A Parlament új szerepe és kötelezettségei a Lisszaboni Szerződés tekintetében - A Lisszaboni Szerződés hatása az Európai Unió intézményi egyensúlyának alakulására - Az Európai Parlament és a nemzeti parlamentek közötti kapcsolatok fejlődése a Lisszaboni Szerződés keretében - A Lisszaboni Szerződés pénzügyi vonatkozásai - Az állampolgári kezdeményezés végrehajtása (vita)
Elnök
Az ülést egy nagyon fontos témával: a Lisszaboni Szerződés együttes vitájával folytatjuk, amely a következő jelentésekre épül:
a Parlamentnek a Lisszaboni Szerződés végrehajtása tekintetében játszott új szerepéről és kötelezettségeiről az Alkotmányügyi Bizottság nevében Leinen úr által előterjesztett jelentés;
a Lisszaboni Szerződésnek az Európai Unió intézményi egyensúlyának alakulására gyakorolt hatásáról az Alkotmányügyi Bizottság nevében Dehaene úr által előterjesztett jelentés;
az Európai Parlament és a nemzeti parlamentek közötti kapcsolatoknak a Lisszaboni Szerződés keretében való fejlődéséről az Alkotmányügyi Bizottság nevében Brok úr által előterjesztett jelentés;
a Lisszaboni Szerződés pénzügyi vonatkozásairól a Költségvetési Bizottság nevében Guy-Quint asszony által előterjesztett jelentés, valamint
az Alkotmányügyi Bizottság nevében Kaufmann asszony által előterjesztett jelentés, amely felkéri a Bizottságot, hogy nyújtson be az állampolgári kezdeményezés végrehajtásáról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletjavaslatot.
Miként láthatják, öt rendkívül fontos jelentésről van szó, amelyek felettébb időszerű kérdést tárgyalnak, és arról sem szabad megfeledkeznünk, hogy a Cseh Köztársaság szenátusa az előírt többséggel jóváhagyta a Lisszaboni Szerződés ratifikálását.
Jo Leinen
előadó. - (DE) Elnök úr, alelnök úr, hölgyeim és uraim, e parlamenti ciklus utolsó esti ülését a Lisszaboni Szerződés vitájának szenteljük. Tudjuk, hogy ezt az ülést számos esti ülés előzte meg abból a célból, hogy tető alá hozzunk egy reformszerződést és ennek 26 tagállami parlamentben történő ratifikálását.
Szeretném gratulációmat és nagyrabecsülésemet tolmácsolni a cseh szenátus tagjainak, akik ma egyértelmű többséggel támogatták ezt a szerződést. Azoknak is szeretnék köszönetet mondani, akik segítettek ennek az akadálynak a lebontásában.
(Taps)
Igen, tapsoljuk meg a prágai cseh szenátust innen, a távoli Strasbourgból. Igen elégedettek vagyunk ezzel az eredménnyel.
Nagyon optimista vagyok abban a vonatkozásban, hogy az év vége felé le tudjuk zárni a ratifikációs eljárást. Nem szabad előre innunk a medve bőrére, de láthatólag minden jel arra mutat, hogy meglesz a 27 ratifikálás. Az Alkotmányügyi Bizottságnak ezért igaza volt, amikor derűlátásának adott hangot. Az Európai Tanácsnak, a Bizottságnak és az Európai Parlamentnek fel kell készülniük a Szerződés hatálybalépésére. Nagyon örülök, hogy a Tisztelt Ház mintegy e parlamenti ciklus záróakkordjaként négy felettébb érdekes és fontos jelentést fogadott el -, sőt nem, öt jelentést, mivel Guy-Quint asszony is előterjesztett egy jelentést a Lisszaboni Szerződés pénzügyi vonatkozásairól.
Látom, hogy a Tisztelt Ház soha nem adta fel a reményt a reformszerződéssel kapcsolatban, még nehéz időkben sem. Bár ez nem mindenkire igaz. Nem értem, hogy e Parlamentben miért volt oly sok habozás és kételkedés arra vonatkozóan, hogy egyáltalán kell-e még beszélnünk a Lisszaboni Szerződésről. Sőt, az erről folyó viták az esti ülésekre tolódtak ki, amikor nappal is nyugodtan lefolytathatók lettek volna. Nem e Parlamenthez méltó egy ilyen vitát későre halasztani. Tudjuk, hogy ez miért történt így. Nem akarták, hogy a Tisztelt Ház széles hallgatóság előtt nyilvánítsa ki újfent azon meggyőződését, hogy szükségünk van erre a szerződésre, akarjuk, és hiszünk benne. E Parlament legmagasabb szintjein is voltak szkeptikusok, amit teljesen érthetetlennek és tökéletesen elfogadhatatlannak tartok.
Először a Parlamentnek a Lisszaboni Szerződés végrehajtása tekintetében játszott új szerepéről szóló jelentésnek láttam neki, és mondhatom, hogy ez a Parlament a reformszerződés egyik győztese lesz. Minőségi ugrás lesz ez a demokratikus ellenőrzés vonatkozásában, legyen szó jogalkotásról, a költségvetés ellenőrzéséről, döntéshozatalról, vagy a végrehajtó szerv, a Bizottság ellenőrzéséről, sőt megválasztásáról, nemzetközi megállapodások jóváhagyásáról, vagy a számunkra garantált új kezdeményezési jogosultságokról, amelyek legékesebb példája az, hogy az Európai Parlamentnek joga lesz javasolni a Szerződés módosítását, ami eddig a tagállamoknak és kormányaiknak fenntartott előjog volt. Az együttdöntés mint alapeljárás a Miniszterek Tanácsával egyenrangúvá tesz bennünket: a mezőgazdasági politika, a halászati politika, a kutatási politika, a strukturális szabályozások - mostantól fogva sok minden e Parlament közös felelősségébe és együttdöntési jogkörébe fog tartozni. Új felügyeleti jogköreink, új tájékoztatáshoz való jogaink és új kezdeményezési jogköreink vannak.
Alelnök úr, köszönöm Önnek, hogy mindig mellettünk állt. A mai jó nap volt, és a négy jelentéssel záróakkordként az Európai Unió megreformálására szánt, sok odaadással jellemezhető időszakot zárunk le. Remélem, hogy a záróakkordot az új Parlamenttel játszhatjuk végig, és új, erősebb alapokkal léphetünk be egy új jogalkotási periódusba.
(Taps)
Jean-Luc Dehaene
előadó. - (NL) Elnök úr, alelnök úr, tisztelt képviselőtársaim, a Lisszaboni Szerződésnek a cseh szenátus általi jóváhagyása újabb jelentős lépés a Szerződés ratifikálása felé. Ezért pozitív dolog, hogy az Európai Parlament ma este jóváhagy egy sor, a Szerződés végrehajtására vonatkozó, Parlamentünk álláspontját kifejtő jelentést. Végül is, a Parlamentnek ugyanolyan felkészültnek kell lennie, mint a többi intézménynek, mielőtt ezekkel megbeszéléseket és tárgyalásokat kezd a Szerződés bevezetéséről és alkalmazásáról.
Ez annál is fontosabb a Parlament számára, mivel ez a Szerződés lényegesen kiterjeszti a Parlament jogköreit. Ezért a Parlamentnek lényeges érdeke, hogy meggyőződjön arról, miszerint a) jól felkészült új feladatainak teljes körű ellátására, miként ezt Leinen úr és Guy-Quint asszony jelentése kifejti, valamint b) világosan állást foglaljon a többi intézménnyel fenntartott kapcsolatait illetően, ami az én jelentésemnek a tárgya.
A Lisszaboni Szerződés megerősíti és tisztázza az Unión belüli intézményi egyensúlyt. Az Európai Unióról szóló szerződés, amely reményeink szerint elfogadásra kerül, a pillérszerkezet hivatalos végét jelenti. Ezenfelül az Európai Uniót jogi személyiséggel ruházza fel; a közösségi intézmények uniós intézményekké válnak, és a Szerződés értelmében mindegyik intézmény szerepét és jogkörét egyértelműen meghatározzák. A Szerződés ilyeténképpen az Európai Tanács kettős helyzetének is véget vet azzal, hogy az Európai Tanács az Unió önálló intézményévé válik.
Jóllehet az együttdöntési eljárás alkalmazása - amely rendes jogalkotási eljárás lesz, és amely alá a költségvetés jóváhagyása is tartozni fog - még túl sok kivételt tartalmaz, a Parlamentet nagyon jelentős szereppel ruházza fel. A Tanács és a Parlament jogkörét ugyanis a Szerződés egyformán határozta meg. A Szerződés ily módon megerősíti a közösségi módszert, amelyet uniós módszerré alakít át. Ezt a módszert terjesztik ki a korábbi bel- és igazságügyi pillérre is.
Jelentésemben hangsúlyoztam, hogy ha az intézmények hatékonyan akarnak működni, a jogalkotási és költségvetési munka erőteljes összehangolására lesz szükség. A jelentés a jogalkotási munka tervezésére szólít fel, ideértve a többéves költségvetési keretet is. A Miniszterek Tanácsán belül az Általános Ügyek Tanácsának szerepe igen jelentős lesz abban az értelemben, hogy a Tanács elnöksége és a Parlament közötti párbeszéd eszközévé kell válnia. A Bizottság kezdeményező szerepe is egyértelműen támogatást kap; sajnos a tervek szerint a biztosok száma csökkenni fog, és kisebb létszámú testület alakul ki. Ez a Bizottságtól belső szervezetének még fokozottabb megerősítését fogja megkövetelni, ha testületként akar működni.
Egy fontos új elem, hogy az új Főképviselőnek, a Bizottság alelnökének kettős szerepe a külügyek és a biztonságpolitika területén sarkalatos lesz. Jelentésemben kiemeltem, hogy igencsak az adott személy érdekében állna a Bizottsággal való szoros együttműködés abból a célból, hogy az Unió valamennyi külpolitikai forrását mozgósítani lehessen.
Felszólalásom zárásaképpen emlékeztetni szeretnék arra, hogy a választásokat követően igen nehéz átmeneti időszak elé nézünk, és az elsőként alkalmazandó Nizzai Szerződéstől a remélhetőleg az év végéig jóváhagyandó Lisszaboni Szerződésig szintén nehéz lesz az átmenet. Újból felhívom a Parlamentet és a Tanácsot, hogy együttesen fontolják meg, miként tudnánk megszervezni ezt az időszakot, és képtelen vagyok megérteni, hogy ez már miért nem történt meg. Ha ez nem következik be, abban a helyzetben találhatjuk magunkat, hogy nem fogjuk tudni, minek kellene pontosan történnie. Minthogy senki sem szeretné kitenni magát egy ilyen helyzetnek, erről egyértelműen állapodjunk meg.
Elmar Brok
előadó. - (DE) Elnök úr, alelnök úr, a cseh elnökség képviselői, hölgyeim és uraim, miként az előttem szólók is kifejtették, nevezetes pillanatot élünk át, nem azért, mert jelentéseinkről vitázunk, hanem azért, mert ma megállapítást nyert, hogy 26 ország törvényhozása már megerősítette a Lisszaboni Szerződést, és a beígért népszavazást már csak egy országban kell megtartani.
Hogy 26 ország törvényhozása megerősítette a Lisszaboni Szerződést, azt mutatja, hogy parlamenti szerződésről van szó. Az Európai Unió egyesítése során rengeteg előrelépés történt, de soha sem volt még olyan szerződés, mint a Lisszaboni Szerződés, amelyben a parlamentek - az Európai Parlament és a nemzeti parlamentek egyaránt - megerősödtek, a demokrácia is megerősödött, bevezették a polgári kezdeményezést, és a nemzeti parlamentek megerősödésén keresztül a szubszidiaritás elve mind politikailag, mind jogilag megszilárdult.
Ezért csodálkozom azon, hogy akik a demokrácia megalapozóinak állítják be magukat, ellenzik ezt a szerződést. Azért ellenzik a Lisszaboni Szerződést, mert semmilyen demokratikus legitimitást nem akarnak kölcsönözni az európai egyesítés folyamatának. Irtóznak az európai egyesítés gondolatától, és félnek attól, hogy ez az Európa a nagyobb demokrácián és átláthatóságon, valamint a jövő kihívásaival való szembenézést szolgáló fokozott döntéshozatali képességein keresztül népszerűségre tehet szert. Ezért terjesztik azokat a hazugságokat, amelyeket terjesztenek.
Ezen a ponton hadd mondjam el, hogy szeretnék köszönetet mondani a cseh elnökségnek, és különösen Topolánek miniszterelnök úrnak, aki egy számára nehéz helyzetben, amelyért nem ő volt a felelős, hivatali idejének utolsó napján az elegendő többségért harcolt a cseh szenátusban.
És ez nem szűk többség volt, hanem 54:20-as többség, azaz a Lisszaboni Szerződés testhosszal nyert. Remélem, hogy miután mind a 26 választott országgyűlés döntött, a közigazgatás vezetői aláírásuk visszatartásával nem fogják feltartani a demokratikus folyamatot. Hiszem, hogy be fogják tartani azt, amit megígértek, és aláírják a Szerződést.
A választási kampány során folytatott megbeszéléseken láttuk, hogy a pénzügyi válság bebizonyította: amelyik ország ebben a világrendben egyedül lép, elveszett. Ezért rendkívül fontos, hogy ezt Írországban is felismerjék, és hogy - ha hihetek a közvélemény- kutatásoknak - az ír nép Írország érdekeinek védelme érdekében megváltoztassa véleményét. Biztos vagyok abban, hogy a szociális záradék révén, a szociális piacgazdaság és nem a vadkapitalizmus iránti elkötelezettség okán, más szóval a szociális érzékenység iránti elkötelezettség miatt a Szerződés az egyszerű polgárok Szerződése is. Ebben a világban érdekeinket együtt tudjuk megvédeni.
A közigazgatási bürokrácia, a nemzeti parlamentek, a Bizottság vagy a Tanács brüsszeli vagy strasbourgi apparátusa feletti tényleges ellenőrzés végett az Európai Parlament és a nemzeti parlamentek között szoros együttműködést kell kialakítanunk.
Sok közös feladatunk van a kül- és biztonságpolitika, a jogi és belügyi politika, az Europol ellenőrzése terén. A nemzeti parlamentek számára vétójogukon keresztül számos lehetőség nyílik meg. A narancsszínű és sárga lapokkal és a fellépési joggal a nemzeti parlamenteknek lehetőségük nyílik a szubszidiaritás ellenőrzésének területén, és a Tanács tagjaiként szorosabb ellenőrzést gyakorolhatnak saját kormányuk felett. Ilyen módon a nemzeti parlamentek kétszeres demokratikus legitimitást kapnak. Az Európai Parlament és a nemzeti parlamentek ezért nem ellenfelek, hanem szövetségesek ebben a folyamatban, hiszen mindkét fél közös demokratikus ellenőrzést akar gyakorolni Európa fölött, Európát előbbre akarja vinni, és nem akarja megengedni, hogy Európa apparatcsikok által irányított Európává degradálódjon. A Lisszaboni Szerződés ezért helyes és megfelelő, és a nemzeti parlamentek, valamint az Európai Parlament nem fogja ezt a felelősséget elhárítani.
Catherine Guy-Quint
előadó. - (FR) Elnök úr, biztos asszony, tisztelt képviselőtársaim, nagy öröm számomra, hogy ma este előterjeszthetem a Lisszaboni Szerződés pénzügyi vonatkozásairól szóló jelentést, amely a Költségvetési Bizottságban egy ideje már készen áll. Ez lesz ennek a ciklusnak az utolsó költségvetési jelentése, és az én utolsó parlamenti jelentésem.
Mindenekelőtt nagyon örülök annak, hogy a Parlamentnek volt bátorsága jelentéseinket a "lisszaboni” csomagban tárgyalni, és betartani a polgároknak tett ígéretét, miszerint tájékoztatja őket a Szerződés következményeiről. A tájékozottabb polgár olyan polgár, aki tudatosan választ. A Lisszaboni Szerződésről ebben a gyülekezetben beszélni nem demokráciatagadás, hanem ennek épp az ellenkezője. A Lisszaboni Szerződés végrehajtásának jelentős következményei lesznek az intézmények költségvetési jogköreire, és pénzügyi vonatkozásai is lesznek.
A Parlament szempontjából ugyanis nagyszabású reformról beszélünk. Emlékeztetni kell rá, hogy a többéves pénzügyi keretek bevezetésétől eltekintve a költségvetési eljárás 1975 óta gyakorlatilag nem változott. Ezért feltétlenül szükséges volt, hogy a Költségvetési Bizottság elemezze ezeket a változásokat, és megnézze, hogy melyek azok a feltételek, amelyek mentén intézményünk megőrizheti, sőt megerősítheti költségvetési szervként játszott szerepét. Ez ennek a jelentésnek a lényege: a Szerződés költségvetési tétjeinek egyszerűsítése és tisztázása.
Legfőbb szívügyemnek a Parlament mint intézmény előjogainak védelmét tartottam. A következő költségvetési eljárásokban és a többéves pénzügyi keretről szóló jövőbeni tárgyalásokon nem szabad, hogy a jövőbeli képviselők jogköreiktől megfosztva vegyenek részt.
A lényegi változások három csoportba sorolhatók. Először is változások történtek az elsődleges jogban. Az új költségvetési eljárás valódi haladást és új kihívásokat tartalmaz a Parlament számára, amelyek közül elsőként a kötelező és a nem kötelező kiadások közötti különbségtétel eltörlését kell említeni. Azután bevezetésre kerül az egyetlen olvasat a költségvetési eljárásban, a közös álláspont Tanács általi elvetése esetére jogorvoslati mechanizmus kerül bevezetésre, feláll a közös álláspont kialakításával megbízott egyeztető bizottság, és az egyeztető bizottságnak szoros ütemterv szerint kell működnie. Ezenfelül a reform az új többéves pénzügyi kereten is módosításokat irányoz elő, amelyek a Parlament szerepét erősítik. A pénzügyi keret kötelező erejű lesz, elfogadásához a Tanács egyhangú szavazata, valamint az Európai Parlament hozzájárulása szükséges. Hozzátenném, hogy a keret elfogadása egy különleges, teljesen új eljárás eredménye lesz.
Az új pénzügyi terv kapcsán azt kívánjuk, hogy öt évre szóljon, és így egybeessen a Parlament és az Európai Bizottság megbízatásával. A biztosok így még inkább felelősek lesznek az általuk hozott költségvetési döntésekért. Az együttdöntési eljárás ezentúl a költségvetési rendelet elfogadására és alkalmazási módjaira is kiterjed. A saját forrásokra vonatkozó döntés viszont sajnos továbbra is a Tanácsnál marad, a Parlamenttel csak konzultálnak, ez alól csak az eljárási szabályok képeznek kivételt.
A költségvetési fegyelem tehát részben a Parlamenthez kerül vissza, amely elvetheti a többéves pénzügyi keretet. Ez valódi előrelépést jelent. A következő Parlament előtt álló tét az, hogy miről tárgyalnak majd az új költségvetési rendelet eljárásának keretében, amelynek esetében a Parlament együttdöntési jogkörrel bír, és mi függ majd az intézményközi megállapodásra vonatkozó rendelet szabályaitól, amelyet a Parlament csak elvethet, vagy elfogadhat majd.
Végezetül az Unió új feladatai új finanszírozási igényeket keletkeztetnek: elsősorban a külkapcsolatok csomag az európai külügyi szolgálat és a Bizottság Főképviselője-alelnöke hivatalának létrehozásával, valamint az új szakpolitikák: az energetikai, a térségi és turisztikai, a kutatási, a polgári védelmi, a közigazgatási együttműködési és a sportpolitika.
Hölgyeim és uraim, bizonyára megértették, hogy a Lisszaboni Szerződés jelentős változásokat rejt magában.
Sylvia-Yvonne Kaufmann
előadó. - (DE) Elnök úr, hölgyeim és uraim, az Európai Parlament plenáris ülésén ez az utolsó felszólalásom, és örülök, hogy szót kaptam az európai állampolgári kezdeményezés előadójaként. Remélem, hogy holnap, e törvényhozási ciklus utolsó ülésén, a Parlament politikai jelzést ad majd, megmutatja az irányt, hogy miként lehetne Európát közelebb hozni saját polgáraihoz, és előrelép egy olyan projektben, amely már régóta közel áll a szívemhez.
Hadd tegyek először pár megjegyzést. Sajnálattal kell megállapítanom, hogy sem képviselőcsoportom, sem pártom - és itt körültekintően válogatom meg a szavaimat - nem tudta támogatni az állampolgári kezdeményezést. Míg az egyik oldalról egyetlen lehetőséget sem szalasztanak el az EU-ban tapasztalható demokrácia deficit miatt, a másik oldalról általános elutasítás tapasztalható, amikor arról lenne szó, hogy az európai projekt demokratikusabbá tétele érdekében komoly lépéseket kellene tenni. Ez a viselkedés nem hiteles, és rövid távú gondolkodásra vall, hiszen megakasztja Európa előrehaladását, amelyet a polgárok oly régóta szorgalmaznak, és ezt nem tudom, és nem is fogom elfogadni.
Mandátumom lejárta előtt köszönetet szeretnék mondani az Európai Néppárt (Kereszténydemokraták) és az Európai Demokraták Képviselőcsoportjában, a Liberálisok és Demokraták Szövetsége Európáért Képviselőcsoportban, valamint a Zöldek/az Európai Szabad Szövetség Képviselőcsoportban helyet foglaló valamennyi képviselőtársamnak azért, hogy támogatták a jelentésemet. Szeretnék köszönetet mondani Jo Leinennek, az Alkotmányügyi Bizottság elnökének, és különösen e négy képviselőcsoport minden koordinátorának és árnyékelőadójának. Köszönöm Önöknek, hogy párt- és országhatárokon túl olyan jól tudtunk együtt dolgozni, és hogy képesek voltunk együtt előrevinni az európai építés folyamatát.
Alelnök úr, a Lisszaboni Szerződésben található rendelkezés a polgári kezdeményezésről minden kétséget kizáróan mérföldkő az európai integráció folyamatában: az Európai Unióban ugyanis nem államokat, hanem népeket akarunk egyesíteni. Ez a kérdés teljesen új módon vetődik fel, ha - miként azt először olvashatjuk az Európai Unióról szóló szerződés (EU-Szerződés, új változat, ú.v.) 11. cikkének (4) bekezdésében - a polgárokat ezentúl közvetlenül bevonják az európai jogalkotási folyamatba. Ezentúl egymillió polgárnak joga lesz ahhoz, hogy felkérje a Bizottságot konkrét rendelet- vagy irányelvtervezet előterjesztésére, amely jog a Tanácsot 1957 óta, a Parlamentet pedig 1993 óta megilleti.
Jelentésemben a Parlament kulcsfontosságú pontokat és iránymutatásokat terjesztett elő az európai állampolgári kezdeményezés feltételeiről és eljárásairól szóló jövőbeli rendelethez. Alelnök úr, amennyiben a Lisszaboni Szerződés hatályba lép, nemcsak azt várom el a Bizottságtól, hogy a lehető leggyorsabban nyújtson be javaslatot, hanem azt is - ha ez egyáltalán lehetséges -, hogy kövesse a jelentésemben megfogalmazott iránymutatásokat. A Bizottságnak jóvá kell hagynia a Parlament álláspontját, amely az EU-Szerződés (ú. v.) 11. cikkének (4) bekezdése értelmében a tagállamok jelentős részének az álláspontját tükrözi. Jelentésemben minimum 7 tagállamot javaslok. Lényeges, hogy ne egy önkényes számot állapítsunk meg, hiszen ennek a számnak alkalmasnak kell lennie annak megindokolására egyrészt, hogy a bármilyen állampolgárságú európai polgároknak a polgári kezdeményezésben való egyenlő részvételéhez való jogához miért kapcsolódik korlátozás, másrészt pedig a megfelelő célkitűzésre kell irányulnia. Ami annyit jelent, hogy a tagállamok minimális száma meghatározásának biztosítania kell, hogy az európai jogalkotási folyamat kiinduló pontja ne olyan kérdés legyen, amely egyetlen tagállam egyedi érdekeit tükrözi, hanem olyan kérdés, amely az általános európai érdekbe illeszkedik.
Ezenfelül azt kérem, hogy különösen figyeljenek oda az eljárás felépítésére, főként az állampolgári kezdeményezés elfogadhatóságának kérdésére. A polgárok iránti felhasználóbarát jellegnek és a jogbiztonság kritériumának első számú prioritásnak kell lennie. Ha az európai polgárok együtt határozzák meg az európai jogalkotási folyamatot, és állampolgári kezdeményezést kívánnak indítani, a tisztesség alapvetően azt kívánja meg, hogy az illetékes uniós szervek a lehető leghamarabb és kötelező módon megállapítsák, hogy a tervezett kezdeményezés megfelel-e a Szerződés jogi előírásainak. Létfontosságú, hogy mindez még a támogatási nyilatkozatok beszerzése előtt megtörténjék, hiszen a megfelelő forrásokat biztosító tagállamoknak jogbiztonságra van szükségük.
Végül szeretném emlékeztetni a Tisztelt Házat arra, hogy az állampolgári kezdeményezés rendelkezései nem légből kapottak. Ezek már benne voltak az alkotmányszerződésben, mivel ezeket a nem kormányzati szervezetekkel szorosan együttműködve az Alkotmányozó Konvent alakította ki, amelynek aláírásán egyes képviselők is jelen voltak. E rendelkezéseknek a Konvent által készített alkotmánytervezetbe történő beemelése nem volt se bombabiztos, se véletlenszerű, hanem a Konvent tagjai és a demokratikus politika iránt elkötelezett nem kormányzati szervezetek közötti intenzív konzultációk eredménye. Most már tudjuk, hogy ezt a gondolatot hat éven keresztül jegelték, ezért épp ideje, hogy ilyen hosszú idő után életre keljen. Eljött az idő a közvetlen demokráciához az egyesített Európában.
(Taps)
Margot Wallström
a Bizottság alelnöke. - Elnök úr, először is hadd fejezzem ki különleges köszönetemet valamennyi előadónak. Nagyon csodálom az elkötelezettségüket, sőt mondhatnám, kitartásukat. Talán azért érzem magam igen jól a Parlamentben, és azért alakítottam ki valamennyiükkel kiváló együttműködést, mert amikor Önök olyan kitartóan és hangsúlyosan foglalkoznak ezekkel a kérdésekkel a Parlamentben, akkor elismeréssel adózom annak, amit a férjem makacsságnak nevez.
Külön köszönettel tartozom azoknak, akik a következő ciklusban már nem lesznek velünk. Nemcsak kiváló munkatársak és partnerek voltak mindebben, hanem jó barátok és sportszerű játékosok is. Nagyon köszönöm mindannyiuknak. Kaufmann asszony, úgy gondolom, büszke lehet arra, hogy segít létrehozni azt, amit én a polgárok és az európai intézmények közötti erővonalak létrehozásának és feltöltésének nevezek - új erővonalakról van szó, amelyeket fel kell állítani, és fel kell tölteni. Véleményem szerint ez nem kis dolog.
Természetesen nagyon örülök, hogy ma este, azon a napon, amikor a Cseh Köztársaság lezárta a Lisszaboni Szerződés parlamenti ratifikálását, részt vehetek ezen a vitán. A mai szavazással 26-ra emelkedett azon tagállamok száma, amelyek parlamentjei támogatták a Szerződést. Úgy gondolom, ez jó lehetőséget kínál arra, hogy emlékeztessük az európai polgárokat a Lisszaboni Szerződés azon szerepére, hogy demokratikusabb és következetesebb Európai Uniót alakítson ki.
A gazdasági válság idején fontosabb, mint valaha, hogy jól működő Európánk legyen, amelynek megvannak a megfelelő rendszerei a demokrácia szavatolására. A Szerződés az EU demokratikus intézményeinek, és a legnyilvánvalóbban e Parlamentnek, megadná az általuk igényelt jogköröket. Ez segítene abban, hogy az EU nagyobb egységességgel és következetességgel lépjen fel a világ színterén. Lehetővé tenné Európa számára, hogy az olyan területeken jelentkező leglényegesebb mai kihívások vonatkozásában, mint például az éghajlatváltozás és az energiabiztonság, hatékonyabban lépjen fel.
A ma esti vita tárgyát képező jelentések annak biztosításában is segítenek, hogy ha a Szerződés hatályba lép, ennek végrehajtása gyorsabb és simább lesz.
Az intézmények közötti jó együttműködés sarkalatos pontja lesz annak, hogy biztosítani lehessen a Szerződés előnyeinek maximális kihasználását, és a Bizottság elkötelezett a Parlamenttel és más intézményekkel e célból való partnerségben történő együttmunkálkodás iránt.
Az ír népszavazás keményen eszünkbe juttatta, hogy Európa ügyét a nemzeti vitán belül kell lehorgonyozni. A szavazás mögött megbúvó lényeges aggályokat érdemes komolyan venni - a múlt decemberi Európai Tanácson éppen ez történt. A jogi garanciák, valamint a Bizottság méretével kapcsolatban hozott döntés az európai politikai vezetőknek az ír népszavazás eredménye iránti tiszteletét mutatják, valamint azt, hogy a politikai vezetők meg akarták érteni a "nem” mögött megbúvó okokat, és választ akartak adni az aggályokra. De azt is mutatták, hogy a politikai vezetők továbbra is meg vannak győződve arról, hogy ez a Szerződés jó Európa számára.
Ezért van az is, hogy a szavazás óta nyolc újabb tagállam a saját parlamenti eljárását újabb nyolc "igen”-nel zárta le.
A parlamenti jelentések hozzájárulnak a Szerződés leglényegesebb vetületeinek átfogó elemzéséhez. A mögöttük megbúvó megközelítés az, hogy ambiciózusnak kell lenni abban a vonatkozásban, hogy a Szerződés mit érhet el az Európai Unió számára - ezt a megközelítést a Bizottság teljes mértékben osztja.
A jelentések azért különösen értékesek, mert elmélyítik gondolkodásunkat arról, hogy a Szerződésnek miként kellene működnie a gyakorlatban. Az öt jelentés eltérő módon ugyan, de erős, önbizalommal teli Parlamentet mutat, amely azon igyekszik, miként lehetne a Szerződésben rejlő lehetőségeket maximálisan kihasználni az uniós fellépés hatékonyságának, hatásosságának és elszámoltathatóságának fokozására, a szavazók és polgárok javára.
Dehaene úr jelentése számos fontos részletre tér ki, és a Bizottság túlnyomórészt osztja a Szerződés jelentésbeli értelmezéseit. A jelentés igazi erőssége az, hogy világosan megmutatja: a Szerződés végrehajtása nem egyik intézménynek a másik rovására történő megerősítése - az Európai Unió csak akkor tud megfelelni a polgárok elvárásainak, ha mindegyik intézmény erős, és hatékonyan együttműködnek egymással.
A jelentés külön figyelmet szentel az átmenet kérdésének, és sok előnye származott volna abból, ha a Szerződés még ez év előtt, az intézményi reformokat megelőzően hatályba lépett volna. Sajnos ez nem volt lehetséges. Így pragmatikus és rugalmas megközelítésre van szükség, ésszerű előre utat kell találni, amely figyelembe veszi, hogy idén el kell kerülni az intézményi vákuumot; figyelembe veszi annak fontosságát, hogy biztosítani kell, hogy a következő Bizottság a demokratikus megbízatás teljes tekintélyével rendelkezzék, valamint azt, hogy tiszteletben kell tartani a Parlament szerepét. A Dehaene-jelentés olyan modellt vázol fel, amely segít mindannyiunknak megtalálni az előrevivő utat.
A legfelsőbb uniós hivatalokra történő kinevezéseknél Dehaene úr jelentése felszólít a politikai és nemi egyensúly, valamint a földrajzi és a demográfiai egyensúly figyelembevételére, napjaink Európájában ugyanis, ahol a népességnek több mint 50%-a nő, a nők a politikában még mindig alulreprezentáltak. Ahogy Önök is tudják, a Bizottságok közül a jelenlegiben van a legtöbb nő biztos, de ez még mindig nem elég. A következő Bizottság kinevezésénél a nemek egyensúlya javításának célnak kell lennie: ezt a célt akkor lehet elérni, ha a következő Parlament részéről erős lesz a politikai támogatás.
Azt is remélem, hogy az Európai Parlamentben és az uniós vezetés legfelső szintjein is több nővel találkozunk majd. Ha ez nem így lesz, mi mindannyian veszítünk, elveszítjük a tudásukat, tapasztalatukat és az ötleteiket.
Guy-Quint asszony jelentése egy másik fontos kérdést tárgyal: hogyan kellene megszervezni az Unió pénzügyi tervezési ciklusát az uniós költségvetés legjobb felhasználása céljából, miként lehetne a kiemelt politikai célokra csoportosítani a pénzt. A költségvetésre nehezedő erős nyomás időszakában megfelelő eljárásokat kell alkalmaznunk ahhoz, hogy a pénzünkért a legjobbat kapjuk. A hatékony uniós tervezés szempontjából sarkalatos pont a stabilitás és a megfelelőség közötti egyensúly, és a Bizottság a költségvetés felülvizsgálata során erre vissza fog térni.
Leinen úr jelentése azt mutatja, hogy a Szerződés hogyan fogja érinteni a parlamenti munkát; a jelentés igen alaposan áttekinti az új politikai területek, új jogkörök és új eljárások következményeit a Parlamentre nézve. A jelentés például aláhúzza, mennyire fontos biztosítani az Unió külső fellépéseinek megfelelő ellenőrzését, és nagyon is nyitottak vagyunk az e cél eléréséhez vezető módszerek meghatározásában. Ezekről a módszerekről azonban csak akkor tudunk majd megegyezni, miután az Alelnök-főképviselő elfoglalta a hivatalát.
Ebben, és sok más felvetett kérdésben is - ideértve a komitológiát és a felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat is - várakozással tekintünk a Parlamenttel való részletesebb eszmecsere elé az összes felvetett kérdés végrehajtása tekintetében.
Hadd térjek vissza Kaufmann asszony jelentésére, amely világosan kifejti, hogy a polgári kezdeményezés miként képes új dimenzióba helyezni az uniós demokráciát. A polgárok ezentúl felszólíthatják a Bizottságot, hogy terjesszen elő új politikai kezdeményezéseket. Ez egyike azon területeknek, ahol a Szerződés hatálybalépését követően a Bizottság - többek között konzultáció alapján - az érintettek és a polgárok várakozásainak megértése érdekében sebesen szándékozik cselekedni. A Bizottság elgondolásai Kaufmann asszony ajánlásaival egy hullámhosszon mozognak.
Van azonban néhány terület, ahol további megbeszéléseket kell folytatnunk. Meg akarjuk találni a megfelelő egyensúlyt a polgárok számára könnyű eljárás, valamint egy olyan eljárás között, amely szavatolja, hogy a kezdeményezéseknek lesz legitimitásuk és súlyuk.
Például a tagállamok minimális számával kapcsolatban szintén közelebbről kell tükröznünk a Szerződésben foglalt eljárástípust.
Végül Brok úr jelentése olyan területet taglal, amelyben az elmúlt években a Parlament és a Bizottság egyaránt számottevő előrelépést ért el, és ez a nemzeti parlamentekkel való kapcsolatok területe. Ez a Parlament vezette be úttörő módon a parlamentközi konferenciák gyakorlatát, és igen gyakorlatias módszereket talált egy valódi parlamenti hálózat kiépítéséhez.
A Bizottság, miként tudják, egy teljesen új párbeszéd mechanizmust épített ki a nemzeti parlamentekkel, és ez olyan terület, ahol jelentős előrehaladás történt. 2006 óta a Bizottság nemcsak konzultációs dokumentumokat küldött a parlamenteknek, hanem jogalkotási javaslatokat is, válaszra kérve őket. Eddig mintegy 400 véleményt kaptunk, és ezekre válaszoltunk is, valamint a közvetlen kapcsolatok számát is számottevően megnöveltük: a Bizottság hivatalba lépése óta több mint 500 találkozóra került sor a biztosok és a nemzeti parlamenti szervek között. Ily módon, miként ez a jelentésből is kiolvasható, a Szerződésnek a nemzeti parlamentekről szóló új rendelkezései teljes mértékben egybe fognak csengeni az elmúlt évek tendenciájával, és véleményem szerint még tovább erősítik majd az európai parlamenti családot.
Mindent összevéve ezek a jelentések azt szemléltetik, hogy a Lisszaboni Szerződés hogyan mélyítené el az európai demokráciát, és miként hozna eredményeket az európai polgárok számára. Ez olyan kitűnő üzenet, amelyet magunkkal vihetünk az európai parlamenti választásokra, és a Szerződés végrehajtásának az előkészítéséhez is kiváló ugródeszka.
Elnök
Mielőtt megadnám a szót a felszólalóknak, én magam is bizonyos fokú szabadságot fogok engedélyezni saját magamnak, amely talán megengedhető olyan valakinek, aki hivatali időnk ezen szakaszában elnököli az ülést, és az éjszaka ezen szakaszában, ugyanis ezeknek a késő esti üléseknek megvan a maguk előnye.
Szeretném elmondani Önöknek, hogy a Parlament elnökének és az Elnökségnek haladéktalanul el kívánok juttatni egy olyan értelmű javaslatot, hogy készítsenek egy kiadványt, amely tartalmazza magát a Lisszaboni Szerződést, az öt jelentést és a megfelelő állásfoglalásokat, az előadók és a biztos bevezető beszédével egyetemben.
Úgy gondolom ugyanis, hogy egy ilyen anyag, amelyet az Európai Unió 23 hivatalos nyelvére lefordítanak, és a 27 tagállam polgári között szétosztanak, nagyon fontos dokumentum lenne a Lisszaboni Szerződés jelentőségének a megértetése, valamint a Parlament erőfeszítéseinek és fellépéseinek megértetése szempontjából. Ez öt előadónk előtt is méltó tisztelgés lenne, és különösen Guy-Quint és Kaufmann asszony előtt, akiktől megtudtuk, hogy megválnak parlamenti tisztségüktől, de akiket nem felejtünk el, és akiknek mindig hálásak leszünk.
Michael Gahler
a Külügyi Bizottság véleményének előadója. - (DE) Elnök úr, az alkalom megünneplésére, miként láthatja, tudatosan foglaltam el Zahradil úr helyét.
A Külügyi Bizottság nevében szeretném hangsúlyozni, hogy a Bizottság jövőbeli alelnökét-a Főképviselőt úgy tekintjük, mint aki teljes mértékben felelős lesz a Parlamentnek, azon egyszerű oknál fogva, hogy - mint minden más biztos - hivatala elfoglalásához neki is szüksége lesz a Parlament bizalmára. A plenáris ülésen és a Külügyi Bizottságban folyó rendszeres politikai párbeszéd jelenlegi gyakorlatát az egyetlen személy által gyakorolt kettős funkcióban meg kell őrizni.
Mivel elsöprő többségünk a külpolitika egyöntetűbb és gyakorlatiasabb európai uniós megközelítését akarja, e hivatal jövőbeli betöltőjének saját érdeke is az, hogy tevékenységéhez megszerezze az Európai Parlament támogatását. Végrehajtó szervünk politikai terveit és álláspontját a Külügyi Bizottságban is rendszeresen meg lehet majd vitatni olyan megbeszéléseken, ahol az Állandó Képviselők Bizottságának jövőbeli elnöke a saját bizottságában megvitatott kérdésekről ad tájékoztatást. Kérés esetén ez a gyakorlat a különleges képviselőkre is alkalmazandó.
A jövőben a Parlamentnek a biztonsági és védelmi politika terén hozott, kiküldetésekre vonatkozó döntéseket is meg kell tárgyalnia azért, hogy a harmadik országokban zajló műveletek nagyobb demokratikus legitimitást kapjanak.
Az európai külügyi szolgálatot illetően azon a véleményen vagyunk, hogy az Európai Parlamentet teljesen be kell vonni az előkészítő műveletekbe. Leszögezzük, hogy ezt a szolgálatot adminisztratív okokból a Bizottsághoz kell rendelni.
Azt is szeretnénk elérni, hogy a jövőben egy harmadik országba kiküldött uniós képviselet vezetője még kiküldetése végleges megerősítése előtt jelenjék meg a Külügyi Bizottság előtt. Úgy gondolom, hogy ha valaki nem tesz jó benyomást a saját képviselőire, akkor kevés esélyt kell adni annak, hogy az illetőt külföldre rendeljék ki.
Azt is kérjük, hogy az Európai Unió teljes külpolitikáját, ideértve a közös biztonság- és védelempolitikát is, a jövőben a közösségi költségvetésből finanszírozzák. Ugyanakkor a Lisszaboni Szerződést követő szerződésben azt is szeretném látni, hogy a közös katonai kiadások is megjelennek a költségvetésben.
Andrew Duff
a Külügyi Bizottság véleményének előadója. - Elnök úr, miként az előttem szólók elmondották, a közös kül-, biztonság- és védelempolitika fejlesztése az egyik legnagyobb nyereség, amely a Szerződésnek köszönhetően karnyújtásnyira van tőlünk. Ezért a nemzeti parlamenteket mélyen érintik a bekövetkező változások.
A nemzeti parlamenteknek természetesen megmarad a nemzetbiztonság iránti nemzeti felelősségük, de abban is vezető szerepet kell játszaniuk, hogy az Európai Parlamenttel szoros és rendszeres együttműködésben minisztereiknek a Tanácsban kifejtett munkája eredményességét bírálva és tőlük teljesítményt követelve tegyék a közös európai politikát vizsgálat tárgyává, és igyekezzenek azt megfogalmazni. Abban is vezető szerepet kell játszaniuk, hogy a sajtó, valamint a nagyközönség számára adjanak át valamit az új valóságból, aminek a lényege az, hogy külpolitikát legjobban úgy lehet művelni, ha a közös európai érdeket felkutatjuk, megtaláljuk és közvetítjük.
Thijs Berman
a Fejlesztési Bizottság véleményének előadója. - (NL) Elnök úr, a cseh szenátus ma elfogadta a Lisszaboni Szerződést. Most már, hogy úgy mondjam, csak Írországon áll vagy bukik a dolog, és aztán olyan szerződésünk lesz, amely a Fejlesztési Bizottság számára is több lehetőséget biztosít egy jobb politika kialakítása számára.
Óriási hiba lenne azonban most nyomást gyakorolni Írországra. Az Európai Unió független államok szövetsége, és az írek szabadon dönthetnek. Bármilyen külső nyomás növelné az egész EU szétrobbanásának veszélyét, mindazon szép és önelégült szavak dacára, amelyek ma a Tisztelt Házban elhangzottak, ugyanis az Európai Unió jelenleg mély bizalmi válságot él át. Ezt a fajta válságot csak eredményekkel, szociálpolitikával, beruházással és gazdasági kilábalással, az éghajlatváltozás leküzdésére tiszta energia biztosításával, a szociális jogoknak az Unióban és a világon másutt való megvédésével lehet megoldani, de mindezek megvalósítása közepette tiszteletben kell tartanunk minden egyes tagállam azon jogát, hogy saját maga álljon elő hatékony megoldásokkal.
Szükség van együttműködésre, és ez bizony a jelen válságra is igaz, de meg kell maradnia annyi önérzetnek, hogy az ember saját magához is őszinte maradjon. Ezért sem az írek miatt, sem Európa többi része miatt nem lenne helyes nyomást gyakorolni Írországra. Az EU csak viselkedjen szerényen, hogy azután a nagy ambíciókból előnye származzon.
DanutBudreikaitė
Elnök úr, hölgyeim és uraim, ki szeretném emelni, hogy a Lisszaboni Szerződés több lehetőséget fog kínálni az Európai Uniónak arra, hogy a fejlesztési együttműködési politika alakításában kezdeményezzen, javítson az adományozók koordinációján, hatékonyabban ossza el a feladatokat és nyújtson segélyeket. Ez ugyanakkor azt is jelenti, hogy az uniós intézményeknek, ideértve a Parlamentet is, nagyobb felelősséget kell magukra vállalniuk.
A fejlesztési együttműködési politika sikeres végrehajtása érdekében alapvetően fontos, hogy meglegyen a megfelelő igazgatási szervezet a főigazgatósági szervezetekben meglévő következetlenségek kiküszöbölésére, meglegyenek a Bizottságon belüli hatáskörök a politika és a költségvetés egyes vetületei tekintetében, valamint a Fejlesztési Együttműködési Főigazgatóságnak kizárólagos hatáskört kell juttatni.
Minthogy a fejlesztési együttműködési politikát a szokásos eljárás alapján fogják alkalmazni, lényeges nagyon pontosan meghatározni az Európai Parlament Fejlesztési Együttműködési Bizottságának a megbízatását. A Lisszaboni Szerződés a fejlesztési együttműködési politika céljainak jobb megvalósítását teszi lehetővé majd a világon meglévő szegénység csökkentésének, végül megszüntetésének céljával.
Georgios Papastamkos
a Nemzetközi Kereskedelmi Bizottság véleményének előadója. - (EL) Elnök úr, a Nemzetközi Kereskedelmi Bizottság véleményének előadójaként szeretném leszögezni, hogy a Lisszaboni Szerződés által a közös kereskedelempolitika területén bevezetett változtatások általánosságban e politika demokratikus legitimitásának és átláthatóságának, valamint az Unió külső fellépése hatékonyságának a fokozásához járulnak hozzá. Különösen az Unión belüli intézményi egyensúly újradefiniálását emelném ki, amelynek folytán a közös kereskedelempolitika alkalmazási keretének meghatározása céljából az Európai Parlament társ-jogalkotóvá lép elő. Ezenfelül valamennyi megkötött kereskedelmi megállapodáshoz a Parlament jóváhagyása szükségeltetik majd.
A közös kereskedelempolitikával összefüggésben azonban szeretnék rámutatni a Parlament belső és külső hatásköre közötti egyensúly hiányára, in foro interno és in foro externo, tekintettel arra, hogy a Lisszaboni Szerződés nem ruházza fel a Parlamentet azzal a joggal, hogy jóváhagyja a Bizottság kereskedelmi megállapodás megkötésére vonatkozó megbízását. Figyelemmel mindazonáltal arra, hogy a Parlament jogosult előfeltételeket szabni az Unió kereskedelmi megállapodásainak jóváhagyásához, úgy ítélem meg, hogy a Parlament és az Európai Bizottság közötti kapcsolatokhoz itt szorosabb keretmegállapodásra lesz szükség.
Végezetül szeretném hangsúlyozni, hogy az Európai Parlament és a nemzeti parlamentek között erőteljesebb párbeszédre lesz szükség, tekintettel arra, hogy a közös kereskedelempolitika alá tartozó minden kérdés ezentúl az Unió kizárólagos joghatósága alá fog tartozni. Ezentúl minden kereskedelmi megállapodás az Unióval kötött megállapodás lesz, és többé nem lesznek egyszerre az Unióval és a tagállamokkal kötött vegyes megállapodások.
Evelyne Gebhardt
a Belső Piaci és Fogyasztóvédelmi Bizottság véleményének előadója. - (DE) Elnök úr, a Belső Piaci és Fogyasztóvédelmi Bizottságban szintén látjuk a Lisszaboni Szerződés hatalmas előnyeit, amelyeket konkrétan a fogyasztóvédelem terén nem szeretnénk elszalasztani. Érdemes megjegyezni, hogy a Lisszaboni Szerződésben a fogyasztóvédelem keresztfeladattá vált, ami ennek a területnek természetesen sokkal nagyobb súlyt kölcsönöz. Ez a terület különösen fontos az Európai Unió polgárai számára, hiszen így napi szinten tudjuk megmutatni nekik, hogy az Európai Unió mit tesz értük. A polgárok ugyanis állandóan azt kérdezik, hogy mit tesz értük az Európai Unió. Hogy ezt most a 12. cikkben horgonyozták le, és nem a százvalahányadik cikkben, szintén fontos, mert azt jelenti, hogy a fogyasztóvédelem értéke nagymértékben megnőtt.
Úgy gondolom, jó, hogy lesz nekünk egy Lisszaboni Szerződésünk. Nagyon örülök, hogy a prágai szenátus szintén megerősítette a Szerződést. Ez azt a világos üzenetet küldte, hogy mi ezért az Európáért szállunk síkra, egy szociális Európáért, a polgárok Európájáért, amelyet a jövőre nézve fel kívánunk vértezni. Köszönöm, hogy lehetővé tették számunkra, hogy ma ezt ismét demonstráljuk. Külön köszönet jár Önnek, Kaufmann asszony, hogy olyan kitűnő munkát végzett a Konventben. Ön ma itt valami nagyon fontos dolgot hajtott végre.
Oldřich Vlasák
a Regionális Fejlesztési Bizottság véleményének előadója. - (CS) Elnök úr, tisztelt képviselőtársaim, a Regionális Fejlesztési Bizottság nevében szeretnék területi dimenziót vinni a Lisszaboni Szerződésről folyó vitába. Tény, hogy az egyes helyhatóságoknak, önkormányzatoknak és régióknak növekvő mértékben szembe kell nézniük az európai jogszabályok és az európai szakpolitikák hatásával. Ezzel összefüggésben az utrechti egyetem által készített egyik felmérésből az derült ki, hogy a közösségi szervek évente több mint 100 olyan rendeletet fogadnak el, amelyek azonnali kihatással vannak a helyhatóságokra. Az általunk gyártott jogszabályok és foganatosított intézkedések hetven százalékát ugyanis a régiókban, a városokban és a helyi közösségekben kell végrehajtani.
A sokat vitatott Lisszaboni Szerződés a helyhatóságok szempontjából ezért fogható fel pozitívan. A Lisszaboni Szerződés ugyanis tartalmaz egy szubszidiaritási jegyzőkönyvet, másképp megfogalmazva egy olyan jegyzőkönyvet, amelynek értelmében egy jogi normának egy magasabb szinten - esetünkben európai szinten - történő elfogadása csak akkor indokolt, ha egy ilyen intézkedés bizonyíthatóan hatékonyabb és szükségszerűbb. A Szerződés megköveteli a helyi és regionális hatóságokkal, valamint ezek társulásaival történő hatékonyabb konzultációkat. Egy másik rendelkezés, amely bevezetésre kerülne, az Európai Bizottságot kötelezné arra, hogy a legkisebb mértékűre szorítsa le minden új jogszabály pénzügyi és adminisztratív terhét. Ezeknek az intézkedéseknek kell biztosítaniuk, hogy Brüsszel jobban odafigyeljen azokra a valós problémákra, amelyekkel a polgármesterek szembesülnek, és hogy ez utóbbiak jobban fel legyenek készülve a problémák megoldására. Azt is szeretném itt hangsúlyozni, hogy egészen bizonyosan nem ez az utolsó változtatás az elsődleges jogon, amelyről vitázni fogunk. Ezért el kell kezdenünk alaposan elgondolkodni azokon a változtatásokon, amelyeket az EU jogi alapjainak érthetővé, szilárddá és minden polgár számára kedvezővé tétele érdekében meg kell lépnünk.
Hölgyeim és uraim, itt nem szeretnék ítéletet mondani a Lisszaboni Szerződés pozitív és negatív oldalairól. Mindannyian tudják, hogy a Cseh Köztársaság álláspontja kritikus, mégis realista. Ezt erősítette meg ma a Cseh Köztársaság parlamentjének szenátusában lefolytatott vita, amely a nap folyamán később jóváhagyta a Szerződést.
Johannes Voggenhuber
az Állampolgári Jogi, Bel- és Igazságügyi Bizottság véleményének előadója. - (DE) Elnök úr, az Állampolgári, Jogi, Bel- és Igazságügyi Bizottság nevében szólalok fel. Kissé ingerült vagyok, mivel a Fejlesztési Bizottság véleményét is ismerni szeretném, ám Berman úr felszólalási idejét arra használta fel, hogy óva intsen bennünket az ír népre való nyomásgyakorlástól.
Ez a mentalitás határozottan az egyik oka annak, amiért ma este vitázunk. Már-már azon tűnődöm, hogy ennek a Parlamentnek van-e még joga beszélni a polgáraival, van-e joga érveket ütköztetni, megvédeni az alkotmányozási folyamaton való 10 éves munkálkodásának az eredményeit, vagy pedig ezzel a párbeszéddel a nyomásgyakorlás és a zsarolás ódiumát vesszük magunkra. Ez egy fura régi világ.
Azt szerettem volna, hogy a Parlament ezt a szerződést sokkal nagyobb hanggal, sokkal harciasabban és sokkal nyíltabban védje meg az Európai Unió polgárai előtt, és ne hagyjon mindent teljesen rá a kormányokra, amelyek a Szerződésben lefektetett előrehaladással túlságosan is gyakran meglehetősen kétértelmű viszonyt ápolnak.
Elnök úr, sok euroszkeptikus azt állítja, hogy a Lisszaboni Szerződésben rögzített demokratikus előrelépés sovány, és valójában csak fügefalevél a mögötte megbúvó sötét és gyászos Európa testén. Azt hiszem, hogy a belbiztonság, az igazságszolgáltatás, a rendőrség területére, valamint ezek közösségi dimenzióba emelésére, a Parlament együttdöntési jogára, a Charta alkalmazására vetett rövid pillantás összezúzza ezeket az állításokat, és leleplezi, hogy csak csalás, propaganda és tudatlanság az egész.
Számomra ez a terület talán még mindig az Európai Unió demokratikus deficitjének legbosszantóbb kifejeződése. Én sosem tartoztam azok közé, akik a hatalmi ágak szétválasztását történelmi-filozófiai elvnek tekintik; én ezt nagyon is a demokrácia alapelvének tartom. E téren a Lisszaboni Szerződés igen határozott, előremutató választ kínál. Az alkotmányban ez az egyik legkényesebb terület. Ezen a területen ugyanis a belügyminiszterek zárt ajtók mögött hoztak a rendőrségi törvényekre vonatkozó döntéseket a bíróságok vagy az Európai Bíróság ellenőrzése, valamint az alapvető jogok és szabadságok átfogó kódexének alkalmazása nélkül. Most viszont ez változáson megy keresztül, ami hatalmas előrelépés az európai demokrácia irányában. Ezen túlmenően, Berman úr, mindezt megbeszélni a polgárokkal és megvédeni a kötelességünk, nem pedig nyomásgyakorlás.
(Taps)
Elnök
Most abban az örömben van részem, hogy honfitársamnak, Carnero González úrnak adhatom meg a szót. Ő is azon képviselők között van, akik már nem lesznek velünk a következő parlamenti ciklus alatt, ezért szeretnék nyilvánosan köszönetet mondani neki azokért az óriási erőfeszítésekért és rendkívül dicséretes munkáért, amelyet kifejtett, és melyet ezen a konkrét területen és a most megtárgyalandó kérdés kapcsán végzett.
Carlos Carnero González
a Petíciós Bizottság véleményének előadója. - (ES) Köszönöm, elnök úr és barátom ezeket a kedves szavakat, amelyek nyilván meghatnak akkor, amikor hivatali időm alatt utoljára vagyok itt ebben az ülésteremben, és szeretnék köszönetet mondani együttműködésükért mindazoknak, akikkel volt szerencsém együtt dolgozni, és szeretnék tőlük elnézést is kérni az esetleges tévedéseimért. Minden tőlem telhetőt igyekeztem megtenni hazám polgáraiért és valamennyi európaiért, és e munka alatt voltak tényleg különleges időszakok, mint például a Konvent.
Ma voltaképpen a polgáriságról beszélünk, és én a Petíciós Bizottság nevében szólalok fel. E Parlamentben vajon melyik bizottság van közelebb a polgárokhoz a Petíciós Bizottságnál? Ez a bizottság ugyanis az európai polgárokat megillető egyik legfontosabb jogot, mégpedig a petíciós jogot védelmezi.
A helyzet az, hogy ha az Európai Parlamentet sok országban ismerik, akkor ez a petíciós jog gyakorlása miatt van. Mi a Petíciós Bizottság tagjaiként tudjuk ezt, és az egész Tisztelt Ház tudja ezt. A Lisszaboni Szerződés, amely az Európai Uniót demokratikusabbá és hatékonyabbá teszi, új elemeket hoz, mint például az Alapjogi Chartát, valamint új eszközöket, például a polgári kezdeményezést.
A lényeg az, hogy elkerüljük például a petíciós jog és a polgári kezdeményezési jog összekeverését. Szeretnék rámutatni arra, hogy a polgárok például petíció útján követelhetik, hogy a Parlament kérje fel a Bizottságot valamilyen jogalkotási kezdeményezésre, úgyhogy a jövőben elképzelhető egyrészt egy európai polgári kezdeményezés, amely felszólítja a Bizottságot valamilyen jogalkotási eljárás megindítására, másrészt a petíciós jogon alapuló, a Tisztelt Ház megfelelő bizottságához intézett petíció, amelyben felkérik a Parlamentet, hogy ebből a célból vegye fel a kapcsolatot a Bizottsággal. Ezt az ellentmondást el kell kerülnünk, és a mindkét utat erősítő szinergiára kell törekednünk; olyan utak ezek, amelyek az EU-n belül konkrétabbá teszik a polgár létet.
A Petíciós Bizottság természetesen szeretné, ha bevonnák a polgári kezdeményezési jog igazgatásába. Természetesen minden bizottság szeretné, ha bevonnák, de azt kérném, hogy ezt a jogot a lehető legjobban tegyék valóssá. Meggyőződésem, hogy ez tisztelgés is lenne egy olyan fontos nap előtt, mint a mai: a Lisszaboni Szerződést most ratifikálta a Cseh Köztársaság szenátusa, így aztán már csak egy lépés van hátra, mielőtt a Szerződés valósággá válik, és mielőtt ez a Szerződés, amely az európai alkotmány - a máig az EU által alkotott legjobb szöveg - utódja, hatályba lép.
Ha ez sikerül nekünk, mindannyiunknak, akik itt vagyunk - kezdve a Konvent összes résztvevőjével, akik itt vannak ma este -, akkor óriási mértékben hozzájárultunk az európai parlamenti képviselőség hasznosságához.
Maria da Assunção Esteves
a PPE-DE képviselőcsoport nevében. - Elnök úr, a plenáris ülésen ez az utolsó felszólalásom, úgyhogy ez egy kicsit el fog térni a többitől.
Egyszer eljő a nap, amikor a szövetségi és kozmopolita parlamentek egyesülnek a világ kormányzására. Épp itt, a képviselet ezen helyén születik meg egy olyan határok nélküli emberiség álma, amelyben mindenki részt vesz, ahol a szabadság egyre erősebb, a demokrácia pedig egyre szélesebb lesz. Irodáink és vitáink varázslatában az első lépéseket teszi meg a felvilágosodás látnoki eszméje, a népek uniója. Ebben az unióban Machiavelli meggyengül, hiszen képesek voltunk a hatalmak szuverenitását az emberek szuverenitásával felváltani. A kozmopolitizmus paradigmája telepszik meg intézményeinkben és döntéseinkben, és most kezdi kivenni részét a cselekvésből.
Megjelenik a jog és a politika új antropocentrikus szemlélete, és a nemzet-utáni identitás Európa utcáin ölt testet. Az ember legfelsőbb méltósága az az elv, amely a nemzeti és a nemzetközi jogot összehozza. Ez eredeti együttműködésünk legvégső szabálya. Az Európai Unió és parlamentje az emberiség történetében egyedülálló erkölcsi szemléletet képvisel - olyan kollektív erkölcsi szemléletet, amely bekerült az európai államok stratégiájába, és megalapozta az integrációjukat.
Az európai emberek kölcsönös elkötelezettsége valóban közös emberségük felvállalása. A Római Szerződés aláírásának napján ugyanis az elszigeteltség és az önzés leomlott. Most az igazság pontosan a politika folytán bukkan elő, mint egy híd Kant és Arisztotelész, a szabadság és a boldogság között. Európa népei tudják, hogy az egyetlen legitimitás az, amely az emberi jogokból ered, és az egyetlen hatalom azon hatalmaké, amelyek tiszteletben tartják az emberi jogokat. Tudják, hogy a történelemtől való szabadulás csak a politikában való részesedés és a mindenre kiterjedő igazságosság projektje útján lehetséges.
Egyszer eljő a nap, amikor Ázsia, Amerika és Afrika népei egybegyűlnek. Az ember méltósága átível majd kultúrákon, Goethétől Pessoáig, Bachtól Csajkovszkijig, Mohamedtől Buddháig. Az egyetemes jog, minden különbözőségen túl a közös szabály, az emberi jogok lesznek, és Európának ahhoz, hogy példát mutathasson, több alkotmányosságra, több decentralizációra, több politikára, több terjeszkedésre van szüksége.
A búcsúzás pillanatában el akarom mondani, mennyire büszke vagyok, hogy Önökkel együtt részt vehettem ebben a kalandban.
(Taps)
Elnök
Esteves asszony, köszönöm a felszólalását, köszönöm az elmúlt években végzett munkáját, és szerencsét és boldogságot kívánok Önnek a jövőben.
Jo Leinen
a PSE képviselőcsoport nevében. - (DE) Elnök úr, Ön azt mondta, hogy az elnökök értekezletének és az elnökségnek azt fogja javasolni, hogy egy brosúrában összegezzük az öt jelentést és a lényeges magyarázatokat. Ez kitűnő ötlet, és csak üdvözölhetem. Azt ajánlanám, hogy a Corbett/Méndez de Vigo-jelentést is vegyük bele, amely a Lisszaboni Szerződésre vonatkozó munkánk alapját képezte. Akkoriban ötszázan szavaztak mellette, ami rekorderedménynek számított. Ez a jelentés a folyamat része, és kiinduló pontja volt annak a kísérletnek, hogy az alkotmányszerződés után a reformszerződés a helyére kerüljön. Az ötletet nagyon jónak tartom, teljes támogatásunkról biztosíthatom Önt.
Ön már köszönetet mondott néhány képviselőnek, akik sajnos már nincsenek velünk. Bizton állíthatom, hogy az Alkotmányügyi Bizottság összes tagja jól dolgozott együtt. A mi bizottságunkban mindig erős volt az aktív részvétel. Ezen a ponton ismét köszönetet mondok azoknak, akik jelenleg itt vannak a teremben. Először Johannes Voggenhubernek, aki a demokráciáért és a polgári jogokért folytatott munkánk valóságos sarokköve. Sylvia Kaufmann, akiről már számos alkalommal esett szó, különösen hatékony volt véleményének kifejezésében a saját politikai környezetében tapasztalt erőteljes ellenállás dacára. Carlos Carnero González mindig velünk volt. Harcolt az alkotmányért, és a spanyolországi népszavazásért is. Assunção Esteves mindig nagyon aktív volt. Alain Lamassoure rengeteg mindent elért, ideértve az alkotmány ügyét is. Végül, de nem utolsósorban - bár nem tagja a bizottságnak - Catherine Guy-Quint. Tetemes munkát végzett a Költségvetési Bizottságban, és mindig is támogatta, hogy a Parlament kapjon több hatáskört és több jogot. Valamennyiüknek köszönöm. Említettem, hogy a ma jelenlévők közül legközelebb többen már nem lesznek velünk. Ígérjük, hogy folytatjuk a munkájukat.
Az Európai Parlament Szocialista Képviselőcsoportjának szóvivőjeként a jelentésekkel kapcsolatban még két megjegyzést kívánok tenni. A Kaufmann-jelentést illetően: mindig azzal érveltünk, hogy a polgári kezdeményezés se nem placebó, se nem alibi, hanem komoly alkotmányos eszköz, amellyel a polgárok egyes kérdéseket felvetethetnek a brüsszeli napirendre. Meg vagyok győződve arról, hogy amikor a polgári kezdeményezést bevezetik, szavatolni fogjuk, hogy ez így maradjon. A Bizottságnak gyakorolnia kell kezdeményezési jogát, és az átszervezés után nagyon gyorsan törvénytervezetet kell megfogalmaznia.
A Dehaene-jelentést illetően: újból szeretnék utalni az átmeneti időszakra. Azt akarjuk, hogy Lisszabon szelleme jelen legyen az új Bizottság elnökéről szóló tanácsi javaslatra irányuló konzultációk folyamán. A teljes biztosi testületet azonban, ideértve az elnököt is, addig nem erősítik meg, amíg a Szerződés hatályba nem lép. A Bizottság elnökére ugyanis kétszer fogunk szavazni, ezt fontos észben tartani. Ez egyszerűen az átmeneti időszakkal jár. Úgy gondolom, hogy a Dehaene úr által a törvényhozási ciklusra kialakított program nagyon jó. A kiinduló pont a polgárok szavazata az európai választásokon, amelyet követnek a személyi jellegű döntések, a politikai programok és az Európai Unió finanszírozása. A kiinduló helyzet a szuverén államok, az Európai Unió polgárainak szavazata. Ezt tényleg jónak tartom. Köszönöm, Dehaene úr.
Andrew Duff
az ALDE képviselőcsoport nevében. - Elnök úr, Churchill azt mondta: "Sose fecsérelj el egy válságot.”
Nos, ma itt van a gazdasági válság, az éghajlati válság, a nemzetközi instabilitás, és világos számunkra, legalábbis a mi képviselőcsoportunk számára, hogy ezek a válságok számottevően megerősítik azt az érvet, hogy az Európai Unió számára biztosítani kell a fokozott kapacitást a globális cselekvéshez.
Ezekre a kihívásokra a Szerződés a logikus válasz. Ez a jelenleg legjobb elfogadható Szerződés. Jó szerződés; történetileg egészen biztosan felér Maastrichttal. Tovább építi a demokráciát, és az EU irányítását reprezentatívabbá, hatékonyabbá és hatásosabbá teszi.
Ez egyúttal reformszerződés is, korrigálja a legtöbb problémát, amelytől a jelenlegi Nizzai Szerződés szenved. Önöknek nem kell hozzám hasonló harcos föderalistának lenniük ahhoz, hogy ezt lássák, de jó demokratának kell lenniük, hogy megértsék: először is azt, hogy a globalizációra adandó válaszunk megformálásához egységes Európára van szükségünk, másodsorban pedig azt, hogy egy nemzetek utáni demokrácia nem helyettesítője, hanem kiegészítője a történelmi nemzeti demokráciáknak.
A Szerződés konzervatív és nacionalista ellenzőinek el kellene mondaniuk, hogy miért ragaszkodnak a jelenlegi, kevéssé hatékony és ügyetlen Unióhoz, és miért igyekeznek a nemzetállamok számára megőrizni a nemzeti szuverenitás abszurd igényét, amikor a valódi lényeg az, hogy az államok és a polgárok munkája között hogyan lehetne kialakítani azt a kölcsönös függőséget, amelyet ez a szerződés tisztáz és elmélyít.
Ez a szerződés számottevő alkotmányos előrelépés Európa számára, és büszke vagyok, hogy engem is belevontak a megszövegezésébe. A célvonalig fogok küzdeni azért, hogy hatályba lépjen, valamint eredményesen és gyorsan megvalósuljon.
Johannes Voggenhuber
a Verts/ALE képviselőcsoport nevében. - (DE) Elnök úr, alelnök úr, ahogy körülnézek a Tisztelt Házban, valahogy az az érzésem, hogy az alkotmányozó elefántcsonttorony lakói felkérést kaptak, hogy a Parlament plenáris ülésén folytassák a megbeszéléseiket. Nem ez volt a megállapodás. A megállapodás az volt, hogy az Európai Parlament számottevő vitát folytat a Lisszaboni Szerződés következményeiről.
Vajon nem lett volna szép, ha Parlamentünk ma reggel a cseh szenátussal egy időben tárgyalta volna a Szerződést, és az Európai Unió polgárai számára világossá tette volna, hogy a Szerződés az Európai Parlament munkája, amely a Konventtel kezdődött, és folytatódott egyenesen a mai napig, és hogy ezt a reformot nem az elitek Európája kényszerítette ránk, hanem egy együttes erőfeszítés eredményeként létrejött jelentős munka?
Amikor valami megbukik, 15 évnyi tapasztalatom azt mondatja velem, hogy a bukás általában a kormányok, és nem a parlamentek miatt következik be. Most mindannyian tele vagyunk sebhelyekkel, és ki vagyunk dekorálva kitüntetésekkel. 15 év után az utolsó felszólalásomat tartom. Hosszú utat tettünk meg. Nagy megtiszteltetés volt. Duff úrral egyetemben engem is felkértek arra, hogy a Parlament előtt az Alapjogi Charta és az alkotmány előadója legyek.
Meg kell mondanom, hogy mindig éreztük az Európai Parlament támogatását, és azt hiszem, a Konvent más tagjai nevében is beszélhetek. Felvállaltuk a kockázatot, mertünk látnokok lenni, ami sok fejcsóválást és ellenállást, számos vétót váltott ki a kormányok részéről, és ez majdhogynem a Konvent összeomlásához vezetett. De amit nem lehet letagadni, az az, hogy ebben a folyamatban a húzóerőt, a látnoki erőt a parlamentek képviselték. És mint ilyen, ez az Európai Unió polgárainak első győzelme volt.
Engedtessék meg, hogy egy pillantást vessek a jövőbe. Mindannyian tudjuk, hogy mit gondolunk arról az útról, amelyet e szerződés megtett. Amikor a kormányközi konferencia megtámadta a Konvent eredményeit, eltörölte a Törvényhozó Tanácsot, újra bevezette a Tanács által hozott törvényeket, és megtoldotta a harmadik részt - és mindaz megtörtént, ami ma igazán bosszant bennünket -, akkor az alkotmány első módosítását a távoli, ködös jövőbe helyeztem.
Ennek a szerződésnek az egyik sarkalatos eleme az Európai Parlament kezdeményezési joga, az, hogy joga van indítványozni egy Konvent megalakítását az alkotmány módosítására. És még nem értünk az út végére. Amikor látomásainkért harcoltunk, a Konventben gyakran mondták nekünk: "Na, maguk ott, ha a Philadelphiai Konventtel hasonlítgatnak össze minket, akkor Európának nagy válság kell. Nagy válság nélkül sosem fog sikerülni valódi európai demokráciát, valódi politikai közösséget létrehozniuk. Tényleg égető szükségünk van egy nagy válságra.” Egyértelműen a következő száz évre gondoltak. De megkaptuk. Megvan a válság. És a polgárok most hirtelen azt kérdezgetik, hogy miért nincs semmilyen gazdasági irányításunk. Azt kérdezik, hogy miért nincs egy minimális közös európai gazdasági jogi szabályozás, legalábbis az adópolitika, a társasági adók és a tranzakciós díjak főbb vetületeit illetően. Az emberek szociális Európát is követelnek. Igen, még nem vonultunk le a barikádról, a kormányok egészen egyszerűen nemet mondtak. Ma egész Európa azt kérdezi, hol vannak a szociális piacgazdaságot és a tisztességes elosztást védelmező uniós jogkörök? Ezenközben eurómilliárdokat fogunk költeni a következő nemzedékre. És nincs demokratikus jogkörünk, nincs jogalapunk a szociális Európa kialakítására.
Minden nap megkérdik tőlem, hogy mi a helyzet az Európa nevében folytatott katonai fellépésekkel. Egy pár nemzetállam folytat katonai fellépést a XIX. században szokásban volt kabinetpolitikához hasonló kontextusban. Nem kell reagálnunk arra, hogy a Tisztelt Háznak hozzájárulását kell adnia, mielőtt Európa nevében katonai fellépésre kerülhet sor? És mi van a polgári kezdeményezésekkel? Az alkotmányos változtatásokat itt is kizárták. Miért? Egy polgári kezdeményezés miért nem szólíthat fel a Szerződés módosítására és az európai alkotmány továbbfejlesztésére?
Úgy gondolom, hogy még hosszú utat kell megtennünk. A Parlamentnek a Tanáccsal szemben tanúsított szerénysége és félénksége hatalmas akadály.
(Kellemetlenkedő hozzászólás)
Meggyőződésem, hogy harcosabbnak kell lennünk. Remélem, hogy a Tisztelt Ház hatalmas önbizalommal és az Európai Unió polgárai felé való mély lojalitással valóban követelni fogja azokat a jogokat, amelyekre a Lisszaboni Szerződés feljogosítja, érvényesíteni fogja a jogait, utána pedig megfontolja, hogy az egész mindenséget hogyan lehetne sokkal jobban egy európai demokrácia és társadalmi rend irányában alakítani. Elnök úr, nem adom fel az álmomat.
(Kellemetlenkedő hozzászólás)
Nem adom fel az álmomat azért, hogy a gyerekeim és a gyerekeim gyerekei legalább azt mondhassák: "Vive la République d'Europe!”
(Taps)
Tobias Pflüger
a GUE/NGL képviselőcsoport nevében. - (DE) Elnök úr, a felszólalások azt mutatják, hogy a Lisszaboni Szerződést a felszólalók egyértelműen emocionálisan és nem racionálisan kezelik. Miért nem várjuk meg, és miért nem hagyjuk, hogy a következő, új Parlament vitassa meg a kérdést, és miért nem várjuk ki egyszerűen, hogy a Lisszaboni Szerződés tényleg megvalósul-e? Ez a szerződés itt egyeseknek már tényleg rögeszméjévé vált, akik örökösen csak a Szerződés állítólagos előnyeit akarják magyarázgatni.
Burkhard Hirsch, a túlzó moralista, olyan szépen fogalmazta ezt meg, amikor azt mondta, hogy az íreket nem agyonázott birkapásztoroknak kell nézni, és az egyedüli olyan európaiaknak tekinteni, akik képtelenek felfogni a Lisszaboni Szerződés jótéteményeit. A népszavazások máshol is negatív eredménnyel zárultak volna, mert nem várhatjuk el, és nem is kell elvárnunk a szavazóktól, hogy egy olyan szerződést jóváhagyjanak, amelyet még egy jó szándékú olvasó sem lesz soha képes megérteni.
A Lisszaboni Szerződés nemcsak az európai intézmények közötti kapcsolatokat szabályozza, nem; a Lisszaboni Szerződés különböző politikákat hoz létre. Ez pedig lényeges. A Lisszaboni Szerződés 43. cikkének (1) bekezdése például az Európai Unió harci erőinek feladatait rögzíti. A 222. cikk (1a) bekezdésében foglalt szolidaritási záradék megállapítja, hogy minden rendelkezésre álló forrást mozgósítani kell a tagállamok területét fenyegető terrorista fenyegetés elhárítására. Az Európai Unió ezért katonai szövetséggé válik, és még az is lehetséges lesz, hogy az Európai Unión belül folyjanak hadműveletek. A 43. cikk (1) bekezdése a harmadik országok területén felbukkanó terrorizmus leverését célzó segítségről szól.
Ezen a területen van egy sor szabályozás. Ott van az "állandó strukturált együttműködés”, amely lehetővé teszi egy európai katonai mag létrehozását. A Szerződés a NATO-nak is szerepet szán: "A tagállamok vállalják, hogy fokozatosan fejlesztik katonai képességeiket.” A jövőben, ha ezt a szerződést netán ratifikálják - remélem, hogy nem -, lesz egy induló alap (41. cikk): az uniós költségvetést a külpolitika és a katonapolitika területén katonai célokra is fel lehet majd használni.
A gazdaságpolitika tekintetében a Lisszaboni Szerződés gazdasági logikája pontosan az a gazdasági logika, amely a gazdasági válsághoz vezetett: "szabad versenyen alapuló nyitott piacgazdaság”. Csak éppen ma ezt nem így neveznénk.
Az az érzésem, hogy azok, akik akarják ezt a szerződést, főként az uniós elit tagjai, voltaképpen a múltban élnek. A körülmények alapvetően megváltoztak. Egy új korszakban új szerződésre van szükségünk. Írország döntött. A népszavazás egyértelmű döntést hozott. A Szerződést leszavazták, ezért a Szerződés halott. Hirtelenjében lesz egy második szavazás. Ami Franciaországban annyit jelentene, hogy Sárközy elnök megválasztását követően még egyszer kellene szavazni, mert valakinek nem tetszik Sárközy személye. Egy dolgot teljesen világossá akarok tenni: jó okok, tisztán racionális okok vannak arra amiért ezt a szerződést nem szabad ratifikálnunk. Ami Írországban elhangzott, azt tiszteletben kell tartani; más szóval a "nem”, az "nemet” jelent. Ez annyit tesz, hogy a Lisszaboni Szerződés halott, és nem értem, hogy ma miért tárgyalunk róla ebben a környezetben.
Ebben a szerződésben a hatalom eltolódik a nagy tagállamok irányában. Nem kerülgetem a forró kását: internacionalistákként az európai eszmét védelmezzük azok ellenében, akik az Európai Unióból katonai hatalmat és tisztán gazdasági szövetséget akarnak csinálni. A Lisszaboni Szerződést felváltó másik szerződésre van szükségünk, egy békeorientált szerződésre, és nem egy olyan szerződésre, amely velejét tekintve katonai szerződés. Köszönöm.
Nils Lundgren
az IND/DEM képviselőcsoport nevében. - Elnök úr, fogadok, hogy mindannyian annyi ideig beszélhetünk, ameddig csak akarunk. Lehet, hogy egy-két perccel hosszabb leszek, és örömmel fogom ezt kihasználni.
az IND/DEM képviselőcsoport nevében.(SV) Most saját nyelvemre váltok át. Azt a módot, ahogy az európai politikai elit kezeli a Lisszaboni Szerződést, az utókor két szempontból is szégyenletesnek fogja tartani: először a Szerződés áterőltetésének politikai folyamata miatt, másodszor pedig a Szerződésnek és tartalmának tényleges célja okán. Ha a 2000-es laekeni találkozóra visszatekintünk, ott az hangzott el, hogy javaslatot kellene előterjesztenünk egy alkotmányos megoldásra. Ennek az lett volna a rendeltetése, hogy az elkötelezett polgárokkal egy szorosabban összefonódott Európát építsünk ki, ugyanis aggódtunk amiatt, hogy a polgároknak a gyakorlatban lesújtó a véleményük az EU-ról. A Konvent Valéry Giscard d'Estaing irányításával valami egészen eltérő dolgot produkált. Az európaiak ebből nem kértek, és Franciaország, valamint Hollandia polgárai "nemet” mondtak. Mindenki tudja, hogy az Egyesült Királyság, Dánia és sok más ország polgárai "nemmel” szavaztak volna, ha erre esélyt kaptak volna. Történtek kísérletek ennek megkerülésére - egy új szerződés jelent meg, ami ugyanaz, de amikor megfelel, azt állítják róla, hogy nincs, és ehhez az állításhoz továbbra is ragaszkodnak. Most az az eset áll fenn, hogy amikor a jelenleg Lisszaboni Szerződésnek nevezett szövegre Írország népe "nemet” mondott, van képünk vizsgálatot folytatni annak kiderítésére, hogy Írország népe miért nem szavazott jól. Ez hihetetlen, és erről semmiféle vita nem folyt. Önök egymást veregetik vállon, és egymásnak mondogatják, milyen jó ez, miközben jól tudják, hogy az egész nagy szégyen.
Második ellenvetésem a következő: egy alkotmányos szerződés, egy alkotmány nem azért van, hogy a politikai döntéshozatalt meggyorsítsa. Valójában ennek épp az ellenkezője az igaz - azért van, hogy a politikai döntéshozatalt megnehezítse. Az alkotmányok arra szolgálnak, hogy azok, akiket most éppen megválasztanak, ne hozhassanak olyan döntést, amilyet csak akarnak. A döntéshozatalnak bonyolultnak kell lennie. Az amerikai alkotmány ilyen. Annak biztosítása, hogy egy hatóság gyorsan hozhat a világon bármilyen döntést anélkül, hogy törődnie kellene a közvéleménnyel, francia bürokratikus hagyomány. Ez döbbenetes és szégyenletes az Európai Unióra nézve.
Elnök
Lundgren úr, bizonyára észrevette, hogy képviselőtársai tisztelettel, csöndben és beszélgetés nélkül hallgatták végig Önt, ellentétben Önnel, aki a többi képviselő felszólalása alatt beszélgetett, de különböző emberek különböző módon értelmezik a demokráciát.
Roger Helmer
Elnök úr, reméltem, hogy Pöttering úr talán ma este elnökölni fog, mivel nyilvánosan akartam megköszönni neki, hogy évekkel ezelőtt lehetőséget adott számomra a PPE képviselőcsoportból való kiválásra. Felettébb örülök annak, hogy konzervatív képviselőtársaim nemsokára mindannyian kiválnak majd az PPE képviselőcsoportból, amely célért 10 éven át dolgoztam.
Azért vagyunk itt, hogy a Lisszaboni Szerződésről vitázzunk, ezért emlékeztettem volna Pöttering urat arra, hogy saját hazája, Németország, még nem ratifikálta azt. Mi itt az Európai Unióban azt állítjuk, hogy az értékek Uniója vagyunk, egy demokráciára és a jogállamiságra épülő Unió, mégsem veszünk tudomást a demokráciáról. Keresztülgázolunk a szavazók akaratán. Elvetettük a dániai népszavazás eredményét Maastrichtról, az ír népszavazásét Nizzáról, a franciaországi és hollandiai népszavazásét az alkotmányról, és most megint az ír népszavazás eredményét Lisszabonról. Választóink törekvéseit nyílt megvetéssel kezeljük. Ennyit a demokráciáról!
A jogállamiság tekintetében sem vagyunk jobbak. Még a Lisszaboni Szerződés ratifikálása előtt a Szerződésen alapuló terveket hajtunk végre, és kiadásokat eszközlünk. Ez alig valamivel kevesebb, mint egy vértelen puccs. Pöttering úr azt mondja, hogy egymillió ír választó nem állhat 450 millió európai útjába. Igaza van. Hagyjuk is a 450 milliót szavazni a Szerződésről. Nagy-Britannia "nemmel” fog szavazni. Minden valószínűség szerint Franciaország és Németország is "nemmel” fog szavazni, de Önök nem merik hagyni az embereket, hogy szavazzanak, mert már ismerik a válaszukat. Nagy-Britanniában a 646 parlamenti képviselő közül nyolc kivételével mindegyiket a népszavazás iránti elkötelezettséggel választották meg, de hiteltelen munkáspárti kormányunk felháborító módon megszegte az ígéretét.
Hadd tájékoztassam képviselőtársaimat megfelelően. Mi a Brit Konzervatív Pártban a Lisszaboni Szerződésről szóló népszavazást európai választási platformunk vezérmotívumává fogjuk tenni. Népszavazást fogunk tartani, és agyonütjük ezt a nyamvadt és szégyenletes Szerződést.
Alain Lamassoure
(FR) Elnök úr, hölgyeim és uraim, az európai integráció számunkra, névtelen szereplők számára, időnként megható jelképeket kínál. A parlamenti ciklus utolsó szavazása így azon utolsó módosításról szól majd, amelyet az európai képviselők és a nemzeti parlamentek képviselői az Európai Konvent elé együttesen terjesztettek be egy polgári kezdeményezési jog európai uniós szintű létrehozásáról.
Ne becsüljük le ennek a jelentőségét! A Lisszaboni Szerződés maguknak a polgároknak, az egyszerű polgároknak, ugyanolyan politikai kezdeményezési jogkört kínál, mint amilyennel saját parlamentünk rendelkezik az Európai Unió keretén belül. Saját kezdeményezésű jelentéseink lehetővé teszik számunkra, hogy cselekvésre szólítsuk fel a Bizottságot, és felhívjuk, hogy javasoljon jogalapot egy új politika elindítására vagy egy létező politika kiigazítására. Nos, ezentúl a polgároknak is joguk lesz ugyanerre, feltéve, ha elegendő számban vannak, és jelentős számú tagállamot képviselnek.
Gratulálok Kaufmann asszonynak konszenzus kialakítására törekvő munkamódszeréhez, amelyre egy ilyen témában nyilvánvalóan szükség volt. A Szerződés általa tett pontosításai és eljárási biztosítékai kielégítőek. A "jelentős számnak” a tagállamok számának egynegyedében történő meghatározása a kormányok által a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségnek a keretében elfogadott megoldásával cseng össze.
Ez az ily módon az európai polgároknak megadott jog ebben a formában egyetlen uniós tagállamban sem létezik. Az Unió így hozzájárul a közvetlen demokrácia fejlesztéséhez is. Például még Franciaországban sem merünk ilyen messzire elmenni. Múlt évben megreformáltuk ugyan nemzeti alkotmányunkat, de az ilyen kollektív petíciós jogot a helyi szintre korlátoztuk.
Kívánjuk most azt, hogy politikai pártjaink egymással versengve a legjobban kihasználják ezt az új jogot, és főként, a pártokon túl, kívánjuk, hogy a civil társadalom magáévá tegye ezt a jogot: a szakszervezetek, a nem kormányzati szervezetek, a diákok - konkrétan az Erasmus-ösztöndíjasok -, a határmenti ingázók, és mindazon európai polgárok, akik származási országuktól eltérő országban élnek, és akik azt tapasztalják, hogy az itt általunk megszavazott törvényeket a helyszínen sajnos rosszul alkalmazzák.
Ebben az Unióban, ahol mindenki és minden szabadon közlekedik, az egyetlen korlátot politikai vitáink képezik. Sajnos már megint nem egyetlen európai választási kampány kezdődik el, hanem huszonhét nemzeti kampány európai ürüggyel.
A gazdasági térség létezik, a közös valuta létezik, az egységes európai légtér megvan, de az egységes politikai térséget még meg kell teremteni. Ez a Lisszaboni Szerződés igazi tétje, és ez a rendelkezés egészen bizonyosan azok között van, amelyek az egységes politikai térség megteremtéséhez a leginkább hozzájárulnak majd.
Adrian Severin
Elnök úr, ma este a Lisszaboni Szerződés cseh ratifikálása által keltett reményt beárnyékolja ezen ülés összeesküvésre emlékeztető légköre.
Egyesek attól tartottak, hogy egy égetően és sürgetően szükséges szerződés megfelelő bevezetésének előkészítésével esetleg sértjük az Unió egyes polgárait. Én épp ellenkezőleg, meg vagyok győződve arról, hogy akkor sértjük a polgárokat, ha elkendőzzük előlük az igazságot azzal kapcsolatban, hogy mi is valójában Európa, és milyen lehetne, valamint ha nem vagyunk hajlandóak őszinte és ésszerű párbeszédet folytatni velük.
Ugyanígy sértő tiszteletben tartani a kisebbségi véleményt, és nem venni tudomást a többség véleményéről, sértő mind az adott többség iránt, mint a demokrácia mindannyiunk által állítólag dédelgetett általános alapelvei iránt.
Egy szerződés írott szövege nem elég: a szöveget olyan pontosító értelmezésnek kell alávetni, amely megvilágítja a szöveg szellemét, ily módon téve lehetővé annak legjobb megvalósítását. A mai jelentések pontosan ezt teszik. A következőkről szólnak: egy, az Unió parlamentarizációja; kettő, az európai intézmények közösségiesítése; három, intézményközi egyensúly megteremtése, amely a transznacionális fékek és egyensúlyok rendszerének biztosítéka; négy, a jogalkotási koherencia és kohézió európai uniós szintű szavatolása a nemzeti parlamentek európaiasítása révén, nem pedig az Európai Parlament nemzetiesítése által; öt, az intézményi hatékonyság érdekében az eszközök és politikák koncentrációi; végül hat, a képviselet, az átláthatóság és a részvétel európai uniós szintű fokozása.
Ezen irányvonalak mentén azután tanúi lehetünk majd egy olyan démosz megjelenésének, amely tartalommal tölti meg az európai eljárások jelenlegi vázát, ily módon téve őket relevánssá a polgárok számára.
Az egyetlen fennmaradó feladat az, hogy áthidaló megoldást találjunk a következő parlamenti választások és a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése között. Remélem, hogy ír polgártársaink felelősségtudata és szolidaritása hozzásegít majd bennünket ennek megvalósításához, és ahhoz, hogy tartani tudjuk történelmi ütemtervünket.
Andrzej Wielowieyski
(FR) Elnök úr, biztos asszony, úgy vélem, hogy Dehaene úr igen fontos és értékes jelentését ki kellene egészíteni az Európai Tanács működésével, de főként feladataival kapcsolatban. Ez a fontos szerv intézmény rangjára fog emelkedni, és politikai téren vezető tényező.
Ezért kitüntetett figyelmet kell szentelni neki. Az Európai Tanács tevékenysége az Európai Bíróság joghatósága alá fog tartozni ugyanúgy, ahogy az Európai Központi Bank tevékenysége is. Képviselőcsoportom nevében ezért egy olyan módosítást javasolok, amely tükrözi ezt a megnövekedett felelősséget. Minthogy az Európai Tanács jogalkotási szerepe korlátozott, ez a felelősség alapvetően a mulasztásról szóló 265. cikk hatálya alá esik. Úgy vélem, hogy ha a Szerződés nem pontosítja az Európai Tanács kötelezettségeit, akkor ezeket valószínűleg egy intézményközi megállapodás útján kell majd megtenni.
Kaufmann asszony jelentése tehát ezért nagy jelentőségű, mivel valódi nyitás a polgárok felé. Amikor az Unió jövőjét illető kihívással kell szembenéznünk, a legnagyobb gyengeség, amit mutathatunk, az az űr, az Unió és a polgárok közötti szakadék. Az Unió a polgárok számára távoli és ismeretlen, még akkor is, ha érzik, hogy szükségük van rá. Ezt az űrt képviselőcsoportom, az ALDE szerint hatékonyan csak a polgárokkal való széleskörű és rendszeres konzultációk útján lehet áthidalni.
Nem volt időnk a munkánkat befejezni, és lezárni az e témáról folytatott vitát. A "polgári” kezdeményezés mindazonáltal a Szerződés szerint az európai közéleti találkozóhely megteremtésének fontos eszköze lehet - miként ezt Lamassoure úr már megállapította -, amelyre oly nagy szükségünk van. A polgári kezdeményezés ugyanis serkenteni fogja a polgárok és az Unió közötti vitákat, és ez hozzájárul majd a polgári öntudatra ébredéshez, amire feltétlenül szükségünk van.
Ámde a polgári kezdeményezés lekövetése számottevő kihívást jelent az európai intézmények, elsősorban a Bizottság felé, hiszen a tét az új eszköz hitelessége; kihívást jelent a tagállamok felé, amelyeknek el kell fogadniuk az új gyakorlatot, és rendelkezésre kell bocsátaniuk az infrastruktúrákat; végül nyilvánvaló kihívás a polgárok felé, akiknek meg kell ragadniuk, és a közvetlen demokrácia javára kell fordítaniuk ezt a kialakulófélben lévő eszközt.
Milan Horáček
(DE) Elnök úr, alelnök úr, a cseh szenátusban ma hozott döntésre, amelyet őszintén üdvözlünk, és amellyel kapcsolatban szívből jövő gratulációmat tolmácsolom, Klaus elnök úr többek között azzal reagált, hogy szerinte a Lisszaboni Szerződés halott, mivel az ír népszavazás elvetette.
Ő egy politikai zombi, aki saját parlamentje és szenátusa többségi határozatai ellen indít támadást, és ezzel megerősíti azt a szerencsétlen és szektás hozzáállást, amelyről más politikai területeken is tanúbizonyságot tesz. A kedvező szavazatok után szerencsére csak önmagát tünteti fel nagyon ostoba színben. Nekünk, Zöldeknek, pozitív és konstruktív a hozzáállásunk az európai egyesítés folyamatához, szükség esetén természetesen kritikai megjegyzésekkel.
Még egyszer a legmelegebb köszönetem a cseh szenátusnak, a cseh parlamentnek és a cseh kormánynak.
Bastiaan Belder
(NL) Elnök úr, Dehaene úr jelentése vegyes érzelmeket kelt bennem. Egyrészről üdvözlöm, hogy időnként szükségét érzi, hogy a dolgokat őszintén elemezze, és itt a 14. és a 26. pontra gondolok, ahol az Európai Tanács túlsúlyára, valamint a Tanácson belül az új elnökségi rendszerhez kapcsolódó problémákra utal.
Másrészről viszont csalódást okozott ez a jelentés, mivel az előadó elemzése nem mindenütt ilyen tiszta. Különösen az utolsó 12 pontban, ahol a külpolitikát tárgyalja, minden intézményi bizonytalanságot elken, annak dacára, hogy e kettős szerep intézményi következményei nem teljesen ismertek. Következésképpen nem értem, hogy az előadó miként jutott arra az általános értékelésre, hogy az új rendszer az Unió erősebb intézményi egyensúlyával fog járni.
Elismerem, hogy a Lisszaboni Szerződés bizonyos területeken javulást hoz. Ez azonban semmit sem von le abból a tényből, hogy a Lisszaboni Szerződés Achilles-sarkának éppen a Szerződésnek az Unió intézményi egyensúlya tekintetében fennálló bizonytalan következményei fognak bizonyulni, amit pedig az előadó elfelejtett megemlíteni.
Jana Bobošíková
- (CS) Tisztelt képviselőtársaim, ezen az ülésen olyasvalamit teszünk, amit hazánkban úgy fejeznek ki, hogy a fogadós nélkül állítjuk ki a számlát. Úgy gondolom, hogy úgy fogunk szavazni az Európai Unió intézményei, tagállamai és parlamentjei közötti kapcsolatokról, mintha a Lisszaboni Szerződés már hatályban lenne. Szeretném elismételni, hogy a Lisszaboni Szerződés még távol van a ratifikálástól. Az Európai Parlament tagjainak nem szabad erről megfeledkezniük, és ezt az információt nem szabad visszatartaniuk a polgároktól. Minden demokratikusan gondolkodó embernek tudnia kell, hogy még a Lisszaboni Szerződést alá nem író politikusok elleni legádázabb kirohanások sem fognak semmit sem megváltoztatni.
Összefoglalásképpen Cohn-Bendit úrnak azt üzenném, hogy kifogásolható megjegyzéseivel, amelyekkel azt sugallja, hogy a Cseh Köztársaság elnöke, Klaus úr, a cseh parlamenti szenátorok megvesztegetésére készül, nemcsak Klaus elnök úr, hanem a Cseh Köztársaság polgárainak becsületébe is gázol. Az ilyen vádak sértik a baráti nemzetközi kapcsolatok és az egyszerű illemszabályok alapvető elveit is. Ezért arra kérem most Cohn-Bendit urat, hogy vagy bizonyítsa be a korrupcióra vonatkozó állításait, vagy nyilvánosan kérjen bocsánatot Klaus elnök úrtól.
Richard Corbett
Elnök úr, ez a jelentéscsomag azt mutatja, hogy ha a Lisszaboni Szerződés hatályba lép - mondom mindezt természetesen az ír nép döntésének sérelme nélkül -, akkor olyan Uniónk lesz, amely több lehetőséget kínál majd a részvételi demokráciára, több elszámoltathatóságot, több demokráciát, valamint több féket és egyensúlyt. Ma este ezt a központi üzenetet küldhetjük a különböző jelentéseken keresztül: a Leinen-jelentésen keresztül, amely az intézményi rendszeren belül a megválasztott törvényhozás megnövekedett szerepét mutatja; a Brok-jelentésen keresztül, amely a nemzeti parlamentek új részvételi lehetőségeiről szól; a Dehaene-jelentésen keresztül, amely az intézmények végrehajtó ágainak új keletű elszámoltathatóságát veszi górcső alá, és azt, hogy miként fogunk működni egy esetleges átmeneti időszak alatt; a Guy-Quint-jelentésen keresztül, amelyből kiderül, hogy többé nem lesznek az európai költségvetésnek olyan fejezetei, amelyek el lennének zárva a Parlament ellenőrzése elől; és természetesen a polgári kezdeményezésről szóló Kaufmann-jelentésen keresztül.
Képviselőcsoportom mindezeket az állásfoglalásokat támogatni fogja, és mondhatnám, hogy erre büszkék is vagyunk, egyetlen konkrét fenntartással, amely a Kaufmann-jelentést érinti: ezt a jelentést mi első lépésnek tekintjük, első reagálásnak arról, hogy mindez miként működhetne a jövőben. Ámde vigyáznunk kell - és egyetértek a biztos korábban elhangzott szavaival -, nehogy a polgárok számára túl drága rendszert alakítsunk ki, vagy olyan rendszert, amely a kezdeményezési jog gyakorlása elé túl sok bürokratikus akadályt gördít. De még rengeteg időnk van visszatérni erre akkor, amikor a Szerződés valóban hatályba lép majd.
Erre a vitára azon a napon kerül sor, amikor már a 26. parlamenti ratifikálás is megvan. Tudom, hogy a brit konzervatívokat ott a hátsó padsorokban ez nem érdekli. Biztos valamilyen más érdekfeszítő témáról csevegnek, de ettől ez még fontos tény marad.
Huszonhat ratifikálás parlamenti eljáráson keresztül: 26 "igen” a Szerződésre, és egy "nem”. Az lenne a javaslatom, hogy ebben a 26 "nem”-mel és egy "igen”-nel jellemezhető helyzetben ne tekintsük antidemokratikusnak - miként ezt egyesek sugalmazták - megvizsgálni azt az egy eredményt, és megkérdezni a "nem”-mel szavazó országtól, hogy a többi megerősítés fényében hajlandó-e vagy sem újra mérlegre tenni az eredményt. Ezután még mindig szabadon dönthet, hogy így tesz-e, vagy sem. Úgy gondolom azonban, hogy teljesen életszerű, ha maguk az írek jutottak el arra a következtetésre, hogy ha bizonyos feltételek teljesülnek, esetlegesen újra mérlegre tehetik az eredményt. Az pedig rajtunk áll, hogy mindent megtegyünk annak érdekében, hogy kezeljük a "nem” szavazatban tükröződő aggályokat. Ennek a válasz szerves részének kell lennie; végül is az Unió arra vállalt kötelezettséget, hogy megteszi ezt.
Minden más tagállam - mert nemcsak az európai intézmények, hanem a tagállamok is érdekeltek ebben - egyetértett, hogy meg kell kísérelni a kérdéses aggályok kezelését azért, hogy a 27. ratifikálás is megvalósulhasson.
Ebből mélyebb tanulság is levonható. Európai uniós alapszabály kódexünk, amely a tagállamok által aláírt és ratifikált szerződésekből áll, kizárólag csak a tagállamok egyhangú hozzájárulásával módosítható, és ebben minden egyes tagállamnak külön egyet kell értenie. Ez igen magas mérce. Azt bizonyítja, hogy azok, akik azt állítják, hogy lábbal tiporjuk a demokratikus elszámoltathatóságot, és nem veszünk tudomást az emberek véleményéről, teljesen félremagyarázzák a helyzetet. Az európai intézmények bármilyen előrelépését, bármilyen reformját felettébb könnyű meggátolni. Azoknak az euroszkeptikusoknak ott, a hátsó padsorokban, a 27-ből csak egy győzelemre van szükségük. A körülmények az ő kezükre játszanak, nem azok kezére, akik Duff úrhoz hasonlóan sokkal gyorsabb integrációt akarnának. Ez a helyzet.
Ők "nem”-mel végződő népszavazásokra is hivatkoznak. Megjegyezném, hogy csak olyan népszavazásokra hivatkoznak, amelyek "nem” eredményt hoztak. Soha nem jut eszükbe a spanyol népszavazást vagy a luxemburgi népszavazást emlegetni. Ha az európai integráció történetét tekintjük, ha jól emlékszem, az évek során a tagállamokban közel 32 népszavazásra került sor, ezekből 26 vagy 27 "igen” eredménnyel zárult, és csak egy maroknyi hozott "nem” eredményt. De ahol "nem” volt a végeredmény, lehetetlen volt ezen túllépni anélkül, hogy visszatértünk volna a kiindulóponthoz, és foglalkoztunk volna a népszavazás által kifejezett aggályokkal, valamint az adott országot megkérdeztük volna, hogy újra kívánja-e gondolni az eredményt, meg akarja-e változtatni a döntését.
Ezzel a demokrácia viszonylatában semmilyen gondom sincs, szerintem a demokrácia szempontjából nem aggályos az, hogy lassan, fokozatosan, lépésről lépésre, az összes tagállam konszenzusával építjük ezt az Uniót, amelyen több mint fél évszázada dolgozunk, ezt az Uniót, amelyre büszkéknek kell lennünk. Nincs gondom azzal, hogy 27 ország dolgozik együtt egy olyan kontinensen, amelynek történelme azt mutatja, hogy túlságosan is gyakran lobbantotta lángra a nacionalizmus parazsa, amelyet egyesek még most is igyekeznek szítani.
Anne E. Jensen
(DA) Elnök úr, a ma esti vitában való részvétel valamilyen szinten különleges élmény. Öt évig szorosan együtt dolgoztam Catherine Guy-Quint-nel. Mindketten saját képviselőcsoportunk költségvetési koordinátorai voltunk. Mindketten a saját oldalunkon harcoltunk, de a legtöbbször a Költségvetési Bizottságban uralkodó együttműködés szellemében vállvetve küzdöttünk.
Catherine, Ön most befejezi képviselői pályafutását, és én szeretném megragadni ezt az alkalmat arra, hogy hivatalosabban megköszönjem Önnek az együtt töltött időt. Rengeteget tanultam Öntől! Javult a francia tudásom, és sokat tanultam az Ön stílusából, amelyet megtanultam tisztelni. Ön racionálisabb, mint én, de erre néha szükség is van!
Ma este a távozó Parlament átadja a stafétabotot az új Parlamentnek, amelyet június 4. és 7. között választanak majd meg. Ha az ír választók októberben "igen”-nel szavaznak, és a Lisszaboni Szerződés év végére hatályba lép, gyorsan kell cselekednünk, mert a parlamenti munkára ennek számottevő következményei lesznek, és a költségvetés területe nem az utolsó ezek között. Ezt Guy-Quint asszony jelentése jól és világosan leírja. Ön olyan első osztályú munkát állított össze, amelyet átnyújthatunk az Európai Parlament új tagjainak.
A Parlamentet hivatalosan be fogják vonni a többéves pénzügyi keretek összeállításába, de még mindig nem sikerült biztosítanunk a hét évesről az öt éves keretidőszakra való átállást, amely egybeesne a Bizottság és a Parlament hivatali idejével. Ez mindig lehetővé tenné számunkra, hogy segítsünk a pénzügyi kereteket alakítani. A Parlamentnek teljes befolyása lenne az egész költségvetésre, ideértve a mezőgazdasági költségvetést is. Meggyőződésem, hogy az EU mezőgazdasági termelői és polgárai számára kedvező lenne, ha a mezőgazdasági politikára vonatkozó tárgyalásokat ezáltal alaposan kinyitnák, és a zárt ajtók mögötti alkudozásokat nyitott, demokratikus vita váltaná fel. Előre senki sem mondhatja meg, hogy ennek mi lenne a kihatása a mezőgazdasági kiadások szintjére, de kétségkívül elejét venné annak, hogy egyes rendszereket fenntartsunk és fejlesszünk, ha ezt világosan és logikusan nem lehet megmagyarázni a polgárainknak.
Az éves költségvetési eljárás változóban van, és a múlt évben kipróbáltuk a Parlament Költségvetési Bizottságának munkájára vonatkozó új követelményeket. Miután csak egy olvasat lehetséges, amelyet a megállapodásra irányuló tárgyalások követnek, ez arra kényszerít bennünket, hogy hamarabb és sokkal körültekintőbben készítsük elő az anyagot. Ami tulajdonképpen nem is olyan buta ötlet. Úgy vélem, hogy az új tantárgy múlt évi főpróbája jól sikerült.
A Lisszaboni Szerződés a Parlamentet új költségvetési jogkörökkel és új munkamódszerekkel ruházza fel, és Guy-Quint asszony jelentése a következő Parlamentnek e munkához kitűnő alapot szolgáltat. Remélem és hiszem, hogy sikerül majd elfogadtatnunk a Lisszaboni Szerződést, biztosítva ezáltal, hogy az Európai Unió munkája nyitottabb és hatékonyabb legyen.
Michael Henry Nattrass
Elnök úr, az 1970-es évek óta a brit politikusok megesküdtek arra, hogy az EU nem a politikai uralomról vagy a szuverenitás elvesztéséről szól, az EU elnökei mégis azt állapítják meg, hogy egybevontuk a szuverenitásainkat, és európai birodalmat alakítottunk ki, amely jogszabályaink 75%-át adja.
Ez a szerződés felszámolja önrendelkezési képességünket, pedig egy BBC közvélemény-kutatásból az derül ki, hogy a britek 84%-a nem akarja több jogkör feladását. A britek csak tapogathatják a homályt, mint szürke szamár a ködöt, és ehetik a ganéjt, amit eléjük dobnak. Az PPE képviselőcsoporton keresztül a konzervatívok behódoltak az írországi "igen” kampánynak, azután fondorlatos módon megígérték, hogy lehetővé teszik a népszavazást - de csak akkor, ha Írország megint "nem”-mel szavaz. A westminsteri pártok a brit nép háta mögött és megbízatás nélkül kiárusították saját országukat, miközben a közvélemény-kutatások azt mutatják, hogy az emberek 55%-a ki akar lépni az EU-ból. Az emberiség politikai történetében eddig még sosem fordult elő, hogy ilyen sok embert ilyen kevés átrázott volna.
Roberto Fiore
(IT) Elnök úr, hölgyeim és uraim, európaiak milliói, britek, olaszok és franciák nem kérnek a politikai korrektségen, a szabad rabláson és az antiszociális kilátásokon alapuló Európából - ahogy ezt a Bolkestein-tervezetben is láttuk -, a totalitárius és jakobinus centralizmusra vagy a laikus, szabadkőműves és ál-marxista kilátásokra épülő Európából.
Meggyőződésem, hogy az európaiakat a valódi társadalmi szabadságok érdeklik igazán, azok a szabadságok, amelyek a családoknak, a közösségeknek és a társadalmi szerveződéseknek lehetőséget nyújtanak a valódi haladásra; az európaiakat a szubszidiaritáson, a társadalmi szerveződéseken, valamint a történelem mélyen gyökerező keresztény és római szemléletén alapuló Európa érdekli valójában. Ez olyan Európa, amely szöges ellentétben áll a nagyhatalmak és a lobbik által szorgalmazott Lisszaboni Szerződéssel, amelyek valójában gyökeresen központosítani akarják a helyzetet.
Meggyőződésünk, hogy az európaiaknak végül meg kell szavazniuk, hogy ezt a szerződést kidobják a szemétbe.
Paul Rübig
(DE) Elnök úr, Wallström biztos asszony, tisztelt képviselőtársaim, úgy vélem, hogy ez a vita igen fontos, mivel a Tisztelt Ház különböző oldalairól azt hallottuk, hogy Európa a tervek szerint újabb jogköröket kap. A nemzetállamok szempontjából ez igaz, ámde a helyzet az, hogy a tervek szerint a nemzetállamok is lehetőséget kapnak annak szavatolására, hogy a fennmaradó 26 tagállamban ugyanazokat a törvényeket és rendeleteket alkalmazzák. Ez az európai racionalizálási projekt, amely azért indult, hogy a 27 tagállamban ne teljesen eltérő jogrendszerek legyenek érvényben, és igyekezzünk egy egységes szabályozási keretet létrehozni, jelentős előrelépés, és nem csak minisztereinknek, hanem a parlamenti képviselőknek is sokkal több jogot és lehetőséget biztosít az Európai Unió polgárai érdekeinek előmozdítására.
Jóllehet én gyakran fejezem ki nemtetszésemet azzal kapcsolatban, ami a parlamenti padsorokban folyik, ha most hátranézek, azt látom, hogy az ellenzék padsorai üresek, és az ellenzék többsége nem vesz részt ebben a vitában, teljesen egyértelművé kívánom tenni, hogy természetesen mi is kritikusan viseltetünk az intézmények iránt, és mi is javulást akarunk. Az elmúlt nyolc év során éppen ezek a jobbítási kísérletek képezték élénk vita tárgyát. Mi egyszerűen csak oda akarunk hatni, hogy az intézmények és a polgárok közötti kapcsolatok javuljanak. Ma nem állhatunk egyszerűen ide, és nem jelenthetjük ki, hogy egy nyolc évvel ezelőtt elindított reformfolyamatot meg kell szakítani anélkül, hogy bármilyen alternatívát kínálnánk - ez a vita ezért igazán botrányos.
Sürgősen arra kell összpontosítanunk, amiről a Szerződés szól. A Szerződés új célokat tűz elénk. Végső soron képviseleti és részvételi demokrácia vagyunk a megfelelő polgári kezdeményezéssel. A környezetvédelem és az éghajlatváltozás területén új jogköröket kapunk. Vajon egyetlen nemzetállam megoldhatja-e egyedül ezeket a problémákat? Különösen a levegő- és a vízvédelem tekintetében, és különböző más területeken is ez egyszerűen lehetetlen. A szabadságról, a biztonságról és a teljes foglalkoztatottságról is együtt kell gondoskodnunk. A válságra tekintettel különösen fontos, hogy az Európai Unió megkapja ezeket a jogköröket.
Ugyanakkor az új jogalapok is fontosak. A kritikus energiahelyzetre tekintettel az energiapolitikához jogalapra van szükségünk. A kereskedelempolitikában is, ha a nemzetközi kereskedelmi kérdéseket nézzük, látjuk, hogy mennyire sürgősen szükségünk van jó megoldásra európai polgáraink javára, az űrutazásról és a szellemi tulajdonjogról nem is szólva. És ellenzékünk számára a kiválási záradék is igen fontos lehet. Meggyőződésem, hogy az új felügyeleti jogkörök és eljárások erősíteni fogják az Európai Parlamentet. Amellett vagyok, hogy ezt a vitát tegyük még élénkebbé, hiszen közülünk sokan még nem látják az új Európa által kínált lehetőségeket.
Libor Rouček
- (CS) Hölgyeim és uraim, a Cseh Köztársaság egyik küldötteként felettébb örülök annak, hogy ma, amikor a Lisszaboni Szerződés hatásáról vitázunk, a cseh szenátus elsöprő többséggel, 54 igen szavazattal 20 ellenében, jóváhagyta a Lisszaboni Szerződést, ily módon fejezve ki a cseh nép azon akaratát, hogy a Lisszaboni Szerződés életbe lépjen. Ennek az akaratnak a cseh parlament alsóháza, a képviselők háza korábban már hangot adott. A köztársasági elnök azonban ezzel egy időben kétségbe vonja a népakaratot, a képviselők háza és a szenátus által világosan kifejezett akaratot.
Václav Klaus, a Cseh Köztársaság elnöke, a következőket mondotta: "Csalódottságomat kell kifejeznem amiatt, hogy példa nélküli hazai és külföldi politikai és médianyomásnak engedve egyes szenátorok felhagytak korábbi nyilvánosan vállalt véleményükkel - ily módon adva fel politikai és polgári tisztességüket -, és hozzájárulásukat adták a Lisszaboni Szerződéshez. Hátat fordítottak a Cseh Köztársaság hosszú távú érdekeinek, amelyeket alárendeltek a saját érdeküknek és az aktuálpolitikusok rövid távú érdekeinek. Ez lesújtó bizonyítéka annak, hogy politikai elitünk számottevő része már megint elbukott. Most megvárom, amíg a szenátorok egy csoportja - akik közül néhányan már bejelentették ez irányú szándékukat - megkeresi-e az Alkotmánybíróságot a Lisszaboni Szerződésnek az alkotmányunkkal összefüggésben történő újabb felülvizsgálata ügyében. Ha ez megtörténik, a Lisszaboni Szerződés ratifikálásával kapcsolatos döntésemet addig nem mérlegelem, amíg az Alkotmánybíróság meg nem hozza a határozatát.”
Azért vagyunk itt, hogy vitát folytassunk a Lisszaboni Szerződésnek az Európai Unió intézményi egyensúlyának alakulására gyakorolt hatásáról. Ugyanakkor azt hiszem, itt a Cseh Köztársaság intézményi egyensúlyáról is vitát nyithatnánk, és ezt a cseh képviselőknek és szenátoroknak is meg kellene tenniük. A Cseh Köztársaság parlamenti demokrácia. Ennek ellenére a Cseh Köztársaságnak van egy elnöke, aki nem tartja tiszteletben a képviselőház akaratát, aki nem tartja tiszteletben a szenátus akaratát, és aki úgy viselkedik, mint egy abszolút uralkodó vagy az általa oly gyakran bírált és emlegetett országból, vagyis a Szovjetunióból való diktátor. Euroszkeptikusainknak sok mindent mesélhetnénk az európai demokrácia állapotáról, hazánk demokráciájának állapotáról, valamint annak az elnöknek a viselkedéséről, akit ők olyannyira csodálnak.
Kyösti Virrankoski
(FI) Elnök úr, a Lisszaboni Szerződés gyökeresen meg fogja reformálni az Európai Unió költségvetési eljárását. A többéves pénzügyi keret kötelezővé válik, a kiadások kötelező és nem kötelező kiadásokra bontása megszűnik, a költségvetési eljárások pedig lerövidülnek.
Támogatom az ötéves pénzügyi keret bevezetését, amely egybeesne az Európai Parlament és a Bizottság hivatali idejével. Ez hatékonyabb munkát fog eredményezni, és lehetővé teszi az intézmények számára saját politikai stratégiáik kialakítását.
A költségvetés összeállítása kezd nehézkes folyamattá válni. Az ember azon tűnődik, vajon ki találhatott ki ilyen bonyolult rendszert. Eddig világos volt, hogy melyik intézmény dönt a költségvetés végszámairól. Most minden részletről konszenzust kell kialakítani, ami az Egyeztető Bizottságban igen intenzív tárgyalásokat jelenthet.
Az új eljárás a Parlament részéről a rendelkezésre álló emberi erőforrások megerősítését követeli majd, különben nem lesz képes teljes körűen gyakorolni jogköreit a költségvetés összeállítása során általában, vagy az EU igazgatása során különösen.
Végezetül köszönetemet szeretném kifejezni az előadóknak, és különösen Catherine Guy-Quint asszonynak, a kitűnő jelentésekért, és általánosságban is az évek során mutatott kiváló együttműködésükért.
Elmar Brok
előadó. - (DE) Elnök úr, köszönöm, hogy lehetőséget adott, hogy néhány korai, ámde nem túl korán jövő megjegyzést tegyek.
A vita a politikai nézetek és nemzetek széles spektrumán mély meggyőződésről tanúskodott. Európa előre vitele iránti elkötelezettségünk erejét is demonstrálta. Amikor angolszász országokból jövő egyes igen kritikus felszólalásokat hallgatok, az jut eszembe, hogy az elmúlt néhány hónapban éppen ezekből az országokból hangzott föl különösen sok segélykiáltás, hogy a pénzügyi válságot együtt küzdjük le. Biztos vagyok benne, hogy ezek az urak arra is rádöbbennek majd, hogy Winston Churchill 60 éves örökségén alapuló álláspontot képviselnek.
Most döntő szakaszhoz értünk. Az Európai Parlamentben olyan széles konszenzussal kialakított és Prágában olyan meggyőzőnek talált döntéseink nyomán nem szabad diadalt ülnünk. Fontos feladatunk lesz, hogy az ír népnek a legteljesebb szerénységgel lehetőséget kínáljunk föl a szuverén és szabad döntéshez - egy olyan döntéshez, amelyet Írországnak az egész kontinens iránt érzett felelősségétől indíttatva szuverén módon és szabadon kell meghoznia. Meggyőződésem: ahhoz, hogy ezt lehetővé tegyük, nekünk is gyakorlatiasnak kell lennünk. Remélem, hogy június végén az Európai Tanács meg fogja teremteni az utolsó szakasz lezárásához szükséges feltételeket, és az írek számára megteremtődnek a kérdés kezeléséhez szükséges feltételek.
Proinsias De Rossa
Elnök úr, üdvözlöm a vitát. Egy ideig úgy tűnt, hogy esetleg nem is kerülhet rá sor. Örülök, hogy sor került rá, és ez képviselőtársaim kitartásának köszönhető. Teljesen helyénvaló, hogy e képviselőház felelősségteljesen és józanul foglalkozik a Lisszaboni Szerződés - végre - elképzelhető ratifikálásáig vezető átmenettel. Esztelenség volna részünkről, ha nem így tennénk. Az év hátralévő részében keményen fogok dolgozni az "igen” szavazat elérése érdekében - akár újraválasztanak, akár nem -, és sajnálom, hogy barátaim egy részével többé nem találkozom: hiányozni fognak.
Ma este különösen a Cseh Köztársaságnak szeretnék gratulálni az "igen” eredményhez, mert ma a jövőre szavaztak. Úgy vélem, alapvetően fontos, hogy ezt az üzenetet eljuttassuk: Európa egyesítése és az egyesült Európa építése az európai népek jövőjéről szól.
A világon Európán kívül sehol sincs olyan 27 szuverén tagállam, amely határokon átnyúló módon, népeik közös érdekében osztozna a döntéshozatalban. Független államok sehol máshol nem nyújtják be közös döntéseiket jóváhagyásra és módosításra egy közvetlenül megválasztott soknemzetiségű törvényhozásnak. A mi Uniónk egyedüli, egyedüli demokratikus kísérlet. Nem hibáktól mentes. Reformokra van szüksége, és a Lisszaboni Szerződésben foglalt reformok azok a reformok, amelyekkel kapcsolatban a jelen pillanatban meg tudunk állapodni. A jövőbeli Európai Parlamentek és Tanácsok további reformokat fognak meghatározni, és további reformokról fognak egyezségre jutni.
Európának azonban új irányra is szüksége van. Szüksége van elkötelezettségének megerősítésére népeink társadalmi jóléte iránt, és szüksége van a piacliberalizáció iránti, az elmúlt évtizedre jellemző majdnem kizárólagos megszállottság helyrebillentésére. Mindig szem előtt kell tartani, hogy ennek az Uniónak a politikai, társadalmi és gazdasági irányultságát a szavazóknak az általános választásokon és az európai választásokon hozott döntései határozzák meg, valamint azok a bizottságok, amelyeket közösen választunk ki, és állítunk fel. Az Európai Unió az a hely, ahol a nézeteltéréseket elrendezzük, ott, ahol előzőleg a nézeteltéréseket fiatal emberek lövészárkokban egymást gyilkolva intézték el. Nagy megtiszteltetés számomra, hogy része lehetek ennek a Parlamentnek, ahol a fegyverek erejét az érvek erejével cseréltük fel.
Nem hagyhatjuk, hogy az euroszkeptikusok visszaforgassák az idő kerekét. Az, hogy egyetlen tagállam döntése, amely az Unió lakosságának kevesebb mint 1%-át képviseli, megakaszthatta az Uniót a pályáján, jelzi, mennyire törékeny az építményünk. De az is az Unió erejének a jele, hogy ezt túléljük, és lehetővé tesszük az európai népeknek, hogy ezeket a döntéseket önállóan hozzák meg. Meggyőződésem, hogy Európa álmával meg kell kísértenünk polgárainkat, és ebbe az álomba életet kell lehelnünk. El kell kerülnünk, hogy visszahúzzanak bennünket a posványba azok a mérges öregurak akik ott fönt, a jobb szélen, a leghátsó padokban felugrálnak, és azzal ordítanak le bennünket, hogy milyen antidemokratikusak vagyunk, mikor pedig ez az európaiak által megválasztott törvényhozó testület, amelyet azért választottak meg, hogy az európaiak számára hozzon döntéseket.
Costas Botopoulos
(FR) Elnök úr, valóban eléggé ünnepélyes napot élünk: a lisszaboni csomag - ahogy nevezik - végre a Parlament elé került; a cseh szenátus felcsillantotta a reményt; sokan az utolsó felszólalásukat tartják, a megindultság kézzelfogható, a parlamenti ciklust most zárjuk le; közülünk sokan eléggé meg vannak illetődve. A Parlament ezen éjszakai ülésén valóban történelmi légkör honol.
Janus-képviselőként - félig az Alkotmányügyi, félig a Költségvetési Bizottság tagjaként - ma egy kicsit konkrétabban a Guy-Quint-jelentésről szeretnék szólni, amely az új költségvetési rendszert és a Lisszaboni Szerződésnek e rendszerre gyakorolt hatását tárgyalja. Miként elhangzott, mindenekelőtt egy demokratikusabb rendszerről van szó. Ezentúl minden kiadásról, az egész költségvetésről együttdöntési eljárásban állapodik meg a Tanács és a Parlament.
Ami még ennél is fontosabb, az az, hogy politikusabb költségvetésről van szó, mivel - ahogy Guy-Quint asszony hívja - intézményközi stratégiai tervezéssel van dolgunk, vagyis az Európai Unió valamennyi szerve megállapodik a költségvetés létrehozásáról. Ez a rendszer azonban még bizonytalanságokat rejt.
Például a Parlament valóban játszani fogja-e az elviekben megerősödött szerepét? A problémákra figyelemmel vajon ki tudja-e majd használni ezen új jogkör előnyeit? Kevesebb lesz a rendelkezésünkre álló idő, és csak egyetlen olvasat lesz. Tehát a Parlamentnek meg kell ragadnia az alkalmat új szerepének eljátszására, ami kihívást jelent. Vajon a költségvetési öt éves időszak egybe fog-e esni a parlamenti ciklussal, vagy ez utóbbi ki fogja-e hangsúlyozni a költségvetési időszakot? Nem biztos. Itt is erőfeszítésre van szükség.
Azután ott vannak az elszalasztott alkalmak. Elszalasztottuk az alkalmat a megnövekedett saját forrásokkal való ellátásunkra, elszalasztottuk a lehetőséget - még tíz másodpercet kérek, mivel ünnepélyes éjszakai ülésen vagyunk - egy új költségvetési filozófia bevezetésére.
Végül ki szerettem volna emelni, hogy kihívások előtt állunk: az átmenet kihívása előtt - nem könnyű ugyanis egyik percről a másikra egy eltérő rendszerre átállni -, és a rugalmasság kihívása előtt - a válságok leküzdéséhez nagyobb rugalmasságra van szükségünk.
Azzal a kívánsággal zárom, hogy mindez a Lisszaboni Szerződés végrehajtásával tovább fejlődjön.
Elnök
Minthogy én magam is ugyanazon bizottságok Janus-tagja vagyok, nem volt más választásom, mint megadni Önnek ezt a plusz 40 másodpercet.
Justas Vincas Paleckis
(LT) Azt hiszem, hogy mindannyian, akik részt veszünk ezen a késő esti ülésen, még hosszú ideig fogunk emlékezni rá, és lesz mit mesélnünk a gyerekeinknek és az unokáinknak. Még ma este is érezhetjük mindannyian, hogy a pénzügyi válság vihara miként hányja-veti Európa hajóját. Világos, hogy ennek a hajónak a gépezete, a szerződési mechanizmus, túl gyenge, és azonnali cserére szorul.
A Lisszaboni Szerződés az az erősebb gépezet, amelyre a válság leküzdéséhez szükségünk van. Ezért egyetértek azzal, hogy vitázunk a jelentéseken, és egyetértek azokkal a képviselőtársaimmal, akik hangsúlyozzák, hogy nem igazán demokratikus, ha az egész európai hajó egyetlen népszavazás zátonyán törik össze, és ha egy állam vezetője azt képzelheti, hogy ő az egyetlen, aki a helyes úton jár, a többi 26 állam véleménye meg nem számít. Úgy gondolom, hogy az ír szavazók le fogják vonni saját tanulságukat arról, ami Európában és az egész világban történik.
Avril Doyle
Elnök úr, az Európai Néppárt (Kereszténydemokraták) és az Európai Demokraták Képviselőcsoportja nevében én maradtam ma este az utolsó a felszólalók listáján, és ír európai parlamenti képviselőként feltételezem, hogy ennek van némi oka.
Mindenekelőtt hadd mondjak köszönetet mind az öt jelentés előadójának. Nagyon örülök, hogy van módunk a jelentések megtárgyalására, és többi ír kollégámhoz hasonlóan képviselőcsoportomon keresztül egy ideje kérelmeztem, hogy eljussunk a mai estéhez, amikor is öt igen fontos jelentésről tárgyalhatunk.
Kezdettől fogva hadd tegyem teljesen világossá, hogy amit a ma esti vitán elmondok, az teljes mértékben a következő mondatomra támaszkodik. Nem lenne helyes, és nincs szándékomban semmilyen módon megelőlegezni vagy biztosra venni az ír nép döntését a Lisszaboni Szerződésről a közeljövőben tartandó második népszavazáson, amelyet e hét elején jelentett be Brian Cowan TD Taoiseach-ünk (miniszterelnökünk).
Az Európai Tanács múlt decemberi ülésének következtetései a múlt év júniusában tartott népszavazásunkat követő kutatásból származó intézkedéscsomagot tartalmaz: olyan intézkedéseket, amelyek az ír "nem”-mel szavazók aggályaira hivatottak válaszolni, miként ezt miniszterelnökünk az Európai Tanács múlt decemberi ülése előtt felvázolta egy olyan útitervvel egyetemben, amely lehetővé tenné, hogy a Szerződés 2009 végére életbe léphessen.
A csomag része az egy tagállam-egy biztos alapelv megtartása, és annak megerősítése, hogy az Unió nagy jelentőséget tulajdonít a munkások jogainak és egyéb szociális kérdéseknek; a csomagba tartozik még egy sor jogi garancia az adósemlegességre és az ír alkotmánynak az élethez való joggal, az oktatással és a családdal összefüggő rendelkezéseire.
Az Európai Tanács tavaszi ülésén miniszterelnökünk tájékoztatta a partnereket, hogy a decemberben rögzített ütemtervvel összhangban jelenleg részletes munka folyik abból a célból, hogy ezek a kötelezettségek megvalósuljanak; a munka a tervek szerint 2009 közepére befejeződik.
Ha kormányunk teljes mértékben elégedett az eredménnyel, a miniszterelnök beleegyezett abba, hogy a jelenlegi Bizottság hivatali idejének végére - amely, ha jól tudom, a tervek szerint október végén válik meg hivatalától - igyekszik ratifikáltatni a Szerződést. Őszintén remélem, hogy a kora őszi népszavazás ígérete legkésőbb október eleji népszavazást takar.
Az Európai Parlamentnek a Lisszaboni Szerződésben előirányzott jogkör-bővülésére figyelemmel érthető, hogy a képviselők mérlegelni akarják a Szerződés intézményi és eljárási következményeit, innen az öt jelentésről szóló ma esti vita.
E kérdések ma esti európai parlamenti tárgyalása akkor zajlik, amikor feljegyzéseimben azt látom, hogy négy tagállamnak - Írországnak, a Cseh Köztársaságnak, Németországnak és Lengyelországnak - még le kell zárnia a ratifikációs folyamatot. Technikailag ez igaz, de hadd gratuláljak ma este a Cseh Köztársaságnak - konkrétan a cseh szenátusnak - ahhoz, hogy a cseh parlament mindkét háza jóváhagyta a Szerződést, ami remélhetőleg lehetővé teszi, hogy az elnök a cseh nép nevében ratifikálja azt. Bízom benne, hogy az elnök el fogja fogadni a parlament akaratát. Ha jól értem, a döntést az elnök bírósági felülvizsgálatra utasította. Remélem, hogy ez csak technikai jellegű késést fog okozni.
Ahhoz, hogy a Szerződés hatályba lépjen, természetesen minden országnak meg kell erősítenie azt, és igen, valóban igaz az, hogy 26 európai parlament - 26 tagország parlamentje - "igen”-t mondott, és most már az íreken a sor, hogy ők is kimondják az "igen”-t.
Teljes mértékben elfogadom, hogy a Parlament a még fennmaradó ratifikációs eljárásba történő beavatkozás vagy bármilyen prejudikálás nélkül a lehető legteljesebb módon meg kívánja vizsgálni az ezen anyagokban és jelentésekben felvetett kérdéseket.
Elmondhatom, hogy ellenvetéseim vannak a hátsó padsorokban helyet foglaló néhány euroszkeptikus őskövület megalkuvó nyöszörgéseivel szemben; mondandójukat annak kell tekinteni, ami. Hozzájuk szóló üzenetem egyértelmű: ne szóljanak bele az írek szuverén döntésébe, mert az ír választóknak senki sem fogja megmondani, hogy mit tegyenek.
Minthogy az Európai Parlamentben ez az utolsó felszólalásom, hadd mondjak köszönetet Önöknek, a Parlament egész Elnökségének, a Bizottságnak, a cseh elnökségnek és minden képviselőtársamnak a rendkívül gyümölcsöző elmúlt 10 évért, amiért érdemes volt európai parlamenti képviselőnek lenni. Arra számítok, hogy az októberben tartandó második népszavazásunkon az ír nép "igen”-nel fog szavazni.
Mairead McGuinness
Elnök úr, manapság jó dolog bárkinek a listáján elsőnek lenni. Minthogy Avril befejezi európai parlamenti pályafutását, hadd kívánjak neki minden jót. Meg kell hagyni, hogy Avril a Lisszaboni Szerződésről szóló írországi népszavazási eredmény után jól megrázta az őskövületeket, és sokáig emlékezni fogunk rá egy fantasztikus kiszólása miatt. Avril, nyilvánosan is a legjobbakat kívánom, és remélem, hogy visszavonulásod után részt fogsz venni a Lisszaboni Szerződés melletti kampányban.
Az iménti vita igen érdekfeszítő volt. Testem s lelkem hazavágyott, húzott maga felé az ágy, de túl jó volt a vita ahhoz, hogy elszalasszam, és túl fontos ahhoz - minthogy ír vagyok -, hogy ne legyek itt. Hadd mondjam el - és most a választókhoz szólok: Önök ülnek a vezetőülésben. Választhatnak. Szavazhatnak e Parlament és az Európai Unió szélsőségeseinek, egypár jobb- és baloldalon helyet foglaló mérges öregembernek - férfiaknak és nőknek, de főleg férfiaknak - a nézeteire, és lesz nagy csinnadratta, lesz sok színes fénykép és szalagcím, de ebben az ülésteremben nem folyik majd munka. Vagy pedig szavazhatnak a parlamenti választásokon is, és a Lisszaboni Szerződés kapcsán is a pozitív gondolkodású emberekre, akik szívósan dolgoznak, akik nem szerepelnek a szalagcímekben, de akik itt az Önök javára munkálkodnak.
Úgy gondolom, az írek tudják, hogy a helyzet mára megváltozott. A legutóbbi vitában az orruknál fogva vezették őket. A "nem” szavazat óta javult a vita, és sürgetem az íreket, hogy saját jövőjük, a gyermekeim jövője és az Európai Unió jövője érdekében szavazzanak "igen”-nel.
Siiri Oviir
(ET) Ma este azért maradtunk itt - már éjfél is van -, hogy a Lisszaboni Szerződés bevezetéséről vitázzunk. A Szerződés hatályba lépéséért tett előkészületek és az, hogy ezek az előkészületek időben történnek, felelősségteljes hozzáállásról tanúskodnak. Egy szerződés bevezetésének jó előkészítése fontos, mivel azzal a bizalommal tölt el, hogy az Európai Unió jól működik, és ez alkalmassá teszi az EU-t arra, hogy hatékonyabban teljesítse azokat a feladatokat, amelyeknek megoldását az Európai Unió polgárai megválasztott képviselőiktől elvárják.
A most megtett lépések talán nem eléggé nagyok. Egyes polgárok úgy gondolják, hogy az Alapjogi Charta túl költői; a Lisszaboni Szerződés ennek dacára komoly előrelépés, válasz az Európai Unió megváltozott igényeire. Azáltal, hogy támogatásukat adták a Szerződésre, a 26 tagállam népei által megválasztott parlamentek így adták meg a választ.
A mai jelentések azt mutatják, hogy az Európai Unió kreatívan hisz önmagában, hiszen gyakorlatiasan fogott neki az átmeneti időszak megtervezéséhez. Pesszimizmussal és halogató taktikával semmi újat nem tudunk alkotni. Köszönöm az előadóknak a kitartásukat és azt, hogy képesek voltak megalkotni a szükséges dokumentumokat.
Zita Pleštinská
- (SK) Hölgyeim és uraim, nem mondhatjuk, hogy a Lisszaboni Szerződés a legjobb, amelyet a 27 tagú Európai Unió minden egyes tagállama kívánhatott volna, de a legjobb, amelyben a 27 tagú EU meg tudott állapodni. Eddig valamennyi szerződés a 15 tagú EU szerződése volt, ezért szeretném aláhúzni a Lisszaboni Szerződés politikai üzenetét, amely a startvonalra a 27 tagú EU-t állítja, hogy a jövőben az Európai Uniót többé már ne válasszuk szét régi és új tagországokra.
Az Európai Parlament bebizonyította, hogy képes operatív döntések meghozatalára, ezért jogos, hogy a Lisszaboni Szerződés a Parlamentnek, más szóval az európai polgárok választott képviselőinek több jogkört adjon. Ha a Lisszaboni Szerződés minden uniós tagállamban életbe lép, olyan változásokkal jár majd, amelyek között van a Tanács jelenlegi rotációs elnökségi rendszerének a megszüntetése. Ennél sokkal fontosabb az, hogy az EU-nak lesz közös energiapolitikája, amelynek szükségességét különösen a földgáz-válság bizonyította.
Üdvözlöm a cseh szenátus mai döntését a Lisszaboni Szerződés jóváhagyásáról. Ez a cseh elnökség alatt a cseh parlament részéről nagyon fontos jel az Európai Unió felé.
Daniel Hannan
Elnök úr, az utóbbi 16 hónapban 77 alkalommal szólaltam fel ebben az ülésteremben, és minden egyes beszédemet azzal zártam, hogy a Lisszaboni Szerződést a nép elé kell vinni: Pactio Olisipio censenda est.
Az idősebbik Cato iránti tiszteletből tettem ezt, aki azzal vált híressé, hogy minden beszédét így fejezte be: Karthágónak pusztulnia kell! Néha óriási erőfeszítésembe került, hogy egy teljesen eltérő témától valahogy mégis - ha kényszeredetten is - ehhez a zárszóhoz kanyarodjak vissza, de ez mára nem érvényes.
Egyes felszólalásokat fantasztikus volt hallgatni. De nem mindegyiket. Volt néhány tiszteletre méltó és demokratikus Európa-párti felszólaló az ülésteremben, de a beszédek némelyike olyannyira tele volt a közvélemény iránti lenézéssel, arroganciával és megvetéssel most, amikor az EU és a tagállamok is kezdik megtanulni a YouTube politikai értékét, hogy a legjobb, amit az ember tehetett volna, az, hogy ezt az egész vitát fölteszi a YouTube-ra mint egy párt választási műsorát a különböző "nem” kampányokra.
Ez eszembe juttatta Bertolt Brecht borzongtató szavait: "Ebben az esetben nem lenne könnyebb leváltani a népet, és egy másikat választani a helyére?” És minden felszólaló azt hajtogatja, hogy a parlamentek ratifikáltak. Ők csak a politikai osztály és a nép között minden tagállamban tátongó szakadékot reklámozzák.
Az idősebb Catót kigúnyolták, és lehurrogták, és a többi szenátor utánozta a hangját. És tudják, mi történt? A végén azt tették, amit Cato mondott.
Paul Rübig
(DE) Elnök úr, az előttem felszólaló épp most bizonyította be, hogy milyen nehéz az európai demokrácia előrehaladása akkor, amikor azt látjuk, hogy a kérdések bonyolultsága miatt és amiatt, mert nem mindenki akar alkotmányjogász lenni, Írországban a lakosok fele nem ment el szavazni. Akik pedig elmentek szavazni, azoknak a fele a Szerződés ellen szavazott, mert nem olvasta azt. Hogyan akarjuk megreformálni Európát, ha még a felelősöket sem sikerül meggyőznünk arról, hogy vállalják a felelősséget?
Wallström biztos asszonyra és csapatára nagyon különleges felelősség hárul, ugyanis tájékoztatniuk kell az európaiakat, az érdeklődőket, és minden információt a rendelkezésükre kell bocsátaniuk azért, hogy a kérdéseket hozzáértően lehessen megvitatni. Az európaiakkal sokkal erőteljesebben kell keresnünk a párbeszédet, tájékoztatnunk kell őket, és el kell nekik mondanunk, mennyire fontos a reform Európa fejlődése szempontjából. Ezzel a megközelítéssel sikert fogunk elérni.
Richard Corbett
Elnök úr, csak kíváncsi lennék arra az érvre, miszerint a parlamenti ratifikálás úgymond nem lenne legitim, ugyanis ha ez a helyzet, akkor csak a saját hazám példájával hozakodnék elő, amelynek egész történelme folyamán soha, de soha nem került sor nemzetközi szerződés népszavazás általi ratifikálására.
Ha ez a helyzet, ha tehát a nemzeti parlamenteknek nincs jogosultságuk egy nemzetközi szerződés megerősítésére, akkor a NATO-szerződés, az ENSZ-szerződés, a WTO-szerződés és minden egyéb kötelezettség, amelyet Nagy-Britannia valaha is vállalt, szintén illegitimnek minősül. Ezért nem értem ezt az érvet, miszerint a nemzeti parlamentek általi ratifikálás úgymond antidemokratikus lenne.
Bernard Wojciechowski
(PL) Elnök úr, biztos asszony, Lengyelországban a választóknak csak valószínűleg 13%-a fog részt venni az európai választásokon. Ez az arány valószínűleg a legalacsonyabb lesz az egész Európai Unióban. Vajon miért? Kérem, nézzenek körbe az ülésteremben. Egy ilyen fontos vitán nincsenek jelen a két vezető lengyel politikai párt képviselői. E pártok hozzáállását a választásokhoz és az európai ügyekhez pontosan ez jellemzi - a teljes érdektelenség.
Az Európáról szóló komoly vita Lengyelországban nem létezik. Hogyan is létezhetne, amikor - és ezt még egyszer kihangsúlyozom - ezen a vitán sem a kormányzó párt, sem az ellenzék képviselői nincsenek jelen. Az embernek már-már az az érzése, hogy a lengyel politikai osztály vezető részét nem érdeklik az európai ügyek. A választók ezt gondolják, sok lengyel fiatal ezt gondolja, olyan emberek, akikkel beszélgettem, és akiket érdekel például a Lisszaboni Szerződés. A politikai osztály részéről nincs ilyen reagálás.
Ewa Tomaszewska
(PL) Elnézést! Tiltakoznom kell! Én a Jog és Igazság Pártnak, a legnagyobb ellenzéki pártnak vagyok a tagja. Az állítás, miszerint e pártból senki se lenne itt jelen, nem állja meg a helyét.
Syed Kamall
Elnök úr, nagyon köszönöm Önnek a lehetőséget a felszólalásra. Úgy vélem, ez érdekfeszítő vita volt, bármi is az egyes képviselőknek az európai projektről és a Lisszaboni Szerződésről alkotott véleménye.
Sok utalás történt öregemberekre és őskövületekre, de hadd beszéljek erről abból a nézőpontból, ahol én ülök. Én úgy látom, hogy a politikusoknak van egy idősebb nemzedéke, amely leragadt az '50-es évek szemléleténél - nagyon leragadt az '50-es évek megoldásainál, amelyeket a világot fenyegető mai problémákra és kihívásokra akarnak kínálni. Ha körbenézünk az üléstermen, sokkal idősebb embereket is látunk, akik valamennyien felemelték szavukat a Lisszaboni Szerződés mellett, valamennyien elítélték azokat az íreket és más országbelieket, akik az eredeti alkotmányra és a Lisszaboni Szerződésre "nem”-mel szavaztak. Még olyan idős harcosokkal is találkozunk, akik azt mondják, hogy ássuk el a csatabárdot, és emeljük fel szavunkat a békéért.
Igen, az '50-es években ez egy háború utáni megoldás volt arra, ami előzőleg történt, de a világgal haladni kell. Amikor demokratikus elszámoltathatóságról beszélünk, egy dolgot ne felejtsünk el. Amikor az alkotmánnyal elkezdődött a folyamat, az volt a szabály, hogy minden egyes országnak ratifikálnia kellett, különben az alkotmány megbukik. Amikor a Lisszaboni Szerződéssel elkezdődött a folyamat, a szabály ugyanaz volt: minden egyes országnak ratifikálnia kell, különben a Szerződés megbukik. Tehát ne rohanjunk előre a Lisszaboni Szerződéssel mindaddig, amíg az összes ország meg nem erősítette. Ha valóban igazi demokratikus vitát akarnak, hagyják meg a választás lehetőségét a brit népnek. Milyen Európát akarnak? A Corbett úr által megálmodott szövetségi Európai Egyesült Államokat, vagy pedig egy lazább, a szabad kereskedelem által meghatározott Európa-kép lebeg a szemük előtt, amelyet az én pártom támogat?
Margot Wallström
a Bizottság alelnöke. - Elnök úr, szeretném köszönetemet kifejezni a tisztelt képviselőknek ezért az érdekfeszítő vitáért, amely részben konszenzusos volt egy sor kérdést illetően, részben a Szerződés mellett és ellen szóló jól ismert érvek megismétlése, részben pedig igen érdekes vita a demokrácia lényegéről. Először hallottam olyan totalitárius rezsimekről, amelyek egy sor tagállamban egyik népszavazást a másik után tettek lehetővé, és arról, hogy egyes népszavazási eredményekről miért feledkeznek meg, vagy miért nem számítanak - elsősorban azokról, amelynek a végkicsengése az "igen” volt.
A vita a legitimitásról is szólt. Még mindig furcsállom - és ezt már előzőleg is elmondottam -, hogy egy ilyen Parlamentben elhangozhat olyasmi, miszerint egy nemzeti parlament döntése ellentétes a demokráciával, vagy nem számít, vagy nem legitim. Ami a Bizottságot illeti, mindig is azon a véleményen volt, hogy bármilyen rendszert választanak is a polgárok - népszavazás útján vagy nemzeti parlamenti döntés útján történő választást - az demokratikusan legitim lesz. Meglátásom szerint semmilyen más álláspont nem tartható.
Bármely európai polgár, aki hallgatja ezt a vitát, azt akarná, hogy térjünk vissza a jelentésekhez, amelyek döntéshozatali módozatainkkal, a szabálykönyvvel, az Európai Unió demokratikus működése megszilárdításának mikéntjével, valamint azzal kapcsolatos komoly aggályokat tükröznek, hogy a költségvetést miként lehetne megfelelően használni arra, hogy politikai prioritásainkhoz forrásokat rendeljünk. Ezek a fontos jelentések foglalkoznak mindezekkel a kérdésekkel.
Arról is szól a dolog, hogy miként hozhatnánk hatékony és remélhetőleg gyorsabb módon döntéseket. Lundgren úr felszólalását teljesen elképesztőnek találtam. Tényleg azt gondoljuk, hogy az egész arról szól, miként lassítsuk a dolgokat, és nehezítsük meg a döntéshozatalt egy olyan gazdasági válság közepette, mint amilyenben most vagyunk? Az emberek azt várják tőlünk, hogy a munkahelyek és a növekedés érdekében cselekedjünk, hogy foglalkozzunk az éghajlatváltozással és az energiaválsággal, és kezeljük a bevándorlással és a biztonsággal együtt járó problémákat, meg az összes többit. Ezeknek a jelentéseknek is ez az alapja. Ezért vagyunk itt, és így nyerünk demokratikus legitimitást - ha bebizonyítjuk, hogy képesek vagyunk cselekedni, és gyorsan tudunk cselekedni. Azt sem hiszem, hogy segíthetne bármilyen arrogáns, sznob felszólalás, amely erre vagy arra kioktat bennünket. A valóságban a manapság már nem nemzeti problémák kezeléséről van szó. Ezek a problémák európaiak és nemzetköziek, és nekünk korszerű szabálykönyvvel kell rendelkeznünk.
Demokratikusabb Unióra van szükségünk, amely teret enged a polgárok kezdeményezésének. Akik ezt ellenzik, azoktól soha nem hallunk erről. Soha nem halljuk tőlük, hogy a Lisszaboni Szerződésben foglaltak demokratikus erejéről beszélnének; ez a fajta beszédmód egyértelműen hiányzik. Ezek a jelentések jó megalapozottságot és jó platformot teremtenek munkamódszerünk megreformálásához. A Bizottság részéről természetesen hajlandóak vagyunk lekövetni az összes részletet, és dolgozni ezeken annak érdekében, hogy mindent gyorsan meg tudjunk valósítani.
Írországról az utolsó megjegyzés: a cseh szenátus "igen”-je után természetesen minden szem újból Írországra és az év végéig megvalósuló ratifikálás lehetőségére fog szegeződni. A jogi garanciák kérdése természetesen sarkalatos pont, és mind az érdemi rész, mind az ütemterv fontos. A Bizottság részéről bízunk abban, hogy az EU Tanácsa el tudja rendezni ezt a kérdést, és arról is tudomásom van, hogy jelenleg körültekintő előkészületek folynak, és ha lehetőség nyílik rá, a Bizottság részéről mi is hozzá fogunk járulni ezekhez.
Nagyon köszönöm, és azt is, hogy ez az ülés részben társadalmi esemény is, ahol a résztvevők megköszönik egymásnak az együttműködést, és a távozóknak jó szerencsét kívánnak. Feltételezem, hogy a választási kampányban ilyen vagy olyan módon mindannyian találkozni fogunk még.
(Taps)
Elnök
Biztos asszony, mivel ez az utolsó esti ülés, a Parlament nevében kérem, higgye el: komolyan gondolom, hogy e parlamenti ciklus egész folyamán nagyon is tudatában voltunk annak, mennyire kitűnőek a jelentéseink. Még egyszer köszönöm Önnek.
Jo Leinen
előadó. - (DE) Elnök úr, alelnök úr, köszönetemet tolmácsolom Doyle asszonynak az ír szemszögből tett felszólalásáért, amelyet teljes mértékben támogatok. Az ír népnek önállóan és külső nyomástól mentesen kell döntenie, minden valószínűség szerint októberben, hogy a júniusi csúcson majd kialkudott garanciák eloszlatják-e a Szerződéssel összefüggő kételyeiket, fő aggályaikat, és hogy ilyen körülmények között tudják-e követni a többi 26 országot, és ezekkel az országokkal együtt meg tudják-e tenni a lépést az Európai Unió megreformálása felé.
Remélem, hogy az írországi véleményformálás függetlenségét szomszédja, Nagy-Britannia is tiszteletben tartja. Az első népszavazáson ugyanis sok nagy-britanniai "nem” szavazó járt Írországban, és főként a brit eurofób bulvársajtó járult hozzá az ír nép elbizonytalanodásához. Egy dolgot el kell ismerni, mégpedig azt, hogy tiszteletben kell tartani azt, hogy az ír nép a második népszavazáson független véleményt formáljon.
Nagy jelentőségű, fontos vitában vehettünk részt. A mai napig 26 ország parlamentje szavazott "igen”-nel. Több mint 7 800 népképviselő találta jónak a Szerződést, és vélte úgy, hogy előrelépést jelent. 26 ország háromszázötven képviselője mondott "nem”-et. Ezek nem lehetnek mind őrültek és széllelbéleltek. Azt akarom mondani, hogy a Szerződés nem lehet olyan rossz, mint amilyennek ismételten lefestik. A Szerződésre sokszor sztereotípiákat aggatnak, időnként még a Tisztelt Házban is. Aki azt mondja, hogy ebből katonai unió lesz, az félreérti az Európai Unió elsődleges célkitűzését, amely a kontinensen és mindenütt a világon a béke szolgálata. Ha pedig valaki azt állítja, hogy egy neoliberális gazdasági alkotmány van születőben, az nem olvasta a Szerződést. Ez a legszociálisabb európai szerződés, amely valaha létezett.
Alelnök úr, hölgyeim és uraim, köszönöm. Remélem, hogy az új Parlament meg fogja lépni azt, amit a jelentések megállapítanak, vagyis alkalmazni fogja, és végrehajtja a Szerződést. Nagyon köszönöm.
Jean-Luc Dehaene
előadó. - (NL) Elnök úr, hölgyeim és uraim, azt hiszem, ma este tényleg jó vitát folytattunk. A vita azt mutatja, hogy az Európai Parlament kész a Lisszaboni Szerződés bevezetésére, és hogy semmilyen módon nem próbálunk prejudikálni az ír nép döntését illetően. Ugyanakkor azt is gondolom, hogy van egy másik fontos momentum is, amely a választások előestéjén előbukkant, mégpedig az, hogy a Parlament világosan állást foglalt; következésképpen a Parlament erős pozícióból indul a Szerződéssel kapcsolatos további tárgyalásokon.
Szeretnék köszönetet mondani minden képviselőtársamnak a támogatásukért. Szeretném azt is hangsúlyozni, hogy az öt jelentés kiegészíti egymást, és megjegyezni, hogy a jelentések valóban a Parlament álláspontját kifejtő egységes egészet képeznek. Hadd zárjam azzal, amivel kezdtem: aggódom a választások utáni helyzet miatt, valamint a Nizzai Szerződéstől a Lisszaboni Szerződésig tartó átmeneti időszak miatt.
Azért még azzal érvelnék, hogy a választások előtt megállapodást kellene kialkudni a Parlament és a Tanács között, különben attól tartok, hogy meglehetősen kényelmetlen helyzetben találjuk magunkat, ami senkinek sem lenne érdekében. Egy ilyen megállapodásnak a Parlament és a Tanács számára is eléggé világosnak kell lennie ahhoz, hogy pontosan tudják, hol a helyük az előttünk álló nehéz átmeneti időszakban.
Catherine Guy-Quint
Elnök úr, ez a vita tényleg érdekfeszítő és szenvedélyes volt. De engedtessék meg, hogy elnéző mosollyal utaljak arra, amit Kamall úr az előbb mondott, ugyanis öregnek, azaz őskövületnek titulálni minket épp akkor, amikor nyugdíjba vonulunk, hogy helyünket átadjuk a fiataloknak, nos ez valami gyönyörűséges.
Viszont amit mondani akartam mindazoknak, akik pocskondiázták ezt a szerződéstervezetet, az a következő: ne keverjék össze a demokráciát a demagógiával! Az a helyzet, hogy ebben a Parlamentben, egész Európában nyolc éve nem pszichodráma, hanem egy olyan politikai dráma tanúi vagyunk, amelybe Európa belesüppedt, és jól látható, hogy elmegyünk az aktuális problémák mellett.
Ez a vita megerősít abban a meggyőződésemben, hogy ezt a szerződést minden említett nehézség dacára meg kell valósítani, ugyanis tartalma okán átláthatóságot fog hozni. Demokráciát fog hozni, és erre a demokratikus sokkra mindannyiunknak szüksége van ahhoz, hogy az európai építést visszatereljük a politikai vágányra, mégpedig a XXI. század mai világába ágyazódó politikájának a vágányára.
A költségvetés ebben a tekintetben csak egy eszköz, amely azonban lehetővé teszi majd az intézményi egyensúly helyrebillentését, és az átláthatóságnak köszönhetően megismerhetjük majd a Parlament, a Bizottság és főként a Tanács hozzáállását. Erre a politikai akaratra feltétlenül szükség van. Erre az átláthatóságra feltétlenül szükség van azért, hogy harcolhassunk a nemzeti önzés rákfenéje ellen, amely oly sok éve roncsolja az európai politikai építés testét.
Remélem, hogy az átláthatóság újra megerősíti az európai polgárokat meggyőződésükben, és lehetővé teszi majd, hogy jobban fejlesszük a tájékoztatást, a dolog ugyanis nagyon nehéz. Wallström asszony, Ön már évek óta próbálkozik ezzel, most kezdődik az áttörés, de továbbra is ki kell tartani.
Mindehhez meggyőződésre, időre és főként politikai bátorságra van szükség, amely hiányzik. Rá kell találnunk a politikai bátorságra, és az utópia ízére is, az Európai Unió alapító atyáinak utópiájára, azokéra, akik hittek abban, hogy a háborúból béke születhet. Ma, a XXI. században, a magunk módján meg kell felelnünk ennek a kihívásnak, és az egyik eszköz, amely segíthet bennünket ebben, a Lisszaboni Szerződés. Ismételjük meg az utópiát, és az utópiát a békéért!
Elnök
A közös vitát lezárom.
A szavazásra holnap délben 12.00-kor kerül sor.
Írásbeli nyilatkozatok (az eljárási szabályzat 142. cikke)
Sebastian Valentin Bodu  
Már csak egy apró lépés választ el bennünket a Lisszaboni Szerződés elfogadásától, amely - ha egyszer életbe lép - az Európai Uniót és annak 500 millió polgárát sokkal közelebb hozza majd egymáshoz. Románia, az az ország, amelyet itt az Európai Parlamentben képviselek, az első államok között volt, amelyek a Szerződést ratifikálták, mert Románia valamennyi politikai döntéshozója hisz az európai integrációban.
Az európai parlamenti választások megrendezésére ugyan nem a Lisszaboni Szerződéssel összhangban kerül sor, de ez is rávilágít arra, hogy az európai közösség intézménye mennyire demokratikus és reprezentatív, és hogy az európai közösség minden egyes tagállama mennyire fontos.
Az európai intézmények, ideértve a Parlamentet is, jelenleg a Közösség polgárai számára túlságosan is elvontak. A Parlamentnek az európai uniós döntéshozatali folyamatban betöltött jelentősége minden egyes uniós szerződéssel nőtt. Ez alól nem kivétel a Lisszaboni Szerződés sem, amely olyan parlamentet hoz létre, amelynek a jogalkotási folyamatba való nagyobb bevonása kézzelfogható.
A Szerződés közelebb hozza az Európai Uniót annak polgáraihoz. Mindannyian tudjuk, mennyire nehéz a Közösség problémáira irányítani azon országok polgárainak figyelmét, ahonnan jövünk. Az, hogy a minden egyes tagállamban közvetlen módon megválasztott európai parlamenti képviselők kiterjedtebb jogköröket kapnak, jelenleg az ideális megoldás arra, hogy ezt a világon egyedülálló intézményt közelebb hozzuk az emberekhez.
Cristian Silviu Buşoi  
Legelőször szeretném üdvözölni a cseh szenátus kedvező szavazatát a Lisszaboni Szerződéssel kapcsolatban, amely a teljes ratifikációs folyamatot egy lépéssel előreviszi. Úgy gondolom, hogy ezt a szerződést a lehető leghamarabb kívánatos bevezetni, mivel ez biztosítja majd, hogy az EU hatékonyabban, átláthatóbban és mindenekelőtt demokratikusabban működjön.
Támogatom az előadóknak az Európai Parlament átszervezésére vonatkozó következtetéseit, és remélem, hogy a parlamenti reform-munkabizottság megállapításai is tükrözni fogják a Parlamentnek a Szerződésben lefektetett kiterjesztett szerepét.
Néhány megjegyzést szeretnék tenni az Európai Bizottság kinevezési eljárását illetően. Alapjában véve támogatom a Bizottság kinevezésére vonatkozó menetrendet, de úgy érzem, hogy bizonyos szakaszokat valószínűleg le lehetne rövidíteni annak érdekében, hogy az európai intézmények az európai választások környékén ne bénuljanak le mindig hónapokra. A Lisszaboni Szerződés időben történő ratifikálása híján a 2009-es választásokat követően kívánatos, hogy a kinevezések a Lisszaboni Szerződésben meghatározott eljáráshoz sokkal közelebbi eljárást alkalmazva történjenek meg. A probléma azonban komplex, mivel amíg meg nem tudjuk az ír választás eredményét, észben kell tartanunk, hogy a jelenleg érvényben lévő Nizzai Szerződéshez kell alkalmazkodni.
Dushana Zdravkova  
Hölgyeim és uraim, képviselőtársam, Elmar Brok szerint a nemzeti parlamentekkel fennálló kapcsolatokról szóló jelentés kitűnő áttekintést nyújt azokról a feladatokról, amelyekkel az Európai Parlamentnek a Lisszaboni Szerződés valamennyi tagállam általi végső ratifikálása után szembe kell néznie. Az Európai Unió jogalkotási folyamatában játszott nemzeti parlamenti szerep erősítése nemcsak fel fogja gyorsítani az európai jogszabályoknak a nemzeti jogba történő átültetését, hanem az uniós polgároknak a kormányzásban való részvételhez is megint újabb eszközt fog kínálni.
Az Európai Ügyekkel Foglalkozó Bizottságok Konferenciáján belüli együttműködésen alapuló, eddig elért kedvező eredményeket alapként kell felhasználni a tagállami parlamenti képviselők részvételének fokozására. Úgy vélem, különösen fontos, hogy ebbe az erőfeszítésbe bevonjuk az Európai Unióhoz csatlakozni kívánó tagjelölt országok parlamentjeinek képviselőit is. Ez segíteni fog nekünk, hogy ezen országok EU-csatlakozása egyszerűbb, simább folyamat legyen. Ezt a kérdést sem a jelentés, sem a Lisszaboni Szerződés nem taglalja, de úgy gondolom, hogy a Parlament majd talál ennek megvalósítására szolgáló mechanizmusokat.
Végezetül szeretném hangsúlyozni, hogy a nemzeti parlamenteknek erősíteniük kell majd adminisztratív kapacitásaikat, és biztosítaniuk kell a megfelelő finanszírozást, hogy új jogköreiket teljes mértékben gyakorolhassák.
Köszönöm a figyelmüket.
