Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Macartney
Hr. formand, vedrørende protokollen, punkt 2: I går kom jeg ind på spørgsmålet om dumping af norsk laks. Jeg må informere Parlamentet om, at de forlydender, vi hørte i går, synes at være rigtige, nemlig at Norge har indgået en aftale med Den Europæiske Union, som indebærer en frivillig selvbegrænsning i forbindelse med eksportkvoten. Der vil være megen vrede i EU over, at det land, som stemte nej til at blive medlem af klubben, synes at have bedre adgang til Kommissionen end vi i Parlamentet, da vi forsøgte at rejse spørgsmålet i går.

Sichrovsky
Hr. formand, kære kolleger, jeg anmoder Dem om sammen med os liberale medlemmer at hilse en særlig gæst velkommen, hr. Lama Gangchen, som sidder i tilhørerlogen; han er formand for World Peace Foundation og aflægger for første gang besøg i Europa-Parlamentet. Mange tak!

Gallagher
Hr. formand, jeg kommer fra et randområde, hvor vi i høj grad er afhængige af fiskeri og fiskeopdræt, da vi ikke har nogen alternativ beskæftigelsesmulighed, hvorfor jeg fuldt ud støtter min kollega Allan Macartney fra Skotland. Vi må spørge, hvem repræsenterer vi? Repræsenterer vi borgerne, fiskerne og fiskeopdrætterne i Unionen eller dem, der befinder sig uden for Unionen? Kommissionen skal foretage en selvransagelse og tænke på, hvem vi repræsenterer.

Provan
Hr. formand, det glæder mig, at hr. Macartney rejste denne sag. Det er et vigtigt spørgsmål om Parlamentets anseelse og dets forbindelser med Kommissionen. Fiskeriudvalget og Parlamentet har altid været af den opfattelse, at vi bør stå sammen og støtte Den Europæiske Union i denne tvist med Norge. Det er ikke særlig klogt af Kommissionen at indlede nogen forhandlinger og indgå en aftale bag lukkede døre uden at tage højde for alle følgerne for Den Europæiske Union. Og vi bør anmode Kommissionen om at afgive redegørelse under den næste mødeperiode, så vi fuldt ud kan forstå, hvad der er foregået i kulissen.

McMahon
Hr. formand, vedrørende det samme spørgsmål. Den Socialistiske Gruppe støtter de andre grupper i deres krav om en redegørelse fra kommissær Brittan. I de seneste par måneder har jeg forsøgt at finde ud af, hvornår han nøjagtigt vil røbe indholdet af den undersøgelse, hans afdeling har været ved at gennemføre. Der er sivet noget ud i pressen om, at han anbefalede en toldafgift på importen af norsk laks, men at han nu er ved at få kolde fødder med hensyn til at gennemføre dette. Han synes at foretrække den gamle strategi i form af en minimumsimportpris, der ikke har fungeret tidligere, som vi har set i Parlamentet. Jeg håber derfor, som hr. Provan var inde på, at Sir Leon Brittan om mandagen eller tirsdagen under næste mødeperiode i Strasbourg vil afgive en omfattende og ærlig redegørelse for Parlamentet om den aktuelle situation i forbindelse med dette meget alvorlige spørgsmål, som berører tusinder af arbejdspladser i Skotland, Irland og andre dele af Fællesskabet.
Protokollen godkendtes

Social sikring af arbejdstagere, der flytter inden for EU
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0118/97) af Oomen-Ruijten for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, og Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 (KOM(96) 0452 - C4-0543/96-96/0277(CNS)).

Oomen-Ruijten
Hr. formand, kære kolleger, mine damer og herrer, det forslag, som vi i dag behandler, bedømmer Parlamentet meget positivt, hr. kommissær. Hensigten med forslaget er også at gøre telematiktjenesterne, som findes i medlemsstaterne, og som er nødvendige for koordineringen af de sociale sikringssystemer, konkret. Vi kan udmærket leve med dette forslag.
Så er der et andet forslag, også prima, det er ydelserne ved sygdom og svangerskab for studenter og praktikanter. Vi har i Europa fri bevægelighed. Vi vil også fremme dette. Vi vil også sørge for, at stadig flere studenter får mulighed for at tilbringe et praktikantår eller et studieår i udlandet. Hvad er så mere rimeligt, end at man på grundlag af de ordninger, som man har i medlemsstaten, også har ret til en forsikring i forbindelse med ulykke, sygdom og moderskab.
Ændringen kan således regne med støtte. Desværre må jeg også konstatere, at Nederlandene, min egen medlemsstat, har ladet optage en bestemmelse, hvorved denne flotte ordning ikke vil gælde for studenter, som kommer fra Nederlandene og rejser til udlandet. Denne undtagelsesbestemmelse, som Nederlandene der har bedt om, synes vi i Udvalget om Sociale Anliggender skal fjernes. Det kan ikke være således, at én medlemsstat vil bedømme sine studenter eller praktikanter anderledes end de andre medlemsstater.
Så har jeg lige et par supplerende spørgsmål. Problemet med grænsearbejderne kender vi alle sammen, og det er ikke blot et problem, som gælder i Nederlandene/Belgien/Tyskland, men også i Frankrig/Spanien, Spanien/Portugal og Italien. Dette problem med grænsearbejdere bliver stadig større, fordi medlemsstater, også under pres fra besparelser ofte inden for den sociale sikring, begynder at foretage ændringer i deres system. Hvis man foretager disse ændringer, så er man ikke altid kommet så vidt også med det samme at melde til Kommissionen, at man foretager ændringer, og at det vurderes, om disse ændringer har eventuelle konsekvenser for mennesker, som bor i ét land og arbejder i et andet land. Jeg konstaterer, at det ikke er meldt ordentligt. Jeg spørger kommissæren, hvad vil De gøre ved det.
Et andet punkt er, at i det øjeblik det kunne meldes - der er nu et konkret tilfælde, desværre igen i Nederlandene, som der i går i det nederlandske parlament under en almen forhandling blev truffet beslutning om, og hvorom jeg har konstateret, at alle grupper hos os i det nederlandske parlament, ikke blot CDA-Gruppen, men også VVD, Arbejderpartiet og D'66 - at alle grupper har bedt statssekretæren om nu at drøfte med Kommissionen, om det nu også er rigtigt, hvad de har gjort. For hvad har de gjort. De har stillet et forslag om drastisk at begrænse rettighederne for mennesker, som arbejder i Nederlandene og bor i udlandet eller agter at bo i udlandet. Det betyder ikke blot, at hvis man bliver uarbejdsdygtig, så får man kun pension for en bestemt periode, hvis man er belgisk grænsearbejder i Nederlandene. Men det betyder også meget mere vidtgående, at også f.eks. en folkepension ikke mere er garanteret. Jeg spørger Kommissionen: Har De haft kontakt med Nederlandene herom? For det er en ordning, der ikke blot gælder for de nærmeste omgivelser, men også en ordning med henblik på tredjelande, som kunne få konsekvenser for hele Europa. Har De haft kontakt? Er De rede til meget hurtigt at optage kontakt? For når den almene forhandling har fundet sted, så behandles det med det samme i det nederlandske parlament. Er De rede til at optage kontakt hurtigere og også til at meddele os, hvad De mener derom?
De ændringer inden for den sociale sikring, som hele tiden foretages, har Parlamentet allerede én gang udtalt sig om i en tidligere betænkning af undertegnede. Ville det ikke nu være nødvendigt alligevel en gang at drøfte denne vurdering af pendlingseffekten eller grænseeffekten, eller hvordan man end vil kalde det, med socialministrene, således at vi i hvert fald på forhånd ved, hvad der præcist foregår, og at der ikke hele tiden bagefter skal gribes korrigerende ind.
Hr. formand, endnu en gang tak for kommissionsforslagene og for det gode samarbejde, og jeg håber, at ændringsforslagene vedtages.

Lindqvist
Hr. formand, denne betænkning foreskriver, hvordan de sociale sikringsordninger skal anvendes på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet. Det er en væsentlig betænkning, idet bevægeligheden øges, hvilket naturligvis er positivt. De ændringer, som Kommissionen nu foreslår, har til formål at inkorporere ændringer, som i vid udstrækning allerede er gennemført i national lovgivning. Det er dog udmærket, at det alligevel sker.
I dag har personer, som opholder sig i en anden medlemsstat for at studere, i tilfælde af sygdom kun ret til »minimumssygehjælp« - en form for basis- eller akut sygehjælp. De skal imidlertid efter Kommissionens forslag havde adgang til hjælp, hver gang de har brug for det, hvilket jo dybest set burde være en selvfølge. Dette er selvsagt noget, der bør støttes, og vi støtter det da også. Udvalget stiller sig positivt og hilser forbedringerne, ikke mindst for studerende, velkommen.
Endvidere støtter Den Liberale Gruppe de ændringsforslag, som har til formål også at sikre tredjelandes statsborgere, der studerer i EU, ret til akut sygehjælp. Det vil, hr. formand, være en forbedring i forhold til, hvad der gælder i dag. Jeg vil dog gerne påpege, at der stadig gøres forskel på studerende fra EU-lande og udefra kommende studerende. Der er imidlertid tale om et skridt i den rigtige retning, som forbedrer forholdene for studerende fra ikke-unionslande. Den forskel, der stadig vil være, bør kunne afhjælpes i næste reformrunde. Den Liberale Gruppe stemmer for denne betænkning.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, vi har allerede haft det indre marked i nogen tid. Vi ser også en langsomt voksende grænseoverskridende mobilitet, men den fri bevægelighed for arbejdstagere er stadig kun i utilstrækkelig grad ledsaget af social sikring, af sikring af og adgang til sundhedssystemerne. Her er faktisk fru Oomen-Ruijtens betænkning og Kommissionens grundlag et allerførste skridt til overhovedet at tilvejebringe et minimum af, hvad vi har brug for med henblik på, at sociale grundlæggende rettigheder er retskraftige også i forbindelse med arbejdstagernes grænseoverskridende mobilitet, som tiltager i omfang.
Det er vigtigt, at det også gælder for arbejdstagere under uddannelse og at tillige studerende er omfattet deraf, for der er i virkeligheden tale om et område, hvor mobiliteten med rette tillige udvikler sig til at blive et bidrag til at befæste og udvikle det indre marked for afhængigt arbejde. Jeg understreger endvidere nødvendigheden af at sørge for, at borgere fra tredjelande ikke som nu fortsat diskrimineres. Vi skal gå videre i den retning. Der er også andre ønsker, der stadig ikke er opfyldt. Da vi naturligvis er interesserede i, at migrationen, den grænseoverskridende mobilitet udvikles i Den Europæiske Union, er vi også interesserede i at gøre det muligt, at fordelagtige ordninger fra hjemlandet kan tages med, når det drejer sig om et forbigående ophold i et andet land i Unionen. Her halter betænkningen i den realistiske vurdering af mulighederne bag efter det, der er behov for. Vi kan som helhed drage den konklusion, at vi på områder, hvor vi som Parlamentet har noget at skulle have sagt, åbenbart har meget vanskeligt ved at få selv små fremskridt igennem. Kun dér, hvor vi ikke har noget at skulle have sagt, kan vi formulere store principper. Denne kløft bliver vi nødt til omsider at slå bro over. Vi bliver nødt til i vore lovgivningsprocedurer at nå frem til en reel fundamental politik, der styres af principper.

Flynn
Hr. formand, jeg vil først gerne takke fru Oomen-Ruijten, ordføreren, for, at hun vedvarende støtter ændringerne af forordning (EØF) nr. 1408/71 og forordning (EØF) nr. 574/72. Kommissionen glæder sig over Europa-Parlamentets meget positive holdning til dette forslag, og at Parlamentet er enig i Kommissionens opfattelse af, at forordning (EØF) nr. 1408/71 og nr. 574/72 om koordineringen af nationale sociale sikringsordninger bør ajourføres for at tage hensyn til de ændringer, der er foretaget i de nationale lovgivninger.
Parlamentet er også enig i, at det er nødvendigt at skabe et passende grundlag for telematiktjenester i teksten til forordningen med henblik på koordinering af de sociale sikringsordninger. Dette går under navnet TESSprogrammet, og fru Oomen-Ruijten er specielt kommet ind på betydningen af dette.
Parlamentet støtter også forslaget om at udvide retten til at modtage sociale sikringsydelser på sundhedsområdet til at omfatte studerende og personer, der følger en faglig uddannelse, og som opholder sig i en anden medlemsstat end den, hvori de er forsikrede. I betænkningen fremsætter fru Oomen-Ruijten tre ændringsforslag. Det første og det tredje vedrører den undtagelse, der foreslås til Nederlandene, med hensyn til metoden til refusion mellem medlemsstaterne af udgifter på sundhedsområdet til studerende. Det ser ud til, at denne undtagelse stiller Nederlandene gunstigt i forhold til de øvrige medlemsstater. Kommissionen er derfor rede til at støtte disse ændringsforslag.
Det andet ændringsforslag søger at udvide retten til ydelser på sundhedsområdet til at omfatte tredjelandsstatsborgere, når de midlertidigt opholder sig i en anden medlemsstat end den, hvori de er forsikrede. Hr. Wolf tog specielt dette punkt op. Kommissionen forelagde allerede i 1995 denne ide for Rådet, desværre uden held. Kommissionen er imidlertid igen rede til at overtage dette ændringsforslag i sit ændrede forslag.
Endelig tog ordføreren et andet spørgsmål op. Det har ikke noget specielt at gøre med betænkningen i dag. Men det vedrører en afgørelse, som den nederlandske regering har truffet, og som snart træder i kraft. Det drejer sig om invalidepensioner. GD V er bekendt med sagen og har modtaget henvendelser fra handicappede i forbindelse med dette forslag. GD V har anmodet den juridiske tjeneste om bistand i denne sag, og spørgsmålet synes at være temmelig kompliceret. Det er også følsomt i politisk henseende. Selv om Kommissionen nærer betænkeligheder ved den nye afgørelse, kan den ikke forhindre, at den træder i kraft. Men skulle den træde i kraft, kunne Kommissionen være nødt til at indlede overtrædelsesprocedure, hvis den strider mod EU-lovgivningen. Jeg giver det ærede medlem tilsagn om, at sagen vil blive fulgt meget nøje, hvilket hun mener, man bør gøre.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 11.00.

Passagerskibe: Registrering af ombordværende -
Personalets uddannelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende dokumenter:
betænkning (A4-0152/97) af Watts for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Rådets direktiv om registrering af de ombordværende på passagerskibe (KOM(96)0574 - C4-0029/97-96/0281(SYN)); -betænkning (A4-0174/97) af Parodi for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 94/58/EF om minimumsuddannelsesniveauet for søfartserhverv (KOM(96)0470 - C4-0550/96-96/0240(SYN)).
Watts
Hr. formand, det er holdningen i Udvalget om Transport og Turisme, at dette direktivforslag fra Kommissionen om registrering af de ombordværende på passagerskibe i Den Europæiske Union bør støttes. Udvalget var faktisk enigt i sin støtte til denne foranstaltning. Vi mener, at det er særdeles klart, at denne foranstaltning er nødvendig som et middel til at sikre effektive eftersøgnings- og redningsaktioner.
For fuldt ud at forstå, hvorfor denne foranstaltning er så vigtig, skal man gå mindst ti år tilbage, især til Herald of Free Enterprises forlis i 1987 for godt ti år siden. Da dette skib sank med et tab på 190 menneskeliv til følge, blev det i den officielle rapport dengang konkluderet, at en af de faktorer, der førte til skibets forlis, var den ligegyldighed, der blev udvist af selskabet, i dette tilfælde P&O. En af de måder, som denne ligegyldighed fremgik af, var, at selskabet ikke vidste, hvor mange passagerer der var om bord på skibet, og det havde heller ikke kendskab til deres navne. En af henstillingerne i Sheen-rapporten var, at passagerne skulle registreres, og alle skulle have et boardingpas.
Ti år senere er der gjort meget lidt eller intet for at følge op på denne henstilling. Siden da har vi tragisk nok oplevet, at andre passagerskibe har været involveret i ulykker, nogle alvorlige, andre ikke så alvorlige. På Scandinavian Star døde mange mennesker under brand. Og frem for alt var der et tab på 900 menneskeliv, da Estonia sank. I alle disse tilfælde blev en effektiv eftersøgnings- og redningsaktion hæmmet som følge af den manglende passagerregistrering.
Der er nogle, der siger, at dette er en byrde og en vanskelig opgave, og at det vil indebære omkostninger. I et vist omfang vil der være et yderligere ansvar, men efterhånden som vi nærmer os det nye årtusinde, er det mindste, vi kan forvente af færgeselskaberne, klart en erkendelse af, at de bør vide, hvor mange personer der er om bord på deres skibe, og hvem disse er. Hvis de kan registrere oplysninger med henblik på kontrol i forbindelse med det toldfrie salg - som jeg er enig i, at de bør gøre - hvorfor kan de så ikke have en liste i eftersøgnings- og redningsøjemed? Deres passagerers og besætningsmedlemmers liv er klart lige så vigtige som at sikre, at bestemmelserne for det toldfrie salg håndhæves effektivt.
Der er også en række yderligere spørgsmål, som det er værd at nævne over for Parlamentet. For det første med hensyn til overbelægning. Desværre er der stadig tilfælde med færger, som sejler i Den Europæiske Union med alt for mange passagerer om bord. Med ét slag vil denne foranstaltning forhindre dette. For det andet, hvilket jeg allerede har været inde på, vil denne foranstaltning muliggøre en mere effektiv eftersøgnings- og redningsaktion. Hendes Majestæts Kystvagt i min medlemsstat støtter fuldt ud denne foranstaltning. Den vil i vidt omfang hjælpe den i dens arbejde. I min valgkreds har brandkorpset i Kent fortalt mig, at dette nøjagtigt er denne form for oplysninger, man har brug for. Man vil gerne have at vide, hvorfor vi har ventet ti år med at iværksætte denne foranstaltning.
For det tredje vil det gøre det muligt for skibene at sikre, at deres sikkerhedsudstyr er afpasset efter de passagerer, de befordrer. Endelig, og måske vigtigst, vil det medføre en holdningsændring hos færgeselskaberne. Passagerer er ikke længere blot antal, ikke længere blot en indtægtskilde, men konkrete personer med konkrete navne, konkrete liv, konkrete familier og med en konkret værdi.
Kernen i dette forslag er glædelig. Men der er behov for, at oplysningerne er tilgængelige umiddelbart efter afsejlingen. Hvis man venter en halv time, kan det i tragiske tilfælde være en halv time for sent. Herald of Free Enterprise sank 22 minutter efter afsejlingen fra Zeebrugge. For det andet mener vi, at det er nødvendigt at udvide denne foranstaltning til at omfatte tunneler »under havet«, navnlig Eurotunnel. Det giver ikke særlig megen mening, at sejlruterne over Kanalen med rette er omfattet af denne foranstaltning, mens tunnelen ikke er det. Vi ved ganske enkelt ikke, hvor mange personer der er i Kanaltunnelen på et givet tidspunkt. Redningstjenesterne siger - og det samme gør færgeselskaberne - at ud fra et retfærdigheds- og sikkerhedsaspekt skal der ske noget på dette område. Jeg håber, at kommissæren kan kommentere dette forslag. Endelig opfordrer vi til, at det ikke kun er rejser på 20 sømil, der omfattes, men også rejser på over 2 timer, hvilket vi håber kommissæren vil se positivt på.
Afslutningsvis mener vi, at der i de seneste to år omsider er gjort reelle fremskridt med hensyn til færgernes sikkerhed. Det er rigtigt, at det krævede Estonias forlis, inden dette spørgsmål blev fremmet, som det burde, men jeg vil også yde min tribut til den måde, hvorpå kommissær Kinnock, efter at han blev kommissær, har sørget for, at sikkerhedsspørgsmålet generelt er forblevet øverst på dagsordenen i Parlamentet. Han bør takkes for den måde, hvorpå han behændigt styrede en række vigtige lovgivningsforslag igennem, som sikrer, at sikkerheden til søs for passagererne og besætningsmedlemmerne er meget større. Arbejdet skal videreføres, og i min betænkning erkendes det, at der stadig skal gøres mere. Men vi er overbeviste om, at denne foranstaltning, som er enkel, men vigtig, i vidt omfang vil bidrage til sikkerheden til søs, og vi ser frem til at arbejde sammen med andre, som deler vor bekymring, og navnlig med kommissær Kinnock. Vi kan forsikre ham om, at vi fortsat altid vil støtte ham i hans bestræbelser på at sætte sikkerheden øverst på dagsordenen.

Parodi
Hr. formand, ærede kolleger, det mål, der forfølges af den internationale konvention om uddannelse af søfarende, om sønæring og om vagthold (STCW), som blev revideret i 1995, er en bedre tilpasning af søfolks uddannelse til de reelle forhold inden for søtransport, specielt til den nye teknologiske udvikling om bord på skibene og til de nye metoder inden for faglig uddannelse. Man bør huske på, at knap 80 % af alle ulykker på søen i alt væsentligt tilskrives menneskelige fejl eller undladelser.
For at finde en udvej på denne situation eller i det mindste for at reducere effekten af den »menneskelige faktor« i forbindelse med ulykker på søen, er det derfor nødvendigt at opstille minimumskrav for den faglige uddannelse af søfarende, for sønæring og vagthold og at sikre en reel kontrol med gennemførelsen af de internationale regler, idet man derigennem undgår, at de udstedte sønæringsbeviser mister i troværdighed som følge af manglende overholdelse af konventionens bestemmelser, således som det har været tilfældet indtil nu.
Den nye konvention fra 1995, som fjorten EU-medlemsstater deltager i, udgør således et skridt henimod en større sikkerhed til søs, i og med at den styrker IMO's beføjelser, hvad angår kontrollen med deltagerstaternes uddannelses- og tilsynsmetoder.
Samtidig vil IMO kunne skride ind over for en eventuel manglende opfyldelse af konventionen, idet organisationen kan afslå at tildele udstedte sønæringsbeviser international anerkendelse.
Forslaget til Rådets direktiv om ændring af direktiv 94/58/EF, som er omhandlet i min betænkning, sigter mod, at alle Konventionens bestemmelser reelt og helt konkret gennemføres i Den Europæiske Union og inkorporeres i fællesskabsretsordenen.
Med udgangspunkt i nødvendigheden af at sikre en større sikkerhed til søs - hvilket rent faktisk tjener som rettesnor for min betænkning - har jeg ønsket, at der blev foretaget visse ændringer i direktivforslaget uden dermed at krænke konventionens juridiske indhold, ændringer, der går ud på for det første så vidt muligt at forbedre og styrke direktivforslaget, idet fortolkningen og gennemførelsen forenkles, for det andet at fjerne eventuelle juridiske uklarheder eller retskonflikter, for så vidt angår medlemsstaternes forpligtelser i forbindelse med udstedelse og anerkendelse af de søfarendes uddannelsesdiplomer og -certifikater.
På denne baggrund er de væsentligste ændringer i forhold til den oprindelige tekst følgende: nødvendigheden af at der om bord på skibene - i overensstemmelse med det nye reglement i SOLAS-konventionen, som træder i kraft den 1. juli 1997 - fastsættes et fælles arbejdssprog, således at alle besætningsmedlemmer er i stand til at kommunikere indbyrdes; muligheden for en bedre matchning mellem opgaverne om bord og de nødvendige kvalifikationer, som kræves i forbindelse med disse opgaver; indførelsen af en mere rationel ordning for godkendelse af uddannelsesdiplomer og -certifikater, som udstedes af tredjelande, en ordning, der er underlagt en række kvalitetskriterier med henblik på at forebygge ansættelsen af dårligt kvalificerede besætningsmedlemmer; og endelig en styrkelse af »Port State Control-direktivet«.
Jeg mener nemlig, at uddannelsen af søfarende kan bidrage til at forbedre sikkerheden og konkurrenceevnen for Fællesskabets handelsflåde og til på det globale plan at nedbringe antallet af »sekundaskibe«.
Selv om man endnu ikke præcist kan vurdere effekten af revisionen af konventionen, kan man allerede forudse, at den under alle omstændigheder bliver betydelig. De fleste internationale kommentatorer mener da også, at anvendelsen af nye standarder på verdensplan vil medføre et fald i antallet af søfarende, der er i besiddelse af et internationalt anerkendt sønæringsbevis. Hvis resultatet er en generel højnelse af kvalifikationsniveauet hos søfarende, vil det afgjort være til fordel for den internationale rederivirksomhed.
I mine øjne ville det være lige så positivt med en fælles vedtagelse af instrumenter til fremme af uddannelsen af en kvalificeret europæisk arbejdsstyrke, som i dag er i konstant tilbagegang.
Internationale statistikker viser, at der mangler 18.000 søofficerer på verdensplan svarende til ca. 4, 4 % af arbejdsstyrken.
Således kunne dette mål gennemføres af medlemsstaterne og af regionerne gennem en politik, der gør unge interesseret i søfartserhvervet, gennem oprettelsen af et europæisk søfartsinstitut - således som EuropaParlamentet gentagne gange har krævet det - og gennem opfrisknings- og dygtiggørelseskurser for søfarende.
Under alle omstændigheder burde udgifterne til gennemførelsen af dette mål ikke udelukkende bæres af rederierne, idet størsteparten af disse i dag allerede er belastet af administrationsomkostninger, som ikke står i forhold til markedssituationen. I stedet for burde man udarbejde en række formålstjenlige skattemæssige og økonomiske foranstaltninger, der gør ansættelse og uddannelse af europæiske søfarende konkurrencedygtig.
Det, der står på spil, er sikkerheden på søen og menneskeliv, beskyttelsen af havmiljøet og især søfartserhvervets overlevelse, og den tvingende nødvendighed det er at uddanne en ny faglært arbejdsstyrke i Europa, som der er en stigende efterspørgsel efter inden for søfartssektoren.
Vi er atter en gang på vej til - gennem denne betænkning - at skabe nye jobmuligheder for de unge i Europa.

Sindal
Hr. formand, kolleger, hr. kommissær, det er glædeligt, at det ser ud til, at vi under denne mødeperiode i Bruxelles kan blive enige om to sager om sikkerheden til søs. Sidst vi var samlet her i Bruxelles for en måned siden, var vi ikke enige med Kommissionen om at give skibsværftsindustrien en fair behandling. Men jeg vil gerne understrege - som også hr. Watts har gjort - at vi i Parlamentets Transportudvalg er glade for samarbejdet med Kommissionen og specielt kommissær Kinnock om sikkerheden til søs.
Selvfølgelig støtter jeg de to fremsatte forslag. Der er stadig mange ulykker på søen, mange mennesker mister stadig livet på søen. Man forestiller sig ikke, at så stort et skib som »Estonia« kan forsvinde i havet, men det er altså den tragiske sandhed. Derfor er vi nødt til at arbejde for at forbedre sikkerheden til søs. Sikkerheden er med andre ord ikke sikker nok. Sikkerhed til søs er en fortløbende diskussion, vi bliver aldrig færdige, for der kan hele tiden meldes om nye udfordringer. Men vi kan, hvis vi vil, bevæge os i en positiv retning og opnå flere og flere gode resultater. Det mener jeg, vi gør med de to foreliggende direktiver.
Direktivet om registrering af ombordværende på passagerskibe vil være medvirkende til at forbedre redningsarbejdet i en krisesituation. Reglerne vil kunne få afgørende indflydelse på redningen af særlig ældre og handicappede. I det store hele er rederierne skeptiske over for sådanne forslag. Måske er det udtryk for, at forbedringer koster penge. Rederierne kan trøste sig med, at det er et godt samarbejde, vi har i Fællesskabet omkring sikkerhed, og der er mulighed for ændringer i reglerne, såfremt der gør sig specielle forhold gældende. Men man må starte et sted, og det her er et godt grundlag.
Direktivet om minimumsuddannelse for søfartserhvervet synes jeg først og fremmest skal ses i lyset af, at 80 % af alle ulykker på søen henføres til menneskelige fejl. Vi er nødt til at arbejde for, at de søfarendes kendskab til førstehjælp, sprogkundskaber og andre kundskaber hele tiden forbedres. Vesten taber ganske rigtigt arbejdspladser til andre dele af verden. Det gælder også for søfolkenes vedkommende. Vi skal altså være på vagt over for social dumping. Derfor er vi nødt til at føre en offensiv politik på søfartsområdet, ligesom man er i andre sektorer. Høj beskæftigelse af europæiske arbejdstagere i en hvilken som helst sektor er betinget af, at der satses på kvalitet. For de søfarendes vedkommende vil det sige uddannelse og atter uddannelse.
Jeg vil henlede kommissærens opmærksomhed på ændringsforslag nr. 10 til Parodis betænkning, som vi i Den Socialistiske Gruppe støtter. Jeg er klar over, at PPE'erne ikke gør det, men jeg kunne godt tænke mig kommissærens kommentar til, hvorvidt Kommissionen har tænkt sig at støtte dette forslag.

Stenmarck
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne rette en stor tak til ordføreren, hr. Watts, for det meget ambitiøse arbejde, som han har lagt i denne betænkning, der nu fører til regler om obligatoriske passagerlister inden for færgefarten i hele Den Europæiske Union. Jeg synes også, at det på en dag som denne er på sin plads at rette en tak til kommissær Kinnock for det engagement, som han har udvist, når det gælder om at foreslå foranstaltninger til forbedring af sikkerheden.
Det første spørgsmål, som jeg stillede kommissær Kinnock, efter at jeg for et par år siden havde den glæde at blive medlem af dette Parlament, drejede sig netop om obligatoriske passagerlister. Han lovede på et møde i Transportudvalget at komme tilbage med sådanne foranstaltninger. Jeg er derfor taknemlig for, at vi i dag vil kunne træffe afgørelse om spørgsmålet.
En mørk nat i september 1994 indtraf den frygtelige ulykke, hvor færgen Estonia forliste på sin rute mellem Tallinn og Stockholm. Omkring 900 mennesker omkom. Det er en af de absolut største katastrofer i den moderne søfarts historie, men samtidig kun én af en række alvorlige ulykker i europæisk farvand i de seneste årtier. Efter hver af disse ulykker har det været et stort problem, at det ikke med sikkerhed har kunnet fastslås, hvem der rent faktisk var om bord. I intet tilfælde er der blevet ført liste over passagerne. Nu bagefter er det let sige, at dette var kritisabelt, og at det burde have været en selvfølge og et krav, at den, der transporterede måske op til tusind mennesker på en færge, skulle vide, ikke blot hvor mange, men også hvem, der var om bord. Sådan har det imidlertid ikke været. Det er det, som vi i dag skal lave om på.
Enhver, der studerer optegnelserne over, hvad der foregik i Europa-Parlamentet dagene og ugerne efter Estoniaulykken, vil kunne konstatere, at Parlamentet rejste sig og i enighed krævede foranstaltninger, der, så vidt det var muligt, kunne forhindre yderligere katastrofer og minimere virkningerne af de ulykker, der alligevel måtte indtræffe. Jeg mener, at dette er et udtryk for den reelle styrke, som Parlamentet er i besiddelse af som et organ, der effektivt kan skabe en opinion for de nødvendige ændringer. På grund af dets energiske optræden er der nu blevet fremsat en række forslag til forbedring af sikkerheden inden for færgefarten.
Det er, hr. formand, selvfølgelig en beklagelig kendsgerning, at man aldrig kan være sikker på at kunne undgå ulykker, men det er muligt at mindske faren for, at de indtræffer, og at effektivisere redningsarbejdet. I den sammenhæng er oplysninger om, hvilke passagerer der var om bord, en grundlæggende forudsætning for, at søredningstjenesten kan udføre et mere effektivt arbejde. Bl.a. gælder det om at vide, hvor mange børn og ældre, der var om bord.
Med det nu fremsatte forslag vil der reelt kun gælde én begrænsning, nemlig rejsens længde. Denne begrænsning er fastsat til 20 sømil mellem to havne. Her har Transportudvalget gjort en mindre tilføjelse, som jeg håber, kommissæren vil kunne acceptere.
Det er positivt, at man nu er ved at udvikle en sammenhængende ramme for EU's politik vedrørende sikkerhed til søs. Europa-Parlamentets gentagne pres gennem de sidste ti år har spillet en afgørende rolle i den forbindelse. Det er vigtigt, at vi ikke stiller os tilfreds, hvad dette arbejde angår, men er indstillet på at fortsætte det.
Afslutningsvis vil jeg gerne bede kommissæren sige noget i sit indlæg om, hvilke yderligere foranstaltninger han agter at foreslå for yderligere at øge sikkerheden inden for færgefarten.

Wijsenbeek
Hr. formand, begge betænkninger vedrører faktisk sikkerheden på havet. Det er også nødvendigt, ikke blot fordi der regelmæssigt sker katastrofer. Det har altid været sådan, og det vil desværre altid forblive sådan, men hovedsagelig for at begrænse følgerne af disse katastrofer, som er uundgåelige, til et minimum. Derfor er det også nødvendigt, at vi i Den Europæiske Union tilpasser os de standarder, som den internationale havorganisation har udarbejdet med henblik herpå. Desværre forholder det sig således, at vi ikke har vort eget europæiske register, ingen euroer, disse er ikke tilvejebragt, hvilket stadig er beklageligt, men lad det være.
For så vidt som vi tilpasser os, er der to problemer, som gælder for begge betænkninger. Det første problem har ordføreren Parodi nævnt, et sprogspørgsmål.
Kommissæren vil måske lytte til dette. Sidste år, da vi havde katastrofen med Sea Empress, som gik ned lige ud for hans smukke kyst i Wales - jeg ser, at han rent faktisk lytter - viste det sig, at den eneste måde, hvorpå man kunne kommunikere med besætningen på Sea Empress, var via ejeren af den lokale kinesiske restaurant, fordi alle besætningsmedlemmerne var kinesere. I hr. Parodis betænkning kræver vi et fælles sprog. Med al respekt for andre europæiske sprog skal det være engelsk, som det er inden for lufttransporten. Det er den første bemærkning.
For det andet med hensyn til hr. Watts betænkning. Hvor meget vil det, trods alle gode hensigter, være i stand til at kontrollere, og hvor mange skibsbesætningsmedlemmer vil leve op til de krævede standarder?

Alavanos
Hr. formand, jeg vil sige oprigtigt tak til ordføreren, hr. Watts, og kommissær Kinnock for dette initiativ, som ganske vist har været udsat for ubegrundede forsinkelser indtil nu, men som måske kan opstille betingelser for en mere sikker og en mere menneskelig drift af bil- og passagerfærger med større respekt for de borgere, der er passagerer.
Jeg synes, vi har hørt de samme synspunkter gentaget mange gange af de forskellige talere, hvilket netop viser, at dette forslag har enstemmig støtte. Også jeg vil gerne understrege - med den erfaring vi også har fra græske havne og rejser i Grækenland - at dette er et nødvendigt forslag, for det første for at vi kan undgå ukontrollerede overskridelser af det maksimale passagertal, for det andet for at vi kan indføre kontrol med, at der er nok redningsudstyr til alle passagerer, for det tredje for at sikre, at man har alle nødvendige data i tilfælde af et uheld, og for det fjerde, som hr. Watts også helt korrekt fremhævede, for at vi kan kræve af færgeselskaberne, at de ændrer holdning til de mennesker, der kommer om bord på deres skibe, og ikke kun betragter dem som en indtægtskilde, men ser dem som borgere, som de skal levere en tjenesteydelse til, og denne tjenesteydelse skal være af høj kvalitet og effektivitet.
Til sidst vil jeg gerne understrege, at det er min overbevisning, at den seneste udvikling på edb-området vil betyde, at hverken omkostninger eller fejl vil blive særligt omfattende, og derfor er det vigtigt, at dette hurtigt bringes i anvendelse.

McMahon
Hr. formand, jeg vil også gerne komplimentere kommissær Kinnock for at forelægge dette forslag til direktiv. En vis ære tilkommer også det tidligere medlem for Merseyside, afdøde Ken Stewart, der som tidligere sømand arbejdede utrætteligt i Udvalget om Transport og Turisme i et forsøg på at forbedre sikkerheden til søs.
Det berørte mig navnlig i forbindelse med Estonia-katastrofen, at en af Parlamentets meget gode venner, den tidligere formand for udenrigsudvalget i det svenske parlament, Lennart Petterson, som havde været arbejdet aktivt sammen med Parlamentet under tiltrædelsesforhandlingerne med Sverige, var et af ofrene. Omfanget af denne katastrofe viser, at der er behov for en generel skærpelse i form af passagerregistrering, således at man kender antallet af ombordværende.
Jeg er også bekymret ud fra et skotsk aspekt. Kommissær Kinnock vil kende de skotske McBrayne- og Westernfærger. Jeg mener, at han endog overtog roret, da han engang rejste til Dunoon. De er interesserede i dette, da de har mange ruter. Heldigvis er deres sikkerhedsmæssige forhold særdeles gode. De lader den sunde fornuft råde, idet de ikke sejler, når der er kraftige vinde i Firth of Clyde eller Minch. De sætter ikke passagerernes liv på spil.
Alligevel er de bekymrede over bestemmelserne vedrørende rejselængden, navnlig med hensyn til sejladsen til Barra, som vil blive omfattet af direktivet. Men jeg tror, at vi kan overbevise dem om, at det er i deres interesse. De oplysninger, som kommissæren har bedt om, er ikke særlige omfattende, og dette skulle være til at klare med computerteknologi.
Med hensyn til Kanaltunnelen er det beklageligt, at Eurotunnel aflyste et besøg i sidste uge. Udvalget om Transport og Turisme kunne have drøftet Watts-betænkningen og følgerne af den med dem. Men af en eller anden grund besluttede Eurotunnel, at fejhed var den bedste form for mod og besluttede ikke at invitere os til at komme til en drøftelse, idet man aflyste mødet med meget kort varsel. Dette var en skam, da vi kunne have haft en nyttig dialog om virkningerne af Watts-betænkningen for Eurotunnel.
Generelt set er det et godt direktiv, og hr. Watts' forslag styrker det i mange henseender.

Sarlis
Hr. formand, jeg vil gerne tale om hr. Parodis betænkning vedrørende minimumsuddannelse for søfartserhverv. Jeg må gøre opmærksom på, at dette spørgsmål har en forhistorie. Der findes en international konvention ved navn STCW om minimumsuddannelsesniveauer. Dette er en aftale, der er undertegnet inden for rammerne af IMO. I 1994 tog Kommissionen og herefter Rådet og Europa-Parlamentet et meget fornuftigt initiativ til udarbejdelse af direktiv 94/94, som opstillede regler for minimumsuddannelse af søfolk, især fra tredjelande . Vi taler altså om minimumsuddannelsesniveau for søfolk fra tredjelande, der arbejder på skibe under europæiske flag. I 1995 ændrer IMO, Den Internationale Søfartsorganisation, STCW-konventionen, hvorefter Kommissionen udarbejder et nyt direktiv, et nyt forslag til direktiv, der tager mange af de ting, som man var blevet enige om i 1995, i betragtning.
Jeg må først sige og understrege, at Det Europæiske Folkepartis Gruppe finder Kommissionens forslag fremragende. Gruppen er imidlertid ikke enig i den måde, hvorpå Kommissionens forslag er blevet ændret af Europa-Parlamentet. For at være konkret har vi stemt imod visse bestemmelser i betænkningen, og desværre må vi se os nødsaget til at stemme imod betænkningen af årsager, der især vedrører ændringsforslag nr. 10, ændringsforslag nr. 32 og ændringsforslag nr. 33
Hvad siger så ændringsforslag nr. 10? Det siger, at del A i STCW-koden skal gælde som fællesskabsret, og at denne internationale konvention skal træde i kraft på samme måde som dette direktiv træder i kraft. I det øjeblik direktivet træder i kraft, siger ændringsforslag nr. 10, træder den internationale STCW-konvention også i kraft. Dette ændringsforslag kan vi ikke acceptere, fordi det automatisk binder medlemsstaterne, som for fleres vedkommende endnu ikke har ratificeret STCW-konventionen. Vi har påpeget dette, som er et rent procedurespørgsmål, og sagt, at vi ikke kan gå med til, at ikrafttrædelsen af et direktiv fører til, at en international STCW-konvention træder i kraft som gældende ret også for medlemsstater, der ikke har ratificeret denne. Imidlertid har et flertal i Transportudvalget i sin visdom besluttet noget andet.
Vi kan heller ikke acceptere, at den ordning, der blev indført med direktiv 94, skal ophæves. Som sagt har Kommissionen gjort et godt stykke arbejde, og vi kan tilslutte os det ændringsforslag, den har fremlagt. Det var således meget få ting, vi ville ændre i det forslag, Kommissionen har stillet.
En anden ting, jeg gerne vil sige, er, at det skaber stor forvirring, at der er tilføjet et nyt bilag, - jeg tænker her på Transportudvalgets ændringsforslag nr. 32 og 33 - og derfor er vi også imod disse ændringsforslag fra Transportudvalget, om ikke andet, så fordi de vil skabe alt for stor forvirring.
Jeg vil slutte med at gentage, hvad jeg sagde i starten, nemlig at vi vil stemme imod betænkningen.

Thors
Hr. formand, nu hvor vi drøfter dette spørgsmål, kommer jeg som finne uvægerligt til at tænke på den septembermorgen i 1994, da jeg hørte om Estonia-katastrofen. Det er en hændelse, som i hvert fald de søfarende finner aldrig vil glemme. Jeg er glad for, at den ulykke, som ramte passagerskibet Herald of Free Enterprise, fremhæves i betænkningen, men det er lige så vigtigt, at vi husker Estonias ofre.
Vi bør drage lære af disse ulykker, og det sker da også i begge betænkninger. Jeg mener imidlertid, at der endnu er ganske meget at gøre, når det gælder om at fastsætte strenge krav til besætningernes uddannelse. Her sigter jeg bl.a. til den situation, som vi har oplevet inden for skibsfarten i de finske Østersøfarvande, hvor søfarernes kvalifikationer bliver stadig ringere. Jeg mener ikke, at det er umuligt at fastsætte endnu strengere krav for visse særligt sårbare farvandes vedkommende, f.eks. Østersøen.
Det er beklageligt, at vi i dag har drøftet et forslag, som ligger ganske langt fra Rådets fælles holdning. Jeg håber, at vi i Parlamentet vil kunne komme tilbage til spørgsmålet om en bedre personbeskyttelse og visse undtagelser for trafik med passagerer, der (på samme måde som i sporvejstrafikken i byerne) stiger af og på, f.eks. den trafik, der finder sted i skærgården ud for Finland. Jeg forstår, at medlemslandene er indstillet på undersøge, hvad der skal til for at etablere et praktisk registreringssystem. Endvidere håber jeg, at Parlamentet i det videre forløb fæster større opmærksomhed netop på personbeskyttelsen og på, at passagerlister ikke bliver opbevaret for længe, hvilket jeg håber, vi kan komme tilbage til. Desuden håber jeg, at Kommissionen vil se positivt på behovet for undtagelser i farvande, hvor bølgerne virkelig er små, og hvor der er tale om kortere rejser, hvor passagererne stiger af og på; dette er jo også blevet drøftet under samarbejdet med Kommissionen i den seneste tid.

Van der Waal
Hr. formand, i anledning af de alvorlige ulykker er emnet »Sikkerhed på havet« i de forløbne år gentagne gange taget op. Bl.a. gennem Parlamentets aktiviteter arbejdes der på dette område på en sammenhængende europæisk politik. De foreliggende betænkninger om registrering af passagerer på skibe og om uddannelseskrav for søfolk udgør en vigtig del deraf.
I betragtning af søfartens verdensomspændende karakter skal der for det første træffes foranstaltninger på dette område i international sammenhæng.
Et af de største problemer er også her anvendelsen af de eksisterende bestemmelser. Dette gælder også for STCW-konventionen fra 1978 om uddannelseskrav for søfolk. På grund af mangelfuld overholdelse er denne konvention kommet i miskredit. Derfor hilser vi den reviderede version af STCW-konventionen fra 1995 og Kommissionens forslag om at omsætte denne til europæisk lovgivning velkommen. Foruden de indholdsmæssige ændringer ligger denne ændrede konventions styrke i IMO's forbedrede tilsyn og kontrol.
Vi er imidlertid ikke glade for, at Kommissionen nøjes med blot at revidere det gamle direktiv med en del af STCWkonventionen. Der er behov for ét enkelt direktiv, hvori teksten i STCW-konventionen er optaget integralt. Vi støtter derfor ændringsforslagene i Parodi-betænkningen, hvorved teksten i den nye STCW-konvention optages integralt i et nyt direktiv. Det vil komme direktivets tydelighed og gennemførlighed til gode.
Jeg vil også støtte de ændringsforslag, hvori kravet om gensidighed fra kommissionsforslaget fjernes, i overensstemmelse med STCW-konventionen. Derimod vil vi ikke støtte de ændringsforslag, hvori der stilles sikkerhedskrav, som går længere end STCW-konventionen. På baggrund af den skarpe konkurrence på verdensmarkedet kan vi ikke tillade os at bringe den europæiske flåde i en ugunstig situation.
Til sidst nogle bemærkninger om direktivet med henblik på registrering af passagerer på skibe. Efter katastroferne med nogle færger er der truffet en række foranstaltninger, som forbedrer disse skibes sikkerhed betydeligt. Med Watts-betænkningen sigtes der frem for alt mod at forbedre effektiviteten af eventuelle redningsoperationer. Indførelsen af registreringssystemer for passagerer synes at medføre meget administrativt papirarbejde, men med nye teknikker må registreringen af passagererne hurtigt og effektivt kunne gennemføres. Desuden forelægger hr. Watts for så vidt angår anvendelsesområdet efter vor overbevisning et afbalanceret forslag. Med undtagelse af ændringsforslaget om tunnelerne vil vi derfor støtte Watts-betænkningen.

Baldarelli
Hr. formand, hr. kommissær, jeg kan tilslutte mig synspunktet om, at der er gjort et godt stykke arbejde, og jeg mener, de to betænkninger er et vigtigt led i forsøget på at forbedre situationen for søfartsindustrien. Jeg er imidlertid fuldstændig klar over, at dette ikke er tilstrækkeligt, at det er nødvendigt at fortsætte med at overvåge sektoren, og at der specielt er behov for at fortsætte indsatsen, hvad angår sikkerhed og uddannelse.
Jeg tænker naturligvis på de områder, jeg vil kalde vanskelige og følsomme, hvor antallet af passagerer er meget højt, og hvor den konkurrence, der præger det indre marked eller - om man vil - den kraftige deregulering, der foregår inden for søfartssektoren, skaber alvorlige problemer i en sådan grad, at lovbestemmelserne ofte alt andet end overholdes. Vi står således over for en ekstremt vanskelig situation, navnlig hvad angår visse følsomme områder, herunder et område jeg kender godt, nemlig Adriaterhavet.
Der er uden tvivl behov for en stor indsats på uddannelsesområdet, hr. kommissær, men jeg mener, vi også bør tage hensyn til andre aspekter såsom de juridiske, hvor der stadig er brug for større ændringer, f.eks. findes der stadig i dag de såkaldte kinesiske æsker, selskaber, der lader sig registrere i EU-medlemsstaterne, og som måske i sidste ende ikke lever op til kravene til pålidelighed og erstatning i tilfælde af ulykker.
Dette er et meget vanskeligt punkt, idet der ofte sker ulykker, hvor det ikke lykkes at fastslå ansvaret, eller sågar hvem der er rederen. Det bør derfor være medlemsstaternes opgave at foretage det nødvendige, men det tilkommer også fællesskabsinstitutionerne at tilskynde medlemsstaterne til at arbejde i den rigtige retning.
Jeg har ikke andet at tilføje, ud over at jeg kan støtte ændringsforslag nr. 10 fra hr. Parodi, idet jeg finder forslaget vigtigt, også fordi et skib er en kompliceret ting, og at det derfor er nødvendigt med et fælles sprog. Der har i den seneste tid snarere været bestræbelser i gang, som går ud på at dygtiggøre personalet, dvs. et større antal faglærte blandt personalet, medens personer i lavere stillinger står uden kvalifikationer. Dette opfylder naturligvis et konkurrencemæssigt kriterium på jobmarkedet og skaber et veritabelt problem med social dumping over for søfarende. Og dette er også et punkt, vi bør se nærmere på.

Evans
Hr. formand, mine komplimenter til hr. Watts og kommissæren for at forelægge dette. Alle her rejser jævnligt. Der er mange uregelmæssigheder inden for transportsystemerne. Hvis man f.eks. rejser med fly fra London til Bruxelles, tager det kun 40 minutter. Alligevel checkes man ind i flyet, får et boardingpas med ens navn på, og luftfartsselskabet har ansvaret for at kontrollere, at navnet på passet er ens navn. De har en liste med alle passagerernes navne.
Hvis man rejser gennem tunnelen med Eurostar - med dets veldokumenterede problemer og farer i de seneste måneder - har man et boardingpas med ens navn, men der er ingen kontrol af, om man er den person, hvis navn står på boardingpasset. Der er ingen liste over passagererne på Eurostar. Hvis kan rejser med færgerne over Kanalen mellem England og Frankrig eller England og Belgien, er der slet ingen kontrol af passagererne. Der er ingen lister over passagererne. Myndighederne ved ikke, hvor mange der er om bord.
Og dette skyldes ikke, at der ikke har været nogen problemer. Hr. Watts talte om problemerne for ti år siden på Herald of Free Enterprise. I sine bemærkninger sagde han, at ejerne eller passagerskibene generelt havde været meget langsomme med at følge op på Sheen-henstillingerne, som fulgte efter denne katastrofe. Men dette var Herald of Free Enterprise, som opererede under Townsend Thorensen Companys flag. Dette selskab var meget hurtigt til at ændre navn til P&O, således at folk ikke erkendte, at de rejste med de samme skibe. De fik hurtigt ændret navnet på Herald of Free Enterprises søsterskib, Spirit of Free Enterprise, til Pride of Bruges, således at det kunne fortsætte med at sejle, og folk ikke vidste noget. Dette var helt i det frie initiativs interesse. Aldrig er et skib blevet navngivet mere levende, og aldrig er farerne ved det frie initiativ fremgået mere klart.
Nogle af dem, der har talt, har ledt efter undskyldninger. Hr. Stenmarck sagde, at skibsfartsselskaberne skal vide, hvilke børn og ældre passagerer der er om bord. De skal vide, hvem der i det hele taget er om bord! Fru Thors bad om undtagelser for meget korte sejladser. Vi beder ikke om undtagelser for meget korte flyvninger. Hr. van der Waal sagde, at det kunne kræve alt for megen administration, og at der kunne være problemer for konkurrenceevnen. Jeg tror ikke, at ofrene i forbindelse med Estonia eller Herald of Free Enterprise ville mene, at det krævede alt for meget administration. Vi ønsker ikke i de kommende år at opleve de samme problemer. Vi skal have en behørig registrering, og vi skal have den nu. Nogle selskaber modstætter sig det ikke. Sea Containers, som driver SeaCat og Hovercraft, modsætter sig det ikke, og jeg er absolut overbevist om, at kommissæren med sin fortid fuldt ud vil prioritere passagerernes sikkerhed højere end profit og det frie initiativ.

Harrison
Hr. formand, ligesom hr. Evans optager passagernes sikkerhed mig, men jeg vil tale om Parodi-betænkningen. 4 ud af 5 ulykker til søs skyldes menneskelige fejl eller menneskelig inkompetence. Sikkerheden til søs falder som bekendt i stedet for at nå op på et højere niveau. Der er derfor så meget desto mere grund til, at Europa-Parlamentet beskæftiger sig med fastlæggelsen af minimumskrav med hensyn til uddannelse af søfarende, søfartsbeviser og vagthold.
STCW-konventionen fra 1978, som er velsignet af Den Internationale Søfartsorganisation, blev ajourført i 1995 med henblik på at tage højde for den nye teknologiske udvikling på skibene og også de mere moderne uddannelsesmetoder, der nu anvendes. Det store spørgsmål for Kommissionen var, om den skulle have overtaget den reviderede STCW-konvention, rub og stub, eller om den skulle udtage, stykke for stykke, de bedste reviderede elementer. Den valgte at gøre sidstnævnte og er kommet på kollisionskurs, idet den ikke har fastsat et sammenhængende eller samlet nyt regelsæt. Dette skal beklages, trods min velvillige indstilling over for Kommissionen, som er ivrig efter at få ajourført direktiv 94/58. Den var besluttet på ikke fylde direktivet med de mange detaljer, der findes i STCW-konventionen.
Så snart denne beslutning var truffet i princippet, agtede Parlamentet at få det bedste ud af det, som unfair kunne beskrives som noget værre rod. På baggrund af skibsfartssektorens betydning som økonomisk generator og det afgørende behov for, at den er veladministreret for at kunne holde fast ved de højeste former for sikkerhed til søs, er det vigtigt for Den Socialistiske Gruppe at skalke alle sikkerhedslugerne.
Min egne ændringsforslag fokuserer på sikkerhedsmæssige aspekter. Med hensyn til principperne i forbindelse med f.eks. sejladser nær kysten så det ud til, at Kommissionen fritog medlemsstaterne for internationalt aftalte uddannelses- og kvalifikationskrav. Men passagerfærger, olie- og kemikalietankskibe har alle i de senere år været involveret i frygtelige ulykker i forbindelse med menneskelige fejl i farvande i Storbritannien og på kontinentet. Artikel 5i, som vedrører søfarendes egnethed til tjeneste, synes at have mangler med hensyn til spørgsmålet om nye medlemmer, skibsførere, officerer eller menige, som går om bord på et skib lige efter, at de havde rejst i nogen tid, inden de kom om bord.
Der er en klar dobbelttydighed i den sammenflikkede tekst med hensyn til, om skibsførere såvel som almindelige søfarende er omfattet af vagtholdsbestemmelserne. For at tage et andet eksempel, havnestatskontrol. Vi bør være bekymrede for de søgående fartøjers sødygtighed. Men bør vi ikke også - og jeg vil gerne bede kommissær Kinnock om at acceptere dette - føre kontrol med kompetencen og kvalifikationerne blandt de besætningsmedlemmer, der sejler disse skibe?
Afslutningsvis accepterer jeg ordførerens interessante forslag om at forelægge et EU-handlingsprogram med henblik på at gøre unge interesseret i søfartserhvervet. Der er i hele verden mangel på kvalificerede og dygtige søfarende. Hvorfor skulle unge europæere, som har fået den rette oplæring og uddannelse, ikke bidrage til at bekæmpe arbejdsløsheden i Europa og også bidrage til at højne sikkerheden til søs i hele verden?

Cornelissen
Hr. formand, må jeg begynde med at give hr. Parodi og hr. Watts en kompliment. De har forelagt et par betænkninger, som passer udmærket ind i vort udvalgs konsekvente linje, nemlig at prioritere sikkerhed inden for transport. Jeg takker dem mange gange herfor.
Jeg anser det for at være af stor betydning bl.a. i betragtning af den kendsgerning, at vi i øjeblikket har en kommissær, der vil prioritere sikkerheden inden for transport og også gør det. Altså hvis der nogen sinde er et tidspunkt, hvor vi som europæiske institutioner kan foretage et betydeligt skridt fremad, så er det nu. Problemet er imidlertid stadig, hvad jeg ville kalde spændingerne mellem Bruxelles-læren på den ene side og hverdagens realitet på den anden side.
I sidste uge offentliggjorde den tyske organisation ADAC en rapport om resultaterne af en undersøgelse i april af sikkerheden på fjorten færgeruter i Middelhavsområdet. Resultaterne er afslørende. Fem færgeforbindelser i Frankrig, Grækenland, Italien, Kroatien, Spanien og Marokko får som resultat dumpekarakter, fem ud af fjorten. Tre betegnes som rimelige, to som gode og to som udmærkede. I undersøgelsen stod følgende centralt: stabilitet, vandtæthed, sikkerhedsudstyr til nødsituationer og sikkerhedsudstyr ved brand. Mit konkrete spørgsmål til kommissæren er, om han vil lade sine tjenestegrene se på denne undersøgelse, og om han så vil fremsætte en argumenteret kommentar til denne undersøgelse foretaget af ADAC.
Jeg gentager, at jeg anser det for at være af største betydning, at vi ikke blot sørger for en god lovgivning, men endnu vigtigere er det naturligvis, at denne lovgivning også anvendes omhyggeligt i hverdagens praksis. Derfor mit udtrykkelige spørgsmål til kommissæren, om han vil få forskellige ting undersøgt, og om han vil give os et detaljeret svar med hensyn til de resultater, som det tyske ADAC har offentliggjort.

Neil Kinnock
Hr. formand, ikke kun ud fra et kvalitetsaspekt, men også ud fra et temperamentsaspekt er det en stor befrielse at kunne tale til Parlamentet ret tidligt på formiddagen i stedet for ved midnatstid. Jeg er sikker på, at det er en fordel for os alle, at tidspunktet er et andet. Jeg vil gerne knytte bemærkninger til både Watts-betænkningen og Parodi-betænkningen. Jeg komplimenterer begge ærede medlemmer for kvaliteten af det arbejde, de har udført.
Med hensyn til Watts-betænkningen vil jeg gerne takke Parlamentet for den grundige, men hurtige behandling, det har foretaget af dette nye forslag om registrering af de ombordværende på passagerskibe. Denne hurtighed og grundighed gør det muligt for ministrene at fastlægge en fælles holdning på den næste samling i Transportministerrådet, som vil finde sted om ca. tre uger. Jeg er ordføreren, hr. Watts, og udvalget taknemlig for det positive standpunkt, de har indtaget, og jeg komplimenterer dem for den fælles forståelse, de opnåede i forbindelse med dette forslag, hvis væsentlige og nødvendige mål, hvilket vi har hørt i formiddag, er at sikre, at eftersøgnings- og redningsaktionerne og de videre følger af enhver ulykke i forbindelse med passagerskibe kan gennemføres mere effektivt end tidligere.
Det er klart, at de to væsentlige spørgsmål, der rejses i udvalgets ændringsforslag, vedrører behovet for en større fleksibilitet med hensyn til at kunne klare særlige situationer og en særlig interesse for sikkerheden i Kanaltunnelen. Målsætningen om en større fleksibilitet kommer til udtryk i den første del af udvalgets ændringsforslag nr. 8 og i ændringsforslag nr. 9 og 12. Det glæder mig at oplyse Parlamentet om, at Kommissionen er rede til at imødekomme formålet med disse ændringsforslag ved at ændre artikel 9 sammen med nogle definitioner. Dette giver mulighed for, at Kommissionen kan give tilladelse til bestemte undtagelser under velafgrænsede omstændigheder efter høring af det udvalg, der er nedsat til at bistå Kommissionen.
Jeg er sikker på, at medlemmerne af Parlamentet vil forstå, at en sådan fleksibilitet ikke bør berøre anvendelsen af personregistreringen på de skibe, som opererer i områder, hvor der er en tæt trafik, og hvor der jævnligt er ugunstige vejrforhold og ugunstige sejlforhold. Jeg er faktisk meget sikker på, at udvalgsmedlemmerne og parlamentsmedlemmerne ikke ønsker, at den fornuftige fleksibilitet, som de argumenterer for, på nogen som helst måde svækker de grundlæggende nødvendige bestemmelser i dette forslag.
Forslaget i ændringsforslag nr. 5, 7 og 10 om at indføre en registreringsordning for motorkøretøjer, der anvender jernbanetunneler, falder uden for dette søfartsdirektivs anvendelsesområde, og ændringsforslagene kan derfor ikke accepteres. Men Kommissionen er rede til at undersøge fordelene ved et sådant forslag og se nærmere på vurderinger som dem, der er fremsat af brandkorpset i Kent, som hr. Watts gjorde Parlamentet opmærksom på, og vi vil til sin tid aflægge beretning for Parlamentet om spørgsmålet.
Jeg erkender formålet med ændringsforslag nr. 1-4, og jeg er i høj grad enig i det synspunkt, som mange ærede medlemmer har givet udtryk for i formiddag, nemlig at sikkerheden til søs altid kan forbedres. Men det er rimeligt at sige, at de ting, der er gjort via Den Internationale Søfartsorganisation og i Den Europæiske Union i forbindelse med sikkerhedsledelse og sikkerhedsregler og -standarder sammen med Stockholm-aftalen sidste år om passagerskibes konstruktion og stabilitet, er beviser for, at der vedvarende gøres betydelige fremskridt. Selv om jeg bemærker og forstår de henvisninger, som hr. Watts derfor kommer med i sin begrundelse, må jeg sige, at nogle af disse henvisninger specifikt gælder for en bestemt regering, og nogle falder uden for dette direktivs anvendelsesområde. Vi vil absolut vende tilbage til disse spørgsmål, men Kommissionen kan ikke acceptere de pågældende ændringsforslag på nuværende tidspunkt.
Eftersom det ikke er formålet med dette forslag automatisk at udelukke passagerskibe, der sejler i aflukkede farvande, fra at blive omfattet af bestemmelserne, kan ændringsforslag nr. 6 ikke accepteres. Den tredje del af ændringsforslag nr. 8, hvori hele byrden med hensyn til at videregive oplysninger lægges over på skibsføreren i stedet for selskabet, kan heller ikke accepteres, og det er muligt, at denne konsekvens af ændringsforslaget er utilsigtet. På den anden side kan jeg acceptere en forbedret ordlyd til artikel 8, afsnit 2, i overensstemmelse med ændringsforslag nr. 11. Jeg kan også acceptere henvisningen til en passagers præcise alder i artikel 6, som det fremgår af anden del af ændringsforslag nr. 8. Men den sidste del af ændringsforslag nr. 8, hvori der kræves det fulde fornavn i stedet for muligheden for at anvende initialer, udgør en unødvendig manglende fleksibilitet.
Jeg vil gerne slutte med at takke alle dem, der har bidraget til denne fortræffelige betænkning, navnlig hr. Watts, hvis interesse er dybtgående og velkendt og igen fremgik klart af hans virkningsfulde indlæg i formiddag. Hr. Watts og andre ærede medlemmer stillede spørgsmål. Jeg vil gerne besvare disse i slutningen at mit indlæg. I mellemtiden er jeg overbevist om, at Parlamentets vedtagelse af denne betænkning vil gøre det lettere at få fastlagt en fælles holdning i forbindelse med denne foranstaltning, som vil have en gunstig virkning for sikkerhedsledelsen og også i vidt omfang hjælpe myndighederne og familierne i tilfælde af en tragedie til søs og være i stand til at gøre det uden en masse bureaukrati, uden en betydelig forsinkelse for ruterne og uden nogen væsentlige forhøjelser af driftsomkostningerne.
Jeg vender mig nu til hr. Parodis betænkning om minimumsuddannelsesniveauet for søfartserhvervet. Kommissionen er ikke kun Parlamentet taknemlig for betænkningens kvalitet, men også for, at det har sikret, at denne betænkning er på dagsordenen for dette møde efter afstemningen i Udvalget om Transport og Turisme i sidste uge. Som det vil være Parlamentet bekendt, skaber det nye forslag konsekvens mellem bestemmelserne om uddannelse og beviser i direktiv 94/58 og Den Internationale Søfartsorganisations nye krav med hensyn til uddannelse af søfarende, søfartsbeviser og vagthold. Det fastsætter også de fælles kriterier for anerkendelse i Den Europæiske Union af søfartsbeviser, der er udstedt af tredjelande.
For at nå disse mål afspejler ændringerne af det eksisterende direktiv for det første hele den reviderede STCWkonvention, herunder både de obligatoriske bestemmelser i del A og retningslinjerne i del B i koden. Ændringerne korrigerer for det andet visse udeladelser, som kunne resultere i uoverensstemmelser mellem det foreslåede direktiv og STCW-konventionen fra 1995, og for det tredje tager ændringerne højde for de nylige ændringer i IMO's konvention om sikkerhed for menneskeliv på søen, navnlig ændringerne med hensyn til kommunikationen om bord på passagerskibe.
Det glæder mig at kunne informere Parlamentet om, at Kommissionen ser med tilfredshed på ændringsforslag nr. 10, 14, 21 og 32, da de bidrager til at sikre, at STCW-konventionen fra 1995 afspejles utvetydigt i direktivet. Kommissionen kan også støtte ændringsforslag nr. 3, 4, 8, 9, 12, 13, 17, 26, 27, 31, 34, 35 og første del af ændringsforslag nr. 7, da de forbedrer en række specifikke bestemmelser i direktivet. Vi kan også tilslutte os ændringsforslag nr. 23, 24 og 25 og dermed medtage den seneste revision af IMO-SOLAS-konventionen om indførelse af et fælles arbejdssprog om bord på passagerskibe.
Der er imidlertid en række ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan acceptere. Først var der det, som hr. Harrison lige kaldte det store spørgsmål. Kommissionen mener ikke, at det er nødvendigt at erstatte det eksisterende direktiv 94/58 med et fuldstændigt nyt direktiv. Den ændring af direktivet, som er forelagt Parlamentet, kan indfri målsætningen om en konsolideret tekst, ved at der foretages en kodificering, når Rådet har vedtaget det foreliggende direktivforslag. Jeg understreger derfor, at de målsætninger, som medlemmerne af Parlamentet ønsker - og det med rette - derfor kan indfries uden de retlige forviklinger og den mulige forsinkelse, der kunne indtræde i forbindelse med den alternative i kurs i form af en fuldstændig erstatning. Ændringsforslag nr. 1 og 2 kan derfor ikke accepteres af Kommissionen.
Ændringsforslag nr. 5 og 6 er ikke i overensstemmelse med direktivets mål, nemlig fastlæggelsen af minimumsuddannelsesstandarder og ikke indførelsen af en harmoniseret ordning. Forslaget i anden del af ændringsforslag nr. 7 er velment, men det er af afgørende betydning, at højnelsen af kvaliteten og præstationen på de eksisterende nationale søfartsskoler prioriteres, og oprettelsen af en symbolsk EU-skole er ikke nødvendig eller særlig relevant for dette væsentlige mål. Kommissionen kan ikke støtte ændringsforslag nr. 28 og 29, da de ganske enkelt gentager bestemmelser, som allerede er indeholdt i andre artikler i det foreslåede direktiv.
Ændringsforslag nr. 15, 16, 19, 20 og 30 kan ikke accepteres, da de søger at ændre ordlyden i bestemmelsen i STCW-konventionen eller at henvise til både artikler i direktivet og til de pågældende STCW-bestemmelser, som overføres til direktivet. I nogle henseender ville dette betyde en gentagelse og skabe usikkerhed, og jeg er sikker på, at Parlamentet ved nærmere overvejelse ikke ønsker dette. Ændringsforslag nr. 11 vedrørende undtagelser fra visse uddannelseskrav for kystfart kan ikke accepteres, da den foreslåede ordlyd ikke er i overensstemmelse med den pågældende tekst i STCW-bestemmelse 1.3 om det samme emne. Endelig kan ændringsforslag nr. 18, 22 og 33 ikke accepteres af den enkle grund, at deres indhold falder uden for anvendelsesområdet for den reviderede STCW-konvention, som det foreliggende forslag er baseret på.
Selv om jeg har koncentreret mig om at forklare, hvorfor Kommissionen ikke kan acceptere visse ændringsforslag, vil jeg gerne understrege, at der er mange, som vi støtter, og jeg håber, at Parlamentet erkender dette og accepterer det fra mig, ligesom vi glæder os over den konstruktive ånd, hvori forslaget er blevet behandlet af udvalget og også af Parlamentet.
Jeg slutter med at takke alle dem, der har bidraget til denne meget gode betænkning, navnlig hr. Parodi, og jeg vil besvare nogle af de spørgsmål, der blev rejst under forhandlingen. Jeg vil ikke besvare dem alle af den enkle grund, at jeg ikke har tid nok. Jeg vil skrive til hr. Cornelissen om det, han sagde vedrørende ADACundersøgelserne. Som han vel forventer, har Kommissionen udvist stor interesse for denne sag, men jeg vil give ham yderligere oplysninger i et brev.
Vedrørende de spørgsmål, som hr. Watts, hr. Sindal, hr. Stockmann og hr. Harrison tog op vedrørende den yderligere udvikling af sikkerheden til søs, vil disse, selv om dette ikke er en udtømmende liste, omfatte et direktivforslag om tilladelse af passagerfærger, som vi vil forelægge i oktober, og derefter vil jeg forelægge et forslag til ændring af direktivet om havnestatskontrol med henblik på at give Den Internationale Søfartsorganisations internationale kodeks for sikkerhedsledelse retsvirkning. Formålet med at foretage en ændring er at forsøge at sikre, at fartøjer, som ikke har ISM-certifikatet, ikke kun vil blive tilbageholdt i henhold til direktivet om havnestatskontrol, indtil de er gjort sødygtige, men de kan derpå også få forbud mod at anløbe alle EU-havne, indtil de har opnået ISM-certifikatet. Parlamentsmedlemmerne ønsker sikkert at undersøge dette forslag i detaljer, men de vil allerede nu erkende, at i princippet vil den yderligere udvikling af en effektiv havnestatskontrol generelt være et glædeligt supplement til bestræbelserne på hele tiden at højne standarderne for sikkerheden til søs og beskyttelsen af passagererne og miljøet.
Jeg er sikker på, at Parlamentet ved at vedtage disse to betænkninger vil muliggøre en snarlig fastlæggelse af fælles holdninger i forbindelse med to vigtige instrumenter, som både med hensyn til uddannelse og ledelse af passagerskibe vil højne sikkerhedsstandarderne yderligere. Jeg er Parlamentet taknemlig for dets tålmodighed med det, der nødvendigvis har været et langt svar på betænkningerne.

Watts
Hr. formand, jeg vil gerne meget kort takke kommissæren for hans meget udførlige og omfattende svar på hovedparten af de spørgsmål, som jeg selv som ordfører og andre medlemmer tog op. Selv om vi er enige i, at vi er uenige om direktivets anvendelsesområde, ser jeg med tilfredshed på hans udtalelse om, at han er rede til at se nærmere på vort forslag om registrering i forbindelse med Le Shuttle i Kanaltunnelen, og det glæder mig, at han har lovet at aflægge beretning for Parlamentet.
Med hensyn til ændringsforslagene gjorde hr. Kinnock et godt stykke arbejde ved at gennemgå nogle meget komplicerede forslag - og jeg undskylder, hvis jeg har misforstået det - men vil han præcisere holdningen til ændringsforslag nr. 8 og navnlig vort argument om, at registreringslisten over passagerer bør være tilgængelig inden afsejlingen. Han vil forstå, hvilken betydning vi tillægger dette ændringsforslag på baggrund af de mange tilfælde af ulykker til søs, hvor en halv time kan være en halv time for sent. I forbindelse med Herald of Free Enterprise sank skibet inden for 22 minutter efter afsejling. Jeg vil være taknemlig, hvis hr. Kinnock kan sige noget om dette, eller om han støtter vort forslag eller ej. Oplysningerne skal være tilgængelige inden afsejlingen, ikke en halv time efter afsejlingen.

Neil Kinnock
Hr. formand, jeg er taknemlig for hr. Watts yderligere spørgsmål. Jeg forsikrer ham om, at det antal, der er registreret i land, i realiteten vil være tilgængeligt umiddelbart. Navnene kan videregives meget hurtigt, men det er vigtigt ikke at have denne form for tidsfrist, ganske enkelt på grund af muligheden for en unødvendig manglende fleksibilitet. Det er helt klart, at det nu er teknologisk muligt at sikre en hurtig videregivelse, og dette vil absolut også ske i praksis, hvorved man løser den slags problemer, som hr. Watts af klare og fornuftige grunde mener kan opstå under andre omstændigheder. Jeg håber, at han med denne yderligere uddybning vil se, at den position, som Kommissionen har lagt sig fast på, ikke på nogen måde strider mod hans, men fuldstændig accepterer det princip, som han argumenterer ud fra, og at forbeholdene udelukkende er baseret på umiddelbart praktiske spørgsmål.
(Mødet udsat kl. 10.35 og genoptaget kl. 11.00)

Afstemning
Christodoulou
Hr. formand, disse to ændringsforslag, nr. 20 og 21, som er stillet af Peijs og Blockland, vedrører en teknisk bestemmelse, der har til hensigt at gøre metoderne til beregning af staternes bruttonationalprodukt ensartede for at undgå forskellige modeller med mindre legitime metoder.
Jeg vil opfordre Parlamentet til at vedtage dem. Kommissionen accepterer dem ikke, og heller ikke Rådet, men jeg tror, det vil være gavnligt med en vedtagelse, så vi kan sende de rette signaler.
Ændringsforslag 19

Cunha
Hr. formand, blot for at sige, at jeg tog fejl ved afstemningen. Jeg ønskede at stemme imod og anmoder om, at den fornødne rettelse foretages.

Formanden
Dette er ikke en afstemning ved navneopråb, hr. Cunha, resultatet tæller.

von Wogau
Hr. formand, jeg anmoder Dem om alligevel endnu en gang at kontrollere afstemningsresultatet fra for et øjeblik siden. Hvis jeg har talt rigtigt, ville der med denne stemme blive lige mange stemmer for og imod, og forslaget ville være forkastet.

Formanden
Hr. von Wogau, jeg vil ikke gøre mere ud af dette. De ved udmærket, hvilke regler der gælder, og dem holder vi os til.

Azzolini
Hr. formand, jeg støtter min kollegas anmodning, for min stemme, som var imod, blev heller ikke registreret.

Formanden
Som bekendt anerkender vi ikke fejl efter afstemningen, hr. Azzolini.

Wolf
Hr. formand, jeg vil blot fastholde, at vi her altid spiller efter de samme regler, og De har helt korrekt gentaget reglerne. Jeg beklager, at de konservative kolleger er faldet for fristelsen til at ville ændre reglerne, fordi resultatet ikke passer dem!

Formanden
Det er Præsidiet, der tolker forretningsordenen, hr. Wolf.

Provan
Hr. formand, De kan sagtens sige, at De ikke vil tage hensyn til det, men når nogen virkelig begår en fejl med det elektroniske afstemningsanlæg og med det samme gør opmærksom på det, bør der absolut tages hensyn til det.

Formanden
Hr. Provan, jeg kan ikke acceptere Deres bemærkning. Som bekendt gjaldt det kun, hvis mødeformanden var blevet underrettet, før afstemningsresultatet var meddelt.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

von Wogau
Hr. formand, jeg vil gerne gratulere vor ordfører, hr. Christodoulou, for han har i dette overordentlig vanskelige spørgsmål opnået, at Parlamentet til slut har afgivet en krystalklar udtalelse.
Den linje, vi valgte i forhandlingerne med Rådet, rådsformandskabet og med minister Zalm, er blevet bekræftet, og jeg er overbevist om, at Rådet kan gå ind for mindst to af de tre væsentlige ønsker om ændringer fra EuropaParlamentets side. Jeg mener, det er en fælles succes for Parlamentet.

Schulz
Hr. formand, jeg vil ikke fremsætte uddybende bemærkninger, men blot gøre opmærksom på følgende: Til punkt 17 er der to ændringsforslag, ændringsforslag nr. 9 fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe og nr. 1 fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Begge ændringsforslag er ligesom punkt 17 selv overflødige, fordi den sag, de vedrører, i mellemtiden er ordnet. Der findes nemlig en aftale om, at Den Europæiske Domstol skal have en orienteringskompetence i tilfælde af retstvister. Derfor vil jeg gerne på vegne af hr. Chanterie og Det Europæiske Folkepartis Gruppe trække ændringsforslag 9 og vort ændringsforslag 1 tilbage og anmode om, at der dernæst stemmes imod punkt 17, fordi det er overflødigt i teksten. Kun på den måde kan vi få det fjernet fra teksten.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Randzio-Plath
Hr. formand, i punkt 6 er der sket en fejl, idet der mangler en del af en sætning i udvalgets gengivelse. Jeg er også blevet enig med formanden for Økonomiudvalget og ordførerne om, at der her foreligger en misforståelse i gengivelsen af afstemningsresultatet i Økonomiudvalget. I punkt 6 skal følgende tilføjes: «... og fordrer navnlig, at der opkræves en minimumsskat på enhver form for indkomst i EU.« Det skal blot tilføjes. Der var ingen diskussion derom, det blev vedtaget næsten enstemmigt i udvalget.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Lannoye
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg bryder mig ikke om hr. Aparicio Sánchez' ændringsforslag, for så vidt som det foreslås, at slutningen af den oprindelige tekst udgår. Hvis hr. Aparicio Sánchez er enig i at betragte forslaget som en tilføjelse og opretholde slutningen af den oprindelige tekst, hvori det hedder, at metoden skal tilpasses ved hver evaluering for den enkelte disciplin, vil jeg gerne gå med til at indsætte det som en tilføjelse.

Aparicio Sánchez
Hr. formand, jeg takker hr. Lannoye for hans imødekommenhed, men jeg kan ikke acceptere hans forslag, da mit ændringsforslag dermed ville blive forvansket og miste sin betydning.
Før den endelige afstemning

Lannoye
Hr. formand, jeg havde ønsket at få ordet før afstemningen. Efter min opfattelse forvansker resultatet af afstemningen om punkt 2 efter vedtagelsen af ændringsforslag nr. 6 fuldstændig betænkningen. Jeg kan derfor ikke lade mit navn blive stående på denne betænkning. Jeg anmoder Dem om at tage mit navn af betænkningen, og jeg anmoder medlemmerne om at stemme imod, idet Parlamentets holdning hermed indskrænker sig til at kræve, hvad der allerede er opnået, nemlig undersøgelser.

Kenneth Collins
Hr. formand, jeg beklager hr. Lannoyes beslutning om at trække sit navn tilbage fra betænkningen. Denne betænkning blev forelagt Parlamentet inden 1994. Tiden slap op for den dengang. Vi har nu brugt fire år på at behandle den. Jeg forstår, at ændringsforslag, som han gerne ville bibeholde, ikke blev vedtaget, men fire års arbejde bør ikke uden videre smides væk på denne måde. Det er almindeligt, når en ordfører afstår fra at have sit navn forbundet med betænkningen, at udvalgsformanden overtager den. Jeg agter derfor at overtage den, og den bør øjeblikkeligt sættes under afstemning.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Baldarelli
Hr. formand, så vidt jeg kan se, bortfalder ændringsforslag nr. 10, i og med at nr. 13 er blevet godkendt.

Formanden
Hr. Azzolini, det synspunkt er blevet fremsat, men hverken formanden for det ansvarlige udvalg eller ordføreren kunne tilslutte sig. Vi er derfor nødsaget til at sætte begge ændringsforslag under afstemning.
Ændringsforslag 12

Ojala
(FI ) Hr. formand, mit indlæg drejer sig om punkt 12. Jeg har fundet ud af, at der i betænkningens finske udgave er en fejl i punkt 12. Der mangler de engelske ord »in particular the implementation of the proper land use policy«. Denne del mangler i den finske udgave af betænkningen, og derfor konstateres det i ændringsforslaget til det pågældende punkt, at ændringsforslaget ikke vedrører den finske tekst. Det gør det ikke, fordi der er en fejl i den finske udgave, men ændringsforslaget til punkt 12 medfører imidlertid ændringer i indholdet, og det vil jeg gerne understrege.

Formanden
Mange tak, fordi De gjorde opmærksom på dette, fr. Ojala. Vi vil se nærmere på den fejl, De omtaler.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi har allerede tidligere erklæret, at Den Europæiske Union skal bygge på et samarbejde mellem selvstændige stater. Derfor kan vi ikke stemme for et beslutningsforslag, som generelt slår til lyd for, at rådsafgørelser skal træffes med kvalificeret flertal, at vetoretten skal afskaffes inden for FUSP, at Europa-Parlamentet skal have medbestemmelsesret i forbindelse med samtlige budgetposter, at der skal være fælles regler for samtlige medlemmer af Europa-Parlamentet osv.
Dette er nogle særdeles væsentlige punkter, som det ikke er passende, at Parlamentet uden videre støtter i en beslutning af denne art. Derfor stemmer vi imod beslutningsforslaget.

Dury
Den 28. maj i år blev af Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation udnævnt til aktionsdag for beskæftigelsen. Her lige før topmødet i Amsterdam, som i midten af juni vil afslutte regeringskonferencens arbejde, var det nødvendigt at minde om, at beskæftigelsen er et af de problemer, der ligger borgerne mest på sinde, sammen med spørgsmålet om demokrati.
Europæerne mener med rette, at Den Europæiske Union er en struktur, som unddrager sig enhver demokratisk kontrol. Hvem sikrer demokratiet på europæisk plan? Europa-Parlamentet har gentagne gange udtalt sig om gennemsigtighed i procedurerne, regeringernes ansvar og anerkendelsen af alle borgernes grundlæggende rettigheder.
Kompleksiteten i de europæiske procedurer tager modet fra enhver positivt indstillet borger, som forsøger at finde rundt i dem. Afhængigt af emne høres Europa-Parlamentet, som et er folkevalgt organ, med henblik på en simpel udtalelse eller i form af fælles beslutningstagning med mulighed for en forligsordning efter to eller tre eventuelle behandlinger, i form af samstemmende udtalelse, i forbindelse med budgetproceduren, osv. I hvert enkelt tilfælde er også kravene til beslutningsprocessen i Rådet forskellige: simpelt flertal, kvalificeret flertal, tre fjerdedeles flertal, enstemmighed. Disse krav varierer også afhængigt af, om Kommissionen godkender Europa-Parlamentets udtalelse eller ej. I anliggender vedrørende udenrigspolitik, Den Økonomiske og Monetære Union og politisamarbejde og retligt samarbejde er procedurerne igen forskellige. Det er ikke et rigtigt demokrati, for borgerne får det indtryk, at beslutningsprocessen ligger uden for deres rækkevidde.
Men disse komplekse procedurer er ikke den eneste forhindring for gennemsigtigheden. Når Rådet udøver sine lovgivningsbeføjelser, er det den eneste parlamentariske institution, som forhandler bag lukkede døre for at undgå at aflægge regnskab for borgerne, de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet. For at fylde dette tomrum må Europa-Parlamentet indtage en fast holdning over for Rådet, minde regeringerne om, at det er nytteløst at kæmpe for sociale mindstenormer, hvis man ikke udstyrer Den Europæiske Union med de nødvendige midler til at føre substantielle og sammenhængende sociale politikker. De tusindvis af mennesker, der i går defilerede forbi i Bruxelles' gader, ønskede at gøre opmærksom på nødvendigheden af, at Europa giver beskæftigelsen første prioritet. Vil man mon lytte til dem?
Demokratiet indskrænker sig ikke til et valg hvert femte år. Det indebærer, at de folkevalgte repræsentanter dagligt fører kontrol med den udøvende magt. Også dette er vi langt fra at have opnået. Lovgivningsmagten udøves af Ministerrådet på Kommissionens forslag. Europa-Parlamentet har ikke lovgivningsinitiativ og deltager i de fleste tilfælde kun med en udtalelse. Hvad angår udøvelsesforanstaltningerne er de underlagt komitologiproceduren for nu at bruge et udtryk fra EU-jargonen, dvs. nationale embedsmænd, som kun aflægger regnskab til deres nationale bureaukratier. Denne svage kontrol er dog stadig for meget, hvilket man fandt ud af i forbindelse med kogalskabssagen. Jeg må blankt erkende, at det falder mig vanskeligere og vanskeligere at forklare borgerne, at man må blive ved med at kæmpe for det europæiske projekt og det til trods for mit europæiske engagement.
Demokratiet er uadskilleligt fra menneskerettighederne, og Europa praler af at være demokratiet vugge. Også på dette punkt dementerer virkeligheden hensigterne. Den Europæiske Union har ikke altid været tilsluttet den europæiske menneskerettighedskonvention. Den anvender end ikke de beskedne bestemmelser, der er vedtaget herom: problemer vedrørende borgernes stemmeret ved kommunevalg i Frankrig og Belgien, lukning af Renaultfabrikken i Vilvoorde og afskedigelse af 3.000 belgiske arbejdstagere i oplagt modstrid med direktivet om information og høring af arbejdstagerne i en multinational virksomhed.
Hvis der ikke sker politiske og sociale fremskridt i forbindelse med traktatændringen, sætter vi meget på spil for det europæiske projekts fremtid. Jeg har mødtes med deltagerne i marchen for beskæftigelse, og de fortalte mig om deres frygt, men også om deres håb. Det ville være selvmorderisk at prætendere at skabe et Europa uden dets borgeres deltagelse, idet man dermed risikerer at skaffe tilhængere til Le Pen, Goldsmith, Pasqua og en anden Haider i Østrig. Selv om John Major har mistet regeringsmagten, vil hans teser sejre i Europa, hvis statsog regeringscheferne ikke i sidste øjeblik beslutter sig for at opbygge Europa sammen med borgerne i stedet for at gøre det imod demokratiets regler.
Deltagerne i marchen for beskæftigelse har slået tonen an. Det er nu op til regeringerne at påtage sig deres ansvar på Rådets møde i Amsterdam i næste måned. Ud fra resultaterne heraf vil vi kunne sige, om Europa har taget en demokratisk retning.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet håber, at regeringskonferencen kan afsluttes på det kommende topmøde i Amsterdam. Vi er meget tilfredse med, at der indføjes et egentligt beskæftigelseskapitel i traktaten, således at Unionen bliver forpligtet i forhold til den katastrofalt store arbejdsløshed i de 15 EU-lande. Vi støtter også alle krav, der kan skærpe miljøpolitikken, forbrugerbeskyttelsen og kampen mod svindel.
De danske socialdemokrater kan på grund af de danske forbehold ikke støtte, at søjle III-anliggender inddrages under det kommunitære samarbejde, og må endvidere tage afstand fra, at Schengen-aftalen integreres i traktaten. Vi er stærke tilhængere af et stærkt samarbejde om bekæmpelse af kriminalitet og en fælles asylpolitik; men vi mener, at dette kan opnås med de beslutningsformer, der gælder i søjle III.
De danske socialdemokrater kan på grund af de danske forbehold ikke støtte, at der indføres flertalsbeslutninger med hensyn til den fælles sikkerheds- og udenrigspolitik, men finder det positivt, at der er enighed om at oprette en fælles analyse- og planlægningsenhed. Vi finder også, at det er udmærket, at der søges andre beslutningsformer end enstemmighed. Alt for ofte har fælles handlinger været blokeret af et enkelt land. Der må efter de danske socialdemokraters mening findes en metode, hvor et enkelt land ikke kan blokere fælles handling, idet det derimod må anses for vigtigt, at næsten alle EU-landene deltager.

Thors
Jeg stemte for Parlamentets beslutning, selvom jeg ikke kan tilslutte mig flertallets holdning i alle henseender. Flertallet godkendte en alt for generel formulering om ophævelse af adskillelsen mellem obligatoriske og ikke-obligatoriske opgaver. Det tror jeg ikke, de forskellige politiske områder og den måde, hvorpå de er organiseret, er modne til.
Det er vigtigt at styrke Unionens muligheder for at varetage udenrigspolitiske funktioner i fællesskab. Et enkelt land bør ikke kunne bremse foranstaltninger og dermed øve afpresning over for Unionen som helhed. Men et enkelt land bør heller ikke kunne tvinges til at deltage aktivt i foranstaltninger.
Betænkning af Christodoulou (A4-0181/97)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Flere af de ændringer, som foreslås i betænkningen, er gode, især nr. 8, hvorefter der skal tages hensyn til investeringernes størrelse ved afgørelsen af, om budgetunderskuddet overstiger den tilladte grænse eller ej. Alligevel kan vi ikke stemme for betænkningen, da den accepterer den såkaldte stabilitetspagt, som vi mener vil skade samfundsøkonomien og gøre arbejdsløsheden i EU permanent på et højt niveau.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Undertegnede har stemt imod betænkningen af følgende hovedårsager:
1.Forslagene indebærer en indskrænkelse af nationernes og deres borgeres ret til at fastlægge en økonomisk politik, der stemmer overens med det pågældende lands situation, og strider derfor mod demokratiet.2.Forslagene kan lamme de statslige organers muligheder for at bekæmpe lavkonjunkturer, arbejdsløshed og for ringe kapacitetsudnyttelse i økonomien på en hensigtsmæssig måde.3.Forslagene bygger på forældede økonomiske teorier, som savner gyldighed i forhold til nutidens økonomier.
Lindqvist
ØMU og stabilitetspagten retter sig alt for ensidigt mod kameralistiske økonomiske foranstaltninger. De øger faren for alvorlige kriser med større arbejdsløshed, større regionale skævheder og en permanent »sparekultur« med en vedvarende lav efterspørgsel. At anvende straffeforanstaltninger såsom de bøder, der er omhandlet i stabilitetspagten, er en forkert form for samarbejde, som i det lange løb også kan skade det positive EU-samarbejde. Derfor har jeg stemt imod betænkningen.
Betænkning af Randzio-Plath (A4-0184/97)
Berès
De to regeringskonferencer, der forberedte Maastricht-traktaten, havde hvert sit præcise mål: for den ene Den Økonomiske og Monetære Union, for den anden Den Politiske Union. Disse målsætninger gik hånd i hånd. Hvordan ser det så ud i dag?
Den Politiske Union gør kun meget langsomme fremskridt. Det økonomiske aspekt af ØMU er trængt i baggrunden. Det er det monetære aspekt, der behersker den politiske og økonomiske debat. Er det mon den bedste metode til at sikre socialt fremskridt og styrke den europæiske tanke? Det tror jeg ikke. Den Monetære Union er nødvendig, men ikke tilstrækkelig.
Jeg støtter således fuldt ud fru Randzio-Plaths betænkning og den heri indeholdte kritik af Kommissionens »overordnede retningslinjer«. Det er i dag presserende nødvendigt at give prioritet til et samarbejde og en intensivering af den europæiske aktivitet på følgende områder:
Unionens fremtidige monetære politik skal kunne kontrolleres af en politisk myndighed, som repræsenterer den offentlige mening og den almene interesse. Jeg er tilhænger af en europæisk økonomisk styring.
På et snart fuldstændig forenet marked bliver det nødvendigt at tilnærme medlemsstaternes sociale lovgivninger for at undgå social dumping og på samordnet vis forbedre velfærden i det europæiske samfund samt at beskytte de mest sårbare samfundskategorier. Der er brug for »et mere socialt Europa«.
Også skatte- og afgiftspolitikken bør blive et prioriteret felt. Vi må samordne vore lovgivninger på dette område for at standse tendensen til virksomhedsflytninger inden for Unionen. Med henblik herpå bør beslutninger om skatte- og afgiftsharmonisering træffes med kvalificeret flertal.
Endnu vigtigere er det, at der sker en tæt samordning af budgetpolitikkerne. Der kan rent faktisk kun inden for rammerne af en samordnet strategi til fremme af forbruget og de offentlige investeringer føres en efterspørgselsfremmende politik, hvilket er en nødvendighed i dag.
Endelig må beskæftigelsen, som er vort største problem, integreres i alle de europæiske politikker. Om det drejer sig om uddannelse, nedsættelse af arbejdstiden, beskyttelse af tjenesteydelser af almen interesse, har jeg længe viet dem den største opmærksomhed, og jeg ønsker, at der tages mere hensyn til beskæftigelsesaspektet ved fastlæggelsen af fællesskabspolitikkerne.
Den fælles valuta er ikke et mål i sig selv. Det virkelige mål for politikken er social samhørighed. Og denne kan kun opnås via en virkelig samordning af de økonomiske politikker, hvilket artikel 103 i traktaten giver betydelige muligheder for. Men hverken Kommissionen eller medlemsstaterne har ønsket at udnytte disse muligheder.
Det er måske overflødigt at minde om, at en nyere undersøgelse har vurderet, at omkostningerne ved en ikkekooperativ forvaltning af de monetære politikker i løbet af de sidste tre år har været en stigning på 1, 8 % af budgetunderskuddet i forhold til BNP. I 1995 ville en gennemsnitlig procent på 3, 4 % i stedet for de faktiske 5, 2 % have gjort det muligt at undgå de sidste to års restriktive budgetpolitikker, hvilket ville have gjort det muligt på samme tid at forfølge det genopsving, der tegnede sig i 1994, og opnå en hurtigere konvergens af økonomierne.

Gahrton, Holm og Schörling
Vi er enige i betænkningens generelle kritik af Kommissionens minimalistiske holdning og rigide fastholdelse af de såkaldte konvergenskriterier. Endvidere kan vi tilslutte os betænkningens forslag til en mere dynamisk beskæftigelsesskabende politik, som ikke mindst satser aktivt på miljøforanstaltninger. Vi har intet imod et større mellemstatsligt samarbejde mellem EU's medlemsstater eller andre relevante lande om at nedbringe arbejdsløsheden og integrere miljøhensyn i den økonomiske politik, men modsætter os ethvert forsøg på at indskrænke medlemsstaternes handlefrihed med hensyn til den økonomiske politik. Derfor har vi undladt at stemme.
Indstilling af González Triviño (A4-0172/97)
Bernardini
I forbindelse med førstebehandlingen vedtog Parlamentet 10 ændringsforslag for at finpudse Kommissionens forslag til forordning. Den fælles holdning, som vi skal udtale os om, medtager 15 af vore ændringsforslag. Vi har således ret til at glæde os over det udmærkede samarbejde og takke ordføreren.
Denne tekst, der længe har været imødeset af luftfartsselskabernes brugere og selskaberne selv, kaster lys over den eksisterende ret på området. Indtil nu har forsikringsbeskyttelsen af flypassagerer således været omfattet af Warszawa-konventionen fra 1929 og tillægsprotokollerne hertil fra 1961. Det var derfor på tide at ajourføre disse bestemmelser ved at pålægge et forsikringsbeskyttelsesniveau og fastsætte forsikringsbeløbene. Det foreliggende forslag opfylder dette mål og bør derfor vedtages.
Betænkning af Watts (A4-0152/97)
Bernardini
I slutningen af november 1994 anmodede Europa-Parlamentet efter færgen »Estonias« forlis, der kostede 900 menneskeliv, Kommissionen om at udarbejde et program til forbedring af sikkerheden på passagerfærger.
Den tekst, vi skal udtale os om, er et led i dette program. Den omhandler obligatorisk registrering af alle ombordværende på passagerfærger. Med denne forpligtelse vil der gives et bidrag til større effektivitet i efterforsknings- og hjælpeaktioner. Vi beklager dog, at denne forpligtelse indføres så sent. Men jeg håber, at medlemmerne vil følge ordførerens retningslinjer og støtte hans ændringsforslag.
Den Europæiske Union bør indrette sig efter de internationale regler - jeg tænker på SOLAS-konventionen om sikkerhed for menneskeliv på søen - og ikke tolerere manglende overholdelse, som kan få katastrofale følger.
Til sidst vil jeg ligeledes udtrykke støtte til hr. Parodis betænkning, som var genstand for forhandling under ét i formiddags. Især til forslaget om oprettelse af et institut til uddannelse af søfarere, finansieret over EU-budgettet. En idé, Parlamentet ofte har fremført, men som aldrig er blevet omsat i praksis. Kommissionen og Rådet må seriøst undersøge denne mulighed. Det drejer sig om brugernes sikkerhed og erhvervets knowhow.

Wolf
Vi står her over for en stor skandale i Unionen: I en situation, hvor alvorlige og farlige ulykker igen og igen rammer ro-ro-færger (og hvor der tillige allerede er forekommet dramatiske ulykker i store undersøiske tunneler), er Unionen stadig i færd med gradvis at skabe en kohærent ramme til en EU-politik på området sikkerhed til søs (jf. KOM(93)0066 af 24.2.93 og Stewart-betænkningen af 28.3.94). I betragtning af, hvor påtrængende problemerne er, er det for lidt og for sent!
Der burde for længst have været fastsat bindende europæiske bestemmelser for skibsfarten i EU-farvande og om benyttelsen af undersøiske tunneler. De skulle for længst have været gennemført med havnestatskontrol, i det mindste for så vidt angår passagerernes sikkerhed!
EU må heller ikke længere i det principielle spørgsmål om ro-ro-skibes sikkerhed gemme sig bag IMO! Alligevel er betænkningen et lille skridt i den rigtige retning. Vi vil derfor stemme for den, med ærgrelse og vrede i vore hjerter - ved tanken om de mange ofre, som enhver yderligere forsinkelse sandsynligvis kommer til at koste.
Betænkning af Parodi (A4-0174/97)
Wolf
Som det første vil jeg her henvise til punktet konsekvenserne af udflagning og register nr. 2 til de krav om uddannelse, der stilles til søfolk. Lige så vigtigt det er, at EU opgiver den holdning at ville vente på IMO, som er skadelig for en omfattende sikkerhed til søs (passagerer, søfolk, miljø), lige så lidt er det tilstrækkeligt at indføre bestemmelser, som hovedsagelig indskrænker sig til de skibe, der sejler under medlemsstaternes flag. Alle skibe, der sejler i europæisk farvand, skal være omfattet af relevante minimumskrav.
Gennemførelsen af STCW-konventionen kan i den forbindelse kun være et allerførste skridt. Netop her må det dreje sig om at fastsætte selvstændige europæiske minimumskrav, som alene sikrer en tilstrækkelig beskyttelse af passagerer, søfolk og miljø. Dét og intet mindre skylder vi vore borgere.
Vi vil også støtte denne betænkning, fordi den - om end alt for langsomt - dog går i den rigtige retning, når det gælder om at overvinde den nuværende juridiske og faktiske usikkerhed i alle EU's farvande. Hvad angår ændringsforslag 1 vil vi stemme imod: Det forekommer os uklogt at give medlemsstaterne mulighed for at protestere, hvis der udarbejdes et nyt direktiv, i stedet for at kunne gå hurtigt frem ved at foretage en ændring.
Betænkning af Terrón i CusiLindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm og Schörling (V), Sandbæk (I-EDN), skriftlig. (SV) Vi har stemt imod betænkningen om udarbejdelse af konventionen om Det Europæiske Informationssystem.
Det er der mange grunde til, og vi skal her give nogle eksempler på, hvorfor vi ikke kan acceptere betænkningen.
EIS-konventionen tager ikke tilstrækkeligt hensyn til retssikkerheden og den personlige integritet.-Parlamentet ønsker øgede overstatslige beføjelser på dette område, og det er vi imod.-Vi er modstandere af og fordømmer kraftigt den restriktive og brutaliserede flygtningepolitik, som styrkes af Schengen og EIS.-Vi mener, at et effektivt politisamarbejde kan og bør udvikles inden for rammerne af Interpol.
Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt imod Terrón i Cusís betænkning om udkast til Rådets retsakt om udarbejdelsen af konventionen om Det Europæiske Informationssystem. De danske socialdemokrater finder, at betænkningen er yderst problematisk, da den foreslår at lave Rådets retsakt om til en rådsforordning og derved flytte EIS ind under fællesskabslovgivningen på grundlag af artikel 235 i traktaten. Dette vil betyde, at Kommissionen skal overtage medlemsstaternes kontrolkompetence med hensyn til EIS. De danske socialdemokrater mener, at EIS skal forblive et mellemstatsligt samarbejde i den 3. søjle, hvor de enkelte medlemsstater har den afgørende kompetence.

Miranda
Vi kan ikke tilslutte os Rådets forslag og endnu mindre hr. Terrón i Cusís betænkning.
Sigtet med dette forslag er at tage et yderligere skridt i retning af et politiets Europa.
Betænkningen, som udviser stor ligegyldighed over for de aktuelle fællesskabsbeføjelser og ignorerer de eksisterende kontroverser på regeringskonferencen om dette spørgsmål, prætenderer at gå endnu længere ved at lægge systemet ind under fællesskabskompetencen og ændre konventionen til en forordning, som indebærer umiddelbar og obligatorisk omsætning i de nationale lovgivninger.
På denne måde vil medlemsstaternes rolle blive mindsket. Og på dette følsomme område ville de eksisterende nationale systemer, der i forvejen generelt er præget af uigennemsigtighed, udarte til et system uden den mindste gennemsigtighed og uden den nødvendige demokratiske kontrol. Et faktum, der bl.a. klart fremgår af forslaget om etablering af en fælles kontrolmyndighed, bestående af to repræsentanter for hver national myndighed og af Kommissionen, og som er karakteriseret ved total mangel på parlamentarisk kontrol.
Vi anfægter ikke nødvendigheden af et samarbejde mellem medlemsstaterne på dette område. Men naturligvis afviser vi forslag som det foreliggende, som sætter en politistatsfilosofi over borgernes rettigheder, friheder og garantier.
Hulheden, manglen på stringens og tvetydighederne i forbindelse med fastlæggelsen af indholdet og med hensyn til gennemsigtigheden og kontrollen med sådanne systemer kan under ingen omstændigheder accepteres.

Rovsing
Informationssystemer, hvor medlemsstaterne kan udveksle oplysninger, kan være særdeles nyttige redskaber, navnlig i forbindelse med efterforskning og forebyggelse af alvorlige lovovertrædelser. Eksempler herpå er Schengen-informationssystemet, Europol og toldinformationssystemet. Men når der indføres systemer af denne type, er hensynet til privatlivets fred af afgørende betydning.
Det er således rigtigt, når udvalget mener, at systemerne bør sikres effektivt imod uvedkommende adgang. Det må også hilses velkomment, at den enkelte borger får adgang til at anlægge sag ved domstolene for at få prøvet lovmedholdeligheden af de oplysninger, der står om ham/hende i informationssystemerne.
Betænkning af Schulz (A4-0060/97)
Chanterie
»Kendskab er magt«, således lyder en filosofisk kliché, og med rette.
Dette gælder også inden for Den Europæiske Unions tredje søjle. Samarbejdet om retlige og indre anliggender er utænkeligt uden et minimum af dataindsamling og dataoverførsel. Information og informationssystemer udgør en nødvendighed, når det drejer sig om foranstaltninger med hensyn til vandrende arbejdstagere, svig og korruption, kriminalitet, narkotika, terrorisme og civilt eller strafferetligt retssamarbejde.
Af disse grunde har Den Europæiske Unions medlemsstater udarbejdet talrige informationssystemer. EUROPOL og EIS på det mellemstatslige område. SIS for Schengen på det multilaterale område.
Denne forskelligartethed indebærer en risiko for overlapninger. Men for det første har disse forskellige systemer forskellige endelige mål. Og for det andet udgør overlapninger mellem systemer i sig selv ingen ulempe, hvis der samtidig også findes koordinering og kontrol. Vi må ikke have konkurrerende eller rivaliserende informationssystemer. Men vi må heller ikke have et integreret og koordinerende informationssystem.
Altså bør man lægge stor vægt på demokratisk kontrol, juridisk kontrol, respekt for privatlivet samt sørge for, at det er operationelt og kompatibelt. For at sørge for disse ting opfordrer PPE-Gruppen kraftigt Rådet og medlemsstaterne, under Europa-Parlamentets politiske tilsyn, til præjudicielle beføjelser til Domstolen, overholdelse af Europarådets bestemmelser om privatlivet og frem for alt også samarbejde mellem de pågældende organer og mellem de kompetente myndigheder. Dette er ikke nogen sekundære spørgsmål. Dette er væsentlige forudsætninger for at udforme og anvende de pågældende informationssystemer. Informationssystemer, som ikke fungerer tilfredsstillende, udgør for øvrigt ikke noget hjælpemiddel, men en trussel.
I denne betænkning drejer det sig således om toldinformationssystemet eller TIS. Således som SIS er placeret halvt i den tredje søjle og halvt uden for Den Europæiske Union, således er TIS placeret halvt i den tredje søjle og halvt i den første søjle i betragtning af, at toldspørgsmålene ifølge Traktaten henhører under den frie bevægelighed og således under den kommunautære del. Alligevel må dette ikke være nogen grund til at sætte Europa-Parlamentet og Domstolen ud af spillet, således som det er sket ved undertegnelsen af konventionen, nemlig inden Europa-Parlamentet kunne udtale sig om den godkendte tekst. Konventionen blev undertegnet den 26. juli 1995. Og i mellemtiden er der også undertegnet en protokol den 29. november 1996.
Foruden procedurespørgsmålet lægger Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender fortrinsvis vægt på retsbeskyttelsen af borgerne. Det gælder også kravene om både demokratisk tilsyn og præjudicielle beføjelser. Konventionen og protokollen imødekommer delvist disse trods alt vigtige krav. Men i sidste instans træffer medlemsstaterne beslutning om ratificeringen af konventionen og anvendelsen af protokollen. Og det er endnu et spørgsmål, hvem der vil ratificere og tage i anvendelse hvornår. PPE-Gruppen opfordrer imidlertid til ratificering, og det skal ske hurtigst muligt, for at aftalen kan træde i kraft snarest muligt.
Behøver det endnu gentages, at beslutningsprocessen og gennemførelsen af politikken inden for den tredje søjle forløber vanskeligt og endda halter bag efter kendsgerningerne og begivenhederne. Indtil kedsommelighed viser det sig, at selv for som sådan ikke kontroversielle sager arbejdes der med konventioner, protokoller, aftaler og erklæringer, fordi dette er uundgåeligt inden for mellemstatslige rammer, med først langvarige forhandlinger mellem regeringerne og bagefter medlemsstaternes tidrøvende ratifikationer. Tænk på Schengen, Europol, kampen mod svig og i dette tilfælde et toldinformationssystem. Det er efterhånden blevet overflødigt og bekymrende stadig at henvise til regeringskonferencen. Men det forbliver en kendsgerning, at den gradvise og delvise kommunautarisering af den tredje søjle, som det også fremgår af denne sag, ikke kan forhindres.
I den moderne verden, og frem for alt i de udviklede lande, som præges af differentiering og kompleksitet, er edb og datamatisering en ubetinget nødvendighed, både for magthavere og for embedsmænd. Også borgerne, inklusive kriminelle og illegale, har adgang til databestande og informationsnetværk. Bl.a. som følge af tilgængeligheden af »databases«, «directories«, «files« og andre offentlige eller private »infoteker« har magtudøvelsen i et informationssamfund et stadig stigende behov for databanker og databestande. »Europa« kan ikke sakke bagud i forhold til disse i alle henseender grænseoverskridende udviklinger med henblik på vedvarende at garantere borgernes sikkerhed. Men samtidig skal »Europa« behandle borgernes retssikkerhed, lighed for loven og retsbeskyttelse forsigtigt.

Ullmann
Rådets retsakt om indførelse af Toldinformationssystemet er i modstrid med unionsretten. Det har ikke på rimelig vis hørt Europa-Parlamentet som foreskrevet i artikel K.6, stk. 2. Dermed er denne retsakt allerede fra starten behæftet med en alvorlig skavank.
Dertil kommer, at det er uklart, hvilket område denne akt skal gælde for, idet konventionen om Toldinformationssystemet er ledsaget af en aftale om foreløbig anvendelse mellem nogle af medlemsstaterne. Kan man forestille sig et klarere symbol på den retsusikkerhed, der hersker i den tredje søjle og som uophørlig øges?
Gruppen De Grønne er helt og fuldt enig i den kritik, ordføreren har fremsat af, at der mangler en ved lov fastsat databeskyttelse samt parlamentarisk og juridisk kontrol, og ligeledes i kravet til Kommissionen om at undersøge, om retsakten ikke skal erstattes af et direktiv, som lever op til de opgaver, der er forbundet med et Toldinformationssystem.
Betænkning af Secchi (A4-0169/97)
Ahlqvist, Lööw, Theorin og Wibe
Efter vor opfattelse skal medlemsstaterne af demokratiske grunde have ret til at træffe afgørelse om deres egen beskatning og Rådet fortsat træffe afgørelse om disse spørgsmål efter enstemmighedsprincippet. Vi mener, at skattepolitikken bedst afgøres af medlemsstaterne selv, og at EU's finansministre godt kan koordinere medlemsstaternes skattepolitikker, uden at man fraviger enstemmighedsprincippet.
Af nøjagtig de samme demokratiske grunde kan vi ikke acceptere den henstilling (betænkningens punkt 9), hvorefter »den samlede skattebyrde ikke må øges yderligere«.
Selvom vi er enige i dele af betænkningen, bl.a. med hensyn til fastlæggelse af en adfærdskodeks på skatteområdet, dvs. aftaler med medlemsstaterne om en frivillig selvregulering, kan vi ikke tilslutte os dens grundtanke, nemlig at man skal forlade princippet om enstemmighed i Rådet på skatteområdet. Derfor kan ikke stemme for denne betænkning.

Andersson og Waidelich
Vi mener, at medlemsstaterne principielt skal have ret til at træffe afgørelse om deres egen beskatning, og at Rådet som hovedregel fortsat skal afgøre skattespørgsmål efter enstemmighedsprincippet. Dog mener vi også, at Rådet bør kunne fastsætte fælles mindsteniveauer for kapital-, selskabs- og miljøbeskatning og på disse områder træffe afgørelse efter princippet om kvalificeret flertal.
Vi kan ikke tilslutte os punkt 9 i betænkningen, da henstillingen heri om, at den samlede skattebyrde ikke må øges, er alt for vidtgående.
Vi er enige i, hvad ordføreren skriver om adfærdskodekser på skatteområdet, dvs. aftaler med medlemsstaterne om en frivillig selvregulering. Det er dog ikke ensbetydende med, at vi kan tilslutte os betænkningens idé om, at man skal forlade enstemmighedsprincippet på hele det skattepolitiske område.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Undertegnede har stemt imod betænkningen af følgende grunde:
1.Landenes økonomier og budgetpolitiske forhold er yderst forskellige. Det kan føre til kaos, hvis man prøver at uniformere skattepolitikken.2.Beskatningsretten er i alle demokratier folkets og dets valgte parlaments prærogativ. At indskrænke denne ret er et angreb på demokratiet.3.At overføre beslutninger om skattespørgsmål til unionsorganerne indebærer, at beslutningerne unddrages borgernes kontrol og indsigt. Fundamentale principper såsom parlamentarisme, åbenhed og forfatningsmæssigt ansvar er fraværende i Unionens styreform. At træffe flertalsafgørelser om skattespørgsmål krænker den folkelige selvbestemmelsesret.
Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt ja til betænkningen af Secchi som helhed, men nej til punkt 4 og til ændringsforslag 7, fordi vi er imod flertalsafstemninger vedrørende skattespørgsmål i Rådet.

Lindqvist
En udvikling i retning af en harmonisering af medlemsstaternes skatter, som tog sigte på en fælles skatte- og finanspolitik, ville have betydelige følger for EU-samarbejdet. Den ville føre til et føderalt EU, hvor medlemsstaternes vigtigste instrument til styring af den nationale økonomiske politik var overført til EU.
Dertil kommer, at medlemsstaternes skattepolitik, beskatningsområder og skatteniveauer er meget forskelligartede på grund af landenes forskellige syn på velfærdspolitik og den offentlige sektors størrelse. Derfor bør skattepolitikken også fremover være et nationalt anliggende. Dette er baggrunden for, at jeg har stemt imod betænkningen.
Betænkning af Harrison (A4-0160/97)
Striby
Hr. formand, forslaget til beslutning understreger med god grund en række legitime bekymringer, som man ikke kan andet end dele.
Uden tvivl kræver det indre markeds effektive funktion, at der træffes foranstaltninger til at gøre udvalgenes funktionsmåde mere gennemsigtig for at sikre deres uafhængighed i forhold til pressionsgrupper, i forbindelse med udarbejdelsen af lovgivningsprocedurer og for at forbedre beskyttelsen af folkesundheden og miljøet. Interessen i at støtte SMV, således at de kan få del i det indre markeds fordele såvel som den udtrykte vilje til at beskytte børnene mod de negative følger af det indre marked er indlysende positive forslag.
Ikke desto mindre ville en korrekt udlægning af nærhedsprincippet føre til, at en række af de rejste problemer i nærværende betænkning tackles på en mere smidig, bedre tilpasset og dermed mere effektiv måde end i form af en systematisk og i nogle tilfælde uberettiget »europæisering«. Det er navnlig tilfældet med de spørgsmål, vedrører retssystemerne og desuden også skatteanliggender, som behandles i en anden betænkning, der er til behandling i dag.
Forslagene om at vedtage en fællesskabsretsakt om ejendomsforholdene inden for medierne bekræfter fællesskabsinstitutionernes vilje til at tiltage sig kontrolbeføjelser over informationsmedierne. Vi har tidligere taget afstand fra denne form for manøvre i forbindelse med debatten om udvidelse til de mellem- og østeuropæiske lande, hvor Parlamentet foreslog at gøre støtte til presseorganer betinget af, at de opgav deres fundamentalistiske ortodoksi.
Det er desuden besynderligt, at Parlamentet og Kommissionen er så hurtige til at påpege farerne for et overdrevent bureaukrati som følge af alt for megen regulering, men at de udelukkende retter skytset mod de nationale administrationer uden at sætte spørgsmålstegn ved fællesskabsinstitutionernes knopskydning.
Selv om vi tilslutter os den udtrykte vilje til at kæmpe for beskæftigelsen, ønsker vi ikke en fælles beskæftigelsespolitik. En sådan ville rent faktisk mangle den nødvendige smidighed og pragmatiske holdning. Forhandlingerne på regeringskonferencen vil ikke bringe nogen løsning på arbejdsløshedens brændende udfordring. Bidraget til dette vanskelige slag på europæisk plan går via viljen til at knytte an til princippet om fællesskabspræference, der i 1957 blev indskrevet i Rom-traktaten, men siden systematisk er blevet ofret på frihandelens alter i forbindelse med indgåelsen af handelsaftaler...
(Formanden afbrød taleren)

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Ordføreren udtrykker på mange punkter en entusiasme for det indre marked, den fortsatte integration og de gentagne harmoniseringer, som går lovlig langt. F.eks. tvivler vi stærkt på, at det indre marked har forøget Unionens BNP med 130 mia dollars, sådan som der står i betænkningens punkt 3. Alle sådanne tal er og bliver gæt, og man kunne med lige så stor ret sige, at det indre marked havde fået BNP til at falde med det samme beløb eller arbejdsløsheden til at stige med 5 mio mennesker.
Mere alvorligt end denne entusiasme er det imidlertid, at ordføreren flere steder anbefaler, at man lader unionslovgivning træde i stedet for national lovgivning. I punkt 14 anbefales det eksempelvis at lade miljøpolitikken bygge på »EU-standarder og -retningslinjer«, hvorimod det er Sveriges holdning, at et land altid skal have ret til at indføre en strengere miljølovgivning. I punkt 16 mener ordføreren, at det indre marked forudsætter et »skattesystem på EU-plan«. I punkt 25 plæderer han for en »EU-overvågningsordning« osv.
Vi har således mange indvendinger mod forskellige afsnit i betænkningen, men erkender samtidig, at der er meget positivt i den.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt ja til betænkningen af Harrison som helhed, men nej til punkt 11, fordi vi mener, de sociale sikringsordninger bør forblive et nationalt kompetenceområde, og nej til ændringsforslag 3, fordi vi ikke mener, at et skattesystem på EU-plan bør omfatte alle indtægtskilder.

Rovsing
Vækst, jobskabelse og velfærd i Europa er betinget af, at det indre marked fungerer totalt uden hindringer. Kommissionens oplysninger om, at kun halvdelen af foranstaltningerne i 1985-hvidbogen om det indre marked er fuldt ud gennemført i medlemsstaterne, er derfor meget bekymrende. Tendensen i medlemsstaterne til at indføre nye tekniske regler bidrager desværre kun til at bringe det indre markeds funktion yderligere i fare. Det må hilses velkomment, at Økonomi- og Valutaudvalget i sin betænkning er fremkommet med så mange konstruktive forslag til muligheder for at råde bod på manglerne. Navnlig bør fremhæves udvalgets forslag om enklere regler for borgernes adgang til at klage, når de konstaterer fejl og ineffektivitet i det indre markeds funktion.
Betænkning af Lannoye (A4-0075/97)
Chichester
De britiske konservative medlemmer erkender den store interesse, som tusinder af vælgere i vore valgkredse nærer for de spørgsmål, der er rejst i Lannoye-betænkningen. Hvad enten det er som brugere af komplementær medicin, som brugere af alternative terapier eller som behandlere inden for den såkaldte ikke-konventionelle medicin, ønsker de at se, at denne betænkning kommer igennem. På europæisk plan er det vigtigste spørgsmål etableringsfriheden og valgfriheden. Vi vil gerne, at det gøres muligt i andre medlemsstater at følge den britiske indstilling til den komplementære medicin, navnlig i de stater, hvor der for øjeblikket er alvorlige begrænsninger for udøvelsen af den ikke-konventionelle medicin.
Det er af afgørende betydning, at forbrugernes interesser beskyttes ved at fastsætte standarder og kvalifikationer, som kan anerkendes gensidigt i hele Europa. Hvordan dette kan opnås uden en masse lovgivning på både europæisk plan og i medlemsstaterne, får vi at se.
Disse mål er tilstrækkeligt ambitiøse uden det ønske, der gives udtryk for i betænkningen, nemlig at udgifterne skal kunne godtgøres over den sociale sikringsordning, dvs. at få skatteyderen til at betale regningen, på et tidspunkt, hvor de offentlige midler er under stort pres.
Vi konservative støtter de generelle mål i denne betænkning, men mener, at der bør lægges større vægt på yderligere undersøgelser af, hvordan de kan nås, og behovet for forskning i effektiviteten af forskellige terapier, inden vi opfordrer til lovgivning på europæisk plan.
Vi er imod krav om en øjeblikkelig lovgivning, da dette vil foregribe resultatet af eventuelle undersøgelser og kan lægge en uacceptabel og restriktiv byrde på behandlerne inden for den ikke-konventionelle medicin.

Díez de Rivera Icaza
Betænkningen om ikke-konventionel medicin har til trods for den utålelige standsbevidsthed hos nogle af vore kolleger, som selv er læger, vakt berettiget interesse blandt mange borgere, og man må da også spørge: hvem har ikke allerede eller vil en gang i fremtiden gøre brug af den?
Nylige meningsmålinger viser, at mellem 20 og 50 % af borgerne gør brug af de såkaldte ikke-konventionelle medicinske terapiformer.
Som ordføreren påpegede, er formålet med beslutningsforslaget at tilskynde til at finde de nødvendige svar på denne de facto-situation såvel for de behandlere og læger, som anvender disse behandlingsformer, som for patienterne.
Det er en situation, som kræver et passende fællesskabssvar for netop at undgå svindel i forbindelse med udøvelsen af disse behandlingsformer.
Det skal understreges, at der ikke er tale om at forsvare kvaksalvere, men bestemt heller ikke forældede standsprivilegier. Hvad der søges med denne initiativbetænkning er at etablere en fællesskabsnorm, der kan skabe størst mulig sundhedsmæssig og juridisk sikkerhed i forbindelse med udøvelsen af disse alternative behandlingsformer, som vi alle eller næsten alle gør brug af.
Det er derfor presserende nødvendigt at regulere uddannelseskravene og anerkendelsen af retten til at udøve disse erhverv for at beskytte patienternes sikkerhed og sikre dem kvalitet.
Det er, hvad hr. Lannoyes betænkning drejer sig om, og ikke om helt andre spørgsmål, som ligger uden for denne debat, og vi takker oprigtigt ordføreren for hans betænkning, som det ikke har været uproblematisk at udforme i betragtning af den mentale blokering, der findes rundt omkring.
Afslutningsvis skal jeg understrege, at jeg vil stemme for betænkningen.

Ephremidis
Spørgsmålet om den ikke-konventionelle medicins status har været genstand for langvarige og ofte heftige diskussioner i lægekredse. Samtidig - og dette er måske det vigtigste - gør en stor del af befolkningen i de fleste medlemsstater imidlertid brug af de tjenesteydelser og metoder, som tilbydes af mange grene inden for den såkaldte ikke-konventionelle medicin, og dette stiller krav om en holdningsændring til et problem, som ikke er af »laboratoriemæssig«, men af praktisk og social karakter.
Et spørgsmål, som berører et stort antal borgere og vedrører et så vigtigt og følsomt område som sundhed, kan ikke behandles med en bandlysning og med »hekseforfølgelser«. Derfor finder vi det af største vigtighed, at der åbnes for en ansvarlig dialog og indledes en seriøs og grundig forskning og undersøgelse af den ikkekonventionelle medicins indhold, muligheder, særpræg og spændvidde.
Vi er nødt til at få dokumenteret de konkrete mål for de enkelte grene af den ikke-konventionelle medicin, deres metoder og diagnostiske og behandlingsmæssige egenskaber, således at borgeren, og navnlig den syge borger, kan få mest mulig korrekt og veldokumenteret information om den såkaldte ikke-konventionelle medicins formåen, kvalitet, effektivitet og eventuelle risici forbundet hermed. Herved undgår borgerne at blive ramt af den alvorlige sygdom, der hedder uvidenhed og misinformation.
Alt dette forudsætter imidlertid en åben og konstruktiv dialog med videnskabelige kriterier og garantier for borgernes sundhedsmæssige sikkerhedsniveau. Ud fra denne betragtning mener vi, at hr. Lannoyes betænkning giver nogle positive udfordringer med hensyn til en seriøs imødegåelse af et så vigtigt problem, der vedrører millioner af borgeres sundhed samt eksistensgrundlaget for et væsentligt antal mennesker, der har specialiseret sig, arbejder med og tilbyder denne vare i form af behandlingsmæssige tjenesteydelser, og som i det mindste har ret til at vide, hvilke betingelser der gælder for udøvelsen af deres erhverv.
Vi kan tilslutte os betænkningens generelt positive retning og visse af dens punkter og har enkelte forbehold og indsigelser mod andre punkter, men vil stemme for den, fordi vi mener, at en vedtagelse vil være et skridt henimod en videnskabelig og ansvarlig behandling af hele spørgsmålet.

Hautala
) Der er brug for en ensartet lovgivning i EU for det omfattende spektrum af ikkekonventionel og supplerende medicin. Hr. Paul Lannoyes og Miljøudvalgets forslag indeholdt en klar opfordring til Kommissionen om gennem et direktivforslag, at gå i gang med at forbedre og harmonisere den ikkekonventionelle medicins stilling i EU.
Der er brug for ensartede bestemmelser for erhvervsudøvelsen, anerkendelse af de ikke-konventionelle behandlingsformer og et medicinkatalog, som også omfatter ikke-konventionelle medicinske præparater. Kommissionen burde ikke længere spilde tid på at foretage sammenlignende analyser. Dem findes der nok af i de enkelte medlemslande. Nu er der brug for handling. Desværre afviste Parlamentet Miljøudvalgets krav og forlangte yderligere undersøgelser.
Medlemslandenes forskellige praksis er ikke til gavn for patienten. På nuværende tidspunkt er uddannelseskravene til personer, der har ikke-konventionel medicin som deres erhverv, ikke blevet harmoniseret. Der mangler også en klar oversigt over de farmaceutiske stoffer.
Det ville også være fornuftigt, hvis medlemslandene undersøgte muligheden for via sygesikringsordningerne at yde kompensation til behandlingerne og lægemidlerne, når og hvis der foreligger sikkerhed for behandlingens effektivitet. Der er opnået gode resultater med disse behandlingsformer, og det er ikke underligt, at borgerne er tilhængere af dem.

Jackson
Jeg stemte for denne beslutning i den ændrede form. Området ikke-konventionel medicin og den mulige regulering af etableringsfriheden for behandlere inden for denne medicin via EU-lovgivning er et spørgsmål, hvor Europa skal gå meget forsigtigt til værks. Dette ikke kun fordi de nationale lovgivningssystemer er meget forskellige, men også fordi det, efter det hidtidige at dømme, er meget muligt, at de kompromiser, der er nødvendige som led i en europæisk strategi, vil skabe problemer for netop de grupper og enkeltpersoner, som ønsker en sådan europæisk strategi.
Af denne grund støtter jeg stærkt de dele i Lannoye-betænkning, hvori Kommissionen opfordres til at gennemføre en undersøgelse af spørgsmålet, som det udtrykkes i første del af punkt 2, og en undersøgelse af resultaterne af det forskningsarbejde, der allerede er udført inden for rammerne af budgetpost B6-7142, nemlig forskning i effektiviteten af homøopati og andre ikke-konventionelle behandlingsformer.
Det glæder mig, at Parlamentet har forkastet den del af punkt 2, hvori der oprindeligt krævedes lovgivning umiddelbart uden at afvente resultaterne af undersøgelsen.
Eftersom EU virkelig har et reelt problem med hensyn til etableringsfriheden for behandlerne inden for den ikkekonventionelle medicin, håber jeg, at vi nu kan anvende denne beslutning som et middel til at presse Kommissionen til at gennemføre den nødvendige undersøgelse og eventuelt forelægge lovgivning.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater er stærkt i tvivl om relevansen af, at Europa-Parlamentet i det hele taget udtaler sig om den ikke-konventionelle medicins status. Dels fordi vi ikke er blevet bedt om en udtalelse, og dels fordi den underliggende dagsorden kan være, at flere behandlere ved hjælp af en EU-blåstempling skal kunne nyde godt af de offentlige sygesikringskasser, og her mener vi overhovedet ikke, at EU har eller skal have kompetence til at blande sig.
Til gengæld vil vi ikke give det indtryk, at vi er blinde for nødvendigheden af, at de forskellige behandlingssystemer ikke lukker sig om sig selv, men tværtimod bliver mere lydhøre for hinanden. I nogle lande integreres konventionel og ikke-konventionel medicin simpelthen. I andre lande bekriger de hinanden. Vi tror i dette tilfælde på den gyldne middelvej. Enhver ved, at mange mennesker føler, at de ikke har nok i den hjælp, de kan få fra konventionel medicin eller konventionelle behandlere. Men vi vil på den anden side ikke bidrage til den almindelige »sygeliggørelse«, som mange alternative behandleres synspunkter faktisk medvirker til - der synes at være en pille eller en terapi for alt.

Lindqvist
Den alternative (ikke-konventionelle) medicin, f.eks. antroposofisk medicin, homøopati og kiropraktik, bør have samme arbejds- og udviklingsmuligheder som den konventionelle medicin. Indledningsvis bør man gennemføre en undersøgelse af, hvilke regler medlemsstaterne har om etableringsret osv. Undersøgelsen skal vise, om der virkelig er behov for en fælles EU-harmonisering. En sådan kan i så fald udformes som minimumsbestemmelser om patienternes sundhed og sikkerhed. På baggrund heraf og med dette forbehold har jeg stemt for betænkningen.

Mendonça
Jeg stemte imod Lannoye-betænkningen om ikke-konventionel medicin, bl.a. fordi jeg mener, at størstedelen af de betragtninger, der er indeholdt i beslutningsforslaget, er gennemsyret af en stærk opportunisme, upræcisheder og halve sandheder, der dækker over økonomiske interesser, som ikke er forenelige med borgernes interesser med hensyn til sundhedspleje og livskvalitet.
Vi mener, at der før anerkendelsen af metoder til diagnosticering og sygdomsbehandling altid må kræves en videnskabelig validering, og at alle de teknikker, der anvendes i behandlingen, bør kunne bevise deres gyldighed gennem en videnskabelig metode og kunne gentages ved forsøg.
Det er primært af kulturelle årsager, der har med tradition og tro at gøre, at så mange forskelligartede sundhedsplejekoncepter kan leve side om side i medlemsstaterne.
Vi finder det ikke ønskværdigt, at Den Europæiske Union lovgiver om dette kontroversielle emne, navnlig ikke når man prætenderer at lade den såkaldte ikke-konventionelle medicin omfatte af det sociale sikringssystem, hvilke vil medføre uoverskuelige omkostninger.
På dette område mener vi af nogle af de her anførte årsager, at nærhedsprincippet i enhver henseende må gøres gældende.

Pimenta
Jeg stemte for Lannoye-betænkningen i den form, den blev vedtaget i Miljøudvalget, og for nogle af de ændringsforslag, jeg havde tilsluttet mig, selv om jeg er uenig i visse aspekter i nogle af punkterne.
Der er flere grunde til, at jeg ønsker at fremme en positiv holdning til anerkendelse og regulering af de såkaldte alternative eller ikke-konventionelle behandlingsformer.
En fortsættelse af den nuværende situation, hvor disse terapiformer accepteres, men ikke anerkendes officielt, vil være et alvorligt problem for de behandlere, der udøver dem, da det vil blokere for etableringen af et certificeringssystem og dermed for gensidig anerkendelse af deres kvalifikationer, hvorved man kan skille hveden fra klinten, og det vil ligeledes blokere for indførelsen af en anerkendt deontologisk kodeks.
Patienterne har ikke i dag mulighed for at vurdere behandlernes erhvervskompetence og uddannelse.
Hvad angår manglen på godtgørelse fra socialsikringen, en situation der gælder i de fleste lande, må denne situation ændres, da det ikke er acceptabelt, at der sker forskelsbehandling med hensyn til adgangen til disse behandlingsformer afhængigt af patienternes økonomiske muligheder, idet der dog skal føres kontrol med, at udgifterne ikke bliver alt for store.

Sandbæk
Jeg er glad for, at hr. Lannoyes betænkning endelig kommer til afstemning. Det er vigtigt, at der åbnes op for en fælles lovgivning for sundhedsprofessioner, der ikke allerede er omfattet af direktiver omhandlende uddannelse og virksomhed. I Miljøudvalget har debatten fokuseret meget på deltagernes principielle holdning til alternativ medicin - især for de medlemmers vedkommende, som er modstandere af enhver form for alternativ medicinsk behandling. Og det er en skam, eftersom betænkningen handler om at skabe fornuftige forhold for de ikke-konventionelle sundhedsprofessioner. Det burde være indlysende, at en klar og gennemskuelig rammelovgivning tjener både de forskellige udøvende erhvervsgruppers og - ikke mindst - patienternes interesser, eftersom den alternative behandlingssektor kan have karakter af en jungle, der er meget svær at orientere sig i.
Det er et faktum, at alternativ medicin bliver brugt af cirka en tredjedel af medlemslandenes befolkninger. Det er derfor ønskværdigt, at EU etablerer en fælles lovgivning på området for at sikre denne store gruppe mennesker en ordentlig og ensartet behandling (af korrekt uddannede behandlere). Jeg vil imidlertid gerne slå fast, at EU ikke på nogen måde bør blande sig i de enkelte medlemslandes sygesikringsgodtgørelser af udgifter til behandling og medicin, sådan som det foreslås i ændringsforslag nr. 15. Jeg kan derimod personligt godt sympatisere med tanken om, at sygesikringen bør refundere udgifter til alternativ behandling, så patienterne stilles frit i valget af behandling. Ikke desto mindre må det være et rent nationalt anliggende, hvad man ønsker at refundere i en skattefinansieret sygesikring.
Sluttelig vil jeg absolut bakke op om, at man burde udvide den europæiske farmakopé under Europarådet til også at omfatte de ikke-konventionelle medicinske behandlingsformer.

Sornosa Martínez
Jeg tilslutter mig betænkningen, fordi jeg kræver min ret til en anerkendt sundhedstjeneste af høj kvalitet, med garanti for udøvernes faglige kompetence. Der skal ikke nødvendigvis være tale om den gængse akademiske lægeuddannelse. Den personlige dimension mellem patient og læge er i dag gået tabt. Effektivitet og hurtig symptombehandling har erstattet den tætte kontakt til patienten.
Lægekunstens historie indeholder mindeværdige eksempler på uforsonlig afvisning og efterfølgende accept af behandlingsteknikker, som i sin tid blev anset for at være djævleuddrivelse eller mirakler. Vi må undgå her på tærsklen til det 21. århundrede at gentage tidligere tiders fejltagelser og i stedet åbne døren for en dialog mellem den officielle og den ikke-konventionelle medicin.
Jeg tror ikke på mirakelkure, men jeg nærer fortsat håb om, at de lægernes og farmaceuternes standsmæssige interesser ikke vil blokere for en regulering og lovgivning om nogle behandlingsformer, som efterhånden viser sig at være effektive, og som længe har været accepteret i nogle af medlemsstaterne og i tredjelande. I mange lande, som f.eks. i Spanien, er der et fuldstændigt lovgivningstomrum på dette felt, hvilket giver kvaksalvere mulighed for at udfylde tomrummet med de heraf følgende risici for forbrugernes sundhed.
Patienternes frihed til at vælge behandlingsform og en certificering, der garanterer for sikkerheden, er en rettighed, som bør respekteres, fremmes og beskyttes af staterne og Unionen.

Vaz da Silva
Polemikken omkring Lannoye-betænkningen er baseret på en falsk præmis, nemlig at man med legaliseringen af ikke-konventionelle medicinske behandlingsmetoder giver grønt lys for inkompetente personers udøvelse af erhvervet.
Formålet med den omhandlede betænkning er det stik modsatte. Med opfordringen til Kommissionen om at iværksætte dybtgående undersøgelser af de alternative behandlingsformers uskadelighed og effektivitet og til at harmonisere reglerne for certificering af beviserne og udøvelsen af erhvervet satses der netop på at hindre kvaksalvere i at udnytte borgernes mangel på viden og de eksisterende lovgivningsmæssige tomrum.
At afvise de muligheder, der ligger i behandlingsformer som homøopati, kiropraktik, osteopati, akupunktur og shiatsu er både indskrænket og nyttesløst. Indskrænket fordi det går imod de nyere tendenser til en helhedsopfattelse af mennesket, og nyttesløst fordi antallet af behandlere fortsat vil vokse - blot uden nogen form for sikkerhed for forbrugerne.
Det er Den Europæiske Unions ansvar at skabe lige muligheder for alle borgere - i det aktuelle tilfælde vil det sige lige muligheder for at udøve erhvervet og etablere sig for udøverne af disse terapiformer, og for brugerne vil det sige frihed til at vælge.
Men disse frihedsrettigheder skal være baseret på en sikkerhed, som kun et strengt harmoniseret certificeringssystem kan tilvejebringe. Det er hjørnestenen i enhver bygning, og det er ikke tilstrækkeligt understreget i de relevante punkter i Lannoye-betænkningens beslutningsforslag.
Men derfra og til at ville gøre disse behandlingsformer til djævlens værk - som det i sin tid skete med psykoanalysen - Gud bevare os! Hvem sagde obskurantisme?
Betænkning af Crowley (A4-0088/97)
Lis Jensen, Sandbæk, Krarup og Bonde
Vi kan ikke støtte Brian Crowleys betænkning om boligpolitikkens sociale aspekter, primært ud fra en overvejelse om, at boligpolitikken er og bliver en national kompetence. Vi mener, det er absurd at forestille sig en EU-boligpolitik, da de forskellige overvejelser, der ligger bag en national boligpolitik, ikke bare kan overføres til Den Europæiske Union, da diversiteten blandt medlemslandene er langt større end den, man vil finde nationalt.
Med udgangspunkt i ovenstående mener vi derfor også, at oprettelse af et europæisk boligforum og udvikling af pilotprogrammet IGLOO, der skal finansiere integrerede boligrelaterede projekter, er fuldstændig overflødigt. Ligesom vi heller ikke kan støtte, at der indføjes en bestemmelse i den nye traktat om retten for alle til en passende og prismæssigt overkommelig bolig. Bemærkningerne om, at nogle af bevillingerne skal bruges til SAVE-programmet med henblik på at støtte energieffektive boliger, og at alle tiltag skal være bæredygtige og tage hensyn til beskyttelse af miljøet, besparelser på energiområdet og de mest hensigtsmæssige byggemetoder, kan vi fuldt ud tilslutte os; de ligger også i tråd med holdningen hos langt den største del af den danske befolkning.

Gahrton, Holm og Schörling
Vi er helt enige i de grundlæggende krav i hr. Crowleys betænkning, nemlig at adgang til en anstændig bolig er ethvert menneskes ret, og at de ca. 18 millioner i EU, som er hjemløse, eller som bor i boliger af dårlig kvalitet, har ret til en anstændig og ikke for dyr bolig.
Vi ønsker, i lighed med betænkningen, at modvirke, at ejendomsspekulation og mangel på finansielle midler på rimelige lånevilkår gør boligsektoren til en »højomkostningssektor«, hvortil kun de velstillede har adgang.
Samtlige medlemsstater har ratificeret FN's konvention om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, hvorefter enhver har ret til en passende bolig; dette burde man være mere opmærksom på.
Vi er også positive over for, at medlemslandene på eget initiativ eller inden for Unionens rammer gennemfører pilotprojekter vedrørende boliger, beskæftigelse, sundhedspleje, social service osv. i overensstemmelse med, hvad der foreslås i betænkningen.
Endvidere mener vi, at man ved opførelsen af boliger skal tage udgangspunkt i naturens kredsløb, bæredygtig anvendelse af naturressourcer, beskyttelse af miljø og sundhed og energibesparelse.
Derimod anser vi det krav om en europæisk boligpolitik, som hr. Crowley fremsætter i betænkningen, for at være alt for vidtgående og uacceptabelt. Boligpolitik er og bør forblive et anliggende for medlemsstaterne. På den anden side kan der udmærket finde et samarbejde og en erfaringsudveksling sted på internationalt plan om at løse problemerne med hensyn til at sikre alle en fornuftig bolig til en rimelig pris. Der bør lægges pres på landene for at få dem til at opfylde de FN-konventioner, som de har undertegnet.
Selvom der er mange gode forslag i betænkningen, kan vi af ovenstående grunde ikke stemme for den.

Lindqvist
Jeg kan tilslutte mig alle de forslag i betænkningen, som, hvad selve sagen angår, tager sigte på en bedre boligpolitik. Der er imidlertid ikke behov for en fælles boligpolitik på EU-plan med EU-boliglån og en integreret boliglovgivning. Det er en forkert vej at gå. Det meget alvorlige problem, som betænkningen tager op, skal løses på nationalt plan og - når man vurderer, at et sådant er fornødent - gennem mellemstatsligt samarbejde. Dette er baggrunden for, at jeg har stemt imod betænkningen.

Formanden
Afstemningstiden er afsluttet .

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.

