Högtidligt möte och debatt - EURONS TIOÅRSJUBILEUM
Talmannen
Nästa punkt är det högtidliga mötet och debatten med anledning av eurons tioårsjubileum.
(Film)
Herr Juncker, herr Giscard d'Estaing, herr Trichet, herr Almunia, fru Berès, mina damer och herrar!
Den 1 januari 2009 var vår valuta, eurons, tioårsdag. Här i Europaparlamentet firar vi idag ett av de viktigaste och mest historiska beslut som EU har fattat hittills. I ett EU som förenades allt mer var skapandet av euron en logisk utveckling för att stärka den gemensamma marknaden och förenkla handeln på den inre marknaden. Trots detta fanns det stor skepsis kring huruvida den planerade gemensamma valutan skulle bli en framgång då den skulle ersätta valutorna i 11 suveräna stater för 10 år sedan. Att införa euron krävde mod och beslutsamhet.
Tio år senare kan vi inte bara konstatera att förtroendet för euron är lika stort som för de valutor som tidigare användes i euroområdet, utan också att euron tveklöst har medfört avsevärda fördelar för människor och företag inom EU.
Euroområdet har blivit en klippa av makroekonomisk stabilitet. Med tanke på hur stor ekonomin i euroområdet är och att majoriteten av handeln är intern har euroområdet visat sig vara mycket bättre rustat att klara ekonomiska chocker än medlemsstaterna var tidigare med sina nationella valutor.
Framför allt under de senaste månadernas globala finanskris har euron visat sig vara en viktig stabiliserande faktor: den gemensamma valutan har skyddat oss från de värsta effekterna av den svåraste finanskrisen sedan 1930-talet.
Utan Europeiska centralbanken och Europeiska centralbankssystemet, som fungerar som stabiliserande faktorer, skulle situationen inom EU ha varit betydligt värre förra hösten.
Titta bara på Irland, ett land som var särskilt hårt drabbat av finanskrisen: medlemskapet i valutaunionen skyddade landet från en än större kris.
Valutaunionen utgör ett förhoppningsvis oåterkalleligt steg mot en djupare ekonomisk och politisk integration. Det innebär att vara del av en ”Union med ett gemensamt mål”. Som i en familj talar alla medlemmar i valutaunionen med varandra och hittar den bästa metoden som gynnar alla.
Att skapa euron var dock inte enbart ett beslut med ekonomiska och finansiella effekter. Det skickade också en mycket tydlig signal om att EU befinner sig i en position där man kan genomföra långtgående beslut som syftar till att bygga upp en gemensam, blomstrande framtid.
Idag betraktas den gemensamma valutan av många medborgare som ett av de mest positiva resultaten av den europeiska integrationen. För att se till att så kommer att vara fallet också fortsättningsvis måste vi hålla fast vid den gemensamma valutans stabilitet: det är det enda sättet att se till att euron i framtiden fortsätter att vara en stabiliserande faktor och en stabil punkt i en turbulent värld.
Idag har drygt hälften av medlemsstaterna i EU infört euron. För ett par dagar sedan välkomnade vi Slovakien som den 16:e medlemmen i valutaunionen, och jag är säker på att när vi firar eurons nästa stora födelsedag kommer medlemmarna att vara ännu fler. Målet måste vara att alla medlemsstater i EU så småningom inför den gemensamma valutan på grundval av stabilitetskriterierna.
Jag är övertygad om att den stegvisa utvidgningen kommer att bidra till att stärka hela euroområdet och vara en symbol för en gemensam, fredlig framtid för Europa, framför allt för ungdomar inom EU.
Frankrikes tidigare president, Valery Giscard d'Estaing, är här med oss idag och han är mycket välkommen. Tillsammans med den tidigare tyske kanslern Helmut Schmidt, den tidigare premiärministern i Luxemburg Pierre Werner och många fler är han en av arkitekterna bakom vår gemensamma valuta. Mycket varmt välkommen, herr Giscard d'Estaing.
(Applåder)
Jag håller med Helmut Kohl, som tillsammans med François Mitterrand och Jacques Delors med flera - vi såg just Jacques Santer i filmen - var delaktiga i det ultimata införandet av euron, i det han sa 1998: ”... en valuta är förstås ett betalningsmedel. Men en valuta är också mycket mer än ett betalningsmedel. Den har en hel del med kulturell identitet att göra, och den är ett mått på politisk stabilitet ... Tänk vilken fantastisk prestation det är att inom EU ... med all vår intelligens, kreativitet och färgstarka mångfald och trots alla svårigheter ... har många miljoner av våra medborgare en gemensam valuta.”
På Europaparlamentets vägnar vill jag tacka alla arkitekter bakom euron och alla människor som beredde vägen för valutan, framför allt Europeiska centralbanken, bankens nuvarande ordförande Jean-Claude Trichet och hans tyvärr bortgångne företrädare Willem Duisenberg för deras historiska prestationer. Europeiska centralbankens betydelse kan helt enkelt inte överskattas.
(Applåder)
Vi tackar också särskilt Alexandre Lamfalussy, ordförande för Europeiska monetära institutet, som vi träffade igår kväll och som deltar i ett symposium nu.
Europaparlamentet och dess utskott som är ansvarigt för sådana frågor, utskottet för ekonomi och valutafrågor, som då leddes av Karl von Wogau och senare av Christa Randzio-Plath, har också haft en roll att spela som en drivkraft i detta historiska projekt under årens lopp - från valutaormen till skapandet av den gemensamma valutan. Samma sak gäller för utskottet för ekonomi och valutafrågor i dess nuvarande inkarnation, som leds av Pervenche Berès. Vi är tacksamma att ni kom med idén till detta firande.
Sedan euron infördes för 10 år sedan har Europeiska centralbanken och Eurogruppen odlat ett allt närmare förhållande med Europaparlamentet. Jag vill varmt tacka ordförandena för de två institutionerna, Jean-Claude Juncker i hans roll som ordförande för Eurogruppen och ordföranden för Europeiska centralbanken, Jean-Claude Trichet, för deras utmärkta samarbete med Europaparlamentet.
Med anledning av tioårsdagen tillönskar vi vår gemensamma valuta, euron, många fler framgångsrika år med en ljus, gemensam framtid för vår kontinent, Europa.
Jean-Claude Trichet
Herr talman, herr Giscard d'Estaing, herr Juncker, mina damer och herrar! Det är en stor ära och ett stort nöje att delta i den här ceremonin för att hylla euron, en av de främsta prestationerna i Europas historia.
Jean Monnet, EU:s grundare, sa en gång: ”När en idé motsvarar tidens behov slutar den att tillhöra de personer som kom på den, och den är starkare än dem som kontrollerar den.” Han tillade: ”Det finns inga idéer som kommer för tidigt; det finns lämpliga tillfällen som man måste förstå att invänta.”
Under många årtionden var den gemensamma europeiska valutan en idé som bara ett fåtal personer delade. Många fler tänkte att den aldrig skulle bli verklighet och att den var dömd att misslyckas. Idag är den gemensamma valutan en verklighet för 329 miljoner av EU:s medborgare. I framtiden kommer skapandet av euron att betraktas som ett avgörande steg i den långa marschen mot en ännu mer förenad union för Europas folk.
Jag kan inte låta bli att tänka på våra grundare - Robert Schuman, Walter Hallstein, Alcide de Gasperi, Pierre Werner, Sicco Mansholt och Paul-Henri Spaak - som, vilket vi just såg, var visionärer, och vi kan tacka dem för att EU finns.
Jag kommer också ihåg de statsmän, de stats- och regeringschefer som var beslutsamma, övertygade och modiga européer och som idag företräds av Valéry Giscard d'Estaing. Utan dem skulle det inte finnas någon euro.
Sedan euron infördes har EU:s medborgare upplevt en prisstabilitet som få länder inom euroområdet tidigare lyckats uppnå. Denna prisstabilitet är en fördel för alla medborgare i Europa. Den skyddar inkomster och besparingar, bidrar till att minska finansieringskostnaderna och stimulerar till investering, skapande av arbetstillfällen och välstånd på medellång och lång sikt. Den gemensamma valutan är en dynamisk faktor i Europas ekonomi. Den har lett till ökad öppenhet i fråga om prissättning, stärkt handeln och främjat den ekonomiska och finansiella integrationen.
(DE) De senaste månaderna har visat att euron har en annan fördel. Finanskrisen har visat att under turbulenta tider är det bättre att befinna sig på ett stort, säkert fartyg än på en liten båt. Skulle vi i Europa kunnat agera så snabbt, så beslutsamt och så konsekvent utan den gemensamma valutan som förenar oss? Hade vi kunnat befinna oss i en position där vi skulle kunnat skydda våra olika nationella valutor mot finanskrisens effekter? Vi kan vara stolta över hur parlamenten, regeringarna och centralbankerna i Europa har agerat. Tillsammans har vi visat att Europa kan fatta beslut under svåra förhållanden.
(Applåder)
(EN) Eurons historiska framgångar beror inte bara på visionära ledares beslutsamhet och ståndaktighet - och jag nämner dem - de beror också på det effektiva samspelet mellan EU-institutionerna.
Europaparlamentet spelade en avgörande roll på det banbrytande stadiet. Parlamentet var den första institutionen inom EU som lade fram förslag om en gemensam valuta, så tidigt som 1962. Under de senaste 10 åren, sedan inrättandet av Europeiska centralbanken, har våra institutioner upprätthållit en mycket nära och fruktsam dialog. Denna dialog har omfattat mer än 50 utfrågningar av ledamöterna i ECB:s direktion inför parlamentet och de utskott som talmannen nämnde. Dialogen mellan parlamentet och ECB är mycket viktig när det gäller ansvarsskyldighet, eftersom den gör det möjligt för ECB att förklara sina beslut och åtgärder för allmänheten genom deras valda företrädare.
Under de första åren den existerade tvingades euron ta itu med tre stora utmaningar: att inrätta en sund och trovärdig centralbank, inrätta en stabil ny valuta och inspirera till förtroende. Dessa prövningar övervanns framgångsrikt, och euron är i dag stabilt förankrad. Detta är en anledning att fira, och som jag sa är jag mycket rörd. Men detta är inte en anledning till självbelåtenhet. Aktuella utmaningar pressar på, och nya utmaningar kommer att dyka upp. Den fortsatta framgången för EMU beror på hur dessa utmaningar hanteras.
Jag skulle vilja nämna tre av dem.
För det första, finanskrisen. Krisen har blottat grundläggande svagheter i det globala finanssystemet. Vi spelar en mycket aktiv roll i de internationella insatserna när det gäller att ta itu med dessa svagheter och omforma den rättsliga och institutionella ramen.
För det andra, den monetära unionen. Den gemensamma valutans soliditet vilar på två pelare: en penningpolitik som är inriktad på prisstabilitet och en uppsättning sunda ekonomiska politiska åtgärder - något som försvaras kraftfullt av Eurogruppen, herr premiärminister. De särskilda utmaningarna på den ekonomiska fronten omfattar det beslutsamma och trovärdiga genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten, ständiga ansträngningar för att göra våra ekonomier mer produktiva och dynamiska, samt undvikandet av större konkurrensskillnader inom euroområdet.
För det tredje, utvidgningen. När vi inledde för 10 år sedan var vi elva länder. Nu är vi sexton. Detta säger en hel del om vår historiska strävan. Att hantera utvidgningen på bästa möjliga sätt är en mycket inspirerande och krävande utmaning för oss alla, särskilt för ECB:s direktion och ECB-rådet.
Euron är en historisk prestation. Det viktigaste i dag är vårt ansvar för framtiden. Nya utmaningar dyker upp. Om dessa utmaningar möts med yttersta klarhet och djärvhet kan de alstra de kraftfulla idéer som Jean Monnet hänvisade till och som har fört oss så långt på vägen av stabilitet och välfärd i Europa.
Jean-Claude Juncker
Herr talman, herr Giscard d'Estaing, herr Trichet, herr Almunia, mina damer och herrar! Under de senaste 50 åren har Europa ofta gett prov på sin förmåga att ha stora visioner och att utveckla den anda och den beslutsamhet som krävs för att i praktiken genomföra de visioner man hyllar.
Europeiska unionen i sig, tillsammans med den inre marknaden och utvidgningen, är det bästa exemplet på detta. Med andra ord, genom förnyandet av banden mellan Europas geografi och historia och den ekonomiska och monetära unionen, vars tioårsdag vi firar idag.
Den väg som ledde till skapandet av den ekonomiska och monetära unionen och införandet av den gemensamma valutan var lång. Den ekonomiska och monetära unionens tillblivelse efter det inledande initiativet i Wernerrapporten 1970 visar att så är fallet. Det var en lång tillblivelse som gick via valutaormen, det europeiska monetära systemet, skapandet av ecun 1979, Delorsplanen från 1989, Maastrichtfördraget 1992 och danskarnas ”nej” och fransmännens ”ja”, som då ansågs vara försiktigt. Vi får inte heller glömma krisen i det europeiska monetära systemet 1993. Resan har ibland varit både svår och skakig.
Då fanns det många som kritiserade den gemensamma valutan, såväl i den politiska som i den akademiska världen, för att inte nämna en del framträdande företrädare för centralbankerna som ansåg att den ekonomiska och monetära unionen inte kunde och inte borde förverkligas och om den, trots allt, blev verklighet skulle den gemensamma valutan, för att uttrycka det kort, vara svag och inte ha någon framtid.
För mig är det viktigt att använda tioårsfirandet av denna viktiga händelse i den europeiska integrationen för att hylla de män som skapade euron, t.ex. Pierre Werner, Helmut Kohl, François Mitterrand, Jacques Delors, Valéry Giscard d'Estaing med flera. Jag vill än en gång hylla deras vision, deras beslutsamhet och deras osvikliga engagemang för Europa. De personer jag nämnt, och många andra som också bidrog, kunde inte ha föreställt sig att deras politiska projekt så snabbt skulle bli framgångsrikt. Sedan den 1 januari i år deltar 16 medlemsstater i den ekonomiska och monetära unionen, och euron är valuta för nästan 330 miljoner medborgare i Europa. Euron har därmed blivit det mest konkreta tecknet på den europeiska integrationen. Som ett konkret tecken som är erkänt runt om i världen är euron ett mått på stabilitet. Den skyddar medborgarna mot de allvarligaste konsekvenserna av den ekonomiska krisen. Efter 10 år måste man erkänna att euron utan tvekan är en framgångshistoria. Årsdagar har bara ett värde om de fungerar som broar mot framtiden, och vi måste vara medvetna om att de verkliga testen för euroområdets sammanhållning ligger framför oss, trots vår kollektiva entusiasm när vi nu gratulerar oss själva. År 2009 kommer att vara ett mycket svårt år för ekonomierna i euroområdet och för Europas medborgare, och vi kommer att mötas av många utmaningar, både inifrån och utifrån.
Inåt måste regeringarna i euroområdet agera samfällt för att kunna begränsa effekterna av den ekonomiska krisen och investera i den ekonomiska grundstrukturen för att på så sätt bygga en bro mot världen efter krisen. Exceptionella situationer kräver exceptionella åtgärder. Vi får inte glömma att euron, denna skyddande mur vi har byggt kring våra ekonomier, inte bara ramlade över oss. Ekonomierna i euroområdet är bättre skyddade mot en negativ ekonomisk utveckling, eftersom det är ett kvalitetsmärke att ingå i euroområdet, som borgar för att medlemmarna har verklig kapacitet att införa en återhållsam makroekonomisk politik och en politik som bygger på hållbar tillväxt och välstånd för medborgarna. Det skydd som euron ger är därför direkt kopplat till vår trovärdighet, som vilar på förmågan att införa en sådan politik. Denna trovärdighet är grunden för fördelarna med den ekonomiska och monetära unionen, och vi måste behålla denna trovärdighet för att fullt ut kunna utnyttja fördelarna med den gemensamma valutan.
Utåt måste vi dra lärdom av den internationella finansiella och ekonomiska krisen. Det finns ett direkt orsakssamband mellan dagens kris, som har sitt ursprung i USA, och de svårföränderliga obalanserna i världen. Bristen på öppenhet, ansvar och integritet inom finanssektorn fungerade därför som en katalysator för krisen. Att återställa stabilitet i den finansiella och reala ekonomin globalt förutsätter en grundläggande reformering av finanssystemet och att de stora obalanserna mellan den globala konsumtionen och det globala sparandet elimineras. För att uppnå denna balans krävs ett aktivt samarbete mellan de stora ekonomierna i Nord- och Sydamerika, Asien och Europa. Trots de märkbara framgångarna förblir den internationella bilden av euron alltför ofta starkt fragmenterad, och nationella intressen vinner ofta över det gemensamma intresset, vilket förhindrar att euroområdet fullt ut tar det politiska ansvar som motsvarar områdets ekonomiska betydelse och att uppnå alla de ekonomiska fördelar som den ekonomiska och monetära unionen kan medföra. Den ekonomiska och monetära unionen är förstås ett ekonomiskt projekt, men framför allt är det ett politiskt projekt. Därför måste vi utnyttja eurons andra årtionde till att förbättra den ekonomiska och monetära unionen genom att stärka de politiska organen, både inåt och utåt.
Joaquín Almunia
Herr talman, herr premiärminister, ordförande för utskotten, mina damer och herrar! Jag är säker på att jag upprepar uppfattningen hos den breda majoriteten här i kammaren när jag säger att 10 år efter eurons införande är jag som europé stolt över dess framgångar.
Jag vill gratulera parlamentet för dess initiativ att fira tioårsdagen av vår gemensamma valuta här i plenum i Europaparlamentet i Strasbourg.
Euron och den ekonomiska och monetära unionen har utan tvekan varit en framgång. Under dessa 10 år har euron inneburit fördelar för alla medlemmar och fortsätter att innebära det också idag, trots en djup ekonomisk och finansiell kris.
Under den korta tid som ett årtionde är har euron skaffat sig ett välförtjänt rykte för sin styrka och stabilitet. Euron är den näst största valutan i världen, och tack vare dess roll i den internationella ekonomin är den i vissa avseenden redan jämförbar med dollarn som ett handelsinstrument och ett betalningsmedel inom internationell finans.
Euron är trots allt en del av vardagen för nästan 330 miljoner människor i 16 länder inom EU. Vi bär alla i våra plånböcker med oss denna symbol för en gemensam europeisk identitet: euron är inte bara en valuta, utan också en viktig komponent i vårt europeiska projekt som på ett konkret sätt påminner oss om fördelarna hos den integrationsprocess som inleddes för mer än ett halvt sekel sedan.
Euron har gett oss låg inflation och låga räntor, tack vare ett makroekonomiskt ramverk som är inriktat på stabilitet. Euron har tveklöst stärkt handeln och investeringarna för medlemsstaterna. Euron har bidragit till att 16 miljoner jobb har skapats under de senaste 10 åren i euroområdet, tre gånger så många som motsvarande siffra under det föregående årtiondet.
Euron har främjat finansiell integration och utvecklingen av den gemensamma marknaden. Den har skyddat medlemsstaterna i euroområdet från yttre störningar. Och den har varit och fortsätter att vara en stabil stöttepelare, inte bara för den europeiska ekonomin, utan också för den globala ekonomin.
Krisen är utan tvekan en prövning för euron. De som menar att den ekonomiska och monetära unionen inte är redo att möta konsekvenserna av krisen har dock fel. Om den gemensamma valutan inte fanns skulle krisens negativa effekter istället ha varit mycket större.
Många medlemsstater skulle idag stå inför en större volatilitet i valutakurserna och skulle till och med kunna drabbas av spekulationsattacker mot valutan. Räntegapet för deras statsobligationer skulle vara mycket större än idag, och deras marginaler för att bekämpa krisen med hjälp av skattestimulans skulle vara snävare.
Stabilitets- och tillväxtpakten, som reformerades 2005, har medfört att regeringar tvingats bringa ordning i sina offentliga finanser. Detta ledde till att budgetunderskottet 2007 var det lägsta på 25 år, vilket innebär att de nu kan möta krisen i en bättre situation.
Under hela den här krisen har Europeiska centralbanken arbetat för att stärka det gedigna rykte som euron redan hade under de tidiga åren med den ekonomiska och monetära unionen.
Genom att beslutsamt vidta nödvändiga åtgärder och ta ledningen i samarbetet med de övriga centralbankerna i industriländerna har Europeiska centralbanken fungerat som vår vägvisare under den här perioden och har starkt bidragit till att förebygga en jättelik ekonomisk kollaps.
Den ekonomiska situationen kunde vara bättre när vi firar den här årsdagen, men den senaste tidens händelser visar mer än någonsin på fördelarna med den ekonomiska och monetära unionen. För de länder som ännu inte är medlemmar är euroområdet ett allt mer lockande alternativ, vilket framgick förra veckan i Bratislava när vi välkomnade Slovakien som den senaste - den 16:e - medlemmen i eurofamiljen.
Europeiska kommissionen och parlamentet måste fortsätta att arbeta med medlemsstaterna, Eurogruppen, Europeiska centralbanken och det internationella samfundet för att leda in våra ekonomier på vägen mot en förnyad, hållbar tillväxt.
I det här avseendet är kommissionens rekommendationer i den rapport som vi överlämnade för några månader sedan om den ekonomiska och monetära unionens första tio år, och som nyligen debatterades i denna kammare, lika eller ännu mer giltiga idag än de var förra våren.
Ökad ekonomisk försiktighet, dess koppling till andra makroekonomiska aspekter, kopplingen mellan den makroekonomiska politiken och strukturreformer, bilden utåt av euron och förbättrad styrning av den ekonomiska och monetära unionen är, och måste fortsatt vara, de grundteman som eurons andra årtionde ska baseras på, med minst lika stor framgång som under det första årtiondet.
Jag vill avsluta med att hylla visionen och ambitionen hos eurons grundare, vars fantasi och resoluta agerande gav oss en valuta som alla européer kan vara stolta över. Vi måste skydda grunden till denna framgång.
Krisen har öppnat ett nytt kapitel i den globala ekonomin, där den ekonomiska och monetära unionen måste fortsätta att spela en relevant roll för att betjäna de gemensamma intressena och ambitionerna hos alla européer.
Valéry Giscard d'Estaing
Herr talman, herr Juncker, herr Trichet, mina damer och herrar! Alla som bidragit till att skapa Europas valuta värdesätter ert utmärkta initiativ att fira tioårsjubileet av eurons födelse.
Jag hör till dem som anser att det är bäst att undvika dessa minnesceremonier som bara blir allt fler. Denna är dock motiverad, eftersom den högtidlighåller det viktigaste bidraget till integrationen av Europa sedan valet till Europaparlamentet med allmän rösträtt genomfördes 1979. Färden sedan dess har sannerligen varit lång, och kanske ger den goda stämningen under detta trivsamma möte inte en heltäckande bild av den.
Jag vill ge en eloge till alla som var med och drog upp färdriktningen, och till alla som följde den. Dess rötter kan spåras ända tillbaka till 1970 års rapport av Pierre Werner, er företrädare som premiärminister i Luxemburg. Men det var de följande årens monetära kris och införandet av flytande växelkurser som utlöste åtgärderna på området. Med fasta växelkurser hade vi ett valutasystem som inte störde våra försök att inrätta en gemensam marknad. Men när växelkurserna blev flytande fick vi genast ett problem på halsen.
Försöken att skapa en valutaorm gick i stöpet. Därefter var det, under åren 1975 till 1980, Frankrike och Tyskland som drev utvecklingen. Den utmynnade i mötet i Bremen i norra Tyskland och beslutet att inrätta Europeiska monetära systemet och införa eurons föregångare, ecun. Beslutet stöddes av våra partner i Beneluxländerna och Italien.
Det hände inte särskilt mycket mellan 1980 och 1988. Sedan fick processen ny fart när rådet inrättade den kommitté som Jacques Delors blev ordförande för, och vars arbete utmynnade i att Maastrichtfördraget undertecknades.
Låt oss ge en eloge till de pionjärer som deltagit i arbetet under resans gång. Det har ni, herr talman, själv gjort nyligen. Jag avser också min vän förbundskansler Helmut Schmidt och hans statssekreterare Manfred Lahnstein; Bernard Clappier, på sin tid chef för Banque de France och medförfattare till Robert Schumans deklaration från 1950; Alexandre Lamfalussy, som delade med sig av sin enorma, närmast enastående expertkunskap under arbetet med Europeiska monetära unionen i den kommitté vi inrättade tillsammans med Helmut Schmidt för att sjösätta projektet; Europeiska kommissionens ordförande Jacques Delors, som övertog arbetet; och, sist men inte minst, Maastrichtfördragets alla förhandlare och undertecknare, som åstadkom en förträfflig text som vi faktiskt inte har behövt röra sedan dess. I spetsen för sistnämnda grupp gick förbundskansler Helmut Kohl och president François Mitterrand, vars beslutsamhet särskilt förtjänar att lyftas fram, och deras kolleger. I dag riktar vi ett varmt tack till samtliga dessa personer.
Vi firar detta tioårsjubileum mitt i en kris. Vad kan vi säga för att stödja euron? Vilka vackra ord kan vi förgylla våra skåltal med? Först och främst har eurons framgångar överträffat alla förväntningar, inte bara hos dess motståndare, utan också hos dess förespråkare. Eftersom jag bara har fått fem minuters talartid ska jag inte gå in på detaljer. Men under mina samtal med de främsta penningpolitiska experterna mellan 1995 och 2000 uttryckte de alla sin skepsis till möjligheten av att framgångsrikt införa euron.
Under dessa tio år har euron blivit världens näst viktigaste valuta och, som nämndes för en stund sedan, en av de mest respekterade valutorna i världen. Vi har hanterat euron klokt, så att den är ett skyddsvärn mot krisen och en bas för inflationsfri tillväxt. Utan euron skulle en valutaorkan i dag förhärja Kontinentaleuropa, och fördjupa den ekonomiska krisen.
Vi förväntar oss att penningpolitiken ska sträva efter att, så långt valutans position medger det, motverka krisens avkylande effekt och lägga grunden för en ny, inflationsfri tillväxt. Detta har vi inte tagit itu med ännu. När denna period inträder är sannolikt de enorma statliga underskott och skuldbördor som följt av krisen historia. Vi litar här obetingat på Europeiska centralbankens ledning och medarbetare. Ända sedan krisen uppstod har de visat prov på sin omfattande kompetens. Vi respekterar också deras beslutsamhet och oberoende.
Låt mig avsluta med två synpunkter. Vi bör inte försöka att ge euron en global roll. Det skulle vara smickrande för oss själva, men mångdubbla de risker vi utsätter oss för. Euron är Europas valuta. Den ska uttrycka sin särart och vara ett rationellt och stabilt föredöme för övriga valutor i världen.
Slutligen tror jag inte att allmänheten ska behöva vänta så värst länge på en återreglering av euroområdets banksektor. Jag föreställer mig att vi, i enlighet med Maastrichtfördragets artikel 106.5, skulle kunna uppmana Europeiska centralbanken att genomföra denna uppstädningsprocess och övervaka genomförandet. Här krävs en energisk impuls, sakkunskap och en tidtabell för de beslut som behöver fattas. Denna skulle Europeiska centralbanken kunna sammanställa. Sedan kan euroområdets ministerråd - där ju ni själv, herr Juncker, är en utmärkt ordförande - besluta om tidtabellen och genomföra den.
Låt mig avslutningsvis säga följande. Eurons framgångar ger uttryck för vår integration. De bör ingjuta mod i oss, så att vi tar nästa steg för att skapa detta alltmer förenade Europa, som förespråkas i diverse fördrag och som vi strävar efter att förverkliga. Låt oss besegra svartsyntheten med framgångens energi. I dag har framgången ett vackert namn: euro.
(Applåder)
Pervenche Berès
Herr talman! Euron är inte ett barn av marknadsekonomin. Den är ett framgångsrikt slutförande av en vision och en politisk vilja. Den visar vilka underverk européerna kan åstadkomma när de gör gemensam sak.
Jag vill givetvis också passa på att, på våra barns vägnar lika väl som alla andras, ge en eloge och uttrycka mitt tack till de grundare som var denna framgångs arkitekter: Pierre Werner (som finns med oss i dag), förbundskansler Helmut Schmidt, president Valéry Giscard d'Estaing, Europeiska kommissionens ordförande Jacques Delors, förbundskansler Helmut Kohl, president François Mitterrand, baron Alexandre Lamfalussy, Tommaso Padoa-Schioppa, Philippe Maystadt och alla som jag inte har nämnt. Men, herr talman, jag skulle också vilja ge en eloge till både era och mina företrädare och deras beslut. Karl von Wogau är fortfarande en av oss, och Christa Randzio-Plath finns också här i dag. Europaparlamentets beslut spelade en viktig roll, och gjorde att vi, när euron infördes, inte stirrade oss blinda på hur tillgodohavanden på bankkonton skulle räknas om, utan också såg till att medborgarna kunde anpassa sig till, vänja sig vid och börja använda den nya valuta som skulle bli deras egen. Här har vårt eget organ handlat på ett berömvärt sätt som förtjänar att bli ihågkommet.
Det glädjer mig också att vi genomför denna ceremoni här i Europaparlamentet, som för unionsmedborgarna är demokratins hjärta. Euron är ju ändå till för oss, snarare än för bankerna. Euron engagerar européerna, och de har inget emot att tala om det. Vissa regeringar drar sig för att förse Europa med nya symboler. Men det är européerna själva som har tagit till sig euron som en symbol för att de känner sig hemma i Europeiska unionen.
Det är givetvis inte alla som använder euron. Inledningsvis var länderna 11, i dag är de 16. Vi räknar med att fler ansluter sig. Men jag får ändå en känsla av att krisen frestar vissa länder att än en gång överväga om de bör ansluta sig till euroområdet eller ej. Här har vi det bästa beviset för hur bra det har gått. Som så ofta förut utvecklas Europa genom att kunna peka på sina framgångar. När vi i dag firar tioårsjubileet kan vi utan tvekan konstatera att bedömningen av euron på det hela taget är positiv. Kanske kommer nu vissa tveksamma länder att knacka på dörren till euroområdet. Det är helt i linje med fördragsbestämmelserna att uppmuntra dem. Bestämmelserna, som aldrig har omarbetats, ger Europa användbara möjligheter att utvecklas ekonomiskt och monetärt på grundval av pelarna konsolidering och utvidgning.
Men jubileet är också ett tillfälle då vi ska slå vakt om vår framtid. De senaste tio åren har varit bra för euron, men det är nu dags att låta utvecklingen omfatta nya områden. Man kan ju knappast hävda att vi helt har bortsett från detta tidigare - men vi har icke desto mindre mycket ogjort.
Beträffande det ekonomiska samarbetet har Jean-Claude Juncker beskrivit den kris som drabbar oss just nu. Detta är en onormal situation. Den rådande krisen får oss att inse att vi skulle vara i en bättre sits i dag om utvecklingen hade gått lika fort på det ekonomiska som på det monetära området. Här kan vi lära oss en läxa. Det är onormalt att vi inriktar oss på budgetunderskotten, snarare än på kvaliteten hos det som vi får för våra offentliga utgifter. Regeringarna måste lära sig att överlägga tillsammans om sin ekonomiska politik. Det är inte normalt att medlemsstaterna får betala så olika räntor för att låna pengar när de har en gemensam valuta, och en gemensam räntesats som Europeiska centralbanken beslutar om.
Samma sak gäller övervakningen av finansmarknaderna. President Valéry Giscard d'Estaing tog upp artikel 105.6 som en gemensam startpunkt för vidare framsteg. Jag tycker att denna kris visar att Europeiska centralbanken behöver få en övervakande funktion. Vi tycker inte att övervakningen av finansmarknaderna ska frikopplas från övervakningen av den finansiella stabiliteten. Men om vi ska uppnå detta åligger det också oss politiska ledare att tänka efter hur vi ska åstadkomma en sådan jämvikt. Om Europeiska centralbankens ansvarsområden utökas måste vi ta fram någon form av plan för hur jämvikten mellan institutionerna ska se ut i framtiden.
Låt mig föra fram en avslutande synpunkt angående eurons internationella roll. Jag håller med om att vi inte får göra anspråk på det mycket dyrköpta privilegiet att euron ska vara en reservvaluta. Men det är heller inte normalt att vi har ägnat tio år åt att skapa euron, och att vi nu, tio år efter dess införande, står passiva i internationella sammanhang, och att eurons starka röst inte hörs tydligare under arbetet med att återställa den monetära jämvikten i världen.
Slutligen anser jag att euron är något mer än bara en valuta. Det är därför som denna fråga är så viktig för Europaparlamentet. Euron är ett verktyg som ska vara till för våra medborgare, som just nu genomlever den värsta krisen på många år. Vi måste använda vår fantastiska skapelse, symbolen för Europa, för att hjälpa medborgarna att så gott det går klara sig igenom krisen.
Werner Langen
Herr talman! Att euron fyller tio år ger verkligen anledning att fira. Den som för tio år sedan hade påstått att euron skulle utvecklas så storartat som den faktiskt har gjort skulle ha blivit utskrattad. Många människor har bidragit till framgången. Jag kommer ihåg många skeptiker som sa att vi var för tidigt ute, att vårt projekt var ogenomförbart. I dag vet vi att vi var visionärer och att många människor drog sina strån till stacken. Föregående talare påminde oss om alla de personer som hjälpte till, om milstolparna, om Europeiska monetära systemet, som var en uppgörelse med Europeiska centralbanken om att införa centralkurser, om Jacques Delors rapport, som föreslog införandet av en valutaunion i tre steg, om Maastrichtfördraget bara två år efter Berlinmurens fall, och om övergångsperioderna. Många människor har bidragit till att göra euron till det framgångsrika projekt den i dag är.
Som utskottets ordförande Pervenche Berès sa var det vid den här tiden, och i synnerhet från 1994 - när Maastrichtfördraget började genomföras - till 2002, som parlamentet gjorde en aktiv insats: dels i samband med att sedlar och mynt infördes, och dels genom ett otal betänkanden, överläggningar, yttranden och förslag. Jag skulle särskilt vilja tacka de dåtida utskottsordförandena, Karl von Wogau och Christa Randzio-Plath. De företrädde även parlamentet gentemot omvärlden, och gav projektet, som ursprungligen togs fram av regeringarna, den parlamentariska förankring som krävdes. I dag heter ordföranden Pervenche Berès, men vi strävar fortfarande efter att göra vår röst hörd på samma sätt.
Den 18 november antog parlamentet med stor majoritet ett betänkande som skildrar framgångarna, utmaningarna, riskerna och svårigheterna. Låt mig ta upp några punkter utöver dem som Pervenche Berès nämnde.
Euron har varit mycket framgångsrik. Den är ett unikt projekt: En penningpolitik som styrs centralt av Europeiska centralbanken samsas med lokala politiska beslut på budget- och finanssidan. I framtiden är det viktigt att sambandet mellan de två ansvarsnivåerna i stabilitets- och tillväxtpakten består även i kristid. Utan stabilitets- och tillväxtpakten, utan en starkare budget- och finanspolitisk samordning, kommer euron även i framtiden att utsättas för onödiga risker. Jag vädjar här till medlemsstaterna, både i euroområdet och i Europeiska unionen som helhet, att ta denna disciplin och detta samordnade samarbete på större allvar än vad som hittills varit fallet på vissa områden.
Euron har sänkt inflationen drastiskt och på så vis skapat förtroende och stabilitet. Euron har blivit världens näst viktigaste reservvaluta på kortare tid än någon trodde var möjligt. Genom att öka pressen på medlemsstaterna att genomföra strukturreformer har euron, till och med i denna globaliseringens tid, blivit ett ”kom i form-program” för både näringslivet och länderna. De nödvändiga förutsättningarna har skapats av rådet (ekonomiska och finansiella frågor), Eurogruppen och många andra organ i euroområdet - vissa har redan nämnts av föregående talare - i samarbete med kommissionen och Europeiska centralbanken. Detta var befintliga, arbetande institutioner, som därför hade kapacitet att agera självständigt för att vidta snabba, tillförlitliga och korrekta åtgärder mot den ekonomiska krisen.
Vi har sett hur euron har fungerat som en hävstång för inrättandet av en europeisk finansmarknad. Politiskt kan vi av dessa gemensamma framgångar dra slutsatsen att de länder som haft en gemensam valuta och en gemensam inre marknad har uppnått en unik integrationsnivå som kommer att garantera fred och välstånd.
Men vi kanske inte ska ta euron för given i framtiden. Ett antal enskilda krav och uppmaningar föranleder oss att ta riskerna på allvar. De nationella ekonomierna håller på att glida ifrån varandra. Tillsammans med löneinflation och budgetunderskott är detta en betydande risk som vi inte får blunda för bara för att det är jubileum.
En helt annan sak är variationen i ränteutvecklingen för statsobligationer. Vi ser för närvarande hur räntespridningen, som tidigare utan tvekan har avtagit, nu ökar igen. Det innebär att vissa av euroområdets medlemsstater riskerar att drabbas av nya problem.
Särskilt när det gäller anslutningen av fler länder till euroområdet skulle jag vilja påminna kammaren om att vi inte får bevilja några specialrabatter. Samtliga medlemsstater som ingår i euroområdet kan och ska uppfylla dessa bestämmelser i Maastrichtfördraget.
Allmänheten har välkomnat euron. Den har fått världens förtroende. Den har bestått sitt första prov och utgör ett unikt bidrag till arbetet med att varaktigt integrera våra europeiska länder. Det kan vi vara stolta över. Tack ska ni ha.
(Applåder)
Jean-Paul Gauzès
Herr talman, herr Giscard d'Estaing, herr Juncker, herr Trichet, herr Almunia, mina damer och herrar! Många bra synpunkter har redan uttryckts.
På tio år har euron blivit en kraftfull symbol för Europa. Grunden lades i synnerhet genom 1978 års Bremenavtal om det monetära systemet och skapandet av ecun. Men på den tiden skulle föreställningen att Europa kunde skapa en gemensam valuta ha bemötts skeptiskt av marknaderna och av de tongivande penningpolitiska instanserna utanför Europa. Vi tackar och gratulerar varmt alla som gjorde beslutet möjligt, och vars namn vi redan har nämnt.
Eurons införande är det bästa beviset för att Europa - förutsatt att det finns en politisk vilja - förmår att fatta långsiktiga beslut för att skapa en gemensam framtid i välstånd. I dagens läge sänder detta jubileum därför ut en ovanligt passande signal av hopp.
Det ska dock sägas att uppfattningarna om euron fram till nyligen var minst sagt delade bland unionsmedborgarna. Personer som reser mycket insåg genast de självklara fördelarna med en gemensam valuta. De som inte reser så mycket förknippade i första hand euron med prishöjningar. I den officiella statistiken hette det att valutastabilitet hade uppnåtts, framför allt på grund av Europeiska centralbankens politik. Ändå har studier faktiskt visat att inflation iakttogs i flertalet länder. Sanningen är att man på vissa håll definitivt passade på att avrunda europriserna uppåt. Kanske var konsumenterna inte tillräckligt vaksamma.
Eurons kursuppgång gentemot dollarn har också utlöst synpunkter från tillverkare som i huvudsak har sin tillverkning i euroområdet, men sin försäljning utanför detta område. Det har inte saknats kritiker som visserligen inte har ifrågasatt Europeiska centralbankens oberoende, men väl dess räntepolitik, och det i deras tycke alltför höga ränteläget.
Dagens kris har i stor utsträckning förändrat detta intryck. Vi inser alla att euron spelar en nyckelroll för att begränsa de europeiska skadeverkningarna av en kris som vi har importerat från Förenta staterna. Helt klart är Europeiska centralbanken den centralbank som har agerat mest aktivt. Den har fattat mycket kloka beslut som välkomnats enhälligt. Hur skulle situationen se ut i dag om varje medlemsstat hade varit tvungen att försvara sin hemmavaluta på egen hand? Devalveringar och en valutakris hade varit oundvikliga.
Euron har åstadkommit resultat som vi välkomnar, och som bör uppmuntra oss att fortsätta att fördjupa samordningen av den ekonomiska politiken, och att respektera principerna i stabilitets- och tillväxtpakten. Det är visserligen riktigt att det för närvarande kan vara både motiverat och önskvärt att bevilja undantag, men dessa får endast vara tillfälliga. Målet att de offentliga finanserna ska vara i balans måste kvarstå. Faktum är att statsfinanser i gott skick och en sund ekonomisk politik är viktigare än någonsin på längre sikt. Det är bara på det sättet som vi kan slå vakt om vår produktivitet, konkurrensförmåga och tillväxt. Detta är förutsättningen för att euron ska kunna vara en hårdvaluta.
Robert Goebbels
Herr talman! I denna osäkra tid är det viktigare än någonsin att kunna lita på ett beständigt värde: euron. Jag hade en biroll i rådet (ekonomiska och finansiella frågor) under förberedelserna inför den framtida gemensamma valutan, och kunde se att lägren inte alltid var så tvärsäkra på sin sak. Medlemsstaternas velande utmynnade i att Eurogruppen, som var ett samarbetsforum före sin tid, stärktes. Två av Europas främsta prestationer kom till stånd genom att ett fåtal länder var fast beslutna att fortsätta framåt och förverkliga integrationen för samtliga unionsmedborgare. Jag syftar på Schengenavtalet, som gav européerna fri rörlighet. Fem länder tog initiativet: Frankrike, med president François Mitterrand, Tyskland, med förbundskansler Helmut Kohl, och Beneluxländerna. Schweiz ingår i dag i Schengensamarbetet, medan britter och irländare fortfarande håller sig på distans från detta människornas Europa.
President Mitterrand och förbundskansler Kohl var också eurons politiska arkitekter, även om många andra - med Jacques Delors i spetsen - också stödde denna penningpolitiska framgång. Jag anser att den främsta läxan här är att den som vill förbättra Europa inte får dra sig för att göra gemensam sak med andra regeringar, särskilt om det finns en sammanslutning av länder som vill gå i spetsen för Europas utveckling. Prümfördraget för bekämpande av grov brottslighet är ett exempel på hur ett sådant förstärkt samarbete gagnar Europa. I dag är konstitutionen död och begraven, efter ett ”nej” från en besynnerlig skara politiska bundsförvanter inte bara i Frankrike utan också i Nederländerna. Irländarna, och eventuellt också tjeckerna, blockerar den svårsmälta lagstiftning från Lissabon som blivit känd som ”minifördraget”. I det läget ankommer det på oss att visa att Europa fortfarande lever genom att utnyttja de enorma möjligheter till förstärkt samarbete som redan finns.
Eurons attraktionskraft är hur som helst oförminskad. Slovenien har anslutit sig till oss, följt av Slovakien. Andra är griniga för att de inte kan dra större nytta av det skyddsvärn som euron utgör. Till och med i Storbritannien höjs röster som efter pundets sammanbrott ifrågasätter det kloka i att landet går sin egen väg - på mindre än ett sekel har pundet förlorat sin position som reservvaluta och blivit en valuta som alla andra. Tack vare den konsekventa politik som förts av Wim Duisenberg, Jean-Claude Trichet med flera har euron blivit den näst viktigaste reservvalutan i världen på tio år. Visst sitter dollarn fortfarande på tronen i samband med globala transaktioner, och den är en trygg investering. Men Förenta staterna dignar under en enorm skuldbörda, eftersom man låtit omvärlden finansiera amerikanernas livsstil. Detta kommer att göra det alltmer osäkert om världens viktigaste ekonomiska supermakt ska klara av att uppfylla sina åtaganden. Finansmarknaderna rör sig mot ett duopol med både dollar och euro. Valutaduopol av denna typ brukar genomgå regelbundna kursjusteringar som ofta sker plötsligt. När recessionen nu breder ut sig behöver världen stabilitet och nya hållpunkter. Euron kan spela en nyckelroll för denna nya stabilitet. Europeiska centralbanken (ECB) har gjort sitt yttersta för att bekämpa en global finanskris som är made in the USA.
Euron är, som Jacques Delors har sagt, ett skyddsvärn för hela Europa. Men euron har hittills inte stimulerat den europeiska ekonomin tillräckligt. ECB ansvarar endast för penningpolitiken, medan kommissionen, till syvende och sist, bara är en förstklassig konsult som kommer med förslag. Dessa är i allmänhet användbara, men den verkliga ekonomiska makten ligger hos medlemsländerna, som tyvärr inte samordnar sin politik. En verksam harmonisering av den samlade ekonomiska kraften hos 27 länder borde kunna förflytta berg, men Eurogruppen har, trots Jean-Claude Junckers berömvärda ansträngningar, förblivit en grupp för informella överläggningar. Våren 1999 blev jag vittne till hur några finansministrar i Eurogruppen - bland andra Oskar Lafontaine, Dominique Strauss-Kahn, Carlo Ciampi och några personer till - försökte inrätta ett ekonomiskt och monetärt samarbete mellan Europeiska unionen och Europeiska centralbanken. Från Wim Duisenberg hördes då den dräpande repliken: ”Ni får aldrig till stånd någon förhandssamordning med Europeiska centralbanken, eftersom ni alltid kommer att vara tvungna att reagera på våra beslut i efterhand.” Orsaken är uppenbar: Både nu och i framtiden beslutar ECB på helt oberoende basis om sin penningpolitik. Men ett sådant oberoende utesluter ju inte en konstruktiv dialog mellan organ som ska försvara 500 miljoner européers intressen och gemensamma öde. Det står medlemsländerna fritt att samarbeta bättre för att få till stånd en rimlig samordning av sin ekonomiska politik. Det gäller både inom EU och - i synnerhet - gentemot omvärlden, som Jean-Claude Juncker precis så förståndigt konstaterade.
Wolf Klinz
Herr talman, herr Giscard d'Estaing, herr Juncker, herr Trichet, herr Almunia, mina damer och herrar! Det är verkligen synd att så få ledamöter har infunnit sig till dagens högtidliga möte, som är ett arrangemang av historisk betydelse. Föregående talare har redan skildrat den skepsis som euron möttes med när den ursprungligen infördes. Det hette att redan de logistikproblem som införandet av miljarder sedlar och mynt medför skulle vara omöjliga att bemästra. Föreställningen att vi skulle kunna förena en gemensam penningpolitik med separat finanspolitik i medlemsländernas egen regi sågs inte bara som en stor utmaning, utan som en ren omöjlighet.
Men i dag ser vi ett resultat som berättar en helt annan historia. Den europeiska valutaunionen är nu verklighet, och euron har i dag funnits i tio år. Detta är ett smärre politiskt underverk. Kommissionens förste ordförande Walter Hallstein har än en gång blivit sannspådd när han sade: ”Den som inte tror på underverk i europeiska sammanhang är inte realist.”
Åtskilliga unionsmedborgare i många medlemsstater var skeptiska och befarade till en början att euron skulle leda till en prisexplosion. Dessa farhågor finns inte längre. Euron är i dag accepterad och har till och med fått ett entusiastiskt välkomnande av många medborgare. Euron har blivit en framträdande europeisk symbol - en av de få vi har i dag, förutom hymnen och flaggan.
Man kan nog säga att Europa och den europeiska ekonomin, under Europeiska centralbankens första år, seglade i jämförelsevis lugna vatten. Det var ganska lätt för banken att föra sin stabilitetspolitik. Det ska ändå påpekas att den genomsnittliga inflationsnivån under eurons tio första år var omkring 2 procent, det vill säga i stort sett i linje med det mål som Europeiska centralbanken själv fastställt. D-marken däremot, som alltid var det stora föredömet i stabilitetshänseende, kom upp i en genomsnittlig inflationsnivå på 3 procent under sin 50-åriga livstid. Det kan därför hävdas att Europeiska centralbanken har uträttat ett gott arbete.
Ändå är det nu, mitt i krisen, som Europeiska centralbanken har visat prov på sin sanna styrka och förmåga. Banken spelar en oerhört viktig roll nu. Den har visat att den är oberoende och får saker gjorda, har självförtroende och kan handla beslutsamt och snabbt. Den har blivit ett föredöme för andra centralbanker, både i europeiska länder utanför euroområdet och i utomeuropeiska länder. Banken har med eftertryck demonstrerat för Förenta staternas centralbank Federal Reserve att den är kapabel att driva igenom en framgångsrik politik. Banken lyckas inte med detta trots sin oberoende ställning, utan tvärtom just därför att den är politiskt obunden och inte behöver rätta sig efter direktiv från olika regeringar.
Vi vet att medlemsstaterna i dag, sedan en del av dem har fällt upp ett skyddande paraply över sin banksektor, som bäst håller på att utveckla olika ekonomiska stimulansplaner som ska dämpa finanskrisens skadliga inverkan på realekonomin. Om länderna följer olika principer för detta finns det en risk för att konkurrensen snedvrids, något som innebär nya utmaningar för Europeiska centralbanken. Den konvergens som euroområdets medlemsstater i dag delvis har uppnått riskerar att gå förlorad. Utvecklingen kommer alltmer att gå åt olika håll. Här krävs det motåtgärder. Det är därför som det är så avgörande och betydelsefullt att stabilitets- och tillväxtpakten inte undergrävs eller överges. Det åligger oss tvärtom att se till att den fortsätter att äga giltighet. Det är därför som det också är så viktigt att medlemsstaterna verkligen fullföljer de nödvändiga strukturreformer som kommissionen och Europeiska centralbanken upprepade gånger har efterlyst.
De närmaste åren får Europeiska centralbanken en ny uppgift. Krisen har lärt oss att Europa behöver övervaka sina finansmarknader på något sätt. Här kan Europeiska centralbanken spela en viktig roll. Den har signalerat att den i princip går med på att införa någon form av centralt europeiskt övervakningssystem liknande Europeiska centralbankssystemet. Eurons internationella roll behöver stärkas ännu mer. Euroområdet måste uppträda enat och behöver också företrädas enhetligt i internationella organisationer som Internationella valutafonden och OECD (Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling).
Det är för all del riktigt att en gemensam valuta utan en gemensam politik på det finansiella och ekonomiska området är och förblir något riskfyllt. Det här är ingen petitess. EU står fortfarande inför flera stora utmaningar: arbetslösheten är hög och fortsätter tyvärr att stiga, befolkningsstrukturen förändras, migration skapar nya problem, fattigdomen breder ut sig i vissa samhällsskikt och konkurrensen hårdnar i globaliseringens spår. Euroområdet kommer bara att kunna möta dessa utmaningar om medlemsstaterna blir bättre på att samordna sin ekonomiska politik. Att ett ordförandeskap för euroområdet inrättades var ett första steg i den riktningen, men inte mer. Vi behöver gå vidare.
Cristiana Muscardini
Herr talman, mina damer och herrar! Efter tio år har euron blivit ett föredöme för hela världen, något som visas av de tillväxtmöjligheter som med eurons hjälp tillvaratagits i den internationella handeln och av eurons användning som reservvaluta. Den har säkerställt den monetära stabiliteten och bidragit till att integrera medlemsstaternas ekonomier i euroområdet. Den har gjort detta trots att vissa inledande felbedömningar ställde till besvär för medborgarna. Det handlade dels om växelkurserna för de nationella valutorna gentemot euron, dels om att prisutvecklingen för varor och tjänster efter eurons införande inte övervakades tillräckligt noggrant.
Euron infördes utan något tvång från omvärlden, och utan vare sig erövringskrig eller politisk dominans. Dess införande var ett frivilligt uttryck för att 11 regeringar trodde på inrättandet av den ekonomiska och monetära union som fastställts i fördragstexterna. I euron såg de ett avgörande steg i riktning mot den politiska union som tyvärr hittills förblivit utom räckhåll för oss.
Några av de problem som uppträtt beror på att systemet har haft sina brister och inte var förberett för att lotsa ett annat viktigt närliggande fenomen på rätt kurs. Jag menar den allt snabbare internationaliseringen och den enorma förändringen i hur internationell handel avvecklas. Med eurons hjälp har vi kunnat ta itu med en rad svårigheter, varav den allvarligaste är den nuvarande finanskrisen. Euron har skyddat oss från de enorma belastningar som annars skulle ha ödelagt marknaderna. Det är bara euron som har skyddat oss från en upprepning - i förvärrad form - av 1992 års händelser.
Under firandet av detta tioårsjubileum välkomnar vi varmt Slovakiens inträde som det sextonde landet i euroområdet. De åtgärder mot den nuvarande krisen som vidtagits av Europeiska centralbanken (ECB) och av kommissionen har varit en stötdämpare som begränsat skadeverkningarna. Vi vidhåller dock, som vi så ofta har gjort här i kammaren, att det för oss är otänkbart med en penningpolitik som är frikopplad från den ekonomiska politiken. Men för all del, verkligheten är en smula komplicerad: 16 medlemsstater har infört den gemensamma valutan, medan kommissionen gör sitt bästa för att samordna den ekonomiska politiken i 27 medlemsstater, och 11 medlemsstater har kvar sina nationella valutor.
Att samordna en penningpolitik med en ekonomisk politik som inte existerar i verkligheten får sägas vara en bedrift. Men de organ som styr medlemsstaternas ekonomiska politik måste föra en dialog med centralbankerna och med ECB (och vice versa), vars uppgift det är att åstadkomma en helhet av delarna. Annars uppstår nya svårigheter för oss i Europeiska unionen när vi gemensamt ska stå emot både den nuvarande krisen och de fortsatta utmaningar som omvärlden och globaliseringen ställer oss inför.
Vi hoppas att händelseutvecklingen har övertygat människorna om att det är hög tid att vi inser behovet av förändringar i Europa, att vi prioriterar realekonomin igen och ser till att förbättra sammanhållningen och samordningen mellan ECB och de europeiska organ som styr den politiska och strategiska planeringen. Energikrisen helt nyligen visade oss också att en gemensam ekonomisk politik inom strategiska kärnområden är av största vikt för allmänheten och att vi inte får släpa benen efter oss. Om det bara finns en politisk vilja kommer eurons tilltagande styrka att underlätta införandet av en sådan politik.
Alain Lipietz
Herr talman, herr Giscard d'Estaing, herr Juncker, herr Trichet, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle vilja påminna om hur Jacques Delors, när det 1992 ännu var helt oklart om fransmännen skulle stödja Maastrichtfördraget eller ej, höll ett anförande inför De grönas partikongress. Därigenom mobiliserade han de återstående 1-2 procent som krävdes.
Han sa så här till oss: ”Rösta för euron, därför att den åstadkommer ett politiskt Europa. Om vi inte skapar ett politiskt Europa som styr Europa, kommer människorna inte att finna sig i det - de finner sig aldrig i det.” Han övertygade oss inte. Maastrichtfördraget gick igenom, men något politiskt Europa skapades aldrig. Och det är just det här problemet som vi står inför i dag.
Varför var vi euromotståndare på den tiden? Det fanns i princip två skäl. För det första hade vi intrycket att Maastrichtkriterierna skulle dra in Europa i minst fem år av en procyklisk, recessionsfrämjande politik. För det andra var vi missnöjda med hur Maastrichtfördraget knöt ihop penningpolitiken med den allmänna ekonomiska politiken. Vi ville värna Europeiska centralbankens oberoende genom att frigöra penningpolitiken från övriga politikområden.
Jag får uppriktigt erkänna att även om jag i dag, i likhet med mina partikamrater, fortfarande inte är helt nöjd med Maastrichtfördraget, så är jag relativt tillfreds med de lagstiftnings- och tillämpningsmässiga förändringarna av den ekonomiska och monetära unionen.
Tre stora förändringar har skett. För det första har vi uppnått prisstabilitet, på en nivå strax under (men nära) 2 procent. Målet kan verka lite absurt. Just nu står världen inför ett deflationshot, och läget förvärras genom att en del länder gärna agerar keynesianskt och kapar sina mervärdesskattesatser. Det blir då uppenbart att fastställandet av inflationsmålet 2 procent inte bara är ett spel för gallerierna. Om vi inte når upp till 2 procent är det risk för att vi tvingas leva med extremt höga realräntor.
Den andra större reformen är naturligtvis 2005 års reformerade stabilitets- och tillväxtpakt. Tack vare den kan vi i dag föra en konjunkturdämpande politik för att motverka krisen.
Den tredje större förändringen gäller vårt sätt att genomföra saker och ting i praktiken. Här i kammaren har det ännu en gång framhållits att den ständiga dialogen mellan herrarna Trichet, Almunia, Juncker och Barroso strängt taget strider emot Maastrichtfördraget. Jag anser dock att detta samarbete mellan till exempel Jean-Claude Trichet och Joaquín Almunia är likvärdigt med samarbetet mellan Ben Bernanke och Henry Paulson, och därmed är en både positiv och önskvärd utveckling. Vad återstår då att göra? Jag kan bara framhålla att vi behöver tillämpa Maastrichtfördragets goda aspekter på ett bra sätt.
Verkligt problematiskt är hur vi fastställer växelkurserna, något som mina företrädare har tagit upp flera gånger. Det är rådet som ska besluta om växelkurserna. Vi måste på något sätt se till att rådet fastställer europeiska växelkurser som inte på något slumpmässigt sätt avhänger av Europeiska centralbankens räntesats, utan korrekt avspeglar industripolitiska ställningstaganden. Det gäller att vi hittar rätt verktyg för detta.
För det andra är Europeiska centralbankens mål inte bara att hålla inflationstakten runt 2 procent, utan också att tillämpa den europeiska politiken, det vill säga Lissabon- och Göteborgsstrategierna. Vi behöver genom Europeiska centralbanken införa en politik för omfinansiering och rediskontering av privata skulder, i enlighet med Göteborgs- och Lissabonstrategierna.
Slutligen en punkt som redan tagits upp tidigare, nämligen att det krävs övervakning på europeisk nivå, och att Europeiska centralbanken är det organ som är bäst lämpat för att utföra denna uppgift.
Ilda Figueiredo
Tyvärr utnyttjar vi inte detta tillfälle till att göra en ingående granskning av konsekvenserna av den nyliberala och monetaristiska politik som drivits igenom med euron som förevändning. Den har bidragit till den allvarliga situation som samhället står inför i dag, och har skapat ökade klyftor, arbetslöshet, farliga och underbetalda arbetsplatser och fattigdom.
Det är inte acceptabelt att vi biter oss fast i ideologiska trossatser som prisstabilitet, eller i stabilitets- och tillväxtpaktens irrationella kriterier. De används som alibi av dem som vill öka privatiseringarna och frånta staten ansvaret för allt fler samhällsfunktioner. I den här filosofin ingår också nattväktarstaten och tesen att det privata näringslivet alltid arbetar effektivare. Målet är att tvinga fram en acceptans för så kallade återhållsamma lönekrav, som i själva verket leder till låga nominella löneökningar, eller - som exemplet Portugal tyvärr visar - rentav sjunkande reallöner.
Vi ställer inte upp på fiktionen om Europeiska centralbankens oberoende. Den släpar benen efter sig när det gäller att besluta om räntesänkningar och låter euron vara övervärderad enbart i syfte att skydda länder med mer utvecklade ekonomier och mäktiga ekonomiska och finansiella intressen. Detta slår mot de ömtåligare ekonomierna och mot de människor som inte har så stora finansiella resurser.
Europeiska centralbankens politik har fått Europas ekonomi att krympa. Det visar på behovet av att ytterligare sänka referensräntesatserna. Samtidigt som arbetare och pensionärer fått minskad köpkraft de senaste tio åren kan ekonomiska och finansiella intressen notera sina högsta vinster på 30 år, vilket har utlöst en entusiastisk eufori bland kammarens talare. Och mitt i den kris som de själva har skapat nationaliserar de förlusterna för att kunna privatisera vinsterna. Samtidigt drabbar krisens konsekvenser arbetare, mikroföretagare, småföretagare, pensionärer och arbetslösa, som i bästa fall får nöja sig med småsmulor. Se hur det har gått i finanssektorn, där en del banker sedan krisens början upprepade gånger har ökat sin räntespread, och där marginalerna har fördubblats inom loppet av ett år, vilket kyler ned kreditmarknaden ytterligare.
Vi hävdar därför bestämt att det är nödvändigt att bryta helt med denna nyliberala och monetaristiska politik. Sätt stopp för stabilitetspakten, skatteparadisen och Europeiska centralbankens skenbara oberoende. Vi hävdar bestämt att EU behöver öka sin budget betydligt, och sträva efter en rättvis fördelning av inkomster och tillgångar. Vi behöver en politik som verkligen slår vakt om den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Vi säger nej till åtgärder som bara följer de gamla recepten, det vill säga åtgärder enligt parollen ”var och en räddar sig själv”, som gör de rika ännu rikare och de fattiga ännu fattigare. Det framgår tydligt av de ökande klyftorna och skillnaderna i euroområdets ekonomier.
Vi hävdar bestämt att tillverkningssektorn behöver stödjas, liksom mikroföretag och små och medelstora företag. Vi behöver främja offentliga tjänster med hög kvalitet. Vi behöver göra det lättare att ta lån och öka familjernas köpkraft. Det gäller inte bara de sämst ställda, utan även medelklassen. Vi behöver skapa fler arbetstillfällen och minska fattigdomen och lidandet bland miljoner invånare i våra länder.
Nigel Farage
för IND/DEM-gruppen. - (EN) Herr talman! Gläd er åt eurons tioårsdag, för jag tvivlar bestämt på att ni kommer att få uppleva dess tjugoårsdag. Det som vi har sett denna förmiddag påminner om den gamla Sovjettiden. Minns ni när femårsplanerna tillkännagavs som framgångar, ofta innan de hade inletts, med mycket tal om rekordskördar och underbara produktionssiffror för traktorer? Denna förmiddag har vi har i stort sett blivit behandlade som på den tiden av en rad icke valda, åldrande byråkrater som talar om för oss vilken stor framgång det hela har varit. Det är alltihop vilseledande.
Idén att ECB har gjort ett bra arbete är något alldeles extra. Det var i juli förra året som Europeiska centralbanken höjde räntan, precis då marknaderna kraschade och räntor sänktes kraftigt i resten av världen. Inget av detta förvånar mig naturligtvis, eftersom euron bara handlar om en politisk klass som påtvingar sin vilja på EU:s folk. Kom ihåg att två länder - Danmark och Sverige - höll en folkomröstning om euron och att båda länderna sa ”nej”. Detta lilla ord som ni försöker undvika om det är möjligt.
Euroområdet har aldrig testats, men det kommer det att bli. Spanien befinner sig i ekonomiska svårigheter. Italien, precis som tyska ekonomer sa vid den tidpunkten, skulle aldrig ha anslutit sig till euron, men jag anser att det är situationen i Grekland som vi bör inrikta oss på. Tusentals ungdomar är ute på gatorna och demonstrerar; de ber sin regering att göra något; de ber sin regering att sänka räntorna; de ber sin regering att devalvera. Men den grekiska regeringen har fastnat i eurons tvångströja. Den kan inte göra någonting. Det finns inget som ett framtida allmänt val i Grekland kan göra för att ändra sakernas tillstånd. När människor har fråntagits förmågan att besluta om sin egen framtid genom att gå till valurnorna är jag rädd att våld blir det enda logiska alternativet.
Med euron har människor satts i ett ekonomiskt fängelse. Ni har låst in människor i Völkerkerker [folkfängelset] ur vilket det kommer att krävas mycket mod för att ta sig ut. Det kommer att krävas ledarskap, eller möjligen den oundvikliga ekonomiska kraschen. Ni kan bua och hånskratta, men kom ihåg detta: Storbritannien som står utanför euroområdet har kunnat devalvera och sänka sina räntor kraftigt. Vi har kunnat göra det som vi måste göra. Hånskratta om ni vill, men har ni noterat att de grekiska obligationerna var 233 räntepunkter högre än de tyska obligationerna på obligationsmarknaden nu på morgonen? Nu vet jag att de flesta av er i denna sal inte ens vet vad detta innebär, och de som vet kommer att göra sitt bästa för att bortse från det. Ni kan sticka era huvuden i sanden, om ni vill. Ni kan strunta i marknaderna om ni vill, men tids nog kommer marknaderna inte att strunta i er.
Roger Helmer
(EN) Herr talman! Under de senaste 200 åren har det förekommit minst ett halvt dussin försök att inrätta gemensamma valutor eller fastställa växelkursmekanismer. De har alla misslyckats och de har alla skadat deltagarna, och detsamma gäller för euron. Den ojämvikt som länge förutspåtts av skeptiker börjar få grepp. Italiens konkurrenskraft har skjutits i bitar. Spaniens erfarenhet är som tjuren i la corrida: stolt och stark i början, men den blöder till döds i sanden i slutet. Den oro som nyligen blossat upp i Grekland är helt klart sammanbunden med arbetslöshet, som följer av en övervärderad euro. Spreaden mellan obligationer i Grekland och Tyskland har nått aldrig förr skådade nivåer - över 200 räntepunkter.
Marknaderna spekulerar om en upplösning av euron. Vi i Storbritannien kan tacka gudarna för att vi behöll vår egen valuta och inte är del i euroområdets kedjehaveri i ultrarapid. Grattis på födelsedagen, euron!
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
Richard Corbett  
skriftlig. - (EN) På dagen tio år efter omröstningen om förslaget, som lades fram inför parlamentet av ministerrådet och Gordon Brown (då rådsordförande), att låsa växelkurserna vid dagens nivåer och inrätta euron är ett tillfälle att fira tio år av framgång, stabilitet och det som nu är en av två ledande världsvalutor.
Den aktuella ekonomiska krisen skulle ha skapat ett kaos på valutamarknader om vi fortfarande hade haft pesetas, lire, drachmer och så vidare som separata valutor som fluktuerar vilt mot varandra. Euron har varit en stabilitetens klippa för dess medlemmar, något som illustreras av Islands och Irlands kontrasterande öden.
Årsdagen är också ett tillfälle för att diskutera om Storbritanniens långsiktiga ekonomiska framtid är ett medlemskap i euron. Storbritannien kan naturligtvis klara sig utan euron på kort sikt, men med tiden kommer vi att förlora: våra företag är handikappade av konvertering och kurssäkringskostnader på den europeiska marknaden som deras marknadskonkurrenter slipper. Inre investerare på den europeiska marknaden kommer att föredra att ha den större, i stället för den mindre, valutan.
Konstantinos Droutsas  
Europaparlamentets högtidliga möte med anledning av tioårsjubileet för Ekonomiska och monetära unionen (EMU) äger rum vid en tidpunkt då kapitalismen genomgår en allvarlig systemkris, något som Europaparlamentet har antagit ett flertal resolutioner och betänkanden om. Mötet är bara ett försök att skyla över EU:s gräsrots- och arbetarfientliga politik. Efter socialismens fall infördes den i Maastrichtfördraget, som är ett fanatiskt angrepp på arbetarnas fri- och rättigheter.
EMU, inrättandet av Europeiska centralbanken och införandet av euron är nödvändiga länkar i den kedja av kapitalistisk omstrukturering som kapitalet nu propagerar för, i syfte att försvara sig mot arbetarnas krav och slå vakt om sin lönsamhet genom att intensifiera exploateringen av arbetare och gräsrötter.
Prisstabilitet, minskad inflation och att ekonomierna måste skyddas mot risker och kriser är, som vi har sett, nötta gamla argument. EMU handlar om att skydda monopolföretagens vinster och underlätta privatiseringar och fusionsaffärer.
Det senaste årtiondet har arbetarlönerna sjunkit, relationerna mellan arbetsmarknadens parter försämrats och försäkringsförmåner gått upp i rök. Hälsovård och utbildningsväsende har förfallit och samtidigt förvandlats till privatiserade handelsvaror.
Arbetarna tar avstånd från denna europeiska enkelriktning - ifrån dess anhängare, Lissabonstrategin och Lissabonfördraget. Arbetarna slåss mot både EMU och själva EU. Makten ska ligga hos gräsrötterna, och vi behöver skapa ett ekonomiskt system som gagnar dem.
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk  
I samband med debatten om euron skulle jag vilja peka på tre områden där den inte gjort särskilt bra ifrån sig.
För det första: Från och med eurons införande, alltså under perioden 2002-2007, har tillväxten i Storbritannien, Sverige och Danmark - de tre medlemsstater som stått utanför euroområdet - varit högre än för länderna i euroområdet. De tre ländernas bruttonationalprodukt växte nästan dubbelt så snabbt som genomsnittet för euroområdet, samtidigt som arbetslösheten var lägre.
För det andra har kampen mot följderna av den rådande finansiella och ekonomiska krisen definitivt gett bättre resultat i dessa länder än i euroområdet. De brittiska, svenska och danska centralbankerna sänkte sina räntor snabbt och beslutsamt, samtidigt som de slog vakt om affärsbankernas likviditet. Det förefaller också som om dessa länders finanspolitik kommer att ge en bättre utdelning än den finanspolitik som förs i euroområdet.
För det tredje måste nya medlemsstater som vill inträda i euroområdet uppfylla ett stort antal penning- och finanspolitiska kriterier under de två åren närmast före inträdet. Vissa kriterier är ömsesidigt motsägande. Till exempel krävs att landet ingår i ERM2-systemet, och därmed håller sin valutakurs gentemot euron inom ett fluktuationsintervall på ±15 procent - samtidigt som landet håller nere inflationen. Om det uppstår ett devalveringstryck mot den nationella valutan måste centralbanken ingripa genom att sätta en större penningmängd i omlopp. Det i sin tur ökar inflationstrycket. Om kommissionen vill uppmuntra de nya medlemsstaterna, så borde den överväga att åtgärda denna uppenbara motsägelse.
Sirpa Pietikäinen  
Herr talman, mina damer och herrar! Ekonomiska och monetära unionen i Europa startade den 1 januari 1999, samtidigt som elva av EU:s medlemsstater införde den gemensamma valutan. Euron fyllde tio år den 1 januari 2009. Samtidigt blev Slovakien det sextonde landet som gick över till euron.
För att citera Jean-Claude Junckers anförande till parlamentet: Euron är utan minsta tvekan en ”stabilitetsfaktor”. Insikten om detta faktum har varit smärtsam för de länder som står utanför euroområdet.
Eurons tioårsjubileum överskuggas av oron för en fördjupad recession. Jag har fullt förtroende för euroområdets förmåga att klara krisen. Det kommer ändå att krävas betydande insatser från unionens sida. Enligt de senaste prognoserna får det stimulanspaket som vi antog en betydligt mindre effekt än de 1,5 procent av områdets bruttonationalprodukt som vi räknade med. Nuvarande prognos är att effekten blir omkring 0,6 procent. Det behövs nya stimulansåtgärder.
Euron har utan tvekan varit framgångsrik, men förutsättningen har varit de löpande ansträngningar som gjorts. Vi behöver nu stärka övervakningen av finansmarknaderna på europeisk nivå, samtidigt som vi iakttar de grundläggande principerna och kriterierna för Ekonomiska och monetära unionen.
Zita Pleštinská  
Den 1 januari 2009 blev euron Slovakiens officiella valuta. Från och med den dagen har dubbelkorset på de tre kullarna, symbolen på Slovakiens flagga, också präglats på myntvalörerna 1 och 2 euro, som nu är i omlopp i hela euroområdet.
Detta var en historisk dag för Slovakien. Vi slovaker är mycket stolta över att vara det första landet från det före detta socialistiska blocket som infört euron under detta symboliska år då euroområdet fyller tio år.
Det gläder mig att den nuvarande slovakiska regeringen ställer upp bakom Mikuláš Dzurindas utfästelse. Hans regering antog hösten 2004 en plan för att byta ut valutan koruna mot euron, och beslutade att övergången skulle äga rum i början av 2009.
Det känns också lämpligt att här i Europaparlamentets kammare uttrycka ett tack till slovakerna. Det var framför allt de som förverkligade de hårda men nödvändiga ”Dzurindareformerna”, som inte gav upp och därigenom bidrog till att göra Slovakien till ett framgångsrikt europeiskt land.
Från och med den 1 januari 2009 är euron en vardaglig länk mellan det slovakiska folket och unionen.
Farväl, koruna! Välkommen, euro!
Nicolae Vlad Popa  
Införandet av den gemensamma europeiska valutan för tio år sedan utgjorde slutpunkten för en process vars följder inte bara är ekonomiska. Slutförandet av processen för Ekonomiska och monetära unionen visade att medlemsstaterna är fast beslutna att värna EU:s ekonomiska och politiska sammanhållning.
Eurons framgång visar därför också att vi framgångsrikt har byggt upp en faktor som för ut europeiska värderingar i internationella sammanhang, och som bevisar att Europeiska unionen spelar en huvudroll för affärsförbindelserna och finansmarknaderna i världen.
Att införa euron ger många fördelar. Hit hör makroekonomisk stabilitet, betydligt stabilare prisutveckling och att det skapas nya arbetstillfällen och förutsättningar för ökad produktivitet. Dessutom ökar den underliggande motståndskraften mot turbulens i omvärlden. Allt detta motiverar de ansträngningar som gjorts av de nya medlemsstaterna, i synnerhet Rumänien, för att snarast uppfylla konvergenskriterierna och ansluta sig till euroområdet.
Richard Seeber  
Sedan euron infördes den 1 januari 1999 har den gemensamma valutan i många avseenden varit en viktig stabilitetsfaktor för EU:s ekonomi. Den gemensamma valutan är framför allt motorn till utbytet mellan länderna i Europa. Att växelkurserna mellan euroländerna bortfallit är en viktig och synlig förbättring för medborgarna och främjar rörligheten i EU.
Förutom dessa uppenbara fördelar har euron också visat sig ha en stabiliserande verkan under finanskrisen. De dramatiska följderna av det ekonomiska sammanbrottet kan bara dämpas av en stor valuta som används av många medlemsstater och nationella ekonomier. Valutaunionen betyder att makroekonomiska åtgärder kan vidtas på internationell nivå, och att vi kan handla aktivt för att bekämpa finanskrisen.
Men när allt kommer omkring står euron också för den europeiska integrationen och för européernas långa, gemensamma vandring tillsammans. Valutaunionen är nästa logiska steg efter den ekonomiska unionen, och kommer sannolikt att fördjupa den europeiska integrationen.
Iuliu Winkler  
För nästan ett år sedan högtidlighöll vi tioårsdagen av inrättandet av Europeiska centralbanken (ECB) och Ekonomiska och monetära unionen (EMU). ”Nu, tio år senare, kan man konstatera att euron blivit en otvetydig framgång”, framhöll vi då.
Denna bedömning står sig i mina ögon ännu. Jag är en varm förespråkare av att medlemsstaterna ska visa varandra solidaritet när de vidtar gemensamma åtgärder för att motverka finanskrisen och minska skadeverkningarna av den världsekonomiska krisen. I dag befinner sig Europa i det mest riskfyllda ekonomiska läget sedan slutet av andra världskriget. Under sådana omständigheter bör firandet av eurons tioårsjubileum påminna oss om vikten av att fortsätta med de stora europeiska integrationsprojekten.
Införandet av den gemensamma europeiska valutan och skapandet av EMU var beslut som fattades gemensamt, genom harmonisering och en solidaritet som var rotad i en europeisk värdegrund. En sådan inställning krävs även i år för att vi ska kunna åstadkomma åtgärder mot finanskrisen och framgångsrikt genomföra dem. Den europeiska konkurrensförmågan måste bibehållas även inom euroområdet och behöver stärkas i de medlemsstater som förbereder sitt inträde i euroområdet. Dessutom måste EMU-medlemmarnas skiftande intressen stå tillbaka till förmån för EU:s gemensamma ekonomiska intressen.
Talmannen
Nästa punkt är omröstningen.
(För omröstningsresultat: se protokollet.)
