Återupptagande av sessionen
Talmannen.
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 19 december 2002.
Jag vill be om ursäkt för vår talman Pat Cox sena ankomst men han är just nu på väg så sakteliga från Frankfurt. Han väntas anlända inom kort.

Talmannen.
Parlamentet har med stor sorg tagit del av beskedet om Roy Jenkins bortgång förra helgen. Han var en framstående politisk ledare och tidigare minister i Förenade kungariket. Parlamentet minns hans fyra år som ordförande för Europeiska kommissionen. Han införde under sitt ledarskap det Europeiska monetära systemet, föregångaren till den gemensamma valutan. Han var en enastående och övertygad europé och en statsman. Jag vill be parlamentet att iaktta en tyst minut till hans minne.
(Parlamentet höll en tyst minut.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av talmanskonferensen torsdagen den 9 januari 2003 i enlighet med artikel 110 och 110a i arbetsordningen. Förslaget till föredragningslista har delats ut.
Måndag:
Andrews (UEN).
För första gången i just detta parlaments historia föreslår Ribeiro e Castro en alternativ resolution till betänkandet av Swiebel om situationen för de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen. Ribeiro e Castro kan tyvärr inte närvara på grund av att vädret försvårat hans resa. Han kommer att anlända senare. Men jag vill anhålla om att behandlingen av Swiebelbetänkandet skjuts upp till ett senare datum.

Talmannen.
Det är för sent för er att ändra dagens föredragningslista. Det skulle ha gjorts före klockan 16.00 i dag.
Torsdag:
Jag har från Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen mottagit en begäran om att ta bort punkten ?Humanitär kris i Nordkorea? från debatten om kränkningar av de mänskliga rättigheterna samt av demokratiska och rättsstatliga principer.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle bara vilja förklara att anledningen till att vi vill stryka den här punkten från dagordningen - och för övrigt tycker vi att punkten om Illinois kan läggas in - är att vi, vid lämplig tidpunkt, skulle vilja lägga in ett uttalande om Nordkorea på föredragningslistan för sammanträdesperioden i Bryssel, mot bakgrund av att detta land har sagt sig vilja dra sig ur icke-spridningsavtalet. Vi tycker att det vore bättre att behandla detta på ett mer högtidligt och ingående sätt än med brådska, i sista stund.

Talmannen.
Jag vill bara klargöra för parlamentet att ni föreslår att Nordkorea tas upp under den andra sammanträdesperioden denna månad.

Poettering (PPE-DE).
Herr talman! Vi har just tagit upp denna fråga i vår grupp, och vi ansåg att utvecklingen i Nordkorea är så aktuell och brådskande att vi bör ägna oss åt denna fråga i dag eller under denna vecka. Skulle det bli nödvändigt med någon ytterligare behandling av frågan kommer vi att ta itu med den även i framtiden. Vi är alltså emot att Nordkoreafrågan stryks från listan över aktuella och brådskande frågor.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Jag föreslår den liberala gruppen att de drar tillbaka detta förslag och att hela kammaren ber talmannen att i kammarens namn göra ett uttalande riktat till talare i Förenta staternas båda kammare för att uttrycka vår tillfredsställelse över det beslut guvernören i Illinois fattat. Skälet är mycket enkelt. I Europa är vi mot dödstraff och det är också en fråga som är ett av Köpenhamnsvillkoren.
Våra kolleger i Förenta staternas kongress känner till vår ståndpunkt och för min grupp skulle det vara mycket svårt att rösta mot den liberala gruppens förslag av förfarandeskäl eftersom vi är överens. Vi tror att det är kraftfullare och kan hjälpa antidödsstraffskampanjen i Förenta staterna mer om vi genom ett uttalande av talmannen uttrycker att vi fullt och fast stöder detta beslut, än att vi tar upp det som ett brådskande ärende, vilket kan verka något polemiskt.
Eftersom vi är helt och hållet överens skulle vi kunna ha kvar det brådskande ärendet och samtidigt sända ett konstruktivt och positivt budskap till Förenta staternas kongress, som är vår samtalspartner.

Watson (ELDR).
Herr talman! Jag är mycket glad över det stöd vi fått av Barón Crespo och PSE-gruppen. Jag kan försäkra er om att min grupp är mycket bekymrad över situationen i Tjetjenien och det är någonting som kräver parlamentets uppmärksamhet. Men detta är något som vi yttrat oss om vid ett flertal tillfällen och frågan är inte särskilt brådskande.
Vi välkomnar varmt den åtgärd som guvernören i staten Illinois i Förenta staterna vidtagit. Detta parlaments ståndpunkt i frågan har under många år varit så konsekvent att vi bör ta tillfället i akt att välkomna det som skett. Vi bör i synnerhet uppmana landets resterande 38 stater som fortfarande tillämpar dödsstraffet att följa Illinois exempel. Det är av den anledningen vi håller fast vid vår begäran om brådskande förfarande.

Poettering (PPE-DE).
Herr talman! Om man är emot det behöver jag inte längre säga någonting mer om huruvida förslaget från Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp skall gälla. Kollega Barón Crespo har ju redan uttalat sig mot att stryka Tjetjenien från föredragningslistan. Därför begär jag nu inte ordet på nytt. Jag är starkt för att vi nu skall tala om Tjetjenien också.
Men jag skulle för vår grupps räkning vilja ansluta mig till förslaget från kollega Barón Crespo, nämligen att vi - eftersom liberalerna ju inte kommer att få majoritet i denna fråga - uppdrar åt talmannen att utfärda ett uttalande i vilket vi otvetydigt uttalar oss mot dödsstraffet, vilket dock inte får sammanblandas med någon form av antiamerikanism. Vi är Amerikas vänner, men dock klart mot dödsstraffet.
(Applåder)

Dupuis (NI).
Herr talman! Jag instämmer helt med Barón Crespos förslag och Poetterings förtydliganden. Jag vill bara säga till Watson att det trots allt håller på att hända något i hans land. Vid slutet av innevarande månad skall en stor brittisk domstol besluta om begäran om utvisning av den tjetjenske vice premiärministern. Detta förefaller mig vara allt annat än oväsentligt. Det förvånar mig att talmannen, som kommer från Storbritannien, har glömt det.

Frassoni (Verts/ALE).
När vi nu talar om dödsstraff tillåter jag mig att be talmannen att skicka ett brev till. Det handlar om en dålig nyhet, det vill säga att 26 kongoleser har dömts till döden för mordet på Laurent Kabila. Vi väntar på nyheter om en eventuell benådning, från hans sons sida, men jag tycker att även vår talman bör fästa uppmärksamheten på denna fråga.

Talmannen.
Det är knappast en punkt för föredragningslistan utan bör tas upp vid ett annat tillfälle. Men vi noterar era synpunkter.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle bara vilja påpeka för Frassoni att vi utan vidare hade kunnat ta med ämnet ?Dödsstraff i Kongo? på listan över aktuella och brådskande frågor om inte hennes grupp, helt i onödan, röstat för att listan över aktuella och brådskande frågor alltid skall vara begränsad till endast tre frågor, vilket inte är till nytta för någon, utan i stället skadar saken.

Gollnisch (NI).
Herr talman! Jag anser att det är mycket viktigt att vi uttalar oss om allvarliga ämnen, även sådana som inte direkt har att göra med medlemsstaternas politik. Däremot har vi fått kännedom om något efter det att dagordningen fastställts. Vi har fått veta att regeringen i Förenade kungariket nästan dagligen bidrar till bombningarna av Irak. Jag anser att det är mycket viktigt, och att det borde tilldra sig vår kammares intresse.
Vad tjänar det till att motsätta sig dödsstraffet, mot amerikanska brottslingar eller mot oskyldiga amerikaner, samtidigt som man är för dödsstraffet, till exempel vad gäller civila irakier? Men den amerikanska regeringen har erkänt att britterna har deltagit i bombningarna av Al Qasidi, av Al Kut, av Al Basrah,....
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen.
Tack, herr Gollnisch! Ni håller på att ge er in på en mycket politisk fråga. Vi behandlar föredragningslistan och jag vill informera er om, om ni hör på, att Irak-frågan kommer att tas upp till debatt under sammanträdesperioden i Bryssel i slutet av januari. Ni kommer att ha tillfälle att ta upp frågan då.
Sammanträdesperiod i Bryssel, januari 2003
Onsdag:
Jag har från Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen mottagit en begäran om att ta med ?Uttalanden av rådet och kommissionen om att Nordkorea drar sig ur icke-spridningsavtalet?.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Först och främst skulle jag vilja säga till Posselt att min grupp röstade emot reduceringen av de brådskande förfarandena. Jag tror för övrigt att det praktiskt taget var den enda gruppen som gjorde det, i motsats till er grupp.
Hur som helst, det jag ville säga om Nordkorea är att vi, som jag sade nyss, tycker att det är viktigt att det görs ett uttalande och hålls en debatt i denna kammare om att Nordkorea lämnar icke-spridningsavtalet, liksom att rådet och kommissionen gör uttalanden. Detta är skälet till att vi vill ha detta tillägg till dagordningen för Brysselsammanträdet.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är minutsanföranden om frågor av politisk vikt.

de Roo (Verts/ALE).
Vårt parlaments informationsbroschyr angrips av den kemiska industrin, av Cefic. Det har kommit till min kännedom att vår egen talman, Pat Cox, har beslutat att inte längre dela ut den här broschyren, som kallas Troubled Waters. Jag uppmanar er att ställa denna broschyr, som för närvarande finns enbart på engelska och franska, till alla ledamöters förfogande, så att de själva kan se att inte ett enda kemiföretag nämns med namn.
Pat Cox' kompromiss, som innebär att bifoga ett märke eller ett blad där vi informerar om att detta är en fiktiv berättelse, anser jag vara överflödig, och det skulle vara att ge efter för trycket från den kemiska industrin. Det får vi inte göra. Det gäller en informationsbroschyr, och det är en tecknad serie. Jag har broschyren här, och alla kan se att det är en tecknad serie och alltså en fiktiv berättelse. Jag kräver i varje fall att alla ledamöter skall få denna tecknade serie, och jag anser också att den bör översättas till alla europeiska språk.

Talmannen.
Jag har förstått att dokumentet inte har dragits tillbaka. Det kommer att stå till förfogande på alla språk för alla parlamentets ledamöter.

Gebhardt (PSE).
Herr talman, ärade kolleger! Medan vi hade vårt jullov satt fransyskan Touria Tiouli, medborgare i Europeiska unionen, inlåst i Dubai. Hon hade anmält att hon blivit våldtagen av tre män och häktades redan i oktober under anklagelsen om relations sexuelles adulterines, alltså på grund av utomäktenskapligt könsumgänge. En absurd rättslig konstruktion som förnedrar offret ännu mer och som dessutom leder till att vederbörande hamnar i fängelse. I fördragen har vi fastslagit de europeiska medborgerliga rättigheterna, och i stadgan om de grundläggande rättigheterna har vi fastställt den mänskliga värdigheten - det gäller för oss överallt i världen.
Herr talman! Med tanke på skandalen i Dubai är det nödvändigt att påpeka detta. Vill ni vara vänlig att för Europaparlamentets räkning skriva det brev som befriar Touria Tiouli och som klargör att vi inte vill ha någonting att göra med stater som ignorerar den mänskliga värdigheten på ett sådant sätt.
(Applåder)

Talmannen.
Jag skall se till att detta vidarebefordras till talmannen.

Ó Neachtain (UEN).
Herr talman! Nyheterna de gångna veckorna om att man på olika håll i världen försöker klona människor är verkligen mycket oroande. Jag välkomnar det stöd som Europaparlamentet och Europeiska kommissionen gett för att verka för ett globalt förbud mot kloning av människor. Vi behöver vidta nödvändiga åtgärder för att hindra dem som försöker klona människor. Det är motbjudande och oetiskt och fullständigt oansvarigt från vetenskaplig synpunkt. Vi måste införa en global konvention som inom några månader förbjuder mänsklig kloning. Det internationella samfundet måste agera omedelbart i frågan. 
Så sent som i november antog Europaparlamentet mitt förslag som uppmanar till ett internationellt stopp för mänsklig kloning. Vi måste nu arbeta via Förenta nationernas strukturer för att nå detta mål. Jag vill uppmana parlamentet, genom er förmedling herr talman, att omedelbart behandla detta som en aktuell och brådskande fråga av större vikt.

Titley (PSE).
Herr talman! Ni fäste inte uppmärksamheten i morse vid att vi den här månaden firar 30-årsjubileet av Förenade kungarikets, Danmarks och Irlands anslutning till Europeiska unionen. I Förenade kungarikets fall har denna anslutning medfört enorma fördelar för landets befolkning, skapat arbetstillfällen genom ökad handel, tillfört avsevärda investeringar, skapat arbetstillfällen och varit till gagn för våra medborgare genom ökade möjligheter att resa, utbilda sig och arbeta.
Den har varit särskilt gynnsam för Förenade kungarikets sociala dagordning. Den har i synnerhet stärkt kvinnornas roll på de områden i landet där kvinnornas sak har främjats genom europeisk lagstiftning. Detta är någonting vi därför bör passa på att fira. I era inledande kommentarer nämnde ni Roy Jenkins. Han och framlidne John Smith var från Labourpartiets sida ansvariga för att Storbritannien blev och förblir en medlem av Europeiska unionen.

Talmannen.
Herr Titley! Jag är säker på att ni är mycket mer vältalig i frågor som dessa än jag.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill påminna om att dialogen mellan regeringarna i de olika medlemsstaterna bör vara det huvudsakliga verktyget för att lösa problemen, särskilt när det handlar om grannländer.
I konkreta ordalag talar jag om den portugisiska regeringens attityd gentemot de andalusiska fiskarna. Enkla överträdelser, som att komma in på portugisiskt vatten, har nyligen vid två tillfällen besvarats med beskjutning som, gudskelov, inte gett upphov till några offer.
Jag uppmanar till omdöme och ansvar så att man finner en lösning på ett problem vi dragits med sedan decennier tillbaka.

Savary (PSE).
Herr talman! Jag representerar en region vid franska atlantkusten och följaktligen det Europa som har drabbats av föroreningarna från tankfartyget Prestige. Jag vill säga att folk just nu är mycket upprörda över det som händer, i synnerhet därför att denna typ av förorening representerar något nytt, eftersom den är långvarig, och eftersom man inte vet när den tar slut.
Därför anser jag att vårt parlament skulle vinna på att anta förslaget om den undersökningskommitté som det har avslagit. Man kan inte vilja införa hårdare regler och samtidigt vara emot att en parlamentarisk institution som vår beger sig till platsen för att ta reda på vad som har hänt och sedan drar slutsatser därav.
För det andra tror jag att vi måste besluta om hur vi skall hantera vraket. Vi kan inte låta tusentals yrkesfiskare, ostronodlare och folk som arbetar inom turistnäringen sväva i ovisshet utan att föreslå dem en industriell lösning. Jag anser att Europeiska unionen snabbt bör gå ut med en inbjudan att lämna projektförslag för att åstadkomma denna industriella lösning, som lär finnas, bland annat hos företaget Comex, som är en av de stora specialisterna i världen på detta område.

Talmannen.
Den frågan bör och kommer att hänskjutas till talmanskonferensen.

Mastorakis (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja uppmärksamma kammaren på något som vid första anblicken förefaller vara en mer prosaisk angelägenhet, men som jag tror hör samman med det sätt på vilket parlamentet sköter sin PR och berättar för europeiska medborgare om hur det fungerar.
För bara några dagar sedan fick vi veta att presidiet hade godkänt kvestorernas föreslagna beslut om Europaparlamentets planerade och godkända utgifter per capita som, mot alla förväntningar, har skurits ned. Och så vitt jag vet, åtminstone vad beträffar mitt land och min region, handlar det om omfattande nedskärningar. Om två veckor kommer jag till exempel att bjuda in en grupp på femtio personer från Kreta och, såvitt jag förstår, kommer de pengar som hittills beviljats att inte ens täcka deras biljetter.
Vad mig beträffar är detta inte bara någonting olämpligt; det finns också en moralisk dimension i denna fråga. Om presidiet och kvestorerna vill minska de planerade utgifterna skall de inte komma och berätta detta för oss i elfte timmen, för då har vi redan andra planer. Jag föreslår att om vi vill ha ett allvarligt beslut här bör detta - som jag ser det, och jag vet att andra håller med mig - oacceptabla beslut från presidiets sida att godkänna detta förslag skjutas upp tills vidare.

Talmannen.
Jag är säker på att detta är en angelägenhet för ett antal kolleger. Jag kan förvissa er om att kvestorskollegiet kommer att undersöka frågan och eventuellt komma med nya förslag. Men den befintliga ordningen kommer att gälla tills det görs några förändringar. Era besökare från Grekland kommer att ersättas på ett riktigt sätt.

Sacconi (PSE).
Herr talman! Jag vill påtala någonting oerhört allvarligt som inträffade i fredags i Italien, närmare bestämt i staden Verona. Ett trettiotal anhängare till en nynazistisk organisation gjorde intrång hos ett lokalt tv-bolag, där det hölls en debatt, och misshandlade en företrädare för en muslimsk församling. Det faktum att denna person gav uttryck för mycket diskutabla synpunkter, på gränsen till provocerande, hindrade naturligtvis inte att alla demokratiska krafter fördömde detta mycket allvarliga dåd. Det allra värsta är dock att en ledamot av detta parlament, Borghezio, som företräder Lega Nord, inte bara rättfärdigade denna handling utan också sade att han tycker att detta slags aktioner är bra. Herr talman! Ni förstår säkert att jag personligen kommer att ha mycket svårt att stanna kvar i denna kammare om denna person skulle begära ordet hädanefter.

Perry, Roy (PPE-DE).
Herr talman! Som ett svar på Titleys kommentarer vill jag säga att jag tog upp frågan om 30-årsdagen av Förenade kungarikets, Irlands och Danmarks medlemskap i Europeiska unionen under förra sammanträdesperioden i december. Då frågade jag vår talman Cox om vad man tänkt göra för att uppmärksamma denna händelse. 
Jag är glad att kunna meddela att Cox står som värd för en mottagning i morgon kväll för parlamentets ledamöter. Jag hoppas att Titley, bland alla sina övriga inbjudningar denna vecka, kommer att ha möjlighet att närvara vid denna mottagning som talmannen inbjuder till. Jag kommer definitivt själv att vara där.

Laguiller (GUE/NGL).
Herr talman! Jag skulle vilja be er att fråga kommissionen vilka åtgärder den ämnar vidta för att kräva återbetalning av de subventioner som har beviljats storföretaget Daewoo. Det är verkligen skamligt att Daewoo behåller de erhållna beloppen, samtidigt som de i Frankrike håller på att stänga de fabriker som företaget äger i Lothringen, förutom flera andra fabriker i andra delar av världen.
Jag anser att det är slöseri med skattebetalarnas pengar att dela ut subventioner till kapitalistiska företag under förevändning att man främjar sysselsättningen, medan dessa företag nöjer sig med att införliva de erhållna beloppen med sina vinster och sina aktieägares utdelningar. Hur många är det inte som avskedar sina anställda, till och med stänger fabriker och därigenom ruinerar städer och ibland hela regioner, när pengarna har inkasserats! Det är bedrägeri, vilket skadar både arbetarna och skattebetalarna, och det sker i samförstånd med både europeiska och andra institutioner, som fortsätter att bevilja dessa subventioner.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Vi talade tidigare om dödsstraff och Iran är ett av de länder där många dödsdomar avkunnas, och detta gäller särskilt stening. Steningarna har visserligen inställts tills vidare, men vi vet ju alla att det under hösten 2002 förekom en hel del stora demonstrationer i Iran för mänskliga rättigheter och demokrati och mot avrättningar och steningar. Det var framför allt studerande som gick i spetsen för demonstrationerna. Anledningen till att jag tar upp frågan nu är att fyra av dessa studeranden av en domstol i Shiraz dömts att få armar och ben avhuggna. De är samtliga under tjugofem år. De är samtliga ostraffade. Detta är ännu ett exempel på de medeltida metoder Iran använder sig av. Jag ber er, herr talman, att vända er till regeringen i Iran och eventuellt lägga ned den kritiska dialogen tills detta kunnat stoppas. Det är synnerligen brådskande.

Flemming (PPE-DE).
Herr talman! Tillåt mig att säga några ord om det som Gebhardt sade. Jag har tagit starkt intryck av det som hon berättade. Det var bara en mening som saknades här, fru Gebhardt. Dessa kränkningar av de mänskliga rättigheterna gör oss upprörda eftersom en europeiska är drabbad. Vi bör dock vara medvetna om att islamiska kvinnor - inte bara i detta land - dagligen är utsatta för liknande kränkningar av de mänskliga rättigheterna.

Casaca (PSE).
Herr talman! För att anknyta till det som Frahm sade skulle jag vilja uttrycka min stora besvikelse över det faktum att den iranska regimen, som utmärkte sig under 2002 som en av världens mest repressiva gentemot sitt eget folk, som mer än någon annan gjorde sig skyldig till brott mot de mänskliga rättigheterna, inte har fördömts av Förenta nationerna eftersom Europeiska unionen beslöt att inte föreslå något sådant fördömande. Ett sådant agerande är obegripligt och får mig att tro att det vi ser är opportunism i EU:s politik för mänskliga rättigheter, något som jag varken kan acceptera eller förstå.

Talmannen.
Vi skall se till att talmannen drar riktiga slutsatser av detta och vidtar lämpliga mått och steg.

Ford (PSE).
Herr talman! Som ni kanske minns tog jag förra månaden upp frågan om det högerextrema partiet British National Party som påstår att välvilligt inställda poliser i Oldham har försett dem med hemligstämplade polisvideor av upploppen där. Detta ifrågasätter de bevis som sådana partiska poliser lagt fram och som används i en pågående rättegång. 
Det visar sig att man i stället för att utreda påståendena om att British National Party har fått tillgång till sådant material har förbjudit polisen att visa videorna, vilket jag kan förstå, men att man även har förbjudit polisen att rapportera om British National Partys påståenden och att rapportera om själva förbudet.
Skulle ni vilja skriva till de relevanta myndigheterna och uttrycka Europaparlamentets farhågor om att detta försök till att dölja i stället för att utreda problemet inte är rätt sätt att ta itu med dessa frågor?

Talmannen.
Vi skall hänskjuta ärendet till talmannen.

Lage (PSE).
Herr talman! För en stund sedan fördömde en ledamot i denna kammare med rätta kloning och begärde att det skall avvisas rent allmänt. Han missade emellertid att göra en tydlig åtskillnad mellan reproduktiv kloning och terapeutisk kloning. När det gäller reproduktiv kloning är jag säker på att vi alla håller med om att detta är en inhuman eller avhumaniserande teknik som måste avvisas. Men det går inte att säga samma sak om terapeutisk kloning. Det måste fortfarande finnas en möjlighet öppen för vetenskapen, forskare och forskarsamhället att experimentera på innovativa områden som har en oerhörd potential för medicin. De dogmatiska individer som är emot alla former av kloning är ståndaktiga allierade till dem som skulle tillåta hemlighetsmakeri, charlataneri och olaglig handel att blomstra på detta område. Vi måste vara överens om denna grundläggande punkt: om vi vill lägga hinder i vägen för vetenskap och forskning på kloningsområdet kommer det alltid att finnas lycksökare och samvetslösa individer som är villiga att utnyttja detta kunskapsområde.

Talmannen.
Denna punkt är avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0427/2002) av Napolitano för utskottet för konstitutionella frågor om de regionala och lokala myndigheternas roll i den europeiska integrationen (2002/141(INI))

Napolitano (PSE)
Herr talman! På initiativ av utskottet för konstitutionella frågor behandlar Europaparlamentet för första gången frågan om de regionala och lokala myndigheternas roll i den europeiska integrationen, i form av ett särskilt betänkande och ett förslag till resolution. Det är lätt att inse skälen till och syftena med detta initiativ. Särskilt under det senaste decenniet har det ju uppstått en utbredd decentralisering, regionalisering och ett ökat lokalt självstyre i unionens medlemsländer. Detta är en företeelse som bör utvärderas och tas på allvar när man resonerar och diskuterar om Europeiska unionen nu och i framtiden. De regionala och lokala organen har skaffat sig en betydande tyngd när det gäller att införliva gemenskapens lagstiftning och hantera gemenskapsprogrammen i de enskilda staterna. De måste alltså få känna sig delaktiga också i förberedelsearbetet för unionens politik och åtgärder.
Vad detta anbelangar innehåller det resolutionsförslag som nu skall tas upp till omröstning i parlamentet några viktiga förslag: att inkludera principerna om respekt för regionala och lokala identiteter inom den nya konstitutionella ramen, och därmed tillämpa subsidiaritetsprincipen, inte bara i förhållandet mellan unionen och medlemsstaterna utan också gentemot regionala och lokala myndigheter, att få kommissionen att, bland annat på grundval av vitboken om styrelseformer, förbinda sig att göra regionala och lokala organ delaktiga när den utarbetar sina förslag, att uppmana medlemsstaterna att verka för och sätta värde på - var och en utifrån sin konstitution - att regionala och lokala myndigheter deltar i processen för att utarbeta hur unionens beslutsfattande skall gå till.
I och med den resolution vi har lagt fram, vilken om den får en bred uppslutning i omröstningen kommer att bli en viktig referenspunkt för den kommande debatten i konventet i Bryssel i februari, kommer erkännandet av de regionala och lokala myndigheternas roll i den europeiska integrationen att ta ett betydande steg framåt. Jag hoppas att man, bland annat genom några ändringsförslag som korrigerar eller preciserar den text som utskottet för konstitutionella frågor antog, kommer att ta hänsyn till vissa orosmoment som jag och andra kolleger har tagit upp i utskottet och att man kan undvika tvång och ensidighet som skulle skada den sak vi tror på.
Här vill jag slå fast vilka kriterier som jag som föredragande har haft: för det första måste man förhålla sig till alla de autonoma territoriella organ som verkar inom medlemsstaterna som en helhet. Som alla vet har dessa mycket varierande storlek och natur, men alla - från de största till de minsta - oavsett vilken roll och vikt de har, företräder vissa gemensamma värden - närheten, den närmare förbindelsen med medborgarnas känslor, åsikter och behov, den mest omedelbara och utbredda demokratiska delaktighet som kan tänkas - och alla bör därför i den europeiska konstitutionen tillerkännas en avgörande roll när det gäller att uppnå konventets mål för Europas framtid: målet att unionen skall komma mycket närmare medborgarna och att inte bara effektiviteten skall öka när unionen växer, utan också demokratin. Därför har jag inte föreslagit någon uppdelning av de regionala och lokala myndigheterna i olika kategorier i mitt betänkande. Om en del av de autonoma territoriella organen skulle få en särskild status och särskilda rättigheter skulle det uppstå besvärliga och kontraproduktiva dispyter, också om hur dessa kategorier - till exempel en kategori för regioner med lagstiftningskompetens - skall definieras och avgränsas, och detta skulle skymma målet att ta hänsyn till hela den regionala och lokala verkligheten. 
För det andra måste man akta sig för att skapa ett tungrott institutionellt system och komplicerade förfaranden som alla tvärtom tycker bör förenklas. När jag säger institutionellt system tänker jag också på domstolen och hur den fungerar. Generellt sett måste man akta sig för att belasta beslutsvägar som redan tyngs av en massa förbehåll med en uppsättning mer eller mindre strama vikter och motvikter.
Avslutningsvis hoppas jag att kollegerna vill tänka över dessa påpekanden och att vi får en bred enighet i omröstningen i morgon.
(Applåder)

Barnier
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Det återförenade Europa som tog sin början vid mötet i Köpenhamn kommer att bli ett Europa som karakteriseras av stor mångfald, först och främst ekonomisk och social mångfald. Aldrig tidigare har de ekonomiska skillnaderna inom Europeiska unionen varit så stora, och samtidigt har det aldrig varit så nödvändigt att föra en verklig sammanhållningspolitik. Det kommer att förekomma kulturell och politisk mångfald, men också regional sådan. För drygt ett år sedan lät jag för övrigt exakt detta uttryck - territoriell mångfald - ingå som en av de tre grundtankarna i den andra rapporten om sammanhållningen med rubriken ?Enhet i Europa, solidaritet mellan folken, territoriell mångfald?.
Det är denna mångfald som förklarar varför er föredragande, Napolitano, har haft en oerhört svår uppgift, när det har gällt att definiera de regionala och lokala myndigheternas roll i Europeiska unionen. Som han har sagt, kommer ett sammanträde att hållas inom ramen för konventet den 6 och 7 februari i år. Den skall ägnas åt detta problem.
Herr Napolitano! Ni har slutfört denna uppgift med er sedvanliga skicklighet och klokhet och, mina damer och herrar ledamöter, ni kommer inte att förvånas över att jag ansluter mig till föredraganden på många punkter i hans betänkande.
Napolitano har varit klok nog att påminna om att om Europeiska unionen vill fungera utan att bli en superstat bör den respektera den rättighet varje stat har att inom sina gränser organisera sig som den anser vara bäst. Det tillkommer alltså inte de europeiska institutionerna och inte heller kommissionen att från Bryssel föreslå och ännu mindre bestämma hur makten skall fördelas inom varje land eller hur förbindelserna mellan territorierna skall organiseras inom varje medlemsstat.
Det är alltså med utgångspunkt från denna begränsning som kommissionen kan godkänna de viktigaste punkterna i det betänkande som ni har tagit del av. Vi är för ett större inflytande för Regionkommittén, förutsatt att den interinstitutionella balansen förblir vad den är i dag. Det är värt att vid behov studera Regionkommitténs rätt att väcka talan i domstolen för att försvara respekten för subsidiaritetsprincipen.
Vi är för det som i ert betänkande kallas ?nya samverkansmetoder? så att regionala och lokala förvaltningar blir mer direkt delaktiga i gemenskapsprocesserna. I sin vitbok om styrelseformerna i EU har kommissionen föreslagit att en systematisk dialog skall upprättas med de organisationer som företräder dessa förvaltningar. Vi håller just nu på att utveckla formerna för denna dialog, som efter omfattande överläggningar kommer att genomföras vid slutet av första halvåret 2003.
Vi är för en anpassad tillämpning av gemenskapslagstiftningen för att ta hänsyn till exceptionella och lokala omständigheter och behov. Kommissionen skall därför på försök undersöka möjligheten att upprätta trepartsavtal mellan Bryssel, den nationella huvudstaden och regionen. Men härutöver erbjuder oss EU-fördraget egentligen redan genom ramlagstiftningen ett väl tilltaget handlingsutrymme. Det är ett åtagande som delas av de tre institutionerna som är ansvariga för lagstiftningsarbetet att undvika att dessa ramlagar blir alltför detaljerade.
Vi måste emellertid se till att bevara en enhetlig och därigenom jämlik eller opartisk tillämpning av EG-rätten. Låt oss inte försvaga de regler som vi antar här inom ramen för en demokratisk debatt genom att tillåta de territoriella förvaltningarna att, inte ens undantagsvis, tillämpa dem efter eget godtycke.
Jag har talat om det som händer i ett tidigt skede, när gemenskapstexterna utarbetas, och om det som händer senare, när de genomförs. I dessa frågor har kommissionen, med det bidrag som överlämnades till konventets arbete före slutet av år 2002, öppnat nya vägar och samtidigt meddelat att den med respekt för varje lands institutionella ordning är angelägen att, både med sikte på det förflutna och på framtiden, hitta möjligheter att göra de regionala förvaltningarna mer delaktiga i arbetet med den europeiska integrationen.
Min fjärde bifallspunkt vad gäller ert betänkande, herr Napolitano, är slutligen att vi är för en stark territoriell och europeisk sammanhållningspolitik som innebär något konkret för var och en av regionerna i Europeiska unionen och för medborgarna i denna union. Inom detta område, som jag är välbekant med, eftersom jag är ansvarig för det i kommissionen, kommer vi, det vill säga både kommissionen och parlamentet, att samarbeta mycket under de kommande månaderna, innan jag vid slutet av detta år skall lägga fram kommissionens förslag för den framtida regionalpolitiken efter år 2006.
Mina damer och herrar! Som jag nyss påpekade, är det just därför att vi är ense om de huvudsakliga riktlinjerna i detta betänkande som jag vill ta upp ett problem som kommissionen har på en punkt, och som jag vet även har varit föremål för debatt och frågor i er kammare. Det gäller förslaget att endast vissa regioner, nämligen de som har befogenhet att lagstifta, skall ha möjlighet att försvara sina rättigheter i EG-domstolen. För några veckor sedan uttalade jag mig för övrigt mycket uppriktigt i Florens inför representanter för dessa regioner med lagstiftande befogenheter under ett av deras sammanträden. Jag anser att det varken är realistiskt eller önskvärt att upprätta en sådan rangordning mellan de territoriella europeiska myndigheterna. Hur kan man till exempel tilldela dessa regioner viktiga och särskilda rättigheter, när alla nuvarande och blivande medlemsstater inte är organiserade på det sättet? Vårt institutionella system bör inte gynna ett visst system. Jag upprepar att det bör vara neutralt, rättrådigt och opartiskt.
Ändå står de regioner som har lagstiftande befogenheter och eget ansvar inför svårigheter som vi inte vill bortse ifrån. Varför kan vi inte, för att tillmötesgå ett av deras krav, begagna oss av en utväg som jag har tagit upp med deras ordförande och utnyttja den positiva erfarenheten av artikel 203 i EU-fördraget som, tillämpad på rätt sätt, har gjort det möjligt att förenkla dessa regioners deltagande i rådet? Varför skulle förfogandet över gemenskapsrätten inte kunna slå in på samma väg eller åtminstone inspireras av samma anda? Därför tycker jag att den tanke som några av er - framför allt Corbett och även, enligt uppgift, Méndez de Vigo - har framfört för att vi skall komma ut ur denna återvändsgränd är mycket intressant. Den skulle innebära att varje stat får ett tydligt ansvar att väcka talan i eget namn för dessa territoriella myndigheter i EG-domstolen.
Mina damer och herrar! Det är inte fråga om att skapa motsättningar mellan regionerna och staterna, regionerna och Europeiska unionen och ännu mindre mellan staterna och Europeiska unionen. Det gäller att välja en kultur för samarbete snarare än att understödja en konfrontationskultur. Regionerna måste kunna lita på staterna för att få en verklig politisk och rättslig representation inom Europeiska unionen. Regionerna måste kunna lita på att Europeiska unionen systematiskt gör dem delaktiga i alla skeden av den europeiska beslutsprocessen. Europeiska unionen måste i sin tur kunna fortsätta att lita på alla de territoriella myndigheternas konstruktiva och lojala samarbete: regionerna naturligtvis, men också storstadsområdena, städerna eller de subregionala, territoriella strukturerna. Unionen måste kunna lita på att de bidrar till debatten om den europeiska demokratin.
(Applåder)

Klaß (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Europeiska unionen är baserad på sina regioner, och det är inte utan anledning som vi i allt större utsträckning talar om regionernas Europa. Under de senaste åren har ett större medvetande uppstått om den funktion som de regionala och lokala förvaltningarna i medlemsstaterna har och om deras autonomi. Dessa spelar en viktig roll i samband med att Europeiska unionen förs närmare medborgarna. Det är just de regionala förvaltningarna som på ett avgörande sätt bidrar till framgången för den gränsöverskridande samvaron, sammanväxandet av enskilda medlemsstater i Europeiska unionen.
Det är i regionerna som unionens gräsrotsdemokrati äger rum. Det är således uppenbart att regionerna måste inbegripas i den europeiska politiken. Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har i sitt yttrande om Napolitanos betänkande ?De regionala och lokala myndigheternas roll i den europeiska integrationen? ägnat särskild uppmärksamhet åt aspekten ?integrering av ett jämställdhetsperspektiv?. Demokrati fungerar bara om alla - kvinnor och män - är delaktiga i lika stor utsträckning. 
Vi pekar på demokratiunderskottet som beror på att kvinnorna är underrepresenterade i beslutsfattande instanser och förvaltningar. Detta gäller för alla politiska, ekonomiska, sociala och även yrkesmässiga områden. Den långvariga underrepresentationen av kvinnor i beslutsprocessen är ett substantiellt hinder för den demokratiska utvecklingen i Europeiska unionens regioner och deras sammanhållning. Lokala myndigheter spelar en viktig roll även på arbetsmarknaden. De står närmare de arbetssökande eftersom de har en bättre förståelse för de lokala behoven och hindren, och här går det också att hitta de bästa sätten för att undanröja dessa hinder.
Man måste arbeta på att bygga upp en ny socialpolitik, framför allt vid avvägningar som syftar till att främja jämställdheten och genomförandet av den. Kvinnor är hälften av himlen; så lyder ett kinesiskt ordspråk. Vi strävar efter att öppna horisonten i dess helhet och att använda regionerna vid utformandet av ett medborgarnas Europa. Herr kommissionär Barnier! Vi vet mycket väl att vi från Europaparlamentets sida inte kan påverka detta, men droppen urholkar stenen, och det är vår uppgift och vår plikt att påpeka brister.
(Applåder)

Méndez de Vigo (PPE-DE).
Herr talman! Det handlar om en viktig fråga, som Barnier lyft fram, eftersom konventet skall hålla en debatt om denna fråga den 6 och 7 februari. Därför måste betänkandet utgöra grunden för den debatten.
Jag vill gratulera ordföranden Napolitano till det goda förnuftet, som är det minst vanliga av sinnena, i hans förslag. Herr ordförande! I detta fall har ni levt upp till er talang och goda rykte.
Denna resolution är tydligt regionalistisk. Det vi begär av konventet är att det skall erkänna syftet med territoriell sammanhållning i artikel 2. Vi begär att man skall erkänna de regionala och lokala autonomierna i artikel 6. Vi begär att man skall ta tillvara den språkliga mångfalden i Europa och skyddet av minoritetsspråken i artikel 151. Vi begär att man skall erkänna det gränsöverskridande samarbetet i artikel 158. Vi begär att regionkommittén i subsidiaritetsfrågor skall kunna vända sig till EG-domstolen. I den frågan är vi inne på samma linje som arbetsgruppen om subsidiaritet som jag haft äran att leda i konventet. Slutligen begär vi i artikel 299.2 att man skall konsolidera de yttre randområdenas situation.
Ni kanske undrar varför Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater med en majoritet röstat mot betänkandet i utskottet för konstitutionella frågor när det är så positivt. Jag kan förklara det. Det finns nämligen två frågor som oroar oss och som vi anser att utskottet löst på ett dåligt sätt.
Det första är punkt 2 där man införde ett ändringsförslag som gör det möjligt för de regionala och lokala myndigheterna att anta den form i vilken man skall tillämpa Europeiska unionens lagstiftning, med syfte att, som man säger, ta hänsyn till exceptionella lokala omständigheter och behov. Jag vet att man därefter lagt till ett stycke som säger ?samtidigt som gemenskapslagstiftningens integritet och följdriktigheten i EU:s politik respekteras?, men jag tycker att det stycket i sin nuvarande form står i strid med den inre marknaden, vilket motiverade att Europeiska folkpartiets grupp, som alltid försvarat de fyra friheterna på den inre marknaden, röstade mot.
Därför har vi lagt fram ett ändringsförslag, nummer 21 - jag tror att vi är överens med socialdemokraterna - för att slå samman vårt ändringsförslag 21 med socialdemokraternas ändringsförslag 5 till ett kompromissändringsförslag som jag tycker går i rätt riktning.
Herr talman! Slutligen har vi en annan fråga som oroar oss och det är den nuvarande lydelsen i artikel 8 som, enligt den linje som kommissionär Barnier uttalat, ger alla regionala och lokala organisationer med lagstiftningsbefogenheter rätt att klaga vid EG-domstolen. Vi tycker att det är överdrivet. Vi anser inte att det är ett sätt att bygga Europa på och därför har vi lagt fram ett ändringsförslag, nummer 24, som gör det möjligt för regioner att under en stats myndighet försvara sina privilegier avseende subsidiaritetsprincipen inför domstolen.
Vi ber kollegerna att studera dessa ändringsförslag och om vi når en överenskommelse om desamma med utgångspunkt i denna argumentation kan Europeiska folkpartiets grupp rösta för detta mycket betydelsefulla betänkande som jag måste gratulera dess föredragande Napolitano för.

Corbett (PSE).
Herr talman! Jag skulle också vilja gratulera vår föredragande, ordföranden för utskottet, till att han behandlat en så komplex frågeställning och fått oss att enas om en ståndpunkt som kompromiss. Så när som på en eller två små detaljer som fortfarande behöver klaras ut kan denna kompromiss nå överväldigande majoritet i Europaparlamentet.
Vår europeiska union är inte bara en union av stater utan en union av medborgare. Fördragen har alltid stadgat om att direkt ge medborgare vissa rättigheter och därmed om hur medlemsstaterna skall bestämma över medborgarna. Myndigheter på lägre nivå har därför redan en viktig roll att spela, både i tillämpningen av europeisk lagstiftning - mycket av vår miljölagstiftning ställer exempelvis krav på lokala myndigheter om hantering av förpackningar och avfall - och i vissa fall rentav i införlivandet av direktiv i den nationella lagstiftningen. Detta är fallet i t.ex. Belgien.
Det är riktigt att vi bör undersöka hur våra regioner är involverade i att hålla den här unionen i rörelse. Vilka rättigheter skall vi ge våra regioner? Vilka behörigheter skall vi ge dem i fördragen? Subsidiaritetsprincipen gäller inte bara de nationella regeringarna men som en följd av denna subsidiaritetsprincip är det inte unionens uppgift att tala om för medlemsstaterna hur de skall sköta sin interna organisation. Inte desto mindre måste unionen respektera att många av våra medlemsstater har en intern organisation som ger regioner och andra myndigheter under den statliga nivån avsevärda behörigheter. Därför är det riktigt att vi precis som i detta betänkande ser på hur vi kan anpassa oss till detta förhållande och erkänna det i fördraget. Vi bör också skapa bättre samråd och information gentemot regionerna, dra större nytta av artikel 203 i fördraget där det är lämpligt och ta ökad hänsyn till Regionkommitténs yttranden. Det råder samsyn på alla dessa punkter.
Men det finns en fråga som vi inte lyckats enas om: skall regionerna kunna vända sig till EG-domstolen med besvär mot åtgärder som de ogillar främst för att de kränker deras egna rättigheter eller subsidiaritetsprincipen? Å ena sidan finns argumentet att de också skulle kunna skydda sina privilegier. Å andra sidan finns argumentet att vi skulle överbelasta vår domstol - som redan står inför utmaningen med utvidgningen - med en hel räcka ärenden som kanske har sin grund i tvivelaktiga politiska motiv snarare är rent juridiska.
Min grupp föreslår en kompromiss i denna fråga. Regionerna skall kunna väcka talan antingen via sina nationella regeringar eller via Regionkommittén. Kommittén skulle då fungera som en sorts filter och pröva utsikterna att vinna gehör i ett domstolsförfarande. Ett fall skulle inte behöva tas upp om det bara ligger i en regions intresse, men om flera regioner anser att deras rättigheter verkligen kränks skulle Regionkommittén kunna ta upp fallet och gå till domstol.
Det är en rimlig kompromiss: att ge regionerna rätten att gå till domstol, inte individuellt men för att pröva ärendet och att antingen via deras nationella regering eller via Regionkommittén undersöka om det finns fler som delar uppfattningen att subsidiaritetsprincipen inte respekteras. Om så är fallet kan man gå till domstol.
Jag vill rekommendera Europaparlamentet att anta vårt ändringsförslag. Jag hoppas att andra grupper, även de som inte är helt nöjda med förslaget, ändå kommer att sluta upp bakom det som en godtagbar kompromiss som vi kan arbeta efter och som vår union bör föra in i sin nya konstitution.

Duff (ELDR).
Herr talman! Som tidigare talare har påpekat kommer det att vålla tvist inom konventet att i precisa ordalag uttrycka hur regionala och lokala myndigheters profil och ställning skall stärkas.
Många av oss skulle önska en ökad samverkan mellan unionen och regionala och lokala myndigheter eftersom dessa ofta är mer lyhörda medlare mellan medborgaren och unionen än de mer avlägsna centraliserade nationella regeringarna. Vi inser att en sådan direkt koppling förutsätter en tämligen dramatisk utformning av integrationsprocessens federala natur. Det är motiverat att bestämmelserna om subsidiariteten i fördraget omformuleras för att återspegla detta.
Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp tror att decentralisering är nödvändig om unionen skall kunna genomföra sina gemensamma politikområden mer effektivt. Om man knyter band till den lokala och regionala politiken kommer vår överstatliga demokrati att bli bättre.
Detta betänkande innehåller många av svaren, men frågan om strategin i förhållande till EG-domstolen förblir kontroversiell. Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp vill öka tillgängligheten för medborgaren över hela linjen och göra det lättare för medborgarna att närma sig sin författningsdomstol. Detta innebär tydliga gränser för alla demokratiska representativa organ, i synnerhet regionala myndigheter med parlamentariska funktioner och befogenheter att lagstifta utan inblandning från medlemsstaternas sida.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Herr talman! Jag beklagar att jag anlänt först nu, till följd av en tågförsening, och därför inte har kunnat höra den tidigare debatten.
Jag har begärt ordet därför att jag förra året var föredragande för ett betänkande som handlade om den lokala dimensionen av den europeiska sysselsättningsstrategin. Jag talade där varmt för en del av de aspekter som Napolitano talade för i sitt betänkande, nämligen betydelsen av ett bottom-up-perspective, dvs. betydelsen av en mobilisering nedifrån.
Jag håller ändock inte med om Napolitanos perspektiv. Själva kärnan i hans perspektiv verkar vara att på något sätt försöka reducera eller t.o.m. eliminera betydelsen av de nationella politiska demokratierna. Han betonar mycket starkt den lokala och regionala nivån å ena sidan och kommissionen och EU-nivån å andra sidan, vilket jag tror är ett mycket farligt resonemang. Jag tror trots allt att de nationella demokratierna utgör själva den demokratiska grunden i det europeiska projektet. Jag tycker därför att denna lokala och regionala utveckling bör ske inom ramen för dessa nationella demokratier. Nationerna, framför allt regeringarna och parlamenten, skall vara bindeled mellan de lokala, regionala och europeiska nivåerna. Att gå vid sidan om den nationella nivån är helt förkastligt. Det kan inte leda till någonting annat än ett försvagande av den europeiska demokratin, och detta kan ingen av oss önska sig.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill också uttrycka min tacksamhet och tillfredsställelse över att Europaparlamentet i dag debatterar detta betänkande som bygger på ett initiativ av Napolitano själv.
Min grupp, Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, föredrar naturligtvis betänkandet som vi ser som en förstärkning av det som kom från utskottet för konstitutionella frågor, men som Napolitano tycker gick för långt. Onsdagens omröstning kommer utan tvivel att koncentreras till det. Men det råder allmän enighet om att demokrati i Europeiska unionen av nöden är en demokrati på många nivåer. Subsidiaritetsprincipen är en grundläggande princip med allmän tillämpning. Den skall så långt det är möjligt skapa förutsättningar för människor med lokala kunskaper att tillämpa dessa kunskaper med sunt förnuft på ett sätt som är anpassat till de lokala förutsättningarna och samtidigt ta hänsyn till syftet med den europeiska lagstiftningen i fråga.
Man hör ofta att ett särdrag i den europeiska metoden för tolkning av lagen är att den är mycket ändamålsenlig. Jag anser att de som verkställer den europeiska lagstiftningen på lokal nivå i större utsträckning borde tänka på syftet i stället för bara vad lagen säger. Det betyder inte att jag vill att en lag skall fungera på olika sätt på olika håll i Europa men det är svårt att få samma lag att fungera exakt likadant när förutsättningarna varierar. Till exempel måste länder med liten mängd nederbörd tillämpa samma vattenlagstiftning på ett lite annorlunda sätt än länder där det regnar mycket. De olika förutsättningarna gör att tillämpningen av lagstiftningen varierar och det måste man ta hänsyn till. Det är mycket viktigt.
En annan viktig aspekt är att införlivandet av direktivet skall ta hänsyn till de lokala förutsättningarna. Det är ännu viktigare att protokollet om subsidiaritet skall uppmuntra lokala och regionala myndigheter att tillämpa konstruktiv diskretion för att direktivet skall vara så meningsfullt som möjligt på lokal nivå.
Det finns andra frågeställningar som vidrörts och som vi också anser vara av vital betydelse. De regionala myndigheterna skall vid behov kunna ta upp frågor vid EG-domstolen. För närvarande anser man i Skottland - regeringen, Scottish Executive, oppositionspartierna - att exempelvis en kompromiss som nyligen nåddes vid fiskerådet strider mot proportionalitetsprincipen. Varför är det fiskeriministrarna som skall avgöra det? Varför kan inte det regionala organ som har ansvar för att genomföra lagen själva undersöka frågan? Det finns flera sådana exempel. Det skall också finnas möjlighet att göra anpassningar under och före själva lagstiftningsprocessen.
De partier inom Europeiska fria alliansen som jag talar för här företräder inte enbart regioner. De länder vi företräder är regioner i teknisk, författningsmässig mening. Men man får inte glömma bort - Lamassoure glömde det inte i sina berömda kommentarer om partnerregioner - att de också tillhör Europas gamla nationer som förtjänar att bli tagna på allvar. Om Europaparlamentets eller konventets budskap blir att regionernas alternativ antingen är medlemsstat eller ingenting vet ni vilket svar ni kommer att få.

Ó Neachtain (UEN).
Herr talman! Efter många år som tjänsteman vid en lokal och regional myndighet i Irland välkomnar jag detta betänkande med öppna armar. Jag vill tacka Napolitano för hans arbete.
Vi glömmer ofta det lokala och regionala styrets roll och betydelse. Det är den ledning som befinner sig närmast folket i regionerna. Den genomför mycket av den politik och de lagstiftningsprocesser som beslutats av Europeiska unionen. Ett paradexempel på detta från irländsk synpunkt är miljölagstiftningen.
Därför bör vi utveckla det regionala och lokala styrets roll när det gäller att reagera på och utveckla europeisk politik. Det är min åsikt att Europarådets stadga om lokalt självstyre har många fördelar. Den ålägger parterna att införa grundläggande regler som garanterar de lokala myndigheternas politiska, förvaltningsmässiga och ekonomiska oberoende. Som en följd avser stadgan att offentliga befogenheter skall utövas av myndigheterna närmast medborgarna. Det är i många avseenden de lokala och regionala myndigheterna.
Som en person som alltid uppmuntrat att man främjar och skyddar de mindre använda regionala språken är jag glad över att detta tagits med i betänkandet som ett förslag till ändring av artikel 151 i fördraget. Det är genom att anamma vår kulturella och språkliga mångfald som vi bättre kan förstå Europa, dess olika folk och många olika regioner. Språklig och kulturell mångfald handlar inte om att definiera eller omdefiniera gränslinjer. Den framhäver den kulturella kraften i den växande Europeiska unionen. Jag anser att EU:s regionkommitté uträttar ett viktigt arbete. Kommittén har blivit mer fokuserad och måste erkännas i större utsträckning.
En region definieras inte av dess gränser utan av dess kulturer och språk och framför allt - dess folk. Europas medborgare bekräftar gång på gång sina krav om ett Europa som ligger mycket närmare dem och det borde inte utesluta den ledningsnivå som finns närmast folket.

Booth (EDD).
Herr talman! Om jag frågar kompisarna hemma var de kommer ifrån svarar de Devon. Inte Cornwall på andra sidan floden Tamar, som är främmande trakter, inte heller Somerset där det vackra folket bor. Det ligger alldeles för nära London för min smak. Det brukade förresten ta tre dagar med diligensen att ta sig dit. Vi är många som aldrig vande oss vid nymodigheter som bilar och märkliga motorvägar som tar utlänningar till vår region. När jag säger dem att byråkraterna på andra sidan vattnet har gjort oss till medborgare i Europa säger de flesta av mina vänner: ?Tack så mycket, men vi är från Devon och även britter och behöver inte Europa här. Men tack ändå?.
?Men,? säger jag till dem, ?de vill föra Europa mycket närmare våra medborgare, är inte det bra??
Kompisen säger: ?Hur skall det gå till? Ska de gräva upp Europa, lägga det på lastbilsflak och hälla ut det på Dartymoor så att vi kan gå och titta på det??
?Nej,? säger jag, ?de skall göra oss till regioner, ta bort våra grevskap och göra oss till en enda stor lycklig familj, tillsammans med utlänningarna i Cornwall och det flotta folket i Somerset. De ska rentav ta in folk från Gloucestershire och andra främmande trakter. Vi kommer alla att bli en del av den sydvästra regionen. Det kommer att föra Europa mycket närmare våra medborgare, då blir väl allting bra??
När mina kamrater såg smått förvånade ut sa jag: ?Om de gör oss till stora lyckliga familjer i regioner med femton gånger fler röster än vad luxemburgarna har kommer vi ju verkligen att känna oss som en del av den europeiska kulturen. Giorgio Napolitano säger att vi då kan bli en självständig territoriell enhet. Sedan kan sådana som jag bli medlemmar av Regionkommittén, som nyligen bekräftade sin exklusiva legitimitet som institutionell diskussionspartner. Med en sådan region kommer vi verkligen att få en stark ställning och våra medborgare kan ta del i den europeiska integrationen i större utsträckning?.
?Vad är en luxemburgare?? undrade min kamrat.
Det är vad det innebär i praktiken att föra Europa närmare dess medborgare. De enda som vill ha det är den politiska eliten men priset vi får betala i Förenade kungariket är att vår gamla struktur med grevskap får stryka på foten och med den en rikedom av dialekter. Det är ett pris som inte är värt att betala.

Berthu (NI).
Herr talman! Napolitanos betänkande om de regionala och kommunala maktbefogenheterna i den europeiska integrationen har många kvaliteter och ett stort fel: det borde inte finnas. Enligt den princip som han själv påminner om och som gemenskapen följt ända från början vilar de europeiska institutionerna på en union av stater; dessa institutioner respekterar de interna organisationerna i dessa stater; staterna är deras enda samtalspartner, och när man på regional nivå berörs av vissa europeiska handlingsprogram är det därför att staterna och deras nationella demokratier har velat ha det så, och därför att de behåller och måste behålla ledningen över processen. I varje fall är det inte gemenskapen som skall besluta - eller ens föreslå - att de regionala och kommunala myndigheterna skall delta mer och på ett annat sätt i den ena eller den andra europeiska beslutandeprocessen, som Napolitano föreslår i sitt betänkande.
Tvärtom! Som jag har förklarat i en reservation som har bifogats betänkandet, gör det ökade antalet medlemsländer att staternas uppgifter som förmedlare och samordnare är viktigare än någonsin. Man har svårt att tänka sig att Europeiska unionen skall kunna upprätthålla direkta förbindelser med 250 regioner eller ännu fler eller lyssna på alla deras åsikter. Det skulle bli omöjligt att hantera.
Hur som helst måste den nationella identiteten och folkens rätt att organisera sig som de anser vara bäst respekteras helt och fullt. Europeiska unionen har ingen övergripande rättighet att blanda sig i dessa frågor. Om unionen trots allt lyckades lägga sig i skulle det öppna en Pandoras ask, och följden skulle bli splittrade nationer och ett Europa som vore omöjligt att styra.

Schleicher (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Kollega Napolitano har på ett tacknämligt sätt åtagit sig den svåra uppgiften att i sitt betänkande på ett noggrant och fullständigt sätt belysa rollerna för de regionala och lokala myndigheterna i den europeiska integrationen. De många ändringsförslagen, även i utskottet, visade att frågan angår oss starkt. Utvidgningsprocessen för unionen å ena sidan kräver dock en integration inåt också. Trots all rörlighet känner sig våra människor i första hand som medborgare i sina hem- och födelseorter och i sina regioner, långt mer än att de identifierar sig som italienare, engelsmän, tyskar, spanjorer eller till och med som européer. Dessa ortsnära strukturer har också en avgörande betydelse vid förmedlingen av europeiskt tankegods och vid genomförandet av den europeiska lagstiftningen i den dagliga praktiken.
Men det är också ett faktum att medlemsstaternas författningar varierar kraftigt. Vi har vår föredragande att tacka för att han i sitt arbetsdokument upprättat en översikt över förhållandet mellan den centrala och den lokala nivån i Europeiska unionens medlemsstater och i kandidatländerna. Därav framgår att under den centrala regeringen i en medlemsstat har regionerna respektive delstaterna högst varierande lagstiftningsbefogenheter. Denna synnerligen nationella självständighet som kännetecknar den nationella indelningen får Europa inte inkräkta på.
Men låt oss vara helt uppriktiga: vid diskussionen om dessa frågor krockar föreställningarna om medlemsstater med centralistisk och federalistisk författning med varandra. Det är bara därför som tanken på en oberoende processbehörighet för regionerna inför EG-domstolen, såvida dessa regioner är omedelbart drabbade i fråga om sina lagstiftningsbefogenheter, kan väcka så många känslor.
Kära kolleger! Europaparlamentet är den enda integrationskraften i Europa. Vi ledamöter företräder människorna, som känner sig hemma i sina regioner och i sina kommuner. När vi nu bygger på ett ännu större Europa, vilket vi alla vill av många olika skäl, måste vi se till att vi står på en säker grund, och vi måste också ge detta Europa - med människornas samtycke - en själ. Denna grund är våra regioner, och därför måste vi respektera dem och inte - som Corbett säger - filtrera dem.
(Applåder)

Carnero González (PSE).
Herr talman! Den framtida europeiska konstitutionen bör uppnå en mer demokratisk och effektiv union, dvs. en union som står närmare medborgarna och deras frågor. Därför är regionernas roll helt enkelt av avgörande betydelse.
Vad man i konventionen måste göra är att lyfta det som redan är en realitet till den formella nivån. Hur är det möjligt att regionerna tillämpar gemenskapslagstiftningen och att detta inte formellt erkänns när det gäller rättigheter inom unionens institutionella ram? Hur är det möjligt att dessa regioner dessutom införlivar gemenskapslagstiftningen medan deras situation är tydligt underskattad i de gällande fördragen?
Vi måste rätta till detta och göra följande: För det första skall regionerna rådfrågas från början till slut om den lagstiftande processen i Europeiska unionen. För det andra bör vi uppmana medlemsstaterna att så långt det är möjligt låta regionerna delta under hela det europeiska beslutsfattandet i var och en av staterna, inklusive på representationsnivå i ministerrådet. Vi måste också höja regionkommitténs roll och göra det möjligt för regionerna att agera inom ramen för subsidiaritetsprincipen. Om någon skall tillämpa eller införliva lagstiftning enligt denna princip bör den i logikens namn ha möjlighet att försvara sina privilegier och sina rättigheter. Även i Europeiska unionen är domstolarna till för att möjliggöra ett bättre rättsligt fungerande i institutioner och politikområden som vi gemensamt har beslutat om.
Oberoende av hur är det viktiga att Napolitanos betänkande, som det föreligger i nuläget eller som det förmodligen blir efter omröstningen i kammaren, erkänner regionernas rätt att försvara sina privilegier inför EG-domstolen - det är det grundläggande -, och också att man tillämpar unionens egen politik på ett mer effektivt sätt inom ramen för gemenskapsrätten, vilket den socialdemokratiska gruppens ändringsförslag 5 tar upp.
De spanska socialdemokraterna röstade i utskottet för Napolitanos betänkande och det kommer vi att göra även i morgon eftersom det är ett steg framåt. På en skala mellan noll och tio ligger det förmodligen på godkänt.

Costa, Paolo (ELDR).
Herr talman, ärade ledamöter! Jag anser att betänkandet av Napolitano - som skall ha vår fulla erkänsla för det svåra och komplicerade arbete han har gjort - bör ge oss tillfälle att med all Europaparlamentets kraft som institution understryka hur viktigt det är att det nya Europa, det som kommer att grunda sig på det konstitutionella fördrag som konventet håller på att utarbeta, till fullo tillämpar subsidiaritetsprincipen, utan hyckleri. Detta innebär att resultatet bara uppnås om subsidiariteten inte begränsas till förhållandet mellan unionen och nationalstaterna, utan utvidgas till att omfatta de territoriella organen - regionerna och kommunerna - samtidigt som man fullt ut respekterar de enskilda ländernas konstitutioner. Det är ju bara de territoriella organen - regionerna och kommunerna - som förkroppsligar närdemokratin. Det är de som gör det möjligt att förstärka demokratins rötter och att närma medborgarna till institutionerna, också till de europeiska institutionerna.
Det är i konventet denna knut skall lösas upp. I början koncentrerade sig konventet bara på den första subsidiaritetsnivån, den mellan unionen och staterna. Vi måste komma ur den fällan, för om vi sanktionerar dessa två subsidiaritetsnivåer - den mellan unionerna och staterna och den mellan staterna och de territoriella organen - förhindrar vi - och jag tror att det är den knuten vi alla skulle vilja lösa - att den direkta förbindelse mellan de europeiska institutionerna och de territoriella organen som numera finns och som ger lovande frukter erkänns, om den inte feltolkas eller kvävs i sin linda.
Det är en fälla som vi absolut måste undvika. Därför hoppas jag att konventet kommer att dra lärdom av den debatt som länge har pågått om dessa frågor i Europa, framför allt inom Europarådet. Jag hoppas att konventet skall kunna erkänna och sanktionera rätten till lokalt och regionalt självstyre, en rätt som sedan måste regleras i de enskilda ländernas lagstiftning, men som dock skall vara just en rätt, en enda subsidiaritet, lika värde för olika styrelsenivåer, rätten för lokala autonomier att förfoga över egna ekonomiska resurser och rätten att vidta rättsliga åtgärder, vilket kan uppväga olika tekniska krav för att förhindra att detta slår tillbaka emot de territoriella organens behov, men som inte kan förhindra att detta sker. Idén att förstärka vägen via Regionkommittén skulle kanske kunna vara den lösning vi alla behöver.

Meijer (GUE/NGL).
Herr talman! Det är inte enbart diktaturer som traditionellt väcker motstånd hos många invånare, utan också centraliserade stater och stater sammansatta av flera etniska grupper. Centralism innebär att arroganta maktutövare tror att de vet allt bättre än de människor som upplever de regionala problemen och som själva beslutar om lösningar på dessa. Om dessutom folkspråket inte används som språk inom undervisning, förvaltning och ekonomi i tillräckligt hög grad uppstår en uppdelning mellan första klassens medborgare, som från första början är uppvuxna med det dominerande språket, och andra klassens medborgare, som har fått förvärva det själva.
Ett demokratiskt styre i Europa är inte möjligt om man inte tar någon hänsyn till kulturella skillnader och skillnader mellan regioner. Europeiska unionens existens leder till ökad makt för medlemsstaternas regeringar gentemot de nationella parlamenten och regionerna. Denna utbredning sker på bekostnad av den ställning som Skottland, Katalonien, Friesland, Korsika, Flandern och Aostadalen har förvärvat, medan man i dessa områden tvärtom längtar efter större jämlikhet med medlemsstaterna.
Därför är Napolitanobetänkandet, i vilket de regionala myndigheterna skyddas mot storskaligt, centralistiskt tänkande och agerande, ett oumbärligt bidrag till demokrati och fredlig samexistens i Europa.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle också vilja tacka Napolitano för det utmärkta arbete han har gjort och koncentrera mig på det som var den mest kontroversiella punkten i hans betänkande, det vill säga punkt 8. Jag tycker att ett normalt, uppenbart, resultat av att Europeiska unionen övergår från ett system som grundar sig på ett internationellt fördrag, som har förhandlats fram av diplomater, till en politisk union av federalt slag, som alltså grundar sig på en konstitution, vore att organisera, förstärka instrumenten för konstitutionell kontroll. Resonemanget att domstolen skulle bli överbelamrad om vissa regioner, vilkas befogenheter är inskrivna i konstitutionerna, alltså med lagstiftningsbefogenheter, ges direkt tillgång till den tycker jag verkligen är ohållbart eftersom man i så fall skulle behöva förstärka domstolen och göra systemet starkare och bättre i stånd att behandla dessa ärenden. För övrigt tycker jag att det verkar finnas ett behov av att - som Duff sade - göra det mer självklart och lättillgängligt för medborgarna att vända sig till sin konstitutionella domstol, och inte bara när det gäller regionerna utan också vid brott mot medborgarnas grundläggande rättigheter.
Jag tycker att detta är en viktig dimension av den framtida europeiska konstitutionen och detta är skälet till att jag uppriktigt sagt tycker att det är överdrivet att dramatisera den möjlighet detta betänkande ger. Detta är också den mest nydanande och originella delen, tycker jag, och den skall inte betraktas som något slags katastrof som vi sedan inte kommer att kunna hantera.
Jag tycker för övrigt att den föreslagna kompromissen har två grundläggande begränsningar, eftersom den inför två filter, två filter som i sig själva är otillräckliga: staten kan inte vara regionens filter eftersom den mycket ofta står i motsatsställning till regionen och dess befogenheter, och Regionkommittén, som avsiktligt har gjorts svag, kan inte vara ett ytterligare filter för regioner med lagstiftningsbefogenheter, bland annat eftersom detta skulle innebära att man inför och upprätthåller en slags falsk neutralitet, som kommissionär Barnier sade, och en falsk jämställdhet mellan regionerna. Denna jämställdhet kan inte existera eftersom regionerna har olika befogenheter, vilket är mycket bra.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! Alla kandidatländer utom Turkiet har under de gångna två decennierna antagit handlingsprogram som särskilt syftar till att förbättra situationen för minoriteter, i vissa fall rentav genom att införa självbestämmande till förmån för flera statslösa nationer. I Serbien och Montenegro tillämpas principen med självbestämmande för att försöka nå en slutgiltig uppgörelse i konflikten i det tidigare Jugoslavien. 
Europeiska unionen själv däremot saknar en långtgående strategi för frågan om statslösa nationer. Det är ytterst beklagligt. Men det är än mer beklagligt att det står i motiveringen i Napolitanos betänkande att det inte är acceptabelt att föreslå ett erkännande av rätten till självbestämmande eftersom det är något som faller inom medlemsstaternas suveräna och exklusiva behörighet. Det innebär att de statslösa nationerna inte kan göra anspråk på sitt folks rätt att leva. Hur kan Europeiska unionen ignorera principen om de mänskliga rättigheternas universalitet och odelbarhet och ömsesidigt beroende som proklamerades 1993 genom Wiendeklarationen? Är det möjligt i ett område av frihet, säkerhet och rättvisa?
Självbestämmande är nyckeln till fredliga relationer mellan nationer eftersom självbestämmande är det samma som demokrati.

Bodrato (PPE-DE).
Herr talman, ärade ledamöter! Napolitanos betänkande handlar om en av de mest kontroversiella frågorna som konventet har att behandla: en fråga som sätter subsidiaritetsprincipen på prov liksom själva tanken på ett Europa som står enat med alla sina olikheter, där för övrigt länderna har olika historia och olika organisationer, med mer eller mindre tyngdpunkt på regionerna.
Jag tycker att det är rätt att förslaget om unionens befogenheter inte inverkar på hur nationalstaterna är organiserade. Vi kan dock inte bortse ifrån att somliga nationella konstitutioner ger regionerna omfattande lagstiftningsbefogenheter, och konventet måste erkänna detta utan att därför skapa privilegier eller störa den inre marknaden eller försvaga kravet på ett politiskt Europa.
Dessa överväganden sammantagna gör att jag tycker att man bör ge de regioner som har lagstiftningsbefogenheter möjlighet att direkt vända sig till domstolen när ett EU-beslut inkräktar på deras rättigheter. Jag tror att det vore ett misstag att bortse ifrån att vissa regioner eller Länder - i Tyskland, i Italien, i Spanien - är territoriella organ av mycket större dimensioner än många konsoliderade nationalstater. Försöken att hitta ett brett samförstånd om detta betänkande, som Napolitano med rätta har uppmuntrat, innebär att konstitutionsprocessen måste främja regionernas och de lokala myndigheternas medverkan i skapandet av EU:s framtid.

Van den Berg (PSE).
Napolitanobetänkandet om de lokala och regionala enheternas roll i den europeiska integrationen är för mig, som tidigare lokal tjänsteman, ett viktigt steg mot att återfå stabiliteten i Europa. Tjänstemännen och politikerna i Europeiska unionen befinner sig ju fortfarande i alltför hög grad i den överstatliga maktens katedraler, och glömmer att Europa faktiskt består av fyra styrelsenivåer: den lokala, den regionala, den nationella och den europeiska. Europas rötter ligger på den lokala och den regionala nivån. Där lever och arbetar europén, där verkställs den största delen av den politik som vi skapar i Europa.
I Napolitanobetänkandet erkänns de lokala och regionala enheternas betydelse för den europeiska integrationens fortsatta existens och fördjupning. Och då inte enbart de formella regionerna med konstitutionella befogenheter, utan alla regioner. Från nederländska provinser och engelska counties till tyska Länder och spanska comunidades autónomas. För i ett Europa där alla medborgare är jämlika, och därmed har lika rättigheter, är det inte möjligt att göra skillnad mellan territoriella enheter och tillskriva den ena regionen fler rättigheter än den andra. Det är naturligtvis så att man i varje medlemsstat själv beslutar om landets konstitutionella inrättning, och det innebär en gång för alla att decentralisering regleras annorlunda i det ena landet i jämförelse med det andra.
Herr talman! Jag anser att Napolitano har lagt fram ett antal mycket goda förslag för att i högre grad involvera regionala och lokala enheter i den europeiska politiska processen. Jag nämner här integrationen av de berörda regionerna - i såväl planering som verkställande av politiken -, lämpligt användande av artikel 203, möjlighet för regionen att be Regionkommittén eller den egna regeringen att gå till EG-domstolen om man anser att subsidiaritetsprincipen har överträtts, eller att vidta åtgärder, och slutligen att utveckla en stadga för gränsregioner. En sådan stadga skulle kunna göra det dagliga livet lite lättare och trevligare för många av de européer som lever på ömse sidor om en gräns. Förhoppningsvis kan detta betänkande leda till att konventet faktiskt för Europa och regionen närmare medborgaren och att vi kraftigt förankrar regionen i en ny europeisk grundlag.

Vallvé (ELDR).
Herr talman! Då vi talar om lokala myndigheter talar vi alla om samma sak, men när vi talar om regionala myndigheter finns det olika slag av regionala myndigheter i Europa, varav vissa har erkänd lagstiftningskompetens. Det är denna lagstiftningskompetens som måste göra det möjligt för dessa regioner, dessa territorier, att utöva rätten att klaga till domstolen då dess befogenheter är ifrågasatta.
Föredraganden säger att man inte skall upprätta skillnader mellan olika regioner. Men i hans eget hemland finns regioner med särskild status som har andra privilegier. 
Vi anser också att subsidiaritetsprincipen inte bör begränsas till förbindelserna mellan Europeiska unionen och staterna utan också gå vidare till andra beslutsnivåer. I dag finns det vissa regioner i Europa med lagstiftningskompetens som är verkliga nationer i sin stat, såsom Katalonien, eller som nästkommande talare förmodligen kommer att säga,...
Slutligen är det gränsöverskridande samarbetet en grundläggande del i bygget av Europa och vi är glada över att man i Napolitanos betänkande erkänner det.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag avslöjar inget vi inte redan vet då jag insisterar på mångfald som en av de huvudsakliga egenskaperna i det enade Europa som vi håller på att bygga. Det är en reell svårighet, ja, men den bör motivera oss och den bör inte förvandlas till den gren som gör att vi inte ser skogen och hindra oss från att finna en lämplig arkitektur så att alla de institutionella delarna, alla existerande demokratiska offentliga myndigheter skall kunna finna sin plats i det gemensamma Europa.
I vår union finns det fortfarande många demokratiska brister som måste stävjas. En av dem försöker vi behandla i det betänkande vi debatterar i dag, dvs. situationen för regionerna och de lokala myndigheterna, men framförallt de territoriella enheterna med lagstiftande befogenheter, i den framtida gemenskapsarkitekturen.
Det är nödvändigt att det i unionsfördraget och i alla regelverk som härleds ur detta skall vara obligatoriskt att beakta den territoriella och institutionella mångfald som finns i medlemsstaterna, inklusive vallagar, för att de regioner som har lagstiftande befogenheter skall kunna konstituera sig i valkretsar till Europaparlamentet. Det är nödvändigt att dessa konstitutionella enheter skall ha rätt att vända sig till domstolen om gemenskapsbeslut inkräktar på eller förringar deras befogenheter.
Det bör vara obligatoriskt att regeringarna i nämnda konstitutionella enheter deltar i rådets möten då frågor som påverkar dessas exklusiva befogenheter avgörs, som i fallet med Baskiens egna beskattningsrätt. Och säg inte att det finns för många regioner eftersom de enheter som har egen lagstiftningskompetens inte är så många.
Men även om alla regioner vore konstitutionella skulle behovet och skälet att ge form åt en europeisk institutionell arkitektur där alla dessa ryms, där alla får en plats under den europeiska solen, vara större.

Ferrer (PPE-DE).
Herr talman! Om subsidiaritetsprincipen är en av grundpelarna i det europeiska bygget, om man vill närma de europeiska institutionerna till medborgarna och förbättra demokratin och öppenheten i gemenskapspolitiken, om man till stor del ålägger organisationer under den statliga nivån att tillämpa gemenskapsbeslut och om det dessutom finns regioner med lagstiftningskompetens som blir direkt påverkade i sitt kompetensområde av unionens politikområden kan man inte fortsätta att neka nämnda kollektiv att delta i den europeiska byggprocessen.
Jag håller inte med dem som säger att detta är en fråga för varje medlemsstat, vilket är emot subsidiaritetsprincipen. Möjligheten för regioner att delta i beslutsfattande som påverkar dem är en konsekvens, och inte en orsak, av den inre organisation som varje stat gett sig själv.
Napolitanos betänkande försöker definiera de lokala och regionala myndigheternas roll i unionens beslutsfattande. Men det är ett alldeles för blygsamt försök. Det ger inte svar på det regioner med lagstiftningskompetens begär, vilka - i kraft av sin demokratiska legitimitet - har rätt att utgöra aktiva delar i den europeiska byggprocessen.
Herr Napolitano, kommissionär Barnier! Regioner med lagstiftningskompetens vill delta i ministerrådet då man behandlar frågor inom deras kompetensområde och, i motsats till vad som sagts här, vill de kunna vända sig till domstolen vid överträdelser av subsidiaritetsprincipen. Ett deltagande och en vilja som skulle utgöra, inte en gratis tilldelning om den kommande konstitutionen skulle medge det, utan en rätt för regioner, vilket Katalonien, Europeiska unionen, och särskilt detta parlament i egenskap av representant för folken i Europa, bör respektera om man verkligen vill lyssna till medborgarna.

Leinen (PSE).
Herr talman! Konventet kommer på många områden att innebära en ny etapp i Europapolitiken. Det gäller också för vårt ämne: kommunernas och regionernas ställning och delaktighet i denna Europapolitik. Jag tror att det kommunala självstyret liksom även den regionala identiteten måste kunna återfinnas som grundläggande principer i den europeiska författningen. Jag tackar även Giorgio Napolitano som hade en svår uppgift eftersom föreställningarna ju är mycket kontroversiella. Detta betänkande innebär många framsteg i fråga om regionernas och kommunernas ställning och delaktighet. Men jag är förvånad över att kommunernas och regionernas rätt att gå till domstolen har utlöst så lidelsefulla kontroverser här.
Jag menar att författningen även måste ge var och en som har en rätt rättigheten att gå till EG-domstolen i Luxemburg. Med stadgan om de grundläggande rättigheterna vill vi uppnå att 380 miljoner européer kan gå till Luxemburg. Vi säger alla ?ja? till detta, men när det gäller regionerna finns det en klyfta i parlamentet. Jag tror att vi måste tänka över detta en gång till.
Staternas inre organisation kommer inte att påverkas över huvud taget. Vi har ju en högst varierande situation: många regioner har behörighet, och andra har bara förvaltningsansvar, eller så kallas det bara så. Dessa olikheter måste också komma till uttryck när det handlar om rätten att gå till domstolen.
Om det inte lyckas har ju kommissionär Barnier föreslagit att använda artikel 203. Kanske är det en väg, även om det bara är den näst bästa. Kanske behövs det ytterligare en etapp som leder till att man sedan kan komma vidare på den bästa vägen.
Jag skulle vilja nämna ytterligare något mycket viktigt: Herr Barnier! Ni har varit i min gränsregion. En europeisk stadga för gränsöverskridande samarbete skulle hjälpa många miljoner människor eftersom vi fortfarande får utstå byråkratiska och rättsliga trakasserier vid gränsen. Verkligheten är redan mycket vidare än den rättsliga ramen. Det är det egentliga europeiska mervärdet. I författningen måste det finnas en sådan stadga för det gränsöverskridande samarbetet. Det kommer att ge många miljoner människor fördelar.
Jag önskar att Napolitanobetänkandet vinner en stor majoritet. Parlamentet är inte längre konkurrent till regionerna och kommunerna, utan den borna partnern.
(Applåder)

Malmström (ELDR).
Herr talman! ?Staterna är Europas skelett och regionerna dess kött och blod?. Så uttrycker sig Kataloniens president Jordi Pujol. Visst är det så att regioner men också kommuner, dvs. de lokala enheterna, för många medborgare känns närmare och kanske mer naturliga än framför allt de europeiska institutionerna. Dessutom är det lokala och regionala enheter som genomför en stor del av EU:s beslut. Det är därför rimligt att de får en stärkt roll nu när vi ser över europeiska styrelseformer. Dessa enheter måste involveras tidigt i någon form av remissförfarande när förslag formuleras. De kan spela en viktig roll i utvärdering och uppföljning samt vaka över subsidiaritetsprincipen, bl.a. såsom föreslås i betänkandet.
Vi kan inte lösa interna konstitutionella konflikter här, men vi måste ge en tydlig signal om att vi lägger stor vikt vid lokala och regionala nivåer och slå fast detta i fördraget. Det är därför utmärkt att integrera t.ex. stadgan om lokala och regionala myndigheter.
Jag ser gärna att det blir så få ändringar som möjligt i detta betänkande. Jag är övertygad om att det kommer att bli ett utmärkt underlag till diskussionen i bl.a. konventet.

Staes (Verts/ALE).
Herr talman, kolleger! Kärnan i den här debatten om regionernas roll i den europeiska integrationen är det nödvändiga erkännandet i den europeiska grundlagen att unionen inte enbart omfattar stater, utan är mer komplext sammansatt än så. För tio år sedan, vid förhandlingen om Maastrichtfördraget, verkade enligt min uppfattning klimatet för de regionala kraven vara gynnsammare än det är i dag. Inom Europeiska konventet är det nu till och med fråga om en motståndsrörelse. Enligt min uppfattning är det preliminära förslag om konstitutionellt fördrag som Valéry Giscard d'Estaing lagt fram ytterst oroande. Det innehåller inte en enda hänvisning till myndigheter under statlig nivå och är i många avseenden ett steg bakåt. Allt detta, kolleger, sker mot bakgrund av utvidgningen. Många av de stater som snart kommer att anslutas är mindre än de nuvarande regionerna och nationerna med lagstiftande behörighet. Kandidatländerna medverkar snart helt och fullt i uppbyggandet av Europa. Det är alltså inte mer än rimligt att nationer som Flandern, Vallonien, Baskien, Katalonien, Wales, Skottland och Galicien får göra det samma. Betänkandet från kollega Napolitano kommer i ett lämpligt ögonblick, ett par veckor före debatten om detta i konventet den 6 och 7 februari. Jag stöder den förstärkta versionen av Napolitanobetänkandet fullständigt, precis på samma sätt som kollega MacCormick har nämnt.
Kommissionär Barnier och kollega Méndez de Vigo kom nyss med anmärkningar mot förslaget att erbjuda konstitutionella regioner direkt tillgång till EG-domstolen. De pläderar, om jag har förstått det rätt, för en kontrollerad tillgång genom myndigheterna i medlemsstaten i fråga. Kolleger! Detta trick är väl ändå alltför genomskinligt. Det innebär till exempel i praktiken att de tre historiska nationerna Baskien, Katalonien och Galicien mer eller mindre vägras tillgång till EG-domstolen av de centraliserade makthavarna i Madrid. Kolleger! Som representant för Flandern, en av de historiska regioner som utan våld i princip har förvärvat självbestämmanderätt, skulle jag vilja be er att inte alls slå in på kollega Méndez de Vigos väg.

Wuermeling (PPE-DE).
Herr talman, herr Barnier och kolleger! Med detta betänkandet inleder Europaparlamentet det nya året på ett bra sätt - så bra att jag nästan har glömt bort att jag i dag har glömt min slips. Mina damer och herrar! Det politiska budskapet i detta betänkande lyder: vi tar från Europaparlamentets sida ett stort steg i riktning mot regionerna och ger upp vår tidigare reserverade hållning.
Vad gäller regionernas processrätt är jag glad att vi när allt kommer omkring har nått samförstånd om någonting sådant. Vi har uppnått samförstånd om att det finns en situation där regionerna måste ha möjlighet att kräva sina rättigheter inför EG-domstolen. Vi är också eniga om att medlemsstaterna å andra sidan hur som helst måste ha en viss kontrollfunktion i sammanhanget. Nu handlar det i praktiken bara om vilken roll medlemsstaterna skall ha. Ni, herr Corbett, föreslår i er kompromiss att regionerna skall kunna framställa en slags ansökan enbart till medlemsstaterna. Men det är tyvärr ingen kompromiss eftersom det över huvud taget inte är något framsteg. För det kan regionerna naturligtvis göra redan nu. Dessutom har det den stora nackdelen att vi gör just det som ni avråder oss från; vi ägnar oss då nämligen åt att styra det interna förhållandet mellan regionerna och medlemsstaterna; vi dikterar ju detta för dem.
Därför skulle jag återigen vilja be er att tänka på kompromissändringsförslag 24, som innebär att regionerna så att säga kan klaga under medlemsstaternas uppsikt. Detta tillåter nämligen flexibla lösningar i alla medlemsstater; det kan vara på ett annat sätt i Tyskland än i Storbritannien. Därför skulle jag verkligen vilja be er att än en gång överväga detta. För regionerna är det känsligt; de väntar på en politisk signal från oss, och det skulle glädja mig om vi kunde ge denna signal gemensamt i morgon.
(Applåder)

Poos (PSE).
Herr talman! I sitt ursprungliga förslag till betänkande berörde vår föredragande, Giorgio Napolitano, med rätta den dubbla utmaningen som ligger i att ta hänsyn till att medborgarna lägger stor vikt vid sina regionala och lokala rötter och att inte försvaga institutionernas sätt att fungera, när vi går över från femton till tjugofem medlemsstater.
Därför borde man ge de regionala och kommunala myndigheterna möjlighet att bidra till utformandet av gemenskapspolitiken och i förekommande fall ge dem impulser utan att någonsin överta den roll som unionens medlemsstater och befolkningar har, vilka ensamma har den legitima politiska och juridiska befogenheten.
Europeiska unionen skall inte på något sätt lägga sig i sina medlemsstaters territoriella organisation. Å andra sidan har de senare fullständig frihet att, när det gäller deras egna angelägenheter, låta regionerna delta i beslutsfattandet. Samrådet och försvaret av regionernas intressen på gemenskapsnivå borde kanaliseras via Regionkommittén. Detta förfarande borde även tillämpas på kontrollen av subsidiaritetsprincipen. Tvärt emot vad Wuermeling nyss sade hade Regionkommittén ända tills nu inte rätt att väcka talan i domstolen. Varje annan lösning skulle göra unionen handlingsförlamad och ineffektiv.
Eftersom ett jämnt omröstningsresultat i utskottet har ändrat den ömtåliga jämvikt som försvarats av vår föredragande kommer det nu an på vår kammare att återställa den genom att rösta för Corbetts ändringsförslag 17, som var avsett att ersätta de omstridda punkterna 8 och 9 i förslaget till resolution.

Sánchez García (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär, ledamöter! Vi måste medge att vi talar om ett djupgående och omfattande betänkande om regionalpolitiken, som går i bräschen för att regionerna skall vara aktiva aktörer i sin europeiska framtid.
Därför måste vi fortsätta att insistera på att denna kammare bibehåller Napolitanos betänkande, som utarbetats av utskottet för konstitutionella frågor. Det innefattar bland annat en förstärkning av regionernas roll vid beslutsfattande, anpassning av gemenskapslagstiftningen och rätten att klaga vid Europeiska gemenskapernas domstol.
Det skulle vara lämpligt - som jag påtalade i ett ändringsförslag till Napolitanos betänkande - att be konventet garantera innefattandet av den berömda artikel 299.2 i EG-fördraget. Den handlar om den särskilda tillämpningen av gemenskapsregler i Europeiska unionens yttre randområden.

Fiori (PPE-DE).
Herr talman! Det är inget lätt ämne som Napolitanos betänkande handlar om, framför allt inte om man ser det betraktar det inom ramen för den pågående processen för att integrera Europeiska unionen. Ämnet är inte lätt, men jag måste säga att föredraganden tar itu med det på ett mycket balanserat sätt, nästan ett mycket pragmatiskt sätt, skulle jag vilja säga. Det finns onekligen en spänning mellan den övernationella och den regionala dimensionen: en spänning som härrör ur ett historiskt faktum, för ju mer dynamiken i den europeiska utvecklingen har gått åt ett övernationellt håll, desto mer har vi - tyvärr - glömt bort att det i många stater pågick en regionalisering med andra kännetecken och decentraliseringsfilosofier än de vi byggde upp i Europeiska unionen. Därför har det skapats ett slags gråzon och ibland också förekommit orättvisor, om vi ser till vad som har skett under de senaste åren. Vi har upplevt en europeisering av befogenheter som regionerna har enligt konstitutionerna. Vi har upplevt att regionerna inte deltar, eller deltar i begränsad omfattning, i gemenskapens beslutsprocesser. Vi har upplevt att regionerna har förlorat den rätt att påverka som de har genom nationella konstitutioner, när ärenden har överförts från staterna till gemenskapen. Jag tänker på Ländernas deltagande i den federala lagstiftningsprocessen via Bundesrat, och på den initiativrätt i lagstiftningsfrågor som de italienska regionerna har. Sedan har regionerna bestraffats ytterligare genom att de inte längre har några garantier vad beträffar rättsligt skydd när man inkräktar på deras befogenheter.
Jag tycker att Napolitano i sitt betänkande försöker att ge ett mycket intressant och juridiskt elegant svar på allt detta. Det är grunden till en diskussion som kommer att konkretiseras i konventet, förmodligen i början av februari, och som genom de framlagda ändringsförslagen - några av dem kanske behöver tänkas över lite mer där man ger för omfattande möjligheter att vända sig till domstolen - gör att parlamentet kan erbjuda konventet ett sätt att konstruera det medborgarnas Europa som vi vill ha.

Martin, Hans-Peter (PSE).
Herr talman! Vi känner alla till den historiska appellen: ?Ers majestät, giv oss tankefrihet!? I dag - och inför omröstningen om Napolitanobetänkandet - får man ta en annan variant: ?Ers majestät, giv oss röstfrihet!? Vem syftar ?Ers majestät? på, de två herrarna som står där borta, Corbett och Wuermeling, Corbett och Méndez de Vigo, de som också nu i en så central situation, som handlar om nationernas rätt att väcka talan i domstolen, försöker att göra en kvinna till man eller en man till kvinna, fastän de mycket väl vet att det inte finns något mellanting?
Det är ju ingen tillfällighet, och det är positivt att det hittills inte har lagts fram något kompromissändringsförslag från sådana som har övervägt denna möjlighet. I stället står det klart och tydligt i beslutet: Leinen/Martin, vårt ändringsförslag som fick majoritet i utskottet för konstitutionella frågor, ja, regionernas rätt att väcka talan. I det historiska medvetandet, som i och med Europeiska unionens nuvarande karaktär i mycket hög grad beror på tillfälligheter, kan jag, eftersom jag är livrädd, vara emot rätten att väcka talan om jag kommer från det lilla Luxemburg, där man ser på situationen på ett helt annat sätt än i Baskien eller någon annan region.
Här försöker vi att främja detta stora europeiska projekt genom att vi alltså inte håller fast vid tillfälliga, historiska privilegier utan håller dörren öppen för nya företeelser. När ni, kolleger, nu tittar på TV-rutan - det finns ju fortfarande ett par stycken i kammaren - kräver ni, ser ni till att ni i morgon eller i övermorgon får röstfrihet, är ni uppmärksamma på att det faktiskt föreligger en chans för den här kammaren att genomföra en omröstning om punkt 8 i Napolitanobetänkandet och att man inte åter presenterar en lam, falsk kompromiss, så att ingenting återstår i slutändan och vi återigen skämmer ut oss.
?Ers majestät, giv oss röstfrihet och tänk på ceterum censeo!? Utan öppenhet och rättvisa omröstningar är det ingen demokrati!
(Applåder)

Poignant (PSE).
Herr kommissionär, herr talman! Jag förespråkar jämlikhet mellan regionerna. Även om vissa har lagstiftande behörighet skulle detta inte kunna ge dem större eller ytterligare rättigheter i förhållande till andra. I så fall skulle vi införa två typer av medborgarskap bestående av ett A- och ett B-lag. Det tillkommer varje stat att ge makt åt sina regioner, om den så önskar. Den frågan är föremål för debatt i flera av våra länder, i synnerhet men inte bara i mitt eget land, Frankrike. Det tillkommer varje stat att rådfråga sina myndigheter och sina regioner, inom ramen för den europeiska politiken och dess genomförande. Staterna gör det inte helt bra. De skulle kunna göra det bättre, men de är på god väg.
Jag påminner om att Europeiska unionen inte är någon sammanslagning av regioner. Den är en union bestående av stater och folk. Varje stat bör förbli herre över sin egen inre organisation, både på det institutionella och på det territoriella planet. Det är innehållet i den aktuella EU-texten, och den måste följas både andligen och bokstavligen. Inget land kan påstå sig ha ett bättre system än ett annat. Inget land kan tvinga på ett annat land sitt eget system. Europa är ett kontrakt och inte något tvång.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja säga ?ja? till starka och solidariska regioner i Europeiska unionen, ?ja? till regioner som samarbetar över sina gränser, men ?nej? till ett regionalt Europa, som skulle bli ojämlikt och instabilt.

Méndez de Vigo (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja be er vara så vänlig att se till att vårt ändringsförslag 24, som inte delats ut tillsammans med övriga ändringsförslag till Napolitanos betänkande skall tillhandahållas alla ledamöter i denna kammare vid omröstningen i morgon.

Talmannen.
Herr Méndez de Vigo! Jag delar er uppfattning och om ändringsförslaget inte delats ut skall vi se till att så blir fallet och att det skall ha samma möjligheter som de 23 övriga ändringsförslagen.
MacCormick har ordet för en ordningsfråga.

MacCormick (Verts/ALE).
Bara för att bekräfta: enligt den slutgiltiga föredragningslistan äger inte omröstningen rum i morgon som Méndez de Vigo antydde, utan på onsdag.
Har den ändrats tillbaka till i morgon?
Då behöver vi ändringsförslag 24 mycket snabbt.

Talmannen.
Ja, herr MacCormick. Enligt de uppgifter jag har skall omröstning ske i morgon enligt beslut i detta parlaments kammare.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0451/2002) av Swiebel för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om situationen för de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen (2001) (2001/2014(INI)).

Swiebel (PSE)
Den årliga rapporten om de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen leder varje år till många meningsskiljaktigheter och stor förvirring. Detta ligger till grund för två problem. För det första är det inte lätt för någon ledamot av detta parlament som har valts på en nationell lista, och som också vill väljas om, att instämma i kritik mot sitt eget land. För att verkligen kunna sopa rent framför egen dörr måste man lösgöra sig något från nationella och partipolitiska lojaliteter, och det är ibland för mycket begärt. För det andra var det tills nyligen oklart vilka mänskliga rättigheter som dessa betänkanden egentligen skulle handla om. Vilken är mallen eller referensramen?
Tidigare gjorde olika föredraganden sina egna val av problematik, och det kom inte alltid kontinuiteten eller trovärdigheten till godo. Det var därför ett gott beslut av den ansvariga kommissionen och av parlamentet som helhet att göra gemenskapens grundläggande rättigheter till utgångspunkt för dessa betänkanden. Europaparlamentets kontrollfunktion är emellertid av politisk och inte av juridisk karaktär. Vi måste alltså betrakta de grundläggande rättigheterna för målet av dessa årliga rapporter som en politisk referensram, som en sorts innehållsförteckning. Det ger utrymme till att med dessa grundläggande rättigheter i handen också undersöka om medlemsstaterna respekterar de bestämmelser som är bindande och som har tagits upp i otaliga fördrag inom Förenta nationerna, Europarådet, ILO osv.
Mänskliga rättigheter är universella, odelbara och överensstämmande. Diskussionen om mänskliga rättigheter är definitionsmässigt global. Europeiska unionens människorättspolitik är därför enbart trovärdig om kränkningarna av de mänskliga rättigheterna mäts enligt samma mått i eget hus som i andra delar av världen. Europaparlamentet uttalar sig vid varje sammanträde om konkreta problem vad gäller de mänskliga rättigheterna på andra håll, och tillskriver ständigt de mänskliga rättigheterna ett stort värde i diskussioner om kandidatländerna, och med rätta. Men då måste vi också studera oss själva ärligt. Därför väljer jag medvetet tillvägagångssättet naming and shaming. i mitt betänkande. Det känns inte roligt, men ärligt.
Europeiska unionen bildar en värdegemenskap. Det har vi fått höra till leda. Men då måste vi ju ändå också vara beredda att se de allvarliga kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i en eller flera medlemsstater som en europeisk angelägenhet, och fråga oss hur Europeiska unionen som sådan kan bidra till att förbättra situationen. Därför är rekommendationerna i mitt betänkande inte enbart riktade till en eller flera eller alla medlemsstater utan, där så är lämpligt, också till kommissionen och rådet. Det gläder mig, i vanlig ordning, att åter se kommissionär Verheugen sitta här, men det är naturligtvis en besvikelse för mig att rådet utmärker sig genom frånvaro, om inte en tjänsteman har gömt sig under bänken.
Vilka är de främsta problemen vad gäller mänskliga rättigheter i Europeiska unionen? Jag skall nämna ett par av dessa, och jag skall ställa ett antal tillhörande konkreta frågor. Först och främst föreligger faran att de medborgerliga friheterna kommer i kläm i den tyvärr nödvändiga kampen mot terrorism. Det är därför viktigt att särskild lagstiftning kombineras med en övergripande bestämmelse och att dessa åtgärder mot terrorismen inventeras och utvärderas. Min fråga är: är kommissionen och rådet beredda att företa en sådan inventering och utvärdering?
För det andra: det dåliga uppförande från polis och fängelsepersonal som uppmärksammas år efter år, för vilket ofta de svagaste grupperna faller offer, förekommer i alla medlemsstater i EU, även om det är i olika hög grad. Interna korrigeringsmekanismer är inte så väldigt effektiva. Det är enligt min uppfattning dags att detta problem tas upp på Europeiska unionens dagordning och att man åtminstone genomför en utförlig undersökning av dessa missförhållanden. Min fråga är: kan kommissionen undersöka möjligheterna till detta?
För det tredje: rasism, främlingsfientlighet och andra former av diskriminering fortsätter att frodas, men skyddet mot dessa är ett lapptäcke som snarare implicerar en hierarki av diskriminering än ett samstämmigt tillvägagångssätt. Jag pläderar för en sammanhängande och balanserad europeisk strategi för likabehandling. Min fråga är: kommer kommissionen att gå i täten för denna?
För det fjärde: jag konstaterade, delvis tack vare kollegerna i utskottet för socialfrågor, en stor brist hos alla medlemsstater i efterlevandet av europeiska sociala stadgan, ILO-fördragen osv. Det är nödvändigt att klargöra hur dessa konventionsskyldigheter på det sociala området förhåller sig till de förpliktelser i samma medlemsstater som baseras på den sekundära gemenskapsrätten. Min fråga är: kommer kommissionen att ta initiativet i fråga om detta?
Till sist vill jag fråga rådets representant - denne är inte närvarande, men kanske kan den där tjänstemannen som alltså har gömt sig någonstans vidarebefordra detta - vad som skedde med beslutet av rådet (allmänna frågor) från juni 2001 om att få till en bättre samordning mellan den interna och den externa människorättspolitiken. Den frågan skulle för övrigt också kunna besvaras av kommissionen och parlamentet självt. Om ni så tillåter, herr talman, en sista kommentar angående Ribeiro e Castros alternativa förslag till betänkande. Jag måste säga att jag uppfattar det som lite skrattretande. Man måste vara oerhört optimistisk för att komma med ett sådant förslag. De som stöder denna resolution vill uppenbarligen blunda för verkligheten. Det är ett gott exempel på önsketänkande, men det är för bra för att vara sant.

Vitorino
Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att tacka utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och Joke Swiebel för detta tillfälle att diskutera situationen för grundläggande rättigheter i Europeiska unionen 2001 i kammaren i dag. 
Det betänkande som har lagts fram för er i dag är ett dokument som är både omfattande och ambitiöst eftersom det innehåller ett försök att ge en översikt över situationen för de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen och dess medlemsstater och eftersom det uppmanar de nationella myndigheterna och de europeiska institutionerna att vidta praktiska åtgärder. För att ge ett exempel skulle jag kunna nämna behovet att eftersträva en konsekvent politik för att bekämpa diskriminering - alla former av diskriminering - och för att främja integration i europeiska samhällen i syfte att förhindra yttringar av rasism och främlingsfientlighet och för att skydda de rättigheter som bär upp europeiskt medborgarskap.
Europaparlamentets årliga betänkande om situationen för de mänskliga rättigheterna inom unionen är ett viktigt instrument i den bemärkelsen att vederbörlig uppmärksamhet ägnas dessa rättigheter, såväl på Europanivå som på varje medlemsstats nivå, antingen inom den nuvarande unionen eller i en union med 25 medlemsstater.
Kommissionen har å sin sida ett direkt intresse i det betänkande som parlamentet kommer att rösta om eftersom, vilket Swiebel just sade, vi också behöver anta en uppsättning praktiska åtgärder. För egen del förbinder jag mig att noggrant studera alla slag av rekommendationer som parlamentet önskar att ge oss, och vi kommer naturligtvis att vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att dessa följs upp. Kommissionen har alltid gått i land med de utmaningar som parlamentet har gett den, och jag tror att vi tillsammans har mött dessa utmaningar på ett positivt sätt i syfte att utveckla ett givande samarbete mellan de två institutionerna på detta område.
Ett utmärkt exempel på detta samarbete är utan tvekan det nätverk för experter på området grundläggande rättigheter som kommissionen inrättade till följd av parlamentets resolution från juli 2001. I denna resolution, som bygger på parlamentets betänkande för året 2000, utarbetat av Cornillet, gav parlamentet klart uttryck för sitt åtagande att tillämpa ett seriöst och praktiskt tillvägagångssätt när det gäller Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, varvid man kräver att ett lämpligt kontrollinstrument skall införas och att en utvärdering skall genomföras av situationen för de grundläggande rättigheterna, såväl på medlemsstatsnivå som på EU-nivå. Kommissionen är i likhet med parlamentet övertygad om att det är av avgörande betydelse att vara välinformerad om tillståndet när det gäller skyddet för grundläggande rättigheter för att det skall vara möjligt för oss att utvärdera kvaliteten på detta skydd, och denna utvärdering måste alltid vara rigorös och effektiv. Detta är uppgiften för nätverket för experter på grundläggande rättigheter. Detta nätverk kommer att göra det möjligt för såväl parlamentet som kommissionen att ständigt vara vaksamma och att säkerställa att stadgan om de grundläggande rättigheterna iakttas och beaktas på vederbörligt sätt. Vi är av den uppfattningen att nätverket måste få möjlighet att arbeta och publicera sina resultat innan vi fortsätter med mer komplexa institutionella lösningar, såsom att inrätta ett övervakningscenter.
På samma sätt kommer detta nätverk att vara skyldigt att tillhandahålla parlamentet och kommissionen information om den känsliga fråga som avser balansen mellan säkerhet och frihet i samband med kampen mot terrorism, ett område som kommer att uppmärksammas särskilt i den rapport som för närvarande är under utarbetande som en del av nätverkets arbete. Detta nätverk för experter på området grundläggande rättigheter påbörjade sin verksamhet i oktober 2002, och den rapport som är under utarbetande skall beakta ändringar i nationell lagstiftning, rättspraxis från domstolarna i Luxemburg och Strasbourg samt viktig rättspraxis från författningsdomstolar och andra domstolar i medlemsstaterna. I detta sammanhang är det två linjer som kännetecknar den viktiga roll som är vikt för parlamentet och kommissionen: å ena sidan, att få en ännu klarare överblick över situationen på området grundläggande rättigheter i medlemsstaterna i syfte att genomföra de åtgärder och anta de beslut som behövs på detta område på ett välriktat och exakt sätt i enlighet med de befogenheter som tilldelats de europeiska institutionerna enligt fördragen, och, å andra sidan, att visa Europas medborgare att skyddet för de grundläggande rättigheterna är mer än bara en politisk förklaring; det är något som de europeiska institutionerna verkligen engagerar sig i.
Därför skulle jag vilja erinra om att när man placerar de grundläggande rättigheterna i centrum av den europeiska integrationen innebär det att man försvarar principen att konventet om Europas framtid och den efterföljande regeringskonferensen måste ta upp stadgan om de grundläggande rättigheterna i unionens konstitutionella fördrag och ge den bindande rättsverkan.
Europeiska unionen är ett område som kännetecknas av frihet, säkerhet och rättvisa, men som misslyckas att tillhandahålla ett rigoröst skydd för grundläggande rättigheter. Att utarbeta ett fördrag av konstitutionellt slag, en autentisk europeisk författning, där stadgan om de grundläggande rättigheterna är en väsentlig del, och som samtidigt och parallellt med detta gör det möjligt för Europeiska unionen att kunna ansluta sig till Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, är en stor utmaning som ligger framför oss och som vi måste övervinna. Men samtidigt måste man göra en pragmatisk och effektiv bedömning av kvaliteten när det gäller skyddet för de grundläggande rättigheterna. Detta betänkande, debatten i kammaren och parlamentets slutliga resolution kommer säkerligen att utgöra ett viktigt bidrag till kommissionens åtgärder på området grundläggande rättigheter under det kommande året.

Cornillet (PPE-DE).
Herr talman! Med all respekt för Swiebels utan tvekan ansenliga arbete skulle jag ändå vilja komma med en del kritik mot detta betänkande, där man enligt min mening har missat det tillfälle som gavs, och som därför kanske inte ens tjänar något syfte.
Som kommissionär Vitorino förra året påpekade har parlamentet tydligt fastslagit ett antal punkter genom att stödja sig på ett nytt faktum, vilket var antagandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna, som vi alla önskar använda som inledning till en författning. Här följer tre viktiga punkter: utarbetandet av en metodik som jag skall återkomma till; tillgång till medel som vårt parlament förfogar över eller utifrån kommande medel som skulle kunna hjälpa oss utan att överta vår roll, och som nätverket av experter skulle sortera under; vädjan om en kollektiv åtgärd, det vill säga ett samarbete mellan de tre föredragandena under innevarande år, föregående år och nästa år, så att ett samförstånd kan etableras, eftersom detta arbete vilar på fakta och troligen inte är särskilt konfliktladdat.
Tyvärr har denna tanke inte fått något genomslag. Jag anser att detta betänkande snarare återspeglar föredragandens åsikter än den djuplodande analys som hade varit önskvärd. Metodiken kan sammanfattas med några få ord: hela stadgan, ingenting annat än stadgan. Hela stadgan, vilket alltså innebär att man först måste analysera den ena artikeln efter den andra, stat för stat - i år är medlemsstaterna femton, men snart kommer de att vara tjugofem - vilket skulle göra det möjligt att kontrollera om de respekterar stadgan om de mänskliga rättigheterna och sedan, en värdering i taget vad gäller kapitlen om solidaritet och rättvisa. Då skulle man få möjlighet till en helhetssyn av dessa viktiga värderingar för att ta reda på om de respekteras i Europeiska unionen. Detta är ett tillfälle att gå utanför den strikta tillämpningen av stadgan vad gäller gemensamhetsrätten i de stater som avviker från den. Parlamentet hade här tillfälle att skaffa sig en kontrollbefogenhet över staternas handlingssätt, en befogenhet som ingen kan neka ett parlament när det handlar om offentlig frihet. Jag anser därför att det hade behövts en viss ödmjukhet för att genomföra detta ytterst tålamodskrävande arbete. Naturligtvis hade detta inte lagt något hinder i vägen för att betona ett visst antal ämnen som ligger föredragandena varmt om hjärtat, vilket var möjligt detta år, som har präglats av terrorismen efter händelserna i september år 2001.
Hela stadgan alltså, och ingenting annat än stadgan, det vill säga en redogörelse för artiklarna som de är utformade och inte som man skulle vilja ha dem; denna stadga har varit föremål för konsensus. Jag vill påminna om att det betänkande som vi skall rösta om i morgon egentligen inte har någon inverkan på stadgan, eftersom endast ett nytt konvent, som det skulle bli nödvändigt att sammankalla, kan ändra artiklarna i stadgan. Det finns andra styrmedel, resolutioner, om tillfälle ges, direktiv, osv. Som jag nyss nämnde kan man även sammankalla ett nytt konvent. Man kan också verka aktivt i sitt eget land, eftersom varje land har frihet att gå utanför den minimistandard som stadgan om de grundläggande rättigheterna utgör.
Vid detta tillfälle skulle jag i korthet vilja kritisera en viss attityd, som jag anser vara oansvarig och demagogisk, och som har gjort det möjligt att anta vissa ändringsförslag från yttersta vänstern och de gröna, troligen tack vare samförstånd med Europeiska socialdemokratiska partiet. Jag beklagar det, därför att partiet genom sitt handlingssätt i parlamentet accepterar sådant som inte finns inskrivet i något lands socialistiska partiprogram.
Herr talman! Jag slutar med att uttrycka mitt beklagande. Här har vi ett betänkande som kunde ha välkomnats av pressen och framkallat fruktan hos staterna, som hade kunnat ställa problemen i fokus och tjäna som riktmärke. Tyvärr är jag rädd att betänkandet från år 2001, som för övrigt antas alltför sent, kommer att hamna på kyrkogården för värdelösa betänkanden; PPE-DE-gruppen tänker inte vara med på begravningen och kommer inte att rösta för betänkandet.
(Applåder från höger)

Terrón i Cusí (PSE).
Herr talman! För det första vill jag välkomna detta betänkande och tacka föredraganden för hennes arbete. Jag vill också välkomna det kommissionär Vitorino sagt om det förfarande som bör följas för att verkligen kunna hålla en årlig debatt om de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen. Detta har historiskt sett varit ett konfliktfyllt betänkande till skam för parlamentet.
I denna byggnad klarar vi av att veckovis bestämma vilka som är problemen för de mänskliga rättigheterna i vilket hörn som helst av världen. Däremot är vi inte kapabla att en gång per år komma överens om vilken standard som bör uppfyllas i Europeiska unionen när det gäller de grundläggande rättigheterna.
Stadgan borde vara ett bra instrument för att mäta dem. Vi är på rätt väg. Metoder för att kunna samarbeta med kommissionen utvecklas. Detta arbete omfattar ett politiskt kontrollarbete, som föredraganden sade, över vilken standarden för att uppfylla de grundläggande rättigheterna är i var och en av medlemsstaterna.
Medan detta pågår, medan vi utvecklas, borde vi vara tillräckligt generösa för att göra det tillsammans och göra det bra. Jag anser att Swiebels betänkande är balanserat eftersom det är ett ärligt och öppet betänkande. Det nämner källor utan att värdera dem. Det tvingar oss inte att rösta för eller mot vissa uppgifter utan fäster uppmärksamheten på den kritik som finns och som de verkställande myndigheterna bör granska och värdera.
Jag påminner Cornillet om att detta betänkande alltid har varit omstritt. Herr Cornillet, förra året antogs ert betänkande, som ni tyckte var på rätt väg, med alla socialdemokraters röster för, och med mer än hundra röster ur er egen grupp mot och bara 38 för.
Jag tror att vi alla tillsammans kan anstränga oss för att finna en huvudväg för en positiv utveckling av kontrollen av de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen.

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden.
Den liberala gruppen står bakom Swiebels betänkande. Vi tycker att det i betänkandet görs en viktig och nyttig genomgång av hur det står till med de grundläggande rättigheterna inom vår egen union. Visst kan frågan resas om omfattningen av betänkandet, såväl vad gäller ämnesval som politiskt innehåll. Vi kan också tvista om en del formuleringar och exempel, men jag tror nog att vi kan dra lärdom av det arbetet inför nästa års betänkande. Den fundamentala kritiken som riktas mot betänkandet delar vi således inte.
Vi kräver av många andra länder att de skall följa kraven om de grundläggande rättigheterna. Därför, herr talman, är det desto viktigare att vi granskar hur det ser ut på vår egen gård. Det är bra att titta på bakgården, men ibland är det bra att titta på sin egen gård. Tyvärr finns det alltför många exempel i detta betänkande som visar att situationen kunde ha varit betydligt bättre i våra egna länder.
Vi är alla överens om vikten av att med all kraft bekämpa dem som med våld och terror vill skada grunderna i vårt samhälle. Här råder självfallet en bred samsyn. Det finns kanske ändock anledning att ibland stanna upp och fråga sig om ändamålet alltid helgar medlen. Kan demokratiers kamp för demokratin och det öppna samhället genom de repressiva medel som vi ibland tvingas till också utgöra ett hot mot de värden vi försvarar? Frågan, herr talman, förtjänar att formuleras. Att som en regel införa sunset clause, dvs. en tidsbegränsad lagstiftning när det handlar om denna typ av särskild lagstiftning som inkräktar på den personliga integriteten, tycker vi är en rimlig väg att gå.
Herr talman! Ett angränsande aktuellt ämne som egentligen inte har med detta att göra mer än indirekt, nämligen debatten om tortyr i USA som bl.a. The Economist tagit upp, påverkar givetvis också oss här i Europa. Vi liberaler välkomnar också en öppen diskussion om de bristfälliga förhållandena på många av fängelserna i EU liksom om polisens agerande. Det är min övertygelse att de demokratiska institutionerna är tillräckligt solida för att klara denna diskussion. Vår demokrati är också tillräckligt stark för att medlen skall kunna diskuteras öppet. Även mitt eget land kritiseras i detta betänkande. Swiebels betänkande är viktigt, och det är viktigt att debatten förs här i parlamentet om rasism, om främlingsfientlighet och om antisemitism. Låt oss därför inte göra diskussionen till en intern nationell angelägenhet. Det handlar om något som är mycket större.
Låt mig avslutningsvis få lyfta fram asyl- och flyktingpolitiken inom unionen. På dessa områden har tyvärr många brott mot de grundläggande rättigheterna skett och sker. Inte minst flyktingbarnen far illa, vilket borde få alla regeringar att skämmas. Om vi inte kan vara överens om någonting annat borde vi i alla fall i denna församling kunna enas om att alla barn kräver ett extra skydd.
Herr talman, opinionsbildning är viktigt. Låt oss inte glömma det. Låt oss möjligen se på det som skedde i helgen i USA som ett bevis på att opinionsbildning faktiskt också kan ge verkan. Vi har ändringsförslag från den liberala gruppen när det gäller familjerelationer och familjebegreppet. Det är mer förtydligande.

González Álvarez (GUE/NGL).
Herr talman! I ert inlägg börjar föredraganden med att säga att rätten till liv och mänsklig värdighet är de grundläggande rättigheterna och jag håller fullständigt med om det. För ett värdigt liv är rätten till arbete, hälsa, utbildning och en bostad nödvändigt. Betänkandet påminner mycket väl om att sju medlemsstater inte uppfyller principerna i den Europeiska sociala stadgan, t.ex. när det gäller utlänningars rätt till arbete och dessas mötes- och fackföreningsfrihet.
Som också föredraganden i utskottet för sysselsättning och socialfrågor säger finns det en tendens att begränsa de sociala och ekonomiska rättigheterna vid reformer av arbetsmarknaden. Herr talman, jag tar bara upp några aspekter på grund av tidsbristen.
UNHCR uttrycker också sin oro över den ökande tendensen att sammankoppla asylsökande med eventuella brottslingar eller terrorister, särskilt efter den 11 september. Jag tror att det vore nödvändigt, och det tar också föredraganden upp, med en gemensam asyl- och invandringspolitik som respekterar de mänskliga rättigheterna. Man borde utvärdera konsekvenserna av antiterroriståtgärderna för rättsstaten och de mänskliga rättigheterna, särskilt när det gäller asylsökandes och invandrares rättigheter.
Herr talman! I Spanien genomlever vi varje dag gränslösa tragedier för dem som försöker nå ett bättre liv.
Herr talman! Avslutningsvis påminner utskottet för framställningar genom sin föredragandes betänkande om att familjeåterförening, rätten till asyl och den fria rörligheten är vardagliga problem i Europeiska unionen. Jag förstår inte riktigt vissa ledamöters förslag i denna kammare att man skall förringa detta betänkandes grundläggande karaktär.

Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! Min grupp välkomnar verkligen detta betänkande och kommer inte att stödja den alternativa resolutionen. Vi anser det vara ett ingående och omfattande arbete som lyfter fram många positiva aspekter av hur det står till med de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen, även om vissa avsnitt är ytterst obehagliga att läsa. 
Som andra har påpekat är det nödvändigt att betrakta oss själva mycket kritiskt, åtminstone lika kritiskt som vi granskat anslutningsländerna och inte minst tredje länder. Vi är kritiska till hur det står till med de mänskliga rättigheterna i andra regeringar men förefaller väldigt ovilliga att komma med kritik när det handlar om den egna Europeiska unionen.
Jag vill ta ett par exempel, där behandlingen av romerna är ett. Mitt land har inga betänkligheter att sända tillbaka romer till deras ursprungsland. Det hotar att splittra familjer. Man använder sig av chartrade flygplan för att utvisa dem en masse och det sker ingen uppföljning för att se vad som händer med dem när de återvänder till ursprungslandet. Trots detta har vi riktat skarp kritik mot kandidatländerna för deras behandling av romerna.
Asylfrågan har redan nämnts. När man läser kommentarerna i motiveringen om min egen medlemsstat och andra så är många av dem kritiska. Den brittiska regeringen införde t.ex. nyligen en lag om mänskliga rättigheter. All föreslagen lagstiftning skall stämmas av mot den lagen. Men i princip all lagstiftning som går igenom klassas som förenlig även om den uppenbarligen inte är det. I slutsats 9 hänvisar vi till kommissionens beslut att gå igenom sina egna lagstiftningsförslag för att se om de uppfyller kraven i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Jag hoppas att kommissionen kommer att gå grundligare till väga än vissa medlemsstater.
Synpunkterna om polisinstansers ansvarsskyldighet är mycket besvärande att läsa, särskilt när vi talar om de minimistandarder som folk förväntar sig skall gälla i hela Europeiska unionen. Det gäller exempelvis genomförandet av den europeiska arresteringsordern. Jag vet att detta betänkande åtminstone kommer att erkänna en del av de slag som utkämpats i mitt eget land av organisationer som Inquest, där familjer efter många års tid fortfarande försöker komma till botten med vad som egentligen hände när deras familjemedlemmar dog i polisens häkte. Men ingenting offentliggörs och det finns inga rättmätiga straff.
Vi välkomnar många av rekommendationerna i detta betänkande, särskilt slutsats 5 om att detta betänkande i framtiden inlemmas i ett tidigt varningssystem i artiklarna 6 och 7 i Europeiska unionens fördrag. Där tas framställningar upp som vi också behandlat i utskottet för framställningar.

Blokland (EDD).
Herr talman! Europa gör sig inte trovärdigt genom att ställa upp strängare normer för andra än för sig självt, enligt Swiebel i en nederländsk tidning. Man bör först sopa rent framför egen dörr, det stämmer. Men mot bakgrund av situationen i världen är detta påstående långt ifrån realistiskt. Jag vill inte bagatellisera kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i EU:s medlemsstater. Vi måste fortsätta att vara vaksamma på att den relativt goda situationen vad gäller mänskliga rättigheter i EU inte försämras.
Varje lekman kan emellertid se att kränkningarna av de mänskliga rättigheterna här, och även de kränkta rättigheterna som sådana, är av ett annat slag än på andra platser. I Pakistan döms människor till döden för att de håller fast vid en religion. Swiebel nämner ett politiskt parti i Nederländerna som inte tillåter några kvinnliga medlemmar som ett allvarligt fall av kränkning, liksom den alltför långa processlängden i ett par stater. Sådana fakta kan inte sägas vara lika betydande. För ögonblicket är det så att Europa sätter upp strängare normer för sig självt än andra. Just påståendet att det skulle vara tvärtom gör oss icke trovärdiga utåt.
I Swiebelbetänkandet yrkar man på en tydlig ram, helst en grundlag, eftersom man annars inte kan få till stånd en oberoende och entydig bedömning. I detta betänkande ges också verkligen uttryck för en tydlig politisk färg och för en tillhörande ?normer och värderingar?-etikett. Att dessa normer och värderingar tydligen inte är universella har redan visat sig i antalet nej-röster i det ansvariga utskottet och i UEN:s förslag till alternativ.
En egen grundlag är överflödig och icke önskvärd. Unionen består av solida enskilda stater med egna väl fungerande grundlagar. Dessa har beslutats enligt ett demokratiskt system med en rättslig prövning och en involverad civilbefolkning.
Även om unionen skulle få en grundlag skulle denna på sin höjd kunna verka kompletterande i förhållande till medlemsstaternas grundlagar. Dessutom har vi i Europa Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som fungerar förträffligt, och den domstol som hör till. Och nu skulle vi absolut pröva själva?
Europa är en värdegemenskap och inte enbart en ekonomisk gemenskap, fastställer Swiebel. Våra medlemsstaters grundlagar och Europakonventionen bevisar detta. Ramen för prövning och själva prövningen existerar redan. För detta behöver vi inget politiskt färgat beslut från Europaparlamentet eller någon grundlag.

Gollnisch (NI).
Herr talman, kära kolleger! Hellre än att i detalj undersöka vissa ytterst diskutabla ställningstaganden i Swiebelbetänkandet - det råder ingen brist på sådana -, vill jag ge ett exempel på den avvikelse som finns hos oss i unionen mellan de uttalade syftena och den konkreta verkligheten: teoretiskt sett befinner vi oss på europeiskt område, ett rättsområde som i teorin är ett område för frihet - åsiktsfrihet och yttrandefrihet. Men det förefaller mig som om denna frihet inte existerar för alla. Jag behöver bara ge ett exempel från min hemstad Lyon: Som jag redan har gjort er uppmärksamma på, lever Jean Plantin, en ung historiker, för närvarande under hotet att få sin villkorliga dom återkallad, och riskerar att bli den förste i Frankrike som fängslas för sina åsikter.
Vilket brott har Plantin gjort sig skyldig till? Han har givit ut en tidskrift. En tidskrift som är helt i sin ordning. En tidskrift som inte är kränkande för någon. En facktidskrift som är seriöst och vetenskapligt inriktad. Visserligen för man i denna tidskrift en öppen historiediskussion, i synnerhet om det som tycks vara ett tabubelagt historiekapitel, andra världskrigets historia.
Eftersom vissa lobbygrupper, vissa påtryckningsgrupper, vissa politiska krafter, vissa främmande stater har så stort intresse av detta, kan man för övrigt mycket väl förstå att de alla är intresserade av att säkerställa en ensidig och officiell lösning av denna historia. Men må det vara mig tillåtet att säga att ämbetsmännen vid appellationsdomstolen i Lyon, genom att döma Jean Plantin, har avkunnat en dom som på intet sätt hedrar våra grundläggande rättigheter, och som kommer att utgöra ett exempel på den outhärdliga åsiktsövervakande verksamhet som en av våra största kvinnliga journalister har kritiserat.
Jag kan inte acceptera att man i dag, liksom i andra europeiska länder, fängslar historiker på grund av deras åsikter, deras övertygelser och deras analyser. Det är en helt outhärdlig situation, och likaså är det outhärdligt att man har tagit tillbaka de akademiska utmärkelser som Jean Plantin erhöll för mer än tio år sedan. Denna outhärdliga situation måste få ett slut.

Hernández Mollar (PPE-DE).
Herr talman! Skyddet av de mänskliga rättigheterna utgör utan något som helst tvivel en av motorerna i Europeiska unionens nuvarande utveckling. Därför var kungörandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna, i december 2000, en händelse utan föregångare, inom ramen för erkännandet av en union som mer och mer närmar sig sina medborgares behov.
Europaparlamentet är en institution som är särskilt uppmärksam på skyddet av medborgarna och tvekade inte att göra frågan till styrinstrument i sin årsrapport om respekten för de grundläggande rättigheterna i unionen, vars syfte är att utvärdera graden av uppfyllelse av de rättigheter som finns i stadgan under ett visst år.
I detta sammanhang anser jag att denna årliga resolution är en utomordentlig möjlighet för Europaparlamentet att visa sitt intresse för skyddet av de grundläggande rättigheterna, samt för att kontrollera tillämpningen av desamma. Särskilt då man har den ovärderliga hjälpen av det expertnätverk som kommissionären talade om, vars arbete jag hade äran att inviga i hans sällskap.
För att inte försvagas i denna uppgift anser jag att det är av grundläggande vikt att Europaparlamentet försöker nå en så stor samstämmighet som möjligt och försöker ena de politiska gruppernas ståndpunkter för att på så sätt bli en verklig institution som kontrollerar uppfyllandet av de grundläggande rättigheterna i unionen.
Jag måste dock tyvärr erkänna att så inte varit fallet, utan precis tvärtom. Att välja att innefatta partiska versioner i frågor som familj eller behandling av utlänningar på europeiskt territorium gör inte annat än att överskugga de övriga oerhört viktiga ämnen som texten hänvisar till, såsom kampen mot terrorism och tortyr.
Det betänkande vi skall rösta om i kammaren går längre än dess eget syfte och drar uppmärksamheten från det viktiga - att utvärdera om rättigheterna respekterats eller ej - mot en partiskhet, som består i att anta ställningstaganden om vissa teman som fortfarande är under diskussion i andra betänkanden, och som dessutom speglar andra ståndpunkter än den regeringen, av samma färg som föredraganden, har i rådet.
Därför måste jag tala om att min grupp tyvärr känner sig tvingad att rösta mot betänkandet, på grund av att det är omöjligt att stödja en text som inte anpassar sig till vare sig sitt syfte eller den kontinuitet som präglat dess föregångare.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Herr talman! Först och främst vill jag be föredraganden om ursäkt för att jag inte hade tillfälle att närvara i början. På grund av förseningar anländer jag till parlamentet först nu.
Jag välkomnar det faktum att vi kan genomföra en debatt om de grundläggande rättigheterna inom Europeiska unionen. Det är väldigt viktigt särskilt eftersom vi begär av ansökarländerna - och även länder som ännu inte har ansökt - att behandla vissa frågeställningar som vi bör förhålla oss öppet till själva.
Däremot beklagar jag vissa kritiska kommentarer i betänkandet om Förenade kungariket och andra länder i frågor som inte är lätta att besvara. Jag tänker särskilt på det som sägs om asyl och invandring med avseende på Förenade kungariket, som förvisso inte är perfekt i dessa avseenden, men som står inför en verklig utmaning. Vi befinner oss inte i en lätt situation. I Förenade kungariket och många andra länder i Europa finns det många som ansöker om asyl, ett stort antal människor är i rörelse som försöker flytta från ett land till ett annat.
Vi behöver arbeta mot en gemensam europeisk asylpolitik. När den är på plats kommer vi att kunna vara förvissade om att inte bara femton medlemsstater utan tjugofem länder har en politik som fungerar och sörjer för rättvisa i landet och för ansökaren.
Betänkandet innehåller hänvisningar (i andra hand) till fängelseanstalter i Förenade kungariket och även i andra medlemsstater. Men det är mycket svårt att investera enorma summor pengar i fängelser när det samtidigt finns behov på andra områden. Det är ett tecken på att ett land är civiliserat när det tar sina anstalter på allvar. Alla anklagelser i vårt land, och antagligen i andra länder också, om tjänstefel eller grymheter utreds på vederbörligt sätt. Det gäller även polisen. Den brittiska polisen tar alla anklagelser om fel eller rasistiska gärningar utförda av poliser på största allvar.
Det är på sin plats att vi kan föra den här debatten och att uppmärksamheten fästs vid dessa frågeställningar. Men jag anser inte att Förenade kungariket bör lyftas fram mer än andra länder.

Ludford (ELDR).
Herr talman! Swiebel har utfört ett gott arbete i sin kartläggning över brott mot mänskliga rättigheter i medlemsstaterna. Det är sorgligt att Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater är så avogt inställda. Cornillet var ju själv en framstående tidigare föredragande.
Frågor om mänskliga rättigheter är starkt politiska men det är synd när de blir en vattendelare mellan olika partier. Jag hoppas att vi kan återgå till att arbeta tillsammans i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. De närmaste åren kommer vi nämligen att se allt intensivare utmaningar mot och dilemman för de grundläggande rättigheterna och vi måste bli ännu mer systematiska i vårt arbete.
Helt kort vill jag bara nämna och förklara varför Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp vill ta bort formuleringen i punkt 83 och 84 som uppmanar medlemsstaterna och EU att se till att det blir möjligt för homosexuella att gifta sig. Vi är förstås inte principiellt emot detta men det beslutet skall fattas nationellt, som i Nederländerna. Att föra in äktenskapsfrågan avleder oss från den verkliga prioriteten som Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp känner ett fullständigt engagemang inför. Det gäller frågan om att ge rättsligt erkännande till partnerskap mellan två personer av samma kön samt ogifta personer. Det är faktiskt en fråga om grundläggande rättigheter.

Laguiller (GUE/NGL).
Herr talman! Vi skall rösta för de få rekommendationer som försvarar de grundläggande rättigheterna, kritiserar rasismen och främlingsfientligheten eller som motsätter sig dödsstraffet, trots att det är stor risk att de endast förblir rekommendationer. Men hur kan man tala om grundläggande rättigheter när det saknas garantier för rätten till arbete, rätten till en skälig lön, eftersom makten tillhör en minoritet av kapitalister som har den kungliga rätten att stänga sina företag och störta sina löntagare i elände och fattigdom?
Hur mycket är betraktelserna över solidariteten värda, när man till exempel i Frankrike, under angivande av säkerhetsskäl, skärper lagarna mot de fattiga i stället för att bekämpa fattigdomen? Betänkandet är i sig självt ett exempel på vad dessa uppmaningar till jämställdhet och värdighet är värda, för texten innehåller en önskan om att intensifiera kampen mot den illegala invandringen och hävdar att denna invandring är orsaken till att arbetskraften har berövats sina rättigheter och utsatts för otillständiga arbetsvillkor och otillständigt utnyttjande. Men varför innehåller betänkandet inga förslag om att kämpa mot dem som inför dessa otillständiga villkor för utnyttjande av arbetskraft? Varför finns det inga förslag om att kämpa emot de regeringar som tar ifrån invandrarna deras grundläggande rättigheter?
Ni talar om rättigheter och friheter. Men för de mest utblottade och till och med för den strävsamma majoriteten av befolkningen är detta bara tomma ord. I detta marknadsekonomiska samhälle är det nämligen pengarna som ger alla rättigheter och dessutom rätten att slå ned på andra människors rättigheter och friheter.

Turco (NI).
Herr talman! Först och främst vill jag tacka Swiebel för hennes utmärkta arbete, eller åtminstone vad vi tycker verkar vara ett utmärkt arbete. Vi instämmer i betänkandets innehåll och framför allt det modiga förhållningssättet att precist och objektivt namnge de stater som har brutit mot mänskliga rättigheter eller inte har skrivit under eller ratificerat internationella konventioner till skydd och försvar för dessa rättigheter.
Bland de många frågor som tas upp i betänkandet är två speciellt viktiga och känsliga, vilket den här debatten visar: först och främst oron för att en blind bekämpning av terrorismen kan leda till att främjandet, skyddet och försvaret för omistliga samhälleliga och mänskliga rättigheter försvagas, om det inte redan har gjort det. Vad detta anbelangar finns det redan i dag, i Förenta staterna, de som föreslår att tortyr skall legaliseras. Detta är en debatt som är mycket viktig för oss och där vi måste slå tillbaka med kraft och använda rätten och lagen som vapen mot våldet, i den mån som våldet kan betraktas som lagligt.
Den andra frågan som föredraganden modigt har framhållit är erkännandet av giftermål mellan personer av samma kön. Det handlar enligt vår mening om att införa rätten till individuell frihet i vid mening, friheten i egentligt mening, också i lagstiftningen.
Som andra kolleger har påpekat måste vi i större utsträckning uppmärksamma vad kommissionen och rådet gör i fråga om mänskliga rättigheter. Vi radikala ledamöter har sedan länge hävdat att bristen på handling i fråga om mänskliga rättigheter från de europeiska institutionernas sida alltför ofta, både i tredje land och i unionens länder, är allvarlig och katastrofal för medborgarna och institutionerna själva. Artiklarna 6 och 7 i unionsfördraget, och även den så kallade demokratiklausulen, har tömts på all innebörd, vilket främst är rådets och kommissionens fel. Med andra, mer konkreta, ord är principen om respekt för de mänskliga rättigheterna och skyddet av dem helt virtuell. Om vi fortsätter att tala om artiklarna 6 och 7 i fördraget har Europaparlamentet för första gången använt sig av förfarandet i artikel 108 i sin arbetsordning för att kräva att EU skall vidta åtgärder mot Italien, för allvarliga och fortgående brott mot mänskliga rättigheter och rättsstaten, i och med att de plenumförhandlingar med parlamentet och regeringsrätten som stadgas i konstitutionen inte har avhållits under lång tid. Denna överträdelse fortsätter på ett dramatiskt sätt i Italien. För några dagar sedan fastslog det italienska parlamentet den så kallade 41 bis-lagen, om fängsligt förvar i särskilda fall, vars tillämpning enligt vår dokumentation är en veritabel demokratisk tortyr: en lag som den italienske premiärministern Silvio Berlusconi själv har sagt är antiliberal, men nödvändig. Det skall vi emellertid tala om vid ett annat tillfälle. Under tiden kommer de radikala ledamöterna att med övertygelse rösta för Swiebels betänkande.

Santini (PPE-DE).
Herr kommissionär! Ni kallade detta betänkande för omfattande och ambitiöst. Jag skall utgå ifrån dessa båda adjektiv för att framföra några synpunkter: omfattande är det helt säkert, alltför omfattande för de frågor det behandlar. Ambitiöst? Alltför lite ambitiöst för de slutsatser man kommer fram till, vilka begränsar sig till ett par politiska mål, för att inte säga de gamla vanliga. Det föredraganden gör är att blanda alltför olika ingredienser i en och samma shaker, ingredienser som ligger för långt ifrån varandra för att resultatet skall kunna bli en lättsmält, välbalanserad cocktail med en linje som underställs alla medlemsstaternas godkännande: en linje som innehåller gemensamma principer som kan ligga till grund för regler och förhållningssätt i arbetet med att säkra de grundläggande rättigheterna för alla medborgare. Vid sidan om några principer som man kan instämma i, till exempel när det gäller kampen mot diskriminering och främlingsfientlighet, är föredraganden överdrivet partisk i kapitlet om frihet, och tillåter sig att driva med ordningsmakten och rättsväsendet, liksom informationssystemen i vissa - märk väl, bara vissa - medlemsstater när det gäller händelser i samband med de gatuoroligheter som orsakades av Black Blocks och deras vitklädda anhängare.
Genom att lyssna på dåliga rådgivare som man ganska lätt kan föreställa sig, partiska och partipolitiska rådgivare, förbrukar och kränker föredraganden det tillfälle hon hade att tala om mänskliga rättigheter på ett seriöst sätt, och förlorar sig i stället i vag polemik och grundlösa anklagelser, värdiga en debatt med låg profil: domarna i somliga medlemsländer och ordningens väktare beskrivs som människor som torterar och misshandlar oskyldiga. Detta är faktiskt oacceptabelt, förutom att det är malplacerat i ett så viktigt betänkande som detta. På samma sätt är inte den familjemodell som föredraganden föreslår acceptabel. Den är i linje med hennes personliga övertygelse men står i skarp kontrast till vad en överväldigande majoritet av de europeiska medborgarna anser. Jag är säker på att de inte tycker att homosexuella äktenskap och adoptionsrätt är bästa sättet att bygga framtidens europeiska samhälle.

Iivari (PSE).
Herr talman! Min kollega Joke Swiebel har valt en krävande arbetsmetod för sitt betänkande. Hon riktar sin kritik över brister i de mänskliga rättigheterna direkt till de namngivna länderna. Metoden ger konkretion åt bedömningen av den människorättsliga situationen i Europa, men ålägger tillämparen stort ansvar för att bilden som ges är riktig. Tyvärr har man inte lyckats helt och hållet här. 
Av punkt 27 får man uppfattningen att det i Finland inte skulle finnas ett fungerande system för vapenfri tjänst. I den ifrågavarande punkten uppmanar man Finland och Grekland att ovillkorligen erkänna rätten att vägra vapentjänst av samvetsskäl och utan att hänvisa till religiösa motiv. Rätten till vapenfri tjänst har dock existerat i Finland sedan 1931. Nuförtiden tillåter lagen i praktiken varje värnpliktig att välja vapenfri tjänst. Denna rätt utnyttjas årligen av ca 2 500 personer eller sju procent av åldersklassen. Omkring 80 procent utför värnplikten och drygt tio procent befrias från den.
Den oro som uttryckts i betänkandet gäller uppenbarligen det att den vapenfria tjänstgöringstiden i Finland är dubbelt så lång som den kortaste tjänstgöringstiden i armén. Man uttrycker även sin oro över de drygt tjugo totalvägrare som sitter i fängelse för att ha vägrat fullgöra sin medborgerliga plikt i någon form. Den längre tjänstgöringstiden för dem som gör vapenfri tjänst har i Finland motiverats med att deras arbetsplikt omfattar åtta timmar om dagen - inom ramarna för en normal arbetsvecka - medan de värnpliktiga är i tjänst dygnet runt. Jag anser att det även i fortsättningen är Finlands riksdag som skall avväga saken.
Det faktum att majoriteten av de finländska unga männen gör militärtjänst beror inte på avsaknad av vapenfri tjänstgöring. I Finland minns man fortfarande mycket väl vilken betydelse en värnpliktsarmé har för landets självständighet. Under andra världskriget var ju Helsingfors vid sidan om London och Moskva den enda huvudstaden i de krigförande länderna som inte ockuperades.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! När Europeiska unionen skall bevisa att den är en förkämpe för mänskliga rättigheter skräddarsyr man dem efter sina egna behov. Unionen har inga problem med att, till exempel, försvara homosexuellas rättigheter, men den har inget att säga om rättigheten till ett jobb, till sjukvård, till en utbildning, till kultur eller till idrott. Samtidigt agerar unionen på ett sådant sätt att den undergräver eller avskaffar befintliga demokratiska rättigheter och använder terrorism eller olaglig invandring som förevändning.
Europeiska unionens version av mänskliga rättigheter är fastställd i den så kallade stadgan om de grundläggande rättigheterna som Greklands kommunistiska parti har kritiserat som bristfällig och vilseledande. Betänkandet bedömer mänskliga rättigheter i förhållande till denna stadga, vilket är anledningen till att det inte finns någon som helst hänvisning till det slaveri som införts med de nya arbetsformerna och till decimeringen och kommersialiseringen av sociala förmåner. Det innehåller inga invändningar mot överflödet av nya terroristlagar, och det ignorerar de elektroniska personakter som förekommer i Schengens informationssystem och det faktum att åsikter som stör systemet förbigås, förvanskas eller till och med utesluts och trakasseras. Det positiva med betänkandet är emellertid att det hänvisar till en hel rad kränkningar, såsom tortyr av fångar, handel med människor och undertryckandet av rättigheter i Genua. En annan positiv sak är att det omfattar krav på att kyrka och stat skall separeras, kritiserar barnarbete, belyser de negativa effekterna när det gäller åtgärder för att bekämpa terrorism, asyl- och invandringslagar samt diskuterar kvinnors sociala frigörelse.
Varken situationen ute i samhället eller betänkandet är dock till någon nytta för Europeiska unionen, och den enda möjligheten att få förbättringar till stånd är om gräsrotsrörelsen trappar upp sin kamp.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Betydelsen av dagens debatt ligger i artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen, som anger att unionen bygger på principerna om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt på rättsstatsprincipen, vilka principer är gemensamma för medlemsstaterna. Europeisk integration har med andra ord uppnåtts på grundval av fullständig respekt för, fullständiga garantier för och främjande av grundläggande och mänskliga rättigheter, varvid medborgarnas välfärd och värdighet skall tjäna som inspiration och mål för samtliga åtgärder som vidtas av någon medlemsstat eller av någon gemenskapsinstitution.
Därför är Europaparlamentets årliga betänkande om mänskliga rättigheter så viktigt, vilket ger en idealisk möjlighet att närmare granska EU:s politik för mänskliga rättigheter, inom unionen och utanför den, och den roll som Europaparlamentet har spelat, som vi kan vara stolta över. Därför är jag besviken över det betänkande som har lagts fram eftersom det saknar balans och rigorism.
Det betänkande som Cornillet lade fram för oss förra året var rikt på idéer och analyser och utgjorde en milstolpe och ett mycket positivt steg i riktning mot att definiera en metod för övervakning och utvärdering som bör bära upp varje politik för de mänskliga rättigheterna, naturligtvis grundad på den europeiska stadga som omfattar dessa rättigheter. Samtidigt som det betänkande som lagts fram för oss i år innehåller aspekter som förtjänar vårt stöd, till exempel sådana frågor som terrorism, handel med människor, mänskliga rättigheter och det högaktuella problemet med att uppnå en nödvändig balans mellan säkerhet och mänskliga rättigheter, ger det på vissa punkter emellertid efter för demagogi och drar sig rent allmänt undan från de rigorösa bestämmelser som skall bära upp en resolution som antagits av Europaparlamentet. 
Detta, herr talman, mina damer och herrar, är anledningen till att jag är mer införstådd med den alternativa resolution som lagts fram av Ribeiro Castro och som kommer att få min röst.

Zrihen (PSE).
Fru talman! För min del är jag mycket glad över att Swiebels betänkande sprider ljus över situationen för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen och inom medlemsstaterna. Jag anser att detta är en hörnsten i det arbete som bedrivs av vårt parlament, för det tillåter oss att göra en hälsosam tillbakablick, vilket inte ofta förekommer här, och planera för en tydlig, sammanhängande och handlingskraftig politik för att uppnå de syften som vi så ofta kräver av varandra.
Jag skall inte förolämpa er med att räkna upp de olika överenskommelser och fördrag som vi måste respektera och inte heller upprepa vår vilja att villkorslöst förankra stadgan om de grundläggande rättigheterna i våra europeiska samveten för att bekräfta de europeiska medborgarnas friheter och rättigheter. Men när vi varje år lämnar in en rapport om de mänskliga rättigheterna där vi beklagar övergreppen, och när vi antar resolutioner, talar vi bara om tredje länderna. Hur skall vi kunna vara trovärdiga och införa dessa rättigheter i våra relationer med dessa länder, om vi inte respekterar dem själva?
Vissa av mina kolleger kommer att rygga tillbaka inför tanken att namnge vissa länder i detta betänkande. Låt oss inte heller dölja oss bakom en mask. I egenskap av demokrater företräder vi våra medborgare; vi fungerar ingalunda som beskyddare av den politik som förs av våra nationella regeringar. I denna kammare skall vi bekräfta att det inte räcker med klagovisor för att försvara de grundläggande rättigheterna och friheterna i Europeiska unionen; vårt försvar gäller alla handlingar som hör till livet, alla människor varhelst de befinner sig, utanför alla frihandelsområden. Försvarandet av de mänskliga rättigheterna är en plikt och en rättighet som inte kan stå i motsättning till principen om att inte lägga sig i staternas inre angelägenheter. Syftet med detta betänkande är därför att göra en verklighetsbedömning. Det är vår sak att reagera om denna verklighet inte tillfredsställer oss, för att dessa grundläggande rättigheter skall införlivas i det vardagliga livet i våra egna medlemsstater.
Jag vill avsluta med två punkter. Först och främst är jag mycket glad över att de ekonomiska och sociala rättigheterna är föremål för en undersökning på europeisk nivå, och jag anser att konventet borde ta intryck av resultatet. Vidare skulle jag vilja be våra medlemsstater att medverka till att tydlig könsrelaterad statistik upprättas inom alla områden, och att denna statistik överlämnas till våra blivande föredraganden.

Cederschiöld (PPE-DE).
Herr talman! Europaparlamentet liksom EU:s medlemsstater har ett ansvar att försvara mänskliga rättigheter och grundläggande fri- och rättigheter. Samtidigt är det en farlig tendens att likställa demokratins friheter, t.ex. rätten att tala, tänka och rösta, med långtgående sociala krav. Därmed försvagar man demokratins fundament. Om alla rättigheter är lika viktiga, blir till sist ingen rättighet speciellt viktig.
Värdet av ett årligt betänkande från Europaparlamentet är tveksamt om det är en palett av subjektiva uppfattningar. Politiska önskelistor resulterar lätt i att man hittar på nya saker i stället för att fokusera på de verkligt grundläggande rättigheterna.
Om man nu angriper utifrån detta, den breda palettens perspektiv, förvånar det mig att rätten till god förvaltning och rätten till demokratiska val saknas. De borde vara mer relevanta än många av dem som finns i betänkandet. Det har visat sig att även nuvarande medlemsstater behöver påminnas om dem. Det borde finnas sanktioner i EU mot medlemsstater som inte klarar att upprätthålla demokratiska val och där bevisat valfusk förekommer. Konventet borde reflektera över detta.
Det finns dock nya positiva ting i betänkandet som är värda att nämna. Dataskyddet och öppenheten finns med. Dessa rättigheter måste utvecklas i fördraget. Dataskyddet och rätten till handlingar finns i rättighetsstadgan. Medborgarnas rätt till information - artikel 255 i fördraget - är nu mogen för ytterligare konkretisering.
Avslutningsvis: Europaparlamentet har en viktig roll att spela i frågor som rör mänskliga rättigheter och grundläggande fri- och rättigheter. Jag hoppas att konventet befäster denna roll genom att skapa en demokratisk beslutsordning och en rätt för medborgarna att gå till domstol och i vissa fall få skadestånd om de har fått sina rättigheter kränkta. Frågan behöver uppenbarligen vidareutvecklas. Swiebel har gjort det tydligt. Det är bra, men hellre koncentration och fördjupning nästa gång än bara breddning. För framtiden måste vi uppenbarligen utveckla metoderna.

Hedkvist Petersen (PSE).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka min kollega Swiebel för det stora arbete hon har lagt ner på detta betänkande.
Det råder inget tvivel om att vi i EU är lyckligt lottade i fråga om respekt för fri- och rättigheter. Just därför har vi denna debatt, i syfte att ständigt förbättra, att behålla en hög skyddsnivå och öppet diskutera de brister som finns. Det är en viktig fråga som rör vid det mest fundamentala för ett välfungerande EU, ett ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna.
Vi är inte perfekta. Det förekommer rättsövergrepp och bristande respekt för de grundläggande fri- och rättigheterna, och det sker inte bara ?hos alla andra?. Mitt eget land, Sverige, blir bl.a. utpekat i samband med ett uppmärksammat dödsfall, där polisens, åklagarens och rättsläkarens agerande har fått hård kritik. Jag vill tydliggöra att den svenska regeringen sedan länge har reagerat på kritiken och tillsatt en utredning, som blev klar under förra året. I den utredningen finns ett klart medborgarrättsperspektiv.
En annan mycket viktig fråga gäller de europeiska medborgarnas rättigheter i rättsprocesser, t.ex. häktningar. Det finns medlemsstater där människor sitter häktade utan dom under långa tider; vi måste diskutera denna fråga. Våra ungdomar reser i hela Europa. Ingen som vistas på EU:s territorium skall behöva känna oro för att den personliga friheten kan komma att inskränkas av illa fungerande rutiner vid polisstationer och häkten. Vi måste därför mycket tydligt markera att alla europeiska medborgare garanteras vissa rättigheter i rättsprocesser i alla länder. Jag ser fram emot kommissionens fortsatta arbete och förslag i denna fråga.
Handel med människor, i synnerhet kvinnor och barn, är en del av verkligheten i vårt EU. EU är i många fall slutdestination för människor som i desperation och villfarelse förs bort från sina hemländer. Det är en modern slavhandel, och vi måste fråga oss hur den utvecklingen kan hejdas.
Jag oroas av att många EU-länder accepterar olika former av prostitution. Det gör EU till en gynnsam marknad för människohandlare från hela världen. Sambandet mellan människohandel och prostitution är entydigt. Det är två sidor av samma mynt. Jag hade gärna sett att betänkandet hade varit tydligare på denna punkt.
Herr talman! Vi måste ställa stora krav på oss själva i unionen nu när vi ställer krav på kandidatländerna.

Banotti (PPE-DE).
Swiebels betänkande innehåller en hel del bra saker och ett enormt arbete har lagts ned för att förbereda det. Men oundvikligen känner många av oss obehag över att finna våra egna länder omnämnda bland dem som inte har ratificerat flera av människorättskonventionerna. En dag som denna då vi prisar guvernörens i Illinois ansträngningar mot dödsstraffet gläds jag åt att Swiebel gratulerar den irländska regeringen till att man till sist avskaffat dödsstraffet. Naturligtvis är det ingen som har avrättats på många år och dödsstraffet fanns kvar i vår lagstiftning bara i samband med mord på polisman. Men avsnittet om barns rättigheter anser jag vara synnerligen välkommet. Jag har varit ledamot av detta parlament längre än de flesta av ledamöterna här i dag, tror jag. Innan FN:s barnkonvention kom till erkändes inte barnens rättigheter, barnens verkliga rättigheter, de diskuterades inte och sågs inte som en del av de grundläggande mänskliga rättigheterna.
Däremot nämns även FN:s kompletterande protokoll om handel med barn, barnprostitution och barnpornografi. Vi övervägde inte några av dessa aspekter när vi började diskutera mänskliga rättigheter. Frågan om t.ex. exploatering av barn på Internet fanns inte ens i kommissionens medvetande förrän ganska nyligen. Det var inte ett område där vi hade en mängd kunskaper och information. Avsnittet där detta erkänns som viktiga rättigheter för barn som behöver skyddas skall tas emot med öppna armar. Jag hoppas att detta avsnitt kommer att utvecklas de kommande åren och i takt med att vi, tyvärr, upptäcker vilken farlig värld detta är för många av våra barn. Jag vill tacka Swiebel för att detta gjorts till en så väsentlig del av betänkandet.

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Swiebels betänkande innehåller ett par intressanta punkter. Jag anknyter till det Mary Banotti nyss sade om domare i ungdomsdomstolar. Det är utmärkt att gå in noggrant på detta i ett parlamentsbetänkande. Jag skulle också vilja tillägga något i anknytning till Swiebels önskan att sådana betänkanden skall spela en roll vid kritiseringen, eventuellt bestraffningen, av medlemsstater som kommer till korta vad beträffar upprätthållandet av rättsstaten och demokratin. Vi har sedan Amsterdamfördraget, inom kort även i anslutning till Nicefördraget och kanske inom ramen för konventet också fler möjligheter att ta egna medlemsstater hårt i örat om någonting går fel där, eventuellt till och med utesluta dem ur gemenskapen. Det skulle vara förträffligt om parlamentet skulle kunna spela en roll i detta.
Att jämföra den europeiska sociala stadgan med Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna är också ett mycket bra förslag. Jag anser att stadgan om de grundläggande rättigheterna förtjänar att prioriteras då, men det är bra att mäta allt vad vi gör i förhållande till dessa båda stadgor. Det måste vara en absolut grund. Därigenom skulle Europaparlamentet skapa förtroende hos exempelvis rådet med tanke på överföringen av ansvar. Rådet, befolkningen, medlemsstaterna och parlamenten i dessa medlemsstater måste veta att vi utnyttjar våra befogenheter på rätt sätt. När det gäller ett proceduralternativ - om vi alltså skulle spela en roll vid kritiserandet av medlemsstater - skulle jag också vara för att man personligen berättar hela historien om man gör en överträdelse.
Men betänkandet brister faktiskt i fråga om allvaret i behandlingen och kan precis därigenom vara en black om foten i striden för överföring av ansvar vad gäller den tredje pelaren. Det finns ju ingen verklig konsekvens i tillämpningen av stadgan om de grundläggande rättigheterna. Det är snarare så att man kan se Swiebels ideologi och uppfattningar som ett rättesnöre för bedömningen av medlemsstaterna. Ett land kan mycket väl vara anständigt även om det kritiseras av Swiebel. Detta anser jag i synnerhet när jag läser punkt 133. Om man berättar för allmänheten att det håller på att uppstå ett klimat av straffrihet i Österrike, Belgien, Frankrike, Italien, Portugal, Sverige och Förenade kungariket, då får den sig ändå ett gott skratt! Det är ju verkligen alldeles för galet! Man kan ju inte heller säga - för att nämna ännu ett exempel på slarv - att ogifta par skall ha lika rättigheter som gifta par. Det är idiotiskt, det skulle inte bli populärt bland ogifta par. De vill nämligen inte ha alla dessa rättigheter. Jag är starkt för att främja rättigheter för homosexuella, men inte genom att säga: de rättigheter som du inte vill ha får du ändå. Betänkandet är också fullt av alla möjliga exempel som inte heller kan förverkligas juridiskt sett.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! Den stora splittring som visade sig vid omröstningen om detta betänkande i det berörda utskottet måste innebära att Swiebel inte har sökt en samlande lösning. Hon har på ett selektivt sätt presenterat en rad områden som inte bara är djupt kontroversiella politiskt - bl.a. familjesynen och familjelagstiftningen - utan också ämnen som bevisligen inte hör hemma inom Europeiska unionens kompetensområden. Swiebel får söka med ljus och lykta i FN-stadgan om de grundläggande rättigheterna, i Europakonventionens stadga om de mänskliga rättigheterna och i EU-stadgan om de grundläggande rättigheterna efter ett motiv till att dessa frågor skulle höra hemma i ett betänkande om de grundläggande rättigheterna.
Fru Swiebel, innebär exempelvis det faktum att månggifte inte accepteras i Europeiska unionen att muslimer boende i Europa diskrimineras? Är detta ett brott mot de mänskliga rättigheterna? Det fordrar väl ett svar när så många nya ämnen har tillförts detta ämne.
Jag ställer också frågan till Swiebel varför hon, när hon tar upp så många nya ämnesområden, t.ex. inte nämner någonting om att Nederländerna har legaliserad prostitution. Det finns således ett behov av ?import? av kvinnor i ett land där man märkligt tycker att prostitution är en laglig och godkänd verksamhet. Varför nämner Swiebel ingenting om sitt eget hemlands aktiva dödshjälpspolitik, som medför missbruk bland läkare och som innebär att människor slutar sitt liv på ett ovärdigt sätt? Det förekommer missbruk av den s.k. aktiva dödshjälpen. Varför nämns ingenting om föräldrars rätt att låta sina barn växa upp i ett narkotikafritt samhälle där föräldrarna känner att lagen står på deras sida?
Swiebel har varit mycket selektiv. Vi kristdemokrater kommer självfallet att rösta emot detta, eftersom Swiebel har svikit ett viktigt uppdrag i Europaparlamentet.

Marinos (PPE-DE).
Herr talman! Jag ansluter mig till de allmänna kommentarer som framförts av mina ärade vänner i Europeiska folkpartiet och kommer att begränsa mig till att kommentera två kritiska anmärkningar mot Grekland som, eftersom de går för långt, undergräver trovärdigheten för betänkandet och verkliga grundläggande rättigheter.
Den första gäller förbudet för kvinnliga pilgrimer att besöka Athos, ?Det heliga berget?, i Grekland. Detta förbund har funnits i 1 200 år och ingår i Fördraget om Europeiska unionen och den grekiska författningen. Därmed kan det inte ändras, och det skall det inte heller, för att göra det vore detsamma som att acceptera att hemmet inte är heligt. Athos är hem för 5 000 munkar, och det är deras rättighet att ta emot vem de så önskar i sitt hem, på samma sätt som det är vår rättighet, som vanliga medborgare, att ta emot och vara gästfria mot vem vi vill i vårt hem och hålla alla andra därifrån. Detta är inte ett turistområde, och alla kvinnor som är intresserade av hur ortodoxa munkar lever behöver bara besöka något annat av de hundratals klostren i Grekland och andra ortodoxa länder för att stilla sin nyfikenhet.
Min andra kommentar gäller vapenvägrare. Religiösa övertygelser eller en motvilja mot det våld som armén kan stå för används tyvärr som förevändning av en del personer för att undvika militärtjänst och fördriva sina dagar i statstjänst på statens bekostnad, även om en del av dem inte tvekar att använda våld om det tjänar deras ideologiska syfte. Får jag informera er, mina ärade vänner, att några av 17 november-terroristerna som nyligen arresterades i Grekland, vilkas mycket omskrivna rättegång kommer att inledas om några dagar, och som hittills har mördat ungefär 50 utländska diplomater, ministrar, politiker, journalister och domare, har uppgivit att de är vapenvägrare och har blivit frikallade från militärtjänst, samtidigt som en annan vapenvägrare som tjänstgör på en institution för förståndshandikappade har fått en kick av att tortera patienterna. Det är beklagligt att vi alltid går för långt och i slutändan får löjeväckande grundläggande rättigheter.

Marinho (PSE).
Herr talman! Betänkandets svagheter ligger inte i det faktum att det innehåller fördömanden av brott mot de mänskliga rättigheterna, utan, enligt min uppfattning, i det sätt som det har utformats på och den metod som använts för att presentera dessa fördömanden. Valet att i motiveringen ge en utförlig och detaljerad beskrivning av möjliga brott mot de mänskliga rättigheterna från vissa medlemsstaters sida innebär att detta betänkande har lett till krav på och anklagelser mot dessa medlemsstater som inte kan bestridas och som inte ens har varit underkastade en demokratisk omröstning eftersom de inte ingår i texten till resolutionsförslaget. Dessa krav är därför obefogade eftersom de inte ger möjlighet till något svar, även om de uppenbarligen inte är giltiga i plenum eftersom de inte ingår i resolutionsförslaget. 
Vad gäller de källor som har använts i betänkandet, och utan att vilja på något sätt ifrågasätta många icke-statliga organisationers trovärdighet, måste jag dessutom påpeka att ett betänkande som utarbetas av Europaparlamentet borde vara distanserat från och till och med förkasta de slutsatser som var och en av dessa organisationer drar och undvika att ta med, ibland på ett felaktigt sätt, aspekter av dessa undersökningar. När det till exempel gäller Portugal hävdas det att det förekommer diskriminering på grundval av sexuell läggning, vilket bygger på slutsatser och iakttagelser gjorda av en icke-statlig organisation, som jag inte tänker namnge eftersom den förekommer i texten, och föredraganden påstår att den portugisiska strafflagen innehåller lagstiftning som är diskriminerande på detta område. Detta är ett påstående som jag avvisar på grundval av en enkel läsning av lagen. I själva verket gör den portugisiska strafflagen ingen åtskillnad på området sexuell läggning vad gäller åldersgräns för sexuellt umgänge.
Herr talman! Jag anser att Europaparlamentet måste hantera sina befogenheter för att skydda mänskliga rättigheter på ett ansvarsfullt sätt och aldrig får begränsa sig till att bara återge tredje parts åsikter. Detta kommer helt klart att alltid vara fallet tills vi har en stadga om de grundläggande rättigheterna som är tillämplig i rättsligt avseende; det är först då som saker och ting kommer att göras annorlunda. Vi vill alla förbjuda överträdelser, men det finns inga politiska överträdelser av rättigheter - det finns rättsliga överträdelser eller praktiska överträdelser, och antingen förekommer dessa eller så gör de det inte. Ingen politisk flexibilitet, inga tolkningskriterier kommer att göra det möjligt för oss att avslöja överträdelser av rättigheter där dessa inte anses vara överträdelser enligt lag. Å andra sidan kan vi inte heller tillåta att några överträdelser av rättigheter kan rättfärdigas av politiska kriterier. Detta är anledningen till att jag inte kommer att rösta för detta betänkande: den grundläggande balans som behövs för att avge ett yttrande om ett så känsligt material saknas i denna text, och den har därför inte vunnit mitt stöd.

Terrón y Cusí (PSE).
Herr talman! Jag vill bara be er anteckna att i punkt 19, näst sista strecksatsen, måste en rättelse göras i den spanska versionen. I denna punkt står det ?rekommenderar medlemsstaterna att i sin särskilda lagstiftning mot terrorism ta med en förfalloklausul?.
Jag har jämfört med Swiebels text och naturligtvis bör ?särskilda? bytas mot ?exceptionella?. Den särskilda lagstiftningen kan vara den gemensamma lagstiftningen, vilken inte i något fall bör vara underkastad en förfalloklausul eller något liknande. Det bör inte stå ?särskilda? utan ?exceptionella?.
Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0449/2002) av Pirker för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om en framtida integrerad förvaltning av EU-medlemsstaternas yttre gränser (KOM(2002) 233 - C5-0505/2002 - 2002/2212(INI)).

Pirker (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Det handlar om den integrerade förvaltningen. Vi är säkert alla överens om att Europeiska unionens säkerhet börjar vid dess yttre gränser. Där börjar också det första avvärjandet av faror som organiserad brottslighet, terrorism, människosmuggling och illegal invandring.
Nu vet vi emellertid att dessa yttre gränser, liksom tidigare, är den svaga länken i systemet för total inre säkerhet. Orsakerna till detta känner vi till. De är skillnaden i tolkningarna av Schengenregelverket, skillnaden mellan de tekniska standarderna, skillnaden mellan bevakningsorgan som har hand om denna gränsövervakning, skillnaden i utbildning och, som helhet, att det inte finns någon som helst gemenskap eller över huvud taget något gemensamt agerande vid övervakningen av dessa yttre gränser.
Men om vi vill öka säkerheten vid de yttre gränserna, och därmed unionens säkerhet, behöver vi lika hög standard vid alla yttre gränser, såväl de befintliga som de framtida, och vi vet alla att utvidgningen av unionen står för dörren, det vill säga, här behövs åtgärder. Den säkerhet som vi uppnår med detta är förutsättningen för helheten när det gäller den inre säkerheten, men också för förverkligandet av den fria rörligheten som grundprincip.
Jag välkomnar de initiativ som togs av Europeiska rådet i december 2001 i Laeken, där man uppdrog åt kommissionen och rådet att vidta lämpliga åtgärder i denna fråga. Jag välkomnar uttryckligen kommissionens förslag och gratulerar också kommissionären som har svarat för ett utmärkt förarbete, och jag välkomnar rådets handlingsplan. Det råder stor samstämmighet i det här ärendet. Jag måste också säga - och det gläder mig - att dessa förslag fann stor enighet inom utskottet.
Jag skulle därför vilja tacka för det nära samarbete som har förekommit över alla partigränser i säkerhetens intresse. Jag tror att vi har föregått med mycket gott exempel. Det skulle glädja mig om detta breda stöd och denna enighet skulle visa sig i morgon.
Vilka är nu tyngdpunkterna i mitt betänkande som funnit denna enighet? Jag skall nämna fem av dessa tyngdpunkter. För det första: Vi är enligt en analys i behov av en ny definition av uppgifterna och inrättande av ett gemensamt lagstiftningsbestånd. Vi har dessutom behov av analys av den operativa praxisen vid genomförandet av Schengenregelverket. Vi är medvetna om att det finns stora olikheter i fråga om detta.
I och med de gemensamma standarderna och med hänsyn till de bästa metoderna bör den gemensamma handboken för gränsförvaltning revideras.
Det förefaller mig vara särskilt viktigt att vi inte enbart har en gemensam handbok, utan att vi också upprättar ett gemensamt övervakningsorgan som med jämna mellanrum kontrollerar i vilken utsträckning bestämmelserna verkligen genomförs och följs. Detta utgör då de gemensamma standarderna och den höga kvaliteten.
Den andra punkten är - baserad på detta - en gemensam utbildning och fortbildning. Vi måste äntligen verkställa artikel 7 i tillämpningskonventionen till Schengenavtalet. Vi håller redan på att utarbeta en gemensam undervisningsplan för tjänstemän vid gränskontrollerna. Vad vi emellertid behöver, för att med multiplikatoreffekt säkerställa de höga standarderna på sikt, är inrättandet av en europeisk högskola, där ledande tjänstemän utbildas. Denna skulle finansieras genom programmet Argo, för att på sikt säkerställa dessa utbildningsstandarder, men också de gemensamma operativa standarderna.
Den tredje punkten gäller den kompatibla utrustningen. Denna saknas inom medlemsstaterna, och det är över huvud taget inte möjligt att verkställa ett samarbete över gränserna om de tekniska standarderna är absolut inkompatibla. Om vi övergår till att sätta in gemensamma satellit- och radarsystem, eller att också samarbeta över gränserna, är en kompatibel utrustning en förutsättning. Dessutom skulle det vara meningsfullt - också ur ekonomisk synpunkt - att tillämpa de här standarderna i framtiden vid inrättande av ett gemensamt tekniskt system, och dessa kan vara mycket dyra.
För det fjärde borde vi permanent genomföra en riskanalys. På samma sätt som i andra analyssystem inom Europol i fråga om den organiserade brottsligheten borde vi även här låta genomföra en riskanalys av Europol, där resultaten sedan förmedlas till den enskilda medlemsstaten och ställs till förfogande: lägesprofiler, hjälp för att verkställa de gemensamma standarderna. Det skulle vara önskvärt - och det skulle i sin helhet vara ett mål, för att bli effektivare - att utbytet av uppgifter mellan systemen Schengen, Europol och Eurodac också utfördes, naturligtvis med efterlevande av alla nödvändiga bestämmelser om uppgiftsskydd. Man skulle otvivelaktigt uppnå vissa synergieffekter med detta.
Den femte punkten är upprättandet av en europeisk gränsskyddskår, bestående av specialenheter, som skulle finansieras av gemenskapen och vid behov på begäran av medlemsstaterna, de nationella myndigheterna, ha en understödjande funktion vid riskavsnitt under en begränsad tid. Därmed skulle vi kunna uppnå såväl högsta säkerhetsstandard, i särskilt känsliga gränsavsnitt, som en fördelning av kostnaderna. För jag begriper inte varför länder i en särskild situation vid de yttre gränserna skulle behöva bära hela bördan ensamma. Därmed når vi stöd och fördelning av kostnaderna, varvid det emellertid principiellt måste sägas att den allmänna kompetensen vid övervakningen av de yttre gränserna skall fortsätta att skötas nationellt.
Jag hoppas att all denna enighet också kommer att medföra den nödvändiga tempoökningen och att vi äntligen kan ta itu med verkställandet av det vi är skyldiga våra medborgare, nämligen ökad säkerhet också vid en utvidgning. Vi kan sätta i gång med arbetet. Parlamentet kommer att stödja kommissionens och rådets arbete till fullo om det tar denna riktning.
(Applåder)

Vitorino
Herr talman, mina damer och herrar! Först och främst skulle jag vilja tacka Hubert Pirker för hans betänkande som inte bara fokuserar på kommissionens meddelande om förvaltningen av EU-medlemsstaternas yttre gränser, utan också på den handlingsplan som antogs av rådet. Man kan också säga att de två dokumenten, kommissionens förslag och rådets handlingsplan, har en till stor del gemensam grund. Jag anser att de fyra grundläggande mål som sattes upp för oss i Laeken i själva verket utgör en del av denna handlingsplan: ökat ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna i fråga om övervakning av vår yttre gräns, som är en gemensam gräns, vilket innebär att otillräcklig övervakning av gränsen i en stat oundvikligen får följder för säkerheten i alla andra medlemsstater i Europeiska unionen, effektiviteten i kampen mot illegal invandring, särskild prioritering av övervakningen av de yttre gränserna för att förhindra att terroristgrupper eller terroristagenter kommer in och, till sist, att garantera hög nivå på den inre säkerheten i Europeiska unionen, för utan den kan vi inte bevara den fria rörligheten och inte heller avskaffa kontrollerna vid våra yttre gränser. 
Som Pirker betonade är målen för denna handlingsplan tydliga och jag anser att vi, hellre än att tala om mål, måste fastställa riktmärken och besluta om vad som faktiskt måste göras. Först och främst på lagstiftningsområdet. Vi har Schengenregelverket, som, precis som Pirker helt riktigt underströk, genomförs på mycket olika sätt i de olika staterna. Vi måste harmonisera det sätt på vilket Schengenregelverket genomförs, och detta gör vi på två sätt: för det första genom att revidera Schengenavtalets gemensamma tillämpningsföreskrift, och kommissionen kommer, under de första sex månaderna av detta år, lägga fram ett förslag om denna revidering. Men för det andra genom att också fastställa riktlinjer för god praxis för etablerande av gemensamma standarder.
Det andra målet är utbildningen av gränsvakter. Jag tror att kommissionen precis i denna stund deltar i ett möte i Wien, där man skall fastställa ett förslag till en gemensam utbildningsplan för gränsvakter. Detta projekt leds av Österrike och Sverige.
Det tredje målet är att använda modern informationsteknik för att förbättra övervakningen av våra yttre gränser. På det här området planerar kommissionen att vid Europeiska rådets möte i Thessaloniki i juli presentera en genomförbarhetsstudie inför inrättandet av on-line-systemet för visum på Europanivå. Vi kommer på samma sätt att presentera de första förslagen om övervakningen av Europeiska unionens yttre havsgränser.
Det fjärde målet är att fastställa en gemensam modell för riskanalys för övervakning av våra yttre gränser. Vi har redan en modell på det här området, som fastställts på grundval av ett förslag som presenterades av Finlands regering, och ett första möte för det så kallade ?SCIFA+?, som är den instans som samordnar gränskontrollmyndigheterna i alla Europeiska unionens medlemsstater, hölls under det danska ordförandeskapet. Som ett resultat av den uppgift som utövas av denna nya instans på Europanivå har det varit möjligt att redan under 2002 utveckla två praktiska verksamheter. Den första var verksamheten ?Ulysses?, som samordnades av Spanien och omfattade gemensamma grupper från olika medlemsstater för att svara för övervakning av Medelhavet, och den andra var en gemensam grupp under ledning av Tyskland för övervakning av dess landgränser. Dessa två verksamheter under 2002 finansierades av programmet Argo, och man har redan presenterat nya åtgärder för operativt samarbete under 2003.
Slutligen stödde man vid Europeiska rådets möte i Sevilla principen om delat ansvar för övervakningen av de yttre gränserna. Detta innebär delat ansvar i ekonomisk bemärkelse, i att dela utrustning och också med målet att i slutändan upprätta en gemensam gränsvaktskår. Kommissionen presenterade en inledande utvärdering av den finansiella situationen. Vi måste erkänna att de uppgifter som medlemsstaterna gav oss om den faktiska utgiften för övervakningen av de yttre gränserna i de enskilda länderna skilde sig stort och var svåra att jämföra. Kommissionen begärde därför ytterligare förtydligande och har för avsikt att under det grekiska ordförandeskapet lägga fram kriterier för delat ekonomiskt ansvar för övervakning av Europeiska unionens yttre gräns. Jag hoppas att parlamentet, med förslaget till resolution som lades fram av Pirker och som kommer att läggas fram för omröstning här i morgon, kommer att kunna ge kraftig stimulans till detta ambitiösa, krävande och viktiga handlingsprogram för övervakning av Europeiska unionens yttre gräns för främjande av lokal säkerhet i alla medlemsstater.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att gratulera herr Pirker till det utmärkta betänkande som han har lagt fram, och även kommissionen till dess initiativ, vars kvalitet redan har framhållits och vilket, den här gången, säkert också kommer få min vän Christian von Boettichers stöd. Undertecknandet av Schengenavtalet 1990 och avskaffandet av kontroller vid nationella gränser har ytterligare ökat vikten av övervakning vid de yttre gränserna för att motverka hot mot våra medborgares säkerhet.
De växande hoten från terrorism, organiserad brottslighet, smuggling av människor och från droger och illegal invandring står nu överst på den politiska dagordningen och har blivit ett av våra medborgares största bekymmer. Det är emellertid beklagligt att våra yttre gränser fortsätter att utgöra en svag länk i det övergripande systemet, vilket är en fara inte bara för det effektiva skyddet av inre säkerhet utan också för det fulla genomförandet av principen om fri rörlighet. Den här situationen blir ännu mer betydande som följd av utvidgningen, då de nya medlemsstaterna gradvis kommer att ta över uppgiften att garantera säkerhet vid de yttre gränserna, genom att en avsevärd del av ansvaret överförs till dessa länder.
Det är därför av avgörande betydelse för unionen att vidta följdriktiga åtgärder för säkerhet vid gränsen, inte genom att göra intrång på medlemsstaternas egen behörighet utan genom att hjälpa till att öka effektiviteten av detta skydd. Jag instämmer med föredragande Pirker i att det är av avgörande betydelse att utveckla en gemensam övervakningspolitik för våra nuvarande och framtida yttre gränser, vilket kräver att gemensamma standarder för förvaltningen av de yttre gränserna införs, gemensamma riktlinjer och en gemensam grundläggande utbildningsplan för berörda tjänstemän, en europeisk högskola för tjänstemän i ledande ställning, prioritet åt finansieringen av projekt för att upprätta gemensamma standarder, en europeisk gränsskyddskår bestående av specialenheter som finansieras av gemenskapen och som vid behov, och på begäran av medlemsstaterna, skulle kunna överflyttas temporärt för att stödja nationella myndigheter i fråga om riskfyllda avsnitt vid EU:s yttre gränser och i krissituationer.
Dessa gemensamma åtgärder måste också bidra till att lösa problem som vi har i dag när det gäller överföringsnivån för Schengenregelverket vid de nuvarande yttre gränserna med hänsyn till typ och metod av gränsövervakning, som skiljer sig mellan land- och havsgränser, med hänsyn till vem som ansvarar för gränsförvaltningen, vilket varierar från medlemsstat till medlemsstat och som i vissa fall till och med resulterar i överlappningar på behörighetsområdet, och, till sist, med hänsyn till tillämpning av olika tekniker som ibland är oförenliga och hämmar möjligheten att uppnå en gemensam hög säkerhetsnivå.
Jag skall avsluta med att återge kommissionär António Vitorinos ord: detta intresse för att förvalta våra yttre gränser på ett bättre sätt måste bidra till ökad inre säkerhet i unionen och i medlemsstaterna.

Terrón i Cusí (PSE).
Herr talman! Jag ansluter mig till gratulationerna till Coelho. Den fria inre rörligheten är ett av de mest omhuldade framstegen för denna kammare och för många medborgare i Europeiska unionen.
De normer som reglerar den fria inre rörligheten för personer är gemenskapsregler. Många av de åtgärder som varit nödvändiga att upprätta för att garantera dem är splittrade i vår lagstiftning. Att garantera denna fria rörlighet kräver en hög grad av förtroende och samarbete mellan medlemsstater. Särskilt för att hantera de yttre gränserna.
Det är många fakta från verkligheten som visar att vi har svårigheter med det, från personers ankomst till Europeiska unionens södra kuster där de förväntar sig att de nått den första etappen i en lång resa, men som många gånger på ett dramatiskt sätt förvandlas till den sista, kvinnor som varje dag befrias från sina fångvaktare och exploatörer, vilka i sin tur erbjuder dem till européer som inte frågar varifrån de kommer, eller det tråkiga spektakel vi bevittnat under flera månader när det gäller Sangattecentret.
Vi anser att kommissionen har lagt fram behovet att ta upp denna fråga på ett bra sätt och vid ett lämpligt tillfälle. För det första eftersom utvidgningen av Europeiska unionen tvingar oss till det. För det andra eftersom förslaget är en bra signal till konventet att lösa en rättslig snårighet kring ett av unionens grundläggande och utmärkande kännetecken, dvs. den fria inre rörligheten. För det tredje eftersom förslaget redan i dagsläget, med nuvarande rättsliga ram - kanske också den ekonomiska ramen - presenterar möjligheten att gå vidare i detta syfte.
Jag delar idén att det finns utrymme att bättre garantera såväl frihet och säkerhet för dem som befinner sig på gemenskapsterritorium som situationen för dem som vill passera det.
Därför och trots våra extremistiska tendenser kommer den socialdemokratiska gruppen att rösta för Pirkers betänkande. Jag hoppas att entusiasmen och det stora stödet i denna kammare skall smitta av sig och att rådet, förutom de politiska uttalandena, aktivt och med entusiasm skall stödja detta förslag.

Krarup (GUE/NGL).
Detta ärende handlar med kommissionens egna ord om integrerad förvaltning av medlemsstaternas yttre gränser. Även om betänkandets resolutionsförslag antas får detta i sig inte någon direkt rättslig verkan, men förslaget och kommissionens meddelande får betydelse i ljuset av en rad andra antaganden om utvidgning av polissamarbetet. I detta sammanhang markerar förslaget en utveckling som i mina ögon hotar den demokratiska kontrollen och rättssäkerheten. Det rör sig om en politik som radikalt begränsar de nationella myndigheternas inflytande till förmån för Europeiska unionens myndigheter. Det är uppenbart att ambitionen på längre sikt är att skapa en överstatlig gränspolis, ett av flera steg på vägen mot en verklig förbundspolis. Detta upprättande av en gränspolis är dels en fråga om ohämmad EU-integration och dels ett sätt att garantera fästning Europa. Det är uppenbart att detta är en konsekvens av trycket utifrån som beror på klyftan mellan välståndet i Europeiska unionens stater och den sociala misären i grannländerna. En klyfta som till största delen orsakats av den utsugningspolitik som Europeiska unionens stater under flera år fört gentemot sina grannar.
Detta utgör den verkliga bakgrunden till förslaget, och förslagets innehåll är inte mindre skrämmande. Den gemensamma lagstiftningsvolymen, systemet för samordning och operativt samarbete, den interoperativa utrustningen och det ständiga utbytet av information och upplysningar, kort sagt hela upprättandet av en gränspolis, är ingenting mindre än en lemlästelse av den rättssäkerhet som demokratiska aktivister under årens lopp har försökt etablera. Jag säger detta mot bakgrund av de erfarenheter vi har i de nordiska länderna. Vad har kommissionen att säga när det gäller demokratisk och rättslig kontroll? En till intet förpliktande och dåligt genomtänkt linje: Kontrollen måste garanteras. På vilket sätt? Inget svar. Vad sägs i betänkandet? Ingenting. En gemensam instans för yttre gränser och gränspolis inom Europeiska unionen? Nej tack.

Santini (PPE-DE).
Herr talman! Äntligen ett betänkande med en äkta gemenskapsanda, även om det utgår ifrån en teknisk och speciell fråga som hur unionens yttre gränser skall övervakas. Det är en oerhört aktuell fråga, vilket har betonats, om man betänker att de nuvarande yttre gränserna kommer att förändras i grunden och utvidgas i maj 2004, när de tolv nya medlemsländerna träder in i den nuvarande europeiska unionens fysiska och politiska geografi. Det är alltså högst lämpligt att i dag stödja den modell som hittills har hävdats på grundval av de erfarenheter som de femton nuvarande medlemsländerna har dragit innan vi öppnar oss för de nya kandidatländerna.
I denna vida ram lägger föredraganden Pirker in några konkreta förslag till hur vi skall kunna genomföra en integrerad övervakning av de yttre gränserna, utan att inkräkta på de enskilda staternas territoriella överhöghet, men genom att visa på hur ett harmoniskt samarbete på bästa sätt kan skapas. Detta är ett värdefullt förslag som leder till att det skapas en gemensam gränskontroll inom de närmaste åren, men inte från första början, utan efter det att teknikerna och metoderna har finslipats genom erforderlig utbildning av personalen och samarbete mellan de nuvarande gränsstyrkorna. De hittills improviserade blandade patrullerna som har utvecklats vid gränserna mellan mitt land, Italien, och några andra medlemsländer, såsom Frankrike och Österrike, men också vid gränserna till tredje land, som Schweiz, och ett kandidatland som Slovenien, har gett utmärkta resultat.
Kapitlet om kampen mot illegal invandring är mycket nyskapande: det innebär ett hårt, dagligt arbete framför allt för vissa gränsstater som Spanien, Portugal, Italien och Grekland. Problemet är dock allas problem, inte bara dessa länders, eftersom Schengenavtalet gör att den illegala invandrare som lyckas ta sig i land vid Adriatiska havets kust automatiskt dras till många andra medlemsländer, åtminstone de i Schengenområdet. Schengen blir på så sätt inte bara en stor möjlighet utan också ett stort ansvar. Således är föredragandens förslag att på något sätt få alla länderna, oavsett om de är gränsländer eller inte, att delta solidariskt och dela på kostnaderna för övervakningen av de yttre gränserna bra. Det verkar ju faktiskt uppenbart att om övervakningen och kontrollen skall bli effektiv, framför allt på de platser där den illegala invandringen blomstrar i dag - en riktig flodvåg som för med sig nya illegala invandrare också medan vi står här och pratar - är det lämpligt att alla hjälps åt, för problemet drabbar inte bara dem som dagligen är inbegripna i denna kamp, utan också alla dem som är de naturliga mottagarna av dessa olagliga strömmar.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Herr talman! Jag vill stämma in i den kör av tack som går till föredraganden, kommissionen och rådet för att man för fram denna fråga och bejakar behovet av ytterligare samarbete på detta ytterst besvärliga område.
Till viss del kan jag inte hålla med Krarup om att detta är ett problem som inget land kan tackla ensamt. Det är av vital betydelse att det finns gemensamma politikområden, överenskommelser och förståelse de femton medlemsstaterna emellan. Vi erkänner de olika förutsättningar som råder i medlemsstaterna. Terrón i Cusí talade tidigare om situationen vid norra gränsen i Spanien. Mitt eget hemland, Förenade kungariket består av en stor ö plus norra Irland. I andra länder råder andra förutsättningar som behöver beaktas: Grekland har exempelvis cirka 400 öar och Luxemburg har bara landgränser. Vi befinner oss alla i mycket olika situationer som alla på sitt sätt är svåra att övervaka och styra. Men vi lyckas inte särskilt bra med femton medlemsstater för närvarande. Coelho fäste med rätta uppmärksamheten vid att när vi är 25 länder i EU - och senare 27 eller 28 - kommer det att bli en ännu större utmaning. Det är av yttersta vikt att vi nu åtminstone anstränger oss för att bli kapabla att försöka ta itu med problemet och bli mäktiga utmaningen.
Vi måste bli på det klara med att vi respekterar individens rättigheter. Det håller jag med Krarup om. Det kan vi bara göra om medlemsstaterna arbetar tillsammans, om vi tar över goda rutiner från varandra och inte upprepar de misstag vi begått i det förflutna. Det innebär i själva verket aktiviteter vid gränserna som går hand i hand med vår gemensamma politik för asyl och invandring. Det betyder en beredskap för ständiga uppdateringar och uppgraderingar samt en hantering vid gränserna som respekterar den fria rörligheten för medborgarna. Om vi för samman detta kommer vi att vara rustade att lösa problemen de kommande åren i en utvidgad europeisk union.

von Boetticher (PPE-DE).
Herr talman! Då kommissionär Verheugen för 18 månader sedan lämnade en rapport om östutvidgning till utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor ställde jag följande frågor till honom. För det första: ?Betraktar kommissionen det som nödvändigt med ett gemensamt gränsskyddskoncept?? För det andra: ?Tror kommissionen att kandidatländerna kommer att vara i stånd att säkra EU:s yttre gränser på en lika hög skyddsnivå som de nuvarande medlemsstaterna gör för ögonblicket?? Kommissionär Verheugens svar löd att kandidatländerna utan svårigheter skulle vara i stånd till att oberoende säkerställa en tillfredsställande skyddsnivå. Det skulle inte fordras några europeiska ansatser.
Nu har kommissionen ändrat åsikt och lagt fram ett förnuftigt förslag till ett gemensamt koncept i fråga om skydd av de yttre gränserna. Detta stöddes och kompletterades punktvis i kollega Pirkers betänkande och - käre Carlos Coelho, han är tyvärr inte här längre - fick naturligtvis mitt fulla stöd. Mycket värdefull tid gick tyvärr förlorad i och med kommissionär Verheugens bluff. Ett exempel på att ärendet är brådskande: vid den 456 kilometer långa tysk-polska gränsen, som är en flodgräns, kontrolleras gränstrafiken för närvarande av omkring 10 000 tjänstemän. Polens gräns till sin icke-europeiska EU-granne är mer än 1 200 kilometer lång och en ren fältgräns. Det är absolut illusoriskt att tro att Polen ens tillnärmelsevis kommer att vara i stånd till att ensamt säkra den här gränsen, som man hittills har fått göra vid de yttre gränserna.
Här krävs europeisk solidaritet, för skyddet av de yttre gränserna av ett antal medlemsstater kommer i slutändan alla medlemsstater till nytta. Också Danmark, Sverige, Belgien och Nederländerna profiterar av en hög skyddsnivå vid de yttre gränserna. Slutligen måste också ett europeiskt koncept för skydd av de yttre gränserna förankras genom fördrag, för det första genom gemensam befogenhetsfördelning inom EU och för det andra genom en institutionalisering i form av europeiskt organ som parallell till Europol och Eurojust.
Och som Cato i den romerska senaten skall jag i denna tid varje gång avsluta mitt anförande med samma ord: Jag skulle önska, kommissionär Vitorino, att konventet visade större mod i denna fråga.

Ceyhun (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Det är en ära för mig att få föra slutordet här i dag. Innan jag säger god natt skulle jag naturligtvis vilja utnyttja tillfället att uttrycka min åsikt och, som en äkta tysk, klargöra vilken betydelse det har att säkra de yttre gränserna, i synnerhet för Tyskland, som kollega Boetticher precis sade, som är ett land med jättelik yttre gräns.
Därför gläder det oss mycket, herr kommissionär, att ni lade fram detta meddelande, och det gläder oss också mycket att kollega Pirker från PPE-DE-gruppen presenterar ett riktigt förslag i sitt betänkande och därför får vårt stöd. Jag utgår ifrån att vi, kanske genom att vi i parlamentet tillsammans med kommissionen demonstrerar vår enighet på det här området, kanske med hjälp av det grekiska ordförandeskapet, har en chans att övertyga rådet, för det grekiska ordförandeskapet har ju redan påpekat att kampen mot illegal invandring och flyktingsmugglare över huvud taget spelar en viktig roll för dem. Jag hyser stort hopp för detta.
Det finns naturligtvis också kolleger i detta parlament som alltid tycker att det är problematiskt att stärka polis- eller gränsskyddsenheterna, och som säger att man måste utforma detta på ett mycket bättre sätt. De säger gång på gång: varför ett så omfattande polisskydd? Jag säger helt öppet att jag snarare föredrar en säker gräns och att sätta in så många poliser som möjligt, för att därigenom undvika att flyktingar dör. Eftersom jag vid det här laget verkligen är trött på det och anser att vi alla bär ansvar för detta. Vi kan inte fortsätta att se på hur människor dör. Och att människor dör kan vi enbart förhindra om gränserna är säkra och den illegala invandraren inte fortsätter att utnyttjas eller missbrukas av flyktingsmugglare. Av den anledningen hoppas jag att vi alla gemensamt kan uppnå vårt mål. God natt!

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 21.00.)

Ribeiro e Castro (UEN)
Det egendomliga med Swiebelbetänkandet är att det innehåller en detaljerad beskrivning av orsakerna till varför den resolution som föreslås bör förkastas.
Föredraganden åberopar ?beslutet från förra året från Europaparlamentets utskott för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor (LIBE) om att göra denna stadga till riktlinje för den årliga rapporten om situationen för de mänskliga rättigheterna inom EU? och tillägger att ?stadgan om de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen har förstärkts och fokuserats mer, och angivit riktning för detta arbete?.
Om nu detta är fallet borde vi följa denna särskilda riktlinje mycket noggrant och inte gå för långt med att överskrida rättigheterna som anges i stadgan, inte tillåta oss själva att ledas in på sidospår till ändlöst pedanteri. Vi bör inte gå ifrån betänkandets syfte och begränsning, och försöka göra den resolution som vi skall rösta om till ett redskap för missbruk - något sannerligen galet - för att avkunna oändliga domar över medlemsstaterna.
Europaparlamentet har i själva verket inte befogenhet att göra detta, förutom i vissa särskilda situationer, situationer som är så allvarliga att de kan betraktas som möjliga att medföra straffpåföljder enligt artikel 7 i EU-fördraget. Dessutom är vi alla medvetna om att det är i själva stadgan som dess räckvidd fastställs: ?Bestämmelserna i denna stadga riktar sig, med beaktande av subsidiaritetsprincipen, till unionens institutioner och organ samt till medlemsstaterna endast när dessa tillämpar unionsrätten? (artikel 51).
Sylla (GUE/NGL)
Jag lyckönskar Swiebel till det fruktbärande arbete hon har levererat i år (framför allt vad gäller rättigheter för medborgare från tredje länder och införandet av avslag för dubbla straff), men jag beklagar att slutdatum för inlämnande av betänkandet har överskridits betänkligt, vilket har hindrat mitt och mina blivande kollegers arbete.
I egenskap av Swiebels efterträdare för år 2002 vill jag verka i samma anda som denna stadga, arbeta med omsorg om kontinuiteten och göra den helt och fullt synlig.
Därför har vi planerat in två offentliga sammankomster där det nya består i att vi engagerar de unga genom att bjuda in ombud för gymnasisterna och medierna med deltagande av kända medierepresentanter. Vi anser att det är vår plikt att göra ungdomarna lyhörda, att informera dem och få dem att delta samt att engagera och entusiasmera opinionsbildarna, eftersom dessa båda grupper utgör den bästa förbindelselänken för att komma medborgarna närmare och åstadkomma en bättre europeisk förankring i EU-medborgarnas dagliga liv.
Vad gäller själva granskningen av situationen för de grundläggande rättigheterna kommer mitt betänkande, liksom de föregående, att vila på strukturen i stadgan och kasta ljus över vissa punkter som jag kommer att ge politiskt företräde. Överlag vill jag att mitt betänkande skall bli framstegsvänligt.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 120. 7 i arbetsordningen.)

