Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Wijsenbeek
Fru formand, på side seks i gårsdagens protokol nævnes tre betænkninger i henhold til den såkaldte Hughes-procedure. Jeg ser gerne, at man fremover henviser til den pågældende artikel i forretningsordenen i stedet for til navnet på et vilkårligt parlamentsmedlem.

Formanden
Vi har ganske vist allerede afsluttet godkendelsen af protokollen, men jeg vil bringe det videre, at vi måske skal tilføje noget til Hughes-proceduren for at forklare den for de kolleger, der ikke kan forestille sig noget ved Hughes-proceduren.
(Protokollen godkendtes)

Smith
Fru formand, jeg vil blot meddele Parlamentet, at der i morgen vil blive afholdt en mindehøjtidelighed for vor afdøde kollega Ken Stewart. Formandens kontor har meget venligt indvilliget i at sende et kondolencebrev. Jeg vil gerne sige formanden tak for det.
Nu hvor Kommissionen er til stede, vil jeg også gerne nævne, at Kommissionen i sidste uge udsendte en pressemeddelelse, hvori man udtrykte støtte til en ekspedition, der skal undersøge vraget af bulk carrier'en Derbyshire , der forsvandt i Stillehavet i 1980. Det var en sag, som Ken Stewart kæmpede hårdt og længe for her i sine år i Parlamentet, og han ville være meget tilfreds med, at Kommissionen nu undersøger sagen. Som vi alle ved kæmpede han meget for alle sager vedrørende søtransport, for sikkerheden for de mennesker, der tjener til livets ophold på skibene, og for passagererne, der sejler på skibene. Så vi er meget glade for at høre, at Kommissionen støtter denne ekspedition. Ken ville være tilfreds.

Formanden
Vi takker Dem for disse oplysninger.

Hallam
Fru formand, til forretningsordenen. Det drejer sig om de tragiske begivenheder ved den israelsk-jordanske grænse i går. Jeg vil bede formanden sende et passende kondolencebrev til Israels befolkning og navnlig til ofrenes familier.

Formanden
Mange tak, hr. Hallam!

Vallvé
Fru formand, blot for at udtrykke tilslutning til den foregående talers anmodning og min sympati med de pårørende til ofrene for det attentat, der i går blev begået ved grænsen mellem Jordan og Israel, og som kostede seks skolebørn og en lærer livet. Visse handlinger er et anslag mod fredsprocessen, men intet anslag er så stort, som det, der aldrig kan gøres godt igen: tabet af menneskeliv. Parlamentet bør også af den grund udtrykke sin sympati med ofrenes familier og fordømme det skete.

Formanden
Mange tak, hr. Vallvé!

Sichrovsky
Fru formand, jeg vil gerne støtte kollegerne i deres særlige engagement for Mellemøsten. Jeg anmoder Europa-Parlamentet om spontant at holde et minuts stilhed, for at vi i særlig grad markerer disse tragiske begivenheder og viser, i hvor høj grad vi som europæiske parlamentarikere på enhver måde ønsker at udtrykke vor deltagelse i forbindelse med begivenhederne i Mellemøsten.

Formanden
Mange tak, hr. Sichrovsky!

Afstemning
Ford
Fru formand, jeg vil gerne have en ting afklaret. I går fastslog kommissær Marín, at han mente, at denne afgørelse skulle træffes med enstemmighed. Kommissionen har tidligere under formelle drøftelser meddelt, at den principielle afgørelse, som krævede enstemmighed, allerede var truffet, og at gennemførelsesbeslutningen kun ville kræve kvalificeret flertal. Vil Kommissionen se på denne sag og vende tilbage til os?

Bangemann
Jeg vil gerne sørge for, at dette undersøges endnu en gang, men jeg kan naturligvis ikke nu indtage en anden holdning end min kollega i går.

Van der Waal
Fru formand, der findes adskillige lande, hvor det står bedrøveligt til med at overholde menneskerettighederne, men i Burma er der tale om en særdeles ekstrem situation. Dette lands militærregime misbruger mennesker på en skrækkelig måde. Ikke kun i form af tvangsarbejde ved infrastrukturelle anlægsarbejder, men også ved at tvinge borgerne til som lastdyr at transportere våben og ammunition for hæren.
Slavearbejde er, som ordføreren også har tydeliggjort, kun ét blandt mange andre uheldige forhold i Burma. Mennesker landsforvises, tvangsforflyttes, og der foregår tortur. I den sammenhæng fortjener navnlig det cirka to millioner store Karen-mindretals særdeles kritiske situation vor opmærksomhed. I 1948 lovede Storbritannien, da det forlod Burma, denne overvejende kristne befolkningsgruppe retten til selvbestemmelse. For et par uger siden iværksatte den burmesiske hær en stor offensiv mod Karen National Union, hvilket forårsagede en stor flygtningestrøm i retning af Thailand. Dette land nægter dog at beskytte flygtningene. Rådet har altså al mulig grund til såvel over for det burmesiske regime som over for regeringen i Thailand ud over tvangsarbejde ligeledes at bringe Karen-folkets desperate kamp for at overleve på bane.
Det er første gang, Kommissionen fremsætter forslag om anvendelse af sanktioner i verdenshandelen af humanitære grunde. Kommissionen er gået meget grundigt til værks i denne sag. Tvangsarbejde er én af de grunde til suspension, der nævnes i forordningens artikel 9. Så vidt vi har forstået på kommissær Marín, kommer Rådet til at træffe en afgørelse herom med enstemmighed den 24. marts.
Et spørgsmål, der står ubesvaret hen, er, hvilke betingelser der er knyttet til en permanent tilbagetrækning af de generelle toldpræferencer. Bliver præferencerne tildelt igen, når tvangsarbejdet er blevet standset? Eller bliver der stillet en betingelse om, at menneskerettighedssituationen i almindelighed bør være forbedret? Og hvordan forholder behandlingen af Burma sig så i forhold til lande som Kina, Cuba og Libyen, hvor der på menneskerettighedsområdet også er tale om mange uheldige forhold. Vi forventer, at Kommissionen vil informere os nærmere herom, når den tid kommer.
Vi har uden forbehold givet vor støtte til forslaget om en tilbagetrækning af de generelle toldpræferencer.
Betænkning af Dybkjær (A4-0083/97)
Díez de Rivera Icaza
Det giver mig næsten kvalme at gentage udtrykket bæredygtig udvikling i betragtning af EU's lammelse med hensyn til udviklingen af dette koncept på verdensplan.
Vi hævdede i sin tid her i Parlamentet, at Rio-konferencen for mange europæiske ledere ikke ville meget andet end et foto på væggen, og tiden har desværre givet os ret. Der er ikke politisk vilje til stede, og uden politisk vilje og økonomisk solidaritet og en permanent Nord/Syd-dialog vil vi vanskeligt kunne opfylde de i Agenda 21 fastsatte mål, for, som ordføreren med rette siger, er miljøsituationen i verden, der tidligere var problematisk, nu alarmerende.
Der påhviler Den Europæiske Union et stort ansvar for at gøre konferencen i New York til blot en lille succes. Hvad skal jeg sige hertil? Jeg tror ikke, at den nuværende Kommission lige nu er særlig godt rustet hertil, og derfor er det nødvendigt, at Parlamentet påtager sig den rolle, som borgerne har tildelt det på dette område og styrker sin tilstedeværelse på den omtalte konference.
Min stemme vil derfor først og fremmest være skeptisk.

Præmier for endelig nedlæggelse af vinarealer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0077/97) af Philippe-Armand Martin for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets forordning (KOM(96)0706 - C4-0047/97-97/0009 (CNS)) om ændring af forordning (EØF) nr. 1442/88 om ydelse for produktionsårene 1988/89 til 1997/98 af præmier for endelig nedlæggelse af vinarealer.

Philippe-Armand Martin
Fru formand, Rådets forordning nr. 1442/88 af 24. maj 1988 om ydelse for produktionsårene 1988/89 til 1997/98 af præmier for endelig nedlæggelse af vinarealer er sidste gang blevet ændret ved forordning 1595/96 af 30. juli 1996.
I den ændrede forordning bestemmes det, at medlemsstaterne skal udpege de områder, der berøres af rydningsforanstaltningen. Afgørelsen kan knyttes sammen med bestemmelser, der sigter mod at sikre en minimumsproduktion i de berørte områder og overholdelse af den økologiske ligevægt.
Jeg vil gerne minde om, at under behandlingen af prispakken 1996-1997 stillede jeg sammen med en række kolleger nogle ændringsforslag vedrørende nedlæggelsen. Ændringsforslagene blev forkastet på plenum med den begrundelse, at der var for få vinstokke i Den Europæiske Union. Dengang fremhævede jeg de særlige problemer i Charentes. Men desværre var visse fagfolks holdninger temmelig demagogiske.
Det beklager jeg, for i lyset af vinproduktionens udvikling i forhold til vinforbruget i Den Europæiske Union må man konstatere, at der for produktionsåret 1996-1997 findes et strukturelt overskud på omkring 15 millioner hektoliter. Det forekommer således nødvendigt at tilpasse rydningspolitikken bedre til de økonomiske og miljømæssige realiteter med henblik på at indføre større incitamenter i politikken ved at afskaffe dens uigenkaldelige karakter.
Der er således behov for hurtige løsninger. For at nå dette mål foreslås der flere forskellige foranstaltninger. Den første vedrører en forlængelse af gyldigheden af genbeplantningsrettigheder, som i dag kun er på otte år, otte produktionsår, efter det år, hvor en behørigt anmeldt rydning har fundet sted. Nogle vindyrkere er derfor fristet til at genbeplante deres arealer inden udløbet af deres rettigheder. Den nye ordning bør gøre det muligt at forlænge ovennævnte frist til 12 produktionsår, og det bør også gælde de rettigheder, som vindyrkerne for øjeblikket sidder inde med.
Endvidere indføres der en ordning for midlertidig nedlæggelse. Rydningspræmierne, som defineret i forordning 1442/88, medfører en endelig nedlæggelse og en ekstrem mangel på fleksibilitet og gør foranstaltningen mindre effektiv. Med den nye ordning foreslås der en midlertidig rydning med en varighed på 12 år med en præmie på 40 % af det præmiebeløb, der udbetales for endelig nedlæggelse, og med mulighed for overførsler i henhold til forordning (EF) nr. 822/87, artikel 7, stk. 2, andet led, eller genbeplantning inden for en frist på otte år regnet fra rydningsåret.
Disse nye foranstaltninger vil både gøre det nemmere at overdrage virksomheder, fordi blandt andet unge vindyrkere får mulighed for at etablere sig og virksomhederne bedre kan tilpasse sig markedet. Den midlertidige rydning er således en dynamisk og ikke nogen statisk reaktion på udviklingen på markedet.
De foreslåede foranstaltninger i dette kapitel strider ikke mod de eksisterende bestemmelser for produktionsåret 1996-1997, men giver vinsektoren mulighed for supplerende foranstaltninger, der sikrer virksomhederne større fleksibilitet i forhold til udviklingen på markederne.
For så vidt angår vine, der er omfattet af artikel 36, er det vigtigt at gøre sig værdien af denne procedure klar. Det tydeligste eksempel er Charentes, hvor man kan konstatere, at producenterne opnår meget store udbytter, der langt overstiger kapaciteten på de traditionelle markeder, og som derfor griber forstyrrende ind på de traditionelle markeder for andre vindyrkende regioner.
Endelig skal der for så vidt angår fysisk planlægning henvises til, at nogle regioner er økonomisk afhængige af vindyrkning. Endelig nedlæggelse af vinarealer medfører et uigenkaldeligt tab af økonomisk kapacitet. Af indlysende grunde bør både endelig og midlertidig nedlæggelse af vinarealer fortsat være frivillig, og der bør derfor ikke indgå noget element af tvang.
Det var, hvad jeg havde at sige om denne betænkning, fru formand.

Klaß
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, vi behandler i dag som led i uopsættelighedsproceduren Kommissionens forslag, som indeholder en forlængelse af fristerne for indgivelse af præmieansøgninger til endelig nedlæggelse af vinarealer med en måned, nemlig fra 31. december 1996 til 31. januar 1997, vel at mærke januar - vi har jo allerede nu den 14. marts. Min gruppe, PPE, støtter betænkningen af Philippe Martin. Hr. Martin foreslår, at fristen ikke kun forlænges med én, men med tre måneder. Dette er ganske givet fornuftigt, ikke kun fordi fristen jo i forvejen ville være udløbet, men fordi udnyttelsen af nedlægningsprogrammet rent faktisk giver anledning til problemer i medlemsstaterne.
Med ændringen i forordning nr. 1595 fra 1996 fik de enkelte medlemsstater for første gang tildelt kvoter til nedlæggelsen. Mit land, Tyskland, har f.eks. kun fået tildelt 50 hektar til den endelige nedlæggelse af vinarealer. Alene spørgsmålet om, hvordan dette lille areal skal fordeles mellem de 13 vindyrkningsområder, giver anledning til store problemer. Det må være muligt at muligt at overføre den ikke-udnyttede kvote for 1996/97 til det efterfølgende produktionsår, for at rydningskvoterne ikke bortfalder.
Den endelige nedlæggelse af vinarealer og dermed udtagelsen af arealer fra vinproduktionen er en foranstaltning til stabilisering af vinmarkedet i Europa. De strukturbetingede overskud i EU beløber sig stadig til ca. 15 mio hektoliter. Det første instrument til regulering af vinmarkedet må være fremme af afsætningen. Vi skal gøre alt for at bevare vore markedsandele, ja også at øge eksporten. Kun i så fald kan der bevares arbejdspladser i Europa, kun i så fald garanterer vi kulturens og kulturlandskabernes bevarelse.
Vi har i Europa-Parlamentet krævet finansielle midler til fremme af afsætningen af vin i forbindelse med revisionen af markedsordningen for vin. Reformen af markedsordningen for vin lader fortsat vente på sig. Der er grundlæggende ting, der vil skulle ændres. Det, vi gør nu, er alt sammen lapperier. Rydningen af vinarealer uden et tilbud om alternativer til enkelte regioner kan betyde deres ruin. Strukturelle kompenserende foranstaltninger vil således skulle være konsekvensen. Produktionen af vin er en økonomisk faktor i Europa. På verdensplan høstes der gode vine, de trænger sig ind på vore markeder, såvel inden for som uden for EU.
Med en ensidig tilbagetagelse fra markedet mister vi ikke kun et økonomisk potentiale og arbejdspladser, men også et stykke kulturel identitet. Man skal således altid gå i gang med reguleringer med måde og forstand, og den endelige nedlæggelse af vinarealer - og også her er jeg enig med hr. Martin - må altid kun være frivillig, og den skal også kunne reguleres på en sådan måde, at de mindre gode beliggenheder og de beliggenheder, som ikke præger kulturlandskaberne, kan tages ud af produktionen.

Barthet-Mayer
Fru formand, kære kolleger, for Kommissionen er rydning en af de foretrukne metoder til begrænsning af produktionen. Der findes imidlertid en lang række muligheder. Efter dyrkningen er der destillation, en klassisk metode. På selve produktionsniveauet er der høst af umodne druer, begrænsning af gødningsforbruget eller produktionslofter. Forud for produktionsfasen kan man nævne foranstaltninger vedrørende en vinstoksbestand af høj kvalitet, hvilket i sig selv medfører en lavere produktion. Endelig kommer jeg til arealbegrænsning gennem endelig nedlæggelse af dyrkningsarealer, Kommissionens foretrukne instrument, det eneste, som finansieres med 100 %. Man kan imidlertid også begrænse vinproduktionen ved for eksempel at diversificere anvendelsen af druerne: jeg tænker på druesaft eller afledte produkter, jeg tænker også på for eksempel druesukker, selv om dette kun er en marginal løsning.
For at vende tilbage til en produktionsbegrænsning gennem højnelse af kvaliteten skal man være klar over, at inden 2010 vil 5 % af forbruget i Europa stamme fra økologisk landbrug - hvoraf vinen udgør en del. Endvidere - og det er det vigtige - vil kvalitetsvine med oprindelsesbetegnelser tegne sig for den største del af markedet.
Noget fælles for kvalitetsvine er det lave udbytte pr. hektar; de giver således en reel mulighed for at styre produktionen. Rydning bør i første række være et instrument, som anvendes til omstrukturering og opgradering af vinmarker. På min hjemegn, Alsace, er udbyttet på tyve år gået fra 120-130 liter pr. hektar til omkring 60 liter pr. hektar for de fine vine takket være en streng kvalitetspolitik. Gennem indførelsen af en streng kvalitetspolitik er det også lykkedes vinbønderne at bevare deres indkomstniveau, samtidig med at produktionsmængden er gået ned, uden at rydde vinmarker og samtidig udbygge deres eksportmarkeder.
For min del fortsætter jeg med at afvise en generel politik, der vil være det rene selvmord for det vindyrkende Europa, som går ud på produktionsregulering gennem endelig nedlæggelse med alle de velkendte konsekvenser for landskaberne i vinområderne, jorderosion, folk, der forlader landbruget, hvilket medfører økonomisk tilbagegang, affolkning af landdistrikterne og ungdomsarbejdsløshed for slet ikke at tale om de produktionsmuligheder, som man forholder sig selv på verdensmarkedet. En sådan politik strider på alle måde mod ønsket om en integreret planlægning i landdistrikterne og lokal landbrugsproduktion, og er ligeledes i modstrid med tanken om vore regioners økonomiske udvikling, som jo især er baseret på landbrugsprodukter som vin.
Her kommer jeg slet ikke ind på de kulturelle, historiske og symbolske aspekter af denne kultur, der er mellem to og tre tusinde år gammel i Sydeuropa. Endelig nedlæggelse af vinmarker skal være et kirurgisk indgreb, som kun udføres som en sidste udvej. Rydning med henblik på genbeplantning inden for rammerne af en kvalitetsbetonet produktion er den eneste fornuftige måde at anskue denne foranstaltning på. Alle rydningspolitikker skal således være selektive og midlertidige og indeholde et økonomisk aspekt - præmiebeløbene pr. hektar - et socialt aspekt - mulighed for at gå på pension - etableringsstøtte til unge - et miljøaspekt - her tænker jeg på braklægning af sundhedshensyn og kampen mod erosion. Dette skal naturligvis ledsages af en kontrolleret politik i de områder, hvor der reelt er overskud, de områder, der ikke har afsætningsmuligheder.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at kun en realistisk politik, der er tilpasset menneskernes, miljøets og det stadig mere kvalitetsbevidste markeds behov vil kunne opfylde de målsætninger, som vi fra politisk hold ønsker at fastsætte for Den Europæiske Union på vinområdet. I den forbindelse støtter Gruppen Europæisk Radikal Alliance naturligvis hr. Martins betænkning.

Berthu
Fru formand, i visse europæiske vinområder er vi vidne til en tiltagende krise med overproduktion, som vi allerede fra i dag må løse gennem tilpassede foranstaltninger. Vi støtter hr. Martins betænkning, for den indeholder både umiddelbare foranstaltninger i denne retning samt nyttige forslag for fremtiden.
De umiddelbare foranstaltninger er de, som Kommissionen foreslår for produktionsårene 1996, 1997 og 1998, men der er kun tale om lappeløsninger. De er ikke løsningen på alt. Derfor har vores gruppe med stor interesse studeret anden halvdel af betænkningen vedrørende en forbedring af rydningsordningen.
Kommissionen må nu meget hurtigt fremsætte forslag med henblik på en reform af den fælles markedsordning for vin, en sag, som har svævet i det uvisse i to år, selv om Europa-Parlamentet allerede har fremsat forslag i forbindelse med Fantuzzi-betænkningen. Inden for rammerne af denne reform må man tage hensyn til ordførerens forslag vedrørende rydning.
Ud over den truende krise er det absolut nødvendigt at sikre fremtiden for vore vindistrikter. Hertil er en frivillig og midlertidig, ikke endelig, nedlægning det eneste middel. Jeg beklager, at Parlamentet ikke fulgte vores forslag i forbindelse med gennemførelsen af prispakken for 1996-1997 og stemte for ændringsforslagene fra vores gruppe, som ordføreren i dag har taget op på ny.
Dengang fik vi at vide, at der ikke fandtes vinoverskud. Men i dag ved vi, at Den Europæiske Union har måttet destillere ikke mindre end 15 millioner hektoliter i indeværende produktionsår. Hvilket spild og hvilket tab for vore vinbønder! Vi må bevare en vis fleksibilitet i forvaltningen af vingårdene gennem en midlertidig nedlæggelsesordning. Vi må huske på, at enhver endelig nedlæggelse medfører et lige så endeligt tab af produktionsretten, og at de således frigjorte arealer ikke er berettiget til støtte under den fælles landbrugspolitik.
Hvad angår de særlige forhold i Charentes ville det være rent selvmord at nedlægge 20.000 hektar endeligt, således som nogle har foreslået; det svarer til 25 % af produktionskapaciteten i området. Disse arealer ville blive braklagt, og regionen ville miste et vigtigt økonomisk trumfkort, og en vigtig bestanddel af menneskets traditionelle balance ville blive ødelagt.
Derfor opfordrer vi til, at man snarest mulig påbegynder en reform af den fælles markedsordning.

Filippi
Fru formand, fru Klaß redegjorde for holdningen i hendes gruppe; derfor vil jeg ikke hér gentage hendes betragtninger. Jeg vil derimod vende tilbage til hovedtemaet, som ligger til grund for forhandlingen her i formiddag, nemlig kravet om at videreføre en række strukturelle foranstaltninger inden for vinsektoren med henblik på at tilpasse en retsakt, der er forældet og ikke er gearet til at løse de aktuelle spørgsmål. Som det er blevet nævnt, er det nødvendigt at gribe ind for reducere overskudsproduktionen yderligere og satse på kvalitet og afsætningsmuligheder; det er endvidere nødvendigt at gribe ind gennem foranstaltninger såsom rydning og genbeplantning, som både giver vinsektoren et kvalitetsmæssigt løft og tager hensyn til den faktiske situation i Den Europæiske Unions forskellige geografiske områder.
Jeg ved ikke, om løsningen består i at videreføre den fælles markedsordning, som Europa-Parlamentet i øvrigt godkendte for halvandet år siden; jeg ved heller ikke, om vi ikke burde revidere de løsninger vi vedtog ved den lejlighed. Men jeg ved til gengæld, at jeg selv sidste år i forbindelse med »prispakken« stillede et ændringsforslag, som blev godkendt af Landbrugsudvalget, og hvori det med stor tydelighed blev anført, at forordning 1442/88 om nedlæggelse af vinarealer er stærkt utidssvarende, så forældet og stiv at den ikke længere bør videreføres, og at der derfor er behov for at udarbejde en ny forordning, der tager højde for nødvendigheden af at skabe balance mellem udbud og efterspørgsel, og som indeholder foranstaltninger dels i forhold til de enkelte medlemsstater, dels i forhold til specifikke geografiske områder.
Jeg har besøgt regionerne i det nordøstlige Italien, hvor hele den lokale vinproduktion bliver solgt, og hvor der er yderligere afsætningmuligheder. Det er derfor nødvendigt at råde over et mere smidigt instrument, som afspejler de særlige forhold, der gør sig gældende i de enkelte regioner i Den Europæiske Union.

Bangemann
Vi vil først gerne takke ordføreren og Parlamentet for at acceptere, at dette forslag behandles som led i en uopsættelighedsprocedure. Det er jo klart, at vi skal gennemføre de her foreslåede ændringer, hvis vi ønsker at videreføre de foranstaltninger, som jo hidtil har været vellykkede.
Naturligvis drejer det sig her ikke om endelige bestemmelser for en bedre ordning for vinarealerne og - markederne, det er fuldstændig klart. De talere, der her sagde, at dette naturligvis kun er en fortsættelse af det, vi allerede har gjort hidtil, har fuldstændig ret. Men Kommissionen har heller ikke sagt noget andet. Tværtimod har vi i forbindelse med denne forordning endnu en gang gjort opmærksom på, at det kun er nødvendigt, så længe vi ikke har forelagt og vedtaget de endelige foranstaltninger.
Jeg vil gerne takke for forhandlingen. Vi har ingen problemer med at acceptere alle tre ændringsforslag, og vi kan derfor så gennemføre disse foranstaltninger meget hurtigt. At de gennemføres af medlemslandene og der i den forbindelse muligvis opstår vanskeligheder, er rigtigt. Men sådan er det nu engang med subsidiaritetsprincippet. Når der som led i subsidiaritetsprincippet overføres opgaver, bliver det netop også vanskeligere for dem, som skal tage sig af opgaverne.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.

Posselt
Fru formand, jeg støttede naturligvis hr. Martins fortrinlige betænkning, da det drejer sig om vore vindyrkeres interesser. Men jeg gjorde det med tungt hjerte, da enhver nedlæggelse af et vinareal jo naturligvis betyder et kulturelt og civilisatorisk tilbageslag. Fru Klaß sagde med rette, at de dårlige arealer bør nedlægges. Stridspunktet er blot ofte, hvad er de dårlige arealer?
Vi er så heldige, at forsædet i dag føres af en formand, som repræsenterer en af de bedste vindyrkningsregioner i Europa, nemlig Unterfranken. Jeg er meget glad for, at der her også gives et positivt eksempel, da vi nemlig skal gøre os klart, at nedlæggelse betyder et tilbageslag. Vi bør ganske enkelt i højere grad fokusere vore overvejelser på de sundhedsmæssige virkninger af et moderat vinforbrug. Vi bør presse rådsformandskaberne til omsider at gøre noget. Irland og Nederlandene har desværre ikke gjort noget her, vi håber nu på vinlandet Luxembourg. Afslutningsvis vil jeg gerne sige helt klart, at vi bør udbrede det mere klart, at det at være europæer betyder at drikke mindre Coca-Cola og mere vin!

Ahlqvist, Andersson, Theorin, Waidelich og Wibe
Vi stemmer imod denne betænkning, først og fremmest fordi vi finder hele denne politik med omfattende præmier for nedlæggelse af vinarealer forkert. Det er markedet og den enkelte bonde, der skal bestemme, hvornår et vinareal skal nedlægges.
For det andet indebærer beslutningsforslaget, at der vil blive ydet større præmier for nedlæggelse i Charentesregionen. Desuden vil fastsættelsen af en længere tidsfrist gøre det lettere at få udbetalt præmie. Sammenlagt betyder forslaget således en forøgelse af tilskudspolitikkens omfang, og det kan vi på ingen måde tilslutte os.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Garanti mod tab i forbindelse med EIB-lån
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0078/97) af Tomlinson for Budgetudvalget om forslag til Rådets afgørelse (KOM(96)0586 - C4-0018/97-96/0278(CNS)) om Fællesskabets garanti til Den Europæiske Investeringsbank mod tab i forbindelse med lån til projekter uden for Fællesskabet (Central- og Østeuropa, Middelhavslandene, Latinamerika, Asien og Sydafrika).

Tomlinson
Fru formand, Budgetudvalget har længe lagt vægt på at garantere lån fra Den Europæiske Investeringsbank til tredjelande. Historisk har vi set, at rollerne er blevet byttet om, idet EU's budget har båret hele risikoen, mens de vigtige politiske beslutninger er blevet truffet af Den Europæiske Investeringsbank.
I juli sidste år udtrykte Parlamentet i en beslutning om lån og garantier endnu en gang nogle grundprincipper, som Budgetudvalget længe har lagt vægt på: for det første nødvendigheden af at beskytte Unionens almindelige budget mod at blive udsat for en større risiko ved lån; for det andet behovet for at sikre tilstrækkelige midler til Garantifonden i forhold til risikodækningsgraden; for det tredje antagelsen om, at stadig flere garanterede lån misligholdes samt risikoen for Den Europæiske Unions budget.
På grund af den historiske holdning, vi har indtaget, var det Parlamentet, der på tidspunktet for den seneste større revision af de finansielle overslag insisterede på, at der skulle oprettes en særlig Garantifond for at beskytte budgettet i forbindelse med garantier på EIB-lån.
På Det Europæiske Råds møder i Cannes og Madrid besluttede man, at Den Europæiske Union skulle udvide sine långivnings- og låntagningsaktiviteter over for tredjelande. Som man siger, har vi etableret principperne for garantistillelsen. I det forslag, der nu er kommet fra Kommissionen, søger man ikke at forny de specifikke mandater til de dele af verden, som nævnes i overskriften (Latinamerika, Asien, Sydafrika og Middelhavslandene), men i stedet at forny lånene over en kam under et enkelt mandat; samtidig lader man udløbsdatoerne falde sammen med den periode, de finansielle overslag dækker, og man reducerer garantien til EIB til 65 %.
Selv om Kommissionens forslag fulgte proceduren og blev fremsat i tide, har Ministerrådet været virkelig langsomt i sin behandling af det. Jeg henleder endnu en gang Parlamentets opmærksomhed på, at et spørgsmål, som kunne behandles inden for forligsproceduren, tilsyneladende drøftes uden tilstrækkelig tilstedeværelse fra Rådets side.
Vi har i princippet givet vores godkendelse til målsætningen fra ECOFIN-mødet, som man udtrykte så langt tilbage som i november 1995: at Den Europæiske Investeringsbank skulle have større ansvar for lånerisikoen. Vi mener, at det valgte forslag er en interessant ændring i fremgangsmåden. Men efter vores opfattelse er det klart utilstrækkeligt til at nå det erklærede mål. Vi mener, at Den Europæiske Unions budget stadig risikerer at blive udsat for større risiko end tidligere gennem det forslag, som Rådet har valgt at følge. Vi mener, at en reduktion af garantien vil føre til en større samlet lånemængde, hvorved den potentielle risiko for Den Europæiske Unions budget forøges. Den Europæiske Investeringsbanks ansvar forøges også, idet risikoen for, at misligholdte betalinger er mere end 65 %, er tæt på nul.
Ved gennemgangen af det, der er et yderst teknisk, men også yderst politisk forslag, har Europa-Parlamentets Budgetudvalg stillet to ændringsforslag, som er i overensstemmelse med den traditionelle holdning her i Parlamentet. Samtidig anbefaler Budgetudvalget de noget mere politiske og mindre tekniske ændringsforslag, som er vedtaget i det korresponderende udvalg - Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser - over for Parlamentet.
Med disse korte indledende bemærkninger anbefaler jeg betænkningen. Jeg opfordrer Parlamentet til ikke blot at støtte de to ændringsforslag fra Budgetudvalget, men ligeledes ændringsforslagene i udtalelsen fra REXUdvalget, som efterfølgende er vedtaget i Budgetudvalget.

Valdivielso de Cué
Fru formand, spørgsmålet om Fællesskabets garanti til Den Europæiske Investeringsbank mod tab i forbindelse med lån til projekter i tredjelande spiller en vigtig rolle i Den Europæiske Unions samarbejdspolitik. EIB's långivning uden for Fællesskabet er bestemt af samarbejdspolitikkens målsætninger.
Hovedformålet med Kommissionens forslag er en samlet fornyelse under ét af EIB's gældende mandater i tredjelande. Hvad angår anvendelse af lånegarantier til EIB som instrument for Den Europæiske Unions samarbejdspolitik, bør disse fordeles ligeligt mellem de forskellige geografiske regioner.
Jeg vil gerne udtrykke tilfredshed over for Budgetudvalget og hr. Tomlinson for at have vedtaget og indoptaget udtalelsen fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, som jeg ligeledes håber bliver vedtaget af plenarforsamlingen. Det er således nødvendigt, at EIB intensiverer finansieringen af udvalgte grænseoverskridende projekter med deltagelse af landene i Middelhavsområdet, da manglen på hensigtsmæssige infrastrukturer på transport- og telekommunikationsområdet udgør en af de væsentligste hindringer for såvel udviklingen af den eksterne og mellemregionale handel som for det regionale samarbejde mellem landene i Middelhavsområdet.
Det er ligeledes nødvendigt at sikre, at Fællesskabets finansielle bidrag til samfinansierede projekter bliver mere synlige. Det er nødvendigt, at borgeren kan få øje på Unionens finansielle indsats ved EIB's samfinansiering med andre internationale finansielle institutioner.
Det er nødvendigt at evaluere, hvorledes det nye garantisystem fungerer, samt at evaluere dets økonomiske og sociale konsekvenser i de støtteberettigede lande, hvilket er et væsentligt element, som giver disse lande mulighed for at fremskynde deres økonomiske udvikling og sikre, at Fællesskabets midler og budgetgaranti anvendes så effektivt som muligt.
Jeg vil desuden henlede opmærksomheden på den tidsprofil, der foreslås i udtalelsen fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, og på anmodningen om, at Kommissionen hvert år orienterer Parlamentet om de økonomiske og sociale virkninger i de støtteberettigede lande. Endvidere vil jeg udtrykke tilfredshed med optagelsen af ændringsforslag nr. 4, hvori Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser foreslår en omfordeling mellem regionerne af det samlede garantiloft, således at der opnås en mere ligelig og sammenhængende balance.
I Kommissionens dokument var der opstillet en tidsplan for lånene i perioden 1997-1999, ifølge hvilken Asien og Latinamerika var de eneste regioner, hvor omfanget af de garanterede lån var fastlåst på et konstant niveau (300 mio ECU). Det er løst med de sidste ændringsforslag, og det vil glæde mig, om Parlamentet vedtager disse ændringsforslag sammen med den betænkning, hr. Tomlinson har udarbejdet for Budgetudvalget.

von Habsburg
Fru formand, i den hellige skrift står skrevet, at da Moses havde set jøderne danse om guldkalven, slog han i sin vrede tavlerne med de ti bud i stykker. Jeg må gang på gang tænke på dette billede, når jeg hører hr. Tomlinson, for i den hellige skrift hedder det også, at det var en hellig vrede, og jeg er hr. Tomlinson taknemlig for, at han gang på gang bringer den hellige vrede ind i denne i øvrigt rolige sal!
Men jeg vil også gerne sige noget om det, hr. Tomlinson sagde. Det har ganske vist ikke direkte noget at gøre med det, men der er alligevel en sammenhæng. Det drejer sig her om den omstændighed, at vi i vor kreditpolitik langsomt er ved at blive samvittighedsløse. Man kritiserer den albanske regering for, at den ikke forbød pyramidespillene. Men vi oplever andre pyramidespil, og vi er dagligt i gang med at opbygge pyramidespil. Det, vore banker gør her, er ikke længere acceptabelt. De bruger jo ikke deres egne penge til det, men de bruger de personers penge, som har investeret deres penge hos dem, som i forbindelse med pyramidespillene i Albanien. Når jeg i dag læser, at vi igen yder Rusland et stort lån, bør vi vel langsomt begynde at tænke på, at der findes politiske risici dér, som gør disse lån særdeles farlige, og at vi derfor i meget højere grad bør passe på.
Jeg er hr. Tomlinson meget taknemlig for, at han også over for Den Europæiske Investeringsbank nu endnu en gang har trukket nødbremsen, da vi nemlig langsomt, men sikkert vil blive ubehageligt overrasket, hvad angår de lån, vi yder Rusland. Vi har allerede ydet for meget. I stedet slår man bremsen i over for visse lande, som er befriet af kommunismen, og som rent faktisk har bevist, at de er samvittighedsfulde, f.eks. Ungarn og Den Tjekkiske Republik, mens Rusland ubegrænset modtager lån, og det bliver langsomt, men sikkert farligt for vore sparere. Jeg vil derfor gerne takke hr. Tomlinson og bede ham om at fortsætte, for at der omsider kommer virkelig orden på tingene.

Virrankoski
Fru formand, Den Europæiske Investeringsbank er oprettet for at fremme de målsætninger, som er vigtige for EU. Långivningen bør også rette sig imod tredjelande. Den Europæiske Investeringsbanks aktiviteter er ikke uden risiko, eftersom de fokuserer på sådanne projekter, hvor der er almene interesser, som både skal forsvares og fremmes. Hvis det var risikofrit, kunne der også skaffes penge til udviklingsprojekter fra andre kreditinstitutioner, og der ville ikke være behov for Den Europæiske Investeringsbank.
I betænkningen, der nu er til behandling, foreslås det, at lånerisiciene deles op i politiske og kommercielle risici, og at EU kun yder garanti for politiske risici. De politiske risici menes at følge af forbud mod udførsel af valuta, ekspropriation, krige og interne uroligheder. Definitionen synes at være klar, men i praksis er det vanskeligt at skelne mellem politiske og kommercielle risici. De økonomiske vanskeligheder skyldes ofte netop interne situationer med usikkerhed og uroligheder. Og navnlig politiske problemer har ofte en negativ indvirkning på den økonomiske aktivitet. Jeg synes, at der bør indføres en procedure, hvor der i beslutningen om et lån også indgår en forhåndsvurdering af den politiske risiko, ellers kan man i tilfælde af tab på lånet fristes til udelukkende at forklare tabet ud fra politiske faktorer.
Der kan være tale om to fremgangsmåder: Det pågældende land vurderes på forhånd, hvorefter det på landebasis fastlægges hvor stor en andel af Den Europæiske Investeringsbanks risiko kan henføres til politiske årsager, eller at hver lånebeslutning bliver ledsaget af en vurdering om fordelingen af den politiske og kommercielle risiko. Som jeg sagde, skyldes insolvens sjældent kun én faktor. Jeg synes, at begrebet politisk risiko skal anvendes således, at tab på lån i påkommende fald deles tabet i overensstemmelse med den på forhånd fastlagte fordeling mellem den politiske og kommercielle risiko. Er der et tab på 1 mio ecu og er den politiske risiko på forhånd vurderet til 40 %, ville EU's garanti ifølge denne betænkning f.eks. kun være på 400.000 ecu. Med andre ord, denne beslutning må ikke føre til, at forholdet mellem den politiske og kommercielle risiko efterfølgende bliver ændret. Hr. formand, med disse bemærkninger er jeg rede til at stemme for betænkningen.

Bangemann
Fru formand, forhandlingen har i dag med rette igen koncentreret sig om spørgsmålet om, hvordan sådanne risici kan dækkes, og det er jo også hr. Tomlinsons vigtigste forslag. Hr. Tomlinson ved, at dette spørgsmål blev behandlet i Kommissionen, dvs. i Budgetudvalget. Vi gjorde opmærksom på, at den ordning, han foreslår, efter vor mening i hvert fald ikke på nuværende tidspunkt må anvendes af følgende grund:
»Det nye garantisystem for EIB-lån i praksis er indført på grund af de betydeligt bedre udsigter for misligholdte lån for 1997/1999 i forhold til den senere tid og sandsynligheden for, at Garantifonden når det beløb, der er sat som mål, i 1997 samt sandsynligheden for, at fonden vil være i stand til at dække mulige misligholdte lån på mellemlang sigt«. Det var de begrundelser for Kommissionens holdning, som hr. Tomlinson modtog. Han bad så om et notat, som vi sendte ham, og han var så venlig at bedømme det som interessant, men irrelevant.
(Munterhed) Det har vi naturligvis også noteret os. Jeg foreslår, at vi i øjeblikket accepterer første halvdel af det første ændringsforslag, men hvad resten angår vil vi gerne holde os til det nuværende system, hvilket vi også har sagt. Hvis Parlamentet ønsker en forligsprocedure, vil det også være interessant - og relevant! Kommissionen noterede sig det bifald, som hr. Tomlinson fik for sin tale fra sine kolleger, og jeg begyndte at frygte, at han var ved at bane vejen for en ministerpost i den kommende regering. Men Otto von Habsburgs ros af ham bortvejrede imidlertid denne frygt.
(Munterhed)
Tomlinson
Fru formand, jeg brugte med vilje kun fire et halvt minut af mine fem minutter, for jeg mente, at jeg ville få brug for tredive sekunder til at reagere på Bangemanns cirkusforestilling. Når man lytter til de ord, hr. Bangemann læste op, kan man se, at Kommissionens forudseenhed afhænger af en krystalkugle. Det lød lovende, at alting i fremtiden sandsynligvis bliver bedre end de empiriske data fra de senere år. Håbet er lysegrønt! Vi er nødt til at omgås vores ansvar for Fællesskabets budget med større forsigtighed.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.
Hr. Fabre-Aubrespy har ordet til forretningsordenen.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, ganske kort. Fru Green, formanden for Den Socialdemokratiske Gruppe er ikke til stede, men jeg er sikker på, at mit budskab vil blive overbragt hende.
Ligesom hende vil jeg gerne byde de besøgende på tilhørerpladserne velkommen. De er kommet regelmæssigt...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Ingen meddelelse nu! Undskyld, hr. Fabre-Aubrespy, men vi går nu over til afstemningen, og det er ikke tidspunktet for en eller anden meddelelse. Det går ikke i henhold til forretningsordenen! Jeg beder Dem om måske at sige det til fru Green personligt.
(Forslag til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

FTU-samarbejdet med de nye vækstøkonomier
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0066/97) af Pompidou for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om meddelelse fra Kommissionen om fremme af FTU-samarbejdet med verdens nye vækstøkonomier.

Malerba
Fru formand, hr. kommissær, jeg tager ordet i egenskab af stedfortræder for hr. Pompidou, der som nævnt er blevet kaldt til Paris i andet ærinde. Jeg gør dette med glæde, dels af respekt for forsamlingen, dels i kraft af mit engagement i drøftelserne vedrørende denne betænkning såvel i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi som i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser.
Formålet med Kommissionens meddelelse om fremme af FTU-samarbejdet med verdens nye vækstøkonomier er at formulere og skabe særlige samarbejdsinstrumenter, som er tilpasset de specielle kendetegn ved en række lande, som i kraft af deres økonomiske struktur ikke tilhører den traditionelle gruppe af udviklingslande.
Der findes et kontinuum af overgangsøkonomier mellem de rige industrilande på den ene side og de egentlige fattige udviklingslande på den anden side; der er tale om overgangsøkonomier, der undergår en industrialiseringsproces med en egen rytme, og som ergo er kendetegnet ved en dobbeltsidighed; her ses side om side rigdom og fattigdom, højteknologi og underudvikling, hensygnende økonomiske sektorer og driftige sektorer, der udviser stor aggressivitet på verdensmarkedet, demografisk vækst og økonomisk ekspansion; det er økonomier, der tiltrækker fremmede investeringer i aktiviteter med en høj merværdi, og som allerede nu er i stand til at samarbejde på lige fod med europæiske virksomheder og forskningsinstitutioner. Som eksempler på lande med en vækstøkonomi kan nævnes Kina, Indien og Brasilien samt landene i Sydøstasien - også kaldet »de små drager«.
Den omstændighed, at et udviklingsland får tildelt betegnelsen »ny vækstøkonomi« betyder således ikke, at dette land automatisk kommer til at tilhøre kategorien af industrilande. Man bør snarere finde den bedste løsning fra sag til sag. Jeg skal i den forbindelse minde om, at det under drøftelserne i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser blev gjort gældende, at man for hver ny associeringsaftale, som Unionen indgår med et tredjeland, bør indføje et særligt kapitel eller protokol vedrørende forskning og teknologisk samarbejde, hvor man præcist angiver de pågældende sektorer.
I det foreliggende betænkningsudkast gives der således udtryk for enighed med Kommissionen med hensyn til en sideløbende anvendelse af forskellige bistands- og samarbejdsinstrumenter over for samme land, såfremt dette land er kendetegnet ved dobbeltsidighed. I betænkningsudkastet understreges nødvendigheden af, at ethvert videnskabeligt og teknologisk samarbejde med nye vækstøkonomier inden for højtudviklede sektorer bør bygge på lige rettigheder og forpligtelser, således at samarbejdet giver et reelt gensidigt udbytte, samtidig med at der navnlig tages hensyn til beskyttelsen af den intellektuelle ejendomsret og opretholdelsen af beskæftigelsen.
Et vigtigt punkt i Pompidou-betænkningen vedrører lanceringen af en ordning for forskerudveksling med vækstøkonomilandene. Den Europæiske Union modtager i dag under 10 % af det antal unge forskere fra Asien, som er tilknyttet forskningslaboratorier i Vesten, idet størsteparten befinder sig i USA. Ud over at stille know-how til rådighed for de lande, de gæster, vender disse unge forskere ofte tilbage til deres hjemland, hvor de indtager ledende poster, får en meningsdannende rolle - også på det kulturelle område - samtidig med at de opretholder de personlige forbindelser, der blev skabt under udlandsopholdet. I betragtning af at Den Europæiske Union modtager så forholdsvis få asiatiske forskere, er der en sand risiko for, at Den Europæiske Union ikke profileres i tilstrækkelig grad, hvilket kan få negative følger på det handelsmæssige område.
Initiativerne vedrørende udveksling af studerende og forskere med vækstøkonomilandene bør styrkes inden for rammerne af det femte rammeprogram og altid så vidt muligt på grundlag af gensidighedsprincippet. Dette gensidighedsprincip som grundlag og inspiration for samarbejdet på områder, hvor vækstøkonomilandene allerede har vist stor kompetence og konkurrenceevne, er i sidste instans kernen i Pompidou-betænkningen, og jeg vil naturligvis også anbefale forsamlingen at stemme for betænkningen.

Formanden
Tak for Deres indlæg, hr. Malerba, og for den effektivitet hvormed De erstattede hr. Pompidou, hvis store kompetence på det videnskabelige område, vi alle kender.

Adam
Hr. formand, Den Socialdemokratiske Gruppe glæder sig meget over Kommissionens meddelelse om de nye vækstøkonomier og behovet for et tættere samarbejde på forsknings- og udviklingsområdet, og vi hilser også hr. Pompidous betænkning velkommen. Vi beklager, at han ikke er til stede her til formiddag, men lykønsker ham alligevel, og vi takker ligeledes hr. Malerba for den store opmærksomhed, han har viet dette meget vigtige spørgsmål.
Disse økonomier udvikler sig meget hurtigt. Vi ved, at japanerne og USA allerede har et godt fodfæste i disse områder, så det er nødvendigt at handle beslutsomt og hurtigt. Vores største problem er imidlertid at anbringe det i en form for sammenhæng. I min post her til morgen modtog jeg nogle meget interessante tal, der viser verdens energiefterspørgsel. Hvis man for eksempel ser på elektricitetsforbruget pr. indbygger, bruger de lande, vi her taler om, højst en tredjedel af det, vi bruger. Nogle af dem kan kun med besvær ses på kortet. Hvis man ser på antallet af biler, ligger vi på 500 pr. 100.000 indbyggere, mens man skal bruge et forstørrelsesglas for at finde ud af antallet af biler i de lande, vi taler om i betænkningen.
I en ikke alt for fjern fremtid vil der ske en utrolig eksplosion inden for det videnskabelige og tekniske område. De områder, som Kommissionen fremhæver inden for fødevareindustri, sundhedsvæsen, kommunikationsteknologi, ikke-nuklear energi og bioteknologi er alle meget relevante for denne eksplosion, og vi glæder os over den måde, Kommissionen har opstillet det på. Der vil blive afholdt specifikke arbejdsgruppemøder i nogle af disse lande og foretaget specifikke undersøgelser af rumteknologi, maskinbygning, seismologi og avancerede materialer. Det fremgår klart at meddelelsen, at der lægges et stort arbejde i dette. Vi håber, at man også vil tage udgangspunkt i de bilaterale aftaler, der allerede findes mellem medlemsstaterne og disse vækstøkonomier. Det er vigtigt, at Kommissionen er involveret i dette. Det skal ikke blot være et spørgsmål om bilateral bistand. Der er også et stort behov for fællesskabsdimensionen.
De specifikke foranstaltninger, som Kommissionen har fremhævet, er en nødvendig del af indsatsen for at sikre, at programmet ikke blot kommer til at dreje sig om kortsigtede industrielle gevinster på bekostning af et effektivt og gavnligt samarbejde på længere sigt. Hvad dette angår har Kommissionen fat i den rigtige ende.
Vi må også erkende, at disse økonomier ikke alle er ens: nogle vokser hurtigere end andre, og nogle vokser inden for forskellige sektorer, så der er behov for en bredt anlagt indsats, som ikke desto mindre skal være meget specifik med hensyn til de enkelte lande. Der skal også tages hensyn til de sociale og miljømæssige spørgsmål, der gælder for landene. Jeg overværede det symposium, som Kommissionen afholdt i november sidste år, og jeg vil gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på to meget vigtige punkter, som kom frem på symposiet. Der var ikke enighed, og jeg håber, at disse problemer vil blive løst gennem dette program.
Det første spørgsmål er, hvorvidt vi bør koncentrere os om den videnskabelige del af samarbejdet eller den del, der vedrører teknologisk udvikling. Der findes argumenter for begge dele. Jeg må tilstå, at jeg personlig ofte har foretrukket at hælde mere til den teknologiske end den videnskabelige del. Men jeg mener ikke, at de kan adskilles helt.
Det andet interessante spørgsmål var, hvorvidt det tekniske samarbejde fører til erhvervssamarbejde, eller hvorvidt det er erhvervssamarbejdet, der fører til teknisk samarbejde. Svaret er sandsynligvis, som i de fleste af den slags spørgsmål, at det er en kombination af begge. Jeg håber, at det program, Kommissionen har fremlagt, vil hjælpe os til en bedre forståelse af disse områder, fordi det er bidraget til det femte rammeprogram, vi i virkeligheden skal koncentrere os om.

Camisón Asensio
Hr. formand, indledningsvis vil jeg fastslå, at vi støtter dette forslag til beslutning om fremme af FTU-samarbejdet med verdens nye vækstøkonomier.
Det er relevant at gøre opmærksom på, at man skal være påpasselig, når man giver et bestemt land betegnelsen »vækstøkonomi«, idet kombinationen af makroøkonomiske kriterier ikke altid kan anvendes på det konkrete tilfælde. Det vil være absolut nødvendigt - og desuden tilrådeligt - aftale for aftale at foretage en særskilt undersøgelse og i hvert enkelt tilfælde undersøge, om velstanden øges parallelt med aftalens gennemførelse. Vi mener, at der i gennemførelsen af aftalerne først og fremmest må lægges vægt på de gensidige fordele, og at der må sikres socioøkonomiske resultater af europæisk interesse og gunstige sociale perspektiver for Den Europæiske Union som følge af jobskabelse; for det andet må der lægges vægt på den retlige beskyttelse af resultaterne og for det tredje på en ligelig fælles finansiering.
Endvidere mener vi - på grund af disse økonomiers dobbeltsidige karakter - at en uomgængelig følge skal være forbedring af menneskerettighedssituationen i vækstøkonomierne, selv om vi oprigtig talt tror, at med de korrekte projekter vil en sådan forbedring af menneskerettighederne følge af sig selv, da det er velkendt, at sådanne rettigheder altid udvikler sig sideløbende med højnelsen af de socioøkonomiske og kulturelle niveauer.
Dette sammenholdt med at der i punkt 7 slås til lyd for, at der skal lægges vægt på at fremme den socioøkonomiske udvikling i vækstøkonomierne, i punkt 11 for indførelsen af en solidarisk adfærdskodeks og i punkt 4 og 9 opstilles rammer for indgåelsen af bilaterale aftaler, overflødiggør yderligere ændringsforslag.
Vi finder således de overordnede retningslinjer i Kommissionens meddelelse korrekte såvel som den anlagte synsvinkel i forslaget til beslutning, og PPE-Gruppen takker hr. Pompidou for betænkningen og Kommissionen for meddelelsen.

Marset Campos
Hr. formand, vores gruppe tilslutter sig fuldt og helt hr. Pompidous betænkning, der er et fortjenstfuldt bidrag og en gennemgribende forbedring af Kommissionens meddelelse om fremme af FTU-samarbejdet med verdens nye vækstøkonomier.
Vi har imidlertid stillet et ændringsforslag, der tager sigte på at forbedre fagforeningsrettighederne i disse vækstøkonomier under udnyttelse af etableringen af samarbejdsforbindelser på forskningsområdet.
Vi mener, at globaliseringen af verdensøkonomien har betydet, at kapital - merværdi fra Den Europæiske Union - i stigende grad overføres til disse lande som følge af det høje afkast, der kan opnås på grund af sultelønningerne og manglen på fagforeningsrettigheder. Vi mener ligeledes, at disse økonomiske strukturers rentabilitet vil blive yderligere forbedret med etableringen af forskningssamarbejde.
På denne baggrund er det tilrådeligt, at Den Europæiske Unions samarbejde og forpligtelser med hensyn til forskningsprogrammer udnyttes til at bekæmpe en af de mest dramatiske følger af globaliseringen, nemlig den massive arbejdsløshed og den ubarmhjertige udbytning af de arbejdende masser. Derfor tilråder vi, at der til alle de betingelser og forsigtighedsforanstaltninger, som hr. Pompidou og Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi klogt nok indfører, tilføjes en klausul om respekt for fagforeningsrettighederne, idet vi har set børnearbejde, mangel på fagforeningsfrihed, farlige og risikable arbejdsforhold med et stigende antal arbejdsulykker (med dødelig udgang) i disse lande samt voldsanvendelse - epidemiologen Jaime Breihl anfører, at en af de farligste epidemier er volden i disse lande. Vi mener derfor, at det foreliggende forslag bør vinde tilslutning, men med det ændringsforslag, vi har stillet hertil.

Telkämper
Hr. formand, principielt skal et samarbejde med de nye vækstøkonomier hilses velkommen. Det er allerede sagt, at disse lande er meget forskellige indbyrdes, men også i landene selv er der meget store forskelle mellem fordelingen af fattigdom og rigdom. Derfor er det vanskeligt af udarbejde en betænkning, som relaterer til alle situationer, og det ser man også i forbindelse med denne betænkning.
Der skal tages hensyn til de grundlæggende behov og livsvilkårene blandt hele befolkningen. Det er et positivt element i denne betænkning. Jeg spørger mig selv i den forbindelse, hvorfor der ikke skal finde nogen delvise finansieringer sted. Det medfører, at det kun er store forskningsprojekter, der støttes, og det medfører en centralisering, og om der så sker en udligning mellem fattig og rig, er tvivlsomt. Jeg mener, at konkrete projekter til den fattigere del af befolkningen og teknologier til forebyggelse af hungersituationer, f.eks. på de områder, der nævnes, også her kan resultere i synergieffekter.
Vi går ind for fremme af det regionale samarbejde såvel som programmer med henblik på udveksling af videnskabsfolk, forskere og ingeniører. Forbedringen af landbrugets situation er et meget vigtigt spørgsmål. Vi behandlede det på FAO-konferencen. Dog mangler der her en henvisning til, at denne situation ofte fremkaldes af ejendomsforholdene i disse lande. Ofte er der ingen hungersituation, men sulten opstår som følge af en uretfærdig fordeling af ejendomsbesiddelserne; heller ikke befolkningstilvæksten, som nævnes i denne betænkning, er årsagen. BSE-skandalen viser os, at det er en forkert strategi for vækstøkonomier og udviklingslande at fremme en industriproduktion på landbrugsområdet.
Det blev netop sagt, at der skal tages hensyn til menneskerettighedssituationen. Jeg mener, at den hører med i sådanne aftaler. Når vi indgår en aftale med Kina, skal vi naturligvis tage hensyn til menneskerettighedssituationen. Hvis det ikke er muligt - vi har for øjeblikket en konflikt med Mexico - må man ikke undertegne disse aftaler.
Afslutningsvis kan det alt i alt siges vedrørende betænkningen: Jeg mener, at den er en blankocheck til Kommissionen. Spørgsmålet er, hvad der gøres med den. Jeg håber, at De gør det bedste med den, hr. Bangemann, for at vi ikke senere er nødt til at nedsætte et undersøgelsesudvalg i forbindelse med denne betænkning!

Lukas
Det er for Den Europæiske Unions fremtidige stilling på et globalt verdensmarked af stor betydning, at Kommissionen og Europa-Parlamentet har erkendt særstillingen blandt de såkaldte væsktøkonomier, dvs. de stater, som ikke længere helt kan anses for at være udviklingslande, men heller ikke endnu for at være regulære industrilande. Disse lande indeholder et enormt, til dels uudnyttet potentiale af teknologiske talenter, tiltrækker betydelige udenlandske investeringer og er på visse områder af højteknologien for længst blevet vore konkurrenter. Disse lande har inden for visse sektorer allerede udviklet et bemærkelsesværdigt økonomisk potentiale, og det er ingen tilfældighed, at ikke så få kendte europæiske firmaer f.eks. anvender indisk software. Japan og USA har allerede en stærk position på disse markeder. Det samme gælder i mindre grad nogle af Den Europæiske Unions medlemsstater.
Det er imidlertid på høje tid, at også Kommissionen i højere grad lader sin politik i disse lande tage sigte på allerede udviklede sektorer og tilstræber en europæisk deltagelse på markederne for højteknologi i disse lande.
Den nuværende handlingsplan er et første skridt i den rigtige retning. På grundlag heraf kan man læse, at det er nødvendigt for Den Europæiske Union at tage konkrete skridt med henblik på ikke at lade dens betydelige efterslæb i disse lande i forhold til Japan og USA blive større, men derimod reducere det. Det fremgår klart heraf, at stater, som i verdenshandelen allerede har en meget stærk position på visse områder, ikke længere udelukkende kan behandles efter kriterierne for udviklingsbistand. Tværtimod skal bestræbelserne gå i retning af et effektivt samarbejde i begge parters interesse, et samarbejde i form af et partnerskab med samme rettigheder og pligter og i form af gensidighed, som det kommer til udtryk i Kommissionens meddelelse.

Heinisch
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionens meddelelse skal ses i sammenhæng med Den Europæiske Unions strategi i det fjerde forskningsrammeprogram. En af de specifikke målsætninger i dette rammeprogram er samarbejdet med tredjelande og internationale organisationer på området forskning og teknologisk udvikling i det såkaldte INCO-program. På PPE-Gruppens vegne glæder jeg mig over Pompidoubetænkningen. Jeg mener heller ikke, at det fremtidige samarbejde mellem Den Europæiske Union og de nye vækstøkonomier udelukkende bør være baseret på den hidtidige, rent økonomisk begrundede definition på dette begreb.
Hver af de pågældende stater har i de seneste årtier med den begyndende industrialisering måttet kæmpe med forskellige udgangsbetingelser og videreudvikle sig i overensstemmelse hermed. Dette har navnlig min erfaring som led i arbejdet i Latinamerika-delegationen vist mig. Derfor mener jeg, at alle samarbejdsaftaler mellem Den Europæiske Union og de såkaldte nye vækstøkonomier skal behandles særskilt.
Jeg støtter de retningslinjer, som Kommissionen har skitseret, og jeg mener frem for alt, at der nu inden for kort tid bør forelægges et første udvekslingsprogram for videnskabsfolk, forskere og ingeniører med henblik på yderligere at fremme det fremtidige samarbejde på forskningsområdet. Derudover vil jeg gerne understrege, at en endelig rapport med en evaluering af dette program vil være ønskelig inden udgangen af 1998, hvor det fjerde forskningsrammeprogram udløber.
Vi må ikke undervurdere den stærke position, som mange af de nye vækstøkonomier allerede i dag har på verdensmarkedet. Desuden kan det forventes, at nogle af de nuværende nye vækstøkonomier allerede om 10-20 år vil høre blandt industristaterne. Andre, der har behov for mere tid til udviklingen, har en demografisk beliggenhed, som uafhængigt af deres udviklingsniveau gør dem til store afsætningsmarkeder. Den Europæiske Union skal have en fælles, stærk og positiv strategi med hensyn til samarbejdet om forskning og udvikling, da et samarbejde, som allerede etableres intenst i dag, nemlig kan bære frugt i fremtiden.

Bangemann
Hr. formand, det glæder mig, at vi er enige med Parlamentet i næsten alle vigtige spørgsmål, hvad angår samarbejdet med de nye vækstøkonomier om vore forsknings- og udviklingspolitiske projekter. Det er sandsynligvis også et resultat af den omstændighed, at vi jo allerede for nogen tid siden indledte dialogen med Parlamentet i form af en meddelelse af principiel art. Det viser sig gang på gang: Når en sådan dialog indledes i god tid, er en række vanskeligheder allerede afhjulpet, når det drejer sig om den egentlige gennemførelse af det, man har sat sig for. Det er meget glædeligt, og også fordi vi - som alle talere med rette sagde - ubetinget skal tage nye initiativer på dette området, og det af flere grunde og naturligvis også på grund af, at det i forbindelse med de nye vækstøkonomier så at sige drejer sig om overgangsøkonomier. På den ene side er de stadig udviklingslande, og derfor må man ganske givet også inddrage dette eller hint udviklingspolitiske argument. På den anden side er de industrilande og som sådanne naturligvis vore fremtidige partnere, muligvis også vore fremtidige konkurrenter.
Da det drejer sig om lande, som langsomt er ved at komme ud af udviklingsstadiet, bør man dog ikke nu tage fat på alle de store vanskeligheder, som findes der, og de udviklingspolitiske overvejelser. Det drejer sig jo her om et meget klart afgrænset og konkret program, og jeg anser det derfor for at være acceptabelt, at vi ikke nu beskæftiger os med alle de problemer, der opstår i forbindelse med udviklingspolitikken. Menneskerettighederne blev nævnt - det er et generelt problem i forbindelse med vor samarbejdspolitik, som vi ikke vil behandle anderledes her end på andre områder.
Hr. Adams gjorde opmærksom på, at vi muligvis må vælge mellem teknologiske udviklingsprojekter på den ene side og videnskabelige forskningsprojekter på den anden side. Vort femte forskningsrammeprogram vil jo - og også dette her er en slags forberedelse til det femte forskningsrammeprogram - i højere grad tage sigte på teknologiske spørgsmål, også på baggrund af, at vi her kan fordele opgaverne mellem Unionen på den ene side, som bør behandle disse spørgsmål, og medlemslandene, som i meget højere grad kan gennemføre aktiviteter inden for den såkaldte grundforskning på universitetsområdet. Dette vil sandsynligvis også resultere i, at det, han sagde, i stadig højere grad griber om sig, at vægten også i forbindelse med disse former for samarbejde i højere grad læges på teknologiske udviklingsprojekter.
Der er ét spørgsmål, som der har været nogen kontrovers om mellem Parlamentet og Kommissionen, idet jeg dog her vil tilføje, at Kommissionens holdning måske vil blive videreudviklet, nemlig spørgsmålet om finansiering af forskningsprogrammer, når der som led i disse forskningsprogrammer er et samarbejde mellem virksomheder, som senere optræder som konkurrenter. Bør man finansiere det helt af et sådant forskningsprogram, eller bør man kun tilvejebringe finansiering til de europæiske deltagere, fordi de øvrige deltagere senere optræder som konkurrenter? Den klassiske tilgang, som Kommissionen har valgt her, og hvormed vi i øvrigt følger en impuls fra Parlamentet, er, at man i sådanne tilfælde kun finansierer de europæiske deltagere. Jeg siger klassisk, da vi - som De ved - i vore industripolitiske overvejelser slet ikke længere i så høj grad ser en modsætning mellem samarbejde og konkurrence.
Man kan sagtens samarbejde og samtidig også konkurrere, hvilket i øvrigt også er tilfældet med mange firmaer, som meget bevidst går sammen i forbindelse med begrænsede mål og efterfølgende konkurrerer på markedet med produktet, da et sådant produkt jo altid kun er en del af et samlet udbud. Også dette kan man jo gøre sig overvejelser om, men det er klart, at sådanne mere moderne overvejelser kræver tid og måske også overbevisende eksempler.
I øvrigt takker jeg endnu en gang ordføreren og hans stedfortræder for det fortræffelige samarbejde. Parlamentet har lagt meget arbejde i betænkningen, og hvis man som sagt påbegynder arbejdet tidligt, så har man, hr. Telkämper, overhovedet ikke behov for undersøgelsesudvalg. De ser ud til at betragte et undersøgelsesudvalg som en slags trussel. Men jeg kan her bekræfte over for Dem, at Kommissionen betragter et undersøgelsesudvalg som et normalt demokratisk element. Jeg vil ikke ligefrem gå så langt og sige, at vi glæder os til undersøgelsesudvalg, men vi accepterer dem naturligvis.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.
(Forslaget til beslutning vedtoges) Jeg vil bede hr. Malerba om at overbringe vor tak til hr. Pompidou.

Hindley
Hr. formand, til forretningsordenen. Jeg ved ikke, om De vil acceptere en reel fejl. De har netop annonceret en afstemning ved navneopråb, og jeg trykkede automatisk på knappen. Dette er ikke min plads - det er hr. Lomas' plads. Jeg trykkede på knappen, mens hr. Lomas' kort sad i. Jeg håber, at De vil acceptere, at der er tale om en reel fejl, og at protokollen kan ændres i overensstemmelse hermed.

Formanden
Det vil blive undersøgt og i givet fald blive rettet i overensstemmelse med Deres bemærkning.

Den demografiske situation
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0042/97) af Boogerd-Quaak for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens beretning om den demografiske situation i Den Europæiske Union (1995) (KOM(96)0060 - C4-0143/96).

Boogerd-Quaak
Hr. formand, kære kolleger, i dag kommer betænkningen om den demografiske situation i Europa til behandling. Og inden jeg siger et par ord herom, vil jeg først og fremmest takke både Kommissionen og kollegerne for deres kooperative samarbejde, idet jeg mener, at det er lykkedes os at begrænse betænkningens omfang og ikke at få den til at svulme uhæmmet op, og at få det frem, vi ville sige.
Den demografiske situation ændres. Og vi kan altså ikke længere fastlægge politikker ud fra den antagelse, at den demografiske situation er statisk, sådan som vi af og til ser det. Især eftersom de demografiske forandringer fremover forventes at blive betydeligt mere gennemgribende og hurtigere end i de sidste årtier. Hvad sker der? Befolkningspyramiden vendes på hovedet. På den ene side kommer befolkningstilvæksten i Den Europæiske Union til at være minimal, på den anden side vil sammensætningen af befolkningen ændre sig gennemgribende. Befolkningstilvæksten under de 20 år vil aftage, medens antallet af mennesker over 65 vil stige stærkt. Disse udviklinger har en kraftig indvirkning på flere politikområder såsom social sikring og pensioner, beskæftigelse, offentlig sundhed, regionalpolitik og landbrug. Et stadig mindre antal erhvervsaktive skal forsørge et stadig større antal ikke-erhvervsaktive. Udgifterne til pensioner og offentlig sundhed kan i visse medlemsstater sågar stige i en sådan grad, at det vil få indflydelse på disse staters opfyldelse af konvergenskriterierne til ØMU'en, medmindre vi forhindrer det.
Demografiske udviklinger kan altså meget hurtigt blive aktuelle. Tal lader jeg i øjeblikket ude af betragtning. De kan læses andre steder. Det drejer sig om spørgsmålet, hvad vil vi gøre? Kan vi som Europa-Parlament eller mere bredt som Den Europæiske Union påvirke de demografiske udviklinger? Det tror jeg ikke, vi skal gøre os illusioner om.
To have a baby for Europe, som en af mine kolleger udtrykte det, synes mig ikke at være reelt. Og jeg vil heller ikke mene, at det er noget, vi som politikere skal blande os i. Ej heller kan en stigning i strømmen af indvandrere med henblik på at kompensere for befolkningstilbagegangen være en reel løsning. Selvom vi af humanitære overvejelser ikke behøver at være så ængstelige.
Vi har altså få midler til at påvirke demografiske statistikker. Men som politikere har vi instrumenterne til at komme med svarene til de skiftende omstændigheder. Det betyder, at vi inden for arbejdsmarkedspolitikken frem for alt bør sigte på en større deltagelse af den potentielle arbejdsstyrke. Og det betyder, at mennesker, der på nuværende tidspunkt er udelukket fra arbejdsmarkedet, på ny skal integreres i arbejdsprocessen.
For at opnå dette er det nødvendigt med en høj prioritering af undervisning og uddannelse, idet mange af de grupper, der på indeværende tidspunkt er udelukket fra arbejdsmarkedet, ikke har den faglige viden og de faglige færdigheder, arbejdsmarkedet kræver. Opfattelsen af, at uddannelse af mennesker, der har passeret de fyrre, ikke kan betale sig, bør forlades, i særdeleshed i lyset af en aldrende erhvervsaktiv befolkning og i særdeleshed i et stadigt mere informationsbaseret samfund er livslang undervisning og uddannelse en nøglefaktor for konkurrenceevnen i Europa. Det har vi i indeværende uge allerede påpeget med vore kolleger Waddingtons og Van Velzens betænkninger.
Endvidere kan erhvervsfrekvensen øges ved at rydde juridiske, fiskale og praktiske hindringer af vejen. Eksempelvis ved skift fra arbejdskraft til andre beskatningsgrundlag såsom produktion eller energiforbrug. Vi skal selvsagt føre betingelsesskabende politikker på børnepasningsområdet, således at mænd og kvinder får adgang til arbejdsmarkedet på lige betingelser, og ligeledes inden for pasning af ældre og handicappede. Med hensyn til det har jeg overtaget et ændringsforslag fra PPE, og jeg ønsker ligeledes at gøre Dem opmærksom på udtalelsen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder.
En stor udfordring med hensyn til demografiske udviklinger ligger efter min opfattelse også i social sikring og pensioner. Set i lyset af stigende individualisme og øget fleksibilitet på arbejdsmarkedet er tiden efter min mening moden til en revision af socialsikringssystemerne i medlemsstaterne. Problemets løsning ligger naturligvis i et kompleks af foranstaltninger såsom fleksibilisering af pensionsalderen, øget brug af kapitalvirkningssystemer, jeg håber, hr. Bangemann, at De er enig med mig i det, samt differentiering af bidragene.
Men jeg mener, at vi ud over disse foranstaltninger bør gå et skridt videre. Vi bør anlægge en betydelig mere integreret indfaldsvinkel til vort syn på socialbeskyttelsessystemet i kombination med det offentlige sundhedssystem.
Jeg mener, at der på europæisk plan bør tages skridt til en fleksibilisering af de forskellige systemer og til i højere grad at afstemme dem efter individet, hvilket må lyde som sød musik i Deres øren, hr. Bangemann; men samtidig bør man overholde princippet om solidaritet, som ligger til grund for den europæiske model for social sikring. En del af løsningen kunne være fornyelse af socialsikringen, som i øvrigt allerede er påbegyndt i en del lande, heriblandt mit eget.
Derudover fører øget konkurrence på markedet for private forsikringer og alderspension til større skattemæssig og lovgivningsmæssig frihed for private tiltag samt til større effektivitet og lavere omkostninger. Det er altså ikke nye ideer, vi mangler, men eksisterende systemers manglende fleksibilitet i visse lande er årsag til, at disse planer ikke eller kun i utilstrækkelig grad gennemføres.
Jeg går da også ind for, at de demografiske data, der står til rådighed, suppleres på en sådan måde, at det bliver muligt at foretage en indbyrdes sammenligning af medlemsstaternes forskellige data. Det er en europæisk opgave at fremme en helhedspolitik, således at de omstændigheder, der ændres, kan tackles optimalt. Også for medlemsstaterne bliver det uundgåeligt med grundlæggende fornyende, på kort sigt smertelige, foranstaltninger. I øjeblikket er det dog stadig sådan, at den demografiske revolutions alvor ikke er gået op for Rådet. Det tager stadig tallene ad notam uden ellers at bruge dem til noget.
Jeg går da også ind for, at de demografiske udviklinger i deres helhed inddrages i årsrapporten om beskæftigelsen, den såkaldte Essen-procedure. Det lyder givetvis lidt fortærsket, men den tidsindstillede bombe tikker altså bare videre og det, medens vi kigger på. Hvis vi ønsker at leve med de konsekvenser, denne tidsindstillede bombe uundgåeligt medfører, bliver vi nødt til alvorligt at tænke over vor arbejdsmarkedspolitik og over den nære fremtids sociale model. Vi må hellere gøre det i dag end i morgen. Samfundet venter ikke tålmodigt, indtil vi vågner op. Hvis Europa ønsker at bevare sin stilling på verdensmarkedet og sin sociale model, må vi holde op med at løbe fra virkeligheden. Det bør ikke være angst, der leder os ind i det 21. århundrede, men mod og begejstring til at gribe chancerne.

Bennasar Tous
Hr. formand, jeg vil gerne på vegne af Udvalget om Kvinders Rettigheder og på min gruppes vegne takke fru Boogerd-Quaak for hendes indsats med udarbejdelsen af denne anden årsberetning om den demografiske situation i Den Europæiske Union. Jeg vil desuden takke hende for at have indarbejdet praktisk talt hele indholdet i udtalelsen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder.
Jeg beklager, at som sædvanligt, når det drejer sig om emner med direkte relation til kvinder, familiespørgsmål og som i dette tilfælde ældre, opføres de som det sidste punkt på dagsordenen. Denne betænkning er, kære kolleger, en radiografi af udviklingen i Europa og denne udviklings potentielle indflydelse på successen eller fiaskoen for det europæiske projekt, som stadig bygger på en økonomi, hvis produktionsprocesser og teknologiske udvikling i højere grad er orienteret mod konkurrenceevne og effektivitet end mod de menneskelige ressourcer.
Følgerne af det faldende fødselstal og den drastiske aldringsproces i befolkningen vil væsentligt ændre det 21. århundredes sociale Europa. Det gamle Europa vil være fyldt med ældre personer. Udover den tredje alder kommer en fjerde kategori, den fjerde generation, hvis behov og krav vil få betydelige følger på det sociale og sundhedsmæssige område og på pensionsordningerne. Der vil være to ikke-produktive generationer, og den produktive generation vil fortsat skrumpe ind. I denne debat vil nogle af de vigtige emner være udgifter til beskæftigelse, overvejelser over at hæve pensionsalderen, betingelser for førtidspensionering, private pensionssystemer og udgifter til social sikring. Ordføreren anmoder Kommissionen om at indlede en debat om de fremtidige pensionsordninger i Europa og udarbejde et katalog over kreative løsninger og nye former for finansieringssystemer, og jeg takker hende for dette forslag, for der er også behov for fantasi og en god forvaltning af alle de eksisterende ressourcer for at modernisere pleje- og sundhedstjenesterne, så de kan imødekomme borgernes behov på passende vis.
Vi må glæde os over den højere gennemsnitslevealder, men vi må ikke glemme, at denne højere forventede levealder i nogle tilfælde vil betyde afhængighed af andre. Manglende evne til at klare sig selv skaber behov for hjælp, og dette problem skal tackles kvantitativt og kvalitativt, uden at udgifterne i de stater, der har en velfærdspolitik, vokser overdrevent.
På det sociale område skal det understreges, at der i løbet af de sidste 20 år er sket væsentlige ændringer i familiestrukturen, som kommer til udtryk i færre personer pr. familieenhed og i omdefineringen af kvindernes rolle. Dette betyder at ældre, der ikke kan klare sig selv, normalt ikke kan regne med den støtte fra familien, som de fik i tidligere tider. Dette problem forværres i byerne, med små boliger og arkitektoniske barrierer ud over de økonomiske problemer og mangelfulde alternative ressourcer. Der er sket en stigning i antallet af ældre, som bor alene, et forhold, der anerkendes som en social risikofaktor.
Det er derfor absolut nødvendigt at udvikle nyskabende pleje- og sundhedsprojekter, som integreret i velfærdspolitikkerne kan sikre større livskvalitet for børn og ældre: børnehaver for børn og dagcentre for ældre, hjemmehjælp, og der må foretages en evaluering af resultaterne af gennemførelsen af disse foranstaltninger, som med sammenknytningen af den private og den offentlige sektor vil forpligte folk og de offentlige myndigheder til at fastsætte realistiske prioriteter i forhold til de til enhver tid eksisterende økonomiske muligheder. Der må træffes foranstaltninger til at forbedre muligheden for at forene familieliv og arbejdsliv, en generel nedsættelse af arbejdstiden, forældreorlov, som kan søges af såvel mænd som kvinder. Der må ydes hjælp til familier med børn, især til familier med kun én forsørger og med handicappede i familien. At fremme kvinders adgang til arbejdsmarkedet vil bidrage til den økonomiske vækst, men jeg kan ikke slutte mit indlæg uden at minde om det store arbejde, kvinder lægger i familien, og om alle de ægtefæller til selvstændige erhvervsdrivende, som ikke figurerer i statistikkerne, og hvis situation Den Europæiske Union har beskæftiget sig med lige siden 1986.
Hvis Den Europæiske Union virkelig ønsker en god erhvervsaktiv befolkning skal den medregne kvindernes potentiale. Vi siger ja til en udvidelse af tertiærsektoren, men de nye arbejdsformer med deltidsansættelse, atypisk og midlertidigt arbejde skal deles med mændene, uden at der gives afkald på fremskridt på dette område, selv om euroens indførelse skal forberedes. Endelig må menneskets værdighed have en central placering på regeringskonferencen.

Andersson
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke ordføreren, fru Boogerd-Quaak, for en virkelig god betænkning og et absolut fremragende samarbejde under udarbejdelsen af den.
Vi er midt i en kolossal samfundsomvæltning. I mit hjemland, Sverige, bliver den del af udviklingen, der ligger foran os, formentlig mindre dramatisk end den, som vi har lagt bag os. Vi befinder os i forskellige faser i denne udvikling. Det gælder om at undgå at blive pessimistisk på grund af den. Man kan se udgifterne hobe sig op, men udviklingen rummer også muligheder. Den er dramatisk og får betydning på alle samfundsområder. Der bliver en voldsom stigning i antallet af ældre, og der bliver navnlig stadig flere helt gamle, som vil kræve megen sygepleje m.m. Samtidig bliver både den erhvervsaktive del af befolkningen og antallet af børn og unge mindre.
Dette får som sagt betydning på alle samfundsområder, bl.a. pensionsordningerne. Jeg tror, det bliver nødvendigt at ændre pensionsordningerne i alle EU-lande. Man må finde frem til fleksible ordninger, som giver mulighed for en gradvis overgang fra et erhvervsaktivt liv til et liv, hvor den enkelte måske kun er aktiv på frivillig basis, men alligevel repræsenterer et samfundsmæssigt potentiale. Endvidere gælder det om at tilvejebringe større lighed i pensionsordningerne. I dag hersker der ulighed inden for de private ordninger, idet disse bygger på rent økonomiske beregninger, og da kvinder som regel lever længere end mænd, kommer de til at betale mere for pensionsforsikringerne. Derfor er der brug for lige så gode offentlige ordninger, som både yder en tilfredsstillende grundpension og stiller mænd og kvinder lige.
Syge- og sundhedsplejen, først og fremmest for de allerældste, må udbygges. Der er brug for nye boligformer. Vi må ændre samfundet, bl.a. den kollektive trafik, således at tilgængeligheden øges, og ombygge boligerne, således at de kan bruges af alle mennesker. Dette er endnu et samfundsområde, som vil blive påvirket.
Uddannelse er der nogen, der allerede har været inde på. Ser man på udviklingen blandt de erhvervsaktive, bliver gruppen af de yngste erhvervsaktive mindre, mens grupperne af erhvervsaktive i alderen 40-65 år bliver større.
Samtidig finder der en hastig teknologisk udvikling sted, som til stadighed ændrer samfundet. Det betyder, at unge ikke kan nøjes med en grunduddannelse. Det er nødvendigt konstant at efteruddanne dem, der arbejder i erhvervslivet, således at vi kan konkurrere. Det er dér, der er flest mennesker, og det er dem, der har brug for at sætte sig ind i den nye teknologi.
Fødselstallet må naturligvis bringes til at stige. Hvad arbejdsmarkedet angår, kan indvandringen ikke løse problemet for os. Det ville kræve kolossale tal. I stedet må løsningen i vid udstrækning bestå i kvindernes deltagelse på arbejdsmarkedet. Der er forskel på, hvor langt man i forskellige lande er kommet på dette område, men udviklingen vil fortsætte. Den vil imidlertid også have til følge, at kvinderne ikke alene vil kunne varetage ansvaret for de ældre og for børnene; det må vi i stedet varetage sammen, både mænd og kvinder. Samfundet må også bidrage. Det må tilvejebringe flere børnepasningsmuligheder og skabe et sikringssystem, der gør det muligt at forene forældreskab og et erhvervsaktivt liv.
Jeg vil gerne slutte med at sige: Lad os ikke kun se problemerne i dette, men også mulighederne. Der er muligheder, ikke mindst når det gælder »den tredje sektor«, og når det gælder om at udnytte det potentiale, som de ældre repræsenterer.

Thomas Mann
Hr. formand, Europa forøges, hvad angår menneskenes alder. Europa mindskes, hvad angår antallet af mennesker. Er vort område i fare? Taler de grundlæggende data for disse udviklingstendenser allerede for sig selv? Kan man udvikle strategier på grundlag af dem? Af Kommissionens anden årsberetning om de demografiske grundlag fremgår det klart, at der til de hidtidige tre generationer - unge under uddannelse, erhvervsaktive, pensionister - nu må tilføjes en fjerde, nemlig personer over 75 år. Deres andel vokser betydeligt. Det er glædeligt, at menneskene takket være de medicinske fremskridt, takket være en bedre forebyggende sundhedspleje er aktive i længere tid. En helt anden sag er imidlertid mangelen på omsorg, pleje, integration og solidaritet.
Befolkningens aldring har graverende følger for de sociale sikringsordninger. Menings- og fordelingskampene i vore medlemsstaterne er heftige. Det drejer som om pensionernes størrelse, på den ene side den grundlæggende dækning, på den anden side den uomgængelige ydelsesafhængighed, på den ene side en forlængelse af den erhvervsaktive periode, på den anden side frivillige førtidspensioneringsordninger med høje omkostninger for samfundet i almindelighed, som næsten ikke har ført til, at der er blevet ansat flere yngre medarbejdere.
Kvinder er fortsat dårligere stillet med hensyn til pensionsberegningen. Naturligvis skal foranstaltningerne kunne finansieres, dvs. ja til en omlægning af socialpolitikken, men også nej til en nedskæring af socialpolitikken. Fru Boogerd-Quaak skal komplimenteres for hendes betænkning, som fastsætter præcise retningslinjer. Vi støtter hende, for så vidt angår en større differentiering med hensyn til de afgørende regionale forskelle mellem tætbebyggede byer og affolkede landsbyer. Virkningerne for trafikplanlægning, fysisk planlægning, boligpolitik, socialpolitik, også for vore europæiske strukturfonde er graverende. De forslag, som vi, Det Europæiske Folkeparti, stillede, blev næsten uden undtagelse integreret, f.eks. på arbejdsmarkedsområdet. Her er stadig færre mennesker beskæftiget, men de er særdeles produktive. Navnlig store virksomheder udnytter desværre ikke faktoren erfaring. Den bliver til et handicap. Mennesker udstødes eller afskediges, da de angiveligt er for gamle, i stedet for at man udnytter deres viden, deres arbejdspræcision, deres pålidelighed, og deres innovationspotentiale undervurderes absolut fuldstændigt.
Deltagelsen på arbejdsmarkedet skal udvides. Det gælder for de yngre, hvis andel falder drastisk, hvilket absolut ikke gøre det berettiget f.eks. at nedskære uddannelsesforanstaltningerne, tværtimod. Fremtidsperspektiverne vokser i takt med en bred grunduddannelse, med alsidige kvalifikationer og sprogfærdigheder. Dette gælder også for kvinder, hvis stilling lige fra aflønning til arbejdstid ikke er blevet mindre dårlig.
Hvad gør vi egentlig i politisk henseende for et børnevenligt samfund, også i betragtning af de omtalte demografiske data? Her er der et stort spillerum for den europæiske merværdi med hensyn til at samordne, supplere og - for at blive i billedet - befrugte de nationale politikker.

Daskalaki
Hr. formand, også jeg vil på min gruppes vegne takke ordføreren for denne særdeles interessante betænkning. At Europa bliver ældre, er ingen nyhed, det ved vi alle. Den drastiske nedgang i fødselstallet i vor verdensdel sammen med den stigende gennemsnitlige levealder, den voldsomme økonomiske vækst og de voksende befolkningstal i andre dele af verden gør situationen særligt ugunstig. Fr. Boogerd-Quaaks betænkning giver ikke alene et klart billede af, hvad det er, der sker, men giver os også en konkret advarsel. Dette er den anden betænkning om den demografiske situation i Den Europæiske Union siden 1995. Det særlige ved denne betænkning er dens selektive karakter, idet den forsøger at give det første generelle billede på fællesskabsplan af det fremherskende element i vor demografiske fremtid, dvs. omfanget og hastigheden af befolkningens aldringsproces.
Jeg vil gerne holde mig til de tre punkter, som ordføreren betragter som grundlæggende områder, der vil blive påvirket alvorligt af befolkningens aldring, for de er meget interessante: nemlig arbejdsmarkedet, social sikring og pasning og omsorg. Hun vil gerne øge erhvervsfrekvensen, især for grupper med en lavere frekvens end gennemsnittet; vi taler her om kvinder, unge, indvandrere og ældre. Betænkningen påpeger endvidere konsekvenserne for de sociale sikringssystemer, for arten af risici, der forsikres imod, den finansielle byrde og fordelingen heraf. Endvidere foretager den en grundig undersøgelse af et fænomen, som Kommissionen kun berører overfladisk, nemlig den uligevægt, som den demografiske udvikling afstedkommer, dels mellem regionerne, dels mellem by og land. Det bør endvidere påpeges, at den demografiske udvikling også har en væsentlig indflydelse på Unionens økonomiske og sociale situation.
På baggrund af alt dette vil vor gruppe støtte betænkningen og stemme for.

Ribeiro
Hr. formand, demografiske forhold afspejler samfundsmæssige forhold. For mennesket er og skal være målet for samfundet og det middel, hvormed samfundet opbygges.
Men demografien må ikke opfattes som en statistisk repræsentation af det isolerede menneske, det enkelte menneske, en for en. Demografien afspejler sociale udviklingstendenser og dynamikker. I tallenes tilsyneladende harmløshed ligger der en reel og ret så oplysende historie om samfundslivet.
De spørgsmål, vi præsenteres for i den foreliggende betænkning, - og jeg benytter lejligheden til at takke fru Boogerd-Quaak for hendes engagerede og fremragende arbejde - der er udarbejdet på grundlag af Kommissionens dokument, er yderst relevante og grundlæggende og fortjente meget større interesse og en anden, mere gunstig placering i vores arbejdsplan.
Den demografiske udvikling er inden for visse grænser forudsigelig. De demografiske strukturer ændrer sig efter regler, som vi kun har meget lidt kendskab til, og kun kan yde en minimal indflydelse på. Deltagelse på arbejdsmarkedet, social sikring og pension, sundhedsvæsen og regionale skævheder er, selv om det forekommer overflødigt at sige det, faktorer, som forudsigeligt har en indflydelse på den demografiske udvikling. Når man ignorerer dette, foregiver overraskelse og giver sig til at reparere på det, der kunne have været forudset og forebygget, viser det blot, at mennesket ikke er sat i centrum for opmærksomheden.
Problemer som aldersbetinget nedsættelse af arbejdstiden og problemer med finansieringen af den sociale sikring ville ikke findes eller i hvert fald i en langt mindre målestok, hvis samfundet ikke blindt fokuserede på profit og akkumulation af finanskapital.
Europa er et kontinent, der siges at mangle demografisk tyngde. Hvilket kan være rigtigt rent kvantitativt set, men diskutabelt, hvis man ser på den kvalitet, der kan ligge i at have flere ældre, mere livs- og arbejdserfaring, mere virkelig menneskelig kapital.
Det er frustrerende, at ovennævnte betragtninger ikke lægges til grund for debatten, men under alle omstændigheder må vi forstå at øge værdien af den smule, vi opnår. Lad os bruge denne betænkning som et middel til at sikre debattens og refleksionernes fortsætte.

Van Dijk
Hr. formand, jeg synes, at fru Boogerd-Quaak har udarbejdet en god betænkning, men der er naturligvis alligevel noget, jeg savner på min gruppes vegne. Lad mig gå lige til sagen. Det var ikke min mening at tude med de ulve, jeg er iblandt, om at det i den grad står galt til med den demografiske udvikling. Fordi det er min ærlige mening, at det, med den anvendelse af naturens ressourcer, vi tillader os, måske alligevel ikke er så dårlig en idé, at vi fremover er lidt færre. Så med hensyn til miljøet og med hensyn til råderummet mener jeg, at det faktisk er en positiv fremtidig udvikling. På kort sigt ligger der selvfølgelig en udfordring i at finde en løsning på de problemer, det på kort sigt forårsager. Det er vi selvsagt helt enige i.
Jeg tror ærlig talt ikke, at uddeling af børneydelser er vejen frem til løsning af disse problemer. Jeg tror ikke, vi skal hen til et europæisk motto, der kunne have ordlyden Lie back and think of Europe . Det er for mig at se ikke den rigtige udvikling, rent bortset fra, om det vil virke.
Det, der er nødvendigt, er, at vi sørger for, at der faktisk kommer børnevenlige omgivelser, hvor ikke kun kvinder, men også mænd bærer ansvaret for børns opdragelse, og hvor der altså også er tilstrækkelig forældreorlov og børnepasningsfaciliteter, således at børn kan omgås på normal vis, og således at det for både kvinder og mænd bliver mindre indviklet at sætte børn i verden, og at de også kan beslutte sig til at gøre det på et normalt tidspunkt. Dette vanskeliggøres i øjeblikket i overordentlig høj grad, og det er ikke for ingenting, at kvinder beslutter sig til at udsætte det at få børn længere og længere.
I fru Boogerd-Quaaks betænkning slås til lyd for, at markedskræfterne skal spille en større rolle eksempelvis inden for alderspensionerne. Jeg er ikke overbevist om, at det er så god en idé. Fordi en større indflydelse fra markedskræfterne netop indebærer, at kvinder kommer til at betale mere i pensionsbidrag i private pensioner, såfremt de faktisk lever længere. Også det er for mig et stort spørgsmål, om det kommer til at holde stik. Med hensyn til en øget indflydelse fra markedskræfterne på det skattemæssige område konkluderer vi med rette, at der vil være behov for mere pleje, og at skatterne skal stige, hvis ikke vi vil overlade denne pleje til kvinder, men vil sørge for, at der etableres et kollektivt ansvar. Det indebærer altså, at skatterne skal op. Men hvad er tendensen i Den Europæiske Union? Vi drager i felten, medlemsstaterne indbyrdes, netop med henblik på at kunne udkonkurrere hinanden på det skattemæssige område, og således klæder vi fællesfaciliteterne af til skindet.
Endelig har det nederlandske formandskab formået at stryge alderen fra artiklen om ikke-forskelsbehandling. Hvordan i alverden kan det lade sig gøre, netop hvor vi i fremtiden i stadig højere grad vil blive nødt til at opfordre ældre mennesker til at være aktive, ikke kun i deres omgivelser, men også på arbejdspladsen.

Féret
Hr. formand, det eneste gode ved denne betænkning er, at den henleder opmærksomheden på den katastrofale demografiske situation i Den Europæiske Union. Men den er bemærkelsesværdig tavs, når det gælder årsagerne til det manglende fødselstal, som ordføreren foregiver ikke at kende, og de foreslåede foranstaltninger forekommer mig at være i strid med den mest elementære sunde fornuft.
Når de europæiske par får færre børn, er det naturligvis, fordi fremtiden forekommer dem meget usikker, og fordi landene i Den Europæiske Union ikke giver nogen som helst, eller kun meget få, økonomiske incitamenter til at grundlægge store familier.
Muligheden for forældreorlov i forbindelse med en arbejdstidsnedsættelse er et forslag, som vil forblive uden virkning. Kun indførelsen af en forældreløn vil give de kvinder eller mænd, der måtte ønske det, mulighed for fuldt ud at hellige sig opdragelsen af deres børn og dermed sætte fødselstallet i vejret. Denne foranstaltning, som blev gennemført i Frankrig for kort tid siden, er ganske vist beskeden og utilstrækkelig, men har alligevel haft positive virkninger.
Man kan i øvrigt ikke diskutere spørgsmålet om faldende fødselstal uden at komme ind på de barnemorderiske love, som Den Europæiske Unions lande har vedtaget, og som har tilladt et fuldstændigt straffrit folkemord uden fortilfælde i historien, en veritabel forbrydelse mod de europæiske folk. I den forbindelse er vi tvunget til at konstatere, at de frimurerarnesteder, der står bag komplottet om denne massakre på uskyldige, er de samme som dem, der i dag forbereder kampagnerne for aktiv dødshjælp. Efter de ufødte børn kommer turen til oldingene. Som læge og humanist har jeg længe med bange anelser stillet spørgsmålet: hvor langt vil de gå?
Blandt de løsninger, ordføreren foreslår, er en af dem, der insisteres mest på, forfærdende. Den går ud på at øge indvandringen fra den tredje verden, hvorved ordføreren tilslutter sig det, en belgisk minister fra socialistpartiet, som endnu ikke er kommet i fængsel, netop har sagt uden at fortrække en mine: «Indvandrerne er en velsignelse for vort land«, mens køerne af arbejdsløse af alle mulige ikke-europæiske nationaliteter uafladeligt blev længere og længere, politiske pseudo-flygtninge, som kommer til Belgien, fordi de tjener mere ved ikke at arbejde der end ved at arbejde i deres eget land, mens andelen af ikke-europæiske fanger i de belgiske fængsler på ti år er gået fra 15, 4 % til 28, 7 %, hvilket beviser de dyre integrationspolitikkers ineffektivitet, hvis dette skulle være nødvendigt.
Jeg er ligeledes overrasket over betænkningens forslag om en ny europæiske politik for udvikling af landdistrikter. Hvis der er tale om at rette op på de selvmorderiske foranstaltninger, som Parlamentet har vedtaget vedrørende braklægning af landbrugsjord, fastsættelse af kvoter eller nedlægning af vinmarker, er det klart, at jeg tilslutter mig fuldt ud.
Endelig, hr. formand, slog følgende formulering, som er en socialistisk opfindelse, mig ved gennemlæsningen af betænkningen: «umistelig ret til sundhed«. Ingen læge, uanset hvor kvalificeret vedkommende er, kan garantere sine patienters sundhed. Alene Gud kan give mennesker sundhed. Det er bedre at tale om retten til behandling, den bedste behandling, for alle. Uden denne elementære forsigtighed kunne man på samme måde kræve den umistelige ret til intelligens. Hvorfor ikke?
Stadig vedrørende sundhed genfinder man det evige liberale omkvæd i betænkningen: privatisering af den sociale sikringsordning. Hvordan kan man i et eneste sekund forestille sig, at forsikringsselskaberne, hvis eneste ambition det er at tjene penge, i forbindelse med finansieringen af en stadig dyrere behandlingssektor på grund af de teknologiske fremskridt og den længere levetid vil kunne gøre det bedre end de systemer, der er baseret på den nationale solidaritet?
Selvfølgelig vil der skulle gennemføres reformer, der bliver smertelige for nogle. Jeg tænker især på den nødvendige afpolitisering af de gensidige kasser i Belgien. Og til sidst, hr. formand, må man gang på gang gentage, at man ikke kan skabe beskæftigelse i Europa, så længe vi lader os oversvømme af alle mulige produkter, som fremstilles uden for vore grænser i lande, hvor prisen på arbejdskraft er 40 til 50 gange lavere end hos os.
Virksomhederne skal fritages for de sociale bidrag, som de er pålagt. Disse bidrag kan erstattes af en social moms, som vore eksportvarer skal fritages for, men som pålægges indførte varer. Vi må vende den verdensomspændende frihandel ryggen, og det samme gælder den vilde og statsløse liberalisme, som ender med at udsulte vore folk.

Schmidbauer
Hr. formand, også jeg vil gerne komplimentere fru Boogerd-Quaak for hendes fortræffelige betænkning, men også sige tak til Kommissionen for dens beretning om den demografiske situation i Den Europæiske Union. Den har dermed givet os et dokument, hvoraf alle implicerede parter - Parlamentet, Kommissionen og frem for alt Rådet - bør udlede, at der et presserende behov for handling.
I og for sig er tallene ingen særlig nyhed, ingen overraskelse. Vi behandlede alle problematikken intenst i 1993 - Det Europæiske År for Ældre og for Solidaritet mellem Generationerne. Kommissionen udgav dengang mange nyttige studier, og Parlamentet vedtog enstemmig Fayot-Chanterie-betænkningen, hvori Ældreparlamentets anbefalinger også var optaget.
Hvad er der så sket i mellemtiden? Selv om ingen sætter spørgsmålstegn ved, at der er et presserende behov for handling på grund af den alarmerende demografiske udvikling, er der indtil videre ikke sket noget. Eller er der? Selv om den forudselige ændring af den demografiske struktur frem for alt vil få følger for arbejdsmarkedet, og det er presserende nødvendigt at fremme uddannelse og efteruddannelse og især kvindernes deltagelse på arbejdsmarkedet med ledsagende foranstaltninger som børnepasningsfaciliteter, ændrer man i medlemsstaterne sikre arbejdspladser til fleksible arbejdspladser uden social sikring, uddannelsesforanstaltninger nedskæres eller afskaffes og finansieringen af daginstitutioner reduceres.
Arbejdsløsheden i EU bliver et stadig mere presserende problem. Rådet har imidlertid indtil videre ikke kunnet opnå enighed om at optage et kapitel om arbejdsløshedsbekæmpelse i forbindelse med revisionen af traktaten.
Så med hensyn til pensionerne. Det er frem for alt de ældre kvinder, som modtager utilstrækkelige alderspensioner. Kravet om en mindstepension, som sikrer alle mennesker et menneskeværdigt liv i alderdommen, har også allerede ligget på bordet i nogle år. De medlemsstater, der burde gøre noget, har indtil videre ikke bevæget sig. At sikre sundhedsbeskyttelse, sygepleje og pleje bliver mere og mere kompliceret på grund af den hastige stigning i antallet af ældre og personer højt oppe i årene. Hvad gør medlemsstaterne? De foretager næsten overalt nedskæringer af sundhedsområdet, og til sikring af plejen gøres der praktisk talt intet for at træffe forebyggende foranstaltninger og uddanne plejepersonale.
Hvad er der sket på EU-plan siden 1993? Handlingsprogrammet til fordel for ældre udløb i 1996. Rådet, dvs. mit land Tyskland - og jeg skammer mig over at måtte sige det - og Det Forenede Kongerige, har blokeret et nyt program vedrørende informationsudveksling og fremme af innovative projekter.
Parlamentet og Kommissionen har krævet en bestemmelse om ikke-forskelsbehandling i forbindelse med revisionen af traktaten, og vi er taknemlige for, at det irske formandskab har optaget det i Rådets udkast.
I sidste uge måtte vi så erfare, at forbuddet mod forskelsbehandling på grund af alder og handicap foreløbig er blevet udeladt, og jeg appellerer til de 15 regeringer: Optag igen forbuddet mod forskelsbehandling på grund af handicap og alder i traktatudkastet.

Secchi
Hr. formand, vi er i gang med en særdeles vigtig debat om følgerne af den demografiske udvikling i Den Europæiske Union; det er forbløffende at konstatere, at demografien på den ene side er en af de videnskaber, der gør det muligt at opstille forholdsvis præcise forudsigelser, og at der på den anden side tages meget lidt hensyn til disse forudsigelser i de politikker, som bør løse problemerne på nationalt plan og i en vis udstrækning også på unionsplan.
Man har været inde på en række meget væsentlige områder: følgerne af de nye ligevægt, der aftegner sig, for arbejdsmarkedet, for indvandringspolitikken - et spørgsmål vi afgjort bør vende tilbage til - og for reformen af socialstaten og af pensionssystemerne; i alt dette kan man stadig skimte opretholdelsen af illusionen om, at det er muligt at løse alle problemer via offentlige indgreb.
Det offentlige kan helt sikkert klare en del af de løsninger, de nye problemer kræver, kan opstille et mere velegnet regelsæt, f.eks. hvad angår arbejdsmarkedet, men der er ingen tvivl om, at vi i højere grad bør bruge familien og servicesektoren som løftestang, når det gælder om at løse disse problemer. Familien bør på ny blive midtpunkt for vores politik og initiativer. Den er nemlig den dimension, der gennem en stigning i fødselstallet kan sikre en bedre demografisk ligevægt, og som kan løse de problemer - også af forsorgsmæssig karakter - som opstår i et samfund, hvor der bliver stadig flere ældre.
Tjenestesektoren kan også spille en meget fremtrædende rolle. I betragtning af at der tales meget om subsidiaritet, bør vi genudforske de grundlæggende værdier, som ligger i de løsninger, der skabes af borgerne, familien og tjenestesektoren, og gøre op med den illusion, at staten og offentlige indgreb er i stand til at løse disse problemer på tilfredsstillende vis.

Marset Campos
Hr. formand, som tidligere angivet tilslutter vores gruppe sig helt og fuldt fru Boogerd-Quaaks betænkning såvel som de vigtige ændringer og forbedringer, der er indført af Udvalget om Kvinders Rettigheder, og som fru Benassar Tous har redegjort for.
Jeg vil dog imidlertid påpege, at demografi, det demografiske fænomen, ikke er et autonomt samfundsfænomen, men en følge af den økonomiske model; og sådan har det været siden forhistorisk tid og frem til i dag. Befolkningsstigningen i forhistorisk tid var en følge af de ændringer, der fandt sted i palæolitisk tid; befolkningsstigningen i Middelalderen var ligeledes en følge af de stedfundne ændringer, og det samme gjorde sig gældende ved den industrielle revolutions begyndelse. Og når befolkningstallet nu falder i Europa, skyldes det, at vores økonomiske model giver befolkningen et klart budskab: der er for mange mennesker, for mange unge, og derfor må befolkningstallet ikke stige yderligere.
Vi må være ansvarsbevidste og stille spørgsmålstegn ved en økonomisk model, som udstøder de unge fra arbejdsmarkedet, og vi må pege på muligheder for at ændre vores økonomiske model. Den nuværende vej fører lige lukt ud i afgrunden, og derfor må der fremsættes følgende forslag: ufortøvet nedsættelse af arbejdstiden, da der i modsat fald ikke vil være arbejde til alle; bevarelse af velfærdsstaten og øge beskæftigelsen, da det er den eneste måde, hvorpå der kan tilvejebringes tilstrækkelige midler til at bevare pensionerne og skabe rimelige forhold på sundhedsområdet, med hensyn til social sikring, osv., og for det tredje fuld adgang for kvinderne til arbejdsmarkedet under hensyntagen til alle deres rettigheder.
Kun således kan man vende udviklingen i retning af et samfund med fuld beskæftigelse, hvilket er den eneste garanti for, at den demografiske situation i Europa kan blive opfattet som gunstig og positiv. I modsat fald taler vi med to tunger.

Malone
Hr. formand, vi har alle en interesse i denne betænkning, fordi ingen af os bliver yngre.
Jeg vil også gerne lykønske ordføreren med hendes fremragende betænkning om Kommissionens anden årlige beretning om den demografiske situation i Den Europæiske Union.
Jeg kommer fra et land, Irland, som på mange måder er ude af trit med de almindelige demografiske tendenser i andre EU-medlemsstater. De seneste tal viser, at befolkningen måske vil blive forøget med op til 10 % i de næste 10-15 år. Fødselstallet er ganske vist faldet markant siden omkring 1980, men vi har stadig en af de højeste andele af unge i vores befolkning. Den aktuelle sunde irske økonomi, herunder en beskæftigelse, som er steget med 10 % i de sidste 5 år, har betydet, at vores forsørgerforhold rent faktisk forbedres.
Ordføreren identificerer helt korrekt de vigtigste demografiske udfordringer, som vi står over for i Den Europæiske Union, og som vi kommer ud for fremover. For det første - og dette har mange været inde på - er der hele spørgsmålet om antallet af kvinder på arbejdsmarkedet, og dette tal vil naturligvis stige nu. Dette betyder igen, at vi må indføre en beskæftigelsespolitik, der er langt mere kvinde-venlig end tidligere: der er brug for kortere arbejdstid, en bedre fordeling af arbejdet og bedre barselslovgivning.
For det andet bør vi tilskynde de ældre til at blive længere på arbejdsmarkedet, hvis de ønsker det. Her kunne Kommissionen tage et vigtigt skridt, nemlig at afskaffe sin latterlige aldersdiskriminerende politik.
For det tredje må medlemsstaterne ændre deres politik på pensionsområdet - dette har mange talere også været inde på - således at princippet om solidaritet mellem generationerne kan holdes i hævd. Kommissionen må naturligvis straks iværksætte debatten om alderspensionernes fremtid i Europa og udarbejde nye metoder til finansiering af disse systemer. Folk kan ikke fortsætte med at arbejde, til de er oppe i halvfemserne; vi må finde en rimelig måde at udbetale disse pensioner på fremover, og nu er det på tide at leve op til ansvaret og komme i gang.
Endelig skal man i Den Europæiske Unions og medlemsstaternes politik tage større hensyn til at bevare en sund demokratisk fordeling mellem byområder og landdistrikter. I forbindelse med revisionen af strukturfondene må Kommissionen tage hensyn til de forskellige regionale skævheder.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne sige, at jeg komplimenterer fru BoogerdQuaak meget for hendes betænkning, og jeg glæder mig naturligvis også over Kommissionens beretning. Jeg finder det meget vigtigt, at dette spørgsmål gang på gang tages op, da vi ganske enkelt har ansvar for at drage omsorg for de kommende generationer. Derfor er det vigtigt at behandle det.
Jeg vil gerne komme ind på et punkt, som ganske vist gang på gang tages op, men som yderst sjældent virkelig tages op. Det er den rolle, som sunde familier spiller som led i den demografiske udvikling. I Europas regioner, hvor den traditionelle familie stadig spiller en temmelig stærk rolle, kan de samfundsøkonomiske ændringer, som skyldes forskydningen i alderspyramiden, mærkes meget mindre og lettere klares end i de regioner og frem for alt i de tætbefolkede byområder, hvor familiens splittelse allerede er længere fremskreden. En velfungerende familie er ganske enkelt i stand til bedre at tage sig af problemer, da de enkelte familiemedlemmer er mindre afhængige af statslige strukturer.
Men jeg vil også gerne sige helt klart, at når jeg taler om familie, mener jeg en far, en mor og børn, der lever sammen, og i givet fald endnu en generation, og ikke et formløst samliv mellem partnere af samme køn eller et ægteskabslignende forhold, som desværre fejlagtigt støttes i f.eks. Lindholm-betænkningen.
(Tilråb) Vor skattelovgivning straffer desværre i de fleste tilfælde familier med børn, mens den samtidig stiller barnløse og par af samme køn materielt bedre og dermed massivt bidrager til en negativ udvikling af aldersstrukturen og fordelingen af goderne. I denne henseende ser jeg betænkningen som en klar appel til i fremtiden i højere grad at støtte familierne og ikke til stadig give efter for små højrøstede mindretal.

Pomés Ruiz
Hr. formand, fru Boogerd-Quaaks fremragende betænkning må hilses velkommen, da den demografiske situation er et ganske alvorligt problem. Vores alderspyramide ligner et træ med svage rødder, som ikke kan sikre sin egen reproduktion. Vi må hindre, at det gamle Europa udvikler sig til et svageligt og regressivt Europa, og det er Parlamentets opgave at hindre det.
Nærværende betænkning gør meget ud af at undersøge følgerne af den demografiske krise. Man bør dog også forsøge at tænke nærmere over årsagerne. De demografiske bevægelser ændrer sig kun i den udstrækning, årsagerne ændres og under alle omstændigheder kun på mellemlang sigt.
Derfor bør denne betænkning, som så udmærket behandler aspektet social sikring og bistand, suppleres med endnu et par synsvinkler.
For det første en kulturel synsvinkel. Det er nødvendigt at give familien større prestige. I Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik bruger vi penge på at øge euroens prestige; det samme må vi gøre med familien og de værdier, der omgiver familien og det at være forældre. Vi må endvidere imødegå en vis hedonistisk og materialistisk indstilling, som gør sig gældende i vort moderne samfund. Der må skabes større prestige om familien, om det at være forældre og om de ældre; alt dette skal gøres til genstand for kulturelle tiltag ligesom kvinders rettigheder og den fælles valuta.
Endelig er det nødvendigt, at familieudgifterne ikke pålægges direkte beskatning, sådan som det stadig forholder sig i nogle af EU-medlemslandene.

Formanden
Fru Banotti ønsker at deltage i debatten. Jeg beder hr. Bangemann vente et par minutter. Fru Banotti har ordet.

Banotti
Hr. formand, hr. formand, De og jeg har mange glædelige møder her i mødesalen.

Formanden
At det ikke sker uden for mødesalen skyldes alene, at De ikke vil.

Banotti
Vi er ved at nå til slutningen på en lang uge. Tak for invitationen.
Hr. formand, der er mange ting, som hr. von Habsburg og jeg ikke er enige om. Desværre er familien blevet en slags slagmark for feminister. Uanset feministernes trosbekendelse må jeg sige, at jeg stadig opfatter familien som den mest tilfredsstillende og effektive sociale enhed til pleje af både unge og ældre. Det betyder ikke, at kvinderne er blevet de primære plejere, og at resten af aktiviteterne i disse enheder udføres af mænd.
Jeg opfatter familien som relevant både ved livets begyndelse og slutning. Fru Malone har helt ret, når hun siger, at fødselstallet stiger hos os, men desværre stiger det i områder, hvor børnene ikke har de bedste forudsætninger for en fremtid. Min mor døde for en måned siden. Hun havde seks børn, og vi kunne alle give hende den pleje og kærlighed, hun behøvede ved livets afslutning. Jeg har selv ét barn lige som mange andre her i Parlamentet. Hvem skal passe os, når den tid kommer - ikke blot økonomisk, men også med den kærlighed og opmærksomhed, som ældre behøver på det tidspunkt af deres liv.
Vi bliver nødt til at tænke over disse ting. Vi må virkelig værdsætte de mennesker, der plejer andre ved livets begyndelse og afslutning. Dette gælder både mænd og kvinder. Jeg er glad for at se, at mændene i højere grad kommer ind i plejesektoren for eksempel som uddannede sygeplejersker og giver de gamle kvinder en fantastisk pleje og opmuntring. Jeg håber, at der vil være en masse mænd, når jeg får brug for pleje ved livets afslutning. Det ville gøre livet meget lykkeligere for mig - og også for Dem, hr. Bangemann.

Bangemann
Hr. formand, De ved, at der i Kommissionen er en skik, som er accepteret af Parlamentet, nemlig at kommissæren om fredagen - og det fuldstændig uafhængigt af hans egentlige kompetenceområde - overtager betænkningerne. De kan også forestille Dem, at det ikke altid fremkalder stor glæde blandt mine kolleger i Kommissionen, da man jo skal sige noget om spørgsmål, som virkelig ikke behøver at falde inden for ens eget kompetenceområde, og hvor man så ikke føler sig på hjemmebane.
Jeg må dog sige, at forhandlingen i dag for det første har vist, hvor vigtigt problemet er, hvor god betænkningen er, og for det andet, at enhver uafhængigt af, hvad der er vedkommendes faglige kompetenceområde, egentlig bør beskæftige sig med problemet. For man har i den demografiske udvikling en slags nøglebegreb for mange politiske områder, i øvrigt også for mange måder at føre politik på, og også dette er jo fremgået meget klart under forhandlingen. Jeg mener så, at man kan nærme sig problemet på to forskellige måder. For det første, om man vil, rent statistisk og også i svaret snarere traditionelt, idet man siger, hvad der er sket, og hvad der skal gøres, og så kommer man til visse konklusioner. Men jeg mener ikke, at det er tilstrækkeligt. Derimod forekommer det mig at være meget bedre, at man gør sig tanker om, hvorfor dette fænomen optræder, fordi man så nemlig får oplysninger om virkningerne af de politiske foranstaltninger, som vi alle iværksætter. Dette resulterer så i spørgsmålet: Kan man, hvis man ønsker det, påvirke denne udvikling ved hjælp af bestemte politiske foranstaltninger? Dette forekommer mig at være en meget mere interessant tilgangsvinkel, da den nemlig i realiteten er en tilgang til mange problemer ud fra en helhedsbetragtning.
Det er alene nødvendigt ud fra den betragtning, at eksperternes udgangspunkter - hvad enten det er pensionseksperter, eksperter i arbejdsret, eksperter i sociale foranstaltninger - af natur altid er for snævre. Det er det gamle problem med, at en ekspert ved mere og mere om mindre og mindre, og resultatet af det er, at han ved alt om intet. Det er undertiden også resultatet af sådanne ekspertpolitikker. Vi har jo disse diskussioner i alle vore medlemslande om pensionsordningernes fremtid. Hvis man kun lader socialeksperterne behandle det, så siger de som det første, at man ikke kan ændre ordningen. Det er fuldstændig forkert. Enhver ordning kan ændres, og man kan have overgangsperioder, hvor også finansieringen af en gammel ordning kan klares med en ny.
Jeg har selv oplevet det engang, da jeg - ikke som socialpolitiker, men som partiformand - allerede meget tidligt havde stillet et forslag, som også nu igen er dukket op i debatten, nemlig at sondre mellem de foranstaltninger, som offentligheden i almindelighed principielt skal stå for, og de foranstaltninger, som man kan overlade til den enkelte. Det er nemlig et meget principielt og vigtigt spørgsmål for analysen af sådanne problemer. Hvad skal samfundet gøre? Eksemplet socialhjælp viser helt klart, at samfundet også finansielt skal sørge for, at medlemmer af samfundet ikke er udsat for eksistentiel nød, og det fuldstændig uafhængigt af, om den pågældende selv er skyld i situationen eller ej. Det hører til begrebet et samfunds menneskeværdighed, at det sker. Heraf følger egentlig temmelig logisk, at man så også kan overføre det til sikringen af alderdommen. Hvorfor egentlig ikke? Jeg har endnu aldrig hørt et argument for, at en sådan grundlæggende sikring i alderdommen ikke også kunne finansieres med de almindelige skatteindtægter.
Så følger den anden del, og i den anden del, når det således ikke længere drejer sig om en eksistentiel sikring, kan man så sagtens tage hensyn til, om en person i sit aktive liv har truffet forholdsregler til denne periode eller ej. Hvis man ikke har gjort det, må man så være tilfreds med sikringen af eksistensen. Den nuværende ordning går imidlertid alt for langt ind i denne anden, mere frivillige del og kan derved heller ikke finansieres, naturligvis heller ikke, fordi den i det væsentlige belaster arbejdet.
Vi sagde jo allerede i hvidbogen, at en væsentlig del af arbejdsløsheden, i hvert fald på de områder, hvor det drejer sig om ikke særlig kvalificeret arbejde, skyldes, at man belaster dette arbejde yderligere som følge af socialsikringsbidrag og dermed umuliggør arbejdspladserne. Det sagde vi allerede dengang! Heraf kan man i øvrigt se, hvilken snæver forbindelse det hele har i politisk henseende. Hvis man viderefører denne tilgang, så måtte man egentlig overveje - det ville være en overvejelse, som man burde uddybe mellem Parlamentet og Kommissionen, for her er der jo også tiltag som led i unionspolitikken. Vi kan fastsætte visse minima, vi kan give impulser, vi kan måske endog hjælpe de etablerede nationale diskussioner noget, hvis vi udvikler en ordning, hvor sådanne overgange fra de gamle ordninger til de nye organiseres og foreslås. Der er nemlig én ting, som jeg gerne vil sige meget bestemt, og nogle af de bemærkninger, der blev fremsat under forhandlingen, viser det også klart: Hvis man tager fat på spørgsmålet med traditionelle tiltag, vil man ikke løse det, uanset om det er venstreeller højreorienterede traditioner eller traditioner midt i mellem!
Lad os tage diskussionen om arbejde. Begrebet arbejde har fuldstændig ændret sig. Lad os f.eks. tage nedsættelse af arbejdstiden - det har jeg her igen hørt fra folk fra den yderste venstrefløj: Det er jo, hvis det ikke medfører en lønnedsættelse, og det gør det jo aldrig, i realiteten en tilgang, som ikke fører os nogen steder hen. Det er imidlertid - hvilket er meget værre - egentlig en reaktionær tilgang, da arbejde i dag ser anderledes ud end for blot 20 eller 30 år siden. Arbejde vil med den moderne teknologi i vort samfund afhænge meget mindre af den tid, som en person bruger på det, men derimod af indholdet, dvs. af kvaliteten, af innovationen, af alt det, som netop i højere grad hænger sammen med skabende arbejde. Vi er på vej til at gå ind i et sådant samfund med skabende arbejde. Det indebærer naturligvis også, at man - fru van Dijk, jeg beklager, at jeg nu må afsløre Dem lidt som konservativ, men De er nu nødt til at vænne Dem til tanken - må gøre sig tanker om, hvad der sker med de mennesker, som ikke besidder disse skabende kvaliteter. Det har i øvrigt ikke noget at gøre med intelligens, tillader jeg mig at sige til vor taler fra det yderste højre, men det har i fremtiden en meget bredere konnotation. Spørgsmålet er: Hvad gør et samfund, som lever af sine medlemmers skabende initiativ, med mennesker, som ikke besidder disse kvaliteter, men som besidder andre kvaliteter?
Fru Banotti har fuldstændig ret: Der er mange mennesker, som f.eks. i disse fuldstændig med urette nedvurderede erhverv har store kvaliteter. Plejen af et menneske kan være et fuldstændigt tilfredsstillende virke for begge parter. Hvilken betydning har det for de familiepolitiske spørgsmål? De familiepolitiske spørgsmål er nu virkelig ikke så lette at løse, at man siger, at familien er et tilflugtssted, hvor alle disse kvaliteter også er til stede i fremtiden og kan leves. Det er simpelt hen for enkelt, da mange mennesker ikke opfatter familien på den måde! Også dette skal man tage højde for. Jeg er meget glad for, at jeg for mange af mine bemærkninger får bifald fra de venstreorienterede og protest fra de højreorienterede og omvendt, da jeg derved har en følelse af, at jeg i hvert fald er på vej til at formulere visse ikke-ideologiske, moderne strategier!
Når der findes mennesker, som ikke ønsker at leve i en familie, når der findes mennesker, som ikke ønsker at gifte sig, eller omvendt, når der findes mennesker, som ønsker at etablere et samliv med en person af samme køn, ja hvem har så egentlig ret til at forbyde disse mennesker dette? Hvem har ret til det?
Hvorfor skal vi ikke acceptere, at mennesker lever på den måde, de ønsker at leve på. Dog er vi så i forbindelse med vort samfunds organisation nødt til at indstille os på det - det er fuldstændig klart - vi skal så snarere se nærmere på, hvordan de måske utilsigtede virkninger kan afhjælpes, hvad angår befolkningsudviklingen osv. Det gælder i princippet naturligvis også for det grundlæggende spørgsmål: Bør man i det hele taget forsøge at påvirke demografiske udviklingstendenser? Det kan man kun gøre, for så vidt man for det første tager hensyn til denne principielle frihed for medlemmerne af et samfund med hensyn til, om de ønsker at få børn eller ej, og for det andet ved at man så også virkelig gør det lettere for dem, der ønsker at få børn. Hvis man ser nærmere på dette, konstaterer man, at dette ikke gøres i vore samfund. Her er der et centralt punkt, og det bør man forsøge at ændre.
(Bifald) Det griber ind på mange områder. Ikke tilfældigt omtalte man her f.eks. landdistrikterne eller Irland. Jeg bor i et landdistrikt i Frankrig. Der har vor landbrugspolitik, som desværre støttes stærkest af Europa-Parlamentet, medført, at der findes færre og færre bedrifter med større og større arealer. De større arealer medfører, at alle steder, hvor der vokser træer og buske, tromles ned, at der ikke længere findes noget dyreliv dér, at vi således får en slags ørken, hvor der med færrest mulige omkostninger produceres mest muligt. Ja, fru van Dijk, jeg erkender, at jeg her er enig med Dem! Det har naturligvis medført, at mange mennesker ikke længere har nogen muligheder for at leve i denne region, da de få, som man stadig har behov for dér til at opretholde denne landbrugsproduktion, ikke har behov for nogen håndværkere, der findes ikke længere forretninger, der findes overalt kun nogle centrale punkter.
Det vil sige, at hvis man virkelig ønsker at gå i gang med at føre en sådan politik, der har gode virkninger, så vil man være nødt til at undersøge hver enkelt politik med hensyn til, hvad den i sidste instans betyder for vort samfund. Det ville være samfundspolitik, og en demografisk politik er begyndelsen til en sådan politik. Men om vi allerede er kommet så langt, overlader jeg til Dem at dømme!
(Bifald)
Schmidbauer
Hr. formand, jeg har egentlig kun et spørgsmål til hr. Bangemann. Efter hans lyriske redegørelse om situationen i verden i almindelighed vil jeg gerne have at vide af ham, om han rent faktisk mener, at parlamentsmedlemmernes forskellige indlæg alle var reaktionære og ideologisk farvede og kun hans redegørelse var moderne og ikke-ideologisk?

Boogerd-Quaak
Hr. formand, jeg takker kommissæren for hans betragtninger, men jeg har ikke hørt ham sige, at beslutningsforslaget indeholder gode henstillinger og ligeledes omfatter det brede spektrum, og at han ønsker at overtage dem. Det er det, jeg ønsker at høre.

Bangemann
Kommissionen kan acceptere henstillingerne. Det fremgik også af det, jeg sagde, men jeg kan bekræfte det endnu en gang her. Til fru Schmidbauer vil jeg gerne sige: Jeg sagde her, at de enkelte indlæg - og jeg nævnte dem hverken med navn og opregnede dem heller ikke alle - var præget af visse traditionelle eller, om De vil, konservative og reaktionære tilgangsvinkler, og jeg forsøgte at anlægge en anden tilgangsvinkel. Det viser, at vi her har behov for en politisk debat, for at vi når frem til et resultat, som støttes af flest mulige.
Blot kan De ikke gå ud fra - men jeg mener, at det ser De jo undertiden ud til at kunne lide - at en kommissær her læser noget op, som hans personale har noteret til ham, og som mere eller mindre er en bureaukratisk bekræftelse af visse punkter. Men når en kommissær kæmper sig igennem til visse politiske holdninger og tilkendegiver dem her, så må De kunne acceptere, at de ikke er i overensstemmelse med Deres.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Berthu
Kommissionens beretning om den demografiske situation i Den Europæiske Union og Europa-Parlamentets betænkning med fru Boogerd-Quaak som ordfører er ret nedslående dokumenter, for de sætter fokus på omfanget og hastigheden af vore befolkningers aldring, som de betragter som »det dominerende element for vores demografiske fremtid«, men det lykkes hverken at analysere årsagerne eller foreslå mulige løsninger, der kan vende processen.
I Parlamentets betænkning foreslås der kun delløsninger med henblik på at tilpasse arbejdsmarkedet og socialog sundhedssystemerne til en situation, som forekommer ordføreren uafvendelig, med en stadig større andel af ældre fremover. Men disse tilpasninger rækker ikke vidt. Kommissionen forklarer i øvrigt i sit dokument, at for at kompensere for de samlede finansielle byrder, som skyldes aldringen, skal det lykkes at opnå en produktivitetsstigning, der ligger betydeligt over, hvad man har kunnet registrere tidligere, hvilket forekommer usandsynligt, efter som selve aldringen jo medfører en stigende gennemsnitsalder hos den erhvervsaktive befolkning og dermed sandsynligvis nedsætter produktiviteten.
Denne situation virker så meget desto mere foruroligende, fordi de sociale merudgifter, der skyldes de ældre, på mellemlang sigt vil hæmme de europæiske landes konkurrenceevne i forhold til de unge befolkninger i Sydøstasien. I denne verden, der domineres af en frihandelstanke uden modstykke, som Den Europæiske Union på uansvarlig vis netop har bidraget til at indføre, vil byrden fra aldringen udgøre endnu et handicap for os, som vil skabe øget arbejdsløshed, der jo, som alle ved, også betyder nye sociale udgifter og yderligere handicap. For at begrænse skaderne burde man ved GATT-forhandlingerne have fået indført visse rettigheder i den internationale handel, der kunne kompensere for de sociale merudgifter. Men i dag er vi desværre længere fra dette end nogensinde.
Det er derfor sandsynligt, at vi forbereder sociale katastrofer for os selv, som ingen af vore ansvarlige politikere har haft modet og ofte heller ikke klarsynet til at forudse. Under alle omstændigheder nævnes der ikke et ord om dette i betænkningen og beretningen, som vi behandler i dag, og for os er det en kilde til yderligere beklagelse.
Der siges heller ikke et ord om den eneste radikale løsning, en mulig forøgelse af fødselstallet gennem en familiepolitik. I mange europæiske lande, i hvert fald i Frankrig, befinder en sådan politik sig i en total blindgyde, på kort sigt af budgetmæssige årsager, men også af andre grunde, som er mindre omtalte, fordi de er en alt for god illustration af den onde cirkel, som vi befinder os i.
I henhold til de seneste offentliggjorte statistikker i Frankrig er 70 % af familierne med mere end seks børn udenlandske, og det samme gælder 50 % af familierne med fem børn. Endvidere må incitamenterne ved en forbedring af familiepolitikken logisk set være større over for udenlandske forældre fra fattige lande. Endelig sker fødslerne i store familier i Frankrig for to tredjedeles vedkommende i familier af afrikansk eller nordafrikansk oprindelse, hvilket snart risikerer at give integrationsproblemer, der er endnu større end i dag.
Overordnet set tør ingen regeringer under disse omstændigheder iværksætte en familiepolitik af frygt for, at den resulterende lettelse af byrderne fra aldringen vil blive mere end opvejet af en stigning i udgifterne til integration (som i øvrigt også kan udgøre et handicap i den internationale konkurrence). Situationen er totalt blokeret.
Således hænger det hele sammen. Hvis landene i Europa og Unionen ikke foretager en radikal ændring af deres immigrationspolitik, risikerer man hverken at kunne løse problemet med familiepolitikken eller fødselstallet eller aldringen eller det kæmpemæssige konkurrenceunderskud, som tegner sig mellem vores verdensdel og resten af verden.

Raschhofer
Betænkningen om den demografiske situation i Den Europæiske Union er hensigtsmæssig og nyttig, da den siger noget væsentligt om udviklingen i Fællesskabet og giver alle mulighed for forstå virkningerne af enkelte projekter på et bestemt område.
Også vi ser med bekymring på befolkningens aldring, de stigende omkostninger i forbindelse med socialsikringsordningerne og ændringerne i familielivet.
Men vi anser indvandringen og en forbedring af indvandrernes adgang til arbejdsmarkedet for at være den forkerte løsning. Løsninger findes snarere som led i reformer lige fra familiepolitikken i form af skattelettelser og en bedre social sikring over en omstrukturering af socialsikringsordningen til en kombineret ordning med egenomsorg og statslige foranstaltninger.
Netop i tider med en stor arbejdsløshed - i denne uge fik vi jo en smagsprøve på hændelserne på gaden - bør vi allerførst sørge for, at vore egne medborgere har arbejde.
I året mod racisme og fremmedhad bør vi erindre, at arbejdsløshed og social usikkerhed ofte udløser racistiske angreb mod indvandrere, som så er syndebukke for denne kortsigtede politik. Og det drejer det sig om at forhindre.
På baggrund af denne præcisering stemmer vi FPÖ-medlemmer imidlertid for fru Boogerd-Quaaks betænkning.

Stenmarck
Når antallet af ældre i EU's medlemslande bliver stadig større i forhold til den erhvervsaktive del af befolkningen, gælder det i endnu højere grad om at føre en politik, der tilsigter økonomisk vækst. Dette fremgår ikke tilstrækkelig klart af betænkningen.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Ford
Dette er ikke nogen stemmeforklaring, det er en opfølgning af mit indlæg tidligere i dag. Medlemmerne kan sikkert huske, at jeg rejste et punkt i forbindelse med beslutningen om tilbagetrækning fra Myanmar af generelle toldpræferencer, hvor jeg spurgte, om Kommissionen kunne forklare, hvorvidt det var nødvendigt med enstemmighed eller kvalificeret flertal for at gennemføre foranstaltningen, eftersom der ikke var tale om en principbeslutning, men en gennemførelsesbeslutning.
Jeg er glad for at kunne fortælle, at siden spørgsmålet blev taget op her i formiddag, er beskeden blevet overbragt til kommissær Marín, og han har bekræftet, at beslutningen vil skulle træffes med kvalificeret flertal og ikke med enstemmighed, som det blev anført under forhandlingen i går, og dette betyder naturligvis, at enkelte lande ikke vil kunne blokere denne foranstaltning, når den skal behandles den 24. marts. Jeg vil gerne takke kommissær Marín for den hurtige afklaring af situationen.

Formanden
Tak, hr. Ford. Jeg er helt overbevist om, at hr. Bangemann vil overbringe dette budskab til hr. Marín. Hr. Hallam har anmodet om ordet til forretningsordenen. Hr. Hallam har ordet.

Hallam
Hr. formand, til forretningsordenen. Som De ved skal der afholdes parlamentsvalg i Det Forenede Kongerige om nogle få uger. Et medlem af Parlamentet opstiller som kandidat ved valget. Jeg ventede halvt om halvt at se ham dukke op i denne uge eller måske endda at se ham stemme. Jeg ved ikke om De, hr. formand, kunne skrive til vælgerne i Putney i London og fortælle, at Sir James Goldsmith stort set ikke har deltaget i Parlamentets arbejde, siden han blev valgt. Hvad i alverden vil han med et nyt job, når det her helt tydeligt, at han ikke kan overkomme det job, han allerede har?

Formanden
Hr. Hallam, det var ikke til forretningsordenen, lige så lidt som formanden kan påtage sig den opgave, De pålægger ham.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Mine damer og herrer, hermed er dagsordenen udtømt. Der tilfalder mig ofte det ærefulde hverv at afslutte mødeperioden og den behagelige pligt at takke alle vore medarbejdere, vore uerstattelige medarbejdere, for den hjælp, de yder os, men desuden vil jeg takke Dem, mine damer og herrer, for den hjælp, De yder formanden, og som gør det muligt for ham at tale roligt og stilfærdigt, uden at værdien af indholdet dermed forringes. I indeværende uge har min tak en særlig vægt, mine damer og herrer. Jeg er sikker på, at dette møde vil hjælpe mig til at få en vidunderlig weekend.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 12.00)

