbete, vilket resultaten som idag presenteras för Europaparlamentet visar.
Den inledande reflektion som jag vill göra med anledning av resultaten är följande: såväl Förenade kungadömet som kommissionen och rådet, de huvudansvariga för det som har inträffat, har låtit kommersiella intressen gå före skyddet av djurs och, framför allt, människors hälsa.
Enligt vad vi har kunnat konstatera hittills är det nödvändigt med en radikal förändring i vårt sätt att hantera den aktuella krisen. Vad gäller Förenade kungadömet så är det först under senare tid som denna förändring har blivit märkbar; nu är det Europeiska unionens tur. Det är nödvändigt att inleda arbetet med att förändra de ansvariga generaldirektoratens organisation: det är därför positivt att man vill skapa en enda organisation för skyddet av folkhälsan, som skall utföra de funktioner som tidigare varit utspridda på flera olika håll, utan någon inbördes samordning.
Dessutom måste besiktningsveterinärerna ges utökade befogenheter, genom att de garanteras det som de tidigare inte har haft, dvs. möjlighet att verka kontinuerligt och en oberoende ställning. En motsvarande förstärkning krävs när det gäller forskningen om BSE och om Creutzfeld-Jacobs sjukdom, som Europeiska unionen hittills har lagt ner väldigt lite resurser på.
Jag hoppas dessutom på en omedelbar och komplett revidering av kommittéväsendet, i vilken även regeringskonferensen vid behov bör delta. Det skulle i framtiden kunna möjliggöra en öppnare och effektivare hantering, något som är nödvändigt om de europeiska medborgarna skall kunna återfå förtroendet för sina institutioner.
Slutligen, för att åter blåsa liv i marknaden för nötkött och på ett effektivt sätt lugna konsumenterna, bör man omedelbart införa en obligatorisk ursprungsmärkning som gör det möjligt för alla konsumenter att avgöra ursprung och kvalitet för det nötkött som inhandlas.
Alla initiativ som jag hittills har nämnt berörs av de reformer som kommissionens ordförande idag har utlovat, vilket ger anledning till optimism. Men om jag istället ser till det som verkligen sägs i betänkandet om kommissionens skyldigheter, så verkar det tydligt att den verkställande myndigheten inte har kunnat, eller ännu värre, under lång tid inte har velat ta tag i denna kris.
Även om det är sant att vi inte kan rikta ett misstroende mot den nuvarande kommissionen, eftersom den endast delvis är ansvarig för något som till största delen hanterats av tidigare verkställande myndigheter, så är det lika sant att vi, genom att ange en noggrant angiven tidsfrist kan pressa kommissionen att genomföra reformer och vidta åtgärder för att reparera den skada som skett, om inte också den nuvarande kommissionen vill bli medansvarig till den dåliga hantering av denna kris som tidigare kommissioner och många andra, med Förenade kungadömet i spetsen, har gjort sig skyldiga till.
Att kräva av kommissionen att den följer de rekommendationer som presenterats av undersökningskommissionen och att påpeka risken för politisk kritik om den inte skulle foga sig efter dessa rekommendationer, innebär inte att man vill misskreditera gemenskapen, utan snarare att man vill stärka den. En kommission och ett råd som är öppnare och mer lyhörda inför medborgarnas behov och skydd, friare från olika påtryckningsgrupper och nationella regeringar, och ett Europaparlament som i demokratisk anda bevakar de övriga institutionernas arbete, utgör den fasta grunden för det Europa som vi strävar efter.

Santini
Fru ordförande! Om man får ordet efter två timmars debatt är det naturligtvis svårt att säga något nytt. Jag skall försöka göra detta genom att uttrycka den bitterhet som, tror jag, inte bara jag utan många av mina kolleger i undersökningskommissionen känner över att inte ha fått tillfälle att fråga ut den som kanske skulle ha kunnat vara det bästa vittnet eftersom han har ansvaret för de åtgärder som vidtagits under lång tid. Jag syftar på kommissionens tidigare ordförande Jacques Delors, som en del av oss hade velat höra. Undersökningskommissionen röstade om att kalla in honom och vi som stödde förslaget förlorade med sju röster mot sex. Jag tror att många av de klarlägganden som vi idag eftersträvar och som vi begär av den nuvarande kommissionen hade kunnat erhållas från denna mycket viktiga person som man, på grund av överdriven respekt, inte ville blanda in.
När nu ansvarsfrågorna har klarats ut och man har beskrivit denna händelses historia, kan jag som kommer in i debatten så här sent, i stället peka mot framtiden och framlägga ett par konkreta förslag. Jag begär därför av kommissionens ordförande att han tillämpar artikel 169 i fördraget, enligt vilken den kommission som han företräder kan begära av Förenade kungadömet att man betalar ett lämpligt skadestånd för de skador som har åsamkats övriga medlemsstater, vilket blir ett slags kompensation till Europas medborgare, som förhoppningsvis inte endast blir av moralisk art. Jag begär också att kommissionen skall upplysa medborgarna om artikel 215 i fördraget, där det beskrivs vilka åtgärder medborgarna kan vidta mot kommissionen och övriga institutioner för att få ersättning för skador som man anser sig ha lidit på grund av att de europeiska institutionerna har fungerat bristfälligt.
Jag tror att sådana signaler från kommissionen skulle kunna göra klart för medborgarna att man verkligen vill reparera skadan. Jag tror att, även om vissa vill se blod flyta omedelbart, så är det många som är mer intresserade av att se förslag som syftar till att ordna upp situationen.
Man skulle på så vis kunna komma fram till en lämpligare och moderatare tillämpning av artikel 175, enligt vilken Europaparlamentet har rätt att vidta rättsliga åtgärder mot kommissionen på grund av underlåtenhet, vilket man kan göra just på grund av att kommissionen inte har begärt att man tillämpar artikel 169.
Allt detta medför och utesluter inte - jag har uttryckligen frågat de rättsvårdande myndigheterna om detta - en eventuell tillämpning av artikel 144. Inom UPE-gruppen är vi positiva till en utvärdering som sträcks ut över tid, även av rent praktiska skäl. Att avsätta kommissionen skulle, vilket flera gånger har påtalats i kammaren, också vara ett sätt att förhindra kommissionen att omedelbart och konkret tillämpa förslagen i Medina Ortegas betänkande. Vi vill se omedelbara åtgärder och vi frågar oss hur detta skulle vara möjligt utan en fungerande kommission.
Nu ser jag kommissionsledamot Bonino direkt i ögonen. Människors hälsa: den beror på er och jag avundas er inte ert uppdrag!
Jag uppmanar de europeiska institutionerna att beslutsamt och modigt och med alla tillgängliga vetenskapliga data ta itu med frågan om folkhälsan. Man måste först av allt besvara en grundläggande fråga: vilka orsakssamband finns det idag mellan BSE och Creutzfeld-Jacobs sjukdom i dess gamla och dess nya form?
När undersökningen inleddes, för ungefär sex månader sedan, påminde forskarnas svar om en makaber slogan formulerad av Pontius Pilatus: " Det finns inga vetenskapliga bevis för att det kan förekomma en överföring till människan, men heller inga bevis för motsatsen" . Gott, eller kanske snarare, illa! Efter sex månaders arbete tillåter oss nu uppgifterna från ett fåtal modiga forskare att korrigera detta yttrande, ungefär som följer: " Det finns inga bevis för att den gamla formen av Creutzfeld-Jacob kommer från BSE-epidemin, men misstankarna stärks efter bevisen om vertikal och horisontell smittoöverföring mellan olika djurarter" . Framför allt ökar misstankarna i förhållande till den nya formen av sjukdomen, som har släckt femton människoliv under ett fåtal månader, fjorton i Förenade kungadömet och ett i Frankrike. Ett rent statistiskt samband? Det tror jag inte på! Tvivlen ökar om vi ser på den äldre statistiken. Under de senaste fem åren har det, enbart i Förenade kungadömet, förekommit 302 dödsfall som kan kopplas till den " gamla formen" av sjukdomen, jämfört med ett genomsnitt för gemenskapen på 30-50 fall. Ännu en tillfällighet? Även här verkar det inte bara vara statistiken som det är fel på.
Vi kräver med andra ord att denna forskning intensifieras och vi kommer även att rösta i enlighet med detta imorgon. Vi kommer att rösta för en mild kritik eller så kommer vi i övermorgon, torsdag, att rösta för att kommissionen omedelbart avgår.
Låt mig påminna om att, oavsett hur vårt beslut blir, så måste vi vara medvetna om att det kommer att vara vägledande för de europeiska medborgarnas val under de kommande femton åren. Fru ordförande, detta är faktiskt den fruktansvärda inkubationstid som vetenskapsmännen har angivit för att vi skall kunna konstatera effekterna av en eventuell BSE-smitta i form av Creutzfeld-Jacobs sjukdom på tusentals och åter tusentals europeiska medborgare, och inte bara brittiska!

Teverson
Fru ordförande, jag är absolut övertygad om att ett omedelbart misstroendevotum i fråga om den nuvarande kommissionen skulle vara helt fel. Det skulle vara meningslöst på grund av att de skyldiga befinner sig någon annanstans och tids nog återvänder. Efter att ha sagt detta och efter att ha hört talet av kommissionens ordförande idag bör domen mot denna kommission vänta till ett annat tillfälle om detta är uteslutet och om de saker som har krävts i denna rapport utförs. Om detta parlament beslutar att följa det mjuka alternativet måste vi fullfölja detta om de mål som vi har uppsatt inte uppfylls.
En av de saker som särskilt har slagit mig under dessa förhör är situationen mellan 1990 och 1994 när BSE-krisen var som värst. Storbritanniens regering godkände en korrekt lagstiftning i god tro men lyckades sedan inte säkerställa att den genomfördes korrekt. Kommissionen kontrollerade dessutom inte att dessa speciella förordningar genomfördes. Det är verkligen ironiskt att samtidigt som det gjordes inspektioner i länderna utanför Europeiska unionen för att säkerställa importerade produkter var som de skulle hade vi stora problem och hotades av stora hälsorisker bland våra egna djur här i Europeiska unionen.
Något ammat som i synnerhet har tagit skada är regeringens trovärdighet. I Förenade kungariket fick vi under flera år lugnande besked när vetenskapsmännen sade att det inte fanns några faror för människors hälsa varefter detta mycket snabbt vände. Det skulle inte heller finnas några risker för överföring från mödrar och ändå kom det nya besked så att det idag råder ett bristande förtroende från konsumenternas sida och befolkningen i allmänhet när det gäller vad regeringen säger och när det gäller de vetenskapliga bevis som vi officiellt ges.
Jag är särskilt bekymrad över att Douglas Hogg inte kom till kommittén för att ge sina synpunkter. Det var ett tecken som av mina egna väljare tolkades som feghet. Han ansågs inte ha representerat den brittiska regeringens inställning på ett tillfredsställande sätt och säger indirekt " Jag är skyldig" .
Jag är bekymrad över att det fortfarande från andra håll inom Europeiska unionen inte inkommer rapporter i tillräcklig omfattning och vi måste se till att detta ses som ett europeiskt problem och inte enbart en brittisk angelägenhet.

Jové Peres
Fru ordförande, jag vill som representant för gruppen Den europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster framföra våra gratulationer till föredragande Medina och tillfälliga undersökningskommitténs ordförande Böge och alla de kollegor med vilka jag hade nöjet att dela ansträngningarna och många timmar av arbete i den tillfälliga undersökningskommittén om BSE.
Ordförande Santer, tyngden av det ansvar som kommissionen har i fråga om hanteringen av BSE och de risker som problemet har medfört för folkhälsan framgår fullständigt klart av rapporten från tillfälliga undersökningskommittén. Kommissionen har under en stor del av den tid under vilken BSE har utvecklats handlat vårdslöst i fråga om sina lagstiftande funktioner och sin kontroll, kommissionen har prioriterat politiska och ekonomiska intressen framför folkhälsan och detta har lett till allvarliga humanitära, sociala och ekonomiska följder. Dessutom har kommissionen vid sin inställelse inför tillfälliga undersökningskommittén i vissa fall uppträtt illojalt genom att undanhålla information och har sålunda i många fall hindrat att tillfälliga undersökningskommittén kunde ha genomfört sitt arbete på ett effektivare sätt.
Det är ytterst allvarligt att kommissionen t.o.m. försöker skjuta över ansvar till parlamentet. Santer minns säkert sin inställelse inför tillfälliga undersökningskommittén om BSE och all den debatt vi hade med honom i anslutning till att parlamentet inte beviljade medel för undersökningen.
Kommissionen är en enhet, och principen för institutionernas kontinuitet gör kommissionen ansvarig för allt den gör, oavsett sammansättningen av ledamöter. Man påstår att alla kommissionsledamöter inte har lika stort ansvar, men den kollegiala naturen hos kommissionen gör att ansvaret får en kollektiv karaktär.
Europaparlamentet ingår bland gemenskapens institutioner och bör därför avkräva ansvar, och om ni läser noggrant igenom rapporten från tillfälliga undersökningskommittén, vill också ni med största sannolikhet avkräva kommissionen största möjliga politiska ansvar. Även omfattningen av rekommendationerna från tillfälliga undersökningskommittén beror på de omständigheter som kommissionen, rådet och, självfallet, den brittiska regeringen har gjort sig skyldiga till.
Jag tror att endast en del av Santers inlägg avser tillfälliga undersökningskommitténs rekommendationer. Men ändå ställer jag inför er följande fråga: Santer, varför nu, i sista stund, dessa ändringar, dessa åtgärder, dessa administrativa ändringar, viljan till öppenhet, viljan till förbättringar? Varför nu, Santer, med tanke på hur allvarlig BSE-frågan är? Jag tvivlar inte alls på att orsaken till att kommissionen nu ger oss dessa förslag är det resultat som undersökningskommissionens kommit fram till och den press som ett eventuellt misstroendevotum ger.
Jag vill dock inte fördöma den goda viljan hos majoriteten i denna församling, som vill införa en ny typ av misstroendevotum, som ges anteciperande och med vissa villkor. Jag skulle dock vilja - och här erbjuder min grupp lojalt samarbete för att gå till botten i frågan och kräva att alla av tillfälliga undersökningskommitténs rekommendationer uppfylls - påvisa vissa avgörande faktorer som kommer av karaktären hos ett misstroendevotum.
Ett misstroendevotum kan anföras för att kräva delaktighet i ansvar som konstaterats i det förflutna. Följderna av misskötseln av BSE-frågan är irreversibla och det ansvar som kommissionen har i fråga om hanteringen av BSE, ansvarets allvar och de risker som förfarandet har orsakat för allmänhetens hälsa framgår fullständigt klart av rapporten från tillfälliga undersökningskommittén.
Därför anser jag att detta är den fundamentala frågan. Jag tror att alla andra alternativ från er avleder problemet från ett avkrävande av ansvar för det som har hänt i anslutning till BSE. Kommissionen måste uppfylla sitt uppdrag, men inte under pressen av ett misstroendevotum eller något annat tvingande medel. Å andra sidan tror jag inte att det är detta parlaments uppgift att upprätta denna typ av press. I denna fråga skall parlamentet inte göra politiskt påverkade överväganden. Om vi faller i den fällan, gör vi oss skyldiga till samma förfarande som vi nu kritiserar kommissionen för. Inför allvarliga ansvar anser jag att det enda instrument som parlamentet kan ta till är ett misstroendevotum. Detta är orsaken till att min grupp stödjer anförandet av ett misstroendevotum.
Santer, i slutet av ert inlägg gjorde ni er skyldig till en lapsus när ni sade att nu är det dags att bygga upp ett hälsosamt Europa. Jag tror att denna lapsus med all råhet och klarhet uttrycker det dilemma som är under debatt: man skulle aldrig ha fått ifrågasätta att den fundamentala principen för uppbyggandet av Europa var folkhälsan och skyddet för medborgarna. Därför anser jag, att ni, Santer, idag måste återupprätta värdigheten hos det politiska livet i Europa genom att framföra ert avsked. Om ni framför ert avsked och rådet i morgon ...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Green
Fru ordförande, en ordningsfråga. Jag anser att denna kammare bör få kännedom om att för bara några minuter sedan i House of Commons svarade den brittiske premiärministern John Major i sitt svar på en fråga om rapporten från undersökningskommittén angående det vi diskuterar i kväll att detta är " en massa struntprat" . Till dem som inte känner till detta uttryck (load of tosh) betyder det " rent skräp" . Den brittiske premiärministern anser alltså att den rapport vi diskuterar i kväll är en massa struntprat. När Nicholson anklagar mig för att göra detta till en partipolitisk fråga kanske alla nu kan förstå varför.
(Applåder)

Böge
Tillåt mig använda ett lantligt uttryck, speciellt som ordet dynga används med tanke på de exakta resultaten: Det är verkligen också förväntningen hos den europeiska allmänheten att vi flyttar fram den europeiska integrationens stora mål, men också att fattar dynggreparna där det är nödvändigt och mocka. Exakt det handlar det också om i detalj.

Voggenhuber
Fru ordförande! Med avseende på det sista citatet, kan man bara hoppas, att premiärministerns politiska karriär en dag begravs under den här dyngan.
Ordförande Santer, ni har sagt här idag: Var hade vi befunnit oss, om vi i det förgångna hade låtit förnuftet råda? Säkerligen hade vi då levt i ett mer demokratiskt, i ett mer socialt, och i ett mer ekologiskt Europa, i stället för i en ohämmad marknad och under en teknokratisk regering.
Det är emellertid inte det Europeiska parlamentets uppgift att vemodigt ta avsked från förnuftet, utan kräva det och bestraffa dess missaktning. Herr ordförande, behövde ni verkligen 16 döda och 23 ruinerade bönders självmord i England? Behövde ni verkligen, den nödvändiga, men inte desto mindre barbariska, förintelsen av över en miljon nötboskap? Behövde ni verkligen skador för över 10 miljarder ecu, för att konstatera en brist på förnuft i EU: s politik, för att upptäcka nödvändigheten av att tämja ekonomiska intressen med politik, för att bevara människors värdighet? Emellertid har inte förnuftet helt enkelt upphört att råda i Europa, utan människor i ansvarig ställning har upphört att vara förnuftiga. Även kommissionen har gett ekonomiska intressen och politisk hänsyn företräde framför förnuftet. Vem, herr ordförande, har då tvingat kommissionen, mot allt förnuft, att - och jag citerar bara betänkandet - ända från början bagatellisera problemet BSE, att ge köttmarknaden företräde före den mänskliga hälsan, att bedriva en vilseledande politik, som till sist har påverkat gemenskapens förmåga till lagstiftning, att ignorera varnande röster från forskarna, att blint lita på industrins lobbyister? Vem har tvingat kommissionen till ineffektivitet, politisk svaghet, maskeringspolitik och obstruktion gentemot parlamentet? Kanske det faktum att också kommissionen innerst inne bekänt sig och förbundit sig till en aggressiv nyliberal ideologi?
Denna diktatur av ekonomiska intressen över förnuftet och över människornas värdighet, härskar den inte också utanför det totala jordbruksområdet? Kan vi inte konstatera samma hållning i det brutala genomförandet av valutaunionens konvergenskriterier, som på köpet ger exploderande arbetslöshetssiffror, stigande fattigdom och sociala kriser ? Kan vi inte konstatera samma hållning från kommissionens sida när det gäller frigivandet av genetiskt modifierad majs, med samma ignorans gentemot varnande röster och samma undergivenhet gentemot industrin? Måste vi inte konstatera samma hållning i kommissionens agerande på regeringskonferensen, där det ju inte kom några energiska förslag om en omfattande demokratisering av EU, utvecklingen av ett socialt rum i Europa, och en ekologisk allians?
Vilseled er inte, herr ordförande: när de gröna idag bara föreslår ett villkorligt misstroendevotum, så är det inte därför att kommissionen inte förtjänat ett misstroendevotum, utan eftersom det inte fanns några möjligheter till en tillräcklig majoritet och eftersom ett misslyckande för ett sådant misstroendevotum, av er skulle ha tolkats som ett frikännande. Dessutom ser vi i ett villkorligt misstroendevotum en liten chans att öppna dörren för förnuftet, så att det får komma tillbaka till den Europeiska unionens politik ur sin exil.

Barthet-Mayer
Fru ordförande, rapporten är graverande för Förenade kungariket och även för rådet. Den bevisar också att kommissionen genom att inte agera och genom underlåtenhet har satt det ultraliberala system som är ursprunget till krisen på spel, utan hänsyn till djur och människors hälsa. Människor har dött i samband med den här affären och vi vågar inte omedelbart utnyttja vår rätt till misstroendevotum. Hur många djur måste dödas? Hur många döda måste vi se innan ett omedelbart misstroendevotum inte längre ses som en tom gest och med ett oacceptabelt förakt från vissa av våra kollegor.
Låt oss inte blanda historia och framtid. Det finns ingen anledning att vela inför ett misstroendevotum i efterhand. Det som är gjort är gjort. Var närvarande på torsdag för att tydligt misstroendeförklara kommissionen och den institutionella kontinuiteten, trots de påtryckningar som vissa utsätts för. Låt oss inte svika de europeiska medborgarna som vi representerar i vårt land, i våra regioner och i våra valkretsar. De förväntar sig att vi försvarar dem med kraft och beslutsamhet. Ge dem inte ytterligare ett tillfälle att tvivla på politikerna. De måste kunna ha förtroende för oss för att kunna bevara tron på Europa.

Des Places
Fru ordförande, ärade ordförande av kommissionen, idag och några timmar före misstroendevotumet är mitt humör bra i förhållande till det som ni refererade till i juli. Herr ordförande, försök att minnas! Den 16 juli hotade Philippe de Villiers er med misstroendevotum om inte en undersökningskommitté inrättades, efter att han sett vilka faktorer han redan hade i sin ägo. Trots förbehåll från vissa av våra kollegor, inrättades den tillfälliga undersökningskommittén om BSE-krisen samma dag. Vilka slutsatser kan vi dra idag när kommittén avslutar sitt arbete?
Herr ordförande, visst har kommissionen begått allvarliga misstag i samband med ledningen av BSE-frågan. Kommissionen har alltid låtit den inre marknaden komma i första hand och försummat konsumenternas hälsa. Dessutom har kommissionen misskrediterat uppfödarna, som med all rätt är stolta över sina val, och låtit de europeiska skattebetalarna spendera oerhörda summor som hade varit mer användbara inom andra sysselsättningsskapande sektorer. När jag säger att kommissionen har begått allvarliga misstag, tänker jag naturligtvis på två kommissioner. Dels den som Jacques Delors var ordförande för, dels er.
Slutsatserna i vår kollega Medina Ortegas rapport är visserligen graverande för Delors kommission, men jag vill också erinra om att i början på juni 1996 godkände ni själv att embargot för gelatin skulle hävas. Herr ordförande, när jag personligen frågade er, svarade ni, jag citerar: " beslutet av den 10 juni om hävandet av embargot för gelatin fattades på vissa villkor" . Därefter preciserade ni, fortfarande med era egna ord: " vi har alltså varit mycket noggranna i det här fallet" .
Herr ordförande, varför har ni då undanhållit för undersökningskommittén att hävandet av embargot för gelatin gjorde det möjligt att häva embargot för livsmedel, kosmetika och läkemedel som innehåller gelatin och som kommer från Förenade kungariket? Herr ordförande, varför var jag tvungen att invänta pressens avslöjanden för att få information om protokollet från kommissionens sammanträde den 8 maj? Herr ordförande, varför rådde det en frivillig avsaknad av insyn i kommissionens avdelningar gentemot undersökningskommittén? De sköt ifrån sig ansvaret beroende på utfrågningarna. Det verkar som om det inte fanns någon tillräckligt djärv ledare för att avskeda de som inte accepterade sitt uppdrag.
Herr ordförande, slutligen har jag några frågor inför framtiden. Kan ni bekräfta att Europeiska byrån för utvärdering av läkemedel, med säte i London, har inlett en utvärdering om risken att Creutzfeldt-Jakobs sjukdom smittar genom läkemedelsprodukter som exempelvis vaccin och att arbetsrapporten kommer att offentliggöras? Kan ni säga oss om kommissionen planerar att vidta åtgärder för att förstöra riskprodukter eller smittade produkter?
Beträffande undersökningskommitténs slutsatser vill jag varna mina kollegor för att några personer kommer att försöka utnyttja den institutionella krisen för att få den gemensamma jordbrukspolitiken att komma i dålig dager. Vissa har redan begärt att kommissionen skall ge sitt stöd till medbeslutande för jordbruksfrågor inom ramen för regeringskonferensen. Herr ordförande, sammanfattningsvis har ni, i fråga om misstroendevotumet, kunnat konstatera att majoriteten av vår grupp har modet att säga ja. Det är självklart att vi kommer att rösta för, ända tills motsatsen har bevisats, vilket innebär att vi visar prov på stort politiskt ansvar. Jag vågar hoppas att våra politiska ansvar kommer att förenas.

Parigi
Fru ordförande! Mina damer och Herrar! Delegationen från Alleanza Nazionale stöder helt och fullt de slutsatser som undersökningskommissionen har kommit fram till. Det står ställt utom allt tvivel att kommissionen har underskattat epidemins allvar, har prioriterat marknadens intressen framför skyddet av folkhälsan, inte har prioriterat allmänna europeiska intressen framför speciellt engelska, på ett oorganiserat sätt har hanterat utlåtanden och slutsatser från vetenskapsmännen och inte har låtit dem utmynna i motsvarande naturliga politiska åtgärder.
Låt mig påminna om att kommissionen, trots varningssignaler och frågor - och jag minns en från Muscardini år 1994 - inte har velat eller inte har kunnat lämna detaljerade uppgifter om marknaden för animaliskt fodermjöl, samtidigt som just det animaliska fodermjölet pekades ut som en av smittkällorna för BSE; inte har velat eller kunnat koppla samman informationen och larmsignalerna, som även kom från den europeiska pressen, om ett möjligt samband mellan sjukdomen som drabbade boskapshjordarna och möjligheten att sjukdomen kunde överföras till människan; den har hanterat kontakterna med de politiska och sanitära myndigheterna i England på ett minst sagt misstänkt och eventuellt kriminellt vis; den har visat en överdriven känslighet för påtryckningar från tillverkarna av animaliskt fodermjöl och från nötköttsindustrin.
Men detta gäller de tidigare medlemmarna av kommissionen och endast de stora professorerna i Maastricht hade kunnat sköta sig sämre än den kommissionen. Det allvarliga är att denna försumliga attityd upprepas, även om det skulle finnas en rapport och att de nya kommissionsledamöterna skulle visa sig intresserade, åtminstone vad gäller vissa tjänstemän vid kommissionen, vilka har lämnat ut bara delar av de dokument som efterfrågats och lämnat uppgifter som mer varit avsedda att försvars sina kollegers personliga positioner än att bidra till att sanningen kommer fram.
Mina damer och herrar! I denna mycket svåra situation står vår trovärdighet på spel, trovärdigheten för ett Europaparlament vars rättigheter, makt och representativitet antingen är okända eller inte till fullo uppskattas av de europeiska medborgarna. Om den nuvarande kommissionen - som uppenbarligen inte har något som helst politiskt ansvar för de åtgärder som vidtagits av föregående kommissionsledamöter - inte på ett beslutsamt sätt tar itu med de tjänstemän som inte bara har felat på ett brottsligt sätt i det förflutna men som fortfarande idag framhärdar i sin konspiratoriska och undanglidande attityd, så kommer denna församlings politiska anseende att skadas svårt inför den europeiska allmänna opinionen.
Delegationen från Alleanza Nazionale fördömer med andra ord den tidigare kommissionens beteende, hävdar att det skulle vara olämpligt att väcka misstroende mot den nuvarande kommissionen, men föreslår att Europaparlamentet, om kommissionen skulle ignorera innehållet i Medina Ortegas betänkande, skall vidta en serie åtgärder, även obstruktion, med syftet att blockera och beskära kommissionens befogenheter när det gäller gemenskapslagstiftningen.

Fantuzzi
Fru ordförande! I media har man ofta kallat dagens fråga för " affären galna kosjukan" . Och om det rör sig om en affär, så måste jag säga att det är en mycket otrevlig affär. Jag tror att det huvudsakligen är ni, herr ordförande Santer, som måste förklara för oss om denna otrevliga affär kan förvandlas till något positivt för kommissionens framtid. I högre grad än vad som är vanligt vid våra andra debatter om pelare och konvergenskrav, ofta förekommande och många gångar bara begripliga för dem som är engagerade i arbetet, så är dagens debatt ett lackmustest på vår vilja att ge röst åt de europeiska medborgarnas oro. Jag tror att det till stor del hänger på er, herr ordförande.
Jag vet mycket väl att huvudansvaret åligger kommissionsledamöterna i den gamla kommissionen, men ni representerar trots allt en institution som lever i kraft av sin kontinuitet och som idag framför allt borde, med det allvar som den har visat vid många andra tillfällen, genomföra en allvarlig självkritik av det som har skett i BSEfrågan. Jag noterar att idag, för första gången, har ni talat om " fel" , även när det gäller kommissionens handlande. Jag tror att detta är ett nödvändigt villkor för att ge trovärdighet åt förslagen inför framtiden, åt de nya åtaganden som ni har gjort, och för att kunna ge de tydliga signaler som den europeiska allmänna opinionen väntar sig.
Jag hör till dem som uppskattar vissa av era förslag inför framtiden. De skulle kunna utgöra ett första steg. Jag måste dock få framföra två allvarliga farhågor. Den första är att ett överförande av kontroller och kommittéer till GD XXIV inte löser alla problem, eftersom tillämpningen av lagarna fortfarande faller under GD VI och GD III. Risken är att det bara blir en partiell anpassning och inte den radikala förändring som det borde vara och som, bland annat, hade behövts redan för flera år sedan om man utgår från normala principer för hur administrationen skall fungera. Det centrala är att veta, inte bara vem som hanterar yttranden, utan vem som begär dem och hur de används när de väl har avgetts. Min andra farhåga gäller idén om grupper av kommissionsledamöter för folkhälsan eller tillskapandet av superkommissionsledamöter som, även om de är personligen uppskattade, inte kommer att betyda något i praktiken. Vi har behov av en kraftfull politisk styrning av kommissionen som helhet.
Ordförande Santer! Detta är en uppgift för er, och enbart för er! För övrigt kan ni organisera ert arbete som ni vill. Det viktiga är att det kommer ett politiskt svar på denna er uppgift. Det är kommissionens fortsatta opartiskhet som måste garanteras. Under er ledning har hanteringen av BSE-frågan, åtminstone när det gäller det återkallade gelatinembargot, visat hur ömtålig denna i fördraget stadfästa opartiskhet var, när den utsattes för politiska påtryckningar från den konservativa engelska regeringen, i namn av den maktbalansens Realpolitik som ni måste se till att hålla på avstånd när ni sammanträder i Breydel.
De som tar avstånd från motionen om misstroendevotum har rätt när de fruktar att man genom att slå mot kommissionen, symbolen för överstatligheten, kommer att ge för mycket utrymme åt de nationella regeringar som inte kan samarbeta sinsemellan. Detta känner vi väl till inom den undersökningskommission som en brittisk minister inte ansåg vara värd att tala med. Resonemanget gäller emellertid bara om kommissionen varje dag visar att den verkligen är överstatlig, framför allt när det gäller de grundläggande frågorna, där man inte får göra eftergifter. I annat fall är det vi som kommer att bli euroskeptikerna. Varför skall man hålla denna stora apparat vid liv om sedan gemenskapens teknokrater viker sig när man tycker att det är bekvämast så?
Det utmärkta betänkandet från Medina Ortega har pekat på det faktum att huvudansvaret vilar på Förenade kungadömets regering. Nyligen ville John Major ge vårt gamla Europa en lektion genom att antyda hur överlägsen det egna landets samhällsmodell är. Det räcker med att påminna om den otäcka BSE-affären för att visa vad priset är för denna hans samhällsmodell. BSE-affären är nämligen inte en slump, utan resultatet av våldsamma avregleringar som har kraftigt försvagat veterinärväsendet och den sanitära sektorn.
Men inte heller kommissionen har kunnat infria förväntningarna och detta är allvarligt, herr ordförande. Jag ser inga tecken på ansvarsfullhet hos kommissionen, som har kraftigt försvagats av den brittiska fräckheten. Det är av den anledningen jag finner det oförenligt att, å ena sidan på ett överdrivet sätt försvara de åtgärder som vidtagits av era kolleger från igår och idag och, å andra sidan, meddela att man tänker vidta kraftfulla och trovärdiga åtgärder. Vi har inte tid att vänta, det gäller inte bara BSE. Det gäller hela frågan om genmanipulerade växter, soja, majs. Det faktum att en av era kommissionsledamöter, herr ordförande, fördömer förhastade beslut kan inte lugna de europeiska konsumenterna.
Dessutom gäller det hela den gemensamma jordbrukspolitiken. Det gäller frågan om Europaparlamentets medbestämmande. Men problem nummer ett är frågan om " beslut" . Det finns alltför många meddelanden från kommissionär Fischler och alltför få beslut som motsvarar dessa meddelanden. Vackra dokument, från Madrid till Cork, men fortfarande inga åtgärder. Jag har i stället det intrycket av att man i själva verket har inlett en reträtt. I så fall måste vi tala i klartext. Om man inte gör nedskärningar vad gäller den marknadspolitiska arsenalen så kommer det att bli svårt att koncentrera sig på andra prioriteringar, som t.ex. miljön och skyddet av konsumenternas hälsa. Ingen närhetsprincip i världen klarar av detta. Om man till varje pris på artificiell väg vill hålla allting vid liv samtidigt, så riskerar man istället att det gamla dör och att det nya inte föds.
Jag vill gratulera min vän och kollega Medina Ortega till hans betänkande. Det är en text som utgör bevis på att Europaparlamentet har kunnat förena den demokratiska representationen med effektivitet i sitt sätt att arbeta. Det är nu upp till hela vårt parlament att se till att vi använder våra fördragsenliga kontrollfunktioner för att se till att undersökningskommissionens arbete inte bara förblir en vacker men meningslös gest.
(Applåder)

Plumb, Lord
Herr ordförande, först vill jag tacka Böge för det mycket kompetenta sätt på vilket han har lett de många sammanträden som har hållits i kommittén. Jag vill också tacka Medina Ortega för att denna rapport återger alla synpunkter som lades fram av kommitténs ledamöter, varav många har upprepats i det oändliga under dagens lopp. Jag måste invända mot många av de synpunkter som har anförts.
Tyvärr, på grund av personliga skäl, var jag inte närvarande vid den slutliga omröstningen. Ordföranden förstod min situation. Jag skulle ha röstat mot rapporten om jag hade varit på plats. Jag har ingivit ett minoritetsbetänkande som i kronologisk ordning anger de åtgärder som har vidtagits i Förenade kungariket sedan 1986. Att göra detta såsom ledamot i kommittén är i normala fall inte min stil. Jag försökte verkligen, vilket många av ledamöterna kommer att bekräfta, att övertala kommittén genom sakskäl och ändringar. I slutet av dagen ställdes jag ändå inför en text som var så trångsynt, så felaktig i sina påståenden och, måste jag säga, så orättvis i sin kritik av de insatser som har gjorts i mitt land på alla plan för att bekämpa BSE, att jag kände att jag måste tillrättalägga vad som har hänt. Jag kan inte sammanfatta min rapport nu därför att det är för ont om tid, men jag vill göra ett par påpekanden.
Inledningsvis vill jag förklara mitt engagemang. Jag talar i egenskap av lantbrukare vars boskapshjord har drabbats av BSE. Jag har därför personligen sett handlingsprogrammet och vilken hängivenhet de vetenskapsmän och veterinärer har visat i sina försök att ta itu med detta problem och de åtgärder som har vidtagits för att försöka kontrollera det intill full förståelse. Naturligtvis inser man att människors hälsa är den dominerande faktorn. Från 1989 till 1990 var de åtgärder som vidtogs i mitt land avsedda att skydda människors hälsa. Det bör åter och återigen betonas att ingen vetenskapsman ännu har kunnat fastställa något avgörande samband mellan BSE och den nya versionen av CJD.
I rapporten anges hur mycket pengar som har lagts ned på forskningen. Medina hänvisade till detta. Vi har också den forskning som anknyter till den huvudsakliga forskningen och de penningsummor som har betalats till Meat Hygiene Service. Det finns mer att göra inom hela forskningsområdet vilket har accepterats av Santer. Antagandet att det har rests hinder mot vetenskapsmännens verksamhet bekräftas inte av de bevis som jag har hört och att påstå att ingenting eller för litet har gjorts för att eliminera problemet från vara gårdar är detsamma som att förolämpa våra lantbrukare. Det innebär förtal mot den yrkesmässiga integriteten hos alla som är engagerade i bekämpningsprogrammet. Så iden att det har förekommit någon sorts brittisk sammansvärjning är ren inbillning och ovärdig en rapport i denna kammare.
Aldrig under jordbrukets historia - där jag har varit verksam under ganska lång tid - har så många friska djur förstörts under så kort tid. Vi känner till att ytterligare en urgallring är aktuell vilket banar väg för de fem punkter som avtalades i Florens. Genom arbetet i denna kommitté kunde allmänheten förvänta sig att de fakta och bekräftelser rörande effektiviteten hos de åtgärder som har vidtagits skulle bli fastställda. Det är definitivt värdefullt att kritisera tidigare misstag. Det kan vi alla dra nytta av genom att vi inser vikten av detta, men jag beklagar att inte fler ledamöter av kommittén kunde besöka Storbritannien för att bevittna vilka framsteg och resultat som har uppnåtts under de senaste tio månaderna. De som kom fick ett positivt intryck av de åtgärder som pågick. Jag välkomnar i dag det förslag som har gjorts av kommissionens ordförande om att hålla en tvärvetenskaplig konferens så att konsumenterna med förtroende kan se fram mot de kvalitetsstandarder som vi alla vill nå upp till och mot ett Europa som är inriktat på hälsa.

Hyland
Herr ordförande, omsorgen om den allmänna hälsan skall vara den viktigaste faktorn för alla som tillhör livsmedelsindustrin. I detta avseende är jordbrukarnas och tillverkarnas roll avgörande. Lagstiftarnas roll och deras stadganden om och tillämpningar av förordningar rörande livsmedel och allmän hälsa är också central för en säker livsmedelsindustri. BSE-krisen är en katastrof både för konsumenterna och producenterna. Konsumenternas förtroende för nötkött är lägre än någonsin och konsumenterna förväntar sig och förtjänar bättre insatser av oss. Undersökningskommittén har givit ett viktigt bidrag till debatten och i detta avseende måste vi gratulera föredraganden, ordföranden och kommittéledamöterna.
Mina kollegor i min grupp från Irland kommer inte att rösta för kritik av kommissionen. Även om jag instämmer i kompromissresolutionens allmänna strävan skulle jag vilja uttrycka mina reservationer när det gäller punkterna 4 och 5. Jag skulle verkligen föredra att hänvisningarna till fusk och skuld ändrades. Sambandet mellan kött och benmjöl samt BSE är klarlagt. Förbudets genomförande är avgörande för att utrota BSE. Vad som är än viktigare är genomförandet av ett effektivt program som kan följas från producent till konsument vilket är avgörande för att vår kampanj att återvinna konsumenternas förtroende skall lyckas.
Detta väcker frågan om säker hantering av slaktavfall från köttförädlingssektorn. Detta är av enorm betydelse ur miljö- och kostnadssynpunkt. I inledningen av denna debatt förespråkade jag ett omedelbart forskningsprogram för en säker användning av detta material. Jag upprepar detta krav.
Det gladde mig att höra Santer erkänna att kommissionen hade begått misstag. Självklart skedde det misstag. Även detta parlament begick misstag. Vi är alla mänskliga och vi tillhör mänskliga institutioner. Enligt min åsikt skulle ingen kommissionsledamot, från MacSharry till nuvarande kommissionsledamoten Fischler - även inbegripet tjänstemän i kommissionen - medvetet engagera sig en kampanj som äventyrade allmänhetens hälsa. Ingenting av det jag har hört i denna debatt föranleder mig att ändra åsikt. Bedömningen av kommissionens agerande måste grunda sig på omständigheterna vid varje given tidpunkt. Det är lätt att kasta skulden på andra och det är lätt att vara efterklok. Jag tror att alla vi som är inställda på att lösa denna fråga nu har ett stort ansvar att börja samarbeta på ett enhetligt sätt med tanke på konsumenternas och producenternas intressen. Det har varit rätt av oss att ägna tid åt att undersöka upphovet till denna kris. Nu är det dags att lägga upp en omfattande strategi som skall lösa situationen inför framtiden.

Mulder
Herr ordförande, också från min sida lyckönskningar till undersökningskommittén. Men jag skulle vilja utvidga lyckönskningarna till de nationella parlamenten, inklusive det brittiska underhuset, för alla de nationella parlamenten har ratificerat Maastrichtfördraget, som möjliggjorde denna undersökningskommitté. Jag tror att vi kan konstatera att ingen annan nationell undersökningskommitté hade kunnat uppnå vad denna europeiska undersökningskommitté har uppnått, så jag tror att det har varit en tydlig utvidgning av de nödvändiga behörigheterna för detta parlament. Självklart skriver jag också under på åsikten att folkhälsan alltid måste gå före marknadsintressen. Alla har redan sagt det: många fel har begåtts. Jag tror inte att det är riktig att i detta ögonblick uttala ett misstroende. Det kan ske senare under året, om det verkligen är nödvändigt.
Jag är enig med vad kommissionen har sagt, att det alltid måste finnas en skiljelinje mellan ansvaret mellan de som genomför politiken och de som kontrollerar politiken. Jag välkomnar herr Santers planer och vi ser med intresse fram emot de riktiga planerna. Jag är också av den åsikten att mer forskning måste genomföras på europeisk nivå. Tidigare - i fallet med BSE har det hänt för mycket - genomfördes det bara i Storbritannien och det skulle kunna ge sken av en ensidig tolkning av resultatet. Också jag är positiv till att föra en kvalitetspolitik för jordbruksprodukter. Jag hoppas bara att det extra priset för det också kommer bönderna tillgodo, för det är långt ifrån alltid fallet.
Sista påpekandet herr ordförande, vi har sett icke-offentligt beslutsfattande från kommissionen. Kretsen rådet - kommissionen, styrelseutskott och alla till det har inte varit tillräckliga för att förebygga den största möjliga krisen i nötköttssektorn i Europa. Det enda receptet är öppenhet, och det betyder medbestämmanderätt för Europaparlamentet.

Pailler
Herr ordförande, undersökningskommitténs slutsatser är graverande och ansvarsfrågan är tydlig. Det främsta ansvaret ligger hos den brittiska regeringen - även om det förargar Lord Plumb - som var cynisk när den exporterade smittat animaliskt mjöl, som är förbjudet inom landets egna gränser. Ansvaret ligger också hos tillverkarna, men också hos regeringarna. Rådet är för övrigt inte närvarande idag. Rapporten är en verklig anklagelse mot kommissionen: slarv, missförhållanden, vilseledande information och framför allt medvetna och cyniska val.
Ärade Santer, vid utfrågningen av er gömde ni er bakom forskarna för att rättfärdiga era val. Det är inte forskarna som fattar beslut. Jag citerar Guy Debord: " Även om de deltar i beslutsprocesserna kan de enbart påverka dem genom att ansluta sig till en av grupperna, eller genom att vinna förtroendet i en krets av politiker och byråkrater som slåss om makten och som utnyttjar vetenskapen och tekniken som symboler och flaggor. Ännu oftare händer det att de har behov av 'experter' för att vetenskapligt belägga val som redan gjorts och komma med andra förklaringar" .
Man har redan erkänt motiveringen till dessa val. Jag säger " erkänt" , eftersom det handlar om ett brott, kanske till och med ett brott mot mänskligheten om en epidemi skulle bryta ut om några år. Motiveringen är inrättandet av den inre marknaden. Detta är kommissionens prioriterade område sedan 1989. Tron på fri rörlighet för varor har förvandlats till rätt att smitta nötkreatur och människor.
Folkhälsan? Ett orosmoment, sade Santer vid utfrågningen. Ett bekymmer för kommissionen. Så är det inte! Folkhälsan är ett ansvarsområde och en plikt. Enligt filosofen Emmanuel Levinas lider ansvar av sömnlöshet, ansvar tar aldrig paus.
Detta är anledningen till varför vår grupp har utnyttjat det förfarande som står till buds. Tillsammans med ledamöter från andra grupper föreslår vi misstroendevotum. En översyn av den gemensamma jordbrukspolitiken måste inledas. Den måste skiljas från det ekonomiska tänkandet som leder till en intensifiering som är skadlig för miljön och produktkvalitén. Alla liberaliserings- och avregleringsåtgärder inom offentliga sektorn som rör människors och djurs hälsa måste stoppas. Finansiering för att kunna ersätta offren och framförallt för fortsatt forskning måste tas fram. Det enda sättet att ersätta de sjuka på, är att en dag kunna bota dem.

Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande! Fischler, jag har ytterligare en minut kvar, och den vill jag ägna er. Det handlar om att det börjar införas en ny jordbrukspolitik där bondekulturen står i centrum som stärker sättet på vilket lantbruk bedrivs.. Så står det i betänkandet från kommittén och Santer har bekräftat det. Nu vill jag hänvisa till att vi tagit några beslut i parlamentet, exempelvis Kleegras-beslutet som handlar om nedläggning av åkerareal. Ni vet att barnmat fortfarande bara skall framställas av biologiskt odlade produkter. Ni vet att parlamentet inom området bionäring inte vill veta av någon genteknik. Ni känner till parlamentets inställning till genetiskt modifierad majs. Ni vet att vi angående lagen om saluföring av certifikatutsäde. fortfarande har kontroversiella uppfattningar. I det stora hela stöder ni den social-ekologiska inriktningen för det lantliga rummet; därför anser jag att vi måste ta parlamentets beslut på allvar och vi måste få igång ett samarbete, inte minst när det gäller mjölk. Om vi genom en reform lyckas få korna på bete igen, då kommer tjuren åter göra Lady Europa dräktig, det är jag övertygad om!
(Skratt, applåder)

Vandemeulebroucke
Herr ordförande, galna-kosjukan är en tio år lång räcka av absolut sorglöshet, av brottslig slöhet till fördel för allt större penningvinster. Den huvudskyldige är naturligtvis Storbritannien som lät producera kött- och benmjöl under ytterst betänkliga villkor. Det togs beslut på basis av partiska rekommendationer, på basis av studier som utfördes, som betalades av köttindustrin själv. I sig själv ofattbart och ministerrådet tittade på. Även den europeiska kommissionen tillät under åratal att veterinärkontroller av BSE helt enkelt inte genomfördes, men också den nuvarande kommissionen är medansvarig.
Topptjänstemän förklarade att man gav efter för politiskt tryck. Undersökningskommittén motarbetades till och med, och sanningen om gelatin doldes helt enkelt.
Ordförande, de ansvariga för sådana misstag skickas i varje normal demokrati hem. Därför undertecknar vi misstroendevotumet, men den mest långtgående texten läggs inte först för omröstning genom diktaten från de stora grupperna och därför är också detta en parlamentarisk flykt. Jag avslutar, herr ordförande, nu har ordförande Santer gjort en offentlig avbön. Jag hoppas bara att den offentliga avbönen äntligen blir besannad.

Van der Waal
Herr ordförande i betänkandet från undersökningskommittén framförs allvarliga beskyllningar mot den brittiska regeringen och kommissionen för BSE-politiken. Mycket uppmärksamhet från kommissionen för marknaden, otillräcklig för folkhälsan, inga oberoende vetenskapliga yttranden som begärts in, bagatelliserat problemet under lång tid och så vidare. Dessa fakta kan visserligen mest skyllas på den förra kommissionen, men den nuvarande kommissionen går inte heller fri. Medan forskare manade till försiktighet, hävde kommissionen exportförbudet på gelatin, talg och sperma från brittiska nötkreatur. Ett förtroendeuttalande är det dock inte fråga om från vår sida. Efteråt är det lätt att döma.
Det är avgörande i vilken omfattning kommissionen nu fullgör sitt ansvar när det gäller de rapporterade bristerna. Den aviserade omorganisationen för att inrätta ett nytt samordnat direktorat för konsumentpolitik och folkhälsa är ett steg i rätt riktning. Men också avseende politikens öppenhet, undersökningar och kontroller i samarbete med de nationella instanserna behövs förbättras mycket.
Rekommendationerna i Medina-betänkandet är en utmärkt testram för detta. Men inte allt som står där har vårt stöd. Yrkandet att tillämpa medbestämmandeproceduren på CAP kommer att utvidga parlamentets befogenheter, men har inget med BSE-problematiken att göra. Inte heller hör rekommendationen om att omstrukturera CAP genom främjande av extensiva jordbruksmetoder hemma i nötköttssektorn. En diskussion om det måste föras i en vidare ram där också livsmedelsförsörjningen, böndernas inkomster och miljöskyddet kommer upp.

Raschhofer
Herr ordförande, ärade kolleger! BSE-affären har kostat många människoliv och hotat eller rentav förstört många boskapsuppfödares existens. BSE-affären har skapat oro bland konsumenterna i hela Europa och BSE-affären har kostat de europeiska skattebetalarna miljarder ecu. BSE-undersökningskommittén, till vilken jag i detta sammanhang vill uttala mitt stora erkännande för dess föredömliga arbete, har i sitt betänkande för rådet och kommissionen påvisat Storbritanniens försummelser. Undersökningsrapporten styrker detta med en mängd exempel.
Jag vill dock inte förlora mig bland undersökningsrapportens detaljer. Den påvisar framför allt de stora bristerna i det rådande Europakonceptet. För mig handlar det om att påpeka, att de konstaterade bristerna är symtom på en systemimmanent sjuka. BSE-undersökningskommitténs rapport visar att det befintliga institutionella nätverket inte kan fungera. Det handlar om att kontrollmekanismerna inte fungerar, i den mån som det alls finns några.
För mig handlar det om den omständigheten att kommissionen de facto har övertagit den lagstiftande kompetensen utan att någonsin demokratiskt ha legitimerats av de europeiska medborgarna. Det handlar om att EU: s kommissionärer och tjänstemän handlar utan öppenhet, att de godtyckligt ger eller innehåller informationer. Och det handlar om det förhållandet att allt liksom upplöses till en labyrint så att i slutänden ingen är ansvarig. Det handlar slutligen om frågan ifall det trots en undersökningsrapport som konstaterar alla dessa missförhållanden finns realistiska möjligheter att ställa kommissionen och alla andra aktörer till politiskt ansvar.
Jag beklagar djupt att misstroendevotum mot kommissionen på grund av det aktuella rättsläget drabbar även kommissionärer som inte bär ansvar för frågan. BSE-undersökningskommitténs resultat fordrar emellertid en uppföljning. Bara på så sätt kan Europaparlamentet leva upp till det oberoende som krävs av det. Av det skälet kommer vi att stödja José Happarts misstroendevotum.

Roth-Behrendt
Herr ordförande! Santer, en av mig värderad kollega har berömt er för att ha hållit ett modigt anförande. Jag medger att jag inbillade mig att han fått en utskrift av ert tal som ni inte hade gett till mig. Även jag har noggrant lyssnat på er. Med tanke på att misstroendevotumets damoklessvärd från och med i morgon förhoppningsvis hänger över er och er kommission uppfattade jag vad ni sade som ett rent informativt anförande. Ingenstans sade ni heller något konkret. Detta tänker jag bevisa med några exempel.
Ni sade exempelvis att kommissionens förvaltning skulle omorganiseras, att personalen skulle delas upp på nytt sätt, att det skulle bli personalomflyttningar. Ni sade till exempel: Det kommer även att ske byten på ansvarsposter inom generaldirektoratet lantbruk, och det av personer som redan tidigare varit ansvariga och har verkat fram till i dag. Har ni kungjort detta? Ni sade att man skulle pröva att finna budgetmedel så att Bonino också kan utföra det arbete som hon säkert skulle kunna fullgöra på ett utmärkt sätt. Vad innebär pröva? Vad skall hon göra om ni inte här försäkrar: budgetmedel kommer att ställas till förfogande!
Ni sade på ett annat ställe - ursäkta, jag har nu blandat mig i budgetutskottets ordförandes befogenheter, och därför tar jag med uttryckligt beklagande tillbaka detta yttrande, men ni och Samland vet vad jag menar. Vi behöver inga läpparnas bekännelser, vi behöver förutom överflyttning av uppgifter överflyttning av pengar - cash! , för att säga det tydligt.
På ett annat ställe sade ni att Bonino bör medverka i lagstiftningen. Det finner jag utmärkt! Jag stöder detta å det starkaste. Men har ni till exempel sagt hur ni skall bära er åt för att klargöra något så banalt som konflikten kring den rapport om den framtida livsmedelspolitiken som kommissionen förebådade för över ett år sedan men vi fortfarande väntar på? Och varför väntar vi på detta? Eftersom ert hus inte kan bestämma sig mellan Bangemann, Fischler och Bonino. Jag skall säga er hur ert beslut bör vara. Det kan ni klargöra här i dag, Santer. Frågan tillhör Bonino! Hon gör konsumentpolitik, hon företräder konsumenternas intressen mer än vad Fischler - ursäkta, Fischler - hittills har gjort, och i alla fall mer än Bangemann gör. Säg därför något konkret om detta, Santer!
Ni sade att man kommer att pröva frågan om ett livsmedelsorgan, en FDA. Det har ni hunnit säga ofta. På ett annat ställe har ni redan formulerat er på liknande sätt: man bör överväga! Jag lyssnar rätt uppmärksamt på er, Santer. Det är visserligen inte alltid ett rent nöje men jag gör det ändå. Ni har redan sagt det på ett annat ställe. Gör det då! Gör det då och säg: vi har inrättat en FDA, en Food and Drug Agency , eller en Food Agency . Gör det! Vi har redan längre krävt detta i detta parlament. Ni vet ju att detta parlament för det mesta ligger ljusår före kommissionen. Så är det även i detta fall.
Ni sade på ett annat ställe att ni vid regeringskonferensen kommer att verka för att de rättsliga grunderna för jordbruksområdet förändras, från artikel 43 till artikel 100a, och ni har sagt er vilja verka för att ge hälsopolitiken en egen rättslig grund. Jag vet att det bara är med stöd från ert eget hus och med stöd från oss som ni kan få igenom detta bland regeringscheferna. Börja med att övertyga ert eget hus! Övertyga Fischler om att artikel 43 inte är den riktiga rättsliga grunden, övertyga för övrigt även Bangemann. Övertyga framför allt Flynn om att vi behöver en egen rättslig grund för hälsopolitiken. Ty när kommissionen utfrågades i vederbörande utskott förnekade han på min fråga i saken nödvändigheten därav. Var snäll och gör detta, Santer, och säg också konkret vad ni har för avsikter i dessa ärenden.
Var vänlig och säg mig även, Santer: Hur tänker ni förändra den gemensamma jordbrukspolitiken? Säg här på denna plats att ni tänker verka för att i princip bara ge subventioner för kvalitet och inte längre för kvantitet, att från och med 1998 budgeten kommer att göras annorlunda tillsammans med oss och med rådet. Säg det! Det är alltsammans konkreta saker som ni skulle kunna säga. Om ni av hela denna uppräkning hade sagt bara två saker skulle jag ha varit nöjd och tacksam. Det gjorde ni dock inte. Gör mig en tjänst, Santer! Ni har viskat så försiktigt här i kammaren och andats så lätt. Försök för en gångs skull att blåsa upp en riktig storm, som i ert hus ordentligt friskar upp huvudet på alla kommissionärer, men även i ministerrådet. Det behövs nämligen!
(Applåder )

Redondo Jiménez
Herr ordförande, herr ordförande för kommissionen, ledamöter av kommissionen, parlamentsledamöter. Jag vill för det första gratulera ordförande för vårt utskott, Böge, för det utförda arbetet och föredragande Medina för att ha framgångsrikt utarbetat en utmärkt rapport.
Men vi står idag inför en lång politisk debatt som jag anser vara mycket betydelsefull och jag försöker undvika att upprepa det som redan har sagts i denna församling. Betydelsefull på grund av sitt tema, BSE, om vilket vi känner till nästan ingenting, varken smittämne eller spridningssätt. Betydelsefull eftersom vi, vilket inte är vanligt i detta parlament, har en debatt som håller på att nå alla hörn av Europeiska unionen. Detta på grund av att problemet påverkar människans hälsa och detta är särskilt allvarligt. Betydelsefull för det hur debatten utvecklats från upprättandet av den tillfälliga undersökningskommittén fram till anförandet av det första misstroendevotumet mot kommissionen på grund av allvaret hos de fakta som uppdagats vid undersökningen - vi talar faktiskt om det första misstroendevotum som presenteras i detta parlament.
Problemet har tre tidsperspektiv: det förflutna, nuet och framtiden, och det är dem jag tänker ta upp. Problemet har ett förflutet där man har klarlagt vad som har gjorts och vilka ansvar de olika aktörerna har. Förenade kungadömet såsom verkställande aktör, rådet med sitt tysta bifall vid ministerrådets sammanträden och kommissionen såsom en institution som inte bara lät andra agera, utan som inte gjorde vad den borde ha gjort.
Problemet har en nära nutid, och här skall jag uttrycka mig lite närmare. Vi håller på att hantera ett tema som vi idag vet att påverkar människans hälsa och här, i fråga om detta tema, duger det inte med tysta bifall, att låta bli att göra eller att svänga blicken åt andra hållet, och inte heller duger det med politisk frändskap. Här gäller det att prioritera skyldigheten att garantera skyddet av medborgarnas hälsa. De europeiska institutionerna, först och främst parlamentet, skulle föregå med dåligt exempel och, vad som är värre, vi skulle missbruka det demokratiska mandat som våra väljare har gett oss, om vi inte fördömer det som har skett. Här finns det, bästa ledamöter av kommissionen, herr ordförande för kommissionen, mycket att kräva av denna kommission.
Till exempel i fråga om gelatinerna - spökdebatten, som Böge kallar den - kan man igen en gång se hur politiska beslut prioriteras och fattas emot de vetenskapliga utskotten på grund av orsaker som i de flesta fäll är endast ekonomiska. Med det som jag anser vara allvarligast, särskilt allvarligt, är ogenomskinligheten och bristen på samarbete hos kollegiet och en del av kommissionsledamöterna, en del av dess komponenter, som inte än i dag, dagen för omröstningen, har lämnat ut all den information som Böge har begärt.
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, detta är inte den föregående kommissionens ansvar. Detta ansvar tillfaller den nuvarande kommissionen och sålunda er. Vi känner alla till hur kollegiet av kommissionsledamöter fungerar; och om det institutionella avtal som förpliktar er till att lämna ut dessa dokument inte har uppfyllts - vilket det inte har gjort - så är detta på grund av en tillfällighet eller av andra orsaker. Oavsett det handlar om en tillfällighet eller inte, så är detta oacceptabelt. Om detta har varit förfarandet i fråga om detta tema, vad skall då parlamentsledamöterna och medborgarna i Europeiska unionen tänka om den dåliga samordningen, desinformationen, bristen på kontroll och den ogenomskinlighet som råder i GD VI, eller om den nedslående inverkan på dess tjänstemän när de ser hur ansvar flyttas uppifrån nedåt och nerifrån uppåt.
Kommissionen borde ha gjort en gest där den ger exempel på storhet, generositet, uppoffring, att den tar på sig de politiska ansvar som finns, på individuell nivå, och låter dessa individuella intressen underlyda tjänsten och institutionens intresse. Det är så, herr ordförande, att man i bland måste förlora ett slag för att vinna kriget. Och i detta fall är detta de europeiska institutionernas trovärdighet, särskilt kommissionens, som med denna tråkiga episod förlorar den trovärdighet som ackumulerats och ger rätt åt kritikerna av den europeiska integrationen, som nu får styrka av sin brist på känslighet i fråga om vissa tillvägagångssätt som presenterats av kommissionen.
Gör upp en konkret plan för hur framtiden skall bemötas, en trovärdig och möjlig plan, inte en kosmetisk åtgärd utan en verklig omstrukturering.
Att byta ut generaldirektoratet verkar inte vara tillräckligt. Öka inte byråkratin. Debattera den med alla aktörer och vänta inte på underverk eller på enskilda räddare. Uppfyll skyldigheterna och kräv detta jämlikt av alla. Detta är utmaningen, ordförande Santer, och ansvaret. Men under alla omständigheter kan åtminstone detta parlament utnyttja sin makt och sitt ansvar, och det första är att kräva att konsumenternas hälsa garanteras. Detta är det som vi, alla medborgare i Europeiska unionen, i denna stund kräver och som vi förutsätter att garanteras.

Ordföranden
Jag riktar ett tack till Redondo. Parlamentsledamöter, presidiet är väl medvetet om vikten hos den pågående debatten och svårigheterna med att sammanfatta åsikterna i den korta tid som finns till förfogande. Men jag ber att ni försöker, med tillbörlig parlamentarisk respekt, följa tiderna, eftersom andra inlägg annars äventyras. Här ingår ingen bedömning av vikten hos det som var och en ledamot har att säga. Men jag känner mig skyldig att be att ni håller reda på den tid som finns till förfogande och när ni hör klubban, så bör ni veta att ansvaret inte längre ligger hos ordförande utan hos er.
Och med detta, som jag inte på något speciellt sätt riktar mot Rosado Fernandes, överlåter jag ordet för 3 minuter.

Rosado Fernandes
Fru kommissionsledamot, om jag inte hade undertecknat det papper som ledde till misstroendevotumet hade jag nästan anslutit mig därtill och bett om ursäkt för de tusentals ord som flödat här i parlamentet på grund av detta. Vi är i skälva verket en ordfabrik! Inte är heller herrarna i kommissionen alltid åtgärdsinriktade, och i detta sammanhang vill jag säga att det i detta sanningens ögonblick, då jag tänker lite grann på den spanska och portugisiska uppmärksamheten, finns en adrenalinström i denna sal, där några är rädda för andra.
Det är uppenbart att jag anser att kommissionen skall bestraffas, eftersom den i egenskap av regeringarnas förlängda arm samtidigt är en regeringskommission. Den är naturligtvis inte ett valt organ. Kommissionen borde vara fördragens väktare och göra sitt arbete. Men nu har man gjort alldeles för många beskyllningar, och man kan även göra beskyllningar mot parlamentet, som, utifrån det grymma systemet med slakt enligt tidtabell, hittat ett mindre grymt system genom ett omedelbart misstroendevotum.
Det har funnits rädsla i parlamentet. Man har haft argument om att det saknats ledning i Europa, att det funnits mycket marknad och litet hälsa, och vi vet alla att kommissionen skulle kunnat försvara marknaden och folkhälsan på samma sätt och samtidigt. Det ena utesluter inte det andra!
Faktum är att det faktiskt fanns en straffrihet som ännu idag finns i hela Europeiska gemenskapen, för jag tillåter inte att man t ex vill göra Förenade kungariket till den enda syndabocken. Faktum är att övriga länder skulle kunnat reagera! Faktum är att kommissionen skulle kunnat reagera! Faktum är att länderna, när kommissionsledamot MacSharry, som nu också står på de anklagades skrank, hindrade länderna från att göra en blockad, ändå skulle kunnat göra det. Den politiska fegheten existerar och mot den kan ingenting göras. Och det är därför adrenalinet flödar! Det förefaller som om vi är på en tjurfäktningsarena. Jag erkänner att jag inte ser någon labyrint vid min dörr, jag ser inget behov av något ariadnetråd för att kasta mig ut på tjurfäktningsarenan och jag röstade naturligtvis för ett misstroendevotum.
Jag tror det är tid för detta parlament att ta sig samman, att tränga undan rädslan och få stopp på adrenalinflödet. Jag vet att detta kostar på. Personligen känner jag, det kostar inte mig lika mycket, sympati för många av kommissionsledamöterna.

Goerens
Herr ordförande, misstroendevotumet mot kommissionen är för närvarande olägligt.
Misstroendevotumet är både beklagligt och skadar bilden av oss, eftersom parlamentet plötsligt hamnar i ett storebrorsförhållande gentemot kommissionen. Samtidigt vet vi redan nu att luften till slut kommer att gå ur parlamentet. Dessutom inriktar man sig på fel huvudmål.
Den verkliga skurken i dramat är inte kommissionen och framför allt inte den nuvarande kommissionen. För övrigt är undersökningskommittén helt tydlig angående detta i sin rapport.
Jag har inte för avsikt att bagatellisera missförhållandena inom kommissionen under den period som Jacques Delors var ordförande. Men alla vet att skurken i dramat framför allt är regeringen i en medlemsstat som vi inte kan komma åt. Regeringen, som är mitt uppe i en valkampanj, bör glädja sig åt att det är kommissionen som är anklagad och att de egna förbrytelserna faller i glömska, trots att de för övrigt är väldokumenterade. I den meningen är misstroendevotumet olägligt, olämpligt, orimligt och överdrivet.
Kommissionen har dessutom sonat sin tidigare hantering av frågan på ett hederligt sätt. Kommissionen har genomfört en rad interna reformer som i framtiden bör leda till att nya misstag, liknande de som begicks vid hanteringen av krisen och bedömningen av krisens allvar, kan undvikas.
Detta är priset för en institutions trovärdighet. Jag anser att parlamentet verkligen har lyckats med sin kontrolluppgift genom att få många saker att hända och ställa allt till rätta. Herr ordförande, hädanefter i liknande situationer tror jag verkligen att folkhälsofrågan kommer att sättas före alla andra beaktanden.
Denna tillrättavisning om de prioriteringar som bör beaktas i alla situationer är en stor seger för parlamentet som har fått rätt i de viktigaste frågorna.

Novo
Herr ordförande, herrar kommissionsledamöter, kära kollegor, jag sa i ett kort anförande att inlämnandet och godkännandet av ett misstroendevotum mot kommissionen är den enda logiska politiska följden av Medina Ortegas rapport.
Hon motiverar sig bland annat med att:
1: slutsatserna och det faktiska innehållet i slutrapporten från utredningskommittén om BSE på ett tydligt och oemotsägligt sätt pekar på kommissionens politiska och administrativa ansvar,
2: misstroendevotum är det enda regelinstrument som står till parlamentets förfogande för att avkräva kommissionen ansvar och för att göra dess behörighet avseende kontrollåtgärder effektiv och trovärdig,
3: eftersom det ligger ett tydligt politiskt ansvar på regeringarna i vissa medlemsstater, framförallt i Förenade kungariket, är det bara dessa medlemsstaters institutioner som har behörighet att agera,
4: det är oacceptabelt att bestraffa ansvariga gemenskapstjänstemän, funktionellt och administrativt, för BSEkrisen, utan att bestraffa de som lett och givit dem order,
5: eftersom kommissionen är ett kollegialt organ är det varken möjligt eller tänkbart att utfärda ett individuellt misstroendevotum,
6: man har också tydligt påvisat de nuvarande kommissionsledamöternas politiska ansvar,
7 och till sist: inlämnandet och antagandet av ett misstroendevotum kan bidra till en riktig demonstration av Europaparlamentets politiska oberoende gentemot kommissionen, mot regeringarna och mot nationella valstrategier och kan bidra till politisk och offentlig trovärdighet i detta hus och för de valda gentemot deras respektive väljare.
Misstroendevotum är alltså det enda politiska sättet att hantera de drabbade familjernas ångest.

Macartney
Herr ordförande, det cirkulerar ett ganska grymt skämt i Palace of Westminister om att den brittiska regeringens tolkning av BSE är " anklaga någon annan" . Hur kan någon överhuvudtaget sätta någon tillit till den nuvarande brittiska regeringen? För det första har vi Hogg som har bojkottat den undersökningskommitté som har upprättats av detta parlament. Michael Forsyth, som kan mäta sig med honom, är minister med ansvar för Skottland. Han har bojkottat Bryssel under flera månader. Hans enda bidrag var att han försökte förbjuda den europeiska flaggan i Skottland på " den Europeiska fredsdagen" . Det är dessa människor som ber oss att skylla på kommissionen, inte på dem.
Igår sade Hogg, jag citerar: " Det finns starka argument när det gäller Irland. Situationen är mycket allvarlig och jag vädjar därför till kommissionen" . Samma dag sade Lindsay, hans närmaste minister, i Bryssel följande: " Jag förnekar kategoriskt att det har finns någon särskild uppgörelse med Irland" . Idag får vi ryktesvis höra att 9, 4 miljoner £ har spenderats på Nordirland. Jag skull vilja få vissa bekräftelser angående dessa detaljer om kommissionen vet någonting.
För fem månader sedan var samme Lindsay oförskämd nog att säga till de skotska jordbrukarna att Skottland kan hjälpa Förenade kungariket ur exportförbudet. En sådan oansvarighet och inkonsekvens måste antecknas i krönikorna och i denna kammares protokoll. Vad som bekymrar mig mest är vem som får betala priset för denna inkompetens. Det får naturligtvis den jordbrukare som exporterar kött göra som jag representerar i Aberdeenshire och Angus och de Nordirländska jordbrukarna. De har gjorts till syndabockar men nu är det dags att vi lägger skulden där den hör hemma.

Whitehead
Herr ordförande, i Paisleys frånvaro, som har noterats på vederbörligt sätt, vill jag säga att detta är en viktig dag för parlamentet och de institutioner som vi bygger upp. Både kommitténs ordförande och föredraganden visade sig kunna behärska det som har inträffat. Denna rapport har idag beskrivits i det brittiska House of Commons som " struntprat" av vår premiärminister. Jag skulle vilja översätta ordet struntprat till barnslig förolämpning, något som överhuvudtaget inte bör förekomma i vår debatt angående denna rapport. Det är upp till oss att få kommissionen att bringa ordning i sin egen kammare och att säga till ministerrådet att en katastrof som BSE måste hanteras med gemensamma åtgärder och inte genom nationella påtryckningar hur kraftfulla de än må vara eller nationella fördomar, även om de är extrema. Vi vill inte heller ha häxjakter eller sensationsrubriker där vi ger någon skulden.
BSE har ödelagt mitt land och när jag lägger skulden på någon i denna fråga försöker jag inte smita undan Förenade kungarikets ansvar. Jag är den enda brittiska kommittéledamoten som är beredd att - inte enbart av efterklokhet utan genom att göra en klarsynt bedömning - säga vad vi skulle ha gjort efter Southwoodrapporten 1989. När det gäller handhavandet av smittad föda, avlägsnandet av detta från djurens näringskedja, underlåtenheten att hindra fortsatt export av detta material, den arrogans med vilken vi bemötte vetenskapliga råd från oberoende källor och framförallt, när det gäller underlåtenheten att undersöka möjliga samband mellan BSE och CJD - något som beskrevs såsom orimligt av en brittisk minister bara sex månader innan vi tvingades träda fram och erkänna att det sannolikt fanns ett samband - finns det en viss skuld som faller på Förenade kungariket. Vi kan inte skryta om de senaste tio åren. Saker och ting har förändrats sedan april 1996 och det med rätta. Ministrarnas vägran att träda fram inför kommittén har, liksom det så kallade köttkriget som utkämpades Europeiska unionen, förstört värdefull goodwill helt i onödan.
Efter att ha sagt detta fann vi överhuvudtaget inga bevis för någon illvillig konspiration mellan brittiska tjänstemän och deras landsmän i kommissionen. Vad vi fann i kommissionen var en förskräcklig slapphet - alla dessa anteckningar om att inte hålla några fler sammanträden om BSE osv. Kommissionens ordförande behöver ta hänsyn till detta när det gäller nuvarande åtgärder. Vi bör se till att kommissionen följer ett program för institutionell reform som separerar producentintressen från konsumentfrågor. Jag kommer att rösta mot en omedelbar omröstning om kritik, men ordförande Santer vet att juryn är emot det reformprogram som han har angivit idag. Vi vill se att våra intressen när det gäller livsmedel och hälsa i hela Europa läggs i händerna på dem som inte själva är för beroende av de stora påtryckarna bland producenterna hur goda skäl de än kan ha. Det är därför jag vill skilja mig själv från dem som antingen säger att kommissionen genast bör kritiseras eller att gottgörelse bör begäras från Förenade kungariket utan den minsta hänsyn till det legala eller praktiskt genomförbara i en sådan åtgärd.
Vi försöker hitta en europeisk lösning för vad som är ett europeiskt problem, vare sig man gillar det eller ej. Det krävs en stark konsumentstyrelse och Boninos personliga engagemang när det gäller mänsklig och animal hälsa som backas upp av förändringar av den gemensamma jordbrukspolitiken så att vi kan få en livsmedelssektor som sköts på ett humant och effektivt sätt.
Jag vill upprepa vad min kollega Roth-Behrendt sade om att det verkliga provet är hur mycket makt kommissionens ordförande är beredd att lägga hos konsumentstyrelsen. När vi ser det förskräckliga velandet angående en grönbok om livsmedelspolitiken under det senaste året kan vi inte bara säga, " Vad säger han?" , utan " Vad gör han" . Jag vill idag säga till honom att naiv retorik räcker inte, det behövs dessutom renodlade handlingar.
(Applåder)

Bébéar
Herr ordförande, ärade ledamöter, ärade ordförande Santer, ärade kommissionsledamöter, mitt inlägg kommer huvudsakligen att vara i form av ett brev - nidskrift vore för starkt att säga - till Santer och hans medarbetare, men först skulle jag vilja vända mig till parlamentets ordförande.
Jag tycker inte att ledamöterna och de politiskt ansvariga i parlamentet blivit ädlare genom valet av tidpunkt och datum för diskussionen om misstroendevotum. Jag anser att det är en ren provokation att planera in diskussionen en torsdag eftermiddag, när man vet att de flesta ledamöterna lämnar Strasbourg efter omröstningen vid torsdag lunch. Jag anser att vi än en gång är beräknande och till och med politiska intrigmakare.
Ärade Santer, ni är en riktig europé, en övertygad optimist och dessutom vet jag att ni tycker om bordeauxvin. Av denna anledning tycker jag att ni är trevlig och jag vill göra er en tjänst. Jag kommer att uppmana mina kollegor i parlamentet att rösta för en misstroendeförklaring mot er och kommissionen. Varför? Jo, för att även om Förenade kungarikets ansvar är enormt och även om ansvaret hos Delors kommission är uppenbart, har också er kommission sin del av ansvaret.
Den kommissionsledamot som ansvarar för jordbruksfrågor, Fischler, är också på er sida. Han tystade avsiktligen ner ärendet under minst två år. Sedan sex månader tillbaka har han börjat ställa sig in. Därefter har han lagt band på sig och ibland har han dolt några viktiga uppgifter, vilket ni känner till.
Ärade Fischler, ni har samma politiska skolning som jag själv. Ni är en hederlig man. Om ni är en medborgare som tror på Europa, vilket jag tror att ni är, avgår ni. Ni skulle göra oss en tjänst och ni skulle göra det Europa som ni tror på en tjänst.
Ärade Santer, jag anser att rapporten är graverande. Jag anser också att Europeiska unionen har misslyckats med att skydda folkhälsan och medborgarnas hälsa. Hela Europa känner till det. Därför skulle inte de europeiska medborgarna förstå om vi inte vidtog åtgärder vid ett sådant misstag.
Detta är anledningen till varför jag kommer att rösta för misstroendeförklaringen. I samma ögonblick som ni avgår tillsammans med övriga kommissionsledamöter kommer de europeiska medborgarna att få förtroende för en union som kan vara så modig och där insyn råder. Genom att ni avgår gör ni det möjligt för det Europa som ni tror på att gå vidare. En sak kan ni vara säker på. Regeringarna vill att ni kommer tillbaka (ni är en bra administratör och en bra politiker) och mycket snart, om några veckor kommer ni att vara tillbaka med flertalet av kommissionsledamöterna, exempelvis Bonino, som utövar sitt ämbete på ett utmärkt sätt, och kanske t.o.m. de Silguy och Sir Leon Brittan. Ni kommer naturligtvis att ta avstånd från några av dem, bl.a. Fischler och kanske några till eftersom de är " på gränsen" och för att det krävs förändring. Från den stunden kommer Europeiska unionen att få en ny start och ett bättre anseende tack vare er. Ärade Santer, det är därför som jag gör er en tjänst genom att rösta för en misstroendeförklaring.
Herr ordförande, detta kanske är en dröm. Se dock till att det inte blir en mardröm.

Ordföranden
Jag riktar ett tack till Bébéar. Tillåt mig att framföra ett preliminärt svar till den del av skrivelsen som riktar sig till presidiet. Jag påminner om att artikel 34.5 i arbetsordningen föreskriver att omröstningen om misstroendevotum kan äga rum tidigast 48 timmar efter att debatten har inletts. Jag anser att tidsschemat var tillräckligt stramt. För det andra - och jag säger detta med viss ödmjukhet - är det inte skäl att glömma att torsdag och fredag som arbetsdagar för sammanträden är lika värdefulla som resten av veckan.
Nog om detta. Nu går ordet till herr Brinkhorst i en och en halv minut.

Brinkhorst
Ordförande, denna debatt kan vara av historisk betydelse. Det kommer nämligen att vara fallet om, så som kommissionsordförande Santer säger, järnringen som har funnits i fyrtio år runt jordbrukspolitiken äntligen bryts igenom. Det kan vara fallet, men denna debatt ger ännu inget definitivt svar på det. Äntligen har denna kommission insett att makten och kontrollen av makten är två olika saker. För länge har konsumenterna stått i kylan. Av den anledningen är det många i detta hus som säger: inga ord utan handlingar. Men måste vi verkligen vänta på det till november? Det ligger vare sig i kommissionens eller detta parlaments intresse att vi väntar i nio månader tills konkreta resultat sker. När de konkreta handlingarna är genomförda, kommer denna kommission åter att åtnjuta förtroende. Kollega Roth-Berendt har redan sagt det. Hur många personer går åt? Vad kommer budgeten att vara? Vem skall verkligen kontrollera det? Skepsisen hos befolkningen kommer inte att försvinna förrän ni vidtagit åtgärderna och jag hoppas alltså att vi gemensamt kan besluta om september och inte november. Jag ser representanten för det nederländska ordförandeskapet. Jag beklagar särskilt som nederländska folkvald att det nederländska ordförandeskapet inte självt är närvarande här. Det väcker därmed intrycket av att man täcker den brittiska regeringens obstruktionspolitik och blockadpolitik. Frånvaron av rådet här, är maktens arrogans. Jag hade förväntat mig något annat från mitt ordförandeskap.

Svensson
Herr ordförande! Många delar ansvaret för BSE-katastrofen, men det djupare ansvaret ligger i den gemensamma jordbrukspolitiken, och för den är alla EU: s institutioner ansvariga, också parlamentet. Den har skapat produktionsförhållanden av extrem, pressande och artificiell natur. Den har monterat ned nationella gränskontroller och underlättat spridning av smitta via djur och livsmedel. Den har uppmuntrat obalanserad lokalisering av slakteriindustri med orimliga djurtransporter som följd. Den har kort sagt byggts på tron att växter, djur och jord kan behandlas som död materia.
BSE är den första stora varningen gentemot dem som har drivit denna politik i årtionden. Den gränslösa jordbruksmarknaden är en föråldrad idé; den måste överges i grunden innan större katastrofer drabbar oss.

Féret
Herr ordförande, idag är alla överens om att fördöma det allvarliga missförhållandet inom gemenskapsinstitutionerna. Men för att få lite objektivitet vill jag erinra om att kommissionen redan 1989 föreslog ett exportförbud för animaliskt mjöl till medlemsstaternas marknader. Rådet avvisade förslaget. Man kände dock till att det fanns en risk. Kommissionen borde ha antagit ett annat, försiktigare angreppssätt. Men att från detta till att få kommissionen att bära det största ansvaret i affären är ett enormt steg som jag anser är absurt och anstötligt.
Det är naturligtvis Förenade kungariket som är mest skyldig. Det är uppenbart att om landet redan 1988 hade vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att avliva boskap och förbjuda införandet av animaliskt mjöl på marknaden, skulle epizootin ha kunnat hejdas.
Galna ko-krisen beror först och främst på Förenade kungarikets brottsliga oansvarighet. Europa existerar inte för landet, förutom när det gäller att tillgodose sina egna intressen. Galna ko-krisen beror slutligen också på vissa medlemsstaters medbrottsliga tystnad. De gav instruktioner till sina experter i europeiska ständiga veterinärmedicinska kommittén om att inte yppa något om krisen. Med anledning av detta anser jag att ett omgående misstroendevotum mot kommissionen är en felbedömning. Istället verkar ett villkorlig misstroendevotum vara lämpligare. Men vem skall då straffas och på vilket sätt?
Förenade kungariket måste straffas. Landet är skyldigt till att allvarligt ha brutit mot den inre marknadens regler och till att ha organiserat ett ekonomiskt brott i stor skala, och bör därför ställas inför rätta vid Europeiska gemenskapernas domstol. Även de medlemsstater som deltagit i handeln med det brittiska animaliska mjölet bör straffas. Bland dessa finns Belgien som var centrum för handeln, vilket avslöjas i Mattéis rapport som presenterades vid franska nationalförsamlingen.
Jag anser att det är viktigt att gå till botten med saker, att identifiera de riktiga brottslingarna och att straffa dem. Det är Europaparlamentets och Europas trovärdighet gentemot medborgarna som står på spel. I sista hand skall vi döma.

David
Herr ordförande, som vi alla vet klarade sig den brittiske jordbruksministern Douglas Hogg i går kväll med nöd och näppe undan ett misstroendevotum. Desto större orsak finns därför att i dag ur ett europeiskt perspektiv påpeka den brittiska regeringens grova inkompetens när det gäller behandlingen av BSEkrisen.
Det råder inget tvivel om att Medina-betänkandet är ett bitande fördömande av den brittiska regeringen och en kraftfull exponering av kommissionens misstag.
I likhet med Whitehead har jag invändningar mot vissa av rekommendationerna i rapporten, men jag erkänner att den på ett målande sätt visar att den brittiska regeringen var långsam i sina reaktioner på den uppdykande krisen. Rapporten visar hur åtgärder genomdrevs på ett halvhjärtat sätt och belyser ren inkompetens när det gäller Douglas Hoggs vankelmodiga förvaltning.
Förra veckan gjorde den brittiska regeringen ett kraftigt känsloladdat angrepp mot Medina-betänkandet. Det som var kännetecknande var emellertid att inga försök gjordes att bestrida ett av de centrala budskapen i rapporten, nämligen att det var den brittiska regeringen som i princip var ansvarig för BSE på grund av avregleringen av köttindustrin under det tidiga 1980-talet.
Jag vill också säga att jag fortfarande efterlyser en godtagbar förklaring till varför Douglas Hogg inte kunde närvara vid sammanträdet i undersökningskommittén. I och med att den ständige sekreteraren, Packer, som närvarade i Hoggs ställe, upplyste oss om att BSE var Guds verk, borde vi kanske vara glada över att Douglas Hogg inte närvarade. Om Packer skyllde på Gud för vad som hände vete gudarna vem Hogg skulle ha skyllt på!
Denna rapport visar att ansvaret vilar hos den brittiska regeringen. Som skrevs i gårdagens Financial Times har regeringen under 11 år fortsatt att hävda att brittiskt kött var helt säkert trots bevis på motsatsen.
Resultatet är att 15 människor tragiskt nog har dött i Creutzfeldt-Jacob-sjukdomen och att jordbrukare och lantarbetare har fått utstå exempellösa lidanden, att de brittiska skattebetalarna har tvingats att punga ut med 3, 3 miljarder £ och att mer än miljon boskapsdjur har fått slaktas.
Den brittiska regeringens politik att inte samarbeta var som vi alla vet en fars. Douglas Hoggs charmoffensiv i Europa var en katastrof och den brittiska regeringen orsakade bara förvirring och förfäran när den först förklarade att Florensavtalet var bra, sedan dåligt och sedan bra igen.
Trots allt detta kvarstår fortfarande förbudet mot brittiskt kött. Det brittiska folkets läxa är säkert att den konservativa regeringen måste bort innan förbudet kan hävas. Låt oss hoppas att detta sker inom en snar framtid.

Trakatellis
Herr ordförande, en av Europaparlamentets allra viktigaste roller är kontrollen av kommissionens förehavanden. Europaparlamentets undersökningskommittés kontroll av de olika aspekterna rörande BSE, som angår lika mycket det Förenade kungariket som rådet och kommissionen, var idog trots att den tid som stod till förfogande var kort och samarbetet med vissa element i kommissionen inte alltid var konstruktivt, huvudsakligen beträffande presentationen av vissa viktiga dokument som ännu idag inte har lagts fram. Kontrollen från Europaparlamentets undersökningskommittés sida utfördes utan förutfattade meningar, resultaten visades tydligt i betänkandet som presenterar uppgifterna. Kommissionen överlämnade ansvaret till rätt instans och formulerade slutligen rekommendationer för att samma företeelser och regelstridigheter inte skall upprepas inom Europeiska kommissionens funktion. Jag skulle här vilja påminna om att en av Herkules bedrifter var att göra rent i Augias stall. Jag tror att kommissionens ordförande, föredraganden och medlemmarna verkligen lyckades med en bedrift liknande Herkules.
Kollegor och ledamöter, vi måste utvärdera Europeiska unionens prioriteringar och tänka på hur vi bättre skall kunna tjäna de europeiska medborgarna gentemot vilka vi är ansvariga, t.o.m. i ett kritiskt sammanhang för unionen, samma år som regeringskonferensen nu fullbordades. Vi måste handla rättvist för att få till stånd en upprättelse för medborgarnas rättskänsla och vi måste hjälpa Europeiska kommissionen in på en ny väg, som skall bygga på en ny uppbyggnad av tjänster och, huvudsakligen, på nya grundläggande principer. På grund av detta är kombinationen av sanktioner och den nya inriktningen en mera rättvis åtgärd, även om det under dessa villkor är ett uttryck för kritik. För övrigt utgör mottagandet av undersökningskommitténs rapport även samtidigt återförandet av ansvaret från Europaparlamentets sida till det Förenade kungariket, till rådet, till Europeiska kommissionen, till kommissionsledamöter och även till högt uppsatta tjänstemän. Jag anser det ofrånkomligt att Europaparlamentet behåller sin stränga och fördömande ställning som samtidigt kommer att vara uppbygglig eftersom den ålägger Europeiska kommissionen att för det första skapa ordning i sitt eget hus och att anta oundgängliga sanktioner mot personer som är ansvariga för dåligt handhavande, hur högt uppsatta de än må vara. För det andra, främja förslag till regeringskonferensen för genomförandet av gemensamma beslut inom den gemensamma jordbrukspolitiken. För det tredje, snabbt skrida framåt med en total omorganisation av de vetenskapliga utskotten och deras funktion med rent vetenskapliga kriterier. För det fjärde, omorganisera generaldirektoraten i samarbete med Europaparlamentet för att det skall finnas en lämplig struktur för ett effektivt skydd av människors hälsa och av miljön. Det är grundläggande att anta principen om att människans hälsa utgör högsta prioritet och att den bestämt går före den gemensamma marknadens ekonomiska syften.
Vi tror att detta utgör ett grundläggande antagande för att de europeiska medborgarna ännu en gång skall få ett fullt förtroende för kommissionens handlande och att de kan vara säkra på att denna kommission utgör en beskyddare inte bara av Fördragen utan också av hälsovården och miljön. Om kommissionen inte agerar snabbt och i enlighet med undersökningskommitténs rekommendationer, då kan ni herr ordförande i kommissionen vara så säker på att december månad är kommissionens sista. Tro inte att ni kan tvinga oss med halvmesyrer. Vi kräver en total efterlevnad av kommitténs rekommendationer och ett omedelbart tillbakadragande av tillståndet ni gav för upphävandet av gelatinembargot som fortfarande gäller. Vi ber er att detta beslut upphävs omedelbart.

Frischenschlager
Herr ordförande, ärade kolleger! Jag skall koncentrera mig på tre punkter. För det första skall naturligtvis förtroendeförhållandet mellan många medlemmar av parlamentet och kommissionen behandlas. Men det viktigaste måste vara att det ur hela denna skandal dras verkliga politiska konsekvenser, att reformer inleds. Där skulle jag vilja vända mig helt personligt till Fischler, ledamot av jordbrukskommissionen. Jag får ibland intrycket av att ni befinner er i lite av en skyddad position, eftersom det inte kan ställas misstroendevotum mot enskilda ledamöter av kommissionen. Men just ni, kommer att bli bedömd utifrån er förmåga att uppfylla två ting. Det är min andra och tredje punkt.
Det går inte för sig, att ett land, en regering, förorsakar en jätteskada och sen inte behöver betala för den. Det har gått mycket pengar till att upphäva verkningarna av skadorna. De måste - om så krävs även genom en process i Europadomstolen - hämtas tillbaka. Detta är mycket viktigt. Det finns ytterligare en punkt, som ni borde koncentrera er på - ordförande Santer sa det också i sitt tal: Huvudfelet i denna utveckling var en felaktig jordbrukspolitik. Och ni, Fischler, är ansvarig för att det sker en vändning här, bort från den industriella jordbrukspolitiken, till en ekologisk politik. Utifrån detta kommer ni att bli bedömd, och kring detta kommer vi att knyta förtroendefrågan!

Görlach
Herr ordförande! Santer, trots oskärpan i era tillkännagivanden, kommer väl de flesta ledamöterna uppfatta ert tal som ett tillägg till beslutet, som vi i morgon förhoppningsvis kommer att fatta med stor majoritet, eftersom vi då inom några få månader, kan pricka av vad som hänt med tillkännagivandena.
Jag har fått intrycket av att det i detta parlament finns en stor enighet om, även med kommissionen, att när det gäller skyddet av medborgarnas hälsa, det inte får ges någon rabatt. Det har alltid varit så, men man har inte hållit fast vid principen. Politiken har inte riktat sig efter den. Den brittiska regeringen befinner sig längst fram i misslyckandets kausalkedja., kommissionen har också misslyckats.. Ministerrådet har inte precis skördat några lagrar med detta och vi själva borde likaså utöva självkritik: Trots tidiga varningar från kommittéerna fanns det inte någon majoritet här, t.ex. för en grundläggande förändring av jordbrukspolitiken.
Var BSE då en tillfällighet? Var den en olyckshändelse? Det var den inte. Den från den brittiska regeringen fullständigt missförstådda avregleringen, och även den ibland missförstådda avreglering, som företräds av kommissionen och delar av det här parlamentet, var en orsak. Den felaktiga jordbrukspolitiken var ytterligare en. Jag förespråkar inte här något slags underbart, rart småjordbruk. Vi har stora enheter; till stora hjordar hör stora ytor. Även de kan vara ekologiskt förnuftiga, men båda sakerna har vi inte!
Kollega Fischler, jag är säker på att ni behöver en ny generaldirektör! När nämligen någon är ansvarig för förebyggande brandskydd, kan man inte, då han misskött sitt jobb, i efterhand sätta in honom för brandbekämpning! Det går inte, tro mig!
Jag säger en än gång med all tydlighet: Även vi som parlament kan inte bara kräva. Vi måste vid de anstående reformerna även själva komma med vårt bidrag, och jag kommer inte, i enlighet med det, att försumma att appellera till många kollegor. Om vi tar itu med att reformera jordbrukspolitiken, och då inte bara i Europa, vill jag påminna er om de ord som ni yttrade här i samband med debatten om BSE. BSE var ingen tillfällighet! Unionen måste komma med sitt bidrag. Vi måste först hos oss, i vårt europeiska hus, ändra det som inte längre kan accepteras, t.ex. det sätt på vilket vi producerar kött. Vi äter kött! Vi är ju allätare. Okay, men då måste vi beakta några saker, med hänsyn till djuren och även människornas hälsa. Vi måste även göra det i världen som helhet. Om EU med sin starka marknad och sin allmänna styrka inte heller vid internationella överenskommelser, gör något försök att förändra det sätt på vilket vi producerar jordbruksprodukter, då var BSE inte bara en smärtsam och otrevlig varning, utan då kommer det att bli värre, för om vi fortsätter att förhålla oss som vi gjort hittills, då är sorgligare saker givna på förhand.

Gillis
(EN ) Herr ordförande, som ledamot av undersökningskommittén röstade jag för och stödjer helt undersökningskommitténs slutsatser och rekommendationer. Den brittiska regeringen befanns vara skyldig för att ha framkallat sjukdomen, för att ha vidtagit olämpliga åtgärder för att förhindra dess snabba spridning och, fram till helt nyligen, för att utplåna den. Jag hoppas detta nu har ändrats.
Det upptäcktes speciellt att det brittiska beslutet att ändra den tillverkningsprocess som sänkte steriliseringsstandardena för kött och benmjöl som används i blandat foder för boskap var upphov till sjukdomen. Vilka besparingar som än gjordes av bränsle, innebar dessa hänsynslösa standardförändringar att konsumenterna, skattebetalarna och i synnerhet jordbrukarna har fått betala flera miljoner gånger om alla tänkbara inbesparingar. Efter att till slut ha förbjudit användandet av kött och benmjöl misslyckades den brittiska regeringen totalt att genomföra förbudet. Vad värre är, den tillät att blandat kött och benmjöl fick exporters utan restriktioner vilket innebar att bestånden i omkringliggande EU-länder blev smittade.
Jag välkomnar ordförande Santers uttalande idag, men Europeiska kommissionen har sedan 1989 varit långsam när det gäller att erkänna allvaret med denna sjukdom och den misslyckades att övervaka de brittiska reaktionerna. Den tillät fri handel med smittat kött och benmjöl i hela Europa. Kommissionen utförde praktiskt taget inga veterinärundersökningar i Förenade kungariket under en period när tiotusentals djur smittades årligen här.
Kommissionens passivitet sedan 1989 när det gäller BSE måste bedömas som ett av de största misstagen inom offentlig administration i modern historia. De flesta misstagen om än inte alla har begåtts av den tidigare kommissionen vilket tydligt framgår av rapporten.
Rapporten från undersökningskommittén omfattar ett antal ändringar som jag lade fram i och med att jag tror att BSE spreds utanför Storbritannien huvudsakligen genom export av smittat kött och benmjöl. Jag har därför i rapporten infört en begäran om lagstiftning för att säkerställa att kött och benmjöl aldrig mer kommer att användas i foder för idisslare och att foder för idisslare inte kan produceras på platser där det förekommer kött och benmjöl. Kommittén godkände också mitt förslag att kött och benmjöl enbart skall få säljas under särskilda licenser och att dessutom en hel lista över ingredienser skall anges i fråga om allt blandat foder. Dessa bestämmelser måste uppenbarligen genomföras i alla medlemsstaterna och backas upp en kraftfull lagstiftning.
Om vi blickar framåt måste vi inför framtiden fördubbla våra ansträngningar att utplåna de sista resterna av denna sjukdom och återställa allmänhetens förtroende för den höga kvaliteten hos våra livsmedelsprodukter. Vi måste arbeta oavbrutet för att övertyga våra egna konsumenter och kunder på exportmarknaderna att vårt kött är säkert och hälsosamt. Kommissionen måste genomföra alla rekommendationerna i rapporten och det måste ske snabbt och effektivt.
Jag kommer att stödja den villkorade motionen om kritik om kommissionen inte tillgodoser våra krav. Vår inställning är mycket klar. Vi kräver en starkare övervakning och en förstärkning av nuvarande åtgärder för utplånande. Vi kräver en omorganisation av kommissionens personal och en ändrad politisk inriktning. Vi kräver omedelbara framsteg när det gäller upprättandet av ett veterinärombud i Irland som på ett lämpligt sätt kan övervaka detta arbete.

Anttila
Herr ordförande, undersökningskommitténs rapport beskriver väl de stora problem, som BSE-krisen förorsakat, de händelser, som lett fram till problemet och dess orsaker. För detta vill jag uttrycka ett tack till kommittén.
BSE-krisen har helt förståeligt skakat konsumenternas förtroende för nötköttet. I det fortsatta arbetet med BSEkrisen är det kommissionens viktigaste uppgift att återställa förtroendet. Enligt rapporten har den föregående kommissionen bagatelliserat BSE-problemet och hemlighållit dess allvar. Kommissionen har försummat att övervaka efterlevnaden av de veterinärmedicinska föreskrifterna på den inre marknaden. Enligt unionens grundfördrag har kommissionen ansvaret för övervakningen av efterlevnaden av gemenskapens lagstiftning i medlemsländerna. Kommissionen har ansvaret för att ta initiativ till vidtagandet av rättsliga åtgärder mot ett sådant medlemsland, som brutit mot gemenskapens lagstiftning. Jag vill därför fråga, hur avser kommissionen sköta detta sitt ansvar? BSE-krisen har redan nu orsakat kostnader för mer än två miljarder ecu för unionens hela livsmedelskedja. De som tvingas betala notan har blivit de oskyldiga jordbrukarna, för vilka stödet har skurits ner och ytterligare kommer att minska. Vilket eget skadeståndsansvar har de som begått misstagen?
Jag stöder ett villkorligt misstroendevotum, så att kommissionen skall kunna förmås att fatta de beslut som är nödvändiga för att den skall kunna övervaka medlemsländernas efterlevnad av gemenskapslagstiftningen. Frågan gäller den inre marknadens funktionsduglighet, som ju är särskilt viktig, när det är fråga om livsmedelssäkerheten och människors hälsa. Vid behov måste kommissionen tillgripa hårda viten som påföljd för brott mot gemenskapslagstiftningen i alla de fall, då människors hälsa äventyras.

Guigou
Herr ordförande, galna ko-sjukan är en mycket allvarlig affär som saknar motstycke och som idag har fått otaliga konsekvenser för folkhälsan. Epidemin har enbart kunnat få den här omfattningen för att de åtgärder som krävdes inte vidtogs. Kan man tänka sig en svinpestepidemi utan att drastiska utrotningsåtgärder vidtas av hälsovårdsmyndigheterna? En sådan åtgärd borde ha vidtagits från början för att utrota galna ko-sjukan.
Undersökningskommitténs utmärkta rapport som utarbetats av vår kollega Manuel Medina har två fördelar. För det första tas ansvarsfrågan upp på ett tydligt sätt för alla aktörer i krisen. Dessutom föreslås en rad lösningar för att undvika att en liknande kris uppstår igen.
Det tyngsta ansvaret ankommer först och främst på de konservativa regeringarna i Förenade kungariket under Thatcher och Major. Båda regeringarna lät avregleringar komma i första hand på bekostnad av folkhälsan ur alla dess aspekter. Anledningen till att sjukdomen kunde utvecklas var från början att de brittiska myndigheterna luckrade upp förordningen om tillverkningsvillkoren för animaliskt mjöl för att minska kostnaderna. När sjukdomen dök upp blev varken myndigheterna eller livsmedelsindustrin oroliga. De slog ständigt tillbaka tanken om en kris och framför allt att den skulle vara farlig för människan.
Förenade kungariket genomförde inte den kontroll som var nödvändig vid inrättandet av utrotningsåtgärder. När väl mjölet hade förbjudits, försökte inte Förenade kungarikets regering att undvika export till andra länder inom Europeiska unionen. Dessutom genomförde regeringen oacceptabla påtryckningar på kommissionen för att denna skulle avstå från all kontroll. Till och med när BSE-krisen under våren 1996 övergick till en folkhälsokris var den brittiska konservativa regeringen ovillig att vidta åtgärder för att utrota sjukdomen.
Europeiska kommissionen är också ansvarig, men i mindre utsträckning. Undersökningskommittén har klarlagt de allvarliga misstag som begåtts av kommissionsledamöterna MacSharry och Steichen samt av vissa andra ledamöter inom deras avdelningar. Den nuvarande kommissionen, och i synnerhet Fischler, bär också sin del av ansvaret. Kommissionen motsatte sig till en början embargot för kött och engelskt animaliskt mjöl. Därefter bromsade kommissionen antagandet av enkla försiktighetsförfaranden för att inaktivera mjölet. Slutligen hävde kommissionen gelatinembargot. Ärade Santer, . jag lyssnade på er tidigare. Beslutet fattades och det upphävdes enbart för att industrin beslutade att embargot skulle vara kvar. Jag tror att detta är det faktum som slår fast problemet med kommissionens politiska ansvar. Slutligen får vi inte glömma att även ministerrådet bär sin del av ansvaret.
Efter den här rapporten från undersökningskommittén måste straffåtgärder vidtas. Det vi gjort hittills räcker inte. Åtgärder måste vidtas mot Förenade kungarikets konservativa regering i form av skadestånd, men även mot de som begått misstag inom kommissionen. Det räcker inte med att enbart straffa begångna misstag, vi måste också undvika att en liknande skandal inträffar i framtiden.
Herr ordförande, i ert tal för en stund sedan talade ni om reformer. Det är utmärkt om ansvaret för hälsosäkerhet hamnar hos Bonino! Det är utmärkt om reformer genomförs inom ramen för regeringskonferensen, vilket jag själv begärde för tre veckor sedan! Jag tror dock inte att det är tillräckligt. Även de brott som uppdagats måste leda till påföljder. Först och främst måste Förenade kungarikets finansiella ansvar granskas, vilket krävs i undersökningskommitténs rapport.

Goepel
Herr ordförande! Om det är tack vare Maastricht, som vårt parlament tillkämpat sig rätten till ett kollektivt misstroendevotum som parlamentariskt vapen, då borde varje representant för denna högsta folkrepresentation, handskas ansvarsmedvetet med den. I omröstningen över Medina-betänkandet röstade 16 av undersökningskommitténs ledamöter mot ett blödigt förslag från den socialistiska gruppen, dvs betänkandet som finns idag, antogs utan förutsedd rekommendation, som ett betingat misstroendevotum. Pressen berättade som bekant utförligt om det. Nu tar vi igen med lämpliga resolutioner, som vi i morgon skall rösta om.
Denna - väl att märka, även min - avvisande hållning var inget knep, heller inget uttryck för bristande mod, tvärtom! Det nämnda förslaget gick ut på ett ännu mer mildrat misstroendevotum, där datumet, nämligen december 1997, skulle strykas. Och den som redan från början av granskningsverksamheten, mina damer och herrar, hotar med misstroendevotum, likgiltigt vilken typ, och på slutet ändå bara får till stånd blödiga formuleringar, skadar inte enbart sig själv, utan parlamentet som helhet, för alla förstår orsaken till den nämnda vankelmodigheten! Merparten av kommissionsledamöterna, som var tvungna att gå, kom från den socialdemokratiska gruppens led.
För övrigt, herr ordförande, handlar det inte i första hand om att bevisa den tjänstgörande kommissionens skuld eller oskuld. Vad det måste handla om för oss valda folkrepresentanter är ändå snarare förpliktelsen att ge tillbaka de europeiska konsumenterna den säkerhet som de kräver och förtjänar. Med andra ord, vi europaparlamentariker har fått goda råd att, gemensamt med kommissionen - och inte mot den - bilda en motvikt till rådet, och detta framför allt mot bakgrund av de just nu pågående förhandlingarna om regeringskonferensen. Det utesluter inte, att man osminkat och öppet säger varandra sin mening. Det är precis det som det idag handlar om, i detta parlament.
Vad bör göras? Utifrån Medina-betänkandets rekommendation och parlamentets resolution, borde kommissionen nu å det snaraste ta igen det försummade och avlägsna de av undersökningskommittén påvisade missförhållandena. Uttalandena från ordförande Santer visar på att kommissionen är beredd till det. Om detta, mot förmodan, inte inom en rimlig tid skulle vara genomfört, alltså vid slutet av året, då borde vi emellertid inte endast lyfta fingret och hota, som fallet var vid omröstningen i undersökningskommittén, utan vi vore direkt rent av förpliktigade att inleda ett misstroendevotum, enligt artikel 144 i EU-fördraget!

Kirsten Jensen
Man kan säga mycket positivt om galna ko-sjukan. Utan galna ko-sjukan hade det varit svårt att införa djurens hälsa som en ledande princip i det nya EU-fördraget. Hänsyn till djurens hälsa hade kunnat förhindra EU: s och Förenade kungarikets erkännande av en epidemi med hundratusentals sjuka djur. Utan galna ko-sjukan hade det varit svårare att styrka, att djur endast skall ha foder de tål, dvs. att man inte ska göra kannibaler av vegetarianer, vilket man gjorde, då vagnarna med kött- och benmjöl skickades ut från fabrikerna till boskapsuppfödarna. Utan galna ko-sjukan hade det inte fokuserats kring det faktum, att Förenade kungariket oförlåtligen varit ineffektiv i kontrollerna av kött- och benmjölsföretag och inte försäkrat sig om, att exportförbudet iakttagits, och motsatt sig, att EU-inspektörer granskade galna ko-sjukan vid deras besök i Förenade kungariket. Utan galna ko-sjukan hade det inte fokuserats så mycket kring det besynnerliga kommittésystem, som är bestämmande för mycket av jordbrukspolitiken, och på, att vetenskapliga experter i verkligheten betraktas som myndigheternas förlängda arm. Utan galna ko-sjukan hade det inte fokuserats så mycket på, att EU beslutar om jordbrukspolitiken på ett långt mer slutet sätt än övrig politik, trots att jordbrukspolitiken är ett av de allra äldsta samarbetsområdena och fortfarande tjänar hälften av EU: s budget. Generaldirektoratet för jordbruk är bestämt i behov av en ordentlig ventilering. Tiden har sprungit ifrån artikel 43, som Europaparlamentet inte har inflytande över. Vittnena från kommissionen har hela tiden talat om skyddandet av den inre marknaden, men de har lagt fram förslag med artikel 43 som bakgrund. De hör inte ihop.
Utan galna ko-sjukan hade vi inte kommit till detta gyllene ögonblick, vilket skall utnyttjas till fördel för öppenhet och demokrati. Vi hade inte haft undersökningskommittén, vilken har kunnat ordna fram mängder av dokument, som vi borde ha haft automatiskt. EU skall ha offentlighet i förvaltningen, och galna ko-sjukan hjälper till att illustrera behovet. Utan galna ko-sjukan hade det inte varit samma drive till fördel för en reell konsumentpolitik. Förståelsen för ordentliga märkningsregler, har ökat.
Det väsentliga för oss nu är en reform, där de jordbruksansvariga verkligen tar hänsyn till folkhälsan, konsumenternas rättigheter och djurens hälsa och inte tillåts komma med bortförklaringar för att skjuta ifrån sig ansvaret. De jordbruksansvariga skall göras medansvariga till livsmedelspolitiken. Att skaffa livsmedel är trots allt huvudsyftet med jordbrukspolitiken, och därför skall man inte kunna slippa ifrån ansvaret för, att livsmedlen är hälsosamma. Då folkhälsan och konsumenternas rättigheter är huvudsaken, förstår varje förnuftig människa, att vi skall ge kommissionen och rådet nödvändig tid, att ändra deras rutiner och för regeringskonferensen, att ändra grundlagen. Ett misstroendevotum nu skulle ta bort fokus på en nödvändig reform av EU till fördel för en ytlig debatt om syndabockar, och det skulle vara fullständigt galet.

Thyssen
Ordförande, som ledamöter i undersökningskommittén har vi med upprätt huvud lämnat vårt arbete, vi har samlat fakta, vi har blottlagt kaotiska tillstånd, angivit ansvariga och formulerat rekommendationer. Nu när vi måste besluta i plenarsammanträde om politiken som vidare skall följas, hoppas jag att det sunda förnuftet får råda.
Ett omedelbart misstroendevotum för politiken från kommissionen talar naturligtvis till fantasin hos en del, men tyvärr är det destruktivt vid ett tillfälle när vi på ett konstruktivt sätt måste ge medborgarna anledningar till förtroende. Dessutom kan felen som låtit problemet eskalera inte tillskrivas den nuvarande kommissionen utan skall tillskrivas Storbritannien, den förra kommissionen och rådet, vars ordförandeskap här glänser med sin frånvaro. Slutligen förlänger ett omedelbart misstroende vägen mot ett annat handlingssätt som inte tål att skjutas upp.
Det som det handlar om, kollegor, är inte att sörja för bröd och skådespel för befolkningen, utan att bevisa att vi är i stånd till att använda våra maktinstrument till det de skall vara till för, att sörja för en politik som ger största möjliga garanti för kvalitetslivsmedel. Vad som behövs för det, har redan omfattande tagits upp här. Om alla åter inser att långsiktiga intressen för bönderna och långsiktiga intressena för konsumenterna är varandras förlängning och också handlar därefter, så är vi åter på rätt spår.
Det är också tid att åter ge etiken en hedersplats. Etiska överväganden förenklar livet, för de utesluter redan på förhand ett antal val. Kollegor, detta är inget filosofiskt övervägande som har bubblat upp hos mig själv, utan ett övervägande som lämnats med av ordföranden för den förra kommissionen på en bioetisk kongress i slutet av åttiotalet. Åsikten om skillnaden mellan ord och handling överlåter jag åt var och en av er.
Herr kommissionsordförande, ärade kommissionsledamöter, tillsvidare nöjer vi oss med er avsiktsförklaring, men också från er förväntar vi oss handlingar. Måttet på er framgång är avgörande för restaureringen av omsorgen av det allmänna intresset. Därför måste vi följa ert uppträdande med argusögon, men vi måste också hoppas att ni lyckas i att genomföra den aviserade ombildningen och rekommendationerna från Europaparlamentet. Vårt förtroende mot slutet av året beror på detta.

Myller
Herr ordförande, Manuel Medinas förtjänstfulla betänkande var en skakande läsning. Det avslöjade den förvirrade härva, som alla medverkande aktörer på ett eller annat sätt trasslat in sig i. Bakom alltsammans anas emellertid den heta viljan hos regeringen i en medlemsstat att bagatellisera BSE-problemet till och med så långt att man utövar utpressning mot övriga instanser och organ. Det olyckliga i saken är, att åtminstone den föregående kommissionens tjänstemän och råd bl. a. av detta skäl vid flera tillfällen direkt dolde framkomna misstankar och på så sätt förhindrade åtgärder, som kunde ha vidtagits i rätt tid för att lösa problemet. De forskningsorgan, som kommissionen tillsatt för rådgivning och övervakning avslöjades senare vara mycket partiska och också deras vetenskapliga kompetens har av parlamentets undersökningskommitté ifrågasatts. Det största ansvaret för BSE-krisen faller på Storbritanniens regering. Ett stort ansvar för mörkläggning och för nonchalant handläggning bär också den föregående kommissionen.
Nu är det nödvändigt att snabbt vidta de åtgärder, som parlamentets undersökningskommitté föreslår. Den nuvarande kommissionen skall framför allt bedömas på den grunden, hur allvarligt den uppfattar det ansvar som nu ålagts den och hur snabbt och effektivt den tar fasta på de förslag, som undersökningskommittén föreslagit, för att effektivisera administrationen och övervakningen. Det viktigaste är de europeiska medborgarnas hälsa. Vi måste bli kvitt galna ko-sjukan och samtidigt måste vi tillse, att något motsvarande inte kan hända i framtiden.
Att nu framlägga ett misstroendevotum mot kommissionen främjar inte uppnåendet av dessa mål. De gemensamma besluten rörande människors och djurs hälsa, samt den gemensamma lagstiftning som krävs, måste i framtiden kunna baseras på en så fast och opartisk vetenskaplig kunskap som överhuvudtaget objektivt sett är möjligt. Man måste hålla sig vid fattade beslut och beslutens hållbarhet måste kunna övervakas tillräckligt effektivt. Närhetsprincipen får inte innebära, att ett medlemsland har rätt att bedra de andra, att låta bli att följa gemenskapslagstiftningen om människors hälsa och samtidigt ändå förutsätta solidaritet från de andra, så att det är de andra som får betala.
Detta är också en allvarlig erinran till regeringskonferensen, om i vilka frågor man absolut inte får tillåta flexibilitet. Vi har här redan flera gånger konstaterat, vad det i grund och botten är fråga om eller en jordbrukspolitik, där man till och med föreställt sig att man kan ändra på naturen och göra idisslare till köttätare.

Funk
Ärade kommissionsordförande, kära kollegor! Jag vill börja med Karl Valentin: " Allt har visserligen redan sagts, men inte ännu av alla!"
Ett misstroendevotum gentemot den sittande kommissionen utan om och men skulle inte vara något lämpligt politiskt medel att göra resultaten som undersökningskommittén arbetat fram rättvisa. Den tillfälliga undersökningskommittén har visserligen kunnat konstatera allvarliga förseelser gentemot konsumentskyddet, det blev emellertid samtidigt tydligt att det gjorts för lite för att förhindra smittspridningen med dess katastrofala följder. Åtskilliga bönders existens i Europa har skadats allvarligt. De har delvis blivit fullständigt ruinerade! Detta har ännu ingen sagt idag. Köttbearbetningsfabriker har gått i konkurs, eftersom handeln med nötkött tidvis fullständigt stoppats upp. Dessutom kan man konstatera en osäkerhet hos konsumenterna, vilken tagit proportioner som aldrig tidigare skådats.
Det handlar om ett gemensamt ansvar. Högst upp befinner sig ett medlemsland som har stor skuld till dagens misslyckande. Men även kommissionen och ministerrådet med de vetenskapliga utskotten, herr kommissionsordförande, har grovt försummat omsorgsplikten.
Undersökningskommittén har klart påvisat oförmågan hos de berörda myndigheterna att genomdriva effektiva åtgärder för smittbekämpning. Vårt resolutionsförslag syftar till en nystart för att i framtiden kunna förhindra sådana katastrofer. Även om parlamentet med Böge, med mig och många andra kollegor från kommissionen och rådet redan 1989/90 överlämnade noggranna förslag, var det ingen som tog hänsyn till dem. Det Europeiska parlamentet kräver därför en fullständig medbeslutanderätt inom alla jordbrukspolitikens områden, ty en effektiv smittbekämpning kräver djurmärkning, klara riktlinjer och produktintyg för fodertillverkning, liksom sträng kontroll.
Den inre marknaden kan bara fungera på en adekvat lagstadgad basis. Med vår resolution får kommissionen tillfälle att starta en förbättrad strategi för smittbekämpning, till skydd för hälsan hos både människa och djur. Ni har chansen nu, kommissionsordförande, att nämligen göra just det tillsammans med parlamentet.
Till slut vill jag tacka Medina Ortega och vår kollega Böge. Ni har presterat ett förebildligt, utmärkt arbete, och vi har med glädje bidragit till det. Nu är det er tur, att göra något förnuftigt tillsammans med oss.

Colino Salamanca
Herr ordförande, det är på sin plats, såsom de övriga talarna har framlagt, att gratulera både Böge såsom ordförande för undersökningskommittén som Medina för hans arbete i kommittén.
Jag tror att målet med att undersöka de påstådda överträdelserna av gemenskapsrätten och missförhållandena vid tillämpningen av densamma på BSE har uppnåtts fullständigt och att läsning av del A av denna rapport är det bästa svaret. Dessutom kan man inte förbigå en omständighet som tas upp i rapporten, nämligen de hinder som ställdes av den verkställande kommissionen och av den brittiska jordbruksministern som säkert kunde ha bidragit bättre till att klargöra en del aspekter.
Angående föredragandes arbete tror jag det är tre frågor som måste lyftas fram. För det första, ansvaret som tillfaller myndigheterna i Förenade kungariket, både vad beträffar de strikta åtgärderna för djurs och människors hälsa, myndigheternas bekymmerslöshet i fråga om exporten och de tryck som utövats på kommissionen och andra medlemmar av rådet - även min regering har varit objekt för detta tryck - för ett hävande och uppmjukning av embargot mot kött och det senare embargot mot gelatin, talg och sperma.
Såsom föredragande fastslår, så gäller det inte så mycket bristen på bestämmelser eller lagstiftningsåtgärder, utan oviljan att underordna sig de spelregler för lojalt samarbete och öppenhet som måste råda mellan medlemsstaterna i Europeiska unionens säte.
För det andra vill jag betona rådets ansvar. För det tredje det verkställande utskottets ansvar, närmast för den undervärdering av BSE-krisen som har en stark koppling till kommissionsledamot MacSharry, där kommissionen prioriterade marknadssituationen för kött framför människans hälsa och valde en klar desinformations- och minimipolitik. Det har funnits en allmän brist på samordning mellan de tjänster som hade behörighet och oförmåga att lyfta fram den vikt som skyddet av hälsan inom gemenskapen och Europeiska unionen bör ha. Det har förekommit brist på kontroller.
Kommissionen har alltså lämnat mycket att önska i fråga om skötseln av BSE-krisen; den har gjort sig skyldig till allvarliga fel och vårdslösheter.
Vi stödjer därför alla rekommendationer som föredragande har för framtiden, och upplever det vara viktigt att lyfta fram minst två av dem. För det första, behovet att skapa en kommitté mellan det verkställande utskottet och parlamentet, vilket skulle möjliggöra en uppföljning och kontroll av de åtgärder som bör vidtas, inklusive dem som ordförande Santer har framlagt vid detta plenarsammanträde. För det andra, försäkrandet av öppenhet i fråga om de rådgivande vetenskapliga kommittéernas debatter och i allmänhet modifiering av de förfarandebestämmelser som säkerställer deras oberoende rådgivande funktion.
Det är bara genom att dra slutsatser om hur den aktuella krisen har skötts som vi i framtiden kan undvika att de begångna felen upprepas.
Herr ordförande, jag avslutar här. Såsom föredragande konstaterat, så har det sedan gemenskapens inrättande inte förekommit debatter som på samma sätt skulle ha påverkat människornas vardagliga liv. Vi är skyldiga att reparera den skada som BSE-krisen har åstadkommit för Europatanken bland hela den europeiska offentliga opinionen.

Stenzel
Herr ordförande! Massdjurhållning, masskonsumtion, massförintelse, en sådan väg ner i avgrunden måste förhindras. Det råder inget tvivel om att de som hanterade krisen om BSE gjorde allvarliga misstag. Först hos den brittiska regeringen och - som vår gruppordförande Martens påtalat - hos kommissionen under åren 1990 till 1994. Därför är det oundvikligt att kommissionen som institution binds med ed och då på det sätt som lagts fram i den gemensamma resolutionen från och PSE. Här är det inte fråga om skuld utan om en vädjan till den Europeiska kommissionens uttryckliga ansvar, att omsätta undersökningskommitténs rekommendationer. Dessutom måste personliga och disciplinära åtgärder gentemot tjänstemän vidtagas. Att kommissionens ordförande Santer medgett att de själva gjort fel stärker oss i antagandet att kommissionen är villig och också kapabel att göra allt, för att undvika att felen från det förgångna upprepas. Detta för att rättfärdiga förtroendet som vår gruppordförande Martens har uttalat till kommissionen i EVP: s femton delegationers namn. Erkännandet av konsumentskyddets företräde och hälsopolitiken i EU, är en viktig signal också för de österrikiska medborgarna.
Jag vill speciellt lyfta fram kommissionens avsikt att i framtiden enbart stödja sig på forskare, vars opartiskhet måste garanteras. Även separeringen av kontroll och lagstiftning är ett välkommet reformsteg. Att det Europeiska parlamentet som företrädare för medborgarna får större medbeslutanderätt i hälso-, konsumentskydds- och jordbruksfrågor, registrerar vi med tillfredsställelse, likaså att artikel 129 vid regeringskonferensen kommer att förändras så att medborgarnas hälsa får företräde framför alla andra intressen. Kanske är vi idag vittnen till en vändning i relationerna mellan det Europeiska parlamentet och den Europeiska kommissionen. Möjligen kan relationerna nu under BSE-krisens läkande chock, få ett nytt fundament.
Liksom socialdemokraternas gruppchef, Green, är även vi tills vidare beredda att ge denna kommission förtroende, men vi kommer i medborgarnas tjänst att vara vaksamma.

Graenitz
Herr ordförande! Utvecklingen av den Europeiska unionen är beroende av om medborgarna i unionen bekänner sig till en europeisk enhet, därför att de känner att någon företräder deras intressen. En politik som ger ekonomin företräde före människorna, ställer marknadens väl före folkhälsan, sviker de europeiska medborgarna. Och en sådan politik sätter till sist det i fråga, som den trodde sig stödja.
Ordförande Santer, ni har idag talat om en hälsounion och annonserat många förändringar. Emellertid hade dessa, eller åtminstone en del av dem, ordförande Santer, varit möjliga redan i inledningen av er kommissions mandatperiod.
(Applåder) Var då verkligen en kris som BSE-epidemin nödvändig, för att få er att börja reformera och agera?
Undersökningskommitténs betänkande, för vars utarbetande jag vill tacka Medina mycket hjärtligt, har visat på försummelser, överträdelser och brister och - vilket också är viktigt - lagt fram förslag för framtiden. Reformer som är nödvändiga för att skydda folkhälsan, återskapa förtroendet hos medborgarna och möjliggöra en demokratisk kontroll. Men det innebär emellertid, att med alla nödvändiga resurser, ge den för konsumentskyddet ansvarige ledamoten av kommissionen, kompetens för livsmedelsfrågor! Och det betyder, att ställa artikel 100 a) till förfogande som rättslig grund för all livsmedelslagstiftning! D.v.s. offentlig tillgång till beslutsunderlagen, öppenhet hos vetenskapliga utskott och rådgivningsorgan, öppenhet vid fördelning av uppdrag till undersökningar och organisering av seminarier. Det betyder, skapandet av en europeisk motsvarighet till amerikanska Food and Drug Agency, med all nödvändig suveränitet.
Jag förväntar mig därför, att grönboken för livsmedlens framtid, som sedan ett år annonserats, och om vilken en del av mina kollegor talat, redan innehåller dessa nödvändiga reformer, ty annars är det ingen mening med, att tala om dem. Jag förväntar mig nu att det ageras snabbt och att regeringskonferensen används till att prata med medlemsländerna om de nödvändiga reformerna av institutionerna. Av detta skäl är jag motståndare till att ställa ett misstroendevotum vid den här tidpunkten. Om huvuden rullar betyder inte det att reformer verkligen kommer. Men utan dessa reformer som tillkännagetts och från vilka jag hoppas, att de inte förblir blott tillkännagivanden - och parlamentet kommer att följa det mycket noggrant - kan det inte att bli någon vidareutveckling av den Europeiska unionen. Men det är ändå det som vi först som sist eftersträvar!

Böge
Herr ordförande! Strax innan debattens avslutande kan jag konstatera att vi som helhet haft en diskussion som gett krisens allvar liksom undersökningskommitténs resultat god rättvisa. Om kon är sjuk i huvudet, ordförande Santer, kan ni inte övertyga någon om att köttet är bra, även om det så vore.
Man har helt enkelt underskattat att de europeiska medborgarna i näringsfrågor - och med dem har de dagligen att göra - reagerar mycket, mycket känsligt, ibland också hyperkänsligt. De reagerar mycket starkare än inom många andra områden, i vilka hoten mot hälsan kanske skulle kunna vara större.
Ni har, ordförande Santer, och jag välkomnar det uttryckligen, redan en gång beslutat om en rad absolut nödvändiga reformer och för det andra gjort viktiga tillkännagivanden. Det anser jag vara utomordentligt positivt. Likaså vill jag hänvisa till att det efter mycket fram och tillbaka rört på sig i kommissionen, såväl i frågan om förbudet mot Avopacin som vid utvärderingen av gränsvärden för barnmat. Det är så att säga sidoeffekter av undersökningsarbetena om BSE, som vi positivt registrerar. Men likaså måste jag konstatera, ordförande Santer, att det naturligtvis finns en viss diskrepans mellan erkännandet av felen som vi funnit, och mångfalden tillkännagivanden.
Jag säger mycket tydligt: Vi hade kunnat bespara oss två månaders arbete i undersökningskommittén, om vi redan i september vid de första svaren om gelatin hade fått ta del av hela sanningen i denna fantomdebatt. Och på samma sätt hade vi klarat av arbetena mer övertygande om man inte hade gett oss ett överskylande svar vad gäller underskottet vid kontrollerna 1990/94. Där hade vi kunnat spara mycket, mycket tid. Och detta legitimerar, som tidigare, kritik, när det gäller hanteringen av en del resultat, som vi funnit.
Just därför är det så viktigt - och jag kommer till slutet, herr ordförande -, att vi inte som parlament avsäger oss plikten att efter denna samhörighet nu också driva sakerna framåt, och för det andra, inte entledigar kommissionen från den särskilda tillsynen, enligt siffra 7 i den gemensamma resolutionen.
(Applåder)

Lambraki
Herr ordförande, jag lyssnade med uppmärksamhet till herr Santer och framför mig såg jag genast följande bild: Det hade utbrutit en kraftig storm, båten riskerade att slås sönder mot klipporna och kaptenen, i stället för att slå larm för att se om det var möjligt att rädda båten, satt kvar i sin hytt och skrev upp i loggboken vilken slags last han skulle föra i hamn, om han nådde fram.
De argument som herr Santer här har lagt fram för oss angående den nuvarande kommissionens politiska ansvar i frågan om gelatinet, fick vi höra också under den senaste sessionen före jul, men han övertygade ingen av medlemmarna i undersökningskommittén, som enhälligt ansåg att kommissionen är ansvarig. Jag frågar mig varför han inte idag föreslår en av de åtgärder som han nämnde, dvs. upphävandet av beslutet angående gelatinet. Detta beslut har inte prövats, inte på grund av kommissionen, men därför att Förenade kungarikets regering inte har bett om något exporttillstånd, och det säger jag för att vi skall veta vad vi pratar om i den här salen.
Kommissionen meddelade att det skulle ske förändringar i dess funktionssätt, men den meddelande oss varken meningsskiljaktigheterna bland kommissionsledamöterna som inte accepterar dessa ändringar eller vilka ändringar som den skall göra inom generaldirektorat IV. Vi är överens om att det behövs pengar och anslag till forskning om nya sjukdomar och inte bara om BSE, därför att som ni ser kränker vi naturen i den ekonomiska utvecklingens namn, och varje dag kommer vi att få nya problem och nya okända sjukdomar, och för att stå emot detta behöver vi forskning.
Under det att dessa undersökningar pågick slog mig ännu en annan tragisk händelse: de 15 medlemsstaterna är alla på ett likvärdigt sätt överens med fördraget, men vi konstaterar att vissa stater är mera likvärdiga än andra, såsom t.ex. Förenade kungariket, som i praktiken vägrade gemenskapskontrollerna medan kommissionen accepterade denna situation. Vid samma tidpunkt som BSE utplånade nötkreaturshjordarna i Storbritannien, så befann sig - och jag skulle här vilja erinra om kommissionens påstående att det inte fanns tillräckligt med kontrollanter - 34 av de 40 kontrollanterna under en längre tid i Grekland och vad gjorde de? De forskade - och det gjorde de väl rätt i - om svinpest, men inte behövdes det så många, eftersom denna sjukdom är välkänd både i Grekland och i Tyskland och ett allmänt embargo infördes för kött ifrån dessa områden från första början.
För en månad sedan, herr ordförande, träffade vi i Strasbourg modern till en ung brittisk pojke på 19 år, som dog i Creutzfeld-Jacobs syndrom. Kvinnan sa till oss på ett mycket värdigt sätt att " det enda jag ber ert parlament om eftersom jag inte har några rättigheter gentemot Storbritanniens regering, är att ni talar om för mig vem som är ansvarig" .
Jag tror att Medinas betänkande, detta enastående betänkande, ger svaret. Det material som vi samlade ihop med så mycket möda och efter anvisningar från kommitténs ordförande, herr Böge, tror jag är ett material som var och en som är intresserad kan använda för att återupprätta straffansvaret och det civila ansvaret, eftersom vi inte har denna befogenhet.

Paisley
Herr ordförande, jag vill föra till protokollet att en del av Förenade kungariket har blivit allvarligt missbedömt mitt i all denna röra och det gäller Nordirland.
Ingen del av gemenskapen har ett system där det är möjligt att gå tillbaka och titta som när det gäller Nordirland med sitt system. Ingen del av gemenskapen har en bättre hälsostatistik och ingen del av gemenskapen har gjort allt som står i dess makt för att uppfylla vad kommissionen har sagt. Ändå visar det sig att det har begåtts överträdelser mot denna del av Förenade kungariket inte bara från den brittiska regeringen sida utan också från den gemenskaps sida. Jag hoppas gemenskapen kommer att notera vad jag har sagt.
Jag har sagt till kommissionsledamoten - och kommissionsledamoten instämde med John Hume, mig och Nicholson - att vi ligger flera steg före de övriga delarna av gemenskapen vad beträffar djurhälsa. Jag hoppas att den stora oförrätt som har begåtts mot Nordirland kommer att rättas till.

Ordföranden
Jag riktar ett tack till Paisley. Parlamentsledamöter, genom Paisleys anförande har vi kommit till slutet av listan och jag har fått information om att kommissionen vill göra ett inlägg: första talare är kommissionsledamot Fischler, sedan följer kommissionsledamot Bonino och till sist skall vi lyssna till ordföranden Santer.
Jag har därför äran att överlåta ordet till Fischler.

Fischler
 ledamot av kommissionen. (DE) Ärade ledamöter! Vi har numera kommit till slutet av debatten, som för mig kännetecknats av fyra saker: Det var en mycket klar debatt, en över stora delar mycket konstruktiv debatt, en - ja, jag skulle vilja säga, den mest högtstående debatt, som jag, sedan jag tagit säte i detta parlament, har upplevt - och en oerhört spännande debatt.
Mina damer och herrar! Ordförande Santer har framställt kommissionens politik klart, och jag behöver inte upprepa detta nu. Denna vår politik är samtidigt svaret på de flesta frågor som ställts här. Jag skall också bemöda mig om att mycket kort och klart ta ställning till några punkter.
Martens riktade två frågor till mig: För det första gelatinbeslutet. Nu har Böge själv sagt i sitt tal, att det har handlat om en fantomdebatt. Jag kan bara hålla med honom, för inte ett gram brittiskt gelatin har och kommer att lämna Storbritannien innan en absolut säkerhet kan garanteras. Gelatinbeslutet har - och det har jag redan förklarat i detta parlament - frusit inne. Kommissionen har, vid avgörandet, stött sig på det vetenskapliga veterinärutskottets yttrande, som utvidgat de på den tiden föreliggande rönen. Dessa rön har visserligen förändrats under tiden. Därför kommer också, tills alla nya frågor är uppklarade, de facto-exportförbudet att bestå.
Fråga två: undersökningskommitténs information. Nu, mina damer och herrar, vilken information jag givit, det har ordförande Santer citerat här. Jag tror inte att jag från min sida behöver tillfoga något mer. Men Böge har också hänvisat till, vad det idag i grunden handlar om, nämligen att vi drar lärdom för framtiden ur den här debatten, vi alla! Innehållsligt håller jag fullständigt med honom, och jag vill t. o m. betona, idag handlar det om mycket mer än BSE-frågan.
Jag söker sedan några år - även redan i mina tidigare verksamheter - nå ett nytt koncept och en ny ansats i jordbrukspolitiken, vilket - det måste också sägas här - inte alltid stöter på odelat bifall. Låt mig emellertid ta upp några grundsatser som jag anser vara fundamentala för framtiden. För det första: Min politik bygger på en koalition mellan konsument och bonde. För det andra: Jag tror att vi alla måste vara klara över att kvalitet är viktigare än kvantitet! För det tredje: Miljöskydd och skyddet av hälsan måste bli genomgående. Vad menar jag med det? Konsumenten har idag rätt till att det från stallet eller från åkern, ända fram till konsumentens bord, finns en ständig kontroll och att en ständig säkring av kvaliteten garanteras. Dessutom handlar det om att jordbruket bekänner sig till principen om varaktighet, och detta omfattar då också en djurhållning, som är naturlig för arten, och djurskydd.
Mina damer och herrar, det är inte bara konstateranden och tillkännagivanden. Jag har också redan i praktiken banat väg för en rad steg. Jag vill påminna er om Hormonkonferensen och konferensen i Cork, eller utvidgningen av förordningen för ett organiskt jordbruk till djurprodukter. Jag kan påminna er om mitt initiativ till en förenkling av hela veterinärlagstiftningen, eller till förbudet mot kalvburar. Jag gläder mig åt att några förslag togs emot positivt av parlamentet och jag arbetar här på ett fortsatt framtida samarbete, som ni också uppmanat till.
I det här sammanhanget också ytterligare ett ord om BSE. Jag konstaterar, att det här från kommissionens sida också togs några viktiga initiativ. Jag vill påminna er om att: Innan man i mars förra året talade om krisen, sattes på mitt initiativ den så kallade Weissman-gruppen in för utarbetandet av ett nytt forskningskoncept för hela denna sektor. Jag vill erinra om att kommissionen införde exportförbudet i mars. Det var också kommissionen som föreslog åtgärdspaket som Förenade kungariket har att omsätta och på bordet här i parlamentet ligger också ett förslag för en förbättrad djurmärkning och en förbättrad etikettering av nötprodukter. Men en sak håller jag fullständigt med om. Vi behöver mycket, mycket mer öppenhet. Jag tror även här har vår modell för hur vi exempelvis har organiserat den här hormonkonferensen - att vi ändå gett en ansatspunkt för hur man i framtiden offentligt skall hantera den typen av frågor.
En reformering av de rådgivande utskotten för jordbruksfrågor förestår oss omedelbart och det har väckts intresse för en kontroll inom hälsoområdet, vilket redan ordförande Santer nämnt.
Jag tror att kommissionen och parlamentet gemensamt måste slå in på denna nya väg i jordbrukspolitiken . En sak måste stå klart: Till det behöver vi ett förtroendekapital, vilket ni gett oss idag, och jag kommer att sätta in hela min kraft, för att göra det rättvisa.

Bonino
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter, jag kommer att fatta mig relativt kort så här i slutet av debatten. Idag vill jag framför allt tala om hur jag känner mig. Det finns ingen mirakellösning, det måste alla vara medvetna om. Men från kommissionens sida finns det ett starkt politiskt åtagande, en önskan om insyn och en god vilja.
Utmaningen som kommissionen och parlamentet måste anta är enorm. Vi måste uppfinna en europeisk modell för kontroll och folkhälsa. Det är en utmaning eftersom det inte finns någon färdig modell. Det ankommer på oss att vara innovativa och visa att vi tar vårt ansvar.
Efter vad jag börjar förstå av den här rapporten, har vi enbart en outvecklad besiktnings- och kontrollkapacitet. Jag frågar mig exempelvis om det inte är nödvändigt att se över besiktningsorganets mandat. Jag undrar också över lagstiftningsprocessen eftersom det krävs en global sammanhållning. Det räcker inte att föra över ansvarsområden från GD VI till GD XXIV.
De problem som måste lösas är alltså mycket mer omfattande. Vi måste finna en hållbar lösning. Vi har rätt faktorer, vi måste bara se till att ha rätt mängd. Därefter skall vi försöka skapa politik utifrån dessa faktorer, vilket inte blir en lätt sak. För övrigt anser jag att vi tagit ett första steg på det administrativa planet. Ordföranden sade just " ett första administrativt steg" .
Beträffande övriga frågor har vi tagit fram huvuddragen. De måste nu utarbetas och vi måste inrätta ett förfarande för att kunna tillämpa dem, vilket är ytterligare en utmaning. En intern utfrågning har inletts, och den kommer att fastställa storleken på de resurser som krävs. Jag vill tala om att jag är beredd att hålla ett första sammanträde med er i mitten på mars, det vill säga så snart som revisionen avslutats. Jag gör mig inga illusioner. Om tre veckor kommer inte min uppfattning att vara helt klar, tvärtom. Det är därför som jag vill fråga er, parlamentsledamöter, om hur ni känner inför den kontrollpolitik som vi måste införa. Jag tänker också komma tillbaka till parlamentet i april, innan jag skall presentera det officiella meddelandet som ordföranden talade om, för att tillsammans försöka fastställa en modell som är i nivå med hoten.
För övrigt är det inte enbart BSE-krisen som är ifrågasatt. Det finns ett flertal andra ärenden, som ni också hänvisade till, som kräver vår uppmärksamhet och som vi kanske t.o.m. kan känna oro inför. Det finns ett lagstiftningsproblem. Det gäller från grönboken till product liability . Jag kommer inte att ta upp allt. Ni känner till ärendets komplexitet. Vi måste visa så stor energi, uppfinningsrikedom och ansvarskänsla som möjligt. Ett flertal av er har redan erfarenhet inom området. Som ni redan har kunnat konstatera anser jag att det är min plikt att utnyttja all erfarenhet som finns, vare sig det är på konsumentförenings- eller regeringsnivå. När jag för övrigt infann mig för utfrågning i parlamentet för två år sedan, förhördes jag om andra befogenheter som jag inte förfogade över. Följaktligen vore det klokt om vi kunde komma överens om en kontrollmodell för medborgarnas skull.
Det finns ingen mirakellösning som jag sade inledningsvis. Vi måste vara medvetna om att miraklet inte kan uppstå omgående. Vi behöver resurser och om vi vill skapa en politik måste vi få politiska medel. Jag räknar med ert stöd eftersom, som Böge sade, det finns naturliga allianser. De måste bara ge resultat ända fram till slutet. Tack och, om jag förstått rätt, på återseende.

Santer
Herr ordförande, mina damer och herrar, jag har med stor uppmärksamhet lyssnat på det stora antal personer som uttalat sig i den här viktiga debatten. Kommissionsledamöterna Fischler och Bonino har svarat på vissa anmärkningar och de har berättat om hur de känner sig just nu.
Jag skulle inte vilja öppna den här debatten på nytt. Debatten har varit konstruktiv men även mycket komprimerad. Till att börja med skulle jag vilja säga att ni, parlamentsledamöterna, har gjort er plikt genom att presentera undersökningskommitténs rapport och genom att hålla en debatt om rapporten. Jag vågar påstå att kommissionen bör, och kommer att göra, sin plikt i medborgarnas intresse.
I likhet med er skulle jag också ha önskat att rådet, som också berörs i egenskap av institution, hade uttalat sig här idag. Trots olika politiska åsikter önskar hela parlamentet att folkhälsoaspekterna skall beaktas i högre grad vid utarbetandet av gemenskapspolitiken. Jag delar denna önskan. Jag nämnde detta tidigare, samtidigt som jag tog upp konkreta vägar att följa.
I ljuset av ert arbete kommer kommissionen å sin sida att göra allt som vi bedömer nödvändigt i kraft av de institutionella befogenheterna och i det europeiska allmänna intresset. Jag hoppas också att andra och Europaparlamentet har mod att ta upp tabubelagda frågor när vi diskuterar livsmedelspolitik och den gemensamma jordbrukspolitikens framtid.
Herr ordförande, i mitt tal sade jag att jag ville att kommissionen skulle ta sitt ansvar och för mig är det inga tomma ord. I själ och hjärta anser jag att det är vad jag har gjort som chef för kommissionen under de två senaste åren. Alla åtgärder som vi har vidtagit efter det brittiska parlamentets tillkännagivande om nya vetenskapliga uppgifter i mars utgår från denna tanke. Vi fattade omgående beslut om ett totalt embargo trots vilda protester i London. Embargot är fortfarande i kraft. Vi fattade ett principbeslut om ett villkorligt hävande av embargot för vissa biprodukter på grundval av de vetenskapliga uppgifter som kommissionen då förfogade över. Jag vill för övrigt klargöra att detta beslut inte fick någon konkret tillämpning av de skäl som Franz Fischler tog upp tidigare. Slutligen lämnade vi ett förslag till ramavtal som antogs enhälligt av Europeiska rådet i Florens. I avtalet fastställs extremt strikta regler för en eventuell granskning av en begäran om att delvis, eller på annat sätt, häva embargot.
Sammanfattningsvis vill jag upprepa vad också Bonino nyligen sade, nämligen kommissionens fasta vilja att samarbeta med er samtidigt som vi respekterar våra respektive befogenheter. Jag vill också passa på att välkomna erbjudandet om samarbete. Det är så jag tolkar rapporten som har presenterats och diskuterats under eftermiddagen. Precis som Bonino sade alldeles nyss, är kommissionen villig att regelbundet informera Europaparlamentet om hur arbetet fortskrider.
Inget ont som inte har något gott med sig. Min högsta förhoppning är att Europa skall bli ett bättre ställe för medborgarna.

Ordföranden
Tack, ordförande Santer. Genom ordförande Santers tal förklarar jag debatten om BSE-krisen avslutad. Omröstningen om Medina Ortegas rapport och de åtta resolutionsförslagen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. Omröstningen om misstroendevotumet kommer att äga rum på torsdag kl. 15.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.40 och återupptogs kl. 21.00.)

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0001/97). Vi skall behandla frågor till kommissionen.

Ordföranden
Fråga nr 44 från Gary Titley (H-0014/97):
Angående: Medlemsstaternas underlåtenhet att erkänna varandras akademiska meriter och yrkeskvalifikationer
En av mina uppdragsgivare, som är en högt kvalificerad lärare i moderna språk och som är gift med en fransman, har upptäckt att hennes kvalifikationer inte erkänns av de franska myndigheterna. Hon har därför inte kunnat hitta ett lämpligt arbete med att undervisa i språk i franska skolor. Vilka åtgärder vidtar kommissionen för att garantera ett ömsesidigt erkännande av språklärares kvalifikationer? Hur kommenterar kommissionsledamoten de franska myndigheternas tillvägagångssätt?

Monti
Kommissionen är medveten om det problem som min kollega här tar upp. Kommissionen har mottagit ett flertal klagomål rörande de svårigheter som lärare från andra medlemsstater har stött på i Frankrike.
För lärare gäller direktiv 89/48/EEG om ett generellt system för erkännande av högskole- och universitetsexamina som godkänner yrkesutbildningar som varat minst tre år. Grundprincipen i direktivet är att värdlandet skall tillåta en medborgare från någon av de övriga medlemsstaterna att utöva sitt yrke även om vederbörande inte innehar det nationella examensbevis som krävs, på villkor att han eller hon innehar motsvarande examensbevis från en annan medlemsstat.
Erkännandet ger den som flyttar till en annan medlemsstat rätten att utöva det aktuella yrket under samma villkor som den som innehar ett nationellt examensbevis. När tillsättningen av lärare sker via uttagningsprov - som i Frankrike när det gäller det offentliga utbildningsväsendet - tillåter direktivet att den inflyttade deltar i uttagningsprovet, utan att det för den skull innebär någon garanti för att vederbörande godkänns. De franska myndigheterna kan dessutom begära att inflyttade lärare genomgår en provperiod på samma villkor som de som gäller franska medborgare. De kan däremot inte kräva att någon av gemenskapens medborgare, som redan är lärare i en annan medlemsstat, skall genomgå fransk lärarutbildning för att erhålla det examensbevis som krävs i Frankrike.
Detta är bakgrunden och på grund av detta har kommissionen väckt talan mot Frankrike, i enlighet med artikel 169 i fördraget, med anledning av att man inte tillämpar de gemenskapsregler som gäller för ömsesidigt erkännande av lärares examensbevis.

Titley
Jag är glad över att höra att kommissionen vidtar åtgärder i denna fråga eftersom den av mina väljare som jag refererade till i detta ärende har högsta examensbetyg i franska och tyska vid ett engelskt universitet, är en fullt kvalificerad lärare i Förenade kungariket och har en fil. mag. i Tyskland. Hennes misstag var att gifta sig med en fransman och att flytta till Frankrike där hon har nekats anställning som lärare trots att hon har stor erfarenhet av undervisning. Den enda anställning som hon kan få är hos franska privatskolor som animatrice som är ett lågstatusyrke.
Så hemsk har situationen blivit att denna dam nu ämnar återvända med sin baby till Förenade kungariket för att hitta ett arbete och lämnar sin make i Frankrike och tänker vara tillsammans med honom enbart under skolloven. Fyrtio dagar av samvaro har slutat med en separerad familj stick i stäv mot alla fina ord om ömsesidigt erkännande av meriter.
Jag kan därför bara uppmana kommissionen att vidta åtgärder på effektivaste och snabbaste sätt. Fyrtio dagar efter Romfördraget är det inte tillfredsställande att vi på detta sätt splittrar familjer.

Monti
Jag vill återigen, efter synpunkterna av parlamentsledamoten, understryka att kommissionen tillämpar de åtgärder som föreskrivs i fördraget. Det finns för närvarande två överträdelseförfaranden enligt artikel 169 i fördraget och om så krävs kommer kommissionen inte att tveka att ta upp frågan i EG-domstolen.

Spiers
Herr ordförande, jag var också mycket förtjust i kommissionsledamotens svar. Ur ett något bredare perspektiv undrar jag om han kan säga vilka framsteg, om några alls, som har skett för att få yrkesmässiga organ inom andra områden att övertala dem att erkänna kvalifikationer i var och en av medlemsstaterna.
Det verkar särskilt finnas ett problem med universitetsexamina. De yrkesmässiga organen t.ex. i Förenade kungariket erkänner att en juridisk examen från ett brittiskt universitet i viss utsträckning uppfyller de yrkesmässiga kvalifikationer som krävs för en advokat vilket inte nödvändigtvis gäller en juridisk examen från en franskt universitet. Juridik är kanske inte det bästa exemplet på grund av att de rättsliga systemen skiljer sig åt, men det kan hända att situationen är likadan inom arkitektur eller andra yrken. Om samma behörighetskrav inte är enhetliga i hela Europeiska unionen innebär detta klart och tydligt en begränsning i arbetskraftens rörlighet vilket skadar den enhetliga marknaden.

Monti
Ja detta är en mycket allmängiltig och viktig fråga. Jag skall ge ett allmänt hållet svar genom att säga att detta verkligen är en nyckelaspekt när det gäller den fria rörligheten för människor och för ett effektivt medborgarskap i unionen. Vi inriktar oss på denna typ av problem genom att kombinera tre olika slags åtgärder, nämligen information, genomdrivande och att utröna om det krävs ytterligare lagstiftningsåtgärder. Rörande information känner ni alla till Medborgarnas första program genom vilket vi ger våra medborgare god information om hur vi arbetar i andra medlemsstater i Europeiska unionen. Detta är användbart i och med att det ger medborgarna denna information och ger värdefull feed-back angående vilka hinder de i praktiken möts av.
Beträffande överträdelser nämnde jag just ett fall gentemot en medlemsstat.
Den tredje aspekten av våra åtgärder slutligen är att finna ut om det krävs ytterligare lagstiftningsåtgärder. Får jag erinra parlamentsledamöterna om att den fria rörligheten för människor faller inom ramen för remitteringen till den kvalificerade grupp som leds av Simone Veil. Genom hennes och hennes kollegors försorg håller vi på att utreda om det krävs ytterligare lagstiftningsåtgärder inom detta område.

Ordföranden
Fråga nr 45 från Per Stenmarck (H-0044/97):
Angående: Tax-freeförsäljning inom EU
I en skriftlig fråga (E-3061/96) framförde jag synpunkter att innan tax-freeförsäljningen på färjor i trafik mellan EU: s medlemsländer tas bort borde en konsekvensanalys göras. Jag frågade kommissionen om de var beredda att genomföra en analys ur ett par olika perspektiv.
Svaret från kommissionsledamot Mario Monti (20 januari 1997) innebär att tax-freeförsäljningen skall avskaffas den 30 juni 1999. Någon undersökning av vilka konsekvenser detta får för sysselsättning, exportindustri, godspriser och turism skulle inte genomföras.
Som beslutsfattare måste man så långt som möjligt söka svar på frågorna om vilka konsekvenserna blir ev ett beslut innan det fattas.
Vilka blir konsekvenserna för de ovan nämnda områdena av att tax-freeförsäljningen avskaffas från och med den 30 juni 1999?

Monti
Detta är en återkommande och viktig fråga och kommissionen kan inte annat än bekräfta sitt svar på den skriftliga frågan E-3061/96 från ledamoten. Kommissionen bör följa rådets beslut som från och med den 30 juni 1999 avskaffar skattefri försäljning inom Europeiska unionen.
Kommissionen ser inga fördelar med att vidare utreda frågan. Kommissionen beklagar snarare att den berörda sektorn ännu inte har utnyttjat den långa tid som man har haft till sitt förfogande för att utarbeta en strategi för att motverka förlusten av de skattemässiga fördelarna från denna typ av försäljningar, med tanke på att det redan har gått fem år sedan beslutet fattades.
Jag kan tillägga att kommissionen är övertygad om att, eftersom det inte behövs någon ytterligare utredning, så skulle enbart meddelandet om att en utredning skall genomföras kunna ge olämpliga signaler till den berörda industrin och ytterligare försena de förändringar som är nödvändiga för att branschen skall kunna anpassa sig till det beslut som fattades för flera år sedan och som träder i kraft den 30 juni 1999.

Stenmarck
Herr kommissionsledamot! Jag har ställt denna fråga och ett antal andra frågor inom samma område för att söka utröna om vi lever upp till det vi säger, om vi är beredda att dra de logiska slutsatserna av det som vi i alla sammanhang säger är viktigt. När man avskaffar tax-freeförsäljning, får det konsekvenser - det kan man inte blunda för. Trots detta har ingen konsekvensanalys värd namnet gjorts innan ett beslut i ärendet har fattats. Det är detta som jag begär att vi nu skall göra innan beslutet träder i kraft, och i avvaktan på denna analys skjuta upp ikraftträdandet. Vi måste ju rimligtvis veta vad det är vi gör.
Ett antal av EU: s medlemsländer har gjort sina analyser av vad som kan komma att inträffa. Om man väger samman allt detta, rör det sig om en minskad omsättning på kanske 4 miljarder ecu. Det rör sig om i storleksordningen 100 000 jobb inom hela EU som kan komma att försvinna. Även om denna siffra skulle vara för hög, är hälften en katastrof, framför allt sett mot bakgrund av att det vi eftersträvar är att minska och inte öka arbetslösheten. Frågan är: Är vi beredda att ta dessa konsekvenser, samtidigt som vi i andra sammanhang säger att vi gör allt för att minska arbetslösheten?

Monti
Jag måste påpeka för min kollega att det beslut som vi talar om är bindande, att alla de faktorer som krävdes för att fatta ett välgrundat beslut har beaktats, att det ansågs principiellt oförenligt med den inre marknaden att ha tax-freeförsäljning mellan de olika länderna och att, som ofta är fallet i ekonomiska frågor, om det för vissa finns fördelar med ett tax-freesystem, så finns det också mycket viktiga nackdelar för andra: den allmänna handeln lider utan tvekan skada av att det förekommer skattefri försäljning på vissa ställen. Taxfreesystemet ändrar till exempel konkurrensförhållandena mellan olika transportslag och så vidare. Allt detta är faktorer som, när beslutet fattades, i vederbörlig ordning beaktades. Det man snarare kan notera är att man tillät en mycket lång anpassningsperiod som bäst används, inte genom att göra och upprepa analyser av en situation som är välkänd, utan genom att de berörda operatörerna genomför de förändringar och justeringar som denna nya och sedan länge bekantgjorda situation kommer att kräva.

Andersson
Jag har en senare fråga som rör samma område. Därför anknyter jag redan nu till Stenmarcks fråga. Jag håller med kommissionsledamoten om att detta handlar om principen för den inre marknaden. Om man skall följa principerna, är det riktigt att tax-freeförsäljningen skall försvinna och inte skall finnas på den inre marknaden. Men ibland står verkligheten i strid med principerna. Frågan är då om man skall stå fast vid principerna, eller om man skall anpassa sig till den verklighet som faktiskt råder.
I detta fall har svenska sjöfartsverket gjort en utredning som jag har här i min hand. Den visar att ett stort antal arbetstillfällen försvinner i Sverige på de orter som är beroende av sjöfarten. Jag som kommer från en sjöfartsort och som kämpar för sysselsättningen i Europa och säger att Europeiska unionen har något att ge i detta sammanhang, vad skall jag säga till dem som jobbar inom sjöfarten, när vi samtidigt skall slopa tax-free? De tror ju mig inte på mitt ord, att jag vill bekämpa arbetslösheten. I detta fall tycker jag att principerna måste vika för verkligheten, dvs. för tillfället är sysselsättningsfrågorna de viktigaste frågorna för Europeiska unionen.

Monti
Som bekant har de stora ansträngningarna att skapa en gemensam inre marknad ett huvudmål: att göra den europeiska ekonomin mer konkurrenskraftig och att därigenom främja sysselsättningen. Det förhållande som påpekas här idag gäller det faktum att vissa arbetstillfällen, inom vissa sektorer av arbetsmarknaden, utan tvekan är beroende av förekomsten av tax-freeförsäljning. men vi får inte glömma att på grund av dessa arbetstillfällen, så går andra arbetstillfällen förlorade i andra sektorer, i andra transportsektorer, i handeln i stort, dvs utanför tax-freesektorn. Det är med andra ord just behovet av en gemensam europeisk marknad som verkligen fungerar som gör att vi måste avlägsna de skevheter som gör att marknaden fungerar sämre, bland annat den anomali som utgörs av tax-freeförsäljningen.
Jag vill också påpeka att när det gäller till exempel flygplatserna, så kommer inte tax-freeförsäljningen att avskaffas på flighter till tredje land och jag vill gärna stryka under att en av fördelarna för de butiker och affärer som finns på flygplatserna, förutom de skattemässiga fördelarna, är att de har möjlighet att rikta in sig på ett klientel som har tid över i väntan på sina flygplan och att de utan tvekan skulle göra sina inköp oberoende av om de skattemässiga fördelarna avskaffas.

Sjöstedt
Jag vill först säga att jag inte är någon stor vän av tax-freeförsäljningen i sig, men jag är ganska bekymrad över konsekvenserna om den avskaffas.
Jag skall ge ett mycket konkret exempel: Östersjön korsas av en mängd olika färjelinjer. Samtliga rederier har problem med lönsamheten, och tax-freeförsäljningen står för en relativt stor del av intäkterna för dessa rederier. Norr om Stockholmsområdet finns det bara en enda åretruntlinje mellan Sverige och Finland, nämligen mellan Umeå och Vasa. Det är mycket tveksamt om denna linje över huvud taget kommer att överleva, om taxfreeförsäljningen tas bort. Det skulle innebära att man bryter upp det nära samarbetet mellan dessa regioner som för övrigt får stöd från EU via Interreg, just för att samarbeta bland annat via kommunikationer. Det gör också att lastbilstrafiken måste gå hundratals, kanske tusentals kilometer längre.
Kommer kommissionen att göra något för att speciellt viktiga kommunikationer som EU redan i dag stöder på olika sätt skall överleva avskaffandet av tax-freeförsäljningen när det finns speciella skäl för det?

Monti
Man framför ofta detta argument, det vill säga att tax-freeförsäljningen är en finansieringskälla för transportinfrastrukturen, eller för viss slags transport. Detta sker ofta genom höga avgifter som butiksinnehavarna måste betala för att kunna idka sin verksamhet inom dessa infrastrukturer, i synnerhet på flygplatser, men också inom annan infrastruktur.
Tax-freeförsäljningen ombord på exempelvis färjor utgör obestridligen en icke försumbar del av rederiernas inkomster. Detta gör att de kan utjämna driftskostnaderna och även behålla sträckor som inte är lönsamma. Taxfreeförsäljningen blir då en faktor som stödjer verksamheten inom transportområdet.
Kommissionen anser att om gemenskapsstöd skall ges inom detta område, bör man söka specifika lösningar som är oberoende av indirekta skattemekanismer. Jag tror att vi alla är för insyn. Om man bedömer att statsstöd är nödvändigt, skall det begäras, bedömas och eventuellt godkännas som statsstöd och inte på ett förtäckt sätt genom skattesystemet, vilket går emot principerna för den inre marknaden.

Ordföranden
I undantagsfall och trots att arbetsordningen fastställer att talarna inte får vara två, så skall jag även ge ordet till Watts. Ni bör veta, herr Watts, att arbetsordningen anger att förutom frågeställaren, har enbart en eller två andra rätt att ställa frågor.

Watts
Kommissionsledamoten påpekar nackdelarna med tax-freeförsäljningen och räknar upp ett antal områden som han tror blir negativt påverkade, t.ex. detaljhandeln och transportsektorn.
Kan kommissionsledamoten inge de undersökningar som underbygger hans antaganden till parlamentet?

Monti
Jag gjorde ett antal antaganden som grundar sig på flera faktorer från flera källor som har ackumulerats en tid. Jag bekräftar att kommissionen inte har för avsikt att göra några fler undersökningar. Detta var å andra sidan även den inställning som uttrycktes efter den senaste behandlingen av denna fråga vid Ecofinrådet.

Ordföranden
Fråga nr 46 från Jensen bortfaller eftersom ämnet upprepas på föredragningslistan. Det kommer att diskuteras nästkommande fredag.
Eftersom frågeställarna är frånvarande, bortfaller frågorna nr 46 från Jensen, nr 47 från Sturdy och nr 48 från Gallagher.

Imaz San Miguel
Herr ordförande, jag vill rådfråga er angående ett problem med arbetsordningen. Är det möjligt att fortsätta en fråga som ställts av en annan ledamot. Inte?
Jag förstår.

Ordföranden
Fråga nr 49 från Mark Watts (H-1041/96):
Angående: Säkerheten i tunneln under Engelska kanalen.
Kommissionen känner till den allvarliga eldsvådan som utbröt i tunneln under Engelska kanalen den 19 november 1996.
Vilka åtgärder i enlighet med artikel 75.1 c i fördraget " åtgärder för att förbättra transportsäkerheten" har kommissionen vidtagit vad gäller tunneln under Engelska kanalen?
Har kommissionen gjort några framställningar till Förenade kungarikets och Frankrikes regeringar om säkerheten i tunneln under Engelska kanalen? Har godsvagnarnas konstruktion omnämnts?
Vet kommissionen om att Förenade kungarikets regering vägrar att lämna ut rapporterna om säkerheten i tunneln under Engelska kanalen? Kommer kommissionen att begära att dessa uppgifter skall lämnas ut?
Kommer kommissionen att uttala sig om eldsvådan i tunneln under Engelska kanalen?

Kinnock, Neil
Som den ärade ledamoten kanske erinrar sig, sade jag under sammanträdet i Utskottet för transport och turism den 18 december att kommissionen lägger den största vikt vid att upprätthålla högsta tänkbara säkerhetsnivå vid järnvägstransporter. Säkerheten är definitivt ett av huvudmålen för den gemensamma transportpolitiken och det är väsentligt att alla former av järnvägstransporter, inklusive kanaltunneln, är minst lika säkra som när det gäller den konventionella järnvägen.
Vad kommissionen vet finns det för närvarande inget som visar att relevant gemenskapslagstiftning har ifrågasatts av olyckan i tunneln. När vi får tillgång till resultaten av olika undersökningar kan frågan om gemenskapsåtgärder bli aktuell.
Undersökningar av olyckor som inträffar under järnvägstrafik görs, vilket jag tror att den ärade ledamoten kanske vet, strikt inom ramen för medlemsstaternas rättsliga behörighet. Jag kan dock upplysa kammaren om att det nyligen godkända direktivet om frakt av farligt gods på järnväg särskilt kräver högre säkerhetsstandarder än normalt i kanaltunneln. Utformningen av godsvagnar är emellertid inte en fråga för kommissionen.
Slutligen vill jag säga att kommissionen inte är medveten om huruvida Förenade kungariket har vägrat att ge upplysningar enligt förslag från den ärade ledamoten. Jag känner till den ärade ledamotens intima och mycket aktiva intresse för alla frågor som rör kanaltunneln och jag kommer absolut att hålla honom informerad om den utveckling som berör honom.

Watts
Jag skulle vilja tacka kommissionsledamoten för hans utförliga svar. Jag förstår att han har gjort sitt yttersta inom ramen för sin behörighet som kommissionsledamot för att utförligt övervaka detta ärende när det har fallit inom hans ansvarsområde. Jag är emellertid övertygad om att han kommer att förstå min oro över att han säger att han kommer att göra sina kommentarer när rapporterna finns tillgängliga. Vi är allvarligt oroade att t.ex. den franska undersökningsrapporten inte kommer att publiceras eller bli tillgänglig för allmänheten och att betänkandet från myndigheten för säkerhet i kanaltunneln definitivt inte med säkerhet blir helt tillgänglig, i synnerhet inte allt bakgrundsmaterial som rör godkännande av de halvtäckta vagnar som spelade en huvudroll när det gäller upphovet till spridandet av elden.
Skulle inte kommissionsledamoten kunna förena sig med mig och begära att den brittiska regeringen ger full insyn i sina böcker i detta fall och ge allmänheten möjlighet att själv döma huruvida kanaltunneln är säker eller ej? Detta innebär att alla dokument rörande kanaltunnelns säkerhetsbehörighet skall publiceras. Utan dem vill jag hävda att vi inte kan bedöma om tunneln är säker eller ej.

Kinnock
Herr ordförande, jag tackar den ärade gentlemannen. Jag tror att det när det gäller undersökningsrapporter rörande större olyckor av det slag som inträffade i kanaltunneln historiskt sett har visat sig att alla myndigheter såväl som allmänheten och ägarna har största möjliga intresse i största möjliga öppenhet. Det är en av de åtgärder som garanterar inte bara att man lär sig en läxa utan också att det märks att läxan blir lärd.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 50 från Torres Couto.
Fråga nr 51 från Nuala Ahern (H-0023/97):
Angående: Kustsamhällens säkerhet vad gäller sjötransporter av radioaktiva ämnen
Vid tiden för den första transporten av högaktivt kärnavfall ingjutet i glas från Frankrike till Japan 1995, ägde transporten rum utan att information beträffande färdvägen yppades. Vid ankomsten upptäcktes det att en av behållarna hade skadats genom korrosion och att det läckte ut radioaktivitet.
Med avseende på den transport av högaktivt kärnavfall ingjutet i glas som lämnade Frankrike i januari 1997 ställs följande frågor: Vilken skyldighet har en medlemsstat (t.ex. Frankrike) att informera kommissionen om färdvägen? Har Frankrike i detta avseende informerat kommissionen? Vilka åtgärder har kommissionen vidtagit för att informera och för att skydda de kustsamhällen som berörs av transportens färdväg, i händelse av ett nödläge ombord på fartyget Pacific Teal?

Kinnock, Neil
 - (EN) Inom Europeiska kommissionen är informationen till medlemsstaterna och kommissionen om transporten av radioaktivt avfall säkerställd genom följande två bestämmelser: För det första Rådets direktiv 92/3 som rör övervakningen och kontrollen av frakter av radioaktiv last mellan medlemsstaterna samt till och från gemenskapen. Det fastställer ett förfarande som skall säkerställa att frakter av radioaktivt avfall sker först sedan alla berörda stater på förhand har givit sitt tillstånd. Standardformulär och dokument för ansökan enligt detta direktiv fastställdes genom beslut av kommissionen i oktober 1993. Informationen till kommissionen är säkerställd genom rapporter om genomförande av direktivet som skall lämnas vartannat år av medlemsstaterna.
För det andra omfattas även informationen om transporter till sjöss av radioaktivt material inklusive radioaktivt avfall av direktiv 93/75. Detta direktiv förpliktar maskinister och befälhavare på fartyg som fraktar farlig eller miljöfarlig last att ge närmare upplysningar om fartygets planerade rutt och last till de behöriga myndigheterna i det land från vilket fartyget utgår eller som det anlöper till. Kommissionen erhåller inga direkta informationer om enskilda frakter av radioaktivt material och kommissionen är inte skyldig att informera kuststaterna i händelse av fara ombord. Det är emellertid enligt direktivet den berörda medlemsstatens skyldighet att lämna sådan information.

Ahern
Tack för Ert svar som var ganska uttömmande. Jag antar att den australiska regeringen har blivit informerad om denna speciella frakt. Kan Ni bekräfta eller dementera detta särskilt? Om så är fallet - och Ert svar verkar antyda att Europeiska unionens medlemsstater får förhandsinformation och skall ge tillstånd till frakter längs deras större och mindre vattenleder efter kusten - kan Ni då bekräfta att det i fråga om frakter längs kanalen, Biscayabukten, Nordsjön och den del av Atlantkusten som angränsar till Europeiska unionen skulle ha givits information till alla medlemsstater om sådana laster och att de skulle ha givit sitt tillstånd till dessa frakter? Kan ni bekräfta detta särskilt?

Kinnock, Neil
Jag tackar den ärade ledamoten. Om hon har särskilda upplysningar om Australien skulle vara glad om kunde skriva till mig med närmare upplysningar om detta. Även om vi uppenbarligen saknar kunskaper inom detta område är vi definitivt intresserade. All information som hon kan ge skulle vara ett komplement.
När det gäller hela frågan om transitfrakt antogs ett förslag till rådets direktiv om upprättande av ett europeiskt rapportsystem av fartyg - det s.k. Eurorep - av kommissionen i december 1993. Det syftar till att utsträcka rapporteringskraven enligt direktiv 93/75 till att omfatta alla fartyg som fraktar farligt och miljöfarligt gods där frakterna går från den europeiska kusten och är destinerade till ett land utanför Europeiska unionen. I frånvaron av politisk enighet i rådet om kommissionens text ligger Eurorep fortfarande på rådets bord. Gemenskapens förestående ratificering av FN: s konvention av Havslagen ger en starkare rättslig bas för vårt förslag i förhållande till internationell lag och förhoppningsvis kommer detta att innebära en ny öppning för diskussioner angående förslaget inom gemenskapen. Jag ser fram mot att få höra mer från den ärade ledamoten.

Ahern
Jag skulle bara vilja säga till kommissionsledamot Kinnock att jag absolut kommer att skriva särskilt till honom om den australiska informationen. Men kommer han att berätta för mig om medlemsstaterna längs rutterna faktiskt har gett tillstånd för dessa frakter? Av hans svar att döma borde de ha gjort det, men har de verkligen det? Kan han tala om den saken?

Kinnock, Neil
Jag skall undersöka just denna fråga och ge den ärade ledamoten ett exakt svar.

Ordföranden
Fråga nr 52 från Florus Wijsenbeek (H-0030/97):
Angående: Stöd till ett transportföretag i Vallonien
Anser kommissionen det lämpligt, mot bakgrund av målsättningarna såväl beträffande kombinerad transport som rättvis konkurrens, att Valloniens regering beviljat stöd på BEF 200 miljoner till transportföretaget TTS (Bierset) för anskaffande av exceptionellt stort rullande materiel för införsel av bildelar från Tyskland?

Kinnock, Neil
Jag fick tillfälligt återgå till verksamheten i Westminister. Jag ber om ursäkt för detta. Kommissionens administration begär i första hand att de berörda medlemsstaterna tillhandahåller alla närmare upplysningar om biståndet inom femton arbetsdagar. Om det inte inkommer något svar eller om svaret är ofullständigt ombeds medlemsstaten ånyo att ge närmare upplysningar inom femton arbetsdagar och får här en varning från kommissionen att kommissionen har befogenhet att utfärda ett åläggande.
På grundval av all information som gavs i svaret kan kommissionen besluta att inte resa några invändningar mot biståndet eller att inleda förfarande enligt artikel 93.2 på grund av tvivel eller bristande information. Om medlemsstaten har ignorerat begäran om information kan kommissionen utfärda ett åläggande att de skall erhålla information. Åläggandet kan också innebära en order till medlemsstaten att inställa betalningar av biståndet beroende på resultatet av undersökningen eller också kan åläggandet innebära ett krav på att medlemsstaten skall ge den information som krävs av kommissionen för att den skall kunna fatta beslut i denna fråga.

Wijsenbeek
Det var det bästa icke-svar jag någonsin har fått från kommissionen. Förfarandena är välkända för mig. Jag tog upp denna fråga med kommissionen särskilt och gav den information som krävdes angående vad som har hänt på grund av att jag vill att kommissionen skall ta ställning och tala om för oss ledamöter i parlamentet om den godkänner denna typ av statligt bistånd eller ej. Om den ej gör det bör den vidta omedelbara åtgärder. Jag vill därför veta kommissionsledamotens inställning, om han anser att denna typ av bistånd är giltig eller ej.

Kinnock, Neil
Kommissionen var inte medveten om det förekom denna typ av finansiering men sände en begäran om information till de belgiska myndigheterna för att utröna om detta kunde vara ett icke meddelat statligt bistånd. Det är svårt att acceptera att kommissionen, när den skall ge ett fullständigt och sakligt svar om hela förfarandet när det gäller statligt bistånd, blir anklagad för att ge icke-svar. Exakt, sanningsenlig information är exakt, sanningsenlig information.

Ordföranden
Fråga nr 53 från Sören Wibe (H-0043/97):
Angående: Byggandet av Botniabanan i norra Sverige
Sveriges regering beslutade nyligen att anlägga en ny järnvägsbana. Den första etappen skall sträcka sig från Sundsvall till Umeå. Banan kommer att öka tillgängligheten till norra Sverige och skall i framtiden bli en förbindelse mellan norra Sverige och norra Finland. På sikt planeras en anslutning även ut till Murmanskområdet.
Finns det några möjligheter för Sverige att få ta del av EU: s stöd för byggandet av denna bana och var någonstans i EU: s budget kan i så fall stöd sökas?

Kinnock, Neil
Bottenvikslinjen ingår för närvarande inte i det transeuropeiska transportnätet och frågan om dess införlivande väcktes inte av parlamentet eller rådet under förfarandet inför antagandet av riktlinjerna för det transeuropeiska nätet. I och med att det inte anses vara ett projekt som är av allmänt intresse när det gäller lagstiftningen kan det inte få något ekonomiskt bistånd från budgeten för det transeuropeiska nätet. I och med att de regionala fonder som gäller inom detta område inte gäller transportinfrastrukturer och tillgängliga fonder inom detta område inte är relaterade till de sannolika kostnaderna för projektet kan de inte heller användas för att samfinansiera projektet.

Wibe
Jag tackar kommissionsledamoten för svaret, även om det var ganska negativt. Det här rör ju sig om en bana som ligger oerhört långt, kanske uppåt 2 000 kilometer härifrån. Den är emellertid oerhört viktig för den region som berörs, speciellt för godstransporten. Jag förstår inte kommissionsledamoten när han säger att detta inte har att göra med vår gemensamma transport. Det är ju en bana som uppenbarligen kommer att användas för att knyta samman både norra Sverige och norra Finland samt i förlängningen också nordvästra Ryssland med det övriga europeiska järnvägsnätet. Att den inte ingår i nuvarande planer beror helt enkelt på att beslut om byggandet av denna bana har fattats ganska nyligen.
Min naturliga följdfråga till herr Kinnock blir om det är alldeles uteslutet att såhär ex post facto även inkludera denna utomordentligt viktiga bana i det transeuropeiska järnvägsnätet.

Kinnock, Neil
Jag tackar den ärade ledamoten. För det första är idén att införliva Bottenvikslinjen i de transeuropeiska näten inte - för att citera Wibe - helt avfärdad, helt enkelt därför att det måste ske en ändring av riktlinjerna under 1999. Jag vill också påpeka för honom att om något projekt skall införlivas i det transeuropeiska nätet och därmed få bistånd ur budgeten måste det få stöd eller bli utvalt av regeringen i en medlemsstat.
Om Bottenvikslinjen inte ingår i förslaget till det transeuropeiska nätet beror det i första hand på att det inte har utvalts av någon medlemsstat och i andra hand på att det vid den tidpunkten inte fanns med bland de frågor som parlamentet hade att ta ställning till och för det tredje därför att rådet vid den fortsatta bedömningen inte omfattade denna fråga. Om det finns ett förslag från den svenska regeringen och korrekta förfaranden följs är det möjligt att denna bana kan införlivas. Men detta beror helt och hållet på om initiativ tas från medlemsstaten.

Ordföranden
Fråga nr 54 från Hans Lindqvist (H-0047/97):
Angående: Scandinavian Express Loop
I Sverige och Norge diskuteras för närvarande möjligheten att med järnväg på ett effektivare sätt knyta ihop ett antal svenska och norska städer. Järnvägsprojektet har fått arbetsnamnet Scandinavian Express Loop och kommer att bilda en järnvägsring mellan städerna Stockholm-Östersund-Trondheim-Oslo-Stockholm. Som del i detta ingår även den tidigare diskuterade Atlantbanan. Järnvägarna är redan befintliga men behöver rustas upp för snabbtågstrafik. Hur ser kommissionsledamoten på möjligheten att från EU stödja projektet ekonomiskt?

Kinnock, Neil
Atlantbanelinjen finns i bilaga 1 till gemenskapens riktlinjer för utveckling av det transeuropeiska nätet såsom ett projekt av gemensamt intresse. Den södra delen av linjen finns också, som den ärade ledamoten kommer att se, med i den nordiska triangeln som är ett av de fjorton prioriterade projekt som godkändes vid Europeiska rådet i Essen och det i rättsliga beslut som har presenteras för och godkänts av detta parlament.
Denna linje är en av delarna i det ambitiösa projekt som kallas Skandinaviska expresslingan. Såsom varande ett projekt av gemensamt intresse skulle den svenska delen av linjen kunna dra fördel av gemenskapens finansiella stöd enligt Tens budgetlinje men de berörda nationella myndigheterna har ännu inte begärt något gemenskapsbidrag.
På grundval av tillgänglig information verkar det inte som om de övriga gemenskapsfonderna kan utnyttjas för att finansiera detta projekt. Det verkar faktisk vara så att den svenska delen av linjen kommer att få finansieras i sin helhet av den nationella myndighet som ansvarar för järnvägsinfrastrukturen, nämligen Banverket.

Lindqvist
Tack för svaret - det var ju inte så förskräckligt dåligt. Det betyder ju att den planering som pågår och som redan är igång mellan Sverige och Norge kan fortsätta, vilket den kanske hade gjort ändå. Hur som helst är det positivt att banan ingår i den planering som kan ge pengar. Det är alltså en bana som skall gå i en ring från Stockholm till Östersund, sedan in mot Norge över Trondheim, därefter till Oslo och sedan tillbaka till Stockholm.
Min följdfråga till kommissionsledamoten är: Vad skall den svenska regeringen göra för att ytterligare driva på för att få tillräckliga medel till denna bana? Finns det någon möjlighet för Norge att påskynda detta projekt, utöver det Interregsamarbete som finns mellan länderna, där bland annat denna bana ingår?

Kinnock, Neil
Jag beklagar att behöva säga att på grund av det norska folkets beslut är detta land inte med i Europeiska unionen. Därför kan vi inte ställa några krav på Norge när det gäller kompletterande utbyggnader av infrastrukturen även om jag vet att de goda relationerna mellan Norge och andra länder betyder att det råder en gemensam politisk inställning när det gäller infrastrukturen. På grund av resultatet av folkomröstningen ligger det tyvärr inte inom kommissionens befogenhet lämna direkta meddelanden till det landet.
När det gäller Tens fonder har jag redan påpekat att nästa steg för den svenska regeringen är att upprätta en ansökan. Detta bör kräva vissa överväganden. På grund av att detta särskilda projekt anses vara av gemensamt intresse, genom att det har fått mogna, är chanserna att få finansiellt bistånd från gemenskapen åtminstone lika goda som för jämförbara projekt.

Wijsenbeek
Finns det någon möjlighet att införliva projekt som är av transnationell betydelse av denna typ i de transeuropeiska näten? Om så är fallet, hur skall de två berörda regeringarna agera här?

Kinnock, Neil
Förmodligen, vilket jag är säker på att Wijsenbeek vet, skall de agera bestämt och kollektivt på grund av villkoren i de bestämmelser som finns i nuvarande lagstiftning på grundval av behovet av en förändring under 1999 och det faktum att dessa projekt per definition innebär en lång planerings- och utvecklingsperiod. Jag hoppas att vi kan ta hand om projekt som är av verkligt transeuropeiskt värde på ett mer omfattande sätt i framtiden än idag. Jag hoppas därför att medlemsstaternas regeringar tänker på sitt ansvar att ge inledande förslag och att de gör detta inom ramen för befintlig lagstiftning och med hänsyn till karaktären hos prioriterade projekt rörande transeuropeiska nät och rent av hela filosofin när det gäller nätsystem.

Ordföranden
Eftersom frågeställarna är frånvarande bortfaller frågorna nr 55 från Svensson, nr 56 från Holm och nr 57 från Billingham.
Fråga nr 58 från Birgitta Ahlqvist (H-0032/97):
Angående: Att lära i informationssamhället. Handlingsplan för ett europeiskt utbildningsinitiativ.
Parlamentet välkomnar kommissionens initiativ till en handlingsplan (KOM(96)0471), men understryker samtidigt det faktum att vissa viktiga överlägganden helt saknas. Inga särskilda åtgärder är till exempel planerade för personer med funktionshinder, som man ju kan räkna till dem som har mest att vinna av informationssamhället eftersom man med hjälp av de nya datateknologierna kan minska och till och med helt överkomma effekterna av vissa funktionshinder.
I och med att Heliosprogrammet avslutades förpliktade sig kommissionen att införliva dess mål i kommissionens samtliga strategier. Vore det då inte möjligt att införa denna dimension, tillsammans med ett lämpligt budgetanslag, i ovannämnda handlingsplan?

Cresson
Handlingsplanen för ett europeiskt utbildningsinitiativ gäller grundoch gymnasieskolan. I målgruppen ingår alltså alla elever i alla skolor på dessa nivåer, även handikappade barn. Det är uppenbart att den nya informations- och kommunikationsteknologin som anpassas till undervisningen kan ge ett effektivt stöd för de handikappade elevernas inlärningsprocess, i synnerhet de som har fysiska problem att ta sig till skolan, men också de som har kognitiva problem. Genomförandet av handlingsplanen baseras på befintliga program, såsom Esprit, Telematik, Leonardo da Vinci och framför allt Sokrates för beslutsfattande, förfarande, budget och liknande frågor.
I olika kapitel i Sokrates-programmet fastställer rådets och Europaparlamentets beslut om antagande av programmet att handikappade personers specifika behov skall beaktas. Gemenskapens nya handikappstrategi, och i synnerhet konceptet mainstreaming , antogs av kommissionen i meddelandet av den 30 juli 1996. I enlighet med detta och med anledning av rådets resolution av den 20 december 1996 om lika möjligheter för handikappade personer, kommer genomförandet av handlingsplanen för ett europeiskt utbildningsinitiativ att integrera handikappade personers behov. Denna aspekt kommer också att beaktas vid uppföljningen av grönboken om informationssamhällets sociala och samhälleliga aspekter.

Lööw
Jag är mycket tacksam över att jag får ta emot svaret. Fru Ahlqvist ligger i hög feber 2 000 kilometer härifrån. Hon är väldigt ledsen över att inte kunna vara här.
Vad hon ville ha sagt med denna fråga är att hon i en för övrigt bra handlingsplan för ett europeiskt utbildningsinitiativ saknar åtgärder för handikappade. Jag är tacksam för svaret på frågan. Jag tycker att kommissionsledamot Cresson verkligen visar att man är beredd att innefatta även de möjligheter som den nya teknologin innebär för handikappade. Dels kan fysiskt handikappade förbättra sina möjligheter och öka sin rörlighet på arbetsmarknaden, dels kan mentalt handikappade, de utvecklingsstörda, få kontakt med omvärlden på ett helt annat sätt.
Jag hoppas nu att man i anbudsförfarandet för denna handlingsplan verkligen utnyttjar det faktum att om man tidigt tar med dessa aspekter i den upphandling som görs, kan denna teknologi till en mycket ringa kostnad också anpassas för och utnyttjas av handikappade.

Cresson
Ja, verkligen. Dessutom uppmuntrar vi alla framsteg som kan göras inom området. Det finns exempelvis datasystem för blinda så att de skall kunna uttrycka sig genom brailleskrift. Det finns också ett antal system för rörelsehindrade personer. Det är kommunikationssystem som blir allt effektivare.
Som ni sade är jag helt övertygad om att vi, inom ramen för kommissionens förfaranden och de riktlinjer som redan har fastställts i texten som jag nyss nämnde, kommer att göra avgörande och tillfredsställande framsteg. Jag tänker på de handikappades allt större deltagande i det allmänna informationssystemet och i kunskapsnät.
Naturligtvis kan ytterligare framsteg alltid göras. Även inom vår forskningssektor bör vi inleda olika projekt. Exempelvis inom ramen för pedagogiska programvaror, där vi har en liten grupp som börjat arbeta med frågan, kan vi faktiskt komma med särskilda lösningar för dessa olika kategorier av människor, eftersom det inte enbart finns en sorts handikapp.

Ordföranden
Fråga nr 59 från Joan Vallvé (H-0034/97):
Angående: Tillämpning av Sokrates-programmet
I februari 1996 vände jag mig till kommissionen för att fråga om innehållet i elfte stycket i ingressen beaktandemeningen oräknad i beslutet om fastställande av gemenskapens åtgärdsprogram Sokrates, rörande möjligheten att inkludera språk som är erkända på nationell nivå och som utan att vara erkända som officiella EU-språk används i betydande utsträckning som undervisningsspråk vid universiteten, såsom i fallet med katalanskan, skulle kunna tas med i 1996 års ansökningskatalog för detta program. Kommissionsledamoten svarade att detta stycke särskilt skulle kunna omnämnas i ansökningskatalogen för 1997.
Har kommissionen vidtagit de åtgärder som krävs för att uppfylla detta åtagande med tanke på att detta skulle förbättra tillämpningen av innehållet i beslutet om programmet och i Reding-betänkandet, godkänt av parlamentet i december 1990 , om situationen för språken i Europeiska gemenskapen och för katalanskan?

Cresson
För genomförandet av Sokrates-programmet önskar kommissionen att instruktionerna för kandidaterna till gemenskapsprogrammen skall vara enkla och konkreta. Den nuvarande texten i 1997 års instruktioner för Sokrates hänvisar till undervisningsspråk i de deltagande länderna utan att specificera dessa språk. Kommissionens avdelningar håller på att göra nödvändiga ändringar så att instruktionerna för 1998 uttryckligen nämner andra språk förutom de elva officiella språken i Europeiska unionen, exempelvis katalanska, galiciska eller baskiska, för att utveckla universitetssamarbetet.
I vilket fall som helst har avsaknaden av en uttrycklig kommentar om detta hittills inte hindrat universiteten i Katalonien att vara mycket aktiva inom de olika områdena i Sokrates-programmet. Om ni vill ha ett exempel kan jag nämna att de har skickat ut 3 000 studenter och tagit emot lika många från universitet i andra medlemsstater.

Vallvé
Jag är mycket nöjd med det svar ni just gav. Jag väljer att tala franska för att lättare göra mig förstådd. Hur som helst hoppas jag att ert löfte om att en hänvisning skall göras i instruktionerna för 1998 om det som fastställdes i övervägande 11 i Sokrates-programmet, får bättre chans att genomföras än det svar som ni gav mig för ungefär ett år sedan i februari 1996. Då lovade ni mig att denna hänvisning skulle införas i instruktionerna för 1997, vilket den inte gjorde. Den här gången hoppas jag att frågan tas på allvar och att 1998 års instruktioner för kandidater innehåller en konkret hänvisning till det katalanska språket, vilket skulle vara i enlighet med Redings resolution som vi godkände 1990.

Cresson
Ärade ledamot, ja, jag kan lova att den kommande instruktionen faktiskt kommer att ta upp de olika språk som jag talade om och även andra, men särskilt katalanskan.

Posselt
Herr ordförande! Jag har två korta följdfrågor till kommissionsledamoten. För det första undrar jag om det vore möjligt att få en översikt över alla program, som hon ansvarar för och som tar hänsyn till dem av parlamentet nämnda angelägenheter rörande minoritetsspråk. Ty det finns ju en stor befolkningsgrupp inom den Europeiska Unionen, som berörs av detta. Katalanska är egentligen inte alls ett minoritetsspråk, utan ett av de större språken.
För det andra: Vi har ju beslutat om tilläggsprotokoll till associeringsavtalet för att utvidga program, som t.ex. Sokrates och andra, till att innefatta medelhavsländerna och de östeuropeiska staterna. Jag var föredragande och jag skulle vilja fråga er, hur långt man har kommit och om det finns första resultat.

Cresson
Det jag kan säga är att det är svårt för mig att just idag göra en förteckning över de ställen eller under vilka förhållande som minoritetsspråken beaktas. Om ni önskar skulle jag däremot kunna skicka er en skriftlig lista.
Beträffande Sokrates-programmet för länderna i Central- och Östeuropa har denna åtgärd just inletts. Åtgärden håller på att utvecklas och saker och ting sker på ett relativt tillfredsställande sätt, naturligtvis i den takt som krävs. Det är många studenter från länderna i Central- och Östeuropa som kommer till våra universitet. Även ett visst antal studenter från Europeiska unionen åker till universitet i länderna i Central- och Östeuropa. Men vi befinner oss fortfarande alldeles i början av dessa åtgärder som i viss mån skulle kunna utnyttja ett visst antal program, i vilket fall som helst inom ramen för Phare.

Ordföranden
Fråga nr 60 från Hubert Pirker (H-0036/97):
Angående: Leonardoprogrammet
Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta för att undanröja hindren för ett EU-omfattande utbyte av lärlingar och utbildare (lärare och instruktörer inom företag) inom ramen för Leonardoprogrammet för utbildning och mobilitet?

Cresson
Eftersom det är er fråga, kan jag säga att beträffande Leonardoprogrammet påverkar många hinder ungdomarnas och utbildarnas rörlighet över gränserna. Därför publicerade kommissionen 1996 en grönbok om grundutbildning, vidareutbildning, forskning - hinder för rörlighet över gränserna. Syftet var att väcka en omfattande debatt och utveckla åtgärder för att avlägsna dessa hinder.
Man kan huvudsakligen urskilja två kategorier av hinder som står i vägen för förmedling och utbyte inom Leonardoprogrammet. För det första den rättsliga lärlingsstadgan och frågan om insyn och erkännande av yrkeskvalifikationer. Rätten att uppehålla sig i ett annat land för unionens medborgare som saknar uppehållstillstånd begränsar sig för närvarande till tre månader. Detta faktum utgör ett hinder för rörligheten, eftersom längre praktikperioder bör ges företräde då de är mer kvalificerande och naturligtvis mer värdefulla för ungdomarna. Kommissionen kommer att lämna förslag i den riktningen för att förbättra villkoren för uppehållstillstånd, social trygghet och skattefrågor.
När det gäller främjandet av erkännande av yrkeskvalifikationer inom gemenskapen, och genomförandet av rådets beslut från 1985 om jämförbarheten mellan yrkeskvalifikationer, är avsaknaden av verkliga framsteg inom området ytterst oroande enligt min uppfattning. Jag delar helt er oro. Leonardoprogrammet bidrar till att öka insynen och förbättra villkoren för erkännande av kvalifikationer. Förmedling och utbyte över gränserna som organiseras inom ramen för programmet bör åtföljas av åtgärder för bekräftande och godkännande. Leonardo har sålunda en funktion som uppfinningsverkstad så att vi skall kunna presentera ett konkret förslag om den europeiska lärlingsstadgan.
Jag vill dock inte undanhålla att problemet är oerhört komplicerat. Det är mycket svårare att genomföra rörlighet för ungdomar inom Europeiska unionen än rörlighet för varor och kapital, trots att det är för medborgarnas skull som Europa har skapats. De flesta problem som vi stöter på inom Leonardoprogrammet och lärlingsområdet är mycket allmänna problem. Problemen gäller även studenter, unga arbetslösa personer som exempelvis inte kan erhålla arbetslöshetsersättning om de lämnar sitt land, hinder som beror på att man enbart erhåller en liten ersättning, problem med ungdomar som skall praktisera i ett annat land och unga forskares problem.
Jag anser att parlamentet bör ge sitt stöd eftersom medborgarnas rörlighet, och i synnerhet ungdomars rörlighet, är en absolut nödvändig faktor för att få grepp om det europeiska medborgarskapet. Många hinder påträffas också eftersom dessa problem är horisontella och berör flera departement inom en regering. De berör arbetsmarknadsdepartementet, socialdepartementet, i vissa fall inrikesdepartementet och i ytterligare andra fall utbildningsdepartementet. Det är därför svårt att få medlemsstaterna att fastställa tillfredsställande bestämmelser.
Om vi vill att lärlingsstadgan skall bli någonting hållbart och om vi vill att det nya lärlingssystemet skall bli något av ett Erasmuslärlingsskap, vilket är vårt mål, är det självklart att vi alla måste delta. Jag räknar starkt med parlamentet i den här åtgärden som verkligen spelar en avgörande roll för européernas utbildningspolitik.

Pirker
Fru Cresson, herr ordförande! Jag tackar för era anföranden. Jag ser också i praktiken, vilka stora problem realiseringen av detta storartade Leonardo-program förorsakar. Jag tycker trots detta att det är otroligt viktigt, att sätta allt i rörelse som överhuvudtaget går, för att få till stånd innovativa transfer, mobilitet, fortbildning och yrkesutbildning, eftersom det också är en förebyggande åtgärd mot möjlig arbetslöshet, vilken ändå är ett sådant överhängande problem. Därför glädjer jag mig över engagemanget och över att ni också ser, var problemen ligger.
Jag ser ytterligare problem. I praktiken är det ju svårt, att överhuvudtaget få informationsutbyte till stånd mellan företag, vilka är beredda, att deltaga i mobilitetsprogrammet, är beredda, att utbyta lärlingar och är beredda, att utbyta utbildare mellan länder. Och jag ser i praktiken också mycket stora problem i sammanhang med debiteringen av denna utbytesperiod som antingen semester eller riktig utbildningstid. Ser ni möjligheter att undanröja också dessa barriärer?

Cresson
Om jag förstått saken rätt tror jag att det problem som ni tar upp gäller företagens erkännande av den tid och det arbete som lärlingen lagt ned i ett annat land inom unionen.
Det är uppenbart att problemet med kompetenserkännande är ett mycket aktuellt problem och att det inte enbart gäller lärlingsskapet. Det handlar om hur man skall kunna bedöma motsvarigheten mellan olika yrkesnivåer inom samma yrke i olika länder.
Vi arbetar på detta. Om ni haft tillfälle att läsa vitboken " Att lära och lära ut: på väg mot kunskapssamhället" har ni sett att vi försöker upprätta system för erkännande av kompetens med de olika yrkesområdena. Vi arbetar exempelvis tillsammans med Europeiska unionens banker och med ett antal fackförbund för att möjliggöra godkännande av kunskap. Detta gäller inte bara för lärlingar i samband med grundutbildningen utan även under hela livet för löntagare eller anställda som önskar arbeta i ett annat land inom unionen. Det skall vara möjligt att korrekt bedöma deras kompetensnivå även om de avslutat sina studier sedan flera år tillbaka. Det är alltså en hel problematik som infinner sig och som gäller både lärlingssystemet och löntagare under hela deras liv.

Ordföranden
Fråga nr 61 från Marie-Paule Kestelijn-Sierens (H-0037/97):
Angående: Vikten av klinisk forskning på Europanivå för att fastställa en terapeutisk strategi
Oberoende klinisk forskning på Europanivå för att fastställa en terapeutisk strategi bidrar i stor utsträckning till att optimera behandlingen av cancer och andra sjukdomar som kräver en tvärvetenskaplig ansats.
Har kommissionen för avsikt att införa denna typ av forskning i det femte ramprogrammet för forskning och utveckling? Är kommissionen också villig att uppmuntra medlemsstaterna att förenkla och harmonisera de ibland mycket olika nationella rättsliga åtagandena inom denna kliniska forskning, i syfte att göra terapeutiska framsteg?

Cresson
Beträffande de europeiska kliniska prövningarna kan cancerforskningen - och forskningen om ett flertal andra sjukdomar - som kräver ett tvärvetenskapligt angreppssätt särskilt dra nytta av den mångcentrerade forskning som sker genom klinisk prövning på europeisk nivå. Den här typen av prövningar har alltid haft en viktig ställning i unionens medicinska forskningsprogram.
De mångcentrerade kliniska prövningarna bör fortsätta att vara en viktig aspekt inom den medicinska forskningsverksamheten i det femte ramprogrammet. Prövningarna bör finnas både inom nyckelinsatsen " Kontroll av virus- och infektionssjukdomar" och inom forskningsarbetet som stöder kampen mot degenerativa sjukdomar. Båda områdena fastställs i programmet " Att upptäcka livets och ekosystemets resurser" , ett av sex stora program där det femte ramprogrammet bör ingå såsom det beskrivs i det meddelande som kommissionen antog den 12 februari.
Problemet med harmoniseringen av förordningen för klinisk forskning i medlemsstaterna är olika för medicinsk prövning och annan terapeutisk prövning såsom kirurgi, strålbehandling eller olika kombinationer av dessa metoder som i stor utsträckning utnyttjas inom cancerbekämpningen. Bestämmelserna om prövning av läkemedel är harmoniserade på gemenskapsnivå genom förordningen om saluföring av läkemedel, där gemenskapen är formellt behörig.
Detta är inte fallet för annan slags klinisk prövning, där regleringen faller inom medlemsstaternas ansvarsområde. Eftersom kommissionen inte kan ingripa direkt, återstår bara möjligheten att uppmuntra medlemsstaterna att närma sina respektive bestämmelser inom ramen för det gemensamma forskningsarbetet om cancer och andra allvarliga sjukdomar. Kommissionen stödjer i stor utsträckning detta arbete genom ramprogrammet.

Kestelijn-Sierens
Tack herr ordförande, jag tackar fru kommissionsledamoten för hennes svar. Jag ställde denna fråga för en institution, nämligen den europeiska organisationen för forskning om cancerbehandling. Det är en europeisk institution verksam i Bryssel som organiserar klinisk forskning om cancer. Den kliniska forskningen är viktig för att bestämma den effektivaste och den mest up to date behandlingen av cancer och detta är inte bara till godo för patienterna, utan öppnar också perspektiv för kostnadseffektiviteten för cancerbehandling. Den kliniska forskningen är alltså en viktig och värdefull metod, såväl på medicinskt område som på området för folkhälsan. Jag tror alltså, och jag tackar kommissionsledamoten för erkännandet av det, att en del av denna forskning hör hemma i det faktiska ramprogrammet för forskning och utveckling. När det gäller aspekterna av olika lagstiftning i medlemsstaterna är jag enig med, att kommissionen endast kan ingripa genom att uppmuntra medlemsstaterna. Jag räknar då också med att kommissionen skall göra det effektivt.

Cresson
Ja, precis. För övrigt känner jag till den organisation som ni nyss talade om. Dess verksamhet är mycket intensiv och mycket intressant.
Den etiska utvärderingen av de kliniska prövningarna regleras av varje land genom lagstiftning eller olika förordningar. Det stämmer att det är ett nationellt befogenhetsområde.
Det jag kan säga för att få diskussionen i den här frågan att gå vidare, är att en internationell konferens om klinisk prövning och etik kommer att äga rum 9-10 september 1997 i Bryssel. Konferensen kommer bland annat att ta upp problem som rör den etiska utvärderingen av forskningsprotokoll för kliniska prövningar.
Inom ramen för forskningsprogrammet om biomedicin och hälsa, och i synnerhet de etiska, sociala och rättsliga aspekterna av den medicinska forskningen, har forskarna dessutom uppmuntrats att lägga fram forskningsprojekt som rör detta ämne.
En internationell konferens av den här typen kommer säkerligen att få många, mycket aktiva, deltagare. Om den lyckas tror jag att det kan leda till att sådana organisationer som ni talade om kan sprida tanken till medlemsstaternas regeringar om att det är absolut nödvändigt att nå en harmonisering ett för effektivt och tillräckligt informationsutbyte.

Ordföranden
Angående frågorna nr 62 från Bernd Posselt, nr 63 från María Izquierdo Rojo och nr 64 från Hugh Kerr kommer svaren att ges skriftligt.
Fråga nr 65 från Ioannis Theonas (H-0909/96):
Angående: De konstanta nedskärningarna inom metallindustrin i Grekland, särskilt inom Chalivourgiki A.E.
Den ekonomiska krisen drabbar speciellt metallindustrin i Grekland, där en oavbruten minskning av produktionen och antalet anställda märks. Sedan vårt land blev medlem i Kol- och stålunionen har de enda två blästermasugnar som fanns i Grekland, vilka ägdes av Chalivourgiki A.E., lagts ner. Sedan följde nedläggningen av bolagets elektriska masugn, avdelningen för järnproduktion arbetar för halv kapacitet och nu stängs även avdelningen för tillverkning av armeringsjärn, vilket får till följd att över 2 500 arbetstillfällen går förlorade.
Kommissionen tillfrågas om den avser att verka för särskilda åtgärder för att bevara och utveckla metallindustrin i Grekland - framför allt stålindustrin, som riskerar att helt försvinna - och för att bevara sysselsättningen, och om den avser att undersöka eventuellt ansvar för illegal verksamhet från arbetsgivarnas sida, vilka tenderar att bevara motsvarande industrier i Wales och Schweiz.

Bangemann
Herr ordförande! Omstruktureringen av stålindustrin kräver att denna industri ständigt anpassar sig till såväl marknaden som till ny teknik. Kommissionen har sedan en längre tid följt denna process. I första hand är denna omstrukturering naturligtvis något som åligger industrin själv, men omstruktureringen måste också åtföljas av en rad kompletterande åtgärder, framför allt sociala åtgärder, utrikeshandelspolitiska överväganden och program för att skapa nya arbetsplatser i den mån detta behövs.
För två år sedan kunde vi tillsammans med industrin konstatera att vi har en överkapacitet på ungefär 19 miljoner ton varmvalsat stål. Sedan dess har denna siffra reducerats med 11 miljoner ton och ytterligare 5 miljoner ton kommer så småningom att försvinna. Det innebär visserligen att vi inte nått upp till de siffror som vi och industrin förutsagt, men dagens stålmarknad visar att reduceringen av denna överkapacitet varit gynnsam för den industri som finns kvar. Inga ytterligare arbetsplatser har försvunnit och på det hela taget ligger industrin idag på en tillfredsställande pris- och kvantitetsnivå.
Nu gäller detta inte för varje enskilt företag och när det gäller den grekiska stålindustrin kan det rentav vara så att det finns företag som har större problem än företag i andra medlemsländer. Naturligtvis kommer vi att hjälpa de drabbade och vi har övervägt möjligheten till omställning genom exempelvis Resider II. På begäran av den grekiska regeringen och genom ett enhälligt beslut i det senaste industrirådet har vi inom ramen för de nya gemenskapsreglerna för stöd till järn- och stålindustrin också öppnat möjligheten för att bevilja den grekiska stålindustrin regionalstöd i storleksordningen 50 miljoner ecu fram till år 2000, förutsatt naturligtvis att det inte ökar produktionskapaciteten.
När det gäller de olagliga metoder som nämns i frågan vore jag tacksam om dessa förebråelser preciserades för oss. Ofta handlar nämligen sådana olagliga metoder inte om annat än en konkurrenskraftigare industri i ett annat medlemsland eller, inte mig emot, i ett tredje land som exempelvis Schweiz. Det handlar inte nödvändigtvis om olagliga metoder utan snarare om att en konkurrent helt enkelt är bättre än det egna företaget i det egna landet. I sådana fall är det naturligtvis svårt för kommissionen att kunna hjälpa till.

Theonas
Herr ordförande, först av allt skulle jag vilja tacka kommissionsledamoten för hans svar. Jag tycker att han även bekräftade det som innefattades i ursprungsfrågan, att i Grekland står företag som Chalivourgiki inför mycket allvarliga problem inom ramarna för Europeiska unionens politik - tidigare EEG och fortsättningsvis Europeiska unionen - som minskningen av produktionen inom EU, vilket innebär allvarliga negativa konsekvenser för mitt land, eftersom det enda företaget som finns inom sektorn står inför problem, som resulterar i en fortlöpande stängning och förlusten av tusentals arbetstillfällen.
Idag övergår detta företag emellertid allt snabbare från produktion till handel, medan man i mitt land uppför enorma byggnadsverk som när allt kommer omkring kräver åtminstone järn för att förverkligas, järn som importeras från Turkiet. Följaktligen skulle jag här vilja att kommissionen ser konsekvenserna av den här politiken, att den ser det faktum att medan företaget framhåller problem med konkurrensen, så flyttas detsamma till andra länder, Schweiz, Vallonien, och t.o.m. det Förenade kungariket, där det byggs nya fabriker.

Bangemann
Tilläggsfrågan har inte lyft fram någon ny aspekt. Jag har redan sagt: Till att börja med har vi tillsammans med industrin, och dit räknas även den grekiska industrin, konstaterat att vi har en överkapacitet på 19 miljoner ton. Denna överkapacitet skapar problem. Den pressar priserna. Till och med mycket konkurrenskraftiga företag har gjort förluster. För fyra år sedan tjänade praktiskt taget ingen tillräckligt mycket pengar för att kunna täcka sina egna kostnader. Vårt huvudproblem var alltså att få ner denna överkapacitet. Var denna överkapacitet skall avvecklas har vi inte bestämt. Kommissionen har inte dristat sig att säga: I Grekland, i Frankrike eller i Tyskland måste den eller den anläggningen läggas ned. Det har industrin bestämt själv, närmare bestämt i enlighet med sin konkurrenskraft.
Jag beklagar om det är just i Grekland som denna typ av stålindustri inte har den konkurrenskraft som är nödvändig för att hävda sig i konkurrensen med andra länder, men kommissionen kan självfallet inte göra några speciella undantag då vår uppgift är att sörja för lika villkor i hela unionen. Vi kan inte ge något speciellt ekonomiskt stöd till Grekland bara för att Grekland vill behålla arbeten inom stålindustrin. Då skulle arbeten försvinna i England, Frankrike eller Tyskland i stället. Vi har ett ansvar för helheten, och detta ansvar tar vi på allvar. Var och en måste ansvara för sin egen konkurrenskraft. Från detta kan jag inte heller undanta grekiska företag.

Ordföranden
Fråga nr 66 från Caroline Jackson (H-1039/96):
Angående: Tillsatser i livsmedel och information till allmänheten
I artikel 8 i direktiv 94/36/EG fastställs att kommissionen skall genomföra ett program för att informera allmänheten så att betydelsen av de oftast använda E-numren, som anger att en viss tillsats ingår, blir mer känd. Bangemann uppgav i juli 1996 att en undersökning i det här ämnet hade avslutats. Vad har hänt med undersökningen och vad ämnar kommissionen göra härnäst i frågan?

Bangemann
Jag vet att Jackson har rätt - hon har för övrigt alltid rätt. Och därför frågar hon sig också med all rätt varför vi ännu inte har inlett handlingsplanen för information till konsumenter. Enligt det direktiv vi antagit borde vi inlett handlingsplanen redan förra året. Problemet är emellertid - och jag ber verkligen Jackson om förståelse för detta - att det på detta område är fruktansvärt komplicerat att genomföra en sådan här kampanj för information till konsumenter.
För att det skall bli riktigt gjort har vi gett en agentur i uppdrag att med hjälp av en studie visa oss hur det hela kan genomföras och var vi måste koncentrera våra ansträngningar. Denna studie - jag vet inte om Jackson har den, i annat fall är jag mer än villig att ge henne den - har kommit till samma slutsats som vi befarat: Vi vet inte hur vi skall kunna väcka konsumenternas intresse för den här saken. Det finns olika typer av tillsatsämnen och vissa av dem accepteras av konsumenterna och andra accepteras inte alls.
Ta till exempel frågan om färgämnen, som till viss del är tillåtna, bland annat genom beslut från parlamentet. I allmänhet anser konsumenten att färgämnen är fullständigt onödiga. Han säger: Vad tjänar det till att färga livsmedel? Eller ta frågan om hållbarhet. Hållbarhetsfrågan kan kanske förklaras för konsumenten, men han säger: OK, om en produkt inte är hållbar, då måste det anges. Jag vill inte veta av något tillsatsämne för att öka hållbarheten.
Vi står alltså inför problemet att det som vi beslutat och anser förnuftigt praktiskt taget inte låter sig förklaras för konsumenterna. Så är det bara och man kan inte göra mycket åt det. Man skulle naturligtvis kunna säga: Nå, då stryker vi beslutet, vi tillåter varken färgämnen, konserveringsmedel eller liknande längre. Men det skulle leda till en avsevärd höjning av prisnivån, exempelvis när det gäller hållbarheten. Konsumenterna måste alltså betala mer, och det är de säkert inte heller beredda att göra.
Med andra ord: Med stöd av studien som vi låtit göra har vi inte lyckats få någon vettig handledning i vilken strategi som vi bör använda för den här saken. Det, Caroline, är helt enkelt the problem. I hope you can advise me. I do not know what to do.

Jackson
Det låter som om jag skulle kunna få två löner här, en som kommissionsledamot och en som ledamot i Europaparlamentet.
Tekniskt uttryckt instämmer inte kommissionsledamoten i att kommissionen bryter mot lagen? Enligt artikel 8 i direktiv 94/36 anges ganska klart att kommissionen kommer att starta ett allmänt informationsprogram. Enligt kommissionsledamotens svar är allt detta för svårt. Jag skulle vilja fråga honom om han kommer att lägga fram en plan för detta mot slutet av 1997? Kommer han att ge oss garantier för att han kommer att lägga fram ett förslag till en allmän informationskampanj i slutet av 1997 och kommer han, om han gör detta, att åta sig att förhandla med konsumentorganisationerna om att i en sådan kampanj införa bättre information till konsumenterna rörande de vanligast förekommande livsmedelstillsatserna?
Kommissionsledamoten verkar vara helt villrådig efter att ha fått rapporten som kommissionen själv beställde från byrån. Det är inte alls bra att kommissionsledamoten bara bollar tillbaka denna fråga till mig och säger att han inte vet vad han skall göra och att det är för svårt. Det finns ett rättsligt krav som åvilar kommissionen att göra någonting.

Bangemann
Jag förnekar inte att det finns ett rättsligt krav. Förresten står det i artikel 8 att kommissionen skall starta en kampanj tillsammans med konsumentorgan, Europaparlamentet, medlemsstaterna och livsmedelsoch detaljhandelsindustrierna för att informera konsumenterna om utvecklingen och godkännandeprocessen när det gäller livsmedelstillsatser. Vi försöker att göra detta. På grund av att vi inte visste hur vi skulle tackla problemet bad vi om råd från professionella människor och de gav exempel på saker som medlemsstaterna hade gjort som hade varit en enda röra.
Trots att jag är förpliktad att göra så och jag förnekar inte att denna förpliktelse finns vill jag inte inleda ett program på ett sådant sätt att det innebär slöseri med skattebetalarnas pengar. Det är därför vi sökte råd. Jag kan naturligtvis sätta igång det hela i morgon. Det är möjligt men jag är inte säker på om det skulle vara framgångsrikt. Kommissionen har därför erbjudit alla parter som omnämns här - medlemsstaterna, livsmedels- och detaljhandelsindustrin och i synnerhet konsumentorganisationerna - att diskutera resultatet av den undersökningen och att försöka finna ett sätt att lösa problemet.
Jag kan lova er att vi är beredda att börja när som helst men jag vill börja med någonting som är vettigt. Det är lätt att vara aktivist. Det är inte så lätt att vara förnuftig och försöka att uppnå någonting. I början av min politiska karriär var jag aktivist därför att det gav resultat men i slutet av en politisk karriär känner man att man vill göra saker och ting på ett förnuftigare sätt.

Ordföranden
Fråga nr 67 från Alan Donnelly (H-1043/96):
Angående: Organisationer som representerar dem som tillhandahåller Internet-tjänster
Anser kommissionen inte att det är viktigt att stödja Internet genom att bidra till sammanförandet av organisationer som representerar dem som tillhandahåller Internet-tjänster i EU: s medlemsstater och i övriga Europa, som en följd av de framsteg kommissionen har gjort i framläggandet av lagförslag i olika frågor som rör Internet?

Bangemann
Herr ordförande! Det som Alan Donnelly säger är helt korrekt: Vi kommer endast att vara framgångsrika, inte bara när det gäller internet utan också i andra infrastrukturer om framför allt företag som tillhandahåller tjänster, frivilligt övertar den roll de måste spela. Problemet att komma i kontakt med denna industri är följande: Den är ännu inte så homogen som exempelvis hardware-producenterna eller operatörerna . Dessa är organiserade sedan länge. De vet vad de vill och de har också sedan länge ett established relationship med kommissionen. Detta gäller ännu inte för serviceföretagen. De håller visserligen på att organisera sig, med det var först förra veckan som jag höll en tvådagars konferens med de viktigaste företagen som tillhandahåller tjänster, för att fastställa vilka förutsättningar som vi måste skapa för att kunna erbjuda den här typen av tjänster. Det var emellertid bara en första informell kontakt och vi behöver fler formella kontakter.
Vi har tillsatt en arbetsgrupp bestående av företrädare från medlemsstaterna, nätoperatörer, komponentleverantörerna, mjukvaruproducenterna, leverantörer av Internet-tjänster och företag som tillhandahåller andra tjänster. Arbetsgruppens betänkande har fått positiv respons av rådet i en resolution från 28 november. I och med detta kan vi komma igång och arbetsgruppen kan på nytt sättas i arbete.
Detta är allt jag kan säga för tillfället. Men Donnelly har helt rätt i att vi behöver fler formella kontakter, framför allt med Europaparlamentet. När vi kan presentera betänkandet som vi arbetar med angående olagligt och skadligt material får parlamentet förhoppningsvis möjlighet att vidare yttra sig i frågor som självkontroll, ansvarsskyldighet, filterteknik, värderingssystem och så vidare. Dessutom har den tyska regeringen erbjudit sig att hålla en konferens kring detta ämne i sommar. Kommissionen samarbetar med den tyska regeringen för att se vilka initiativ denna konferens kan komma med för att lösa detta problem.

Donnelly, Alan
Jag tackar kommissionsledamoten för hans svar och för det faktum att det har gjorts framsteg under de senaste veckorna när det gäller informella kontakter med tjänsteleverantörer. Men jag vill fästa hans uppmärksamhet på tre saker. För det första har vi alltid fastställt att det område där arbetstillfällen skall skapas i informationssamhället är hos tjänsteleverantörerna. För det andra accepterar vi att när vi försöker att resonera med små och medelstora företagare inom den traditionella sektorn säger vi alltid att det är mycket svårt att komma i kontakt med dem. Detta leder vidare till den tredje punkten. På grund av att detta är en utvecklande marknad bör vi absolut försöka finna nationella nät av tjänsteleverantörer så att vi verkligen kan föra en dialog med dem.
Förenade kungariket har ett mycket effektivt nät av tjänsteleverantörer och de har erbjudit sig att fungera som en central punkt. Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten om vi med hjälp av Europaparlamentet kan försöka att, kanske innan sommaruppehållet, organisera ytterligare ett sammanträde med dessa människor och använda Förenade kungariket som en utgångspunkt för det?

Bangemann
Jag tvekar inte att organisera en sådan arbetskonferens tillsammans med Europaparlamentet för att titta på erfarenheterna från Förenade kungariket. Jag vet också av egen erfarenhet, tack vare inbjudningar från aktiva parlamentsledamöter - jag sade inte parlamentsledamöter från Labour, jag sade aktiva parlamentsledamöter - att det pågår en mycket positiv verksamhet inom detta område. Jag är därför mer än beredd att göra detta, även innan de brittiska valen.

Ordföranden
Jag förklarar häred frågestunden för avslutad.
Skriftliga svar kommer att ges på de frågor som inte besvarades p.g.a. tidsbrist.
Herr kommissionsledamot, vi ber att få tacka er för er närvaro och era svar.

Stöd till transporter på järnväg, väg och inre vattenvägar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0011/97) från utskottet för transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0584/96-95/0204(SYN)) om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 1107/70 om stöd till transporter på järnväg, väg och inre vattenvägar (Föredragande: Tamino).

Tamino
Herr ordförande! Jag vill helt kort påminna om att detta är ett dokument som kommissionen utarbetade redan 1995 och som var avsett att förlänga förordning nr 1107 från 1970 om avtal för transporter på järnväg, väg och inre vattenvägar till att även omfatta åren 1996 och 1997.
I det dokumentet pekade man på behovet av att snabbt besluta om förlängningen och man motiverade varför stödet skulle tillåtas även i fortsättningen. Jag vill också påminna om att i det aktuella dokumentet framhölls betydelsen av att transportpriserna skulle återspegla samhällets kostnader, som i själva verket drabbade kombinationstransporterna i högre grad än vägtransporterna, vilket ledde till behovet att lämna stöd till de intermodala tjänsterna. I dokumentet strök man med andra ord under behovet av detta stöd.
Parlamentet har, först i utskottet för transport och turism, sedan i plenarsammanträde, ansett det vara viktigt att snabbt godkänna detta förslag till förordning: i slutet av 1995 godkände utskottet för transport och turism ett förslag med ett antal ändringar, vilka godkändes av Europaparlamentet i ett plenarsammanträde i februari 1996.
De ändringar som infördes vid det tillfället rörde i första hand vissa aspekter, dvs. behovet av att främja vissa transportsystem som är mer miljövänliga och att peka på att man i själva verket ännu inte har lyckats komma fram till en ekonomisk balans mellan de olika transportsystemen.
Dessa båda ändringar infördes i det gemensamma förslaget men andra ändringar som jag i egenskap av föredragande hade presenterat och som jag ansåg vara lika betydelsefulla godkändes inte, framför allt ett ändringsförslag som avsåg att lyfta fram problemen kring transporter genom bergsområden, till exempel alperna, och som för övrigt är välkända. Detta ändringsförslag togs inte med i det gemensamma förslaget och framför allt godkändes inte de ändringsförslag som rörde problemet med strykning eller bibehållande av artikel 4 i förordning nr 1107 från 1970.
Innan jag går in på denna artikel 4 vill jag göra ett påpekande. Ställda inför ett reellt behov, ställda inför kravet på ett snabbt beslut från Europaparlamentet, så håller vi nu på att på nytt diskutera denna förordning efter ett år - dvs. i början av 1997 - när målet var att förlänga villkoren för 1996 och 1997. Detta är, må jag säga, något förvånande, och jag frågar mig idag vad det är för mening med att bara förlänga till slutet av 1997? Detta leder i sin tur till problemet om man bör eller inte bör bibehålla artikel 4. Om det är sant som påstås, att artikel 4 i själva verket inte uppfylldes i direktiv 91/440, så är det också sant att artikel 4 rör aspekter som möjliggör stöd till kombinerade transportsystem. Att eliminera artikel 4 i förordning nr 1107 från 1970 - utan att ersätta den med andra föreskrifter - skulle i själva verket göra det svårt eller omöjligt att bibehålla stöden under den närmaste framtiden.
Å andra sidan har kommissionen själv påpekat att man ännu inte har nått ekonomiska balans och att det under alla omständigheter är nödvändigt att stödja miljövänligare transportsystem. Den fråga jag ställer mig är om det inte borde vara nödvändigt att från kommissionens sida beskriva hur man skall kunna nå detta mål.
Utskottet för transporter och turism ansåg det inte vara lämpligt, i det här läget, att godkänna de ändringsförslag som jag presenterade: av den anledningen lägger vi i detta plenarsammanträde fram en förordning som är densamma som den som kommissionen föreslog. Jag stödjer förslaget till förordning, men jag ansåg det vara lämpligt, i syfte att stimulera kommissionen att reagera, att åter presentera vissa ändringsförslag, framför allt för att få klarhet i hur man tänker gå vidare inom den närmaste framtiden när det gäller stödet till transporter på järnväg, väg och inre vattenvägar.

Castricum
Ordförande, min grupp vill gärna uppfylla den angelägna begäran från kommissionen att godkänna den gemensamma ståndpunkten. Förlängningen av den ifrågavarande regleringen måste verkligen komma till stånd snabbt annars är den angivna verkningsperioden 1996 och 1997 helt förbi. Den ihärdighet som föredragande visar upp när det gäller några ändringsförslag, han talade precis om det, och som vi i princip är överens om, så som vi också visade under första behandlingen, kommer vi inte att premiera vid detta tillfälle.
De kombinerade transporterna måste vidare i bokstavlig mening och övervägandena för detta är känt för alla och har vid upprepade tillfällen i olika varianter redan uttryckts i ord. Föredragande och vi kan glädja oss åt faktumet att kommissionen, och som jag hoppas, också rådet, är fullständigt överens med varandra. Den som läser meddelandet från kommissionen om ett handlingsprogram för behovet att kombinera godstransporter, Pact 2, jag sammanfattar det kort, och den som fortfarande kommer ihåg innehållet i vitboken om järnvägar, kan inte annat än av hela sitt hjärta skriva under på nödvändigheten av en aktiv politik inom detta område. Frågan är för övrigt om det inte för lätt talas om väg/järnväg när vi talar om kombinerade transporter och om man inte tittar förbi transporter på inre vattenvägar för mycket. Det kan inte tillräckligt mycket understrykas att en kvalitativt högvärdig och effektiv verksam flotta av fartyg på inre vattenvägar, utan överdrivna kostnader eller investeringar kan bidra mycket mer till miljövänliga transporter än vad som nu är fallet.
Ordförande, slutligen skulle jag vilja fråga kommissionsledamoten, när vi kan se fram emot den totala revideringen av förordning nr 1107/70. Det är en fråga som ansluter lite grand till påpekandet som också gjordes av föredragande. Att förlänga befintliga arrangemang med retroaktiv verkan är egentligen slarvigt och vi borde undvika det så mycket som möjligt i framtiden. Man kan för övrigt fråga sig, också i ljuset av meddelandet från kommissionen om Pact 2, om det inte skulle vara mer överskådligt att föra in alla stödformer för kombinerade transporter i en reglering och kanske kan revideringen av 1107/70 vara en början till det. Öppenhet kan betydligt lättare realiseras än vad vi tror.

McIntosh
På de Europeiska folkpartiets vägnar vill jag i kväll välkomna kommissionens förslag och även kommissionsledamoten här och gratulera föredraganden, Tamino, för sin behandling av detta förslag.
Förordning 1107/70 med ändring 1992, anger mekanismerna för bistånd till kombinerade transporter under föregående och innevarande år, så det är verkligen på tiden att vi under februari månad i alla fall tittar på detta tillägg till förordningen.
Det är viktigt att inse att de transportmetoder som inte utnyttjar landsvägarna innebär nackdelar, inte minst på grund av skillnaderna i distributionssätt och i fråga om hur infrastrukturavgifterna används. De kombinerade transporterna lider särskilt i detta avseende och vi inom Europeiska folkpartiet accepterar detta. Det är viktigt att granska befintliga mekanismer för understöd av intermodala tjänster. Hänsyn måste tas till de olika nationella situationerna.
Kommissionens förslag kommer även fortsättningsvis att ge utrymme för att medlemsstaterna i enlighet med subsidiaritetsprincipen skall få välja den form av bistånd som är mest lämpligt och som överensstämmer med deras nationella prioriteter. Förslagen ger därför utrymme för möjligheten till nationellt bistånd till kombinerade transportinfrastrukturer för överföringsresurser mellan olika transportsätt och till specialutrustning för intermodala transporter.
Medan beviljandet av bistånd till kombinerade transporter innebär ett undantag från det strikta godkännandeförfarandet enligt artikel 93.3 i fördraget, blir medlemsstaterna skyldiga att informera kommissionen om vilket bistånd som har beviljats i form av en årlig beräkning i början av varje år och en uppföljningsrapport i slutet av budgetåret.
Fördelen med den nya förordningen är att den byråkrati som erfordras både av medlemsstaterna och kommissionen kommer att minska. Detta är en välkommen förändring. Enligt förslaget är det upp till varje medlemsstat att besluta vilken, om någon, form stödet kommer att få. Medan Europeiska unionen lägger tonvikten vid de kombinerade transporterna hoppas jag att både de kombinerade transporterna och konventionella frakter kommer att stödjas genom dessa åtgärder.
Min grupp stödjer kommissionens förslag om att ange de kategorier av bistånd som är befogade i syfte att övervinna de särskilda olägenheter som fanns under utvecklandet av intermodala eller kombinerade transporter. Det är klart att bistånden kommer att gälla på kort sikt och att de kommer att ge en positiv och nyttig effekt för utvecklingen av de kombinerade transporter.
Förslaget att utvidga förordning 117/70 förtjänar parlamentets stöd i och med att det är denna typ av stöd för de kombinerade transporterna som vi tror ligger i linje med Europeiska unionens transportpolitik i framtiden. Det är också ett sätt att förstärka ställningen för järnvägarna och vattenlederna i inlandet inom den europeiska transportmarknaden. Fram till dess att konkurrensnivån mellan de olika transportsätten återspeglas mot bakgrund av anslag och föreslagna harmoniseringsvillkor är dessa bistånd åtminstone ett försiktigt försök att ge ersättning för att tillgodose intresset för en hållbar transportpolitik.
Till sist gratulerar vi föredraganden för hans rapport. Jag är glad över att rådet i samband med att det intar en gemensam ståndpunkt har infört två viktiga ändringar från Europaparlamentet och på den grunden bör vi nu godkänna den gemensamma ståndpunkten varför jag har det stora nöjet att rekommendera den till kammaren.

Wijsenbeek
Också min grupp stödjer självklart, så som vi alla, de nuvarande förslagen så som de nu föreligger och önskar föredragande lycka till med dem. Vi är inte i princip emot de av honom inlämnade ändringsförslagen, men som kollega Castricum just sa det, är detta ögonblick inte opportunt, särskilt inte nu när kommissionsledamoten, och kanske vill kommissionsledamoten gå in på det, fått rådets uppdrag att förhandla vidare med Schweiz om transalpina transporter. Min grupp ser också med viss tillfredsställelse, att det i den nuvarande common position står att man överväger att stoppa vidare stöd efter 1997.
Varför? För det första eftersom vi har sett att, att hela tiden fortsätta stödet för kombinerade transporter egentligen handlar om att dra i en död häst. Hela tiden visar det sig att de kombinerade transporterna snarare går bakåt än framåt i transportandelar. Det visar sig alltså helt enkelt att det fria transportvalet för speditören helt enkelt tar överhand. Det är något som vår grupp anser vara utomordentligt bra och som vi alltså gärna skulle se vidare genomfört, det fria transportvalet. Det tar inte bort att min grupp självklart också gärna skulle se att miljövänliga transportsätt skulle ha en större andel. Det visar sig bara att och genom den ständigt vidare fortskridande liberaliseringen av järnvägarna och genom de höga kostnaderna för omlastning och slutligen, herr kommissionsledamot, och gärna er reaktion på detta också, genom omöjligheten för transportörer att också på bestämmelseorten för järnvägstrafik själva under eget ansvar få genomföra omlastning och avlastning. Det skulle vi också gärna tillsammans med kollega Castricum se närmare lagstiftning om i framtiden.

Sindal
Herr ordförande, kombinerade transportformer eller rättare sagt transportform, där varje transportform anpassas för sina behov, är inte bara ett europeiskt transportprojekt med tanke på kapacitet och priser för transportköparna. Det är också ett miljöprojekt. Det är ett projekt som motverkar flaskhalsar, och som kan göras ekonomiskt försvarbart. Jag stöder, liksom kollegan Castricum, kommissionens initiativ och hoppas, att rådet för det vidare, men jag efterlyser också en utvidgning.
Medlemsländerna måste i högre grad dras med i åtgärderna, fås att förstå, att detta är ett gemensamt europeiskt projekt, inte lokala projekt. Strategin har hittills varit, att medlemsländerna själv deltar i utväljandet av insatsområden, inte på ett europeiskt plan, utan på ett lokalt plan. Detta bör ändras i framtiden. Det saknas fortfarande förståelse för, att i områden, där hav, järnvägar och landsvägar möts, finns det ofta goda knutpunkter för trafiken. Rubriken saknar det, som kallas short sea shipping . Det är en viktig del av utvecklingen av kombinerade transportformer i Europa, och jag hoppas, att vi skall kunna bli ense om en förlängning av programmet, så att det förs vidare efter detta år och nästa år. För det är ju på det sättet, att trafik uppstår, och så försöker vi reglera den i efterhand. Det skulle vara trivsamt, om vi på ett gemensamt europeiskt plan kunde försöka reglera trafiken innan den uppstår, och erbjuda något nytt. Marknadskrafterna klarar ju inte detta problem av sig själva. Vi kan hålla alla skåltal vi vill om detta kombinerade transportprojekt. Men det händer ingenting förrän vi blir eniga på ett europeiskt plan.
Därför är det inte bara en fråga om liberalisering, eller privatisering, eller vad vi för övrigt kan hitta på. Det är en fråga om, huruvida vi har mod att reglera för att skapa dessa transportformer, som vi önskar. Jag önskar kommissionsledamoten lycka till i rådet med att övertyga de olika ministrarna om att dessa projekt är värda att satsa på.

Jarzembowski
Herr ordförande, kära kommissionsledamot, kära medarbetare till kommissionsledamoten, kära kolleger som är kvar! Jag menar att ämnet är så viktigt att det verkligen behöver avhandlas på allvar. Jag håller med om det mesta som mina kolleger har sagt. Vi kristdemokrater stöder den gemensamma ståndpunkten och hoppas att kommissionsledamoten verkligen också snart lägger fram följdreglerna så att vi inte 1999 talar om 1998 års följdregler.
Tillåt mig att särskilt framhäva två punkter. Jag tror att en förlängning av stödet för stimulans av de kombinerade transporterna är ytterst viktig, ty vi har ju alla som målsättning att alltmer överföra långväga godstransporter till järnväg, till inrikes sjöfart - och jag delar föregående talares åsikter -, till färjetransporter och kustsjöfart, så att vi kan höja trafiksäkerheten på våra vägar inom gemenskapen och bättre skydda vår miljö. Vi håller också med om den andra tanken i den Gemensamma ståndpunkten och kommissionens förslag om att förenkla kontrollen av stödet på detta område. Här, herr kommissionsledamot, har vi emellertid vissa betänkligheter. Betänkligheterna handlar om att vi måste säkerställa två saker, och jag frågar er, herr kommissionsledamot, om ni kan garantera detta när ni tar upp dessa båda nya tankar i ert svar. Den första frågan lyder: Hur vill ni, om det inte behövs särskilt godkännande för detta stöd, säkerställa att kommissionen ändå utövar kontrollen av stödet med samma omsorg? Ett upphävande av det särskilda godkännandet får inte innebära ett upphävande av kontrollen av stödet, och här skulle jag gärna se att ni försäkrade att era organ skall vinnlägga sig om detta.
Den andra frågan lyder: Hur säkerställer man, om man upphäver det särskilda godkännandet att man genom stödet inte belastar en annan företagare, en annan stad eller en annan region som inte kan försvara sig mot detta? Praxis är ju att medkonkurrenterna säger: jag vet ju inte vilket stöd som har sökts. Det offentliggörs inte någonstans. Hur skall jag tillkännage mina invändningar om jag får kännedom om det först efter ett år? Därför måste vi, herr kommissionsledamot, som jag ser det även vid en förenklad procedur överväga en metod så att medkonkurrenter kan informeras respektive protestera, detta för att gynna konkurrensförmågan och inte skapa nya konkurrenshinder.

Stenmarck
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka Tamino för ett välskrivet betänkande. I grunden är det min politiska övertygelse att fri handel och fri konkurrens är de bästa förutsättningarna även när det gäller att lösa Europas olika transportproblem. Därför har jag en grundläggande skepsis mot ekonomiska stöd och bidrag.
När vi nu har nått fram till detta ärendes andra behandling och det finns en gemensam ståndpunkt från ministerrådet, tror jag också att man kan säga att detta har alla förutsättningar att bli ett bra beslut. Taminobetänkandet handlar om att stärka de kombinerade transporterna. Dessa har odiskutabelt en stor betydelse; det finns därför alla skäl att uppmuntra dem. Det är också viktigt hur detta görs. Satsningarna på kombinerade transporter kan inte ske genom ständigt höjda skatter och ännu högre och mer ojämnt fördelade fraktpriser. Dessa skiljer sig redan i dag alltför mycket mellan EU: s olika medlemsländer, vilket alltför ofta är till stor nackdel för länder som redan i dag har långa transportavstånd och höga fraktpriser. Denna stora och ständigt ökande skillnad får inte bli ännu större. Det gör att det viktigaste sättet att uppmuntra kombinerade transporter inte består av direkt ekonomiskt stöd. I stället bör man arbeta mer i den riktning som bland annat har framförts i den vitbok som har lagts på parlamentets bord om att vitalisera Europas järnvägar.
Det är ett stort problem att godstransporterna på Europas järnvägsnät hela tiden förlorar i marknadsandelar. Men sättet att motverka detta består mindre av stöd i rent ekonomiska termer och mer av stimulanser av annat slag. Den viktigaste stimulansen består av förenklade godstransporter över EU: s nationsgränser och av en friare konkurrens än den som vi upplever i dag. Därför är de viktigaste beslut som vi kan ta på detta område, dvs. när det gäller att uppmuntra både järnväg och kombinerade transporter, inte de beslut som vi tar här i dag, utan de beslut som vi har framför oss.

Kinnock, Neil
Herr ordförande, får jag först tacka kammaren och föredraganden Tamino för hans mycket användbara arbete med ändringen av förordning 1107/70 om statliga bistånd till inlandstransporter. Resultatet av dessa ansträngningar är att återigen betona parlamentets starka åtagande att främja de kombinerade transporterna och detta är som alltid välkommet.
Genom att godkänna denna gemensamma inställning säkerställer kammaren att bestämmelserna i förordning 1107/70 rörande bistånd till kombinerade transporter kommer att fortsätta att gälla i år. Eftersom dessa bestämmelser emellertid kommer att sluta att gälla den 31 december måste vi uppenbarligen förbereda formerna för en ny ordning som tillgodoser framtidens behov.
Med tanke på detta särskilda syfte arbetar min administration för närvarande med en rapport om den nuvarande tillämpningen av statliga bistånd i medlemsstaterna, som baserar sig på de svar som de har lämnat i ett frågeformulär från kommissionen. Resultatet av detta arbete kommer uppenbarligen att utgöra en upplyst grund för ändring av förordning 1107/70 på exakt det sätt som efterfrågades av Castricum. Naturligtvis skulle jag uppskatta att i sinom tid få en närmare diskussion med kammaren om olika sätt att fastställa en rättslig ram som ger utrymme för ett fortlöpande och lämpligt befrämjande av kombinerade transporter. Det skulle vara på sin plats med en diskussion om Castricums ide rörande projektåtgärder rörande kombinerade transporter vid den tidpunkten.
Pactprogrammet kommer att utvidgas till att gälla sjöfart i krabb sjö och jag hoppas att Sindal ser detta som bevis på vårt starka engagemang inom kommissionen för utvecklingen av just denna viktiga aspekt av kombinerade transporter. Samtidigt skulle jag vilja säga till Jarzembowski att jag instämmer i hans betoning på en effektiv övervakning och om rättvisa villkor och han kan vara helt säker på att kommissionen inte bara kommer att fortsätta sina nuvarande ansträngningar men vi letar ständigt efter ännu mer effektiva och genomträngande sätt att skapa exakt de resultat som han eftersträvar.
När det gäller den särskilda frågan om rapporten till kammaren noterar jag att Tamino, precis som han sade, på nytt har ingivit två ändringar som både kommissionen och rådet avvisade under det första genomläsningsstadiet. Jag vill upplysa den ärade ledamoten att båda ändringsförslagen enligt kommissionen fortfarande är oacceptabla. Jag hoppas därför att han inte kommer att stå fast vid dem utan att han kommer att följa rekommendationerna från Utskottet för transport och turism om att godkänna den gemensamma inställningen utan ändringar enligt den form som Wijsenbeek förespråkade.
Jag vill uttrycka min tacksamhet mot den oavbrutet konstruktiva inställning som de ärade ledamöterna har visat när det gäller att stödja utvecklingen inom de kombinerade transporterna och jag ser mycket fram emot nästa nivå av stadgar inför framtiden.

Wijsenbeek
Herr ordförande, jag vill ställa två särskilda frågor till kommissionsledamoten rörande avlastningsstadiet och frågan om Schweiz. Jag hoppas att jag erhåller ett mer detaljerat svar senare.

Kinnock, Neil
Herr ordförande, jag kommer att tala närmare om Schweiz i utskottet där jag vet att den ärade ledamoten kommer att närvara nästa vecka. Jag trodde att jag kanske skulle spara detta till honom såsom en sen julklapp men en tidig påskpresent.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00.

System för ersättning till investerare
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0047/97) av Janssen van Raay för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv (C4-0058/97-00/0471 COD) om system för ersättning till investerare.

Janssen van Raay
Ordförande, jag ser med tillfredsställelse att kommissionsledamot Monti, förutom kommissionsledamot Kinnock kommit. Salen verkar tom, käre vän, men jag försäkrar er, jag har just gått igenom parlamentet, att 300 folkvalda på sina kontor genom sina TV-skärmar, kommissionsledamot Monti, fascinerat följer vår debatt. Det är punkt ett. Vi har alltså all uppmärksamhet från parlamentet.
För det andra, det viktigaste påpekandet som jag vill göra är den stora framgången för medlingsproceduren i Maastricht. Jag uppskattar att vi under det irländska ordförandeskapet - det var den senaste medlingsproceduren genom det personliga ingripandet av kommissionsledamot Monti själv och den irländska minister - kom till en framgångsrik kompromiss. Jag har i eftermiddag fascinerat följt debatten om galna-kosjukan, eftersom Nederländerna plågas av svinpest. Jag tänkte för mig själv att om Amsterdam I eller Maastricht II skulle kunna ha till följd att denna medlingsprocedur från Maastricht I skulle kunna införas på alla områden av vårt samarbeten, skulle vi ha tagit ett stort steg framåt. För vad minister Van Aartsen har sagt är naturligtvis ologiskt. Han kan inte först välkomna åtgärder mot England, för att sedan börja klaga. Herr Monti, er kommission, har enligt min uppriktiga nederländska övertygelse vidtagit fullkomligt riktiga åtgärder mot mitt land när det handlar om folkhälsan och konsumentintressena. Det enda som minister Van Aartsen skulle ha gjort, är att se till att alla svinuppfödare ställs helt skadeslösa. Men er kommission förtjänar en fjäder från er, från herr Santer, detta i motsats till den förra kommissionen. Vad jag vill säga är: hade vi bara haft en medlingsprocedur där, med medverkan från kommissionen direkt i förhållande till ministerrådet, då hade det mycket lättare kunnat föras fram till en lösning.
Jag säger er: vi är utomordentligt nöjda. Vi förhandlade till sista minut, det vet ni, för att försöka få igenom parlamentets syn. I andra behandlingen tog rådet, tack vare er, in ett stort antal ändringsförslag från parlamentet. Det som det alltid handlar om för mig, är att vi är, låt oss säga the House of Representatives och ministerrådet, senaten och kommissionen fyller en otroligt viktig roll däremellan. Vi två måste se till att europeisk lagstiftning kommer till stånd och att den är acceptabel för alla.
Delarna i Delors-paketet tycks punkt för punkt inte vara så viktiga. Inte heller systemet för ersättning till investerare tycks vid första påseendet vara så viktigt. Men som en hörnsten i lagstiftningspaketet har vi att göra med för konsumenten och för investerarna, en ytterst viktig bit lagstiftning. Naturligtvis tycker vi att det är synd, det är lika bra jag säger det, att utförselförbudet inte avskaffats. Vi skulle hellre ha sett att länderna med det högsta skyddet för investerare skulle kunna konkurrera och länder som inte har det. Ni vet, kommissionsledamot Monti, att vi i sista ögonblicket sa: för in det ändringsförslaget. Men då ställföreträdande riksåklagare i Tyskland för kommissionen och rådet hade konkluderat att detta var utanför ordningen, då sa vi: då ger vi upp kampen. Vi räknar dock, och det är egentligen min viktigaste punkt, med kommissionen, att kommissionen i investerarnas intresse, så snabbt som möjligt, och det är ett av ändringsförslagen som övertagits i kompromissen med det irländska ordförandeskapet, ser till att högsta möjliga skydd för investerare förs in i alla länder i den Europeiska unionen. I detta fall särskilt också i Grekland. Vi räknar av hela hjärtat med er medverkan. I varje fall tackar jag kommissionsledamot Monti av hela hjärtat för den personliga roll som han också intagit då kompromissen med det irländska ordförandeskapet uppnåddes.

Oddy
Jag vill gratulera föredraganden för att han på ett så skickligt sätt har presenterat denna lagstiftning vid behandlingen i denna kammare och för att han har lotsat det genom förlikningsförfarandet. Trots det ringa antal parlamentsledamöter som är närvarande här i kväll är detta ett mycket viktigt lagverk. Det skyddar småspararna och småspararnas besparingar.
Småspararna utgör ryggraden i bankvärlden. Småspararna snålar och sparar. Det finns för närvarande en hel del rädsla inom den europeiska ekonomin, fruktan att förlora jobb, rädsla för vad som skall hända under ålderdomen, rädsla över vad som skall hända om man drabbas av perioder av sjukdom, rädsla över vad som skall hända barnen. Besparingarna används inför ålderdomen, under sjukdomsperioder, för att hjälpa barnen med studier och till barnbarnen. En förlust av besparingarna kan innebära en personlig tragedi för de drabbade familjerna. Denna lag skyddar dessa småsparare. Utan sparandet skulle vi inte ha några investeringar. Denna lag är alltså helt nödvändig både för Europas välmående i stort och för de berörda enskilda familjernas välmående.
Jag tackar föredraganden och kommissionen för att de har skapat detta skyddande direktiv till förmån för de konsumenter i Europa som sparar.

Mosiek-Urbahn
Herr ordförande, mina damer och herrar! Vi vet alla vilka problem de sociala trygghetssystemen i dag kämpar med i hela Europa. Den ängsliga frågan om våra pensioner ännu är säkra sysselsätter i dag inte bara tyskar utan allt fler av unionens medborgare. Det är omöjligt att inte höra staternas vädjan om större privat ansvar. Då ligger det nära till hands att många beslutar sig för lovande investeringar i värdepapper, en lika känslig som riskfylld finanssektor.
Mot denna bakgrund ökar ytterligare betydelsen av direktivet om system för ersättning till investerare. Det handlar framför allt om att skydda små investerare. Därför är det välkommet att Europaparlamentet och rådet efter en seg kamp nu har hittat en kompromiss som öppnar vägen för direktivet att städa i kraft. Än en gång har medbeslutandeförfarandet under medverkan av förlikningskommittén visat sig pålitlig.
Små investerare måste kunna anlita filialer till unionens värdepappersföretag eller värdepapperstjänster inom ramen för den gränsöverskridande handeln lika förtroendefullt som inom det egna landet. Därför måste det finnas ersättningssystem till investerare i alla länder så att åtminstone små investerare garanteras ett harmonierat minimiskydd ifall ett värdepappersföretag inte är i stånd att uppfylla sina förpliktelser mot placeringskunderna.
För kreditinstitutens del har vi sedan länge i lag fastställt ett sådant skydd - om än genom helt andra system. Därvid är ett det harmonierade minimiskyddet om 20 000 ecu rimligt för att skydda de små investerarnas intressen. Det är också rimligt att man tillåter medlemsstaterna att föreskriva att investeraren har att bära en del av de möjliga förlusterna. Men till den inre marknaden hör konkurrensen, och därmed kommer jag till huvudpunkten i kritiken mot direktivet. Den föredragande har redan utförligt varit inne på detta.
Enligt rådets uppfattning bör storleken och omfånget hos den täckning som erbjuds av de olika garantisystemen inte göras till ett konkurrensinstrument. Rådet fruktar störningar på marknaden om filialer till värdepappersföretag erbjuder ett högre skyddsnivå än det i värdmedlemsstaten auktoriserade värdepappersföretag. Europaparlamentet ser i klartext den av rådet föreslagna regleringen som ett exportförbud för tjänsterna från värdepappersföretag i länder vilkas system erbjuder ett högre skyddsnivå än i etableringslandet. Endast förhållandet att denna reglering, det vill säga exportförbudet, är begränsad till 31 december 1999 har fått Europaparlamentet att i sökandet efter en kompromiss ge efter på denna punkt.
Det bör betonas att Europaparlamentet inom förlikningskommitténs ram har uppnått att ersättning ges till värdepapperens rådande marknadsvärde och att denna ersättning skall utbetalas i snabb takt. Därmed beaktar den funna kompromissen aspekterna ersättning till investerare och bevarat förtroende för finanssystemen. Den är ett viktigt bidrag till fullbordandet av den inre marknaden och min parlamentsgrupp rekommenderar därför att denna kompromiss antas.

Wijsenbeek
På en minut kan jag självfallet inte omfattande gå in på innehållet i den av föredragande mästerligt utarbetade kompromissen. Min komplimang.
Johan Kenneth Galbraith tillkännagav en gång i en utfrågning i den amerikanska senaten att han inte kunde stoppa den då pågående börshaussen. Jag antar att jag inte kommer att ha ett sådant inflytande, men med den nuvarande börshaussen kan vi dock anta att den inte kommer att fortsätta att bestå och att den endera dagen kommer att göra en rejäl dykning neråt. När nu investeraren i detta tillstånd hittat vägen till börsen, är instrumentet för att gå med väldigt ofta investeringsinstitutet. Det är därför mycket bra, och jag är ännu en gång den föredragande men också kommissionsledamoten mycket tacksam för det, att man på detta sätt ökar ägandebildandet, även bland dem där det tidigare inte skedde, och riskdeltagandet. Det kan jag som liberal verkligen livligt applådera och jag är glad för att det nu införts en viss garanti för den lilla investeraren.

Ullman
Herr ordförande, ärade herr kommissionsledamot! Först skulle jag vilja uttala mitt tack till parlamentsdelegationen och framför allt till den föredragande. Det som föreligger som ett resultat av förlikningsförfarandet är en förnuftig kompromiss. Skälen är uppenbara. Utfärdandet av ett direktiv var nödvändigt enligt andemeningen i EG-fördragets artikel 7a, stycke 2, och det måste etableras kompatibilitet med direktivet om system för ersättning till investerare.
Kärnproblemet utgjordes av invändningarna mot direktivets nödvändighet som åberopade subsidiaritetsprincipen och frågan om exportförbudet. Just tvisten om det senare är enligt min mening det bästa argumentet för direktivet.
Eventuella snedvridningar i konkurrensen måste motverkas. Med förslaget om en begränsning av exportförbudet till 1999 hittades även här en godtagbar kompromiss. Det rimliga svaret på detta välavvägda förslag måste bli ett antagande från parlamentets sida.

Monti
Herr ordförande! Kanske kommer inte denna kammare, som Janssen van Ray påpekade, att vara speciellt fullsatt i kväll, men jag tror att de inlägg som har gjorts verkligen har belyst alla aspekter av detta viktiga problem, som har fått en så bra lösning. I sammanhanget skulle jag vilja framföra såväl institutionella som personliga gratulationer: institutionella därför att vi har fått ett bra exempel på hur förlikningsprocessen fungerar, och personliga gratulationer till föredraganden Janssen van Ray, och alla ledamöterna i hans utskott, för det arbete de har utfört för att nå ett avtal med rådet under december om ett så viktigt direktiv.
Betydelsen av detta direktiv ligger i det faktum att det, tillsammans med direktivet om sparformer och det om bankers och investeringsinstitut likhet i förmögenhetshänseende - direktiv som redan har trätt i kraft - kommer att bli av fundamental betydelse för den inre marknaden vad gäller rörliga tillgångar. Jag får det intrycket att inläggen från Oddy, Mosiek-Urbahn, Wijsenbeek och Ullmann verkligen har belyst de olika aspekterna av denna inre marknad som vi håller på att bygga upp för medborgarna, en marknad som, tack vare direktiv som detta, kan få se en ökning av antalet medborgare, investerare, även småsparare, med rörliga tillgångar. Direktivet kommer också att förstärka cirkeln sparande/investeringar och med andra ord skapa tillväxt i den europeiska ekonomin till fördel för framtida generationer och skapa en ökad tilltro. Det är med andra ord en till synes teknisk förordning, kanske på ytan grå och intetsägande, men enligt min mening av stor ekonomisk och social betydelse. Jag gläder mig därför än en gång med Europaparlamentet för den betydelsefulla roll det har spelat för att uppnå detta resultat.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 23.20.)

