Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Goebbels
Herr talman! I protokollet från gårdagens sammanträde anges på sidan 14 i den franska versionen att vi denna morgon skall återkomma till min begäran om att uppskjuta omröstningen om Villiersbetänkandet.
Jag anser att ögonblicket har kommit att göra det. Jag hade begärt att man skulle rösta om Villiersbetänkandet i november i Bryssel för att det finns några ganska känsliga ändringsförslag som jag inte vill att man röstar om med en slumpmässig majoritet.

Talmannen
Vi skall tala om det omedelbart. För ögonblicket har vi kommit till justeringen av protokollet.
(Protokollet justerades.)

OMRÖSTNING
Goebbels
Herr talman! I går begärde jag ännu en gång att omröstningen om betänkandet av Villiers skjuts upp. Det är ett mycket viktigt betänkande, som förtjänar bättre än att behandlas i en inte så tom kammare. Jag beklagar dessutom att kollegerna avstår från att infinna sig i Strasbourg på fredagar, men det är ett faktum, och om vi skulle rösta i dag riskerar vi att få ett resultat baserat på en slumpmässig majoritet; något som inte vårt parlament kan vara stolt över heller.

Talmannen
Förfarandet kräver att kollegerna uttalar sig om detta förslag: vi skall höra en talare för och en talare emot.

Villiers
. (EN) Herr talman! Jag skulle vilja tala för Goebbels förslag. Jag tycker att vi skall överlåta detta till kammaren. Det är ni som skall bestämma om ni vill skjuta upp det eller inte. Fredagar i Strasbourg är en svår fråga för oss, men i dag tycker jag personligen att det vore bättre om grupperna hade möjlighet att rösta när flera ledamöter är närvarande, eftersom betänkandet är så känsligt - det handlar om parlamentets förfaranden i allmänhet och vårt förhållande till kommissionen.
Jag beklagar att inte fler ledamöter är närvarande i dag. Jag skulle inte begära detta om jag inte hade tyckt att detta var ett viktigt betänkande som fordrar att fler ledamöter är närvarande, eftersom vi fattar viktiga beslut.
Jag vet att frågan om fredagarna är känslig, så jag tycker att vi skall överlämna den till kammaren. Personligen skulle jag dock vilja vädja till er att ni röstar för en senareläggning av omröstningen om detta betänkande.

Talmannen
Vi har hört vår föredragande. Nu vill vi ha en talare för och en emot.

MacCormick
Herr talman! Jag gav mig in i politiken med hopp om att kunna övertyga människor med argument och då och då vinna omröstningar. Ett sätt att vinna omröstningar är att vara närvarande när dina motståndare inte är det. Om de förhindras från att närvara på grund av någon ofrånkomlig katastrof är detta ett brott mot demokratins spelregler, men om de inte bryr sig om att komma förtjänar de inte att vinna omröstningen. Det är inte parlamentet som tar ifrån dessa ledamöter deras rösträtt, det är ledamöterna som inte är här.
(Applåder)

Poettering
Herr talman! Detta är en principfråga. Vår kollega Villiers har inte heller stämt av detta i vår grupp. Likväl håller jag med vår kollega Villiers om att det rör sig om ett viktigt betänkande. Men även om det rör sig om ett viktigt betänkande så kan man rösta om det på fredag morgon.
(Applåder)
Det är nu bara en enda gång till som vi sammanträder här på en fredag, nämligen i december. Jag var motståndare till att slopa fredagssammanträdet. Men visst, det måste var och en ta ställning till. Men så länge vi sammanträder på fredagen här i Strasbourg är detta en full arbetsdag.
(Applåder)
Jag ber hela PPE-DE-gruppen och även vår kollega Villiers att rösta emot en framflyttning av ärendet till den andra novembersessionen. Vi har inte röstat om detta i min grupp. Det är inte heller bra. Därför ber jag att vi här och nu omedelbart går till omröstning.
(Applåder)

Talmannen
Herr Poettering! Vi har redan hört en talare emot och jag kunde inte veta, när jag gav ordet till er, vilken er ståndpunkt skulle vara. Vill ingen uttala sig för detta förslag om att skjuta upp omröstningen? Vi skall således gå till omröstning.
(Församlingen förkastade förslaget om att skjuta upp omröstningen.)
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0293/2000) av Garrett för utskottet för konstitutionella frågor om ändring av Europaparlamentets beslut av den 9 mars 1994 om föreskrifter och allmänna villkor för ombudsmannens ämbetsutövning
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0280/2000) av Bösch för utskottet för framställningar om den särskilda rapporten från Europeiska ombudsmannen till Europaparlamentet till följd av den undersökning som gjorts på ombudsmannens eget initiativ av sekretessbestämmelserna i förbindelse med kommissionens rekryteringsförfaranden (C5-0082/2000 - 2000/2048(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Röstförklaringar- Betänkande (A5-0282/2000) av Villiers

Fatuzzo
Herr talman! Tyvärr kom jag för sent och har inte röstat. Därför anser jag inte att jag har rätt att lämna någon röstförklaring.
(Applåder)

Talmannen
Denna samvetsgrannhet och respekt för kammaren hedrar er, kära kollega.

Andria
. (IT) Jag röstade för Villiers betänkande om kapitalbasen i kreditinstitut, eftersom direktiv 89/299/EEG som antogs för att reglera detta område för hela elva år sedan måste uppdateras och kompletteras.
De kriterier för större försiktighet som har antagits är riktiga, men man måste också beakta andra aspekter av frågan, särskilt kapitaltäckningsgraden som är en parameter som skall ges olika vikt för olika slags motparter och som minskar den inneboende kreditrisken i en banks utlåning. I Italien är denna för närvarande 8 procent - 7 procent för bankkoncerner - för viktade kreditrisker både för kassaflödet och utom ramen för resultaträkningen.
Något man absolut inte kan acceptera är att det övervakande organet - italienska riksbanken - kan fastställa högre minimikrav om vissa förutsättningar föreligger. Man skall inte ändra reglerna under matchen utan innan man börjar spela.
Även en högre vikt - till exempel 10 procent - går alltså bra, men den måste absolut vara fast i alla fall och under alla omständigheter.
Alltså skall punkt d) i artikel 53 i den generella banklagen " Testo unico legge bancaria" , som just handlar om denna aspekt, upphävas, liksom alla de bestämmelser i medlemsstaterna som innebär att dylika ändringar kan göras a posteriori .

Markov
- (DE) Vid en utvärdering av riktlinjerna för kreditinstitutens egna medel måste man omsorgsfullt väga flera motstridiga intressen mot varandra. Varje intressent har ett berättigat anspråk på att hans intressen skyddas och för en rättvis reglering av detta krävs medling.
Där finns först och främst de sparare som skulle kunna tjäna på en reglering som är harmoniserad över hela EU, eftersom deras insättningar skulle skyddas mot förluster enligt likadana kriterier. Å andra sidan finns emellertid också små och medelstora företag som befarar att denna reglering kommer att vara till hinder för dem när de vill ta lån, eftersom de inte kan konkurrera med de garantier som ett stort företag kan visa upp. Detta skulle kunna leda till ett bortfall av eventuella arbetstillfällen inom dessa företagsbranscher.
En andra intressekonflikt är en följd av att det å ena sidan krävs en längre övergångstid för att ge så många banker som möjligt, särskilt mindre institut, en möjlighet att tillämpa erforderliga nya bestämmelser i sina interna rutiner. Å andra sidan gynnar en försenad tillämpning amerikanska banker, som drar nytta av nuvarande bestämmelser och kan bjuda under europeiska banker i Europa. Detta missgynnande av våra företag måste förhindras utan att man därigenom spelar ut styrkan hos stora europeiska företag på bekostnad av de mindre.
Vi stöder kravet på att man måste hitta en lösning på den konflikt mellan USA och EU som är en följd av den diskriminerande Gramm-Leach-Bliley-lagstiftningen.
Sammantaget kan sägas att kravet på en europeisk harmonisering är viktigt och åstadkommer en vinst i fråga om säkerhet och rättvisa för alla berörda parter under förutsättning att ingen sida därvid gynnas på bekostnad av den andra.

Preliminärt inrättande av Europeiska polisakademin
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0316/2000) av Posselt för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativet från republiken Portugal inför antagandet av rådets beslut om preliminärt inrättande av Europeiska polisakademin.

Posselt
 Herr talman, vi har i dag talat om vad som är viktigt och oviktigt i betänkanden. Jag tror att detta är ett viktigt betänkande och därför är jag stolt och lycklig över att detta betänkande blir föremål för rådslag och omröstning på en fredag, för denna fredag är en arbetsdag som vilken annan dag som helst.
Jag anser att vi som europeiskt parlament också kan vara stolta över att vi har sjösatt idén om en europeisk polisakademi. Ni vet ju att idén uppstod 1995 vid en poliskongress i Deggendorf i Niederbayern och att den enhälligt anammades 1998 av detta parlament inom ramen för ett betänkande om östutvidgning och inre säkerhet. Då handlade det om den viktiga frågan, som blir alltmer angelägen för oss, att vi inte bara måste göra kandidatländerna ekonomiskt mogna för anslutning, utan att det handlar om att framför allt de yttre förutsättningarna i fråga om demokrati, rättsstatlighet och förvaltning stämmer. När vi har läst de senaste rapporterna om framsteg konstaterar vi att omvandlingen av lagstiftningen har förbättrats avsevärt, men att tillämpa lagstiftningen i kandidatländerna är fortfarande problematiskt, eftersom det är en enorm uppgift att efter årtionden av diktatur bygga upp ett nytt polisväsen, en ny rättskipning och en ny åklagarmyndighet.
Om dessa länder, som av egen kraft har nått fram till demokrati efter årtionden som polisstater, sade vi i vårt dåvarande betänkande att vi vill att man utbildar poliser, som inte bara anammar verkligt europeiska, demokratiska normer utan också är med och fastställer dem. På så sätt uppstod idén om en europeisk polisakademi för medlemsstaterna i Europeiska unionen och för kandidatländerna. Denna idé från parlamentet övertogs sedan av toppmötet i Tammerfors, och jag är mycket tacksam mot rådet för att det har antagit detta projekt, som kommit från den här kammaren, och gjort det till sitt eget. Min tacksamhet riktar sig framför allt till kommissionären Vitorino, som intensivt arbetar för ett förverkligande av den europeiska polisakademin, vilket också kommer till uttryck därigenom att den portugisiska regeringen, som ju inte alls är främmande för honom, tacksamt nog har tagit sig an detta initiativ.
Den europeiska polisakademin skall bli verklighet redan nästa år enligt vad rådet och detta parlaments utskott för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor önskar, nämligen som en inrättning knuten till den nationella polisakademin med gemensam import, gemensam ledning och gemensamt utbildningsprogram. Men vi vill att detta bara skall vara ett första steg och vi vill att en verklig polisakademi skall inrättas senast om två eller tre år. Här skulle jag vilja citera ett vackert ord från det franska rådsordförandeskapet som har sagt: Vi behöver denna gemensamma verkliga polisakademi för att skapa en europeisk kultur på polisutbildningens område.
En sådan gemensam utbildning är i högsta grad nödvändig just när det gäller det yttre skyddet mot kriminalitet över gränserna men också vad beträffar tillämpningen av normer för mänskliga rättigheter i Europeiska unionen. Den har också ett massivt stöd hos polisernas fackliga organisationer. Ni vet att åtskilliga städer i gränslandet mellan EU och kandidatländerna, alltså till exempel i Ostbayern, redan har ansökt om att få en sådan polisakademi. Men jag är av den uppfattningen att det ännu är för tidigt att fatta beslut om detta. Naturligtvis vore detta det bästa läget. Men i dag handlar det först och främst om att denna polisakademi faktiskt blir till. Här verkar alla politiska krafter eniga. Jag tackar den bayerska och den tyska inrikesministern liksom Österrikes förra inrikesminister Schlögel, som gemensamt möjliggjorde detta vid mötet i Tammerfors. Jag tror att detta är en unik chans att åstadkomma något konkret i Europa, nämligen ett rättsstaternas Europa, som inte bara finns i några dokument utan finner tillämpning i vardagen, och vi kan som europeiskt parlament vara stolta över att detta är en idé och ett initiativ av denna kammare, som redan inom några få månader kommer att bli verklighet.
(Applåder)

Coelho
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! För det första vill jag gratulera föredraganden, Posselt, till det utmärkta arbete han har bedrivit inom ramen för detta initiativ om preliminärt inrättande av Europeiska polisakademin. Det handlar om en sak man har arbetat kontinuerligt och konsekvent med. Det här är ett mycket användbart instrument för att förbättra inte bara det polisiära samarbetet mellan medlemsstaterna utan också samarbetet med kandidatländerna, och med Norge och Island.
Detta polissamarbete är grundläggande för att man skall kunna uppnå det stora målet att förse de europeiska medborgarna med en hög säkerhetsnivå inom det europeiska området med frihet, säkerhet och rättvisa. Det portugisiska ordförandeskapets intentioner avsikt med detta initiativ var att efter slutsatserna från Tammerfors, och för att uppfylla det planerade tidsschemat i resultattavlan, inleda en första fas med den Europeiska polisakademin genom att inrätta ett nät av de nationella institut som redan finns i varje medlemsstat för att förbättra utbildningen av de högre polistjänstemännen.
Vi påbörjar därmed utbildningen av nästa polisgeneration för att kunna verka på europeisk nivå, det vill säga förbereda den för tillämpningen av gemenskapsrätten och gemensamma åtgärder. Detta kommer att bli en slags virtuell akademi, vars syfte skall vara att fördjupa den ömsesidiga kännedomen om medlemsstaternas nationella polissystem och strukturer, stärka kunskaperna om internationella instrument och förbättra samarbetet och samordningen mellan akademin och övriga europeiska gränsöverskridande institut för polisutbildning.
Vi hyser inga tvivel om att det kommer att bli lättare att nå enhällighet om denna första fas. Övergången till den andra fasen, det vill säga det institutionella och fysiska genomförandet av den framtida Europeiska polisakademin, kommer säkerligen att medföra vissa problem. Vi vet att det fortfarande är vissa medlemsstater som enbart stöder inrättandet av akademin som ett permanent nätverk av nationella institut, men vi antar att majoriteten accepterar förslaget som en tillfällig inrättning som gör det möjligt att skapa en solid institution inom högst tre år. Detta är också det förslag som stöds av kommissionen och som har drivits så hårt av kommissionär Antonio Vitorino.
Detta är också den ståndpunkt som föredraganden och Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater delar. Föredraganden går ännu längre när han föreslår att tidsgränsen skall kortas ner till två år. Om man lyckas uppnå de föreslagna målen är det givetvis ett gemensamt intresse att korta ner tidsfristen för att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.

Karamanou
 Herr talman! Jag skulle vilja tacka ledamoten av kommissionen Vitorino för att han är närvarande här i dag under debatten av två, enligt min uppfattning, viktiga betänkanden från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter.
Med hänvisning till Posselts betänkande, som verkligen innefattar ett bra arbete, är det ett faktum att det rättsliga och det polisiära samarbetet är nya sektorer som Europeiska unionen är verksam inom och varje förslag som kommer upp till diskussion utgör ett framsteg. I slutsatserna från Tammerfors formuleras klart behovet av att det skapas en europeisk polisakademi. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, med de ändringar utskottet antagit, anser jag har berikat det portugisiska ordförandeskapets förslag. Till exempel anser vi att polisutbildningen inte bara bör begränsas till det gränsöverskridande polissamarbetet och brottsbekämpningen utan även bör innefatta andra politikområden, t.ex. de mänskliga rättigheterna, tillhandahållande av tjänster åt medborgarna, användandet av ny teknik, icke-repressiva aspekter av aktiv brottsbekämpning, metoder för förebyggande av brottslighet och respekt för rättsstaten samt kunskaper om den politiska och socioekonomiska utvecklingen i Europeiska unionen.
Inom alla dessa områden kan polisakademin antingen som ett nätverk som skall samordna de nationella utbildningsinstitutionerna eller som en verklig akademi med fast etableringsort, spela en betydande roll när det gäller att driva fram effektiv verksamhet och moderna planeringsmetoder. Naturligtvis bör även de länder prioriteras med vilka Europeiska unionen för förhandlingar om anslutning. Europeiska unionens utvidgning, med det ökade utrymmet för medborgarnas fria rörlighet, bör gå hand i hand med kompletterande åtgärder för säkerhet och fredlig samexistens mellan medlemsstaterna. Kandidatländerna bör inte bli försenade när det gäller att fullt integreras i den tredje pelaren, alltså inrikespolitiskt och rättsligt samarbete, och därför krävs det konkreta samarbetsramar mellan Europeiska polisakademin och de ländernas polisväsende.
Jag skulle vidare vilja betona att Europaparlamentet uteslutande har en rådgivande roll i denna fråga. Skapandet av nya europeiska strukturer kommer emellertid säkert att få konsekvenser i medborgarnas liv, särskilt nu då vi sysslar med polisiära frågor. Av denna anledning skulle jag vilja uppmana rådet - som jag tror är frånvarande i dag - att uppmärksamt studera de ändringar vi har gjort och att allvarligt ta Europaparlamentets åsikt i beaktande.

Beysen
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Jag hoppas i likhet med de föregående talarna att detta initiativ kommer att betraktas som en av otaliga europeiska konstruktioner, utan att man tar detta initiativ på allvar och också ger det en tillräcklig chans. Jag har bara en viss invändning i fråga om namngivningen. Ordet polisakademi får mig att tänka på en amerikansk TV-serie om polisen som kan få i gång skrattmusklerna. Å andra sidan anser jag att ordet akademi inte är tillräckligt självmedvetet när det handlar om polisverksamhet. Det är naturligtvis bara en detalj. Jag tror att det är viktigare att vi begränsar oss till det väsentliga.
Den samhälleliga situationen i de flesta av Europeiska unionens medlemsstater är ju av en sådan art att det verkligen föreligger ett stort behov av gränsöverskridande samarbete mellan de olika polismyndigheterna. Det gränsöverskridande samarbetet kan enbart ge resultat om ett antal villkor är uppfyllda, om man lägger största omsorg vid passande, målinriktade program för påbyggnadsutbildningar, om man ägnar uppmärksamhet åt utbildningarna med avseende på medlemsstaternas respons på krissituationer i tredje land och om man på professionellt sätt möjliggör utväxlingar och utplaceringar med tonvikt på den professionella aspekten.
Särskild uppmärksamhet måste också ägnas åt utbildningarna på Europanivå i fråga om brottsförebyggande åtgärder, upprätthållandet av den allmänna ordningen och en effektiv gränsbevakning. Å andra sidan bör en europeisk polisakademi bli ett forum för att få insikt i den kunskap som finns i de olika nationella polissystemen och för att försvara denna.
Kort sagt, jag hoppas att detta initiativ ofördröjligen kommer att ta form, vilket enligt min åsikt och även enligt min grupp fyller behovet av att få till stånd en utbildningsstruktur på Europanivå.

MacCormick
Herr talman! Om det är någonting jag har lärt mig om valkretsproblem sedan jag valdes in i detta parlament är det hur mycket tolkningen av artiklarna 5 och 6 i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna varierar i Europa - rätten till en kort häktningstid före rättegången och rätten till en snabb rättegång, rätten att bli frigiven i avvaktan på rättegång om denna inte kan genomföras snabbt.
Dessa rättigheter tolkas på mycket olika sätt i olika delar av unionen. Jag kommer från ett land där den maximala häktningstiden enligt lag är 110 dagar. När en person suttit häktad i 110 dagar utan rättegång måste han friges och kan aldrig mer åtalas för samma brott.
Vad jag förstår är förhållandena i franska och portugisiska fängelser väldigt annorlunda. Människor kan hållas inspärrade oerhört länge i avvaktan på rättegång. Vi har ingen riktig gemensam kultur när det gäller dessa viktiga punkter i Europa.
Exakt detsamma gäller för vår poliskultur. Har vi en poliskultur där tanken är att kvarhålla människor i häkte så kort tid som nödvändigt, förete bevisning så snabbt och effektivt som möjligt och få rättegångarna att rulla på, eller har vi ett system där människor gör vad de har lust med? Det vore bra om vi kunde utveckla en gemensam poliskultur baserad på bästa praxis i Europa, men som jag sade i en annan debatt i veckan är risken att vi utvecklar en slags allmän nonchalans och hamnar på den minsta gemensamma nämnaren, inte den största gemensamma faktorn. Låt oss se till att polisakademin, om vi får en sådan, som Posselt betonar i sitt betänkande föds ur behovet att utveckla och öka respekten för mänskliga och medborgerliga rättigheter i vår poliskultur. Effektivt polisarbete är inte bara att haffa människor och spärra in dem. Det handlar om att hitta dem som faktiskt begår brott och bygga upp ett mål mot dem på ett civiliserat sätt, med det rätta sambandet mellan åklagarnas och polisens arbete. Det vore mycket bra om vi kunde få en polisakademi för hela Europa som gör detta eller börjar utveckla en gemensam kultur av detta slag.
Större delen av de talare som har talat hittills verkar anse att det är avgörande att akademin har ett enda permanent säte. Jag inser att det behövs ett permanent säte för dess administration, men jag vill att ledamöterna allvarligt tänker över huruvida det - om man vill skapa en gemensam poliskultur i Europa - är bättre att flytta alla till en plats eller att ha kurser som från år till år eller beroende på ämne flyttar runt till olika polishögskolor och -akademier i olika delar av unionen. På så sätt kommer människor att börja inse skillnaderna i lokala uppfattningar och tillvägagångssätt. Vi hoppas att våra polisstyrkor med tiden verkligen kommer att lära av varandra och lära sig bästa praxis av varandra, inte sämsta praxis. Om vi kan åstadkomma detta får vi en polisakademi som vi som européer kan vara stolta över. Jag hoppas att det blir resultatet av detta utmärkta förslag och detta utmärkta betänkande.

Markov
Herr talman! Mot själva idén att skapa en europeisk polisakademi finns i och för sig inget att invända vare sig den nu existerar virtuellt eller har ett fast säte någonstans. Man frågar sig emellertid vad denna akademi tjänar till, vilka mål den har och vilka uppgifter. Jag tar ett exempel. Posselt skriver: genomförande av kurser för nationella poliser på basis av gemensamma normer. Redan här blir det ju svårt. Vilka är då de gemensamma normerna? Herr Posselt, ni vet att polisens uppgifter i Förbundsrepubliken Tyskland bestäms av varje enskild delstat, att de har absolut suveränitet i dessa frågor. Jämför de lagar som reglerar polisens uppgifter i delstaterna. Då skall ni finna att i Brandenburg gäller nedtrappning som högsta påbud vid polisinsatser, vilket inte står i Berlins lagar, och att det i brandenburgsk lag finns ett krav på att konstaplar som används i polisinsatser skall vara försedda med namnbrickor, så att var och en som blir attackerad vid en demonstration också skall kunna läsa namnen och veta vem det var. Det betyder att ni, om ni vill ha gemensamma normer, först måste definiera dessa, för annars har ni en utbildning som kan utformas på helt olika sätt. För att bara byta erfarenheter av olika slag behöver man verkligen ingen akademi i den bemärkelsen.
Ni talar om upprättande av allmän ordning. Okej, det accepteras. Frågan är återigen bara, med vilka medel? Även detta definieras i Förbundsrepubliken helt olika i delstaternas lagar om polisens uppgifter. Hur uppfattar ni detta? Ni skriver i ert betänkande: insatser vid gränsskyddskontroller. Det menar ni inte! Vi gör - i andra stater är det annorlunda - en fullständigt klar åtskillnad mellan gränspolisens uppgifter och den allmänna polisens uppgifter. Om ni skriver något sådant, så måste det, innan man kan tillstyrka detta, först fastställas vilka gemensamma aktiviteter som är planerade och efter vilka normer man över huvud taget skall handla. Så länge detta inte är klargjort måste jag uppriktigt säga er att jag inte kan ge ens denna grundidé mitt bifall.

Turco
Herr talman! Det här är en film som vi redan har sett och som vi inte tyckte om. Det femtioelfte provisoriska men inte osäkra beslutet, den lilla present som rådet brukar ge parlamentet. Liksom Europol uppstod ur " narkotikaenheten" kommer Eurojust och kanske även den europeiska åklagarmyndigheten att uppstå ur fröna till samarbete på det rättsliga området. Det står alltså klart att en lätt och i dag nästan diffus struktur som den europeiska polisakademin kommer att ge upphov till ännu en byråkratisk överbyggnad. Det verkar nästan som att det ligger i Europeiska unionens genetiska kod att göra politiken byråkratisk. Det är klart, uppenbart och självklart - och även banalt - att hävda att det fordras en nationsövergripande politik för att bemöta den organiserade brottslighet som agerar på ett internationellt plan, liksom det är självklart att de nationella poliskårerna måste utbildas för att kunna handskas med de kulturella, juridiska och språkliga sidorna av en kriminalitet som den europeiska integrationen å ena sidan och de kriminella organisationernas integration å den andra kan medföra.
Vi anser emellertid inte att man därför måste skapa en ny struktur. De målsättningar som ligger bakom inrättandet av en polisakademi - målsättningar som vi instämmer i - skulle man kunna uppnå på ett bättre och effektivare sätt genom att ge incitament till de befintliga nationella akademierna att utveckla dessa kurser, detta utbyte, dessa master, dessa specialiseringar som skulle kunna överbrygga den klyfta som faktiskt finns.
När detta är sagt kvarstår det faktum att det arbete som Posselt har gjort enligt vår mening är utmärkt. Vi förstår dock inte våra socialistiska kollegers inställning. Karamanou sade alldeles nyss att han var glad över att Europaparlamentet kommer att få en rådgivande roll. Bara häromdagen röstade den socialistiska gruppen emot, för i Europols styrelse fanns det parlamentsledamöter med rösträtt.
Men tack vare Posselts arbete fastslås det äntligen att utbildningen av polistjänstemän även måste omfatta mänskliga rättigheter och rätten att försvara sig. Förslaget att i detta läge skapa en virtuell polisakademi som utnyttjar Internets möjligheter är också viktigt och lämpligt. Allmänt sett fortsätter Europeiska unionen att tänka och arbeta och organisera sig med samma kriterier som man använde vid seklets början, i stället för att utnyttja den nya ekonomin för att skapa en ny politik för att strukturera och organisera arbetet.
Vi kommer att rösta om ändringsförslagen men rösta emot lagstiftningsresolutionen.

Farage
Herr talman! Enligt rådets beslut att inrätta en europeisk polisakademi är syftet att denna skall hjälpa till med utbildningen av högre polistjänstemän i medlemsstaterna. Jag noterar att föredraganden vill ändra " inom brottsbekämpande organ" till " med polisiära befogenheter" , vilket nog är en bra idé. Men en annan sak jag stannade vid är att denna utbildning skall stödja och utveckla ett europeiskt tillvägagångssätt för brottsbekämpning och skydd för den inre säkerheten. Föredraganden vill ha mer brottsförebyggande åtgärder, tjänster, utveckling och gränsövervakning och vill även att den inre säkerheten skall utökas till att omfatta upprätthållande av lag och ordning.
Mitt problem med dessa uttalanden är att jag inte är helt säker på vad det europeiska tillvägagångssättet för upprätthållande av lag och ordning etcetera egentligen går ut på. Detta specificeras varken i rådets beslut eller i föredragandens betänkande. Det enda jag kan säga, ur ett rent brittiskt perspektiv, är att om detta innebär att förfarandena på kontinenten skall bli de rigueur i hela Europa kommer vår egen poliskår att få ett osunt intresse för skottsäkra bilar, vattenkanoner, tårgaspistoler och små pistoler som de kan dra ur sina redan överbelastade hölster.
Bortsett från detta är det något av en överraskning att upptäcka att det över huvud taget finns ett europeiskt tillvägagångssätt när det gäller brottsbekämpning. Jag är helt säker på att större delen av Storbritanniens befolkning kommer att bli djupt chockerade över att den inre säkerheten är ett område där det finns utrymme för inblandning från Europeiska unionens sida.
De kommer förmodligen att bli ännu mer chockerade när de får veta att Europaparlamentet vill att den europeiska polisakademin skall vara ansvarig för att utbilda polismyndigheter och gränsbevakningsenheter - det vill säga tulltjänstemän - för att lära dem tillämpa gemenskapens lagar, gemensamma åtgärder och EG-åtgärder.
Där har vi det: gemenskapens lagar, gemensamma åtgärder och EG-åtgärder. Nu har vi korten på bordet. Klart och tydligt ser vi EU:s råbarkade ambitioner: en gemensam syn - den europeiska synen - på brottsbekämpning och inre säkerhet. Ett folk, en lag och en poliskår. Jag är säker på att Europeiska unionen kommer att vara mycket mer subtil än så. Vår poliskår kommer att behålla sina uniformer och till och med de mysiga ylletröjor de har börjat bära. De kommer att ha samma rang och de lokala polisbrickorna kommer inte att röras. Alla yttre tecken kommer att samverka till att visa upp en oförändrad fasad men de kommer att arbeta med andra förtecken, under överinseende av den europeiska akademins experter: europeiska förtecken, med tillämpning av gemenskapens lagar och gemenskapens åtgärder.
Detta är väldigt långt ifrån den inre marknad som Storbritannien gick med i 1973. Om en siare på den tiden hade varnat för att det skulle sluta med att den lokala kvarterspolisen visslar " Ode till glädjen" och försöker lista ut hur man skall tillämpa det europeiska tillvägagångssättet på polisarbetet i kurran skulle ingen i Storbritannien någonsin ha trott honom.
Men här är vi nu i en nästan öde kammare i Strasbourg, där vi hör det som nästan är omöjligt att tro. Vår egen premiärminister, Tony Blair, hans utrikesminister Cook och andra brittiska ministrar kan förneka att överstatlighet håller på att införas, men när jag hör förslag om att våra egna poliskårer skall utbildas i ett europeiskt tillvägagångssätt när det gäller brottsbekämpning och inre säkerhet är det uppenbart att detta är en profetia om en kommande katastrof. Som ni förmodligen förstår kommer jag inte att stödja detta betänkande.

McCartin
Herr talman! Innan jag lyssnade på föregående talare hade jag inte hört den inre marknaden nämnas i denna kammare på nästan 20 år. Om han läser om några av dem som företrädde hans egen medlemsstat, Förenade Kungariket, på den tiden kommer han att finna att de var socialister från extremvänstern som förutspådde allt det som verkar skrämma honom med samma slags hysteriska inställning till Europeiska unionen. De förutspådde allt det som verkar skrämma honom i dag.
(Applåder) För mig som tillhör en annan del av det politiska spektrumet är det mycket intressant att höra honom upprepa samma oro med samma hysteri. På den tiden var deras huvudstad Moskva eller Budapest. Det var dessa ideal de höll fram för oss och det var detta slags stat de arbetade för. Jag är dock glad att kunna säga att attityderna inom Labourpartiet i Storbritannien har förändrats.
Jag vill tacka Posselt för hans betänkande. Det arbete vi gör i parlamentet en fredagsmorgon är lika legitimt som det vi gör en måndag eller någon annan dag. Någon påpekade ju just att när kommissionären talade om BSE i onsdags kväll var det bara 17 personer i kammaren. Det är mycket fler här i dag och jag kommer att sakna fredagarna då vi kunde hålla en riktig debatt och svara varandra och ta oss tid att lyssna på varandra. Parlamentet och demokratin i Europa kommer att förlora på att Strasbourgveckan förkortas.
När detta är sagt välkomnar jag detta förslag. Parlamentet kan vara stolt över att förslaget att inrätta denna akademi föddes här och vi är tacksamma för att det portugisiska ordförandeskapet tog upp förslaget och för att kommissionen och rådet stöder det. Det är en bra idé och i Europeiska unionen där människor har rörelsefrihet, frihandel och etableringsrätt, där skotska resenärer kan åka till Sicilien eller Grekland, är det bara logiskt att man förväntar sig att det utvecklas ett gemensamt system för upprätthållande av rättssamhället.
Detta gemensamma förhållningssätt finns inte i dag. Jag kommer ifrån ett land där polismyndigheten utvecklades ur en kaotisk situation - ett inbördeskrig. Men människorna på den tiden inrättade en obeväpnad poliskår vars medlemmar har ett stort socialt engagemang i de samhällen där de lever och verkar, vilket var mycket klokt. Man kan kalla den en mjukiskår, men den lyckades läka såren efter inbördeskriget och göra talet om lag och ordning trovärdigt. När jag kommer till den europeiska kontinenten blir jag litet förvånad över att polisen håller sig på ett sådant avstånd och har vad som tycks vara en hårdare attityd. Jag kommer att välkomna en utjämning av standarden i vissa medlemsstater i Europeiska unionen. Vi har alla upplevt maktmissbruk i våra egna länder. Jag hoppas att denna akademi kommer att hjälpa oss att förstå hela systemet bättre.

Meijer
Herr talman! Det finns mäktiga kriminella som tror att det inte finns några lagar för dem och att de kan överlista alla. Sedan gränsbevakningen försvann inom Europeiska unionen låter de sig inte heller hindras av statsgränser. Gränsöverskridande kriminalitet kräver en gränsöverskridande aktion. Eftersom alla är överens om detta har det i många år pågått ett arbete med att få till stånd ett närmare samarbete mellan polisen i de olika medlemsstaterna och deras regioner. För tre dagar sedan pekade jag i samband med betänkandena Marinho, Karamanou och Roure på de faror som detta medför. En förstärkt och centraliserad polis som frigörs från sin omgivning söker sina egna prioriteringar.
Idén om en europeisk polisakademi vilar på antagandet att det råder överensstämmelse mellan polisens uppdrag och arbetssätt. Vi ser att polisen i det ena landet reagerar helt annorlunda på samma situation än i det andra landet. I Nederländerna får polisen utbildning i att trappa ned konflikter och i repressiv tolerans, varvid förekomsten av subkulturer, etniska minoriteter, användandet av kyrkor som tillflyktsort för människor utan legalt uppehållstillstånd och organiserandet av politiska protester betraktas som normala samhälleliga företeelser. I vissa länder utgår man enligt mitt intryck fortfarande från våld som metod för att i statsmaktens namn vinna en prestigestrid mot allt som kan skapa oro.
Posselt har denna vecka angett den franske presidenten De Gaulles bidrag till skapandet av fred i Algeriet som förebild för den roll som Kostunica borde spela för att lösa Kosovoproblemet. Han fördömde också den situation där Hitler kunde hävda att han ostraffat kunde utrota judarna eftersom ingen längre kom ihåg massmordet på armenierna. Vid sådana tillfällen kan jag vara helt och hållet överens med Posselt. I fråga om synen på polisen kommer vi förmodligen att fortsätta att ha olika uppfattningar under överskådlig framtid.
Jag föredrar en polis som utbildas och organiseras småskaligt och som kontinuerligt matas med signaler från det samhälle där den skall fungera.

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter! Inrättandet av Europeiska polisakademin utgör, enligt kommissionen en ytterst viktig fråga för Europeiska unionen, såväl när det gäller samarbetet i rättsliga och inrikes frågor som när det gäller utvidgningen av Europeiska unionen. Från de första reflektionerna på europeisk nivå om denna fråga, på initiativ av Europaparlamentet, band sig kommissionen inför medlemsstaterna att lägga fram en åtgärd för att utveckla det vi skulle kunna betrakta som en europeisk poliskultur grundad på de allra högsta yrkesetiska normerna och respekt för medborgarnas rättigheter och friheter samt effektivitet i kampen mot brottsligheten.
Kommissionen gratulerar till de snabba framsteg som har gjorts, dels av det portugisiska ordförandeskapet, vilket tog detta initiativ, dels av det franska ordförandeskapet, som avser att få det godkänt mot slutet av året. Därför konstaterar jag att allas våra ansträngningar gör att det blir möjligt att faktiskt inrätta Europeiska polisakademin endast ett år efter Europeiska rådets beslut i Tammerfors. Jag skulle också vilja gratulera och tacka utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och särskilt dess föredragande, Posselt, inte bara för hans personliga engagemang utan för det utmärkta analysarbete han har genomfört, och för det sätt han har stimulerat inrättandet av Europeiska polisakademin.
När det gäller den framtida akademin, anser kommissionen - som ni säkert vet - att Europeiska rådets slutsats 47 i Tammerfors på ett mycket tydligt sätt förutsatte att dess funktion som ett nätverk, det som redan kallas en virtuell akademi, bara utgör en första etapp. Liksom Europaparlamentet, anser kommissionen att det är önskvärt att man inom en konkret och fastställd tidsram antar en formel som garanterar en större kontinuitet i utbildningsåtgärderna, eller i dess inriktning på andra än de höga ansvariga polistjänstemännen.
Men jag skulle också vilja klargöra att vi inte är här för att tala om inrättandet av en europeisk polis. Vi talar om behovet att utbyta erfarenheter och information, att utbyta de bästa metoderna i kampen mot brottsligheten för att göra respekten för medborgarnas rättigheter och kampen mot den gränsöverskridande brottsligheten effektivare. Framför allt vill jag understryka att enligt dem som till exempel alltid har försvarat en närpolis, som när det gäller Förenade kungariket, skulle jag vilja gratulera till att detta begrepp med brittiskt ursprung får allt större stöd hos en rad länder i det så kallade kontinentala Europa. De som tror och förespråkar goda lösningar får inte vara rädda att konfrontera dem med andras lösningar.
För kommissionen motiveras inte övergången från en polisakademi eller en virtuell polisskola till en polisakademi som institution enbart av tanken på verksamheten hos polisen i de nuvarande medlemsstaterna, utan det motiveras också av att så snabbt som möjligt systematiskt kunna omfatta en utbildningsstrategi för polisstyrkorna i kandidatländerna. Och jag tycker att denna prioritering är extremt viktig, inte enbart för kandidatländerna, utan också för de garantier vi måste ge våra medborgare om att utvidgningen sker med ett skydd för medlemsstaternas säkerhet. Jag vill försäkra parlamentet om att kommissionen är beredd att fortsätta samarbeta, såväl när det gäller inrättandet av en akademi som för att garantera att den fungerar bra.
Jag noterade Posselts förslag om att kommissionen skulle kunna utarbeta en rapport år 2003 om den framtida akademin, med utgångspunkt i en analys av dess direktion. Kommissionen är beredd att utföra detta uppdrag om det beslutas. Men just nu tycks inte detta vara rådets tanke. Rådet strävar efter att polisakademin skall utvecklas främst på ett mellanstatligt plan. Det viktiga för oss är att utbildningsinsatser snabbt kommer i gång. Men det faktum att kommissionen inte deltar i centrum för denna process, innebär inte att vi inte följer processen eller engagerar oss för att den skall bli en framgång, och jag är övertygad om att detta projekt kommer att bidra till att stärka säkerheten i området med frihet, säkerhet och rättvisa ur den synvinkeln att det inte finns någon frihet eller rättvisa som inte kan levas i en miljö av verklig säkerhet.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi kommer nu att gå till omröstning.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Röstförklaringar

Rübig
Herr talman, jag skulle i samband med den europeiska polisakademin vilja påpeka att det i synnerhet gäller att bekämpa kriminaliteten i städerna. Som parlamentsledamöter berörs vi själva mycket ofta av kriminalitet. Jag hoppas att akademin här kan ge en utgångspunkt för framtiden.

Alyssandrakis
. (EL) Grundandet av Europeiska polisakademin (European Police College) utgör ytterligare ett steg i riktning mot uppbyggnaden av en polisstat på en nivå som omfattar hela Europa, något som den makthavande klassen anser vara nödvändigt för att försvara sina intressen från de folkliga kraven på återupprättelse. Att ta itu med brottsligheten är bara en förevändning. Grundandet av Europeiska polisakademin ligger i linje med slutsatserna från Europeiska rådets möte i Feira rörande skapandet av en lättrörlig " insatsstyrka" , en repressiv kår med polisiära, åtalande och dömande organ, som Europeiska unionen avser använda till " civil krishantering" var som helst på jorden.
Det är särskilt viktigt att betona att Europeiska polisakademin, som förmodligen kommer att påbörja sitt arbete den 1 januari 2001, inte bara utgör ett nätverk för EU:s medlemsstaters nationella institutioner för polisutbildning utan även involverar kandidatländerna från Central- och Östeuropa. För större effektivitet kommer dessutom dess fasta etableringsort att ligga nära gränsen mellan det nuvarande EU och kandidatländerna.
Av ovanstående skäl röstar KKE:s europaparlamentariker emot betänkandet.

Berthu
. (FR) I riktlinje med det extra toppmötet i Tammerfors har det portugisiska ordförandeskapet i juni detta år lagt fram ett initiativ som syftar till att rådet skall inrätta en europeisk polisakademi. Detta förslag tycker vi är mycket bra vad gäller dess syften : Införandet av utbildning för ansvariga och personal inom polisen i medlemsstaterna men också från kandidatländerna inom alla områden som gäller bekämpning av kriminalitet som kräver ett gränsöverskridande samarbete.
Detta initiativ tycker vi även är mycket lämpligt när det gäller den metod som har valts: Man skall inte skapa en ny europeisk struktur som skulle riskera att ha dålig insyn om de nationella reella förhållanden; man har tvärtom föreslagit att skapa denna akademi i form av ett nätverk upprättat av de nationella institutioner som redan finns för utbildning av ansvariga personer inom poliskårerna. Var och en av dessa nationella enheter skulle i sig vara en sektion av den europeiska polishögskolan. På det sättet skulle Europeiska polisakademin inte ha sitt säte någonstans utan den skulle finnas överallt. Dess administration skulle bestå av alla cheferna för de nationella institutionerna, vilka då skulle definiera sina behov med full vetskap om vad saken gäller. Denna bestämmelse skulle garantera att akademin alltid finns nära den utveckling som sker på fältet, att det inte blir motsättningar mellan den och de nationella experterna som ställs inför de konkreta problemen. Vidare skulle akademins organisation vara flexibel och rörlig, utbildningen skall kunna äga rum i varje enskilt fall vid den mest kvalificerade nationella högskolan. Det är en bra illustration på det som man i dag börjar utforma under namnet av ett europeiskt nätverk, ett Europa som ställer nationerna i direkt kontakt utan att underhålla onödiga, överliggande strukturer.
Tyvärr verkar detta system, som vi finner mycket tillfredsställande, inte tilltala Europaparlamentet. De ändringsförslag som lagts fram av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter går i en annan riktning genom att framhålla idén att denna struktur är preliminär att tidsfristen för att omarbeta den bör vara kort och att man måste hitta ett fast säte för akademin. Med denna takt finns det en stark risk för att man om några år hamnar i en ny kostsam överliggande struktur, som kommer att anse sig överlägsen de nationella tjänsterna, som kommer att fungera dåligt tillsammans med dem och som till sist kommer att visa sig vara otillräckligt effektiv. Efter vad man säger mig är det den riktning som Europol håller på att gå mot, om man inte snabbt ändrar dess bana.
Vi anser att för Europeiska polisakademin liksom för de flesta andra samarbetsområden, framför allt på områden som gäller polisarbete, rättsväsen och säkerhet är den mest effektiva arbetsmetoden att upprätta ett nätverk av de nationella tjänsterna.

Sacrédeus
 - Jag har röstat emot betänkandet om preliminärt inrättande av Europeiska polisakademin.
Risken är uppenbar att man inom EU, på område efter område, tror att samarbete befrämjas bara genom uppbyggande av nya institutioner och myndigheter.
Jag vänder mig dessutom emot att texten i betänkandet i skäl 7 går utöver Republiken Portugals text och kräver ett särskilt säte för polisakademin, i stället för att ha ett roterande samarbete. Det faktum att "polisiära befogenheter" föreslås i flera skäl till direktivet samt att "gemensamma kursplaner" föreslås ser jag som en utveckling i centralistisk rikting med risk för att dålig praxis tar överhanden över god praxis.

Umgängesrätt när det gäller barn
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0311/2000) av Banotti för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativet från Republiken Frankrike inför antagandet av rådets förordning om ömsesidig verkställighet av domar i mål om umgängesrätt när det gäller barn (9735/2000 - C5-0397/2000 - 2000/0818(CNS)).

Banotti
. (EN) Herr talman! I mer än sex år har jag haft äran att vara Europaparlamentets särskilda medlare när det gäller barn som förs bort över landsgränserna. Denna roll utvecklades först av talman Plumb, på begäran av många kvinnor i Frankrike vilkas barn hade bortförts och med vilka de inte längre hade någon kontakt. De sökte hjälp från parlamentet. Sedan dess har många andra människor också sökt Europaparlamentets hjälp när deras barn har förts bort.
Jag har arbetat med dessa frågor i över sex år och haft flera betydande framgångar med att hämta tillbaka bortförda barn, till stor del tack vare Europaparlamentets stöd och resurser. De flesta fall som gäller bortförda barn hanteras faktiskt mycket effektivt och korrekt av de centrala myndigheterna i alla medlemsstaterna. Tyvärr får jag i allmänhet ta hand om de mer komplicerade fallen.
Kärnfrågan i denna förordning, som egentligen har forcerats fram under det franska ordförandeskapet, är umgängesrätten för föräldrar som inte har vårdnaden om barnet. Den har redan utnämnts till " Bryssel III-frågan" , inte så mycket ett direktiv som en förordning. Som sådan har den samma begränsningar som Bryssel II-konventionen, men också några av dess starka sidor. Den handlar uteslutande om barn till par som en gång har gift sig med varandra. Den handlar om barn under 16 års ålder. Det är också ett direktiv vars syfte har beskrivits som både blygsamt och pragmatiskt - och det är verkligen en blygsam liten förordning.
Den riktar in sig på föräldrar som bor i en annan medlemsstat än den där vårdnadsfrågan avgjordes och som vill ha umgängesrätt. Den skulle göra det möjligt att föra barnet till en annan medlemsstat under en begränsad tidsperiod så att umgängesrätten kan utövas.
För att detta skall kunna fungera är det avgörande att en dom om umgängesrätt i en medlemsstat erkänns inom hela EU. Ett undantag från denna princip skulle vara om vårdnadshavaren bevisar att besöket till följd av nya omständigheter skulle äventyra barnets fysiska och moraliska hälsa. Denna förordning kommer otvivelaktigt att komplettera Haagkonventionen om internationella bortföranden av barn. Den är inget försök att tvinga på en medlemsstat gällande lagar i en annan, utan helt enkelt ett försök att ömsesidigt verkställa dessa vårdnadsdomar.
I vissa medlemsstater är man bekymrad över grundlagsaspekter, i synnerhet i Tyskland och i Österrike. Man är rädd att den förälder som ansöker kan begära umgänge med barnet och den andra föräldern bara har åtta dagar på sig att svara. Visst är många av våra domstolar mycket långsamma och tungrodda och det finns stora svårigheter med att få dem att handla snabbt i dessa frågor.
Det finns också en oro för att barn skall återföras med tvång. Jag tror att det faktum att det finns bra lagar som kan tillämpas i alla medlemsstaterna har haft en betydande inverkan när det gäller att minska antalet bortföranden av barn. Förhoppningsvis är det detta som denna förordning kommer att göra medlemsstaterna emellan. Tyvärr är den inte tillämplig utanför Europeiska unionen och det finns en oro för att den skall komma i konflikt med Haagkonventionen. Detta kommer dock ministerrådet att diskutera, och jag rekommenderar att kammaren antar förordningen.
(Applåder)

Coelho
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att gratulera vår kollega Mary Banotti, inte bara för hennes utmärkta betänkande utan också för det arbete hon har uträttat de senaste två åren i försvaret och garantierna för barnens grundläggande rättigheter, främst som medlare i Europaparlamentet när det gäller frågor om internationella bortföranden av barn, ett arbete hon har satsat sina erkända kvaliteter och sin sensibilitet på.
Det franska initiativet bör få ett positivt mottagande. Det tar plats inom ramen för den progressiva utvecklingen av det civilrättsliga samarbetet och dess harmonisering. Det handlar om ett förslag till förordning som avser att underlätta umgängesrätten för barn till skilda föräldrar, och försöka förhindra att barnet blir en slags gisslan i konflikten mellan föräldrar som bor i olika medlemsstater. I dessa fall uppstår tyvärr ofta situationer som hör till cykeln kärlek, hat och hämnd från en eller båda föräldrarna. Därför är det nödvändigt med en skyndsamhet för att skydda barnets välfärd och ibland själva dess säkerhet.
I ett Europa där dess medborgare kan röra sig fritt, oavsett deras ursprungsland, är det lätt att förstå den lätthet varmed familjeband har skapats mellan människor av olika nationalitet eller boende i olika länder. Det är också förståeligt att det skapas tvister, framför allt skilsmässor och regleringen av föräldraansvaret, vilket kan göra att problem uppstår om umgängesrätten när barnet bor i ett annat land, liksom när det gäller bortförande, främst när barnet inte återlämnas av den förälder som har besöksrätt inom den fastställda tidsgränsen.
I denna förordning fastställs principen om ömsesidigt erkännande av domar om umgängesrätt när det gäller barn utan att något annat förfarande behöver användas; genom förordningen begränsas även möjligheten att upphäva verkställigheten av sådana domar. Härigenom svarar denna förordning mot behovet av en direkt tillämpning av enhetliga regler om så viktiga frågor som föräldraansvaret och umgängesrätten. Vi stärker därigenom medvetenheten hos gemenskapen och de europeiska medborgarna.
Emellertid beklagar vi att tillämpningsområdet för denna förordning begränsas, att den inte omfattar ogifta par, där barn har fötts utanför äktenskap, vilka därigenom inte får sina rättigheter erkända och tillämpade inom gemenskapsramen. Detta är en viktig realitet i våra länder. Enligt den senaste statistiken från Eurostat, kan man konstatera att under 1998 föddes 26 procent av barnen i unionen, utanför äktenskapet och dessa siffror fortsätter att stiga. Därför är det viktigt att denna lucka täpps till för jämlikhets skull och för realismen i den sociologiska utvecklingen och lika rättigheter och skyldigheter för alla medborgare i Europeiska unionen.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att jag stöder det ändringsförslag som föredraganden har givit in till artikel 1, där hon specificerar att den föreskrivna umgängesrätten inte bör vara mindre än en dag. Vi är nämligen medvetna om att vi ibland har situationer där föräldrarna kommer från olika ändar av unionen, och reser tusentals kilometrar, och därför är en träff som begränsas till en timme, meningslös. Det är löjligt! Ett bibehållande av relationen med båda föräldrarna bidrar på ett oumbärligt sätt till utformning och utbildning av barnets personlighet.

Karamanou
Herr talman, herr kommissionär! Jag skulle till att börja med vilja lovorda både Republiken Frankrike för det initiativ landet tagit för att en förordning som skall säkerställa umgängesrätten mellan föräldrar och deras barnskall genomgå omröstning, även som vår föredragande, Banotti, vars expertutlåtande har gjort det franska förslaget än mer värdefullt.
Det är ett faktum att ett Europa utan gränser bidragit till att antalet äktenskap mellan personer av olika nationalitet har ökat, både från Europeiska unionen och från tredje land. Då samlevnaden avbryts skapas dock ofta problem i barnens umgänge med en av föräldrarna, huvudsakligen då de bor i ett annat medlemsland, och därtill har, som de föregående kollegerna har sagt, antalet fall då den ena föräldern kidnappat och vägrat återlämna barnet, ökat. Därför är denna förordning av avgörande betydelse då den syftar till att förenkla förfarandena för att föräldrarna skall kunna utöva sin umgängesrätt och för att säkra barnens möjlighet att hålla regelbunden kontakt med båda föräldrarna.
Naturligtvis är inte förslaget till förordning perfekt eftersom det sammanlänkas med Bryssel II-konventionen som inte inkluderar de barn vars föräldrar ligger i skilsmässa eller barn utom äktenskapet. Coelho nämnde uppgifter rörande denna fråga och personligen anser jag det vara oacceptabelt föråldrat i 2000-talets Europa att bara låta lagstiftningen gälla för de formellt legala barnen och de institutionaliserade mänskliga förhållandena och att i sådan grad begränsa tillämpningsområdet för en i övrigt bra förordning. Jag anser att det behövs en omedelbar revidering av alla förordningar som bygger på föråldrade förebilder och en föråldrad syn på verkligheten. Vidare bör man på allvar ta större hänsyn till den förestående utvidgningen av Europeiska unionen när förordningar utarbetas och även ta de åsikter som Europaparlamentet upprepade gånger uttryckt på större allvar.

MacCormick
Herr talman! Min grupp vill instämma i stödet till detta initiativ och för Banottis betänkande och verkligen instämma i hyllningarna till Banotti för det enormt värdefulla arbete hon gör som vår medlare vid internationella bortföranden av barn.
Det finns ingen tvekan om att splittrade familjer är någonting av det mest upprivande vi hör talas om i vårt arbete: mödrar eller fäder som är oroade för hur de skall kunna umgås med sina barn över nationsgränserna. Vi bör göra allt vi kan för att göra dessa förhållanden lättare och denna förordning som läggs fram på franskt initiativ är rätt väg att gå. Med tanke på hur vi lever nu för tiden håller jag med Karamanou med flera om att det är hemskt synd att den bara omfattar barn till människor som råkar vara, eller har varit, gifta med varandra. Detta är en uppgift för framtiden. Under tiden välkomnar vi denna åtgärd och kommer helhjärtat att rösta för den.

Meijer
Herr talman! Skilsmässa är för närvarande inte längre något undantag. Det förekommer ofta att par skiljer sig på ett anständigt sätt. De anser att det är besvärande att fortsätta att dela varandras liv, men de har inte börjat hata sin tidigare partner. Andra skiljer sig tyvärr på grund av ett hat som byggts upp. Föräldrar som skiljer sig utifrån ett sådant tillstånd är en katastrof för sina barn. De blir offer för denna olösliga konflikt. Den ena föräldern vill ha den absoluta makten att bestämma över barnen för att utesluta den andra föräldern för alltid.
Alla är bekanta med det avskyvärda tillstånd där den förälder som tilldömts vårdnaden om barnet, ofta modern, försöker att omöjliggöra kontakten med den andra föräldern. Vi känner också till den minst lika hemska situation där den andra föräldern, ofta fadern, rövar bort barnet och ser till att det blir omöjligt att hitta det. Händelser av den typen kommer barn ihåg hela livet. Min mor var med om en sådan skilsmässa och ett sådant bortrövande för 85 år sedan, och hon pratar fortfarande om det.
Banotti har på ett kreativt sätt försökt att utnyttja alla möjligheter som säkerställer ett väl fungerande umgängessystem som även fungerar gränsöverskridande. Hon försöker att utesluta alla situationer där föräldrar kan missbruka förekomsten av olika rättsprinciper i Europeiska unionens medlemsstater för att försena eller förhindra ett väl fungerande umgängessystem. En del av hennes lösning ligger i att drastiskt inskränka rätten att koppla in en domstol för att motarbeta en utländsk dom.
Detta system fungerar enbart om båda föräldrarna är av en nationalitet inom Europeiska unionen eller är bosatta där och om deras förhållande var bekräftat av ett lagenligt äktenskap. Det är bara en del av problemet som blir löst, men däremot börjar det fungera som juridiskt prejudikat. Om vi skulle börja tillämpa någonting sådant även på andra situationer förpliktigar vi oss på sikt att införa en centraliserad enhetlig lagstiftning, vilket inte ens finns mellan Förenta staternas 50 delstater.
Jag har därför invändningar. Men jag har ännu fler invändningar mot att man angriper juridiska svagheter och prejudicerande effekter, vilket leder till att ett samhällsproblem lämnas utan lösning för överskådlig framtid. Utifrån vår sympati för det uppställda målet stöder vi de föreslagna åtgärderna.

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter! För det första vill jag gratulera Mary Banotti till hennes utmärkta betänkande, ett betänkande som helt och hållet innebär ett djupt och konsistent arbete i skyddet och garantierna för barnens rättigheter. Som kammaren vet, har kommissionen och rådet en fast avsikt att mot slutet av året godkänna ett program om ömsesidigt erkännande av civilrättsliga domar. I detta program gavs precis prioritering åt familjetvister enligt Europeiska rådets definition i Tammerfors. Frankrikes initiativ är ett första konkret steg i denna riktning. Jag skulle vilja betona att, även om detta betänkande och denna fråga diskuteras en fredag förmiddag, hoppas jag att massmedia, som så ofta säger att debatterna i Europaparlamentet sällan har att göra med medborgarnas dagliga verklighet, inser att det denna gång och i denna fråga handlar om ett problem som inte bara rör de europeiska medborgarnas liv utan också deras hjärtan.
I maj i år antog vi en förordning som införlivar Brysselkonvention-II i gemenskapslagstiftningen och som förenklar och klargör de tillämpliga reglerna i definitionen av behörig domstol och relevant lag för att reglera äktenskapsskillnad, hemskillnad och föräldraansvar. Initiativet från Frankrike handlar därför om tillämpningsområdet för förordningen Bryssel II. Det utgör också, om ni tillåter uttrycket, ett revolutionärt initiativ, för att, för första gången fastställs upphävandet av exequatur till förmån för ett automatiskt erkännande av en dom i en medlemsstat inom ramen för den rättsliga sfären i en annan medlemsstat. Men om det är sant att detta på denna punkt är ett stort steg framåt, så är det också så att jag delar Banottis, och andra ledamöters, åsikt om att det är beklagligt att tillämpningsområdet är begränsat till skyddet av barn i äktenskap som är erkända som sådana av lagen. Detta faktum är ett resultat av tillämpningen av själva förordningen Bryssel II. Därför skulle jag vilja säga parlamentet att kommissionen i handlingsprogrammet om ömsesidigt erkännande av civilrättsliga domar - vilket vi hoppas godkänns i slutet av detta år - föreslår att våren och en maximal prioritering ägnas utvidgningen av förordningen Bryssel II:s tillämpningsområde så att den därmed omfattar denna förordning om umgängesrätt, utan någon diskriminering, barnen till gifta och ogifta par.
När det gäller dokumentets innehåll - som ni vet är det inte ett initiativ från kommissionen - skulle jag bara vilja ta upp tre korta saker: den första är att vi samarbetar med rådet för att förbättra texten, framför allt i den mest komplicerade frågan, nämligen den känsliga jämvikten mellan behovet att garantera att barnet omedelbart återlämnas efter besöket, men också behovet att skydda barnets säkerhet när det är nödvändigt. Vi behandlar också en dramatisk fråga, den om bortförande eller otillbörligt kvarhållande av barn som olyckligtvis är mycket svagare än vad man ofta tror. Det handlar om en svår balansgång, men vi är övertygade om att det är möjligt, genom att samarbeta om era förslag och i det dialogklimat som finns i rådet, att finna en lösning som är tekniskt perfekt och framför allt genomförbar.
När det gäller ändringsförslagen skulle jag vilja understryka att kommissionen har vissa svårigheter med ändringsförslag 1, ingivet av Mary Banotti, eftersom det inte enbart handlar om ett processuellt ändringsförslag, utan ett ändringsförslag som går in på harmonisering av familjerätten genom att fastställa en minimigräns på en dag för umgängesrätten. Det är onekligen ett förslag med goda intentioner, men det kan få vissa snedvridande effekter då det uttrycker att domstolarna bara kan bevilja umgängesrätten när de anser att det bör vara en hel dag. Det finns lösningar där domstolarna beviljar umgängesrätt för kortare tid än en dag av skäl som handlar om att skydda själva barnet. Jag tycker att vi borde ha ett vägledande kriterium här, men inte ett lagligt tvång, då jag tror att domarna som är kallade att tillämpa lagen har så mycket förnuft att de kan garantera att umgängesrätten får ett verkligt innehåll.
Jag skulle också vilja säga att, även om detta inte är föremål för ett direkt ändringsförslag från ledamoten, har kommissionen svårt för förslaget om artikel 17 i förordningen som Frankrike ingivit. För denna artikel 17 tycks fortfarande vara alltför knuten till det ursprungliga rent mellanstatliga rättsliga samarbetet. Men det är bra att säga att när det gäller det civilrättsliga arbetet blev det gemensamt genom Amsterdamfördraget. Därför bör inte kommissionens verksamhet, som behandlas i artikel 17, bara vara mellanstatlig utan kommissionens roll borde vara mer aktiv, i likhet med vad som sker i det europeiska civilrättsliga systemet, en fråga som för övrigt behandlas av ett yttrande från Europaparlamentet.
Jag vill avsluta, herr talman, ärade ledamöter, med att säga att jag är övertygad om att, genom att godkänna denna förordning med begränsad omfattning men med ett betydande symboliskt och praktiskt värde, så är jag övertygad om - jag upprepar det - att vi med detta tar ett första viktigt steg för att närma Europeiska unionen till medborgarna, och framför allt de medborgare som av olika skäl i livet har tvingats gå igenom ett drama med separation eller skilsmässa, vilka alltid är ett drama, men ett drama som inte får påverka barnens rätt till lycka.

Banotti
Herr talman! Jag tvivlar inte ett ögonblick på kommissionär Vitorinos engagemang i denna fråga. Punkten som handlar om en dag gäller förstås människor som ofta reser över hela världen för att träffa ett barn. Det finns ett problem med sådana situationer om de bara får umgås med barnet i tjugo minuter. Jag tror att detta kan hanteras genom att man övervakar umgänget om det finns risk för bortförande. Jag känner väldigt starkt att vi på något sätt måste säkerställa att dessa föräldrars - de är en hel del - rättigheter respekteras.
Skulle jag kunna få be om ett förtydligande om vad ni menar avseende artikel 17? Syftar ni på att sekretariatet för Haagkonventionen skall delta i övervakningen av denna lagstiftning? Tack för era vänliga ord, herr kommissionär.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi kommer nu att genomföra omröstningen.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.) Talmannen. Fru Banotti har arbetat med detta program i många år. Ni måste vara mycket nöjd i dag. Jag gratulerar er på allas våra vägnar i dag.
Röstförklaring

Fatuzzo
Herr talman! I andra röstförklaringar den här veckan har jag sagt att " mamma Europa vakar över oss" . Nu har mamma Europa ett namn: det är Mary Banotti. Jag gjorde ingen röstförklaring om föregående betänkande av Posselt eftersom jag hur gärna jag än hade velat inte drömde om Posselt i natt, utan om Mary Banotti, och jag trivdes så väl att jag sov djupt, så djupt att jag kom för sent i morse.
Jag tror faktiskt att vi med detta dokument som Banotti har lagt fram har gjort mesta möjliga för våra barn och barnbarn.

Idrottens karaktär
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om idrottens karaktär.

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter! Kommissionens inställning när det gäller sambandet mellan rättsordningen, gemenskapspolitiken och idrotten definieras i den rapport om hur man kan bevara den nuvarande uppbyggnaden av idrotten och upprätthålla idrottens sociala funktion inom gemenskapen, som kommissionen lade fram inför Europeiska rådet i Helsingfors i december 1999. Kommissionen anser att det gällande Fördraget om Europeiska unionen gör det möjligt att ta hänsyn till idrottens egna särdrag i allmänhet, och dess sociala funktion i synnerhet. Europaparlamentets inställning i denna fråga, liksom EG-domstolens rättspraxis, bekräftar kommissionens inriktning.
Sanningen är trots allt att den enorma dynamiken i den inre marknaden och den växande kommersialiseringen av idrottsverksamheten har förorsakat ett visst antal rättsliga konflikter i denna fråga. Vissa idrottsorganisationer hävdar att dessa konflikter bara kan lösas genom att man för in en hänvisning till idrotten i fördraget. Kommissionen delar inte denna åsikt. När det gäller de förslag som kommer från vissa stora förbund i några idrottsgrenar, vilka förespråkar ett protokoll som skulle befria dem från vissa grundläggande bestämmelser i fördraget, nämligen reglerna om fri rörlighet och konkurrens, måste vi understryka att ett sådant undantag vore klart oproportionerligt i förhållande till de mål som skall uppnås. Dessutom finns allvarliga tvivel huruvida ett sådant undantag ens skulle kunna genomföras i praktiken. I dag är idrotten - och det är nödvändigt att säga detta - extremt knuten till andra ekonomiska sektorer, till exempel den audiovisuella industrin eller marknadsföringen för idrottsprodukter. Dessutom: ett sådant undantag skulle inte göra det möjligt med gemenskapsåtgärder för att främja idrotten. Andra lika viktiga idrottsorganisationer, såsom de nationella olympiska kommittéerna eller de nationella idrottsfederationerna, har tryckt på just behovet att genomföra gemenskapsåtgärder för att främja idrotten.
Hur som helst, från och med antagandet av yttrandet om den pågående regeringskonferensens innehåll, har kommissionen förespråkat att denna konferens borde koncentrera sig på institutionella frågor, för att kunna föra utvidgningsprocessen framåt. Detta var också skälet till att kommissionen inte i sitt yttrande tog med några krav på nya regler för gemenskapens konkurrens, till exempel för idrotten. För att ge större betydelse åt idrottens egna särdrag, och för att ge gemenskapernas institutioner en inriktning i idrottsfrågor, förbereds just nu, på initiativ av det franska ordförandeskapet, ett förslag till förklaring från Europeiska rådet i Nice som skall komplettera slutsatserna från Europeiska rådet i Santa Maria da Feira om denna fråga. Kommissionen hoppas att antagandet av en sådan förklaring, bifogad Nicefördraget, gör det möjligt att fördjupa det arbete som har inletts med idrottsorganisationerna, och låta dem anpassa sig till den nya ekonomiska verkligheten, samtidigt som det väsentliga i deras verksamhet bevaras. Och detta, så som detta parlament för övrigt har betonat i Menneas betänkande om rapporten till Europeiska rådet i Helsingfors, i full respekt för gemenskapens lagstiftningsram. Det är i denna anda, herr talman, som kommissionen kommer att fortsätta den intensiva dialog den har bedrivit de senaste månaderna med idrottsrörelsen i allmänhet.

Perry
Herr talman! Det råder inget tvivel om att kommissionen har en svår uppgift när det gäller att se till att den inre marknadens regler och konkurrenspolitiken fungerar rättvist och korrekt på hela kontinenten och i alla ekonomiska sektorer. Jag vet hur engagerad och besluten den är att göra detta och jag vet naturligtvis också att idrott och särskilt fotboll handlar om stora affärer och inte kan väntas vara undantagen från vanliga regler för företagsverksamhet.
Jag är långt ifrån övertygad om att systemet för övergångar inom fotbollen bör ligga överst på kommissionens topplista för närvarande. Kommissionen bör vara klok nog att låta detta ta lång tid, låta det gå till förlängning, så att vi inte bara får ett resultat utan att vi får ett gott resultat, ett resultat som skulle vara bra för den inre marknaden och bra för fotbollen.
Jag vet att FIFA redan har maskat och har väntat alldeles för länge med att svara på kommissionens formella uttalande från 1998. I många avseenden har de bara sig själva att skylla för att situationen är som den är. Låt oss emellertid inte glömma att miljontals av våra medborgare har ett stort fotbollsintresse. Som en berömd engelsk fotbollsspelare, Jackie Charlton, sade: det handlar inte bara om liv eller död, det är viktigare än så. EU får inte rycka på axlarna och säga " tant pis" om ett slopande av övergångssystemet skadar fotbollen permanent.
Många små klubbar är beroende av de inkomster som kommer från övergångssummor. Övergångssummorna fördelar inte bara välstånd utan bibehåller det också. Hur skall man få stopp på fotbollsspelarnas ständigt stigande löner om de försvinner? De som tillverkar Alfa Romeo kanske tjänar väldigt bra, men de pengarna kommer de att förlora till fotbollen.
Jag håller verkligen med kommissionen om att idrotten inte behöver omnämnas särskilt i fördraget. Det vi behöver är ett intelligent och flexibelt sätt att tolka dagens regler.
Jag uppmanar kommissionen att förhandla med de nationella och internationella myndigheterna på fotbollsområdet på ett positivt sätt. Jag föreslår att kommissionen prioriterar annat missbruk av den inre marknaden mycket högre, till exempel parallellimport av märkesvaror. Jag skulle vilja se mycket effektivare åtgärder för att skapa en inre marknad för tidningar och tidskrifter i Europa. Även inom bilindustrin finns fortfarande fullt av handelshinder.
Jag föreslår att kommissionen placerar dessa överst på listan och inte låter fotbollen bli ett självmål för Europeiska unionen.

Iivari
Herr talman! Jag vill börja med att skicka en hälsning till kommissionär Viviane Reding och berömma hennes initiativrikedom på idrottens område. Dessutom är jag naturligtvis mycket nöjd med kommissionär Vitorinos inlägg om idrottens särdrag.
Trots att idrotten tyvärr fortfarande saknar rättslig grund i Europa har den många särdrag som måste beaktas i unionens verksamhet. Efter mötet i Amsterdam har vi rört oss i rätt riktning. På ett eller annat sätt berör idrotten varje medborgare i Europeiska unionen. Man har uppskattat att det finns hundra miljoner aktiva idrottsutövare inom unionens område. Idrotten har många viktiga sociala, kulturella och framför allt ekonomiska dimensioner.
Det är ytterst positivt att unionens idrottsministrar önskar offentliggöra en kommuniké vid toppmötet i Nice, denna skulle samtidigt utgöra en fortsättning till Helsingforsrapporten som publicerades för ett år sedan. Då avsikten med kommunikén är att definiera hur idrottsfrågorna kan beaktas i gemenskapens lagstiftning, kan vi konstatera en stegvis förbättring i detta viktiga ärende. Jag samtycker gärna till dagordningen. Särskild uppmärksamhet bör ägnas spelarnas transfersystem och skydd av unga idrottsmän, de nationella idrottsförbunden för de olika grenarna, frågorna om ägandet av idrottsföreningarna, TV-rättigheterna, medborgarnas verksamhet inom idrotten och de etiska principerna.
När vi utformar idrottspolitiken i EU finns det skäl att beakta de olika strukturerna inom idrotten. Därför önskar jag att vi fortsätter att lyssna på idrottens medborgarorganisationer som efter mötet i Olympia 1999. Samtidigt skall man komma ihåg att idrotten och motionsidrotten har en större betydelse för individen och samhället än frågorna om professionella idrottare och idrottens kommersialisering, frågor som emellertid också kräver ställningstaganden. Vi måste ägna uppmärksamhet åt ungdomarnas idrottsmöjligheter och jämställdheten mellan könen.
Europaparlamentet har ofta gett utryck för oro i dopningsfrågan och krävt effektivare motåtgärder. Därför är det glädjande att få erfara att gemenskapens deltagande i WADA:s (World Anti Doping Agency) verksamhet och finansiering blivit mera målmedveten. Det här ärendet behandlades ju i Coreper i onsdags. En naturlig utveckling vore att en kommissionär som ansvarar för idrottsfrågor företrädde unionen i WADA i framtiden.

Seppänen
Herr talman! Jag vill påpeka att kommissionen redan har behörighet inom idrotten, det som nu är aktuellt är lagstiftningen inom tävlingsidrotten. Kommissionen har emellertid visat stor ineffektivitet på det området. Formel 1-tävlingarna och framför allt Ecclestones agerande för att behålla branschens monopol har undersökts i åratal, men ingenting konkret har gjorts. Det är ändå fråga om ett mycket illa dolt monopol på TV-rättigheterna, som garanterats genom ett hundraårskontrakt. I stället för att kommissionen skulle ta ställning till dessa frågor, fungerar flera kommissionärer som mannekänger för tävlingsstallen och Ecclestone under tävlingarna och deltar alltså i att förstärka monopolet. Min önskan är att kommissionen utnyttjar den behörighet den har i frågan innan den beviljas utökade befogenheter.

Ribeiro e Castro
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Det som sker i idrotten i Europeiska unionen, särskilt i den professionella idrotten och särskilt fotbollen, är följden av en rätt utan politik, en rätt som ingen i verkligheten kan välja. Det är strängt taget ett angrepp på demokratin hur mycket vi än undviker att se sakerna genom detta prisma.
De flesta svårigheter vi har stött på och som hamnat mitt i debatten, framför allt utifrån Bosman-domen, även när de inte varken direkt eller indirekt har med innehållet och karaktären i detta fall att göra, kommer å ena sidan ur de vanliga och ibland tydliga motsägelserna mellan å ena sidan idrottsorganisationernas särdrag och deras djupt rotade praxis och, å den andra, ur vissa bestämmelser i fördragen om konkurrensregler eller andra principer för den inre marknaden, särskilt den fria rörligheten för arbetstagare och reglerna om icke-diskriminering på grund av nationalitet.
Många av dessa bestämmelser hör till de äldsta i fördragen, från Romfördraget, oberoende av de ändringar som har gjorts. Vi vet alla att när den ursprungliga definition eller de tidigare ändringarna gjordes, så tänkte ingen någonsin, absolut ingen, inte ens de som skrev texten eller beslutsfattarna, att den nuvarande rättsliga ramen skulle komma att inta denna verkliga maktställning gentemot idrottsvärlden.
Vi behandlade ekonomi, bara ekonomi i dess strikta mening. Inte i hela samhället, för i alla sektorer går det att finna ekonomiska punkter. Det är detta jag menar när jag talar om en rätt utan politik. En rätt som har fastställts utan något deltagande, den absurda rätten som ingen verkligen ville ha, men som ohjälpligt har tvingats på oss. Det är därför det är viktigt att i fördragen erkänna idrottens särdrag. Utan detta kan inget problem lösas på ett tillfredsställande sätt, utan detta kommer vi att fortsätta att stå maktlösa inför denna ram där det verkar som om Europeiska unionen och pengarna går hand i hand händer för att förstöra idrotten, att förvrida idrottstävlingarnas djupa egenskaper, att sabotera den sociala grunden för klubbarna och de nationella näten i deras traditionella organisation. Utan detta kommer idrotten att fortsätta att regelbundet köras över med ett oförklarlig rättsligt våld med tärande eller ödeläggande effekter av de bestämmelser som
inte infördes för dessa ändamål och vars omfattning ingen någonsin har kunnat välja, eller rösta om. Det handlar inte om att införa grundläggande regler i fördragen eller betydande principer i gemenskapsrätten. Det handlar tydligtvis om att politiskt kunna bygga en lämplig jämvikt, fritt och vederbörligt diskuterad, för de specifika behoven hos en sektor som framför allt har ett kulturellt värde och enorm social betydelse, men också sidoeffekter av ekonomisk karaktär.
Det handlar om att kunna skydda idrottens autentiska sportsliga karaktär, liksom dess sociala funktion, mot det exklusiva imperiet i marknadslagarna. Jag betonar: det handlar om att skydda idrotten, inte att överge den. Varför skall vi sluta att behandla den viktiga valensen illa, den som finns i utbildningen i det oerhört rika nätet av idrottsklubbar och idrottsföreningar? Varför kan vi eller vill vi inte låta bli att skydda ett minimum av nationell identitet i de professionella lagen som företräder klubbarna? I idrotten, även i den professionella idrotten är den verkligt viktiga konkurrensen den idrottsliga konkurrensen i sig själv, inte dess agenters rent otyglade ekonomiska konkurrens. I den europeiska idrotten finns det inte och bör inte heller finnas någon egen inre marknad. Det finns femton olika nationella marknader, vilka hör till ländernas egna tävlingsramar, och ännu fler om vi beaktar det särskilda fallet med Förenade kungariket som tillsammans med fallen i andra europeiska länder, men utanför Europeiska unionen, utgör grunden för de sedan länge europeiskt rotade tävlingarna. Nu går sakerna i exakt motsatt riktning. Den växande ojämlikheten i rikedom skapar lag och denna styr alltmer alla tävlingar, den autentiskt rotade traditionen förstörs genom inriktningen och trycket från pengarnas intensiva makt, med benäget bistånd från en illa förstådd rättslig ram i gemenskapen, och allt det verkligt kulturella förstörs och i stället kommer en inre marknad med de slutna ligorna och deras pengasjäl.
Jag avslutar med att påminna om slutsatserna i resolutionen vi röstade om i september efter Menneas betänkande: " Europaparlamentet uppmanar regeringskonferensen att infoga en uttrycklig hänvisning till idrotten i artikel 151 i fördraget för att Europeiska unionen i sitt agerande kan erkänna det kulturella, ekonomiska och sociala fenomen som idrotten utgör" . Vi kanske är i tid. Jag vädjar för att den kommande regeringskonferensen inte skall bli ännu ett förlorat tillfälle, när det gäller idrotten. Jag vädjar särskilt till det franska ordförandeskapet att det i Nice inte skall förneka de ord och garantier som president Jacques Chirac gav oss här i juli.

Talmannen
Därmed har vi behandlat denna punkt.

Förenade konungarikets beslut att införa skatt på icke brittiska transporter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om Förenade kungarikets regerings beslut att införa skatt på icke-brittiska transporter.

Vitorino
. (EN) Herr talman! Kommissionen känner till det åtgärdspaket inom vägtransportsektorn som Förenade kungarikets regering tillkännagav den 8 november som svar på den senaste tidens oljeprishöjningar. En av planerna är att införa någon form av vägavgifter, som till exempel en fast avgift för alla transporter, brittiska och icke-brittiska, som använder vägnätet i Förenade kungariket. Under förutsättning att en sådan åtgärd genomförs i enlighet med gällande regler tycks den vara i linje med gällande gemenskapslagstiftning, som syftar till att eliminera snedvridning av konkurrens genom att införa rättvisa mekanismer för att låta transportörerna betala för infrastrukturen och harmonisera skatte- och avgiftssystemen inom Europeiska unionen.
I det EG-direktiv som reglerar detta område, vilket antogs enhälligt 1993, fastslås faktiskt under vilka förutsättningar medlemsstaterna om de så ville kan tillämpa vägavgifter eller vägtullar. I enlighet med detta har sex medlemsstater - Belgien, Danmark, Tyskland, Luxemburg, Nederländerna och Sverige - infört ett gemensamt avgiftssystem som ofta kallas eurovinjett. Österrike har fortsatt att tillämpa sitt eget avgiftssystem och Frankrike, Italien, Spanien, Portugal och Grekland har behållit sina befintliga vägtullar på motorvägarna. Detta innebär att 12 av 15 medlemsstater 1995 hade förändrat sina skatte- och avgiftssystem mot större betoning på direkta avgifter och mindre på skatter.
Kommissionen anser att sådana förändringar pekar i rätt riktning, mot skapandet av rättvisare avgiftssystem som också ger incitament för en mer rationell och effektiv användning av vägnäten.
De åtgärder Förenade kungariket har meddelat tyder på en sådan förändring av avgiftssystemet. Åtgärdspaketet som helhet innehåller dock andra delar, såsom en sänkning av drivmedelsskatterna, som liknar åtgärder som andra medlemsstater har vidtagit den senaste tiden. Kommissionen, som enligt EU-fördraget är ansvarig för att de nationella insatserna inom ramen för den gemensamma transportpolitiken är konsekventa och samordnade, granskar för närvarande alla dessa åtgärder.
Kommissionen förväntar sig därför inom kort ett svar på sin begäran om detaljerad information om de åtgärder som Förenade Kungarikets regering planerar. Kommissionen måste sedan, på samma sätt som för alla andra medlemsstater, undersöka huruvida dessa åtgärder kan förmodas snedvrida konkurrensen inom gemenskapen. Beroende av utfallet av denna analys kommer kommissionen att besluta om hur den härnäst skall agera för att utöva sin roll att bistå medlemsstaterna med att vidta de rätta åtgärderna för dem samtidigt som de respekterar andras rättigheter.

McCartin
Herr talman! Jag tackar kommissionären för hans förklaring och för att han kom in och talade om denna fråga i dag. Det han sade var nyheter för mig eftersom jag trodde att förslaget innebar en särskild skatt på alla utländska fordon, vilket vi antog var alla icke-brittiska fordon som använder vägarna i Förenade kungariket. Jag betraktar detta som en politisk gest snarare än som en politisk fråga eller en skattefråga. Så vitt jag förstår ligger kostnaderna i Förenade kungariket, om man tar hänsyn till de nya förslagen, utan denna speciella avgift på samma nivå som i Europeiska unionen i övrigt och liknar transportkostnaderna i Frankrike.
Även om kommissionen säger att ett land får införa denna avgift och lägga samma avgift på sina egna fordon betraktar jag det fortfarande som en snedvridning av den inre marknaden, eftersom man kan anta att brittiska åkare kommer att ansöka om sin skatteskiva och att den enda betalning de kommer att erlägga kommer att omfatta alla avgifter. Andra som använder brittiska vägar kommer att tvingas betala en särskild skatt vid gränsen när de kör in i Förenade kungariket. Oavsett vad kommissionen tycker är detta en snedvridning av den inre marknaden och en snedvridning av frihandeln.
Detta förslag är speciellt hårt och förargligt för Irland. Irland är ju uppenbarligen en mycket liten men öppen marknad, men ändå kommer det mesta av det vi köper från Förenade kungariket. Vi köper varor för 11 000 miljoner pund sterling om året från Storbritannien mot bara 7 000 miljoner pund sterling från resten av Europeiska unionen. Detta visar i vilken utsträckning den irländska industrin och handeln gynnar den brittiska marknaden, även om pundet för närvarande är så starkt att detta förhållande inte kommer att bestå om inte dess värde förändras. För dagen köper varje irländsk medborgare varor för 5 000 euro från Storbritannien.
Jag anser att denna åtgärd verkligen motverkar frihandeln, även med den förbättring som kommissionen nämnde.

Simpson
Herr talman! Jag tackar kommissionären för hans uttalande och för de fakta som han bekräftade. För närvarande kanske det är bäst att bara säga vad Förenade kungarikets regering faktiskt har föreslagit samt vad den föreslår, med tanke på krisen i Storbritannien och i hela Europeiska unionen vad gäller vägtransportbranschen .
Det måste sägas från början att detta inte bara är ett specifikt brittiskt problem. Förslaget framfördes av finansministern i ett uttalande innan budgeten framläggs, sex månader innan den slutliga budgetpropositionen som skall komma under våren 2001. I detta fanns ett antal förslag, inte bara just detta om avgiften, som kommer att påverka transportbranschen.
Jag kan försäkra mina irländska kolleger om att förslaget om en avgift framläggs med full kännedom om eurovinjett-direktivet och sannolikt kommer att likna de system som redan, som kommissionär Vitorino förklarade, finns i många av dagens medlemsstater i Europeiska unionen. Det tål att påpekas att lastbilar från Förenade kungariket för närvarande måste köpa vinjetter eller betala vägtullar i andra EU-medlemsstater, men att sådana hittills inte har tagits ut i Förenade kungariket.
Jag är säker på att Förenade kungarikets regering kommer att svara på kommissionens förfrågan under diskussioner med kommissionen och transportbranschen i syfte att undersöka hur vinjettförslaget kan fungera inom ramen för det gällande vägavgiftsdirektivet.
Vi har fortfarande inga detaljerade planer. Jag förstår McCartins oro, men jag tycker att det verkar som om mycket av det som sägs om Förenade kungarikets system inte grundar sig på fakta utan på rykten och på vad som sägs i branschen snarare än på vad Förenade kungarikets regering har föreslagit.
Jag vet att Förenade kungarikets regering vill samråda med transportföretagen och jag vet också att Förenade kungarikets regering inser att Irland har ett speciellt läge och jag är säker på att den kommer att tala med sina motparter både i Dublin och i Belfast.
Det vi måste klara ut i dag är att Förenade kungariket föreslår det den gör fullt medveten om att den måste samråda med Europeiska unionen och fullt medveten om att det finns gemenskapslagstiftning som den måste följa. Den inser också att om den tar ut avgifter enligt eurovinjett-systemet kommer den även att tvingas ta ut liknande belopp från sina egna brittiska transportörer. Den inser att det system som införs måste vara icke-diskriminerande.
Avslutningsvis är Europaparlamentet för tidigt ute med denna debatt, men jag välkomnar fakta och uttalandet från kommissionär Vitorino, som klart anger att Förenade kungarikets regering har rätt att införa ett eurovinjett-system under förutsättning att det håller sig till de regler och bestämmelser som redan finns. Jag tror att det är det som Förenade kungarikets regering vill.

MacCormick
Herr talman! Med all respekt kan jag inte hålla med Simpson. Jag betraktar inte alls denna debatt som för tidig. När ett sådant här viktigt förslag framläggs bör vi i denna kammare ha chans att tänka över det och diskutera det så snart som möjligt, inte nödvändigtvis för sista gången.
Liksom Simpson var jag dock mycket tacksam mot kommissionären för hans ytterst klara uttalande om under vilka förutsättningar avgifter av detta slag skulle vara olagliga enligt gemenskapens lagstiftning och de reella möjligheterna att det vi ser här inte bara är en fint för att ta sig ur ett trängt läge utan ett förslag som kommer att överensstämma med gemenskapens lagar. Återigen tyckte jag att det som Simpson sade var till stor hjälp för att lugna oss beträffande de avsikter Förenade kungarikets regering sannolikt har.
Jag skulle också vilja svara på McCartins påpekanden. Handeln med Storbritannien är viktig för Irland, men detta gäller även omvänt. Till exempel är ekonomin i sydvästra Skottland omkring Stranraer och Loch Ryan mycket beroende av den trafik som kommer över den norra kanalen, den kortaste överfarten mellan Förenade kungariket och Irland. Vårt folk är mycket beroende av den handeln. Jag skulle vilja säga att det vore skamligt om vi inför en avgift som förväntas stödja infrastrukturen men sedan inte använder den för att förbättra infrastrukturen. Den väg som leder från sydvästra Skottland till det stora motorvägsnätet, väg A75, är i ett bedrövligt skick för tillfället. Detta skulle kanske äntligen kunna ge oss en reell och hållbar förbättring av de transportleder som förbinder våra båda ekonomier. Jag hoppas verkligen att detta kommer att bli ett av resultaten av detta.

Rübig
Herr talman! Avgifter och vägtariffer är naturligtvis känsliga frågor, och det kan jag också bekräfta när det gäller Österrike, där vi ständigt har denna diskussion och där man naturligtvis söker efter möjligheter till goda trafiklösningar.
Kommissionen har här presenterat en utomordentlig grönbok, som handlar om rättvisa priser i trafiken, och det är en viktig princip i denna grönbok att det inte bör finnas någon tvärsubventionering av trafikantgrupper och att de pengar som tas in på en viss sträcka främst bör användas för att lösa problemen på den sträckan.
Kommissionen har också helt klart konstaterat att det största trafikproblemet för närvarande är olyckorna. Säkra och bra byggda vägar är en viktig grundförutsättning för att förhindra olyckor. I Europa skördas nu varje år cirka 50 000 dödsoffer i trafiken. Väldigt många dör inte minst på grund av vägar som är både dåliga och dåligt skyltade och som har dålig sikt och en psykologiskt illa vald sträckning, och det kostar våra sociala system väldigt mycket pengar att avhjälpa de skador på människors hälsa som förorsakas av detta. Här behövs det alltså åtgärder. Vi bör se till att folk färdas säkert på vägarna, och just av intresse för miljön bör vi sörja för att köbildning undviks. Det är inte bara så att vi förlorar mycket tid och att det uppstår höga kostnader på grund av köer, utan detta är ett mycket stort problem just för miljön, och därför tror jag att alla, om den brittiska regeringen faktiskt satsar pengar för att lösa problemen, har glädje av detta, särskilt Europas alla medborgare.

Miller
Herr talman! Låt mig först av allt ta upp frågan om varför denna punkt står på föredragningslistan. Jag var här i måndags kväll när parlamentet fastställde föredragningslistan. Denna punkt fanns inte med. Senare när en av våra kolleger, Doyle, tog upp frågan beslutade talmannen plötsligt att denna punkt skulle sättas upp på föredragningslistan. Detta är inte ett demokratiskt och rättvist sätt att fastställa parlamentets föredragningslista. Föredragningslistan skall fastställas av kammaren, inte av talmannen när en ledamot får ett infall. Jag noterar också att Doyle inte är här i dag för att delta i detta. När det är sagt skall jag återgå till sakfrågan.
Det är på tiden att vi debatterar detta ämne. Jag lyssnade på McCartin tidigare och det är uppenbart att han har missuppfattat detta fullständigt. Detta är ingen diskriminering mot alla andra chaufförer eller vägtransportföretag i Europa till förmån för brittiska förare. Detta gäller alla vägtransporter oavsett om de kommer från Förenade kungariket eller från något annat land. Det skall vi ha helt klart för oss. Dessutom har detaljerna ännu inte helt utarbetats, men det värmde att höra kommissionärens uttalande om hur det skall läggas fram och utvecklas. Jag är säker på att den brittiska regeringen kommer att diskutera med kommissionen om införandet av denna avgift.
Jag skulle också vilja kommentera en sak som MacCormick tog upp. Han talade om handeln mellan Irland och Skottland, sydvästra Skottland, som kommer över till Stranraer och Loch Ryan. Han sade att han hoppades att inkomsterna från denna avgift skulle användas till att förbättra infrastrukturen i sydvästra Skottland. Jag vet att sydvästra Skottland är en del av mitt område och det stämmer att infrastrukturen där inte är den bästa, den kan förbättras. Men jag vill påpeka för MacCormick att denna avgift är till för hela Förenade kungariket. Den skall förbättra vägarna i hela Förenade kungariket. Vi kan inte ta en liten del av Förenade kungariket och säga att den skall gå dit. Den är till för hela Förenade kungariket. Detta bör vi göra helt klart.

Talmannen
Beträffande er första kommentar, Miller, var det talmannen som föreslog kammaren detta och kammaren godkände ändringen i dagens föredragningslista.

Perry
Herr talman! I likhet med ett antal ledamöter i kammaren i dag kommer jag från det tjuvaktiga Storbritannien. Vi är nästan det enda oljeproducerande landet i Europeiska unionen och ändå har vi de högsta bensinpriserna, de högsta dieselpriserna av alla länder i Europa - 1,20 pund sterling för en liter diesel betalar vi i Förenade kungariket. Fordonsaccisen i Förenade kungariket är åtta gånger högre än i Frankrike, så man skall inte vara alltför förvånad om det finns en hel del oro i Storbritannien.
När jag, som brittisk förare, åker på franska motorvägar måste jag betala franska vägtullar. Jag skulle kunna säga att när jag kommer till Calais efter att ha kört från Strasbourg känns det som om jag ägde det franska motorvägsnätet, så höga är dessa tullar. Jag körde i Österrike i somras och köpte den österrikiska vinjetten, som jag tyckte var helt rättvis och rimlig och hade ett mycket mer godtagbart pris än det man betalar på de franska motorvägarna.
Min invändning mot detta förslag är inte att det är orättvist. Äntligen har den brittiska regeringen kommit fram till en förnuftig lösning. Vi i mitt parti föreslog detta för två år sedan. Den nuvarande brittiska regeringen har tappat greppet om situationen och det är ganska sent som de kommer fram till detta förslag, som det förmodligen kommer att ta ytterligare två år att förverkliga. Om de verkligen genomför det vill vi att de faktiskt låter de som använder de brittiska vägarna skörda frukterna av det.

Purvis
Herr talman! Nu har vi vinjetter utspridda över hela Europa och vägtullar i några andra länder. Håller ni med om att eurovinjett-systemet inte är något särskilt bra system för den inre marknaden? En lokal åkare i Danmark eller i Förenade kungariket får valuta för sina pengar 365 dagar om året, men en utländsk åkare från någon annan medlemsstat som kör in i landet - kanske för att stanna en eller två eller tio eller till och med hundra dagar - får det inte. Han betalar ett överpris för sin vinjett om det inte finns någon specialavgift baserad på antal dagar.
Hade det inte varit bättre att när vi nu har kommit till detta stadium tänka sig att kanske införa ett system med ömsesidigt erkännande, så att en vinjett i ett land gäller i andra länder och vi får ett verkligt eurovinjett-system? Kommissionen bör överväga att framlägga förslag som syftar till att införa ett enhetligt system i hela Europa.
Nu skulle jag vilja vända mig till min vän McCartin. Jag håller med om att situationen för irländska lastbilar är speciell. Av geografiska skäl måste de passera genom Förenade kungariket, precis som brittiska lastbilar måste passera genom Nederländerna, Belgien och Frankrike för att komma vidare i Europeiska unionen. Det bästa Förenade kungariket skulle kunna göra för att hjälpa irländarna och skottarna är att förbättra det mycket undermåliga brittiska motorvägssystemet, som vi är beroende av för att nå våra marknader. Det stämmer att vägen mellan Stranraer-Carlisle är i ett bedrövligt skick. Men det är också svårt att ta sig förbi Birmingham, att ta sig fram i London, att ta sig till kanaltunneln och till hamnstäderna vid Engelska kanalen. Det bästa britterna skulle kunna göra med dessa extrapengar är att förbättra vägnätet, med förhoppningen att därmed förbättra vänskapen och relationerna mellan Förenade kungariket och Irland.

Talmannen
Därmed har vi behandlat denna punkt.

Avbrytande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 11.05.)

