Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 2 juli 1998.

Parentation
Ordföranden
Jag vill nu be ledamöterna i Europaparlamentet att förena sig med mig i en tyst minut till minnet av de tre barn, Richard, Mark och Jason Quinn, som miste livet i den fasansfulla attacken på deras hem i Nordirland i lördags natt. Det finns inga ord som är nog starka för att uttrycka vår sorg och vårt fördömande. Vi står sida vid sida med folket på Nordirland i vårt motstånd mot terrorism och i att visa vår solidaritet med försoningsandan och fredssträvan.
(Parlamentet höll en tyst minut.)

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från förra sammanträdet har delats ut.
Finns det några synpunkter?
(Protokollet justerades.)

Ordföranden
Efter justeringen av protokollet vill jag meddela något mindre protokollartat, men som jag antar att alla tänker på: jag har sänt ett telegram, såväl till herr Moscovici som herr Platini och gratulerat dem till framgångarna för det franska laget i går, eftersom det är ett europeiskt lag.
(Applåder)

Arbetsplan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fastställandet av arbetsplanen.
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av ordförandekonferensen, i enlighet med artikel 95 i arbetsordningen har delats ut och innehåller följande ändringar eller förslag till ändringar:
Måndag och tisdag:

Ordföranden
Herr Schulz har ordet.

Schulz
Herr ordförande! Tack så mycket för att ni så lovvärt och som ett avsteg från reglerna ger mig möjlighet att göra ett inlägg på grundval av artikel 129 i arbetsordningen, och det om kollega Maria Bergers betänkande, ett ytterst känsligt och komplicerat betänkande vilket är utmärkt och som också har förfärdigats med starkt stöd från vår grupp och lagts fram till dagens sammanträde.
Efter alla samtal som Berger och jag själv, i egenskap av samordnare för vår grupp, har fört om detta betänkande här i parlamentet, ser vi inte hur det i nuläget skall gå att finna en majoritet för det här betänkandet utanför socialistgruppen. Därför yrkar jag på grundval av artikel 129 att ni utlyser omröstning om detta betänkande skall återförvisas till utskottet, så att det där kan diskuteras hur vi skall kunna gå vidare. Jag motiverar detta med en mening: När det gäller en så känslig fråga måste man in i det sista försöka att uttömma alla möjligheter för att komma fram till samstämmighet. Detta är inte möjligt i dag. Kanske har vi ännu en möjlighet. Var snäll och se till att kollega Berger får denna chans för sitt utmärkta arbete.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, herr Schulz. Har någon något att anföra för detta?

Nassauer
Herr ordförande! Jag talar till förmån för kollega Schulz begäran. Jag besparar mig vidare motivering för detta, men det kan nog inte skada betänkandet om man diskuterar det en gång till, och därför är en återförvisning en lämplig åtgärd.

Ordföranden
Gott. Då ingen har något att anföra emot går vi till omröstning om Schulz begäran.
(Parlamentet godkände återförvisning av betänkande Berger till utskottet.)

Ordföranden
Aelvoet begär ordet.

Aelvoet
Herr ordförande! Ni minns säkert att det förra torsdagen var lite problem i samband med omröstningen om betänkandet från Van Dijk. Hennes betänkande skulle behandlas på fredagsmorgonen men en majoritet av gruppordförandena tyckte inte att det var lämpligt att rösta om det känsliga betänkandet på fredagen. Alla vet att Van Dijk lämnar parlamentet i slutet av månaden och vår fråga är om hennes betänkande kan behandlas i dag. Hennes betänkande står på dagordningen så det är ingen överraskning och vi skulle alltså kunna genomföra omröstningen på tisdag. Dessutom kan betänkandet från vår kollega Gahrton inte behandlas på tisdag på grund av hans sjukdom. Vi fick i morse höra att han har ett allvarligt hjärtproblem och att han alltså inte kan vara här, på hela veckan. Det skulle då eventuellt vara en andra möjlighet att föra upp betänkandet av Van Dijk på dagordningen den dagen. Jag låter er klokhet råda, herr ordförande.

Ordföranden
Fru Lulling begär ordet. Vill ni anföra något för eller emot?

Lulling
Jag är emot, herr ordförande. Det är omöjligt att behandla van Dijks betänkande i dag. Det blir t.o.m. svårt att behandla det på fredag med tanke på antalet ändringsförslag, vilka vi för övrigt inte har fått eftersom de ännu inte är översatta. Det är därför omöjligt att granska betänkandet och jag ber er att behålla föredragningslistan som den är.

Ordföranden
Fru Hautala har ordet för att tala för begäran.

Hautala
Herr ordförande! Jag skulle föredra att behandlingen av van Dijks betänkande flyttades exempelvis till tisdag, eftersom det är synnerligen tråkigt om det skulle behandlas först på fredag och omröstningarna skulle rentav flyttas till september då van Dijk inte längre är ledamot av detta parlament.

Ordföranden
Jag har fått ett officiellt förslag från Aelvoet: att Van Dijks betänkande behandlas i morgon tisdag, i stället för Gahrtons betänkande, som var planerat att tas upp i morgon tisdag.
Således går vi till omröstning om det officiella förslaget från den gröna gruppen om att Van Dijks betänkande behandlas i morgon.
(Parlamentet godkände förslaget.)

Ordföranden
Europeiska folkpartiets grupp begär att Anastassopoulos betänkande, för utskottet för institutionella frågor, om valet av ledamöter till Europaparlamentet, flyttas fram och behandlas omedelbart efter Tappins betänkande om offentlig upphandling, och att övriga kommer i den föreslagna ordningen.
Fru Oomen-Ruijten har ordet för att försvara begäran.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Såsom vi meddelade er förra torsdagen, så tycker vi inte att det är särskilt klokt att som sista punkt på dagordningen placera ett viktigt betänkande om ett enhetligt valsystem, vilket diskuterats väldigt mycket i de politiska grupperna, särskilt hur och om vad vi skulle lägga fram för förslag, ett betänkande som det fästs stor vikt vid, inte bara i den egna gruppen utan även utanför kammaren. Herr ordförande, jag säger detta särskilt med hänsyn till att det lämnats in ett antal ändringsförslag och till att jag tycker att det vore bra, med tanke på hur viktigt betänkandet är. Även med tanke på att föredraganden måste få möjlighet att förhandla om eventuella kompromisser vore det bra om vi kunde ge den möjligheten. Det kan enkelt behandlas efter Tappin-betänkandet. Det skulle då vara tidigt på eftermiddagen eller eventuellt sent på förmiddagen. Jag vore er mycket tacksam, och även kollegerna, om de skulle acceptera det.

Ordföranden
Fru Green har ordet för ett inlägg emot.

Green
Herr ordförande! Denna fråga har debatterats två eller tre gånger i ordförandekonferensen och ett mycket tydligt beslut fattades om att vi ville att detta betänkande skulle debatteras på tisdag under dess nuvarande plats på förslaget till föredragningslista. Det är en viktig fråga och många av oss är positivt inställda till många av argumenten i betänkandet.
Det var emellertid ordförandekonferensens allmänna uppfattning vid de åtminstone två tillfällen under de senaste två veckorna då vi diskuterade det, att detta är en mycket känslig fråga. Då det i många medlemsstater för närvarande utvecklas röstreformer eller -system, så är det ett olämpligt tillfälle för detta betänkande. Trots det goda arbetet - och jag ger mitt erkännande till Anastassopoulos - skulle vi ha önskat att vi hade fått detta betänkande senare.
Jag måste säga att det var inte bara min grupp, utan många andra som intog denna ståndpunkt. Det är därför som vi fick en majoritet att tala vid den tidpunkten. Så jag skulle vilja be att det bibehålls på sin nuvarande plats, vilket har bekräftats två gånger av ordförandekonferensen.

De Vries
Green har till hälften rätt. Hon har rätt i att majoriteten i ordförandekonferensen röstade för att ta betänkandet under kvällssammanträdet. Hon har fel när hon gör gällande att majoriteten av grupperna delade hennes uppfattning att det var på något sätt olämpligt att ämnet diskuterades med tanke på vissa förändringar i medlemsstaterna. Det finns ett fördrag och sedan 1957 har det i fördraget sagts att det skall finnas ett gemensamt valsystem och att Europaparlamentet skall lägga fram ett förslag. Det är vårt arbete. Låt oss ta itu med det under denna sammanträdesperiod. Detta är vad majoriteten av grupperna också ansåg.

Ordföranden
Fru Green! Vi har nu kommit till slutet på debatten, ni får göra ett personligt uttalande.

Green
De Vries gav mig svar på tal, men han borde också erinra sig att när en omröstning hölls i ordförandekonferensen, så kom vi överens om att ta bort detta betänkande från denna sammanträdesperiod. Av respekt för Anastassopoulos beslutade vi sedan att ta upp det igen, men vid ett sent sammanträde. Det må vara hänt att andra hyser andra uppfattningar om varför det togs bort, men det fanns ett tydligt beslut: först att ta bort det och sedan att det skulle upp, men vid ett senare sammanträde. Att åter ta upp det nu skulle inte vara i enlighet med andan i det beslut som fattades och diskuterades tre gånger i ordförandekonferensen.

Ordföranden
Den anda som råder på ordförandekonferensen kan skilja sig från den i kammaren. Jag kommer att låta detta gå till omröstning.
(Parlamentet godkände förslaget.)

Ordföranden
Fru Oomen-Ruijten begär ordet för en ordningsfråga.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Andra personer här i kammaren får ordet två gånger och jag har alltså också den rättigheten och för historieskrivningens skull vill jag ha sagt att det Green säger inte är sant. Betänkandet stod på förslaget till dagordning i maj, det flyttades senare. Det måste nu fastställas i historieskrivningen.

Ordföranden
Fru Oomen-Ruijten, det var inte riktigt så. Detta betänkande har behandlats på flera olika sätt vid ordförandekonferensen. Det är inte det viktiga nu. Kammaren har fattat sitt beslut, och det vi skall göra är att uppfylla det. Jag tror inte att vi tjänar något på att upprepa alla diskussioner under ordförandekonferensen. De Vries nämnde Green vid namn och därför kunde jag ge henne ordet. Jag hade också gett ordet till andra om de hade nämnts vid namn, men detta var inte fallet.
Onsdag, torsdag och fredag: inga ändringar har föreslagits.

Müller
Herr ordförande! Jag skulle vilja be er om att i morgon ge kommissionen tillfälle att tala om en punkt som inte står på föredragningslistan, och även att ni sätter upp denna på föredragningslistan. Vi kommer nästa vecka att resa till Bosnien med en delegation från detta parlament. I helgen blev det känt att biståndspengar för f.d. Jugoslavien via ECHO har försnillats, och att för övrigt kommissionens medarbetare hade för avsikt att - det här kommer från uppgifter i pressen eftersom UCLAF inte var i stånd att informera budgetkontrollutskottet tillräckligt om detta -, låta dokument försvinna, så att det är ytterst svårt att noggrant undersöka detta fall.
Jag anser att det är ytterst viktigt - Gradin sitter ju här bland oss - att i morgon, direkt från källan, åtminstone få en kort kommentar från kommissionen om det här fallet, så att delegationen kan känna till fakta när den reser nästa vecka.

Ordföranden
Fru Müller! Som ni vet måste dessa framställningar göras antingen en vecka innan till kommissionen, och presenteras under ordförandekonferensen, eller minst en timme innan sammanträdets början. Inga av dessa krav har uppfyllts; ni formulerar det först nu, och således kommer den utanför varje görlig kanal för att göra begäran möjlig. Er grupp inkom inte med den förra veckan under ordförandekonferensen. Jag beklagar. Vi kommer därför inte att rösta om det.

Sandbæk
Herr ordförande! Jag har av min kollega Nuala Ahern fått ett brev, i vilket hon säger att hon har skickat en artikel till The Parliament Magazine . Denna artikel, som handlar om Sellafield, har inte blivit tryckt i tidskriften. Jag vill gärna höra ordförandens kommentar till varför den inte har blivit tryckt, och om den i så fall kommer att tryckas i nästa nummer av tidskriften. Jag har läst artikeln. Den är strängt saklig och ger i alla fall mig information som är mycket nyttig, så jag vill gärna höra varför den aktuella artikeln inte har tryckts i tidskriften.

Ordföranden
Fru Sandbæk, denna fråga behandlades vid det senaste sammanträdet i Strasbourg, och jag fick tillfälle att förklara för er kollega att det inte handlar om en officiell publikation från parlamentet och att det därför, som en icke-officiell publikation, utan privat, publicerar det den anser lämpligt, och vi kan inte säga att den skall publicera den ena eller andra artikeln. Be er kollega att, eftersom ni fått hans framställning, också ge er det skriftliga svaret som jag har skickat honom; att ni får den kompletta dossieren.

Caccavale
Herr ordförande! Parallellt med arbetet i Europaparlamentet så genomförs, som ni vet, en mycket viktig konferens i Rom om inrättandet av en permanent internationell brottmålsdomstol. Eftersom denna församling flera gånger, praktiskt taget enhälligt, har uttalat sitt stöd för inrättandet av en sådan domstol och med tanke på att konferensen avslutas någon av dessa dagar, vill jag be er, herr ordförande, att tillse att de behöriga kontoren håller parlamentets ledamöter informerade om händelserna och även framför parlamentets åsikter i frågan för att kunna uppnå detta mycket viktiga resultat.

Ordföranden
All information som vi får - och vi kommer att informera oss - kommer att förmedlas till ledamöterna.

Ahern
Herr ordförande! Jag vill upplysa om två saker. Först och främst vill jag tacka min kollega för hennes svar på mitt brev om Parliament Magazine och säga att artikeln faktiskt sedan trycktes i sin helhet: jag är nöjd med det. Jag är inte nöjd med vad som skedde, men jag tackar er också för ert brev, herr ordförande. Vi måste vara mycket försiktiga för att upprätthålla balansen: tidskriften tryckte senare min artikel, även om det inte var i den särskilda utgåvan om kärnkraft.
Jag skulle också vilja göra kammaren uppmärksam på det faktum att jag bad chefen för Förenade kungarikets neurofibromastosförening att förse parlamentsledamöterna med information under debatten om patentdirektivet och att hon senare kritiserades skarpt av tillsynsmyndigheten för välgörenhetsinrättningar för detta handlande. Detta är helt bisarrt och jag skulle vilja att ni gjorde en undersökning beträffande detta, herr ordförande. Jag kommer att ge er ytterligare upplysningar om detta.

Ordföranden
Jag ber er att ni ger mig ett skriftligt meddelande, så skall vi ta reda på all nödvändig information.

Schwaiger
Herr ordförande! Jag skulle vilja be er om att låta Müllers begäran gå till omröstning. Händelserna i Bosnien-Hercegovina blev kända först i slutet av veckan, och det är mycket viktigt att vår delegation, när den reser dit, redan har officiell information från kommissionen om händelseförloppet. Detta borde ske denna vecka.

Ordföranden
Herr Schwaiger! Ni har möjlighet att begära att saken tas upp i den aktuella och brådskande debatten. De brådskande förfarandena borde vara till för just brådskande frågor och för att få tillhörande information. Om grupperna anser att det är verkligt brådskande är detta det sätt det bör ske på: det brådskande förfarandet, som dessutom gör det möjligt att anta resolutioner. Brådskande förfarande skall inte användas för de saker som inte är brådskande. Vad jag inte kan göra just nu är att gå till omröstning om något som inte följer arbetsordningen.

Theato
Herr ordförande! Det handlar här om att delegationen åker till Bosnien för att undersöka läget inför den uppskjutna ansvarsfriheten. I september kommer vi att se om parlamentet kan föreslås att ansvarsfrihet beviljas. Denna delegationsresa har beslutats av hela parlamentet, delegationen har satts samman och godkänts. I helgen stod i tidningen emellertid allt möjligt om ECHO. Jag anser att vi borde undersöka detta grundligt, och jag tror inte att ett uttalande inför kammaren räcker. Därigenom blir inte undersökningarna välgrundade.
Därför anser jag att vi borde diskutera frågan tillsammans med Gradin, deltagarna i delegationen och ledamöterna av budgetkontrollutskottet. Jag föreslår att vi hittar en tid, helst denna vecka, och att ni på grund av detta brådskande ärende godkänner ett möte under denna sammanträdesperiod. Jag kommer emellertid att ansöka om ett möte med er, om parlamentet är med på det, eftersom vi behöver exakt dokumentation och uppgifter, som vi kan lita på. Detta görs säkert inte på en eller två dagar på grundval av tidningsartiklar.

Andrews
Herr ordförande! Beträffande en ordningsfråga. Det är mycket viktigt att Müllers begäran går till omröstning i kammaren. Jag vet att det finns bestämmelser som reglerar en sådan situation, men icke desto mindre, på grund av de skandalösa rapporterna från Bosnien och besöket och det faktum att parlamentet kommer att ha uppehåll under augusti månad, så är det absolut nödvändigt att kommissionen redogör för några av de omständigheter som verkar ha förekommit i Bosnien. Hela frågan om ECHO måste allvarligt undersökas.
Kammaren kommer så småningom att bli tvungen att göra en mycket grundlig undersökning om vad som händer med ECHO - uppriktigt sagt har man tappat kontrollen över det och Bosnien är ett exempel på detta. Jag skulle vilja tillråda er, herr ordförande, att visa litet flexibilitet och låta kammaren rösta om Müllers begäran.

Ordföranden
Herr Andrews! Jag har redan förklarat varför detta inte handlar om flexibilitet, och det är att detta kunde lämnas in fram till för en timma sedan och ingen grupp, varken er eller Schwaigers, gjorde det. Theato visade er en möjlighet och jag pekade på en annan för Schwaiger, men jag kan inte handla på annat sätt, jag kan inte frångå arbetsordningen i dessa frågor. Man kan inte föreslå dessa saker när sammanträdet har inletts, när man hade kunnat göra det en timma innan; och det var givetvis bekant vad som hände under helgen.

De Vries
Herr ordförande! Jag skulle vilja göra Europeiska kommissionen uppmärksam på artikel 37, punkt 1, i arbetsordningen. Enligt artikel 37, punkt 1, har kommissionens ledamöter rätt att när som helst anhålla om ordförandens tillstånd att göra ett uttalande. Jag tycker det är viktigt för kammarens kontrollfunktion, vilket Müller nyss underströk, att Europeiska kommissionen bevarar öppenheten och ger klarhet i dess tjänstemäns delaktighet i det eventuella försvinnandet av biståndspengar i Bosnien. Kommissionären är här hos oss, det är hennes portfölj. Hon kan anhålla om ert tillstånd, herr ordförande, att göra ett uttalande i saken vid det här sammanträdet.
(Applåder) Det strider inte mot Theatos ståndpunkt. Naturligtvis kan det därefter ske en mer noggrann utredning i budgetkontrollutskottet, men vi som parlament och även den allmänna opinionen har intresse av att kommissionen gör ett uttalande vid det här sammanträdet och artikel 37 ger kommissionen rätten att anhålla om det.
(Applåder)
Ordföranden
Som ni vet, herr De Vries, är detta kommissionens rättighet, som den kan använda eller ej. När den, väcker frågan kommer debatten att hållas. Därför är det kommissionens bedömning att göra det eller inte.
Hallam har ordet för en ordningsfråga.

Hallam
Herr ordförande! Beträffande en ordningsfråga. Jag skulle vilja stödja det Ahern sade om de uppenbara trakasserierna från den gentekniska lobbyn mot en brittisk välgörenhetsinrättning som sysslar med medicinsk forskning. Det verkar som de menar att om en organisation har status som välgörenhetsinrättning så kan den inte avlägga vittnesmål i detta parlament eller till dess ledamöter. Det skulle innebära att brittiska välgörenhetsinrättningar för djur och barn, kyrkor, utbildningsstiftelser, forskningsstiftelser och universitet inte skulle kunna tala till oss som ledamöter av denna kammare. Jag betraktar detta som ett allvarligt brott mot denna kammares immunitet. Jag anser också att det är ett undertryckande av demokratin.
Jag hoppas verkligen att vi tar Aherns påpekande på allvar och gör det klart för den brittiska tillsynsmyndigheten för välgörenhetsinrättningar och den gentekniska lobbyn att vi i denna kammare inte kommer att kunna skrämmas på detta sätt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Hallam. Jag har redan sagt vad vi skulle göra så fort man meddelar mig vad som har hänt.

Giansily
Herr ordförande! Vi måste avgöra frågan om Bosnien och det av tre skäl. För det första har vi reserverat anslag och vi har frigjort dem. För det andra utesluter inget av de tre förslagen de övriga. Antingen föreslår Gradin att vi skall ställa en fråga till henne eller också gör hon det inte. Om hon inte gör det har vi i stället möjlighet att ta upp frågan under debatten om aktuella och brådskande frågor. För det tredje måste budgetkontrollutskottet, i vilket fall som helst, sammanträda för att diskutera frågan. Vad ni därför måste göra, herr ordförande, är att be kammaren, som har rätt till det, att godkänna dessa tre möjligheter, beroende på kommissionens ståndpunkt.

Ordföranden
Ursäkta herr Giansily, men kammaren har inte befogenhet att godkänna sådant som redan finns i arbetsordningen.
Gradin kommer att säga om hon önskar svara i dag. Jag skall ta kontakt med henne för att fråga om hon har för avsikt att utnyttja denna rättighet eller ej. Om kommissionen inte vill svara i dag kan den svara ända till i morgon.
För det andra kan budgetkontrollutskottet när som helst, just för att det inte är oförenligt med arbetsordningen, begära mitt tillstånd för att sammanträda och jag kommer att bevilja det.
För det tredje åligger det er, de politiska grupperna, och i annat fall kammaren, att inte i dag men väl i morgon, fatta beslut om ni vill lämna ett ändringsförslag eller ej.
(Ordföranden uppmanade Gradin att precisera kommissionens avsikter.) Kommissionen önskar inte svara i dag. Det är dess rättighet. Den kommer att svara när den finner det lämpligt och ni kan då fatta era beslut.
(Arbetsplanen fastställdes.)
Tredjelandsmedborgares inresa och vistelse i medlemsstaterna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0266/98) av Lehne för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om förslag till rådets rättsakt om utarbetandet av en konvention med bestämmelser för tredjelandsmedborgares rätt till inresa och vistelse i medlemsstaterna (KOM(97)0387 - C4-0681/97-97/0227(CNS)).

Lehne
Herr ordförande, ärade kolleger! Detta betänkande behandlar ett område som kommer att få än större betydelse i framtiden för det här parlamentet. Ni vet att, efter Amsterdamfördraget kommer frågan om politik gentemot tredjelandsmedborgare i framtiden, att vara underställd gemenskapsrätten och överföras från den tredje pelaren till den första. Därför är det av central betydelse att Europaparlamentet, när vi skall avge yttranden om konventionsutkast eller i framtiden om riktiga utkast, behandlar dessa förlagor med nödvändigt allvar och i grunden är beredda att besluta som om vi vore ansvariga lagstiftare. Bara om vi gör detta kan vi faktiskt kunna rättfärdiga att vi kommer att ha medbeslutanderätt inom tredje pelaren efter de fem årens övergångsfrist i enlighet med Amsterdamfördraget.
Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikes frågor i Europaparlamentet har på grundval av det föreslagna utkastet från kommissionen beslutat om en rad ändringsförslag. Kommissionen föreslår att den europeiska utlänningsrätten, den europeiska rätten för tredjelandsmedborgare i enlighet med vissa minimiregler skall harmoniseras.
Därvid har utskottet för medborgerliga fri och rättigheter och inrikes frågor fattat en rad beslut som - det skulle jag vilja göra klart och tydligt -, även om jag här föredrar dem, inte motsvarar min personliga åsikt som föredragande. Exempelvis har det beslutats att utvidga familjeåterföreningen till att gälla partnerskap mellan människor av samma kön, dvs. lesbiska respektive homosexuella förhållanden, och utskottet har faktiskt också föreslagit att man, när det gäller familjeåterföreningar, inte bara kan ta med barn, utan också släktingar i uppstigande led.
Detta kommer, efter vad man har hört, att leda till avsevärda förändringar på familjeåterföreningarnas område, dvs. till en dramatisk ökning av familjeåterföreningar i Europeiska unionens medlemsstater. Utskottet har vidare beslutat att alla varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare skall få rösträtt i kommunalval i Europeiska unionen. Jag påminner om att vi genom Maastrichtfördraget införde rösträtt för EU-medborgare i kommunalval. Genomförandet är enligt min bedömning otillfredsställande. Det finns länder som inte har genomfört detta i tillräcklig hög grad. Ett av utskottets förslag, som går ut på att ge tredjelandsmedborgare mer rättigheter än EU-medborgarna, anser jag vara oacceptabelt.
Utskottet avslog ett yrkande från mig, vilket hade givit medlemsstaterna möjlighet att vid de längsta straffsatserna - domar på tre år eller längre - kunna verkställa utvisningar. Detta ansåg dock inte majoriteten i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor. Till detta kommer att socialistgruppen ingav en rad ytterligare yrkanden, som jag också anser vara problematiska, vilka - tack och lov - inte antogs i utskottet.
I ändringsförslag 49 föreslås att redan erbjudandet om en anställning kan vara tillräckligt att grunda rätten till invandring på. Vad detta skulle betyda för socialförsäkringssystemen i våra medlemsländer behöver jag inte gå in på i detalj här. Det skulle öppna möjligheten för att importera billig arbetskraft till billiga arbetsplatser, och därmed underminera hela vårt gemensamma socialförsäkringssystem.
Samma fara uppstår i ändringsförslag 48. Här finns enligt texten möjlighet för säsongsarbetare att efter att deras anställning löpt ut få ytterligare anställning inom ett annat yrkesområde. Jag undrar vad begreppet säsongsarbetare skall vara bra för, om alla säsongsarbetare har möjlighet att bli långtidsanställda.
Jag skulle därför vilja rikta en konkret vädjan till kollegerna i socialistgruppen om att ytterligare en gång tänka över om dessa ändringsförslag verkligen är kloka och verkligen gör detta parlaments och Europeiska unionens intressen rättvisa.
I morgon kommer presidenten i det tyska förbundsrådet, den andra kammaren, att komma hit till parlamentet. Jag har här förbundsrådets yttrande om detta lagförslag. Förbundsrådet domineras av de tyska socialdemokraterna, och det uttalar sig klart och tydligt - jag skulle kunna citera det, men av tidsskäl gör jag inte det - mot en ytterligare liberalisering av rätten för tredjelandsmedborgare till invandring - helt enkelt mot bakgrund av det oerhörda invandringstryck som Europeiska unionens medlemsstater, i synnerhet Tyskland, redan utsätts för.
Med avseende på förslagen om familjeåterföreningar säger förbundsrådet helt enkelt att det nuvarande antalet invandrare, som ligger på 200 000, efter de föreliggande förslagen lätt skulle kunna fördubblas. Min vädjan går därför till denna kammare att i morgon fatta ett klokt beslut i denna fråga, stödja seriösa förslag och när allt kommer omkring rekommendera en konvention om tredjelandsmedborgare till ministerrådet, som inte låter belastningen av våra länder växa in i det oändliga och därmed, enligt min mening, också ligger mer i tredjelandsmedborgarnas intresse än de förslag som lades fram av kammarens vänstra sida i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter inrikesfrågor och nu än en gång i plenum.

Terrón i Cusí
Herr ordförande! För det första vill jag säga att jag är för samordning, eller en viss samordning, av invandrings- och asylpolitiken. Jag anser dessutom att denna samordning - och jag skulle vilja trycka på detta eftersom jag vill att denna kammare och dess ledamöter skall vara ansvariga lagstiftare (så som Lehne sade) - borde ha skett och bör ske tillsammans med en verklig debatt på europeisk nivå där parterna kan delta, såsom har skett i vissa av våra medlemsstater, eftersom det faktiskt är ett mycket viktigt ämne.
I vissa stater har man, som ett resultat av dessa debatter, kommit med uppslagsrika förslag som har uppskattats mycket. Vad gäller exempelvis Italien, har man kommit fram till ett avtal om att man skall kunna garantera invandrares närvaro för att finna sysselsättning, en sak som inte alls tas upp i detta förslag till konvention.
Vi försöker inte arbeta för en lättsinnig politik med öppna dörrar. Vi försöker snarare bidra till en sammanhängande lagstiftning, utan att gå längre än det som har slagits fast i parlamentets tidigare resolutioner.
Vad strävar vi efter med denna konvention? Vi borde sträva efter en europeisk invandringslagstiftning som på ett effektivt sätt reglerar folkomflyttningarna, men som tillåter det dubbla målet om nödvändig kontroll och den att så långt det är möjligt reglera invandrarnas närvaro i Europeiska unionen, eller med andra ord: att, inte enbart med polisiära metoder, bekämpa den illegala invandringen.
Jag vill nu ta upp några åtgärder som denna konvention föreslår eftersom jag anser att de försvårar detta mål. Det finns några åtgärder som är praktiskt omöjliga att uppfylla och som inte hjälper till att uppnå det nämnda målet.
Vad gäller till exempel uppehållstillstånd och förnyelse av detta, anser jag att effekterna är kontraproduktiva. Jag anser inte att det faktum att man kräver att folk återvänder till sitt ursprungsland, på grund av någon förändring i skälen till tillståndet, kommer att underlätta sakerna, tvärtom.
Beträffande den lag - vilken också Lehne nämnde - som reglerar närvaron av anställda, ser jag i denna konvention en slags prioritering från gemenskapen eller, om ni tillåter mig att säga så, ett krav på en perfekt fungerande marknad, som skall tillämpas, först och främst, på tredjelandsmedborgare. Dessa - eller arbetsgivaren - skulle visa att ingen gemenskapsmedborgare eller någon från tredje land som är lagligen bosatt i gemenskapen, kan ta ett arbete som en medborgare från ett tredje land försöker få. Jag förstår uppriktigt sagt inte hur man skall kunna uppnå detta. Jag kan inte förstå hur en butiksägare i min stad skall kunna visa att ingen finländsk medborgare vill arbeta i hans butik och att han därför anställer en marockansk medborgare.
Som föredragande för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor anser jag att det är väsentligt att undvika den olagliga närvaron, vilken endast är illegal för att vi gör den till det. Jag anser att vi borde öka samarbetet och dialogen med tredje land, men att vi också borde ge dem en klar signal om att en laglig och perfekt etablerad vistelse är möjlig. Om vi inte agerar så att den nödvändiga kontrollen av tillströmningen existerar tillsammans med denna tillgänglighet, utan utopier eller diskrimineringar för möjligheten för en medborgare från tredje land att vistas i Europeiska unionen, kommer vi att förvärra situationen och rasismen och främlingsfientligheten kommer att öka, och detta är precis vad vi vill undvika.

Van Lancker
Herr ordförande! Kommissionens förslag om gemensamma regler för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse i unionens medlemsstater är ett initiativ som, tycker jag, endast kan välkomnas av oss alla om två villkor uppfylls. För det första att migrationen äntligen kan hanteras på ett öppet och positivt sätt i alla dess nyanser och inte utifrån en reflex från en rädd vit europé och att det verkligen på nytt skapas lagliga öppningar som inte stöter ut människor i marginalen. För det andra skall det också, förutom de gemensamma villkoren för inresa och vistelse, utarbetas ordentliga europeiska miniminormer för tredjelandsmedborgares grundläggande rättigheter.
Trots kommissionärens goda avsikter så har jag allmänt svårt med förslaget och det är också min grupps åsikt. Det kan väl inte vara meningen med den europeiska lagstiftningen att utarbeta en politik som ligger på en mycket repressiv nivå. Förslaget ger ingen rätt till vistelse, arbete eller rätt att studera. Det harmoniserar visserligen villkoren men utan att ge medlemsstaterna möjlighet att själva utarbeta bättre regler. I det avseendet är vi mycket nöjda med ändringsförslag 80 som kollega Nassauer och Pirker lämnat in.
I förslaget ställs väldigt höga villkor för tredjelandsmedborgare som vill arbeta eller studera i Europeiska unionen. Jag och min politiska grupp är mycket bekymrade över inskränkningen av rätten till familjeåterförening. Familjeåterförening, rätten till ett familjeliv, är en grundläggande mänsklig rättighet som även måste respekteras med avseende på tredjelandsmedborgare och där kan inga skyhöga villkor ställas.
Slutligen vill jag också säga att konventionen, i mina ögon helt riktigt, innehåller ett kapitel med avseende på tredjelandsmedborgare som bor och vistas i Europa sedan lång tid tillbaka. Även där är jag betänksam. Det är allt mindre ansvarsfullt att göra åtskillnad mellan unionsmedborgare och tredjelandsmedborgare som bor och vistas här legalt sedan flera år tillbaka. De måste kunna få samma rättigheter, kollega Lehne, inte bättre rättigheter men åtminstone samma rättigheter, inbegripet rätten till arbete och rätten till ett familjeliv.

Nassauer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Vi diskuterar ett avtalsutkast som föregriper förordningar, som, på grundval av Amsterdamfördraget, kommer att gälla i andra rättsliga former i unionen, nämligen i gemenskapsrätten. Därför har den här debatten lite mer vikt än vad den kanske skulle ha haft i det förgångna. Europaparlamentet står i begrepp att ta itu med rättsreglerna på ett av de viktigaste inrikespolitiska områdena, nämligen invandringen till Europa. Det råder inget tvivel om att man i alla medlemsstater kommer att kritiskt granska hur detta parlament förhåller sig till detta händelseförlopp.
Jag är personligen övertygad om, fru kommissionär Gradin, med förlov och all respekt, att era förslag kommer att få stora problem med att få majoritet i rådet. Jag anser att det är kommissionens uppgift att ta med förslagens möjlighet att uppnå majoritet med i beräkningen. Det får inte handla om att ge utrymme år kommissionärers egna politiska övertygelser. Det handlar om möjligheten att uppnå majoritet! Det betyder att vi klart och tydligt måste säga i vilken omfattning vi vill ha invandring till Europa, och i vilken vi inte vill ha det.
Europa är inget invandringsområde i klassisk mening som Förenta staterna var det under förra århundradet, och Nya Zeeland och Australien fortfarande är det i dag. Vi måste reglera invandringen! För detta erbjuder de föreliggande förslagen ingen anledning till tillfredsställelse eller bifall över huvud taget. Jag vill göra det tydligt med ett exempel: Familjeåterföreningen är en omtvistad fråga, och jag säger det eftersom invandring till exempel i Tyskland framför allt äger rum på grund av begreppet familjeåterföreningar, jämte asyl och jämte mottagandet av exempelvis flyktingar från inbördeskrig.
Det går inte an att någon som befinner sig i Europeiska unionen har rätt att hämta hit hela sin familj, det vore i stället lämpligt om någon som bor utanför Europeiska unionen i tredje land, ansöker om att få resa in i Europeiska unionen i syfte att återförenas med sin familj. Annars kan någon som bor här hämta hit hela sin familj i godtycklig storleksordning, medan det i det andra fallet bestäms från fall till fall vem som får invandra till Europeiska unionen på denna grundval. Det är en väsentlig princip som enligt min mening inte behandlas på lämpligt sätt i kommissionens förslag.
Därför måste vi be om att måttstocken största möjliga generositet inte skall gälla här, utan realitetens måttstock. Vi måste kunna ta ansvar för och rättfärdiga det som sker inom invandringen. Då kommer Europa att vara tvungen att be om acceptans.

Wiebenga
Herr ordförande! Min fråga är: Vad gör ministerrådet när det handlar om invandringspolitik? Ibland händer det något i rådet, till exempel om det anländer ett stort antal kurder i Italien. Då utarbetas en handlingsplan, " Kurdisk invandring" , en sorts panikåtgärd skulle man kunna säga. Det räcker dock inte.
Till att börja med så behövs det en gemensam strategi för den europeiska invandringspolitiken. Sedan meddelandet om asyloch invandringspolitiken 1994 har Europeiska kommissionen tagit ställning. Parlamentet antog år 1995 en resolution om det med stor majoritet. Men frågan är: Vad gör rådet?
Dessutom behövs en politik för omhändertagande av stora grupper av hemlösa flyktingar och då framför allt en politik för en rättvis fördelning av flyktingbördan. Europeiska kommissionens lagförslag behandlades och godkändes här för inte så länge sedan men rådet skjuter det framför sig. Min fråga är därför också: Vad skall rådet göra om det inom kort anländer ytterligare en stor grupp hemlösa flyktingar från Kosovo, från Albanien, från Algeriet eller från en av de tidigare kolonierna?
Nu har vi här ett förslag till konvention om inresepolitiken. Europeiska kommissionen har enligt den liberala gruppens åsikt utarbetat ett balanserat förslag. Vi hoppas att parlamentet här kan besluta om en balanserad taktik där kontrollen över invandringen går hand i hand med en bra naturaliseringspolitik med avseende på de invandrare som redan är bosatta här.
Vi kommer att rösta mot de flesta kristdemokratiska, och även de flesta socialdemokratiska, ändringsförslagen för att i så hög grad som möjligt upprätthålla kommissionens balanserade taktik. Slutligen uppmanar jag de stora grupperna att ta sitt ansvar på den här punkten.

Kaklamanis
Herr ordförande! Jag skulle vilja tala om problemets kärna, och problemets kärna är varken de politiska flyktingarna eller familjeåterföreningen. Låt oss se sanningen i vitögat. Det verkliga problemet är de ekonomiska invandrarna.
Betänkandet försöker fastställa vissa regler, som dock inte är tillräckliga för att lösa problemet med de ekonomiska invandrarna, som okontrollerat tar sig in i Europeiska unionen och innebär en fara för vårt samhälle. Det är naturligtvis inte deras eget fel, att de i Europeiska unionen ser det förlorade paradiset, det paradis som de inte finner i sina egna länder. Det är vårt fel, och ett särskilt ansvar har några av oss som gjort demokratin till sitt yrke och som hittills inte har stiftat enhetliga tvingande lagar för alla medlemsstaterna. Och med tanke på detta gratulerar jag kommissionsledamoten för att han varit modig nog att beröra problemet. Vi måste alltså skapa regler som tillåter att vi tar emot just så många ekonomiska invandrare som vår ekonomi har utrymme för.
Vi måste börja se sanningen i vitögat. Arbetslösheten bland de europeiska medborgarna, i synnerhet bland de unga, gör det nödvändigt att vidta åtgärder för att stoppa inflödet av illegala invandrare. Om det idag finns rasism i Europeiska unionen, så beror det på avsaknaden av en europeisk invandringspolitik. Vi bör alltså, när vi skapar regler, i första hand ta hänsyn till de europeiska medborgarna och först därefter till dem som kommer från tredje land, oavsett vilket.

Pailler
Herr ordförande! Den enda fördelen med konventionen är att den förebådar innehållet i en gemenskapspolitik för immigration och asylrätt. Tyvärr finns det ingen anledning att glädjas, men kanske anledning att utfärda varning! Och det är precis vad jag vill göra beträffande denna text, som är mer restriktiv än många nationella lagstiftningar, vilka ändå inte är särskilt lysande på området.
Texten är en symbol för ett befäst Europa, som är inåtvänt och dövt för nödropen från krigens, förtryckets eller fattigdomens offer. Om konventionen hade tillämpats för några år sedan är det mycket möjligt att Zidane och Djorkaeff, som ni i dag applåderade för vid sammanträdets öppnande, inte skulle ha ingått i det franska laget. Jag hoppas därför att ni lägger ner lika mycket entusiasm och glöd på att bygga ett Europa som främjar solidaritet och broderskap.
I konventionen knyts immigrationen ännu en gång felaktigt till arbetslösheten. Den förlänger därmed rådets skandalösa rekommendation från 1994 som förespråkade gemenskapspreferensen - jag tror att det ringer en klocka hos vissa, särskilt fransmän - när det gäller sysselsättning.
Det tål att upprepas, för det finns inget dövare än den som inte vill lyssna: OECD har fastställt att det inte fanns något nära samband, jag citerar: " mellan strömmen av utlänningar till ett land och en ökad arbetslöshet" . Det är farligt att manipulera immigrationen och vi måste sätta stopp för denna syndabocksstrategi.
Den bidrar nämligen till att öka trovärdigheten för alla dem - och de är många - som främjar en demagogisk politik för uteslutning och främlingsfientlighet. Eftersom vissa tagit upp europeiska exempel kan jag säga att det tyvärr är den väg som för närvarande valts av den franske inrikesministern Chevènement, som tvingat tiotusentals personer utan lagligt uppehållstillstånd att träda fram och sedan envisas med att vägra ge dem uppehållstillstånd. Han gör sig löjlig över, eller hotar, dem som stödjer dem i deras kamp. Jag är stolt över att höra till dessa, jag är inte trotskist - och om jag vore det skulle jag vara stolt över det också och fri att vara det - och jag utnyttjas inte av Storbritannien, så vitt jag vet, trots att jag sitter bredvid dess representanter här.
I morgon den 14 juli kommer jag att vara i Paris för att delta i en ny stödaktion för invandrarna utan uppehållstillstånd och för att stödja de hungerstrejkande. En film kommer att förhandsvisas, trots att inte inrikesministern godkänt det och trots att han försöker censurera Jacques Kébadians film om en malisk familj från St Bernard.
Att jag vågar mig på denna hänvisning till Frankrike beror på att de mänskliga rättigheterna är en universell fråga och på att kommissionen genom sitt förslag, som föregriper Amsterdamfördraget, redan ser frågan som ett europeiskt ansvar.
Vi var många som diskuterade med de franska regeringsmedlemmar som då var ledamöter i Europaparlamentet. Jag ber er om denna solidaritet. I dag kommer kanske människor att dö i Frankrike. Det är inte en uppmaning till sentimentalitet utan till ansvar inför dessa lagar som producerar illegala invandrare.
Jag ber er därför att i morgon avslå denna text, att rösta för samtliga artiklar som ändå kan förbättra den, och att visa er solidaritet, dvs. ert ansvar. Det är avgörande för Europas och folkens framtid.

Roth
Herr ordförande, kära kolleger! I den här debatten handlar det framför allt och först och främst om ett viktigt konstaterande: Europeiska unionens medlemsländer är inga slutna isolerade samhällen, utan invandring äger rum. Denna invandring är en helt normal och mycket önskvärd företeelse, som inte bara utmärker invandringsländer. Grunden läggs till en mycket viktig rätt, nämligen rätten till invandring till Europeiska unionens medlemsländer, vilken måste regleras under vissa bestämda villkor.
Den första är principen, den andra är genomförandereglerna. Jag beklagar verkligen föredragandens mycket restriktiva ansats, som nästan genomgående har överträffat kommissionen när det gäller inskränkningar, försvåranden, med villkor som uppenbarligen vill göra invandringsprocessen så svår som möjligt. Jag hade önskat mig en ansats, herr Lehne, där det i första hand hade handlat om att utforma invandring efter demokratiska kriterier, och att garantera de invandrade människornas rättigheter, vilket är oundgängligt för varje demokrati, exempelvis den oinskränkta rätten till familj, vilken måste komma till uttryck i bestämmelserna om familjeåterförening.
På det här området - och över detta är jag glad, till skillnad från er - förbättrades betänkandet avsevärt av utskottet. Det tas ett steg framåt mot realism och demokratisering, för att nu har man hittat en vidgad familjedefinition för familjeåterföreningar som inkluderar partnerskap oberoende av kön. Detta borde göra oss alla stolta, eftersom vi vill vara trogna mot oss själva som parlament och se till att det inte sker någon diskriminering av fasta partnerskap eller av lesbiska eller homosexuella par .
Invandring är inget hot som vi måste rusta oss eller isolera oss mot. Invandring har gjort våra samhällen rikare, också i ordets verkliga bemärkelse. De som fortfarande påstår motsatsen och som likt ett mantra upprepar att exempelvis Tyskland - först och främst Bayern - inte skall vara något invandrarland och beskyller våra utlänningar för att de inte integrerar sig, gör just allt för att detta skall vara omöjligt. Därför är det just dessa herrar politiker, som inte är integrerade i 90-talets samhälle, i 90-talets tyska europeiska samhälle, eftersom de inte förstår att det inte är 1955 längre. De lever i det förgångna. Den som lever i det förgångna, den vet inget om framtiden.
Nu är tyvärr Nassauer inte här. Trots det säger jag till honom i mikrofonen: Käre herr Nassauer, utan de nya medborgarna är demokratin i exempelvis vårt land, Tyskland, ingen demokrati, utan germanokrati. Jag skulle vilja leva i en demokrati. Därför är det viktigt, herr Lehne, att det i det här betänkandet ställs väsentliga demokratiska krav på invandringen och att det kräver att tredjelandsmedborgare skall få samma status som unionsmedborgare i fråga om fri rörlighet, etableringsrätt, och framför allt rösträtt.
Hade Tyskland en annan rätt, då hade det tyska landslaget också lyckats bättre i världsmästerskapet!

Pradier
Herr ordförande! Alla är naturligtvis medvetna om ämnets stora betydelse: det är en mycket känslig fråga i många av unionens länder.
Texten tar upp sysselsättning, fri företagsamhet, studier, yrkesutbildning och familjeåterförening. Däremot talar inte texten om naturalisering av utländska fotbollsspelare - och det är ett misstag - eftersom det är en fråga som ändå är mycket viktig, särskilt för mitt land. Hur det än är med den saken gör kommissionen rätt i att uppmana unionens medlemsstater att ratificera konventionen före den 1 januari 1999. I förbigående kan vi notera att det inte alls handlar om att ställa krav på staterna och regeringarna utan att fastställa minimiregler. Villkoren för tillträde till studier och yrkesutbildning utreds noggrant och konventionen skulle göra det möjligt att fastställa en gemensam referensram, som skulle vara mycket användbar för kandidaterna och de nationellt ansvariga.
Den kritik om släpphänthet som framförts mot den text som röstats igenom i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter är inte berättigad. Att bosätta sig i ett av unionens länder innebär alltid en prövning. Vissa drömmer om mycket mer tvingande attityder. Låt oss vara tydliga: alltför restriktiva åtgärder får orimliga konsekvenser och ger ofta motsatt effekt, eftersom de gynnar illegal invandring som i sin tur resulterar i en rad personliga katastrofer och politiska svårigheter.
Med förbehåll för de viktigaste ändringsförslagen kan eventuellt gruppen Europeiska radikala alliansen rösta för texten, eftersom den förespråkar återförening av familjer, och särskilt anförvanter i uppstigande led som omfattas av försörjningsskyldighet, vilket gynnar ett i högsta grad lovvärt uppförande.
Utan att peka ut någon särskild här, är begreppet att hedra sin fader och moder något som borde gå rakt till hjärtat hos de kristna, även om de är demokrater.

Buffetaut
Herr ordförande, kära kolleger! Lehnes betänkande behandlar, såsom min kollega Pradier erinrade om, den mycket känsliga frågan om bestämmelserna för tredjelandsmedborgares rätt till inresa och vistelse i medlemsstaterna.
Den demografiska situationen, antalet arbetslösa, problem i vissa kvarter i stora europeiska städer och assimileringssvårigheter för befolkningar från länder utanför Europa gör de nationella regeringarnas åtgärder mycket svåra, eftersom konsekvenserna kan bli betydande för den sociala jämvikten i dessa länder.
De kriterier kommissionen föreslagit förefaller egentligen relativt generösa. Det är viktigt att medlemsstaterna kan anpassa sin politik i förhållande till den konkreta verkligheten i varje berörd nation. Artikel 39 tycks kunna medge det, vilket är positivt.
Vissa av de ändringsförslag som antagits av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor förefaller emellertid färgade av ett något orealistiskt, eller t.o.m. demagogiskt, synsätt som i stället för att gynna de utländska medborgarnas situation riskerar att medföra att befolkningen i mottagarlandet förskjuter dem. Lehnes ändringsförslag förefaller oss fullständigt oacceptabla.
Familjeåterföreningen kan därför inte utvidgas till att omfatta former av sammanboende som inte har mycket att göra med en familj. Ändringsförslag 29 är oansvarigt, eftersom det avskaffar bestämmelserna som gör det möjligt att undvika bedrägeri och kringgående av reglerna för familjeåterförening. På samma sätt kan inte ett erbjudande om ett anställningskontrakt vara tillräckligt för att automatiskt ge utländska medborgare rätt till inresa och vistelse.
Precis som inom andra områden är immigrationsområdet ett sorts helvete omgivet av goda avsikter. Släpphänthet och bristande ansvar kan inte vara annat än mycket negativt för de utländska medborgare som fått regelrätt tillstånd till inresa och vistelse, liksom för dem som skulle vilja arbeta i Europeiska unionens medlemsstater.
En riktig och verkligt generös immigrationspolitik måste vila på fyra pelare: en politik för utvecklingsstöd, för att göra det möjligt för medborgarna i utvecklingsländerna att leva och utvecklas i sitt land och bidra till dess ekonomiska och sociala uppsving, en frivillig familjepolitik, för att hjälpa de europeiska länderna att förbättra den demografiska situationen, en rätt till nationalitet som inte bygger på slumpen utan på berörda personers vilja och slutligen åtgärder för allmän ordning, som respekterar människors rätt, men som tillämpas med fasthet.

Hager
Herr ordförande! Frågan som infinner sig är om det behövs en enhetlig europeisk invandringslagstiftning, om tiden redan är mogen för detta. Den kontroversiella debatten i utskottet i just denna fråga understryker dess vikt. Vi anser att det i första hand inte är de olika nationella bestämmelserna som är orsaken till att invandringstrycket skiljer sig åt mellan de enskilda medlemsländerna, utan deras ekonomiska, och även topografiska läge, vilka gör att vissa enskilda medlemsstater är särskilt attraktiva för potentiella invandrare. Därför måste enligt vår mening medlemsstaterna även i fortsättningen ha möjlighet att anpassa invandringslagarna till den rådande situationen, alltså reagera på den med olika bestämmelser för invandringen.
En harmonisering vore enligt vår åsikt fel väg. Exempelvis skulle en gemensam bestämmelse för gränsövergångar medföra andra konsekvenser för medlemsstater med långa yttergränser, som Österrike, än de andra medlemsstaterna. Lika obegripligt är, med tanke på den ökande utlänningskriminaliteten och med tanke på att kampen mot kriminalitet utgör en av unionens huvudpunkter, kravet att utlänningar som har gjort sig skyldiga till brott inte längre skall utvisas. Samma sak gäller förslaget om att utvidga förutsättningarna för familjeåterföreningar, vilket föredraganden redogjorde för.
I beaktande av att, omedelbart efter Amsterdamfördragets ikraftträdande, en förordning eller åtminstone ett direktiv kan träda i kraft, i stället för den planerade konventionen, röstar vi mot betänkandet. Vi röstar också mot det eftersom den planerade förordningen omöjliggör regionalt anpassade reaktioner på invandringsvågor, samt i förhållande till de bestämmelser som gäller i Österrike, skulle leda till tydliga, men sakligt ogrundade lättnader av tillströmningen av utlänningar, och därmed till en förlust av säkerhetsnormer.

Zimmermann
Herr ordförande, kära kolleger, kära fru Gradin! Kommissionen har erkänt att med skapandet av den inre marknaden, med gränskontrollernas bortfall och med en tilltagande liberalisering, måste gemensamma regler för invandring och tredjelandsmedborgare skapas i unionen. Vi känner alla till svårigheterna med denna fråga, eftersom medlemsstaterna i unionen har svårt att utarbeta en gemensam politik. Vi måste ta hänsyn till medlemsstaternas reservationer om vi vill att Europaparlamentets röst skall höras.
Vi måste emellertid tydliggöra var de svaga punkterna i det föreslagna avtalet finns för att undvika orättvisor. Därför skulle jag gärna vilja gå in på tre punkter: För det första, uppehållstillstånd för de som studerar. Om vi vill hjälpa tredjelandsmedborgare att förbättra deras utbildningsnivå, då borde vi främja denna prestationsberedskap och riva ned hinder. Det är också en sorts utvecklingsbistånd. Därför måste vi bevilja dem samma friheter som alla andra studerande, och får inte försumma dem och behandla dem som tredje klassens studenter.
Inte håller när det gäller familjeåterföreningar får vi minska våra strävanden och sätta rättsskyddet för lågt. Många länder ger familjen ett särskilt skydd. Den tyska grundlagen skyddar exempelvis i artikel 6 uttryckligen familjen och dess sammanhållning. Europaparlamentet måste förstärka detta skydd. Därvid menas familj i bred mening. Det som räknas är de facto befintliga partnerskap och inte vigselbeviset. Det som är viktigt är också barnens bästa, och inte partners kön eller civilstånd.
Det är rätt att låta underhållsberättigade släktingar komma med för att skydda dem och bevara familjens enhet, och inte att utesluta dem eller låta landet i fråga släppa in dem godtyckligt. En tredjelandsmedborgare kommer att investera i sina barns utbildning, kommer att lära sig mottagarlandets språk och kommer också att bygga upp en tryggad existens om länderna är beredda att sätta i gång med integrationen av dessa människor på ett positivt och medvetet sätt. Därför måste vi också sörja för att man tillmötesgår dem som kommer till oss som tredjelandsmedborgare när det gäller uppehålls-, val- och socialrätt.

Pirker
Herr ordförande! Nu vet vi varför stora delar av befolkningen fruktar, fruktar för invandring, för bestämmelser som inte finns! Vad vi behöver är bestämmelser i samband med sysselsättning, och också i samband med invandring av utländsk arbetskraft till unionen. Lehne talar om båda dessa saker i sitt betänkande, och vi måste se båda tillsammans.
Befolkningen förväntar sig av politiken att sådana problem skall tas upp, och att vi presenterar lösningar, dvs. skapar ett ordningssystem eller bestämmelser och tar itu med en harmonisering. Jag är glad över att Amsterdamfördraget stöder oss i detta. Vi behöver gemensamma bestämmelser för arbetskraftsinvandring, vilken måste kontrolleras och begränsas. Bara när detta sker i unionens intresse är en integration av de personer man tar emot meningsfull och verkligt möjlig. I Österrike hade vi sådana problem. Vi har skapat bestämmelser, så att det för närvarande finns en kvotering som inte tillåter att man tar emot några fler tills en integration av dem som redan har kommit ägt rum. Jag anser att det är en absolut nödvändig väg.
Målet måste alltså vara att hitta gemenskapsbestämmelser för tillströmningen och etableringen. Inom unionen finns det ingen rätt till invandring och etablering, och det måste också vara möjligt att hitta gemensamma bestämmelser för asylförfarandet. Inte heller det har vi, och det leder till missbruk.
Socialdemokraterna, de gröna och liberalerna har delvis lämnat förnuftets väg med sina ändringsförslag, vilka gör ett oförnuftets betänkande av Lehnes betänkande, som nu föreligger parlamentet med de bestämmelser som ni känner till och som eftersträvar en absolut liberalisering. En invandring som signalerar öppna gränser är inte det vi önskar oss eller vad befolkningen önskar av oss, Europaparlamentet.
Jag hoppas att vi i morgon ännu en gång träder in på förnuftets väg, dvs. att de ändringsförslag som vi och Lehne lägger fram får en majoritet i parlamentet. Då kommer vi att hitta en linje som faktiskt tillåter det mottagande och den integration i begränsad och kontrollerad utsträckning, som vi vill ha, och som främjar ett gemensamt system, som inte allmänheten och befolkningen fruktar, utan som för med sig en lösning för de människor som kommer till Europa, och för oss och för hela unionen själv.

White
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja ta upp det Hager sade om nationella bestämmelser, som han uttryckte det. När en person är lagligt bosatt inom Europeiska unionen, hur, i enkla ordalag, kan den fria rörligheten för medborgare i unionen garanteras utan att man gör intrång i andra EU-medborgares rättigheter?
Låt mig ge ett särskilt exempel, även om Hager inte lyssnar på mig. Ett sällskap som färdades i buss kom för att besöka parlamentet i Strasbourg. Vissa av passagerarna hade brittiska pass. Det fanns emellertid två systrar, av vilka en hade indiskt pass, medan den andra, den yngre av de två, av någon underlig anledning hade brittiskt pass. Läraren som hade ansvaret fick bestämma om de skulle resa till Schwarzwald. Hon kom för att träffa mig och sade: " Jag har inget visum för att resa till Schwarzwald, vad skall jag göra? Skall vi stoppa skolresan för att ett av barnen inte har erforderligt visum eller skall vi ta risken och åka i alla fall?" Att ge råd till läraren var mycket svårt för mig. Jag skulle förmodligen tagit risken, men då har jag ju fördelen av en diplomatisk immunitet. Det hade däremot inte läraren. Så hon hamnade i den olyckliga situationen att behöva säga: " Nej, jag måste följa det som uppenbarligen är lagen och jag kommer att stoppa resan till Schwarzwald." Är inte det fel?
När man överför rättigheterna för medborgare i tredje land till en sådan situation så kan ni se orättvisan i det som de från PPE föreslår. Det vi i PSE, liberalerna och de gröna föreslår är betydligt vettigare och kommer inte att leda till det slags ängslan som skapades på bussturen den där dagen.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Det har sagts mycket under denna debatt. Men jag skulle vilja gå tillbaka till en generell iakttagelse och några andra, mer specifika, om vissa ändringsförslag.
Utan tvivel är Europeiska unionens ansvar angående invandringen viktig. Olika infallsvinklar i frågan har nämnts, från utvecklingssamarbete till nativitetspolitik. Jag skall inte kommentera dessa, mer än i två aspekter som jag anser vara väsentliga: rättssäkerheten och integrationen av invandrarna.
Ur rättssäkerhetssynpunkt måste vi vara medvetna om att denna rättssäkerhet inte bara bör gälla invandrare utan också medlemsstaternas medborgare, och just nu tillämpas Schengenkonventionen. Således är kommissionens initiativ välkommet och, generellt sett, rimligt. Jag hoppas givetvis att det går igenom.
Vad gäller integrationen av medborgare från tredje land, saknas det en diskussion om hur man skall få en nationalitet, men detta finns inte med i den behörighet som fastställs i artikel K.3, och det kommer inte heller att vara någon av de frågor som blir gemensamma efter Amsterdamfördraget. Detta är fortfarande en del av den suveränitet som hör till de olika medlemsstaterna.
Emellertid är det nödvändigt att reflekterar över detta, eftersom en av källorna till integration av invandrarna i gemenskapen, alltid kommer att halta om det inte finns åtminstone en gemensam regel om hur man skall uppnå nationalitet i en medlemsstat.
Efter att ha gjort denna reflektion skall jag uppehålla mig vid fyra ändringsförslag: det första ändringsförslaget är nummer 66 från PPE, där det enda som klart läggs fram är att det förfarande som fastställs, i enlighet med artikel 36, skall respektera artikel 10 i direktiv 68/390: det vill säga, att medlemsstaterna behåller möjligheten att, på grund av den allmänna ordningen, hälsovården eller säkerheten, etc. avslå eller fastställa ett undantag till detta förfarande. Detta övervägs redan i stycke 9 i ingressen (beaktandemeningen oräknad), men ett stycke som inte återspeglas i bestämmelserna fyller ingen funktion.
Det andra ändringsförslaget, nr 67, hänvisar till artikel 12, det vill säga, om invandrare som själva vill etablera sig. Det finns ett direktiv även om detta - nr 90/365 - och det är logiskt att man ställer samma krav på invandrarna som på medborgare från en annan medlemsstat.
Sedan har vi frågan om familjeåterförening, och om man tar hänsyn till rättssäkerheten, förstår jag kommissionens uppläggning. Däremot förstår jag inte tanken från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor eftersom det går emot rättssäkerheten. Om rättsordningen i en medlemsstat gör familjeåterförening möjlig beroende på faktiska relationer, vem skall kunna avgöra, och om dessa relationer existerar hur skall det ske? Jag anser inte att denna lösning är rimlig.
Angående artikel 34 - rösträtt vid kommunala val - får vi inte glömma bort, ärade ledamöter, att Europeiska unionens projekt är ett politiskt projekt. Således, i enlighet med den nödvändiga integrationen av sociala rättigheter och integration i vad gäller nationaliteten. Däremot hör de politiska rättigheterna exklusivt till medlemsstaternas medborgare.

Elliott
Herr ordförande! Att åstadkomma en rättvis och samordnad syn på invandringen till Europeiska unionen är en avgörande fråga och kommissionens förslag är ett hedervärt försök att ta itu med detta, vilket även Lehnes betänkande naturligtvis också är, i det skick som det förbättrats av utskottet.
Vi måste undvika de orimliga farhågor som verkar flyta omkring i en del människors sinnen. Vi vill naturligtvis inte ha en helt öppen dörr. Det måste finnas någon form av organisation, planering och kontroll av den nivå på invandringen som vi kan upprätthålla. Men jag förkastar likaledes idén om ett Fort Europa. Vi vill inte bo i en gemenskap som lägger orimliga begränsningar på utomståendes inresor.
Europas länder har under århundraden dragit nytta av och vitaliserats av de vågor av invandrare som har kommit in och stimulerat utvecklingen av våra samhällen. Många av dem har bidragit mycket till våra länders utveckling och kommit med ökade rikedomar och välstånd. I Storbritannien oroades en del för några år sedan av nivån på invandringen från den indiska subkontinenten. Vi har i hög grad övervunnit dessa problem och förra året bidrog indiskägda företag med 5 miljarder pund till den brittiska ekonomin. Det är bara ett sätt att se på saken, även om detta inte är det viktigaste.
En av nyckelfrågorna är frågan om familjeåterförening. Vi måste vara humana, rättvisa och förnuftiga. Självklart skall folk inte tillåtas att föra in vem som helst, men att återförena den närmaste familjen är viktigt.
Jag företräder ett område där en tredjedel av befolkningen är av icke-engelskt ursprung och många inte är medborgare i Förenade kungariket. Jag har att göra med många av deras problem. Ett exempel är en indisk dam som vill ta med sig sin son från Indien. Han har fått en svår sjukdom och det finns ingen som tar hand om honom. Ett annat var en familj vars gamle far från Indien ursprungligen vägrades inresa av Byrån för inresekontroll på grund av att han givit motstridiga svar beträffande sina skäl för inresan. Ingen tänkte på att undersöka saken och upptäcka att han var delvis döv, vilket var skälet till att han gav motstridiga svar. Dessa saker måste man ta itu med på en rättvis och human grundval.

Bontempi
Herr ordförande! Jag tror vi alla är medvetna om behovet av att i denna fråga kunna resonera kallt. Vi måste kombinera kravet på kontroll med kravet på demokrati. Därför måste de beslut vi fattar, med tanke på det framtida Amsterdamfördraget, ha vissa egenskaper som jag här kommer att helt kort redogöra för.
För det första måste det röra sig om långsiktiga åtgärder. Vi måste räkna med den närmaste framtiden. Allt är rörligt i denna globala värld och vill vi verkligen sätta gränser, ofta absurda, enbart för rörligheten för de personer som påverkas av detta? Det är med andra ord omöjligt. Vi måste snabbt utarbeta integrationsinstrument, och rösträtten är mot den bakgrunden av avgörande betydelse.
För det andra måste vi vara stränga, men för att vara stränga, för att kunna bekämpa kriminaliteten, den olagliga invandringen, så måste vi kunna på ett kontrollerat vis lämna utrymme för invandrarna att integreras och denna kontroll av invandringen är enbart möjlig om vi, för det tredje, är effektiva och inte alltför byråkratiska. Låt mig säga att när det gäller frågan om arbetskraftsinvandringen så förstår jag inte de byråkratiska och ineffektiva mekanismer som föreslagits i vissa av PPE-gruppens ändringsförslag.
Slutligen måste vi ha förmågan att agera utan diskriminering. I vårt nya fördrag tar vi klart avstånd från diskriminering. När det gäller anslutning av familjeskäl så måste vi även i det nya fördraget uppvisa en klar linje om vi inte vill att vår politik i morgon skall innebära att gemenskapen legitimerar nationell egoism och feghet snarare än att blicka framåt.

Ford
Herr ordförande! Jag tror att jag kommer att upprepa en hel del av det som sagts av kollegerna i denna debatt. Denna debatt handlar faktiskt om två separata frågor: för det först bestämmelser för tredjelandsmedborgares rätt till inresa och vistelse i medlemsstaterna och, för det andra, bestämmelser för tredjelandsmedborgares rätt till inresa och vistelse i Europeiska unionens medlemsstater.
Med avseende på det första så är det som kommissionen försöker göra här att ta itu med frågorna med anställning, säsongsarbetare, folk som vill komma in på grundval av verksamhet som egenföretagare, studier och studier och yrkesutbildning, verksamhet utan ekonomisk vinning och familjeåterförening. Självklart instämmer vi alla med att inresor i Europeiska unionen behöver administreras på något sätt och vi är inte är inte för - åtminstone inte vi i PSE-gruppen, eller labourpartiet heller - att tillåta fria inresor. Det vi behöver för att bemöta de rimliga och orimliga farhågorna som finns i vårt samhälle är rimliga kontroller. Vi behöver vettiga kontroller för att för att hantera rätten till inresa och vistelser.
Som lagstiftningen ser ut nu är dessvärre kraven för inresa och vistelse nästan omöjliga att uppfylla och fastslår villkor som helt klart inte kommer att tillmötesgås. Till exempel, om man vill göra en ny ansökan och byta ansökningskategori så måste man återvända till sitt ursprungsland för att ansöka enligt de ursprungliga förslagen, och sedan stanna där tills man får ett svar. Det verkar inte finnas någon fingervisning om hur länge man skall behöva vänta innan man får ett svar på sin begäran.
För närvarande har det också fastslagits att bilaterala avtal får vara mer fördelaktiga är de som stadgas i lagstiftningen. Men det föreskrivs också att i framtiden, när detta förslag antagits, så måste mer fördelaktiga avtal först ha ministerrådets godkännande och att, om ett land vill förhandla om bilaterala avtal, så måste det informera andra medlemsstater och kommissionen i förväg om att det förhandlar om mer fördelaktiga avtal. Många länder i Europeiska unionen har särskilda förbindelser med olika delar av tredje världen och jag tycker nog att den sidan av förslagen behöver ses över igen.
För det andra, så var White mycket vältalig beträffande den fria rörligheten för medborgare inom Europeiska unionen. Jag har exempel som liknar det han gav, som jag inte kommer att upprepa. Men att göra gällande att när skolgrupper reser runt i Europeiska unionen, så måste lagligt bosatta tredjelandsmedborgare som har fyllt tio år ha visum förefaller mig vara en absurditet. Vid många tidigare tillfällen har Europaparlamentet argumenterat för att tredjelandsmedborgare som är lagligt bosatta i Europeiska unionen skall ha samma rättigheter och skyldigheter som alla andra. Det är mycket viktigt att vi håller fast vid den ståndpunkten, då är det mycket tydligt att detta inte kommer att ske ändå sså om Schengenavtalet och föreskrifterna för den fria rörligheten ser ut för närvarande. Vi måste se till att det kan ske på rättslig väg.
Jag förstår vilket arbete Lehne har lagt ned på detta betänkande: det är mycket svårt och mycket kontroversiellt. Jag måste säga till honom att jag inser att det är ett svårt ämne, men för närvarande är vi långt ifrån något som medlemmarna i det brittiska labourpartiet och ledamöterna i PSE-gruppen är i stånd att stödja.

Schulz
Herr ordförande, mina damer och herrar! Vi har här i dag fått höra några utläggningar av Pirker och Nassauer, vilka jag gärna nu personligen hade svarat på, men herrarna föredrog att efter sina kraftfulla ord ägna sig åt andra aktiviteter. Det är för övrigt allt oftare så.
Kollegan Lehne har - det pekade den som talade innan mig på - lagt ned mycket arbete på det här betänkandet, och jag vill göra två kommentarer om det han som föredragande har sagt här. Kollega Lehne, vi kommer säkert att i vår voteringslista ännu en gång ta hänsyn till era uppmaningar. Det finns vad gäller de ändringsförslag som utskottet har ingivit, en eller annan version som vi faktiskt måste tänka över en gång till. I det avseendet tackar jag er som föredragande för att ni har uppmärksammat oss på detta.
Jag vill dock ställa frågan: Vad handlar det om här egentligen? Vi måste försöka att hålla i sär krav och verklighet. Nassauer säger så välformulerat: Europeiska unionen är inget invandringsland eller ingen invandringsregion. För ett par veckor sedan beklagade vi alla: " Ack, vi har illegal invandring i Europa!" Vad är det här egentligen? Naturligtvis har vi illegal invandring till Europeiska unionen. Varför har vi det? Eftersom vi är ett invandringsområde! Man kan inte forma världen, som man hade velat ha den. Då måste Nassauer ärligt säga: Vi vill inte vara något invandringsområde! Det är något annat, men att vi är ett, det är obestridligt.
Att vi inte vill tillåta det här på ett oordnat sätt, det ger jag kollega Pirker - det är dock den enda punkten - rätt i. När vi alltså vill ordna till det, då måste vi gå relativt sakligt och inte polemiskt till väga, trots att det är valrörelse i Tyskland, och att det naturligtvis är roligt att blanda ihop det lite här.
Men kollega Lehne, vad talar vi om här? I ändringsförslag 48 heter det: " ... kan begära en förlängning" . Den som får begära en förlängning - ja, åtminstone får han det -, den kan nämligen få avslag. Det är alltså över huvud taget ingen bestämmelse, utan en rekommendation. I ändringsförslag 49: " Utövandet av yrkesverksamhet kan beviljas på grundval av erbjudande om anställning" . Beviljas betyder inte garantera, utan är en fråga om det aktuella medlemslandets bedömning. I ändringsförslag 51: " Familjeåterförening kan ske efter begäran" , det betyder i Tyskland efter noggrann prövning. Det vet ni från er kommunala erfarenhet lika bra som jag. I ändringsförslag 52 är skillnaden den att ni inte vill ha med fullvuxna barn, och vi barn som tillhör den trängre familjekretsen i familjeåterföreningen. Nåväl, det kan vi väl tvista om vad det är om det nu inte är fullvuxna barn eller om det också är mormor eller farmor. Europeiska unionen går inte under för det.
Eftersom ni vet det, kollega Lehne, har ni i ert egen ändringsförslag 80 om studerande och om övriga ansökningar om arbetsmöjligheter, skrivit så vackert om att detta kapitel, hur strängt ni än gärna vill ha det i rekommendationen, inte hindrar medlemsstaterna från att bevilja gynnsammare bestämmelser för den sökande. Då är vi bredvid varandra igen efter det att ni tagit en rätt skarp sväng. Jag föreslår alltså att om vi i morgon vid omröstningen enas om att vi skall försöka att rösta med varandra i det vi vill bevilja, då tjänar vi Europeiska unionen, dess medborgare och de som vill komma hit på det.

Gradin
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter! Jag uppskattar mycket den tid och energi som föredraganden och andra ledamöter har lagt ned på att sätta sig in i detta förslag. Dagens debatt har varit mycket givande och visar åtminstone två saker. För det första visar den att migrationsfrågorna är och förblir prioriterade politiska frågor. I vissa medlemsländer har invandringen sedan många år bidragit till den politiska, ekonomiska och sociala utvecklingen. I andra medlemsländer är detta förhållandevis nytt. Nu gäller det att gemensamt klara ut hur utmaningarna på invandringspolitikens område skall hanteras i framtiden.
För det andra visar dagens debatt att sakfrågorna är komplicerade och spänner över breda politiska fält. Frågorna är många: Vad kan vi göra för att skapa förutsättningar för människor att stanna kvar i sina hemländer? Hur kontrollerar vi de invandringsströmmar som uppstår? Hur motiverar vi för omvärlden att vi inte kan erbjuda plats åt alla? Vad gör vi åt den människohandel som pågår? Hur ser vi till att invandrarna integreras i samhället? Hur motiverar vi utanförskap och social utslagning? Detta är kontroversiella frågor. Lösningarna som vi föreslår måste därför vara genomtänkta, tydliga och konsekventa.
Migranter kommer att fortsätta att söka sig till Europa under överskådlig framtid. Grundorsakerna är i stort sett desamma som under tidigare folkvandringar. Människor söker ett bättre liv för sig själva eller för sina barn. I dag finns inga obefolkade kontinenter. Därför söker sig dessa människor till platser som fysiskt kan nås. Vi måste acceptera detta som ett permanent och normalt tillstånd och får inte se det som något tillfälligt och dramatiskt. De lösningar som vi föreslår måste därför också vara långsiktiga och framför allt varaktiga. Dessutom har vi kommit till en punkt där svaren måste sökas i samarbete med andra länder. Medborgarna förväntar sig att också Europeiska unionen och dess institutioner hjälper till.
Herr ordförande! Detta är huvudskälet till att jag har tagit fram det förslag som vi i dag diskuterar. I stora drag är förutsättningarna för invandring likartade i alla medlemsländer i unionen. Ändå har vi olika regler. Detta skapar osäkerhet och förvirring bland medborgarna i tredje land. Det undergräver också det förtroende som krävs mellan EU: s medlemsstater för att man skall kunna bygga upp ett praktiskt fungerande samarbete i dessa frågor.
Detta initiativ har redan satt i gång en debatt om hur framtidens invandringspolitik i Europa bör utformas, vilket jag också hoppades på. Inte minst dagens livliga debatt här i parlamentet visar vilka starka åsiktsskillnader som finns. Jag har också noga följt de olika turerna i utskottets behandling av förslaget. Jag känner igen flera av argumenten, både från diskussionerna internt i kommissionen och från reaktionerna i våra medlemsstater. Ett mycket stort antal yrkanden har förts fram; några av dem berör förslagets mer centrala punkter.
En mycket viktig del av detta förslag gäller reglerna för familjeåterförening. Detta är en fundamental rättighet, och alla EU: s medlemsstater har både ett gemensamt ansvar och gemensamma åtaganden i kraft av en rad folkrättsliga överenskommelser. Förutsättningarna för att enas kring en gemensam linje borde därför vara goda. Frågan är emellertid hur långt vi skall gå. Familjebegreppet varierar från ett medlemsland till ett annat; detsamma gäller åldersgränser. På båda dessa punkter innebär mitt förslag ett väsentligt steg framåt i förhållande till dagens splittrade situation. Nu får diskussionerna i ministerrådet visa om det finns ytterligare utrymme, så att vi kan flytta fram positionerna.
En annan fråga gäller tredjelandsmedborgare som sedan lång tid lever legalt i våra medlemsstater. Erfarenheterna visar att stabilitet och långsiktighet är en förutsättning för integrering. Min uppfattning är att en tredjelandsmedborgare som lagligen bor och vistas i Europa sedan lång tid tillbaka skall kunna leva på i stort sett likvärdiga villkor som EU: s medborgare. Det är exempelvis rimligt att också en invandrare under vissa förutsättningar skall kunna söka ett ledigt jobb i en annan medlemsstat. Alternativet är ett segregerat Europa med allt vad det innebär av diskriminering, social oro och instabilitet.
Jag får ibland frågan om det verkligen var rätt tidpunkt att lägga fram detta förslag. Jag får ibland höra att det hade varit bättre att vänta tills det nya Amsterdamfördraget har trätt i kraft. Jag håller inte med om det. Jag har lagt fram förslaget för att få i gång en diskussion både här i parlamentet och i ministerrådet om invandringspolitikens sakfrågor. När förslaget presenterades fanns inte ett enda konkret initiativ i ministerrådet på detta område. Jag ser det som kommissionens självklara uppgift att i en sådant läge utnyttja initiativrätten. Visst är det sant att jag med det nya fördraget får möjlighet att använda andra och mer effektiva verktyg, men sakfrågorna förblir likafullt desamma. Jag ser ingen som helst anledning att vänta med en diskussion om invandringens innehåll till dess att vi kan ge den en annan form. Självfallet kommer kommissionen att lägga fram ett nytt initiativ den dag då vi får använda de nya instrumenten.
Förhandlingarna om detta förslag kommer att intensifieras under det österrikiska ordförandeskapet. Jag räknar med att den första behandlingen blir klar någon gång under hösten. Därefter övergår arbetet till att finna kompromisslösningar där uppfattningarna går isär.
Det finns redan nu ett stort antal synpunkter på förslaget. Jag utgår från att även de tankar och idéer som förs fram i Lehnebetänkandet samt de ändringsförslag som presenteras beaktas när förhandlingsarbetet fortskrider. Säkert kommer det att krävas ett intensivt arbete, god vilja och framför allt mycket tålamod innan ansträngningarna bär frukt.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Fundamentalism och den europeiska rättsordningen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0328/97) av Oostlander för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om förslag till Europaparlamentets rekommendation till rådet om fundamentalism samt utmaningen för den europeiska rättsordningen.

Oostlander
Herr ordförande! Initiativet att utarbeta ett betänkande om fundamentalismen kommer från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor. Ursprungligen hade det föreställt sig att i titeln ta upp farorna med fundamentalism. Med rätta talas det internationellt om den fundamentalism som förekommer i diverse religioner. Colajanni säger mycket riktigt: som ett slags missförstånd. Det förekommer i kristendomen, i hinduismen, judendomen och i islam. I vanliga fall är det inte tal om att myndigheterna behöver blanda sig i det, myndigheterna bör nämligen med avseende på religion vara opartiska och positivt inställda, åtminstone opartiska. Det är bara vid systematiska konflikter med den allmänna ordningen eller med lagstiftningen, som det uppstår problem. Då är det inte ett religionsproblem utan problemet är en överdriven form av religion, eller för att säga det med Colajannis ord: ett religiöst missförstånd.
Parlamentets ordförandeskap anser att ämnet borde ligga inom behörighetsområdet under utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor. Under arbetets gång kom jag fram till att titeln " faror" i varje fall var felaktig och att det var bättre att tala om en " utmaning" . Terroristiska eller våldsamma rörelser finns det nämligen flera av i Europa och av dem är den politiskt engagerade " islamiska" fundamentalistiska riktningen en av de minsta och en av de minst viktiga. Jag tycker det är viktigt att konstatera att om man pratar om religiös fundamentalism och överdrifterna i den så pratar man egentligen om ett ganska oviktigt fenomen. Det är viktigt att konstatera det. Därför talar jag om " utmaning" .
Det är meningen att mitt betänkande skall gälla som en vederläggning av alla alarmerande nyheter på det temat. I europeiska media är det nämligen trevligt att visa upp någon med ett särskilt yttre, med särskilda kläder, med särskilt uttal. Det är intressant för tittaren. Men det är långt ifrån representativt för den muslimske medborgaren i Europa. Det är till och med så att det finns en viss risk med den extremistiska framställningen av allt som har att göra med islam.
Helt nyligen framställdes i en skandalrubrik i en av de nederländska televisionskanalerna en rapport från den nederländska regeringens säkerhetstjänst, vilken egentligen uppvisar slående paralleller med den not som jag lägger fram, som en indikation på hur farlig islam skulle vara i Nederländerna. Medan rapporten, med titeln " Det politiska islam i Nederländerna" , absolut inte ger någon anledning till det. Det är alltså viktigt att direkt tala om vad det handlar om och vederlägga de fördomar som finns. Vidare är det viktigt att föreslå en politik som kan förhindra att det verkligen uppstår eventuella problem eller större utmaningar. Det gör mitt betänkande och min resolution.
Jag yrkar, särskilt för att förebygga svårigheter, för att det förs en positiv politik i hela Europa som skall se till att muslimer i Europa känner sig fullständigt integrerade och accepterade. Det finns fortfarande mycket att göra på det religiösa området när det gäller att fullgöra muslimförpliktelser och särskilt med avseende på utbildningen av egna präster.
Därför är jag en ivrig förespråkare för, och jag yrkar i mitt betänkande för, att det skapas utbildningsmöjligheter för och av muslimer i Europa, särskilt med avseende på teologi. Det skall finnas vetenskapliga studiecentra tillgängliga för dem så att även ledare kan utbildas som har en fullständig kännedom om den europeiska kulturen och inte är främmande inför den. De skall då på ett lämpligt sätt kunna ge prästerlig omsorg åt den andra och tredje generationens muslimer i Europa.
Jag tycker alltså att det är viktigt att vi klargör för hela den europeiska allmänheten och för den nederländska regeringen att det är bra att göra en jämförelse: Vad gör vi med muslimerna i vårt samhälle och göra en inventering av det. Jag yrkar för att det genomförs en jämförande undersökning om de olika typer av politik som förs så att man på grundval av den jämförande undersökningen kan ta reda på var tomrummen finns i vissa länder. Regeringarna har då själva befogenhet att anpassa sin politik på grundval av de erfarenheter som kollegerna i andra länder har.
Det är också viktigt för muslimerna att lära känna den europeiska kulturen väl. Det är förresten mycket viktigt för alla européer. Det är mycket viktigt att veta hur grundlagarna, Europas rättssystem, fungerar. Det är viktigt att veta att vi i Europa i allmänhet anser att diverse instansers behörigheter, till exempel trossamfundens och statens, inte får blandas ihop. Ett trossamfund som antar de behörigheter och de medel som egentligen tillhör staten är inne på fel spår, och tvärtom. Jag tror att det egentligen är det som det handlar om när det gäller den så kallade fundamentalismen.
Jag anser också att de i den muslimska världen eller i den fundamentalistiska världen som har andra ståndpunkter egentligen inte alls utgör något problem för Europeiska unionen. Ett problem uppstår som sagt först när det sker grova överträdelser mot lagen och det förekommer konflikter med den allmänna ordningen. Jag håller på att vi i parlamentet tydligt talar om var vi står, även för media och våra egna medborgare, att vi för en positiv politik och att vi ger en signal som gör det tydligt att vi tar de muslimska medborgarna i Europa på allvar, vilka ger ett viktigt bidrag till vår kultur och vår ekonomi, och att vi accepterar dem som medborgare.

Lindeperg
Herr ordförande! Oostlanders betänkande innehåller ett antal positiva beaktanden och förslag, bl. a. när han vädjar om tolerans gentemot olika religioner och kulturer, när han varnar för blandningen av religioner och de fundamentalistiska avarterna av dessa religioner och när han förespråkar åtgärder för att beröva de religiösa extremisterna gynnsam mark i Europa.
Däremot beklagar jag att Oostlander valt att endast behandla den islamiska fundamentalismen, och hans inlägg nyss övertygade mig inte. Den islamiska fundamentalismen har förvisso tragiskt illustrerats genom attentatsvågen i Frankrike. Men betyder det att ingen annan religiös extremism utgör något hot? På Nordirland, där orangisterna inte accepterar att undanhållas sina årliga provokationer, visar den tragedi vi i dag beklagat att fundamentalisterna inte är beredda att sätta stopp. Föredraganden uteslöt avsiktligt detta problem som, det instämmer jag i, överstiger det rent religiösa problemet, men det finns andra kristna traditionalister som verkar i Europa.
Även om européerna är måna om sin säkerhet är de också måna om sin frihet, bl. a. friheten att själva bestämma över sitt personliga och privata liv. Abortmotståndarnas kommandotrupper, som leds av katolska traditionalister, har ännu inte dödat i Europa som sin amerikanska motsvarighet, men de visar tydligt sin beslutsamhet att, med våld om så krävs, påtvinga människor sina målsättningar och värderingar: återgång till en påtvingad moralisk ordning och till religionens intrång på det offentliga området, hot mot kvinnors villkor, homosexuellas rättigheter, och religionssfrihet, allt tillsammans med starkt främlingsfientliga och antisemitiska uttalanden. De katolska traditionalisternas kamp för en tillbakagång i samhället, ett intrång på det privata området, är fylld av hot och våld mot en stat med demokratiska rättigheter och friheter. Vi måste ta itu med det redan i dag. Jag vet att föredraganden med vilja kringgått denna aspekt och jag beklagar det.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Det är ett verkligt nöje för mig att, i PPE: s namn, ta ordet angående detta betänkande av Oostlander. Jag anser att det är ett utmärkt betänkande. Utmärkt såväl i dess ursprungliga version som nu, när det har kompletterats och presenteras med ändringsförslag undertecknade av oss alla.
Detta betänkande håller sig faktiskt inom ramarna - vilket Lindeperg har påpekat - men inga tvivel råder om att dess slutsatser är användbara på alla sorters fundamentalism.
Vad begränsar sig betänkandet till? Att än en gång, klart och tydligt, visa att vi befinner oss i ett öppet samhälle, ett samhälle som kort sagt baseras på demokratin, rättsstaten, försvaret av de mänskliga rättigheterna och maktfördelningen och särskilt på att religionen, vilket Oostlander har betonat mycket bra, utgör en del av den privata sfären för var och en av oss och inte bör vara av offentlig karaktär. Utifrån detta är vilken som helst tanke försvarbar, men inom lagens gränser och de rättsliga ramarna. Vad som således framstår tydligt, i detta betänkande, är de komplicerade och farliga sidoeffekterna när de idéer, som bör höra till den privata sfären, blir samlingar för kopplingar till våld, och blir verkliga problem för den sociala samlevnaden.
Otvivelaktigt, fru Lindeperg, nämnde ni några brister i detta betänkande - vilka enligt min mening inte är några brister. Vi har sagt att detta betänkande frivilligt har begränsat sig till dessa aspekter. Det finns en annan mycket allvarlig fundamentalism, och jag kommer från ett land som lider av den. Denna fundamentalism från dem som höjer sina politiska idéer, eller vilket annat tecken som helst, och aldrig upphör med att döda, bruka våld, och begränsa friheten för den andra människor. Denna andra typ av fundamentalism finns, mycket riktigt inte med i betänkandet, men slutsatserna som Oostlander kommer fram till - och som jag hoppas godkänns av en bred parlamentsmajoritet i morgon - är absolut tillämpningsbara för att än en gång proklamera att vi är ett öppet samhälle, att vi vill vara ett öppet samhälle och att det öppna samhället är ett rättssamhälle, vilket styrs av rättsregler och inte av någon som helst annan grund, som i Oostlanders betänkande handlar om den religiösa.

Goerens
Herr ordförande, kära kolleger! Oostlanders betänkande ger upphov till följande kommentarer från min grupp: betänkandet med titeln " Fundamentalism samt utmaningen för den europeiska rättsordningen" förutsätter enligt logiken att det finns en gemensamt accepterad definition. Men det är inte fallet, vilket föredraganden själv också erkänner. Det innebär inte att kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, problemen med allmän ordning, eller t.o.m. terrorism, som Oostlander tar upp, inte har sin plats i vår debatt. Vi måste däremot diskutera detta i ett lämpligt sammanhang. Att placera islamismen inom ramen för ett arbete om religiös fundamentalism, som skulle kunna irritera den islamiska gemenskapen, kan vara till skada för betänkandets allmänna balans.
Låt oss vara tydliga: min grupp är av den uppfattningen att allt som kan placeras under rubriken " kränkningar av mänskliga rättigheter, terrorism eller andra i högsta grad förkastliga åtgärder" bör bekämpas skoningslöst. Ett antal initiativ som tagits inom den tredje pelaren och som gäller polisiärt och rättsligt samarbete, har redan gjort det möjligt för vårt parlament att uttala sig. Förhållandet kommer att bestå i framtiden, av den enkla anledningen att det mesta på området återstår att göra. Det säger sig självt att vi måste satsa alla ansträngningar på att införa rättsstaten överallt och under alla förhållanden.
Fenomenet med fundamentalism, såsom vår kollega Oostlander beskriver det, reser frågan om medlemsstaterna förfogar över tillräckliga medel för att våra tolerans- och frihetsvärderingar skall kunna segra. Om svaret är ja, skulle vi kunna spara in en parlamentsresolution. Om svaret är nej, är det inte inom ramen för ett betänkande om fundamentalismen, för övrigt ett föga tydligt begrepp, som en lösning står att finna. Det finns andra möjligheter: yttranden om initiativ från kommissionen eller rådet, eller initiativbetänkanden. Varför inte?
Dessa överväganden får mig att dra slutsatsen att min grupp inte kan rösta för Oostlanders betänkande. Herr ordförande! Det handlar inte om någon som helst misskreditering av föredraganden, utan snarare om ett försvarstal för att ta upp hoten mot våra rättsstater i sitt rätta sammanhang och i lämplig form.

Andrews
Herr ordförande! I likhet med resten av talarna hyser jag inget annat än den största respekt för Oostlander och det arbete han gör i kammaren, men jag måste säga att jag har stora problem med detta betänkande om fundamentalismen. Det är inte till någon hjälp enligt min uppfattning. Det skulle faktiskt kunna väcka misstämning, förbittring och en hel del problem helt i onödan.
Det finns ingen tillfredsställande definition på fundamentalism, ingen tillfredsställande grund, ingen gemensam ståndpunkt. I utskottet framlades ett skamligt ändringsförslag i ett försök att skapa en koppling mellan vad som kallas kristen fundamentalism och nynazistiska grupper. Det huvudsakliga ämnet för kritik är den islamiska fundamentalismen och betänkandet verkar koncentrera sig för mycket på detta. Oavsett vilka de goda och dåliga sidorna för dessa två kompromisslösa ståndpunkter är, så behöver vi inte ett betänkande som kräver att Europeiska unionen skall genomföra en förebyggande politik mot varje form av våldsam religiös fundamentalism. Det är upp till medlemsstaterna att ta itu med våld, oavsett dess ursprung eller avsikt. Det är upp till medlemsstaterna att formulera den mest lämpliga och ansvarsfulla politiken ändå för att integrera religiösa minoriteter i samhället. Varför isolera och peka finger åt islamisk fundamentalism när vi inte riktigt förstår innebörden och filosofin bakom islam ? Hur blir det med de politiska fundamentalismen eller kultur- eller miljöfundamentalismen? Varför tar vi inte itu med detta ämne som en helhet?
Betänkandet talar om behovet av att inte underblåsa den religiösa fundamentalismen eller provocera onödiga reaktioner mot väst. Jag säger än en gång att betänkandet inte är till mycket hjälp. Det är faktiskt skyldigt till just det som det försöker varna för - fundamentalismen själv. Fundamentalister försöker ofta framtvinga ett accepterande av sina åsikter genom lagstiftning.
Slutligen, herr ordförande, känner jag att jag måste nämna frågorna till kommissionen och i synnerhet fråga 53 från Alf Lomas om rasism och fundamentalism i Bryssel. Det är mycket viktigt att vi undersöker denna fråga när den kommer upp i kammaren.

Mohamed Alí
Herr ordförande! Vi står i dag inför ett betänkande som behandlar ett viktigt och komplicerat ämne, nämligen fundamentalismen. På grunda av tidsbegränsningen preciserar jag endast några punkter som jag inte anser är tillräckligt tydliga i betänkandet.
För det första beklagar jag att betänkandet, när det tar upp våldsam religiös fundamentalism, framför allt hänvisar till den muslimska fundamentalismen, då jag anser att denna tendens inte är bunden till den ena eller den andra religionen, och att alla kan lida av den i mer eller mindre hög grad, vilket Oostlander precis har medgett. Emellertid visar hans betänkande en tydlig obalans på denna punkt.
Liksom i alla religioner, kan vi inte, om vi talar om Islam, se alla dess uttryck genom samma prisma, vilket vore extremt oansvarigt. Om man tar hänsyn till mångfalden i de muslimska inriktningarna, bör man klart skilja de radikala strömningarna från dem som inte alls ifrågasätter frihetens och demokratins värden. Om vi utgår från denna distinktion, anser jag att dialogen med de europeiska muslimerna bör stå över eventuell omedgörlighet och intolerans från den ena eller andra sidan. Därför anser jag att Europeiska unionen måste vara medveten om det faktum att ett visst islamiskt inflytande är en konstant hos de politiska rörelserna i länderna i den islamiska världen, och detta bör vi tillåta förutsatt att respekten för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska friheterna betraktas som oavvisliga villkor.
Jag skulle också vilja säga att de stereotyper som finns angående vissa religioner - bland vilka vi inte får glömma islam - i allmänhet beror på bristande information och okunskap i frågan, vilket borde avhjälpas med en utbildningspolitik som erbjuder möjligheten att lära känna alla religioner och kulturer, framför allt vad gäller historia och sociala relationer, och som skulle främja en verklig interkulturell utbildning i samstämmighet med ett mångkulturellt Europa. I denna uppgift bör kommunikationsmedlen spela en viktig roll, och korrigera den lätta och vanligt förekommande dragningen i vissa fall, mot förutfattade meningar, fördomar och felaktiga föreställningar om andras kulturer än den egna.
Följaktligen bör det interkulturella ses som ett agerande i två riktningar, och inte underkastat en signifikativt " om möjligt" , " om nödvändigt" . Vi måste absolut stödja att man sätter stopp för en politik med olika måttstockar. Utifrån detta är det möjligt att vi, genom större trovärdighet och objektivitet, hjälper till att hejda en viss fundamentalism.
Herr ordförande! Demokratins ursprung - de grundläggande friheterna - borde inte på ett manikeistiskt sätt uppfattas som tillhörig en bestämd kultur eller tradition. Alla kulturer bör, och har kapaciteten att, anpassa sig till demokratin och de individuella friheterna.

Pradier
Herr ordförande! När det gäller fundamentalisternas utmaningar måste man lyckönska föredraganden till den anda som föregått utformningen av detta betänkande, som särskilt betonar betydelsen av att förebygga våldsam fundamentalism och försöker förhindra att oroselement planterar frön till oro och oenighet inom Europeiska unionen, genom att anta en integrationspolitik som är särskilt viktig för medborgarna i mitt land.
Texten innehåller emellertid ett mycket oroande avsteg. Man går från fundamentalism till religiös fundamentalism, och från religiös fundamentalism till islamism och muselmansk traditionalism. Islam nämns uttryckligen i nitton av textens stycken. Och allt sker som om Opus Deis katolska traditionalism inte hade något inflytande över regeringarna i vår egen union, eller som om den judiska traditionalismen inte hade något inflytande över den europeiska politiken i östra Medelhavet.
Betänkandet stänger in sig i en beskrivning, eller snarare en sakframställning mot islamismen, mot de länder där den härjar och mot dem som anklagas för att stödja den, och det gör att texten förlorar en stor del av sin förmåga att locka till en diskussion i sakfrågan.
I och med att de aspekter på ideologisk eller religiös fundamentalism som avlägsnats en dag kommer att tas upp igen, kommer vi inte att rösta för Oostlanders betänkande.

Blokland
Herr ordförande! Filosofen Wittgenstein sa: " Det man inte kan prata om skall man tiga om" . Det som du inte på ett väldefinierat sätt kan konstatera får du inte göra några bestämda uttalanden om. Fundamentalism är ett fenomen som är svårt att beskriva med ord, särskilt om man försöker göra det till ett politiskt begrepp. Rekommendationen som vi skall ta ställning till skapar också mer förvirring än tydlighet.
Fundamentalism kan tydligt skiljas från religion. En person tror på grundval av en personlig övertygelse där erfarenhet, förnuft och känsla spelar en roll. Mänsklig makt och mänskligt tvång är uteslutet. När det gäller fundamentalism så är rädsla och tvång precis centrala motiv. Det rör sig om urspårad religion. Det förekommer även i ideologiska rörelser. Tänk till exempel på kommunismen under Stalin och Mao.
Ett annat exempel är relativismen. En form av den är det olyckliga uttalandet att ingen enda religion bär på fröet till hatet. Det skulle möjliggöra en tolerans gentemot och utifrån alla religioner. Men då glömmer man religionernas anspråk på sanningen.
Själv är jag övertygad kristen och Bibeln är för mig Guds ord som ger mitt liv normer att rätta sig efter. I Kristus, som sa: " Jag är vägen, sanningen och livet" , känner jag mig räddad. Andra religioner är enligt den åskådningen olika typer av avgudatro. De bär, med andra ord, på fröet till hatet eftersom de inte erkänner Bibelns gud som den enda.
Den övertygelsen kan man dock inte kalla fundamentalism. Det är något som uppstår när vi tvingar andra att tro samma som vi. I Europas historia finns det tillfällen då det gick fel. Vi ser då hur överheten alltid gav sig själv makt i religiösa frågor och kyrkan världslig makt. Kyrka och stat skall vara skilda åt. Det gör dock inte en stat neutral, som betänkandet påstår. Ingen enda stat är neutral, se på Europa. Våra rättsordningar och demokratier är grundade på västerländska och kristna värden. Därmed har vi valt sida. Människor som bosätter sig här får uppmanas att finna sig i den rättsordningen. Men det kravet kommer de inte att uppfatta som neutralt.

Ford
Herr ordförande! Jag skulle först vilja ställa en fråga till er. Betänkandet bygger på en resolution om farorna med fundamentalismen, och ändå förekommer den på vår föredragningslista som " Fundamentalism: utmaningen mot den europeiska rättsordningen" . Jag har tittat igenom betänkandet. Inte någonstans kan jag finna att man kommit överens om något byte av titel. Jag hoppas att ni i morgon bitti kommer att be ordföranden att avgöra om detta byte av titel är acceptabelt.
Den resolution på vilken detta betänkande bygger talar om ohyggligheterna i kriget i det före detta Jugoslavien, där kristna förtrycker muslimer - åtminstone var det en beståndsdel av det - massakrerna i Rwanda och Burundi, Rabins mördares blinda fanatism - avsikten är helt klart att räkna in judisk fundamentalism - och självmordsbombarna i Israel - muslimsk fundamentalism. Allt detta är utanför Europeiska unionen, men betänkandet verkar handla om islamisk fundamentalism inom Europeiska unionen.
Två misstag har begåtts: för det första är detta ett betänkande som inte borde ha lagts fram av utskottet för medborgerliga frioch rättigheter och inrikesfrågor, för det andra har Oostlander behandlat ämnet på ett speciellt sätt som inte sammanfaller med de ursprungliga önskemålen från dem som framlade resolutionen eller, vad den saken angår, dess karaktär.
Det finns 19 hänvisningar till islam, men det finns inte några hänvisningar till andra religioner. Betänkandet visar upp den stereotypa bilden av islam som terrorism. Fem av sju sidor i motiveringen handlar om islam. Jag vet inte vad Europas två eller tre miljoner muslimer verkligen anser om detta.
Det står inget i betänkandet om de kyrkor som kallar sig själva " kristna" och det rashat de predikar. Betänkandet underlåter också att nämna att folk försöker importera denna religiösa fundamentalism till Europeiska unionen från Förenta staterna. Det nämner inte antiabortterroristerna som i kristendomens namn har mördat både dem som erbjuder och söker lagliga aborter - åter ett slags terrorism som folk försöker importera hit. Det säger inget om de extrema element kring Oranienorden som brände tre protestantiska barn till döds för att deras mor var katolik.
Jag håller med om att vi måste förenas i kampen mot terrorism. Jag är oroad över situationen beträffande Europol. Vi har en plikt att undersöka var det verkliga hotet kommer ifrån. Talibanernas vänner utgör ett mindre hot mot Europa än Ku Klux Klan som sitter i den bortre änden av denna kammare.

Nordmann
Herr ordförande! Till skillnad från föregående talare skall jag inte kritisera Oostlander för valet av titel på betänkandet, eftersom det kan vara svårt att veta om vissa religioner, genom sin imperialism över det civila och privata livet, är förenliga eller ej med våra grundläggande principer och våra europeiska värderingar, dvs. individens fria val att inom lagens råmärken inrätta sitt liv som han vill.
Jag tror att vad man kan anklaga Oostlander för är just att inte tillräckligt ha tagit upp denna fråga, som är grundläggande och som leder oss till något som skulle kunna vara gemensamma principer för de olika staterna och en början till en europeisk konstitution.
Dessa principer, herr ordförande, har i vissa länder ett namn, och ett vackert namn dessutom, nämligen " religionsfrihet" . Det är det bästa skyddet mot alla former av traditionalism och religionens alla intrång i det offentliga livet och människors privata existens.

Terrón i Cusí
Herr ordförande! Jag försvarar också sekulariseringen som enhällig grund för att leva i samhället. Men jag skulle vilja understryka följande punkt: jag var en av undertecknarna av förslaget till rekommendation till rådet, vilket föranledde detta betänkande. När vi skrev under det förslaget var vi ett antal ledamöter som ville betona varför vi ansåg att det nu är viktigt att höja rösten mot intoleransen, mot de extremistiska och fundamentalistiska strömningarna från olika religioner, och också mot de extremistiska sekulariserade strömningarna - de som försöker hindra folk att genomföra sina livsprojekt om deras religion ingår däri - och erinra om de fasor vi har sett i kampen mellan en religion och en annan i det före detta Jugoslavien och även på Irland - vilket också den förre talaren från min grupp, Ford, erinrade om.
Det handlade om att se hur vi skulle kunna etablera en dialog, hur vi skulle kunna tala med de olika religiösa ledarna och befrämja all den goda verksamhet som skulle kunna hjälpa till att övervinna konflikten. Vi gjorde det dagarna innan den islamiska konferensen i Iran, för att vi ansåg det viktigt att återfå några av de kvinnliga röster - och jag vill specifikt nämna dem - som, inom islam och några andra religioner, försöker utveckla ett bättre liv och en fredlig samexistens. Det ansåg jag vara ett intressant initiativ. Men ett initiativ som tvärtemot lätt kan missuppfattas som ett negativt tecken av de miljoner muslimer som bor i Europa, anser jag snarare som farligt. Jag har inte tid att gå in på detaljer men jag kommer att rösta emot detta betänkande.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 12.00.

Gränsöverskridande samarbete (Tacisprogrammet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande av Karamanou för utskottet för regionalpolitik om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet och Regionkommittén om gränsöverskridande samarbete inom ramen för Tacisprogrammet (KOM(97)0239 - C4-0280/97).

Karamanou
Herr ordförande, värderade kolleger! Jag har äran att som representant för utskottet för regionalpolitik presentera betänkandet om gränsöverskridande samarbete inom ramen för Tacisprogrammet, som jag nu överlämnar åt er för behandling. Samtidigt vill jag uttrycka min djupa tillfredsställelse över kommissionens och Europaparlamentets initiativ för att främja gränsöverskridande samarbete avseende Rysslands, Vitrysslands, Ukrainas och Moldovas gränser mot respektive Finland, de baltiska länderna och kandidatländerna i Central- och Östeuropa.
Jag behöver inte framhålla hur betydelsefullt det gränsöverskridande samarbetet är och hur mycket det bidrar till enhetssträvandena på den europeiska kontinenten, strävan efter ekonomisk och social sammanhållning, förbättring av gränsförhållandena, spridande av demokratins principer, befästande av fred och säkerhet, skapande av goda grannförhållanden och ömsesidig förståelse. Det är viktigt att den utvidgade unionen fördjupar sina relationer med Ryssland, Ukraina och de andra nya självständiga staterna, med stöd av överenskommelser om partnerskap och i enlighet med förslagen i Agenda 2000.
Vid planerandet och genomförandet av programmen bör vi alltid ha den framtida utvidgningen i åtanke, så att vi tar hänsyn till sådana högt prioriterade uppgifter som t. ex. stärkandet av Europas yttre gränser, medan vår regionalpolitik hela tiden bör lägga allt större vikt vid det gränsöverskridande samarbetet och naturligtvis se till att det finns erforderliga resurser.
Tacis CBC är inriktat på såväl överföring av tekniskt kunnande som infrastrukturanläggningar i liten skala. För första gången kommer man att använda anslag för direkta investeringar inom ramen för programmen för gränsöverskridande samarbete. Målet är att finansiera livskraftiga program, som stöds av aktörer på båda sidor av gränserna, program som planeras på lokal nivå och syftar till att underlätta förflyttningar utmed gränserna och skapa kommunikationsleder mellan Europeiska unionen och våra grannar i östra Europa. Programmen syftar till att stödja gränsområdena, så att de kan lösa de utvecklingsproblem som beror på deras perifera läge, så att man kan kartlägga de lokala gränsöverskridande miljöproblemen.
Samarbetet utmed de yttre gränserna präglas, naturligt nog, av de betydande ekonomiska och kulturella skillnaderna. Gränsområdena är vanligtvis glest befolkade på grund av fruktan för militär intervention från grannländerna, och deras ekonomiska utveckling är begränsad, eftersom de viktigaste sektorerna av mänsklig verksamhet har en tendens att koncentreras till de inre delarna av länderna. Dessa områden karakteriseras alltmer av sitt perifera läge, med svagt utvecklad infrastruktur, utan goda kommunikationer, eftersom vägarna i regel dras parallellt med gränserna. Om man tillämpar olika slags regionalpolitik på de båda sidorna av gränsen, är det självklart att situationen förvärras.
Med tanke på det gemensamma gränsområdets utvecklingsbehov borde Europeiska unionen avsätta en väsentligt större andel av Tacisanslagen till de nordvästra delarna av Ryssland. De ekonomiska och politiska förhållandena i Ryssland får konsekvenser för hela den europeiska kontinenten, och utvecklingen i riktning mot demokrati är mycket viktig för att det gränsöverskridande Tacis-samarbetet skall nå framgång. Demokratin måste utvecklas och stärkas, bl. a. genom organisationer och institutioner.
Europeiska unionen kan och måste hjälpa de ryska myndigheterna och de nya självständiga staterna att lösa sina problem, förbättra medborgarnas levnadsvillkor och verka för demokrati och stabilitet i området. Miljösamarbetet måste vara ett av de prioriterade områdena för Tacis CBC. Kontakter över gränsen har avslöjat omfattande och allvarliga miljöproblem i gränsområdet mot Finland. Föroreningar från industrin utgör ett allvarligt hot mot miljön i norr och mot Östersjön. Frågor som rör kärnkraftssäkerheten i Ryssland och i områdena nära Europeiska unionens gränser är dessutom mycket allvarliga.
Vidare är det viktigt att skapa garantier för att regionerna, de lokala myndigheterna och andra berörda organ medverkar vid planeringen och tillämpningen av åtgärderna. Därför vill jag betona vikten av en " Small Project Fund" , av samma typ som inom ramen för Phase och Interreg, genom vilken man kan uppmuntra mindre program på lokal nivå. Om resurserna skall kunna användas på ett rationellt och effektivt sätt, krävs det dessutom samordning mellan programmen Interreg, Tacis och Phase. Därför föreslår vi att kommissionen skall skapa en enhetlig fond för gränsöverskridande insatser i samverkan mellan unionen och tredje land. Dessutom måste man förbättra och förenkla de långsamma, komplicerade och byråkratiska förfarandena, och kommissionen måste skapa ett mera rationellt administrativt system, så att den bättre svarar mot de regionala behoven. I framtiden måste det gränsöverskridande samarbetet bygga på en gemensam och heltäckande, långsiktig gränsöverskridande strategi.

Seppänen
Herr ordförande! Karamanou som kommer från ett land som ligger långt från Östersjöbäckenet har utarbetat ett sakkunnigt betänkande även om Östersjöområdets problem. Hon skall ha tack för det.
Det största problemet vid utvecklingen av Tacisprogrammet är byråkratin och det finns två typer av det. Det finns EG-byråkrati när det gäller beviljande av bistånd och å andra sidan en alldeles egen byråkrati i biståndsländerna. EU: s hjälpprogram är ofta dels splittrade och dels dubblerade, och hjälpen samordnas inte mellan gemenskapens olika program. Man bör samordna och man bör ha ansvariga samordnare.
När det gäller Tacis handlar det om mycket små summor. Pengarna är på ett sätt öronmärkta för sådana ändamål att de bästa projekten inte alltid blir valda. Tacispengarna bildar EU: s politiska buffert i riktning mot biståndsländerna. EU är till exempel genom G7-gruppen bunden till inkapslingen av Tjernobylreaktorn utan att de som ligger bakom förbindelsen hade med rättslig grund anslagna budgetmedel för det. De nödvändiga politiska pengarna tas ur Tacisprogrammet. Således är det en politisk reservfond.
Denna kritik är inte nödvändigtvis riktad mot gränsöverskridande samarbete. Där finns det ofta två parter som känner varandra. Därför är det möjligt att använda pengar på ett klokare sätt än att till exempel sprida dem till Sibirien där det inte finns dylika parter. I Sibirien finns det säkert hål att stoppa pengar i. Det är viktigt att alltid främja sådana projekt som kan kontrolleras. Det ser ut som om Tacishjälpen i mångt och mycket är monopoliserad och pengarna går ofta till dem som har en bra teknik för att söka hjälp. Att på detta sätt gynna konsulter borde man komma ifrån.

Myller
Herr ordförande! Jag vill också tacka parlamentsledamoten Karamanou för att hennes betänkande innehållsmässigt är utmärkt och tillräckligt konkret. Eftersom jag själv är den östligaste ledamoten av parlamentet och kommer från närheten av den ryska gränsen har jag inte på något sätt kunnat undvika att man ofta kontaktar mig i samband med problem som är förknippade med det gränsöverskridande samarbetet mellan Finland och Ryssland. Så anser jag också att det här betänkandet innehåller bra tankar, dvs. att man även inom ramen för Tacisprogrammen måste uppnå en långsiktig strategi och att Tacis-CBC-programmen måste gå att administrativt samordna med Interregprogrammet för att säkerställa ett effektivt utnyttjande av medlen.
I betänkandet föreslås att man skall skapa en gemensam fond för gränsöverskridande samarbete. Det är ett utmärkt sätt att lösa detta problem. Jag tycker också att det är ett mycket bra och välkommet förslag som utskottet för regionalpolitik har ställt om att koordineringen av Tacis-CBC och Interreg borde införlivas i strukturfondsreformen.
En viktig ståndpunkt är också att man strävar efter att prioritera samarbetet mellan de lokala myndigheterna och att man i framtiden, när man kommit ifrån dessa administrativa problem, skall klart öka anslagen till Tacis-CBC-programmet med prioritet på miljöfrågorna, minskningen av sociala skillnader och frågor som är konkret förknippade med gränsöverskridningen. Gränsen mellan Finland och Ryssland är en gräns mellan EU och Ryssland och även Europeiska unionen skall bära ansvar för att hanteringen vid gränsövergångarna går till på ett rimligt sätt.

Schröder
Herr ordförande! Mina gratulationer till föredraganden, som i utskottet för regionalpolitik har visat att hon med mycket charm och förmåga att få sin vilja igenom har gjort det här betänkandet till en framgång. Några få avvikande punkter: Föredraganden kräver en enhetlig fond för gränsöverskridande projekt mellan EU och tredje land. Jag anser att det här finns en risk för att man blandar ihop pengar från program som nu är åtskilda. Nu vet vi hur mycket EU: s medlemsstater får och hur mycket de länder som inte är medlemmar får. Detta bör även fortsättningsvis vara så.
Vidare vill föredraganden i småskaliga projekt avstå från de gällande reglerna om offentliga anbudsförfaranden och göra dessa överflödiga. Trots att vi alla är emot en överdriven byråkrati anser jag att de gällande reglerna om offentlig upphandling skall följas.
Till sist: Även om vissa av Östersjöländerna anser att ett särskilt Östersjöprogram är mycket meningsfullt, anser jag att om vi skulle införa detta, skulle vi behöva flera åtskilda budgetposter i framtiden. Vi borde avstå från ett sådant program.

Vallvé
Herr ordförande! Jag skulle först och främst vilja gratulera Karamanou eftersom jag anser att hon har gjort ett utmärkt betänkande om gränsöverskridande samarbete inom ramen för Tacisprogrammet. Det handlar tydligtvis om en av de längsta europeiska gränserna - de 1 300 kilometrarna mellan Ryssland och Finland - en gräns där konfrontationen har bestått och under lång tid har varit helt stängd.
Vid dessa gränser mot östländerna, är det gränsöverskridande samarbetet mer komplicerat än det som finns i Europeiska unionen. Där finns ekonomiska, sociala, kulturella och organisatoriska skillnader och samarbetet är mycket svårt. Det är lämpligt att de regionala och lokala myndigheterna deltar. Det gränsöverskridande samarbetet äger ofta rum på kommunal nivå, men för att det skall bli effektivt, är det nödvändigt med mer samarbete och större öppenhet, och med information och utbildning av dessa lokala myndigheter angående vad de kan göra för det gränsöverskridande samarbetet. I annat fall kommer programmen att byråkratiseras och inte bli effektiva.
Det är sant att det i dessa projekt är nödvändigt att konstruera infrastrukturer och man måste också vara medveten om att de gränsöverskridande projekten inte är projekt i gränstrakterna. Det är projekt som rör sig från ena sidan till den andra av gränsen och som bidrar till ett större närmande mellan befolkningarna på båda sidor.

Hautala
Herr ordförande! Även gröna gruppen är mycket nöjd med Karamanous betänkande som rör Tacisprogrammet. Vi kan varmt stödja de grundförslag som ingår i betänkandet, som tanken att skapa en enhetlig fond och tanken att all verksamhet borde mycket tydligt koordineras med övriga finansieringsinstrument, bland annat med Interreg.
Det är mycket viktigt att Tacis blir ett sådant flexibelt instrument eftersom problemen på andra sidan av Europeiska unionens östgräns är enorma och det är säkert inte onödigt att ännu en gång påminna om den klyfta i levnadsstandarden som fortfarande existerar vid denna gräns mellan Finland och Ryssland. Den anses vara större än standardskillnaden mellan USA och Mexico.
Enligt min mening måste miljöproblemen i fortsättningen kraftigt betonas och vi tycker att det är rätt att kärnsäkerhetsproblemen särskilt tas upp i betänkandet. Strax bakom Europeiska unionens och Finlands gräns ligger tiotals ytterst farliga kärnreaktorer: i Kola, i S: t Petersburg och de militära reaktorer som ligger i Murmansk längst uppe i norr på Kolahalvön borde också uppmärksammas. Lyckligtvis har Europeiska unionen redan i viss utsträckning stött arbetet som nu syftar till att preliminärt lösa dessa oerhörda problem. Man borde dock ha som mål att verkligen avskaffa alla dessa kärnreaktorer och att avfallsproblemen kan lösas på ett tillfredsställande sätt.
Jag skulle till slut vilja säga att det på grund av denna stora skillnad i levnadsnivån är av yttersta vikt att man i Ryssland utvecklar en adekvat socialpolitik. Gör man inte det är det säkert att problemen kommer att explodera i händerna.

Bösch
Herr ordförande, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja gratulera föredraganden så hjärtligt till detta betänkande. Detta betänkande betonar nödvändigheten av att vi som Europaparlamentet ännu en gång tar itu med utvecklingen i utkanten av vårt unionsområde, och framför allt granskar hur kommissionen förverkligar politiken, framför allt i de stora utrikespolitiska programmen Meda, Tacis och Phare.
Vi vet - och åtskilliga talare har redan hänvisat till detta -, att vi på Tacis-området har att göra med länder som har en helt annorlunda tradition som grundval för sin politik. Därför förtjänar kommissionen också förståelse för att den ibland inte omedelbart lyckas uppnå de önskade resultaten. Å andra sidan får och måste vi vänta oss av kommissionen att den klart och tydligt talar om vilka förutsättningar den anser sig ha haft - exempelvis på Tacis-området - för att förverkliga denna politik. Bara på så sätt blir det möjligt att förstå politiken. När allt kommer omkring är parlamentet till för att undersöka detta.
Det som hittills inte har nämnts i den här diskussionen är exempelvis det faktum att budgetutskottet, vad gäller användningen av medel för det gränsöverskridande samarbetet (Tacis), har konstaterat att hittills, alltså åren 1996 och 1997, har hela 58 000 ecu av anslagna 60 miljoner ecu använts. Jag hoppas att vi i ett senare betänkande kan rapportera om ett bättre genomförande och att också förverkligandet av den berörda frågan kommer att ha något starkare verkan.

Otila
Herr ordförande! Det är ju meningen att med hjälp av Tacisprogrammet underlätta biståndsländernas, dvs. Rysslands, de övriga OSS-ländernas och Mongoliets demokratisering och övergång till marknadsekonomin samt främja dessa staters integration i den internationella ekonomin.
Finländska konsulter har via programmet lyckats erhålla bra projekt framför allt på gränsområden i Ryssland, och även annorstädes. Erfarenheterna av Tacisprogrammet är emellertid inte enbart positiva. Det är kännetecknande för projekten att en utländsk firma kommer med sina konsulter till biståndslandet och att den lokala expertisen och kapaciteten inte utnyttjas även om sådan finns och till och med är av hög klass. Detta har särskilt i Ryssland med all anledning skapat groll. Dessutom saknar programmet en egentlig investeringskomponent. Trots att man redan talat om att öka investeringsmöjligheterna har det inte ännu skett någon konkret förändring. Vilken nytta har man av tekniska och ekonomiska analyser om förändringarna inte kan genomföras även om dokumenten skulle visa att de är nyttiga? Finansieringsmöjligheterna måste därför absolut förbättras.
Särskilt vill jag ännu till slut betona att man även med hjälp av Tacisprogrammet skall skyndsamt lösa miljöproblemen och kärnsäkerhetsfrågorna vid gränsområdena mellan unionen och Ryssland.

Gradin
Herr ordförande! Jag skulle också vilja gratulera den ärade ledamoten, Karamanou, för betänkandet och resolutionen om gränsöverskridande samarbete i Tacisprogrammet. Sådant samarbete kommer att bli allt viktigare i framtiden. Ett utvidgat EU kommer att ha vidsträckta gränser med Ryssland. Det kommer att har gränser med Ukraina, Vitryssland och Moldavien så väl som direkt tillgång till Svarta havet. Det gränsöverskridande samarbetet Tacis kommer att bidra till den ekonomiska utvecklingen och stabiliteten i hela regionen.
Betänkandet identifierar åtgärder på miljöområdet och för energieffektivitet som prioriteringar. Kommissionen delar denna uppfattning. Det avspeglas i det faktum att mer än 30 procent av programbudgeten 1996 och 1997 gick till projekt på dessa områden. En annan fråga som uppmärksammas i betänkandet är behovet av att stödja avlägsnandet av praktiska hinder för gränspassage och tullbehandling. En stor del av projekten under det gränsöverskridande samarbetsprogrammet Tacis har att göra med förbättringar på dessa områden. I framtiden kommer dessa verksamheter inte bara att koncentreras på lokala gränsövergångar. Projekten kommer också att riktas mot gränspassager vid de viktigaste transportkorridorerna som kopplar ihop de nya självständiga staterna med Central- och Västeuropa.
Det har förekommit en del dröjsmål i genomförandet av programmet, men, som föredraganden understryker, beror detta till stor utsträckning på samarbetets gränsöverskridande karaktär. Att genomföra projekt som har att göra med infrastruktur har visat sig vara särskilt invecklat. Dessa berör ofta i flera ministerier såväl som olika myndigheter. Förbättringar skall emellertid göras. En starkare koppling till existerande administrativa strukturer i andra gränsöverskridande samarbetsprogram i EU är ett exempel.
Kommissionen delar föredragandens uppfattning att utbildning och utveckling av den lokala förvaltningen måste vara ytterligare en prioritering för det gränsöverskridande samarbetet. Kommissionen har anslagit en miljon ecu till regionala kapacitetsuppbyggande initiativ för 1997. Projekten är på väg att genomföras.
Slutligen skulle jag vilja betona att gränsöverskridande samarbete i Öst- och Centraleuropa kommer att bli allt viktigare. Parlamentets betänkande och dagens diskussion har varit ett nyttigt bidrag till utvecklandet av unionens politik på detta område.

Ordföranden
Parlamentet har i sin helhet godkänt detta betydelsefulla betänkande, och presidiet gratulerar föredraganden herr Karamanou till denna framgång.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.50.)

