Återupptagande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 17 januari 2002.

Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från föregående sammanträde har delats ut. Finns det några synpunkter?

Pronk
Herr talman! Jag ber er lägga till mitt namn på närvarolistan. Jag deltog inte bara i omröstningen utan tog även till orda, och ändå saknas mitt namn på närvarolistan. Jag hoppas att detta kan rättas till.

Talmannen
Ja, förvisso, herr Pronk.
(Protokollet från föregående sammanträde justerades.)

Meddelande från talmannen
Talmannen
Jag skulle vilja informera kammaren om att jag, kort efter det att jag tillträtt posten som talman, mottog ett meddelande från utskottet om rättsliga frågor och den inre marknaden, i vilket talmannen uppmanades att hänskjuta frågan om den rättsliga grunden för en stadga för Europabolag till EG-domstolen för granskning. Tidsfristen för att genomföra denna anmodan var i dag. Jag har genomfört omfattande rådfrågningar, både inom och utanför denna kammare i denna fråga, och har haft tillfälle att få ta del av talmanskonferensens synpunkter. Jag har fattat ett beslut, samtidigt som jag har respekterat argumentets vikt - som är ett betydande rättsligt argument - om att inte hänskjuta ärendet till EG-domstolen.
(Applåder) Jag har i grund och botten fattat detta beslut, före det kommande konventet och med hänsyn till Laekenförklaringen, i vilken artiklarna 95 och 308 uttryckligen nämns - vilka är de artiklar som det tvistas om i detta fall - så att vi skall kunna göra en politisk troshandling mellan oss själva och de andra institutionerna, medan vi förbereder oss inför detta konvent. Jag har sedan dess talat med ordföranden för Europeiska kommissionen och med rådets ordförande, Aznar López. Jag är i båda fallen säker på att de förstår den politiska troshandling som har gjorts. Jag tror att de under de kommande veckorna kommer att vilja försöka finna ett sätt att, mellan våra institutioner, erkänna det som är grunden i dessa frågor, nämligen vår roll som ett parlament när det gäller att företräda unionsmedborgarna och deras oro när det gäller lagstiftningsförfarandet.
Jag hoppas att denna politiska handling med tro på politikens överlägsenhet till slut kommer att löna sig, att den kommer att förstås och inte missförstås. På den här sidan av toppmötet i Barcelona, med en fråga som har funnits med oss i trettio år och kanske saknar motstycke i de frågor som var aktuella före vår tid, är det viktigt att förstå att detta inte var något enkelt beslut att fatta. Jag hoppas till slut - både för dem i kammaren som var benägna att instämma med min åsikt förra veckan, och för de många personer som vid den tidpunkten inte var benägna att hålla med mig - att de kommer att förstå att denna bedömning har gjorts i god tro. Jag tror att vi kan bygga vidare på den.

Lehne
Herr talman, ärade kolleger! De flesta av er vet, att jag har företrätt en annan uppfattning än vår talman. Men jag respekterar detta beslut, och om ni har lyckats åstadkomma en inställning av good will som redan faktiskt också resulterar i ändringar i avtalet eller på annat sätt i att man erkänner våra rättigheter, så vore detta en framgång som inte hade varit möjlig utan att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och talmannen gemensamt tagit sig an saken.

Medina Ortega
Herr talman! Jag håller fullständigt med om det beslut ni fattat. Jag anser att det i detta konkreta fall handlar om politisk måttfullhet eftersom vi försöker försvara upprätthållandet av en stadga för Europabolag, med förbehåll för de betänkligheter som den rättsliga grunden uppställer.

Cohn-Bendit
Herr talman! Ni vet att jag har företrätt den mottsatta ståndpunkten och jag är fortfarande övertygad att det är ett misstag att inte anmäla saken. Jag vill helt enkelt säga det även i plenum, för om vi samtycker till att rådet genomför något genom medbeslutande och samtidigt fråntar oss medbeslutandet spelar vi rådet i händerna. Tyvärr tror jag inte att rådet kommer att tolka det positivt utan snarare som något som kan upprepas. Jag ville alltså bara säga att jag tror att det är ett misstag att inte anmäla saken till EG-domstolen.

von Wogau
Herr talman! Jag skulle vilja lyckönska er till beslutet att inte vända er till EG-domstolen, ty att skapa Europabolaget var ett av målen för denna lagstiftningsperiod. Detta är ett av fem beslut, som näringslivet väntar på. Detta beslut har man väntat på i trettio år. I trettio års tid har man förhandlat. Att nu gå till domstolen skulle betyda att detta ärende än en gång fördröjs i fem eller sex år; för inget företag - det har jag övertygat mig om - skulle på dessa osäkra villkor i själva verket använda sig av denna nya form. Därför tror jag att det var klokt att i detta fall avstå från att vända sig till EG-domstolen.

Watson
Herr talman! Jag har en ordningsfråga. Det kommer knappast att förvåna kammaren om jag, på min grupps vägnar, ger den ståndpunkt som ni har intagit mitt stöd. Men jag skulle ändå vilja uppmana er att i ert anförande vid Europeiska rådets möte i Barcelona mycket starkt betona att vi, som parlament, inte är nöjda med det förfarande som har antagits, och att vi hoppas att i framtiden få se en mycket mer konstruktiv och samarbetsvillig inställning till oss från de andra institutionernas sida.

Barón Crespo
Herr talman! Som ni vet har den Europeiska socialdemokratiska gruppen stött ert beslut.
Ur rättslig synvinkel råder det delade meningar om vi förlorat tyngd i medbeslutandet eller ej. Som Medina sade anser min grupp att det inte är så och att det beslut vi antagit dessutom är politiskt lämpligt.
Jag ber er att ni inför toppmötet i Barcelona försvarar inte bara vår uppfattning om vad detta kan innebära för den europeiska företagsvärlden utan också, med tanke på dess betydelse, som konsolidering av den ekonomiska demokratin och arbetstagarnas rättigheter.

Poettering
Herr talman, jag ville egentligen inte begära ordet, men jag har naturligtvis också något att säga, om de andra har något att säga.
Jag skulle till att börja med vilja rikta ett ord av tack till er för det sätt som ni har skött frågan på. En majoritet i vår grupp var ju, vilket vår kollega Lehne givit uttryck åt, för en besvärsskrivelse. Men det fanns också andra uppfattningar, som den som företräddes av vår värderade kollega Karl von Wogau.
Men det tilltalade mig hur ni skötte frågan politiskt, att ni talade med rådets ordförande i telefon, liksom med Spaniens premiärminister, José María Aznar, och naturligtvis att ni hade kontakt med kommissionens ordförande, Romano Prodi. Vi har naturligtvis förtroende för den spanske premiärministern, inte bara i denna funktion utan även som rådets ordförande och litar på att han nu håller ord att orden följs av handling.
Jag säger också med adress till kommissionen - herr kommissionär, var snäll och säg det också till kommissionens ordförande Romano Prodi: Vi förväntar oss i morgon, när det handlar om vår kollega Karl von Wogaus betänkande om finanstjänsterna, allt som vi hänför till begreppet " Lamfalussy" , att kommissionen företräder en ståndpunkt som tillvaratar parlamentets rättigheter även gentemot ministerrådet. Det förväntar vi oss i morgon. Om en sådan förklaring inte kommer, så kommer detta att få allvarliga följder för förhållandet till kommissionen, så att ert handlande, herr talman, i morgon säkert också är till hjälp när det gäller talmannens förklaring. Jag tackar er än en gång uttryckligen för det sätt på vilket ni politiskt har handskats med detta ämne.
(Applåder)

Palacio Vallelersundi
Herr talman! Jag har begärt att få tala sist eftersom jag talar i egenskap av f.d. ordförande för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och det var just under mitt ordförandeskap som denna fråga debatterades.
Jag vill tydligt säga att utskottet för rättsliga frågor ända från början tog sig an denna fråga som en rättslig fråga av enorm politisk betydelse. Det handlade om parlamentets privilegier och den interinstitutionella balansen.
Ända sedan början stod det mycket klart och tydligt för utskottet för rättsliga frågor att prioriteringen i detta fall var att inte hindra ikraftträdandet av detta direktiv som vi hade diskuterat under trettio år. I nämnda utskotts beslut begär vi uttryckligen att dess rättsverkan skall bestå även vid upphävande, i det fall det beslutades att hänskjuta frågan till domstolen.
Herr talman! Med detta vill jag säga att jag respekterar och förstår att det beslut som nu fattas, eller som verkar utkristallisera sig som majoritetens vilja i kammaren, svarar mot åsikterna hos utskottet för rättsliga frågor. Jag skulle vilja gå ännu längre än vad jag hört i inläggen från vissa av mina kolleger. I detta fall kommer Europaparlamentet att visa prov på större politiskt ansvar om det inte hänskjuter frågan till domstolen. För även om parlamentet inte avstår från att försvara sina privilegier inser det att det finns ett omedelbart högre värde och låter bli att hänskjuta frågan till domstolen. Jag anser att de europeiska rådens uttalanden stöder vår ståndpunkt, inte bara rådet i Barcelona utan också regeringskonferensen. Det är att vänta att det kommer att bli ett slut på krånglandet med rättsliga grunder som givit upphov till denna situation.

Talmannen
Jag tackar alla de kolleger som har kommit med kortfattade bidrag till vad som faktiskt är en minidebatt om frågan, inklusive de kolleger som inte instämmer med det val som gjordes. Så länge som jag har privilegiet att leda kammaren kommer jag alltid att göra mitt allra bästa när det gäller mitt eget omdöme - och med samråd - för att företräda våra intressen och våra medborgares intressen. Under de veckor som föregick valet av talman, talade vi en hel del om att göra vår kammare mer politisk. Jag hoppas att denna politiska troshandling kommer att säga att vi inför ett politiskt företräde när det gäller vad vi kommer att göra under nästa period. Vi får se om detta kan skapa en stödjande och kreativ miljö mellan oss själva och de andra institutionella parterna när det gäller vårt arbete för Europa vid det kommande konventet.
  
Procedurfrågor

Banotti
Herr talman! Det gäller en ordningsfråga: Jag skulle vilja be om mina parlamentskollegers stöd, och förvisso om kommissionens stöd, efter den katastrof som drabbade Dublin särskilt förra veckan, när staden översvämmades av allvarliga störtfloder, som gjorde många rädda människor hemlösa, några av dem gamla människor. Anblicken av Dublin påminde mer om andra länder, där klimatet har fler ytterligheter. När jag återvände från parlamentet upptäckte jag att mina grannar - jag erkänner att jag har ett intresse i denna fråga, eftersom jag bor i den delen av staden - guppade omkring i båtar, bärandes på sina husdjur. Detta är något som jag aldrig hade trott att jag skulle få uppleva i mitt land. Jag vet att några av era väljare, herr talman, drabbades av samma upplevelse.
Jag skulle vilja uttrycka min beundran för dem som bemötte denna tragedi, men också, om det går för sig, begära litet hjälp med att skaffa en ny bostad åt många av dem som miste sina hem i denna tragedi.

Andrews
Herr talman! Jag vill bara säga hur mycket jag uppskattar det faktum att denna fråga har tagits upp. Den påverkar både fru Banottis valkrets och min egen, och jag vill sälla mig till hennes yttrande. Hon bor i detta område, som min son företräder i stadsfullmäktige. Jag måste säga att agerandet, inte bara från regeringens sida, utan också från befolkningen, var heroiskt.

Talmannen
Jag kommer att föra en dialog med de behöriga irländska myndigheterna i denna fråga, och ta upp frågan med Europeiska kommissionen.
  

Korakas
Herr talman! Nyligen förklarade USA:s president och andra höga ämbetsmän i landet att de hade beslutat att fortsätta sina angrepp och att utvidga dem även mot andra länder under förevändning att bekämpa terrorismen eller förhållandet att dessa länder har möjlighet att utveckla massförstörelsevapen. Bush talar om ondskans axelmakter, klargör att det rör sig om länderna Iran, Irak samt Nordkorea och förklarar att alla val därvidlag är möjliga och att dessa val skall göra USA och dess allierade säkra. Andra höga ämbetsmän gjorde uttalanden med samma inriktning och framkallade därmed mycket stark oro...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen
Herr Korakas! När det gäller er fråga om innebörden, har vi en debatt i morgon eftermiddag med herr Solana. Jag anser att den fullständigt intelligenta fråga som ni vill ta upp bör tas upp vid den debatten.

Korakas
Herr talman! Jag skulle vilja be Europaparlamentet om att motsätta sig denna politik och att äntligen sätta stopp för de farliga situationer man skapar för oss med tanke på att ett världskrig kan komma att breda ut sig.
  

Van Orden
Herr talman! Jag skulle vilja uppmärksamma det allvarsamma i situationen omkring Calais, till följd av de franska domstolarnas andra vägran förra fredagen att stänga flyktingslussen i Sangatte. Jag skulle särskilt vilja betona de skador som åsamkas den brittiska järnvägstransportindustrin på grund av de franska myndigheternas policy att i själva verket stänga tunneln för godståg i 18 timmar per dag. 8 000 brittiska arbetstillfällen riskeras till följd av denna situation, inklusive i mitt eget område i östra England.
Förutom de övriga mycket allvarliga följderna, är situationen ett hån av idén med fri rörlighet för varor inom Europeiska unionen. Jag hoppas att kommissionen kommer att vidta brådskande åtgärder mot de franska myndigheterna för att rätta till denna situation.

Talmannen
På torsdag kommer en gemensam debatt att äga rum, som kommer att inkludera en hänvisning till denna fråga. De kolleger som är intresserade bör notera denna debatt.

Caudron
Herr talman! Jag gör ett inlägg i egenskap av företrädare för norra Frankrike efter vår kollegas något överraskande inlägg med anledning av flyktingcentret i Sangatte.
Det som först förvånade mig var att han ifrågasatte ett domstolsbeslut. Jag trodde inte att det var brukligt i hans land att en politisk församling kritiserade ett domstolsbeslut.
Det som också förvånar mig är att han inte frågar sig varför så många flyktingar försöker ta sig över till Storbritannien. Eftersom jag väl känner till denna förläggning som jag besökt flera gånger, vill jag slutligen upplysa honom att det helt enkelt handlar om att handskas på ett mänskligt sätt med en situation som i sig själv är omänsklig och som är ett resultat av bristen på harmonisering av bestämmelserna för mottagande och rörlighet för icke-européer inom Europeiska unionen.
Hellre än att kritisera ett domstolsbeslut eller ett land skulle jag önska att vi alla tillsammans gjorde det som är nödvändigt för att gemensamhetsbestämmelserna äntligen skall fastställas i Europeiska unionen.
(Applåder)

Talmannen
Låt mig återigen påminna kollegerna om att denna fråga, vilken deras åsikt i den än är, kommer att tas upp vid torsdagens sammanträde, och det är det lämpliga tillfället att diskutera den.
  

Karamanou
Herr talman! Fredagen den 8 februari börjar den 19:e vinterolympiaden i Salt Lake City i USA. Det är känt att Olympiska spelen, genom de gemensamma ansträngningar som idrottsmän från världens alla länder gör, har som syfte att främja världsfreden, vänskapen, förståelsen, solidariteten, dialogen samt den fredliga samexistensen mellan folk och kulturer. I denna anda föddes på 700-talet f.Kr. det olympiska vapenstilleståndet vilket utgjorde en grundläggande idé för Olympiska spelen. Under Olympiska spelen avstannade alla fientligheter. Vapnen tystnade.
Herr talman! Eftersom tanken om vapenstillestånd, det vill säga ett globalt återställande av freden, sammanfaller med de tankar och de värderingar som upprepade gånger har uttalats av vårt parlament, skulle jag vilja be er att till ordföranden i den olympiska kommittén, Rogge, och till FN:s generalsekreterare Kofi Annan sända en skrivelse som skall bekräfta att Europaparlamentet stöder tanken om vapenstillestånd och uppmanar alla de som befinner sig i konflikter att lägga ned vapnen och att ägna de kommande veckorna, under den tid Olympiska spelen pågår, åt att lösa sina meningsskiljaktigheter med fredliga medel.

Talmannen
Vi skall vidarebefordra det som ni begär.
  

Helmer
Herr talman! Jag skulle vilja veta om ni delar min oro angående den sentimentala utställning som förra veckan ägde rum i parlamentets byggnad i Bryssel, med namnet " We on death row" (Vi som dömts till döden). Med denna utställning ville man glamorisera dömda brottslingar som har begått fruktansvärda brott. Våra väljare måste väl ändå föredra att vi sparar vår sympati för offren för dessa brott och för dessa offers familjer, som har dömts till ett livstidsstraff av sorg?
Kollegerna kanske också kommer ihåg att man inom den allmänna opinionen i ett antal medlemsstater fortfarande bestämt stöder dödsstraffet. Skulle vi kunna undvika sådana osmakliga uppvisningar i framtiden, eller åtminstone se till att offrens och deras familjers intressen respekteras på vederbörligt sätt?

Talmannen
Herr Helmer, jag skulle vilja påpeka för er att Amsterdamfördraget i dess bestämmelser innefattar ett förbud mot användningen av dödsstraff. Detta gäller inte bara för medlemsstaterna ...
(Applåder) ... utan är också ett krav för kandidatländernas inträde. Med risk för att väcka ytterligare anstöt hos er, måste jag erkänna att jag närvarade vid invigningen av utställningen, och var stolt över det.

Banotti
Herr talman! Som kvestor med ansvar för utställningar måste jag ibland säga nej till utställningar, men med tanke på detta parlaments stolta förflutna när det gäller dödsstraffet, var jag stolt över att kunna tillåta denna utställning.
(Applåder)   

Corrie
Herr talman! Jag skulle vilja be er att överväga att sammanställa en skrivelse till Nigerias president, med vår kammares deltagande angående de fruktansvärda explosioner som ägt rum i Lagos. Mer än 1 000 människor dödades, och det finns nu över 4 000 föräldralösa barn där. Jag är säker på att alla i denna kammare vill att de skall känna till vårt deltagande.

Talmannen
Herr Corrie, det skall jag med glädje göra.

Narkotikahandel
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0460/2002) från Arie M. Oostlander, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, om kommissionens förslag om antagande av ett rådsrambeslut om minimibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel
(KOM(2001) 259 - C5-0359/2001 - 2001/0114(CNS))

Oostlander
. (NL) Herr talman! Jag skall försöka att göra min röst hörd. I den föreliggande rapporten behandlas ett utkast till rambeslut från rådet som kommissionen har förelagt oss. Detta ingår i upprättandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, såsom det utmålas i fördragen, i synnerhet efter Amsterdam, och i enlighet med det program för upprättande som senare uttryckligen planerats under olika toppmöten. I detta fall är det emellertid inte fråga om ett särskilt långtgående förslag. Här handlar det om att gemensamt bekämpa den gränsöverskridande brottsligheten, framför allt genom att komma överens om lägsta maxstraff i medlemsstaternas lagstiftningar.
Egentligen är hela dokumentet författat på ett sådant sätt för att öka möjligheterna att det antas i rådet och därmed återstår inte mycket mer än en största gemensam nämnare för vad medlemsstaternas lagstiftning skall omfatta.
Det har alltså blivit ett tämligen blygsamt dokument som vi i utskottet anser bör stärkas, och då på ett sådant konstruktivt sätt att det i alla avseenden ändå ligger inom gränsen för det möjliga. Vi har alltså inte fört någon uttrycklig diskussion om narkotikapolitiken. Vi vill inte föra in något beslut om huruvida vissa typer av narkotika skall legaliseras eller inte, vare sig i rambeslutet eller i utkastet, och vi vill heller inte göra en åtskillnad mellan lätt och tung narkotika. Det hör inte hemma i detta sammanhang. Syftet är i själva verket betydligt anspråkslösare än så. Därför hoppas jag att vi under omröstningen förkastar de ändringsförslag som indirekt tar upp den här typen av frågor, så att vi kan förelägga rådet ett genomförbart förslag som ligger i linje med den uppfattning som, demokratiskt sett, råder hos majoriteten av den europeiska befolkningen. Vi har försökt, och på den punkten har vi enligt min mening lyckats uppnå enighet i utskottet, att göra förslaget mer stringent när det gäller straffen, till exempel genom att inte ersätta frihetsstraff med alternativa straff när det är fråga om personer som begått grova brott. Att under ett dygn hjälpa till i ett ålderdomshem är ingen lämplig alternativ straffrättslig åtgärd för sådana personer.
Dessutom har vi redan föreslagit att kommissionen och rådet skulle kunna fundera över möjligheten att använda sig av civilrättsliga påföljder som drabbar det som för gärningsmannen är mest kännbart, nämligen hans tillgångar.
För det tredje är vi överens om att vi bör undvika att skapa en skuggbyråkrati under befogenhet av rådets generalsekreterares. Om det redan i Amsterdamfördraget talas om att överföra element från den tredje pelaren till den första pelaren, måste denna tanke genomföras istället för att föregripa arbetet på ett helt annat politikområde, genom att inrätta en skuggbyråkrati under generalsekreteraren.
Herr talman! Inte ens inom det nederländska politiska spektret tillhör jag extremisterna i denna fråga. Snarare tillhör jag de måttfulla. Därför anser jag att detta juridiska tillvägagångssätt när det gäller bland annat strafflängden, är att betrakta som en avslutning och inte som den viktigaste delen i vår narkotikapolitik. Det viktigaste är de förebyggande och terapeutiska åtgärderna, den politik som utvecklats på dessa områden. Men eftersom det i mångt och mycket handlar om att upprätthålla den allmänna ordningen får vi inte försumma det juridiska tillvägagångssättet. Här rör det sig alltså om en avslutande del som i detta fall är på sin plats.
För övrigt anser jag och vi tillsammans att gemenskapssamarbetet ibland bör få en något mer tvingande karaktär, samtidigt som man bibehåller respekten för de nationella domarnas handlingsutrymme och kanske till och med visar dem större respekt än vad som är fallet i kommissionens förslag.
Så är jag framme vid ändringsförslagen. Efter omröstningen i utskottet har det inkommit omkring 13 ändringsförslag och det är jag inte särskilt nöjd över. Rättare sagt är jag nästan beredd att avråda från dem alla. I ändringsförslag 37 utökas tanken på att vi inte skall inrikta oss på att vidta rättsliga åtgärder mot missbrukarna, till att vi inte skall inrikta oss på att vidta rättsliga åtgärder mot användarna. Jag anser inte att man i rapporten skall yttra sig i denna fråga utan att det är medlemsstaternas uppgift att avgöra vilken politik de vill upprätthålla eller på nytt vill tillämpa när det gäller användarna i största allmänhet. Hur som helst är det uppenbart att vår ståndpunkt att vi inte vill vidta rättsliga åtgärder mot knarkarna, är ett resultat av att vi i vår politik föredrar att betona behandlingsaspekterna.
Vidare har jag lagt märke till att orden storskalig, internationell, gränsöverskridande och organiserad förekommer ett tiotal gånger i de övriga 13 ändringsförslagen. Jag tycker att det låter ganska ansträngt. Orden nämns ett par gånger redan i själva texten och det förefaller som författarna till dessa ändringsförslag i själva verket är ute efter att begränsa förslagets tillämpningsområde. Det står till och med att man framför allt skall ingripa om handeln bedrivs mellan två EU-länder. Enligt min mening är det helt galet. Det skulle nämligen innebära att det som kommer hit direkt från Colombia, Surinam och Nederländska Antillerna inte skulle falla inom detta rambesluts tillämpningsområde. Det vill jag verkligen avråda ifrån. Även anstiftan och medhjälp undantas i ett av ändringsförslagen från detta förslags tillämpningsområde.
Herr talman! Jag menar att det finns personer som är mer utsvävande än föredraganden. Eftersom denna person inte heller tillhör de strängaste, skulle jag föredra att förkasta alla ändringsförslag som jag betecknar som utsvävande.

Coelho
Herr talman! Då detta är första gången jag får ordet efter er utnämning skulle jag vilja önska er lycka till som talman för Europaparlamentet. Jag vill också lyckönska min kollega Oostlander för det fina arbete han har lagt ner på detta betänkande, vilket Europeiska folkpartiets grupp stöder förbehållningslöst. Narkotikaproblemet engagerar EU:s medborgare mycket. Sedan många år har Europaparlamentet arbetat för att bekämpa narkotika. EU:s deltagande i kampen mot narkotika är i dag tydligt i åtgärder som går från antagande av rättsliga instrument mot narkotikatillverkning, olaglig narkotikahandel och penningtvätt till samarbete med produktionsländer och främjande av förebyggande åtgärder och motarbetande av narkotikaberoende, både när det gäller behandling och återanpassning, och dessutom utveckling av nätverk för information och samarbete mellan medlemsstaterna.
Vi måste komma ihåg att efter det " kalla kriget" har den olagliga narkotikahandeln haft en ökning utan motstycke som finansieringskälla för kriminella organisationer och terroristgrupper. I dag uppskattas det att brottslighet relaterad till narkotika och olaglig narkotikahandel utgör ungefär åtta procent av världshandeln. Att få slut på denna smuggling skulle därför innebära att man stoppade en av dessa kriminella organisationer och terroristgruppers viktigaste finansieringskällor.
Detta förslag till rambeslut kommer inte med något nytt utan föreslår bara att vi skall förstärka instrumenten för att bekämpa den internationella olagliga narkotikahandeln vilket vår kollega Oostlander mycket väl påpekat. Det handlar om ett nödvändigt steg, och vi vet att det är ett steg på vägen för att besvara de behov som erkänts både i åtgärdspaketet från Wien, slutsatserna i Tammerfors och i Europeiska unionens strategi för att bekämpa narkotika år 2000-2004. Detta handlar verkligen om ett nödvändigt, men otillräckligt, steg: Det begränsar sig till att fastställa ett minimum av gemensamma nämnare för narkotikahandelsbrott i den gällande lagstiftningen i varje medlemsstat. Medlemsstaterna måste därför vidta nödvändiga åtgärder för att garantera att dessa brott blir effektivt straffbelagda, proportionellt och avskräckande, inklusive med frihetsberövande straff vars nedre gräns inte får understiga fem års fängelse i de grövsta fallen. Min uppfattning är att det är en mycket låg gräns, särskilt om man tar hänsyn till att den gällande lagstiftningen i medlemsstaterna redan har hårda straff för olaglig narkotikahandel, i synnerhet då brottets omfattning och allvar kan anses vara försvårande omständigheter. I mitt land Portugal är t.ex. den gränsen tolv år, med möjlighet till en förlängning av straffet med en tredjedel.
Slutligen skulle jag vilja nämna en aspekt som är mycket viktig, vilken är förverkandet av alla olagliga tillgångar som härrör direkt eller indirekt från ett smugglingsbrott, från deltagande i en brottslig organisation eller stämpling som syftar till olaglig narkotikahandel. Jag tror att detta besvarar ett av de önskemål från alla de organisationer som ägnat mycket hårt arbete åt att bekämpa narkotika, vilket förutom uppnått resultat vid förverkande av sådan egendom kan gynna den förebyggande politiken.

Swiebel
Herr talman! Narkotikapolitiken har vid ett flertal tillfällen föranlett hetsiga debatter i Europaparlamentet. Uttömmande diskussioner vände då upp och ned på allting och berörde ämnen som familj, tro och myndigheter. I dag befinner vi oss i lugnare vatten. Europeiska kommissionens förslag begränsas till de juridiska aspekterna och då är det lämpligt att vi ser nyktert på saken.
Såsom kommissionen med rätta betonar i sitt förslag, ligger ansvaret för att bekämpa den olagliga narkotikahandeln först och främst hos medlemsstaterna. I de fall där det rör sig om en organiserad handel som omfattar flera länder, kan ett rambeslut enligt vilket man tar itu med denna gränsöverskridande handel emellertid vara ett användbart komplement till den nationella politiken.
Det som däremot saknas i kommissionens förslag är en uppdelning mellan olika typer av narkotika och därmed en differentierad straffbarhet för olaglig narkotikahandel. Allt fler länder i Europa gör en åtskillnad mellan lätt narkotika och tung narkotika med utgångspunkt i de hälsorisker de resulterar i, och det finns ett växande politiskt stöd för en politik som bygger på tillförlitlig upplysning och förebyggande av hälsorisker. Många medlemsstater för mot denna bakgrund en tolerant politik när det gäller lätt narkotika. Det är inte meningen att denna politik skall tillintetgöras genom föreliggande rambeslut.
I fråga om straffbarheten bör en rad olika faktorer beaktas innan man kommer fram till ett verkningsfullt och proportionellt straff. Tyvärr har kriterierna för att fastställa hur allvarlig en förseelse är, såsom handelns omfattning och frekvens samt typen av de medel med vilka handel bedrivits, inte tagits med i förslaget. Därför har min politiska grupp tillsammans med tre andra grupper lämnat in ett ändringsförslag för att skriva in sådana kriterier. De kulturella skillnaderna och de olika typer av rättsliga åtgärder som förekommer i medlemsstaterna, tillsammans med subsidiaritetsprincipen, berättigar att detta förslag begränsas till den olagliga narkotikahandel som är organiserad och gränsöverskridande. Min politiska grupp anser att detta rambeslut har ett mervärde endast om dessa begränsningar genomförs.

Schmidt, Olle
Herr talman, herr kommissionär! Jag får erkänna att jag talar för en betydande minoritet inom vår grupp. Narkotikasituationen i Europa blir allt värre. Att våra gränser blir allt öppnare är i grunden givetvis positivt, men baksidan av detta är att smugglingen ökar, bland annat narkotikasmugglingen. Jag är oroad över att det verkar som om allt fler länder ger upp en tydlig och klar restriktiv hållning gentemot narkotikamissbruket. Vårt mål måste vara ett narkotikafritt Europa - ingenting annat! Skulle vi ge upp det detta mål, är det detsamma som att lämna tusentals ungdomar i sticket.
Herr talman, jag är väl medveten om Oostlanders problem med att hitta en balanserad uppfattning. I stort sett tycker jag att han har lyckats. Jag välkomnar hans mer restriktiva toner här i dag, men det finns formuleringar som jag inte delar. Helt klart är att ändringsförslagen går i helt fel riktning. Att öppna för en tillåtande attityd gentemot så kallade lätta droger vore förödande. Vi vet att inkörsporten till det tunga missbruket går via de så kallade lätta drogerna.
Vi svenska liberaler, och en stor del av den liberala gruppen i övrigt, kommer att rösta emot alla försök att luckra upp den strikta och tydliga narkotikapolitiken. Vi säger nej till ändringsförslagen 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 33, 34, 35 och 37. Ändringsförslagen 32 och 36 kan vi acceptera.

Buitenweg
Herr talman! Föredraganden bad oss nyss att avstå från hänvisningar till frågan om legalisering eller tolerans av narkotika, eftersom dessa frågor inte hör hemma i detta sammanhang. Jag är emellertid inte övertygad om att så är fallet. Olaglig narkotikahandel är för mig ett allt för allmänt begrepp. Oostlander är motståndare till den nederländska toleranspolitiken och det må så vara. Även jag anser att den egentligen är en bristfällig kompromiss. Själv skulle jag föredra att lätt narkotika legaliserades. Lätt narkotika är när allt kommer omkring mindre skadlig än den alkohol som i denna byggnad flödar i mängder.
Det är inte bara i Nederländerna som lätt narkotika tolereras. Denna politik har av folkhälsoskäl fått efterföljare även i andra länder på såväl lokal, regional och ibland till och med nationell nivå. Även om vi nu kommer med stränga uttalanden, kommer situationen i praktiken att vara en annan. Låt oss därför begränsa oss till en politik som vi kan genomföra, som ligger i linje med subsidiaritetsprincipen och vår europeiska uppgift och som det råder en bred parlamentarisk och samhällelig samsyn kring, nämligen att angripa den lukrativa, organiserade och gränsöverskridande olagliga narkotikahandeln. Resten får Oostlander strida om på nationell nivå. Det är ju inte långt kvar till valet.

Andrews
Herr talman! Med tanke på att det årligen inträffar mellan 7 000 till 8 000 akuta narkotikarelaterade dödsfall, kommer min grupp att ge Oostlanders betänkande och kampen mot olaglig narkotikahandel vårt bestämda stöd.
Vi kan vara säkra på att alla betänkanden från Oostlander grundas på en stor känsla av målmedvetenhet och integritet. Jag har känt honom länge, och jag är absolut säker på att han menar vad han säger i detta särskilda betänkande. Med 3 000 mil kust omkring Irland, är möjligheterna med olaglig narkotikahandel alltid närvarande. Samarbete på europeisk nivå skall därför inte endast välkomnas, utan är också grundläggande. Jag ser fram emot mer konkreta förslag på EU-nivå när det gäller hur EU ytterligare kan hjälpa oss, inte bara med att hålla Irland fritt från droger, utan också resten av Europa.
Vilken typ av budskap vill ledamöterna sända från detta parlament? Att droger som heroin och crack-kokain är okej? Det accepterar jag inte. Beslutet måste fattas av ledamöterna i denna kammare. Men valet är tydligt: antingen stöder man Oostlander eller så sänder man ut det farliga budskapet att heroin och syntetiska droger för personligt bruk och spridning är godtagbart.
Ändringsförslag 28, från PSE-gruppen, Verts/ALE-gruppen och GUE/NGL-gruppen med flera, kan inte misstolkas: " ...användare som tillverkar, köper eller innehar droger för personligt bruk och användare som förser andra personer med droger utan vinstgivande syfte undantas från detta rambesluts tillämpningsområde." Därför är det okej att förse barn eller vuxna med heroin, så länge som man inte vill få någon vinst av det. Men vem gör egentligen vinsterna? Det är de stora narkotikabrottslingarna, som vi tycks tolerera. Vi tycks kunna jaga de terrorister som var ansvariga för de fruktansvärda händelserna den 11 september, men vi verkar inte kunna bekämpa internationella drogterrorister.
Vi måste veta vilka de är. Mordet på journalisten Veronica Guerin fick faktiskt politikerna och polisen i mitt land att handla, vilket krossade en våldsam gangsterkultur i Irland. Dessa gangsters har tyvärr ersatts av andra ännu yngre, och ännu mer brutala brottslingar. Under den senaste veckan, när jag uträttade ärenden i innerstaden i min valkrets, bevittnade jag hela områden som brutits ned av droger. De måste bekämpas. De människor som tillverkar detta kokain och heroin, och som orsakar sådan förstörelse i våra städer och samhällen och på landet, måste stoppas. Oostlanders betänkande utgör ett litet men mycket viktigt steg i den riktningen. Detta betänkande har all den integritet som förväntas från detta parlament. Jag tackar honom för hans ansträngningar i detta hänseende.

Blokland
Herr talman! Oostlander konstaterar besviket att detta förslag från kommissionen inte duger mycket till. Det är enligt honom endast en sammanställning av den minsta gemensamma nämnaren för medlemsstaternas lagstiftning.
Ärligt talat är jag nöjd med kommissionens försiktiga tillvägagångssätt. Straffrätten är ett område som i stor utsträckning präglas av den nationella kulturen och historien. Här är det enligt min mening viktigast att man är återhållsam med att överföra befogenheter till europeisk nivå. Europeisk lagstiftning skapar ett mervärde endast på de områden där det uppenbart är fråga om gränsöverskridande problem.
Det verkar inte vara många i parlamentet som delar denna åsikt. Döm om min förvåning då mina kollegor i de socialistiska och gröna partigrupperna denna gång yttrar åsikter som ligger till höger om mina egna. I sina ändringsförslag fäster de stort värde vid begrepp som subsidiaritetsprincipen, kulturella skillnader och nationell lagstiftning, trots att det utan tvivel handlar om ett gränsöverskridande problem som kräver lagstiftning på europeisk nivå, nämligen den olagliga narkotikahandeln. Mina kollegor vill lägga till orden gränsöverskridande och organiserad i definitionen. Själv anser jag att dessa begrepp är nära förbundna med olaglig narkotikahandel och att sådana tillägg därför är överflödiga. I värsta fall kan det försvåra tillämpningen av beslutet.
Slutligen ogillade föredraganden den enkla sammanställningen av den minsta gemensamma nämnaren för medlemsstaternas lagstiftning. De som inkommit med ändringsförslag tycks ogilla själva tanken på en minsta gemensamma nämnare. Detta visar att subsidiaritetsprincipen inte är något annat än ett nödargument för att skydda den internationellt sett avvikande nederländska narkotikapolitiken.
Jag stöder det förslag där man på ett ansvarigt sätt inleder bekämpningen av den olagliga narkotikahandeln, ett gränsöverskridande problem som direkt påverkar säkerheten för Europas medborgare. Att det kan uppstå problem för Nederländerna, på grund av att landets lagstiftning inte tillämpas på det sätt som lagen föreskriver, anser jag vara ett resultat av en inkonsekvent politik som bör anpassas till internationell och europeisk lagstiftning och inte tvärtom.

Dupuis
Herr talman! Kära kolleger! Herr Oostlander! I lördags kväll i Italien dog en ung artonårig pojke, Alessandro Macioci. Han begick självmord genom att andas in avgaserna från sin bil för att han anklagats för olaglig narkotikahandel eftersom polisen hittat 2,5 g hasch i hans fickor. Detta är fakta, herr Oostlander. Det är inte uppdiktat.
Det är så polismyndigheterna i de olika medlemsstaterna i Europeiska unionen tolkar den politik som ni förordar för att bekämpa den stora kriminaliteten och det är så man tolkar den harmonisering ni föreslår. Denna harmonisering är, tvärs emot all logik, en inblandning i angelägenheter som rör Europeiska unionens medlemsstater. Det är konsekvensen av absurda politiska beslut - exempelvis av ett land som Frankrike - och ett tvång för de stater som äntligen börjar förstå. Med dessa ord tänker jag på Nederländerna, den stat ni tillhör, och vars politik ni har ogillat, men i dag även på Belgien, Portugal, Spanien där kolleger som tillhör det spanska Partido Popular i Madrid gör mycket intressanta experiment i syfte att reducera riskerna.
Det är en politik som vi naturligtvis inte kan harmonisera. Det vi bör harmonisera är alltid det värsta, vilket är en helt och hållet frisinnad lagstiftning, herr Oostlander. Ni föreslår ju lagar som inte går att tillämpa. Liberalerna och " frihetsivrarna" vill ha lagar som kan genomdrivas: det är ett fritt sätt att tolka lagen. Men sedan trettio år har er politik ideligen frambringat lagar som aldrig har tillämpats. Er politik är dessutom fördärvlig för länder som Colombia, Bolivia, Peru, Laos, Burma. Dessa länder är bokstavligen förstörda på grund av er prohibitionistiska narkotikapolitik.
Bortsett från de vänskapliga klappar på axeln jag får av många kolleger, till och med från högerhåll, herr Oostlander, inser dessa kolleger att den prohibitionistiska politiken är en politik som föder kriminalitet, en kriminell politik; de inser att man måste vidta helt andra åtgärder. Även om ni försöker begränsa dess räckvidd, vilket ni försökte göra i er inledande kommentar, går ert betänkande i diametralt motsatt riktning.
Det är inte kommissionens sak att lägga sig i detta. Kommissionen har inte kunnat säga nej till Arlacchi, till hans brottsliga ledning som pågått i fem år med KGB-agenter som avlöst varandra, med ryska generaler som ägnat sig åt olaglig narkotikahandel: vi känner alla till förhållandena. Det handlar om verkliga händelser som vi varje dag läser om i tidningarna.
Kommissionen skall ägna sig åt sådant som den förstår sig på! Den får gärna studera rapporterna från UNDCP men måste låta bli att besvära oss med sådana här helt absurda förslag. Jag tycker det är på tiden att vårt parlament vågar ge prov på något mindre hyckleri, att det gör vad våra kolleger Chris Davies och Marco Cappato nyligen gjort i Storbritannien, att vi parlamentariker äntligen visar hur absurda dessa lagar är.

Malliori
Herr talman! Kommissionens rapport om antagande av ett rambeslut från rådet om minimibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel utgör - som anförts - ett litet blygsamt steg för att lösa det mycket stora problemet ifråga om olaglig handel med psykotropa ämnen. Det huvudsakliga förslaget som gäller fastställande av påföljd hänvisar tyvärr till den högsta straffsatsen som inte bör vara mindre än fem år, något som ger domaren frihet att utdöma från ingen påföljd alls till flera års straff. Något sådant skiljer sig naturligtvis från harmoniseringstanken eftersom nästan all nationell lagstiftning anger högre straff.
Jag måste emellertid betona, herr talman, att vi, med de ändringsförslag som inlämnats och av vilka jag hoppas att de flesta skall antas, lyckas få en viss sekundär nytta av detta beslut. För det första klargörs det att den drogberoende inte bör bemötas som en lagbrytare utan som en sjuk och att användande av droger inte bör vara straffbart. För det andra föreslås det att intäkterna från beslag av egendom som görs hos de stora narkotikahandlarna skall användas för förebyggande åtgärder och program för behandling; avslutningsvis skulle jag vilja säga att jag hoppas att kommissionens framtida förslag skall vara mer ambitiöst, att det skall innehålla tydliga och harmoniserade minimibestämmelser - och inte maximibestämmelser - när det gäller påföljd även för betydande narkotikahandlare så att området för säkerhet och rättvisa inom ramen för Europeiska unionen tryggas.

Van der Laan
Herr talman! Jag vill lyckönska kollegan Oostlander som framfört en rad värdefulla förslag för att förbättra kommissionens förslag: först och främst utökade möjligheter att beslagta de vinster som narkotikabrottslingar erhåller. Om vi kan klämma åt dessa personer där det är mest kännbart, nämligen i plånboken, blir effektiviteten i åtgärderna högre än vad som är fallet med vanliga fängelsestraff. Vi skall inte koncentrera oss på att vidta rättsliga åtgärder mot missbrukarna, utan i stället satsa på förebyggande åtgärder. Europa bör med sina begränsade medel inrikta sitt arbete på att sända ut en sådan positiv signal.
Här skiljs emellertid våra vägar. Jag är mycket glad över att en majoritet av Europeiska liberaldemokraterna, som efterföljare av en europeisk tendens att föra en mer realistisk narkotikapolitik, stöder alla ändringsförslag som går ut på att göra en åtskillnad mellan tung narkotika och lätt narkotika. Vidare är jag glad över att de stöder de ändringsförslag som syftar till att rättsliga åtgärder inte skall vidtas mot användare och de som innebär att detta förslag begränsas till gränsöverskridande, olaglig narkotikahandel. Låt oss använda våra begränsade medel för att koncentrera oss på de stora förbrytarna i stället för de små användarna.
De kollegor från PPE som talar om att parlamentet med detta förslag sänder ut farliga signaler, skulle jag i min tur vilja varna för att bedriva symbolpolitik. När allt kommer omkring har vi ännu inget medbeslutande på detta område.
Min partigrupp ställer sig frågande till två konkreta förslag från kommissionen. Det är inte förståndigt att begränsa det lägsta maxstraffet på fem år till att omfatta endast vissa typer av brott, samtidigt som det straffet skall gälla för alla typer av narkotikabrott. Därför kommer vi att stödja det ändringsförslag som syftar till en begränsning.
Slutligen anser vi att den bestämmelse som är tänkt att ge angivare straffnedsättning i utbyte mot information om narkotikaligor är allt för långtgående. Detta är ett mycket känsligt område där traditionerna i medlemsstaterna går isär. Vi anser att man går för långt om man nu på detta sätt och utan omsvep vill reglera detta.

Vitorino
Herr talman, kära ledamöter! För det första skulle jag vilja lyckönska föredraganden, ledamot Oostlander, för hans utmärkta arbete med det betänkande han har lagt fram, och sedan påminna om att detta rambeslut som kommissionen har lagt fram ingår i en global strategi i kampen mot narkotika som grundar sig på en balans mellan åtgärder för att minska tillgång och efterfrågan och åtgärder mot smuggling.
Detta förslag är inte Europeiska unionens HELA narkotikapolitik: Detta förslag handlar bara om en specifik komponent som rör kampen mot olaglig narkotikahandel. Behandlingen av narkotikafrågan i Europeiska unionen framgår av handlingsprogrammet för 2000-2004, för vilket en utvärdering kommer att ske någon gång i år när halva tiden gått. I Laeken bad stats- och regeringscheferna att vi före slutet av maj i år skulle anta ett rambeslut för att harmonisera straffen för olaglig narkotikahandel på EU-nivå. Det är det enda syftet med detta förslag. Kommissionen anser att det är nödvändigt med ett nära samarbete mellan medlemsstaternas olika rättsliga myndigheter och polis- och tullmyndigheter vid kampen mot olaglig narkotikahandel för att besvara utmaningen med olaglig narkotikahandel mellan länder. Ett sådant samarbete måste grunda sig på ett gemensamt synsätt på unionsnivå för att bli effektivt, särskilt vid tillnärmningen av definitionen för brott och straffskalor för olaglig narkotikahandel, vilka måste vara effektiva, proportionella och avskräckande.
Vi är glada för målen i ledamoten Oostlanders betänkande. Naturligtvis måste de repressiva åtgärderna mot narkotikasmugglare kompletteras med en politik med förebyggande åtgärder och återanpassning av narkotikaberoende. Det tänkta instrumentets egenskaper gäller bara narkotikafenomenets repressiva sida. För att förbereda detta straffrättsliga initiativ har kommissionen arbetat med s.a.s. full kännedom om saken tack vare våra viktiga förberedande arbeten, särskilt tack vare att vi har studerat definitionerna i varje medlemsstat, vilka straff som enligt lag går att tillämpa och - vilket inte är mindre viktigt - de konkreta villkoren för strafftillämpning vid olaglig narkotikahandel i var och en av de femton medlemsstaterna. Denna studie, som har offentliggjorts, möjliggjorde därmed en jämförande analys av lagstiftningen i alla medlemsstater i frågor som gäller olaglig narkotikahandel.
Därför är den första viktiga preciseringen att syftet är att harmonisera straffen för olaglig narkotikahandel. Detta förslag får inte ses som att det begränsar sig till smuggling mellan länder eller gränsöverskridande smuggling. För de två är en: antingen har de flesta fall av olaglig narkotikahandel sitt ursprung utanför Europa och sker då alltid mellan länder, annars ser jag inte hur det är möjligt att vilja bestraffa en gränsöverskridande smugglare hårdare än den grova smuggling som sker inom varje medlemsstat. Staterna kan inte ha två strafflagar, en som tillämpas på olaglig narkotikahandel som endast sker innanför landets gränser och en annan som tillämpas på olaglig narkotikahandel då den är gränsöverskridande.
Vi går vidare till nästa fråga: Definitionen vad som är olaglig narkotikahandel. Kommissionen har redan blivit kritiserad för att vara för lite ambitiös på den punkten. Vad är det som vi har gjort? Vi har begränsat oss till att samla in nyckelelementen från Förenta nationernas konvention om olaga hantering av beroendeframkallande medel och psykotropa ämnen, från 1988, och vi integrerade den definitionen med de nationella lagarna och föreskrifterna som rör definitionen av brott relaterade till olaglig narkotikahandel. Det är därför ett försök till att uppnå en syntes av definitionen på olaglig narkotikahandel. Men här - ett tredje viktigt påpekande - vi har respekterat subsidiaritetsprincipen. Och därför är varken den individuella narkotikakonsumtionen eller överlåtelse i icke vinstsyfte för personligt bruk med i den definitionen. Dessa frågor överlåts till varje medlemsstats exklusiva lagföring, därför att, vilket denna debatt har visat prov på, lösningarna i den femton medlemsstaterna skiljer sig väsentligt på det området.
Kommissionens förslag syftar därför inte till att ändra dessa skillnader i nationell lagstiftning på de områden där narkotika för personligt bruk inte är straffbelagt. Men då smugglingen är av sådan omfattning och beskaffenhet att den blir föremål för straff föreslår kommissionen att straffen skall vara effektiva, proportionella och avskräckande. Det lägsta straffet på högst fem år för det grövsta brottet är ett straff som inte bara ger ett stort manöverutrymme för domstolarna att tillämpa lagen i förhållande till omständigheterna för varje narkotikafall utan det är också ett förslag som syftar till att ge en uppfattning om hur allvarligt vi vill beivra de fall av olaglig narkotikahandel där detta straff gäller.
Jag vet att det lägsta straffet för det grövsta brottet är strängare i några länder - ledamot Carlos Coelho hänvisade till fallet med Portugal. Jag bör framhålla att i andra är det lindrigare, och denna siffra med fem år tycks oss vara en siffra som motsvarar ett lägsta minimum av harmonisering, samtidigt som lagstiftningen i varje medlemsstat ges möjlighet att fastställa andra strängare skalor med lägsta straff för det grövsta brottet. Men det är en fråga som diskuteras i rådet. Jag tror därför att detta förslag, som jag hoppas parlamentet antar, blir det första steget där alla medlemsstater deltar i kampen mot den olagliga narkotikahandeln, vilken hotar medborgarnas hälsa, säkerhet och livskvalitet, och, som ledamot Oostlander påpekade, är en finansieringskälla för många andra brottsliga aktiviteter, bland annat terrorismen. Därmed hoppas jag att parlamentet kommer att stödja betänkandet och skapa villkor, så att rådet kan anta detta rambeslut före utgången av maj månad i år.

Tredjelandsmedborgare
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
betänkande (A5-0436/2001) av Ludford för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets direktiv om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares rättsliga ställning (KOM(2001) 127 - C5-0250/2001 - 2001/0074(CNS));
betänkande (A5-0455/2001) av Kessler för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets direktiv om villkor för att medborgare i tredje land skall ha frihet att resa inom medlemsstaternas territorium under en tid av högst tre månader samt om införande av ett särskilt resetillstånd och om fastställande av villkor för inresa i syfte att förflytta sig under en tid av högst sex månader (KOM(2001) 388 - C5-0350/2001 - 2001/0155(CNS)).

Ludford
. (EN) Herr talman! I detta förslag genomförs ett av de viktigaste åtagandena från toppmötet om rättsliga och inrikes frågor i Tammerfors i oktober 1999. Vid detta toppmöte krävde man att den rättsliga statusen för varaktigt och lagligt bosatta tredjelandsmedborgare bör tillnärmas den som medlemsstaternas medborgare åtnjuter, så att de kan få en uppsättning enhetliga rättigheter som ligger så nära de rättigheter som EU-medborgare åtnjuter som möjligt. Förslagets målsättning är alltså att invandrare eller flyktingar som har varit lagligt bosatta i ett land i minst fem år skall ges ställning som varaktigt bosatta i EU.
Detta förslag omfattar självfallet inte människor som olagligt uppehåller sig i Europeiska unionen. Det gäller inte heller för personer som är tillfälligt bosatta i ett land, som till exempel studenter, eller personer som har beviljats tillfälligt skydd. Med tanke på betänkligheterna på vissa håll, inte minst inom vissa delar av rådet, är det viktigt att betona att EU enbart förlänger följdriktigheten av medlemsstater som har gett vissa invandrare en juridisk rätt att stanna varaktigt. Det handlar bara om att lägga till en EU-dimension.
Denna EU-dimension består av en social och juridisk rättvisa som inspirerats av de grundläggande bestämmelserna i EU-fördragen, och av ett beräknande egenintresse för den europeiska ekonomin och det europeiska samhället. Det finns uppskattningsvis upp till 20 miljoner människor som lever lagligt inom Europeiska unionen som inte har ansökt om, eller inte har beviljats medborgarskap i den medlemsstat där de bor. Man tänker på turkiska medborgare i Tyskland och på nordafrikaner i Frankrike som två stora gemenskaper. Men det finns berättigade gemenskaper med en mängd nationaliteter i alla medlemsstater. I min egen medlemsstat, Förenade kungariket, uppskattade The Economist förra veckan att hälften av de två miljoner muslimer som bor där är utländska medborgare. Merparten av dessa har troligen invandrat från samväldet under 1950- och 60-talen. Jag skall återkomma till läget i Förenade kungariket senare.
Min önskan om att vara föredragande för detta betänkande beror delvis på mitt engagemang för att bekämpa rasismen. En rättvis behandling och aktiv integration av tredjelandsmedborgare, tillsammans med åtgärder för att förhindra diskriminering, kommer att hjälpa till i kampen mot rasism och främlingsfientlighet. Detta blir hela tiden alltmer, och inte mindre, viktigt. Det ligger djupt i EU:s sociala och ekonomiska intresse att integrera sådana människor, och mot bakgrund av övrig EU-politik vore det att hyckla att inte göra detta. Det finns en stor oro när det gäller vissa invandrargemenskapers utanförskap och deras sociala och ekonomiska underläge. Det finns också oroande rapporter om allt fler incidenter med rasistiskt motiverade trakasserier och rasistiskt motiverad fientlighet, särskilt sedan den 11 september.
Det bästa sättet att bekämpa alla dessa faktorer är att se till att invandrarnas oerhörda bidrag underlättas, erkänns och betonas. Rättigheter som är likvärdiga EU-medborgarnas inom områden som till exempel sysselsättning, utbildning och social trygghet kommer att öka invandrarnas ekonomiska bidrag. Andra åtgärder skulle dessutom öka den sociala integrationen. Jag vill fästa uppmärksamheten på ändringsförslag 33 till 35, som jag har författat, om lika tillgång till rättsliga åtgärder, deltagande i det lokala livet och rösträtt. Jag skulle dock omedelbart vilja tala om att det nya ändringsförslaget 56 från ELDR är avsett att ersätta ändringsförslag 34, i syfte att klargöra att det innebär deltagande i det lokala samhällslivet, till exempel inom grannskapsforum, och att man i ändringsförslag 35 endast strävar efter att uppmuntra medlemsstaterna att ge en lokal och europeisk rösträtt. Gruppen De Gröna har åter lagt fram flera av mina ursprungliga ändringsförslag som röstades ned i utskottet. För att vara konsekvent kommer ELDR att rösta för dessa.
Låt mig ta upp den vanskliga uppgiften med att försöka få en jämvikt i omröstningen om ändringsförslagen, så att alla delar av denna kammare kan stödja detta betänkande. Jag skulle vilja vädja till högersidan att acceptera att en rimlig lösning skulle bestå i att man antog några av deras punkter, men inte alla. Sålunda är en hänvisning till rådets anti-terrorismåtgärder för att bedöma säkerhetshot godtagbar, men några av dessa sträcker sig för långt. Ur praktiskt synvinkel är ändringsförslag 82 godtagbart, men inte ändringsförslag 9. Samtidigt som det är godtagbart att nämna tillägnande av kunskaper i medlemsstatens språk som grundläggande för den sociala integrationen, är det att sträcka sig för långt att insistera på att detta är ett kriterium för att bevilja ställning som bosatt inom EG.
Jag vädjar till vänstersidan att inte låta invändningar när det gäller detaljer dölja det stora sammanhanget, så att vi kan fullfölja parlamentets åtagande sedan länge när det gäller juridiska rättigheter för tredjelandsmedborgare. Det är beklagligt att Förenade kungariket väljer att inte ställa sig bakom denna åtgärd. Inte enbart kommer detta att vara socialt orättvist för personer som är bosatta i Förenade kungariket, utan det kommer också att göra Förenade kungariket mindre attraktivt för begåvade yrkesmänniskor, något som affärsvärlden påpekat.
Jag vill uppmana parlamentet att samla ett samförstånd om detta väl avvägda och förnuftiga förslag. Jag vill också uppmana det spanska ordförandeskapet att uppnå en enighet i rådet för att visa hur allvarligt den tar sitt åtagande när det gäller den sociala integrationen, och också när det gäller rörlighet för arbetskraften, vilket återigen kommer att krävas vid toppmötet i Barcelona. Vi har 20 miljoner människor, som definitionsmässigt är rörliga. Vi vore hycklare om vi förnekade dem rättigheten att röra sig fritt inom Europeiska unionen.

Keßler
Herr talman! De gemensamma bestämmelserna om villkoren för att medborgare i tredje land skall ha frihet att resa inom medlemsstaternas territorium är mycket välkomna. Inom ramen för utskottets arbete stötte de fragmentariska försöken att fastställa reglerna på upprepad kritik på grund av ett franskt och ett portugisiskt initiativ. Det krävdes ett mer globalt initiativ för rörelsefriheten inom Schengenområdet. Detta krav uppfylls genom föreliggande förslag till direktiv från kommissionen.
För det första skall man reglera och harmonisera de förutsättningar under vilka medborgare i tredje land skall ha frihet att resa under högst tre månader. Därigenom tillmötesgår man Amsterdamfördraget, som ålägger rådet att fastställa villkoren inom fem år efter ikraftträdandet. För det andra skall ett helt nytt instrument införas - det särskilda resetillståndet. Detta tillåter att friheten att resa förlängs till sex månader under särskilda omständigheter.
Till att börja med förstår jag inte varför man som rättsligt instrument valde ett direktiv och inte en förordning. Texten är tillräckligt konkret. Eftersom ett direktiv måste överföras till nationell nivå, kommer tillämpningen av rättsakten att försenas på obestämd tid. Dessutom kommer föreliggande rättsakt bland annat att ersätta förordning 1091/2001, vilken redan har trätt i kraft. Därför är även av den anledningen en förordning ett mera adekvat medel som rättsligt instrument.
Friheten att resa har inte ändrats till innehållet för medborgare i tredjeland som inte är underkastade viseringstvång eller för innehavare av ett uppehållstillstånd med längre giltighetstid. Nya regler kommer emellertid att gälla för innehavare av nationella visum som utfärdats av medlemsstaterna för uppehåll under den längre tidsfristen och som ännu inte har uppehållstillstånd. Tvärtemot kommissionens förslag skall det enligt min uppfattning även i fortsättningen vara möjligt för sådana tredjelandsmedborgare att resa inom medlemsstaternas territorium även innan en ansökan om detta uppehållstillstånd har lämnats in.
Att nu plötsligt medge frihet att resa först sedan ansökan lämnats in skulle innebära en tillbakagång till nuvarande rättsläge efter överenskommelsen om genomförande i Schengenavtalet. Detta skulle ingen av de berörda förstå. Dessutom finns det ingen synbar orsak till varför denna kategori skulle behandlas annorlunda och sämre gentemot övriga tredjelandsmedborgare som direktivet behandlar i fråga om när frihet att resa skall inträda. Visserligen måste tredjelandsmedborgare som reser med ett nationellt visum då också uppfylla samma kriterier som tredjelandsmedborgare som reser med en enhetlig Schengenvisering. Detta följer av att visering jämställs när det gäller frihet att resa. Det innebär att de rådfrågningsförfaranden mellan medlemsstaterna som instruktionen för den konsulära verksamheten ger besked om beträffande de konfidentiella listorna 5A och 5B måste gälla även för nationella visum.
De medlemsstater som har förbehåll gentemot tredjelandsmedborgare från vissa länder skulle annars i de fall då ett nationellt visum erhållits i en annan medlemsstat inte ha någon möjlighet att få kännedom om eller kontrollera detta. Därigenom skulle det uppstå ett glapp i säkerheten, som efter händelserna den 11 september inte kan accepteras. Om denna punkt ägde en livlig diskussion rum i utskottet. Likväl stödde utskottet mitt förslag med stor majoritet. Detta resultat bekräftar utskottets styrka, att på grund av förändrade förutsättningar fatta ett nytt beslut i en sakfråga om vilken omröstning redan har ägt rum.

Medina Ortega
, föredragande av yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. (ES) Herr talman! Jag vill ännu en gång lyckönska kommissionen till att den lägger fram ett paket med förslag som syftar till att underlätta Europeiska unionens anpassning till verkligheten i det nya europeiska samhället.
Europa har gått från att vara en utvandringskontinent till att bli en invandringskontinent och kommissionens förslag syftar till att underlätta integrationen av alla dessa invandrare i våra respektive samhällen.
I den debatt som hölls i utskottet för rättsliga frågor om detta smög sig några ändringsförslag in. Några var formella, andra mindre. I utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, som är ansvarigt utskott, lade Ludford ned ett oerhört arbete på att försöka förfina och precisera de rättsliga begreppen, men jag tycker att det verkar som om direktivtexten skulle bli snedvriden om vi här helt och fullt antog större delen av de ändringsförslag som antogs i utskottet för fri- och rättigheter och som kom till som en konsekvens av tillfälliga majoriteter. Även Ludford ger oss förslag som går i denna riktning och som vi anser är korrekta. När allt kommer omkring tror jag att det viktigaste denna kammare nu kan göra är att försöka att låta texten i kommissionens förslag återgå till mer likartade former.
Det handlar till syvende och sist om att uppnå maximal jämställdhet och jämlikhet mellan de varaktigt bosatta och gemenskapens medborgare, naturligtvis med beaktande av nationella regler och nationella konstitutionella principer. Det handlar däremot inte om att fastställa konstlade krav som gör integrationen av de personer som redan levt under lång tid med oss svårare.
Kort sagt tror jag att vi av de slutliga förslag som Ludford lägger fram för oss, och av diskussionen i detta utskott, kan vänta oss att kammaren återgår till kommissionens ursprungliga textförslag, i den mån det är möjligt, och att inte många av de ändringsförslag som antogs i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor skall bibehållas. Som jag nämnde kom de till på grund av en tillfällig majoritet.

Klamt
Herr talman, ärade damer och herrar! Jag skulle vilja tacka kommissionen, er, herr Vitorino, för det välbalanserade förslaget om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare, men även föredraganden, Ludford, för det intensiva samarbetet.
Jag tycker att de ändringsförslag till detta direktiv som är viktiga, är de som gör det möjligt för medlemsstaterna att genomföra en säkerhetskontroll. Detta gagnar inte bara mottagarlandet, utan hela Europeiska unionen. För genom Schengen finns det alltid möjlighet att passera de inre gränserna, så att de andra medlemsstaterna måste kunna lita på att tredjelandsmedborgare tas emot på ett ansvarsmedvetet sätt i det första mottagarlandet. Denna kontroll tar hänsyn till den mottagande befolkningens behov av säkerhet, och även till behoven hos de tredjelandsmedborgare som lever i våra medlemsländer. För det första skyddas även de mot terrorhandlingar, men för det andra tydliggör respektive stat, att de tredjelandsmedborgare som lever hos oss inte utgör någon fara för den inre säkerheten. Därigenom kan vi tydligt avvisa de främlingsfientliga krafter som försöker slå mynt av terroristiska anslag.
Viktig är också möjligheten att göra integration till ett kriterium för erhållande av uppehållstillstånd. Långfristigt uppehållsberättigade tredjelandsmedborgare vill i regel känna sig hemmastadda. Det vill säga, de vill vara en del av samhället, och det betyder också att kunna göra sig förstådd. För när man blir förstådd uppstår förståelse, och genom förståelse växer man samman.
Vi måste alltså ge impulser. Vi måste kräva att man lär sig språket och stödja detta lärande. För bristande språkkunskaper betyder bristande kommunikation och leder nära nog automatiskt till att man utesluts ur många sammanhang i livet. Om våra invandrare inte skall fortsätta att leva i samhällets utmarker, så måste vi kräva att de lär sig språket, annars är de nya medborgarnas väg utstakad till dåligt betalda arbetsområden. Kravet är i första hand en möjlighet och inte ett hinder, för vi är väl alla överens om att vi vill ge de människor som kommer till oss och stannar hos oss en rättvis chans.

Roure
Herr talman! Europeiska rådet förklarade under toppmötet i Tammerfors att tredjelandsmedborgarnas rättsliga ställning borde tillnärmas den som gäller för medlemsstaternas medlemmar för att ge dem en enhetlig samling rättigheter som i möjligaste mån liknar de rättigheter medborgarna i Europeiska unionen åtnjuter.
Kommissionens förslag har på ett balanserat och mycket klart sätt fastställt de villkor som måste uppfyllas för att erhålla varaktig boendestatus. Det är ett balanserat förslag. Kriterierna är bland annat tiden för laglig bosättning och tillräckliga inkomster. Dessutom får personen inte utgöra något hot mot den allmänna ordningen eller den nationella säkerheten. Men jag måste tillstå att några ändringar verkligen oroar mig, för de går tvärs emot målsättningarna i Tammerfors. Artikel 7 i kommissionens förslag om hotet mot den allmänna säkerheten är tydligt och det förefaller mig oroande och obefogat att blanda ihop invandring och terrorism.
Å andra sidan är vi överens om att språknivån är ett tecken på personens anpassning, men det kan inte i något fall anses vara ett villkor för erhållande av boendestatus. Varför? Nåväl, helt enkelt därför att det inte utgör ett objektivt och exakt kriterium: det finns inget samband mellan en viss språknivå, vilken nivå man nu avser, och egentlig anpassning. Jag känner själv personer som varit bosatta i mitt land i tio år om vilka alla kommer att säga att de är fullständigt integrerade, trots att de fortfarande har vissa svårigheter med franska språket.
Slutligen, införandet av krav på en hygglig bostad som extra villkor för att undvika att ge rättslig ställning åt tredjelandsmedborgare som lagligen uppehåller sig i Europeiska unionen förefaller mig ohederligt. Många inhemska medborgare har tyvärr ingen hygglig bostad och ändå räknas de inte som medborgare av andra rang. Alla önskar sig en hygglig bostad.
Det är av största vikt att skapa ett gästfritt samhälle och att inse att integrationen är en dubbelbottnad process som kräver anpassning både av invandraren och av det mottagande samhället.

Schmidt, Olle
Herr talman, herr kommissionär! Nog är det ändå konstigt att vi år 2002 särskilt måste fastslå att de personer som bor varaktigt i våra medlemsländer, utan att vara unionsmedborgare, skall behandlas på någorlunda samma villkor som vi som genom födseln har råkat bli unionsmedborgare. Jag anser att det är konstigt att detta måste fastslås som något egendomligt. Det borde rimligtvis vara alldeles självklart.
Jag anser att vår kollega baroness Ludford har gjort ett mycket bra arbete. Det är en balanserad inställning. När hon påpekar att vi med mer gemensamma regler också kommer att förebygga rasism och främlingsfientlighet, tror jag att hon är inne på något mycket viktigt. Vi vill inte att medborgarna skall indelas i ett A-lag och ett B-lag. Detta är en ödesfråga för Europa. Ett Europa som vi alltid säger bygger på humanistiska värderingar om människors lika värde måste slå vakt om detta! I det avseendet anser jag att detta är ett stort och viktigt steg framåt i Europa.

Lambert
Herr talman! Jag skulle vilja tacka båda föredragandena, och jag välkomnar dessa initiativ. Jag vill också ställa mig bakom Baroness Ludfords yttranden om den brittiska regeringens bristande entusiasm. Det är synd att hennes mer progressiva idéer nätt och jämnt gick miste om stödet i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och vi står nu inför en mer motsträvig inställning till varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare, med en alltför stor betoning på terrorism, språktillägnande och tillräckliga tillgångar, särskilt inom området för pensioner. Jag håller återigen med Baroness Ludfords yttranden när det gäller de två första av dessa. Kommissionens förslag var sannerligen bättre än vad som nu föreslås inom dessa områden.
Detta säger mig att den bild av tredjelandsmedborgare som vissa ledamöter i denna kammare gör sig endast utgör en mycket liten del av verkligheten - kanske när det gäller en särskild geografi, en socialklass eller politiska åsikter. Denna bild innefattar sannerligen inte den överväldigande majoriteten av tredjelandsmedborgare, som i mycket stor utsträckning bidrar till Europeiska unionens ekonomi och samhälle, och som har bevisat detta under ett antal år. Varför skulle så många av våra regeringar annars i allt större grad vilja rekrytera arbetskraft från tredjeländer på alla kunskapsnivåer om så inte var fallet? Varför skulle sådana människor välja att komma hit och slå sig ned i ett antal år, om de skall betraktas som tvivelaktiga eller som andra klassens medborgare, som endast är här på nåder och som betraktas som en annan dimension av ett slit-och-släng-samhälle? Som andra har sagt, borde vi fundera över likvärdiga rättigheter för människor som på detta sätt bidrar till våra samhällen.

Schröder, Ilka
Herr talman, ärade damer och herrar! Jag talar nu om betänkande Ludford, i vilket det först och främst handlar om att genom fler rättigheter garantera bättre villkor för de människor som redan sedan länge lever här legalt. Det är ju ett gott initiativ. Problemet är dock, att man framställer tredjelandsmedborgarna inom EU som en slags tredje klassens medborgare, nämligen efter respektive lands medborgare och sedan, på andra plats, medborgarna i övriga EU-länder. Denna särbehandling bekräftas i betänkandet som därmed även ger legitimitet åt en fortsatt diskriminering som man aldrig slutgiltigt behöver göra sig av med. För den som verkligen vill se till att det finns lika rättigheter för alla, den måste också utjämna dessa skillnader.
En andra punkt tycker jag emellertid är ännu viktigare. Än en gång, det handlar om att förbättra rättigheterna för de människor som har levt länge i EU. Här talar man emellertid bara om en alldeles särskild grupp, nämligen den vars uppehållsstatus här är legal. Därmed bortfaller alla som har förklarats uppehålla sig olagligen. Nu skulle man kunna säga, okej, de som anses uppehålla sig olagligen tas nu inte upp i betänkandet och därför vill vi nu inte heller prata om dem i dag, men det är just det som är problemet: Det handlar här alltid bara om de människor som har laglig uppehållsstatus, och vid nästan alla andra åtgärder på det rättsliga området - till och med vid initiativbetänkanden - avslås gång på gång ändringsförslag som just handlar om att stärka rättigheterna för dem som anses uppehålla sig olagligen i EU. Härtill måste man säga, att dessa olagliga invandrare just precis är den logiska konsekvensen av EU:s avspärrningspolitik. Därför hyser jag absolut inte heller någon förhoppning om att det på kort sikt kommer att ske några stora förändringar på denna punkt inom parlamentet, kommissionen eller rådet. Men då bör man också vara så ärlig att man säger, att det här verkligen bara handlar om de människor som har turen att över huvud taget kunna resa in i EU under mycket ovärdiga betingelser - ofta olagligen, och som sedan vinner högsta vinsten och får asyl, av vilket EU-land det än må vara, eller som kan utnyttjas kapitalistiskt. För alla människor som faller utanför detta mönster skall det inte finnas några förbättrade rättigheter.

Krarup
Enligt min uppfattning rymmer båda dessa förslag en rad bestämmelser som på sitt sätt är både rimliga och humana. I synnerhet i Ludfords betänkande försöker man leva upp till sympatiska krav på en rättvis behandling och en aktiv integration - fattas bara annat! Men jag har ett par kommentarer. För det första befinner vi oss ju faktiskt i Fort Europa, och den politiska ståndpunkt som dominerar inom EU:s lagstiftning definieras av så strikta inträdesvillkor att det berömda nålsögat närmast framstår som en vidöppen ladugårdsdörr. För det andra får jag konstatera att de föreliggande förslagen ställer mitt hemlands regering i ett skamligt ljus. Vår tidigare liberala kollega, Haarder, har som nyutnämnd minister för " integration och utvisning" utövat en politik som måste förvåna hans tidigare gruppkamrater. De regler som behandlas i dag är betydligt mindre invandrarfientliga än Haarders förslag. För det tredje får det faktum att det danska folket fått en främlingsfientlig regering som kör över EU-lagstiftningen från högerkanten inte Folkrörelsen, som jag företräder, att ändra uppfattning beträffande Schengen och avsnitt 4 i EU-fördraget, som Danmark som bekant är undantaget från. Denna integrationsteknik, som till vissa delar tillämpas inom EU-systemet, är ytterst farlig för folkstyret. Det är inte EU:s uppgift att befria oss från en regering. Det är inte EU som skall genomföra en human invandrarpolitik, det är danskarna själva - we, the people.

Berthu
Herr talman! De båda förslagen till direktiv som lagts fram av kommissionen vad gäller villkoren för vistelse och frihet att förflytta sig inom Europeiska unionen för tredjelandsmedborgare förefaller oss minst sagt överspelade med tanke på den situation som gäller för ögonblicket.
De har utgått ur en sinnesstämning som vi ansåg vara inaktuell efter attentaten den 11 september och som bland annat innebar att vi skulle prioritera öppnandet av våra gränser och möjligheten att resa fritt utan kontroll framför våra medborgares säkerhet. Tyvärr måste vi konstatera att denna farliga inställning fortfarande är livskraftig.
Vad exempelvis gäller villkoren för fri rörlighet för tredjelandsmedborgare har man i direktivförslaget strukit det anmälningstvång som i dag åligger dem med tillämpning av artikel 22 i Schengenkonventionen, när de passerar från ett land i unionen till ett annat. Medlemsstaterna har fortfarande möjlighet att vart och ett för sig behålla detta tvång, men i mildrad form och med utsträckt anstånd att anmäla sig.
Enligt vår mening hade man behövt göra precis tvärtom. Man hade behövt undersöka hur man skulle kunna göra denna närvaroanmälan mer rationell och mer effektiv. I själva verket är ingen av de här närvarande okunnig om att Europa efter den 11 september anklagats för att utgöra en alltför lättåtkomlig operationsbas för terroristerna, därför att dess inre gränser är alltför genomsläppliga. Men här befinner vi oss uppenbarligen inför ett förslag som skulle öka denna genomsläpplighet.
Likaså är vi emot införandet av ett särskilt resetillstånd på sex månader som inte ingår i fördraget och som skulle förvanska dess innebörd, eftersom det innebär att den gemensamma viseringspolitiken endast gäller viseringar för mindre än tre månader.
Slutligen, vad gäller det andra förslaget till direktiv för varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare anser vi att gemenskapen inte har någon befogenhet att ens enhälligt införa ett gemensamt regelverk som innefattar likriktade principer. Artikel 63 i EG-fördraget föreskriver endast att rådet skall vidta " åtgärder" som hänför sig till invandringspolitiken vad gäller villkoren för inresa och vistelse, men det kan inte gälla, det bör inte gälla ett fullständigt regelverk för införandet av en centraliserad lösning som skulle vara lika och orubblig för alla medlemsstater. I synnerhet anser vi det inte vara lämpligt att åt tredjelandsmedborgare, som skulle åtnjuta dessa föregivna bestämmelser, ge rättigheter som suddar ut skillnaderna i jämförelse med inhemska medborgare och som innebär att de nästan automatiskt får rätt att vistas i de andra medlemsländerna.
De av våra kolleger som anser att vi framför allt är här för att försvara våra respektive landsmäns intressen kommer att rösta emot båda dessa planer.

Deprez
Herr talman! Kära kolleger! På grund av att jag själv uttryckligen önskat det vid tidpunkten för två föregående betänkanden kan jag bara uttrycka min glädje över kommissionens initiativ vad gäller friheten för tredjelandsmedborgare att förflytta sig inom Schengenområdet. Det föreslagna instrumentet motsvarar i själva verket väl behoven för en mer global och mer integrerad attityd i linje med vad vi efterlyst. Jag gratulerar därför kommissionen till dess initiativ.
Vad gäller Kesslers betänkande vill jag säga att min grupp generellt samtycker till hennes riktlinjer och ändringar. Vi håller med henne att en förordning i detta fall är ett lämpligare juridiskt instrument än ett direktiv. Vi är också överens med henne om de närmare riktlinjer hon ger för att bestämma giltighetsperioderna för tillståndet att förflytta sig.
Det är emellertid en punkt i Kesslers betänkande som har slagit mig personligen med förvåning: det gäller den nästan lyriska intensitet med vilken hon bekämpar kommissionens förslag som säger att de innehavare av visering för förlängd vistelse som ännu inte fått sitt slutgiltiga uppehållstillstånd inte skulle kunna röra sig fritt förrän de lämnat in en officiell ansökan om uppehållstillstånd i den medlemsstat som utfärdat viseringen. Jag citerar ur betänkandet: " Det finns inga uppenbara skäl till varför frågan om den tidpunkt då friheten för dessa tredjelandsmedborgare att resa tar sin början skulle regleras på annorlunda sätt än med avseende på övriga kategorier som omfattas av denna rättsakt. " Ja, fru Kessler, ni skriver " Mystère!" i ert betänkande. Nej, fru Kessler, det är inget mysterium. Vad kommissionen föreslår i detta fall är exakt vad utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor hade röstat igenom enhälligt och vad hela parlamentet hade godkänt då det röstade för mitt betänkande om det franska initiativet.
Sanningen, fru Kessler, är att vi anpassar oss efter rådets ståndpunkt som parlamentet hade förkastat genom att godkänna det betänkande jag nyss talade om. Det är alltså inte fråga om något mysterium, fru Kessler, det är en anpassning. Varför kan ni inte erkänna det?

Terrón i Cusí
Herr talman! Jag skall tala om Ludfords betänkande.
Innan jag går in på andra aspekter på invandringspolitiken är det nödvändigt med en gemensam ställning för de varaktigt bosatta, för att strikt uppfylla överenskommelserna i Tammerfors som syftade till att ge varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare rättigheter som var jämförbara med dem som de europeiska medborgarna har. Vi måste lösa situationer som dem som i teorin i dag hindrar den fria rörligheten för tredjelandsmedborgare.
Därför kommer min grupp att försöka uppnå att vi från denna kammare ger ett kraftfullt budskap, särskilt riktat till rådet, som stöd till kommissionens förslag. Jag vill därför personligen tacka fru Ludford för det arbete hon lagt ned.
Vi kan inte gå med på vissa av de ändringsförslag som antogs i utskottet eller som på nytt lagts fram i kammaren. Som Roure sade kan vi inte gå med på införandet av subjektiva frågor när det gäller befogenheten att bevilja denna ställning som varaktigt bosatt, och ännu mindre kan vi gå med på farligt propagandabedrivande som inte bara blandar samman kontrollen av gränserna utan de varaktigt bosatta invandrarna med terrorister, eller åtminstone med terrorismen.
Vi kommer åter att försvara bosatta från tredjeländers rätt att delta politiskt i de lokala och europeiska valen. Jag hoppas bara att detta budskap når ut från parlamentet och att det hörs, trots att så många är frånvarande på rådets bänkar.

Santini
Herr talman, ärade ledamöter! I själva verket håller vi på att diskutera två frågor som visserligen hänger intimt samman, men som ändå är skilda. Det som pågår är egentligen en gemensam debatt på två fronter som har med invandringen att göra: den första gäller om medborgare i tredjeland med regelrätt uppehållstillstånd skall tillerkännas status som varaktigt bosatta. Den andra gäller bestämmelserna om vistelse och fri rörlighet under en begränsad tidsperiod och av särskilda skäl.
Det första förslaget verkar vara det klart viktigaste, eftersom det syftar till att fastställa under vilka villkor medborgare i tredjeland som i direktivets mening bor varaktigt inom unionen även kan vistas i en annan medlemsstat i unionen än den i vilken de är folkbokförda.
Granskningen av rådets krav i direktivet fortgår med uppenbara svårigheter, eftersom frågan är så omfattande och så känslig. Många stater försöker fortfarande komma fram till ett ställningstagande till de olika bestämmelserna i direktivet, men man måste också vara medveten om att de befinner sig i olika situationer, har olika medvetenhet och för övrigt är berörda i olika grad. Man behöver bara tänka på vissa geografiska lägen där invandringsproblemet är mer akut, mer allvarligt och mer pressande än på andra håll - så är det i Italien till exempel.
Det skall också sägas att det finns andra aspekter som hänger samman med huvudfrågan, som till exempel projekten om familjeåterförening och andra projekt om asylrätt, för att inte tala om den komplicerade flyktingsituationen.
Generellt sett verkar man kunna instämma i vad somliga regeringar gör, nämligen att försöka sätta direktivet i direktkontakt med - konfrontera det med skulle vi kunna säga - den nationella lagstiftningen. Det är det vi gör i Italien för att just försöka driva igenom detta förslag. Vi måste dock alltid överlåta till medlemsstaterna att tillämpa sina egna lagar, efter det att vi har fastställt vissa minimikriterier.

Evans, Robert J
Herr talman! Jag skulle vilja säga några ord om Ludfords betänkande om rättigheter för varaktigt bosatta. Jag ber om ursäkt för att jag missade de första minuterna av denna debatt, men bland en rad problem i dag, blev jag stoppad i passkön på flygplatsen. Framför mig i kön stod två innehavare av brittiska pass, men eftersom de var av asiatiskt ursprung blev de utsatta för en utfrågning på en nivå som jag anser vara rätt så oacceptabel. Kollegerna i kammaren vet säkert att detta är alltför typiskt vid tullstationer över hela Europa.
Jag ber också Baroness Ludford om ursäkt. Medina sade tidigare att några av de ändringsförslag som gick igenom utskottet försvagade kommissionens ursprungliga förslag. Att dessa ändringsförslag gick igenom utskottet berodde delvis på att vi var så få på min egen sida, så jag ber om ursäkt för det.
Vi borde så långt det är möjligt sträva efter att ge alla varaktigt bosatta samma rättigheter som EU-medborgare. Vi bör förkasta de ändringsförslag från PPE-DE där man försöker klassificera varaktigt bosatta som en slags andra klassens medborgare. Som Roure sade, bör vi uppmuntra människor att integreras, och jag stöder dessa människors ansträngningar att lära sig språket. Men att använda en individs framsteg inom språkinlärningen som ett kriterium för huruvida man skall bevilja en individ ställning som varaktigt bosatt är diskriminerande. Om förmågan att tala sitt hemlands språk korrekt allmänt användes som ett mått för rätten att uppehålla sig i ett land, kan jag tänka mig en hel rad människor i mitt hemland som inte skulle ha rätt att bo där! Andra delar av detta betänkande, i vilka det anges att bevis för lämpligt pensionsskydd är en förutsättning för att tredjelandsmedborgare skall få några rättigheter eller samma rättigheter, är lika subjektiva. Vi kan inte bjuda in människor till Europeiska unionen bara för att säga " betala era skatter här, men förvänta er inte några sociala förmåner eller något socialt stöd i gengäld" . Det vore att vidmakthålla en andra klassens medborgarställning.
För 200 år sedan stormade våra förfäder fram världen över, och koloniserade och utnyttjade avlägsna länder. Vi har nu en rättighet och en skyldighet att ställa samhället till rätta, och att bringa ordning i vår egen kammare. Vi måste uppmana alla medlemsstater att utbilda våra egna medborgare på ett mycket mer fullvärdigt sätt när det gäller förmånerna och de positiva fördelarna med att ha ett integrerat samhälle. Om några år kommer det att komma en tid när nya EU-medlemsstater kommer att ropa efter tredjelandsmedborgare som kan komma och hjälpa dem med deras ekonomi, och med att fylla sysselsättningsvakanser. Vi måste reda ut saker och ting innan dess.

Pirker
Herr talman, herr kommissionär! Betänkandet i den form det lämnat utskottet och lagts fram i plenum, alltså inte förslaget till betänkande, vittnar verkligen om verklighetsanknytning. Det tar hänsyn till de konsekvenser som vi måste ta efter den 11 september, och det tar också hänsyn till de riktlinjer för arbetskraftsinvandring som vi med mycket bred uppslutning har fattat beslut om i plenum. Jag välkomnar därför också det som följer som en konsekvens av detta, nämligen de kontroller som genomförs innan någon får ett långfristigt uppehållstillstånd, på så sätt att den sökande förväntas ha uppehållit sig lagenligt i landet i fem år och att man kontrollerar att vederbörande förfogar över tillräckliga ekonomiska medel för sig och sin underhållsberättigade familj, eller att personen i fråga måste ha sysselsättning och att socialförsäkring, pensionsförsäkring måste kunna visas upp. Jag välkomnar också att en säkerhetsprövning införs med hänsyn till den 11 september. Vi behöver varken kriminella eller personer som utgör en fara för den allmänna säkerheten och ordningen i Europeiska unionen. Jag välkomnar också att medlemsstaterna kommer att ha möjlighet att införa ytterligare villkor för sin prövning, som till exempel språkkunskaper, bostad och dylikt. Positivt är också - åter i samband med kriminella handlingar - att möjligheterna till utvisning skärps.
Jag välkomnar dessa bestämmelser av den anledningen att de åtföljs av en status med uttalade privilegier som till exempel tillgång till förvärvsarbete, utbildning, socialt skydd och integration, vilket också är välkommet. Från Europeiska folkpartiets sida bekänner vi oss till ett kontrollerat mottagande av tredjelandsmedborgare, så att en integration faktiskt också möjliggörs samtidigt som säkerheten och stabiliteten i unionen kan garanteras även i fortsättningen.

Vitorino
Herr talman, kära ledamöter! I kommissionens namn skulle jag vilka tacka de föredragande ledamöterna Ludford och Margot Kessler för det noggranna arbete som de har lagt fram för Europaparlamentet i dag. Som vi ser saken är bestämmelserna om tredjelandsmedborgare som är varaktigt bosatta i någon medlemsstat mycket viktiga vid utformningen av en gemensam invandringspolitik. Bestämmelserna om långvarigt bosatta ger anslutningspolitiken ett långvarigt perspektiv och erbjuder tredjelandsmedborgare som så önskar garantier om att kunna bosätta sig varaktigt i den stat som tagit emot dem. Dessa bestämmelser ger dem, så som kommissionen föreslagit, den nödvändiga rättsliga säkerheten för att kunna integrera sig väl i de europeiska samhällena. Det mål som fastslogs i Tammerfors och ratificerades i Laeken handlar om att behandla lagliga invandrare jämlikt och erbjuda dem sådana rättigheter och skyldigheter som är jämförbara med dem som Europeiska unionens medborgare har.
Kommissionens förslag fastställde målet att få de långvarigt bosattas rättigheter att närma sig med unionsmedborgarnas rättigheter. Vi definierade exakta och objektiva villkor som tredjelandsmedborgare måste uppfylla för att anses vara varaktigt bosatta. De villkor vi föreslog hade i huvudsak formulerats pro forma för att kunna bedöma om tredjelandsmedborgaren verkligen hade bosatt sig varaktigt i medlemsstaten i fråga och om denne avsåg att integrera sig i den. Denne bör ha varit bosatt i denna medlemsstat under en tillräckligt lång period (fem år) och kunna styrka sin ekonomiska integrering med hjälp av inkomst eller sjukförsäkring. Förutom detta får personen i fråga inte utgöra ett hot för den allmänna ordningen.
Betänkandet som ledamöterna nu diskuterar hänvisar till ytterligare ett villkor för att kunna åtnjuta denna status: Att behärska språket i bosättningslandet. Kommissionen anser att språket är ett kriterium för integration och därför måste språkinlärning stå i centrum för den nya integrationspolitiken, om vilken kommissionen nu håller på att avsluta ett arbete med sina tankar som följer kommissionens meddelande från november 2000, och där vi avser att lägga fram ett initiativ för parlamentet och rådet under 2003. Därav min beredvillighet att ta hänsyn till språkfrågan, som är föreslagen i ett ändringsförslag undertecknad av ledamoten Eva Klamt, framför allt i dess objektiva del, nämligen då mottagarlandet ger invandrarna gynnsamma villkor för att kunna lära sig språket.
Eftersom det inte handlar om att lägga till något nytt villkor till ålderspensionen, tycker jag att det inte tjänar något till att mångdubbla villkoren för att få status som varaktigt bosatt. Lagstiftningen i de flesta medlemsstaterna ger redan i dag denna ställning automatiskt utan att kontrollera om ett sådant villkor om ålderspension är uppfyllt eller inte. Denna fråga bör integreras i en större och mer komplex fråga som har att göra med förhållandet mellan arbetskraftinvandrare och de sociala förmånernas regler i allmänhet. Och därför arbetar kommissionen nu för att låta tredjelandsmedborgarna täckas av förordning 1408/71 om samordning av socialförsäkringssystemen. Vi anser att det är i detta sammanhang som denna fråga borde ses.
Angående några ändringsförslag som har gjorts anser kommissionen att det endast är när ställning som långvarigt bosatt beviljas som dess innehavare bör få åtnjuta jämlikhet i förhållande till medborgare i medlemsstaterna på praktiskt taget alla samhällsekonomiska områden. Vi är ändå mottagliga för de ändringsförslag som gjorts för jämlikhet redan innan denna status beviljas i frågor som rör rättsliga förfaranden och överklaganden så som det står i de ändringsförslag som ledamot Ludford lagt fram, därför kommer vi att ta med dem i vår text.
När det gäller deltagande i det politiska livet uttalar sig inte kommissionen eftersom den anser att det inte finns någon rättslig grund i fördragen som låter oss ägna oss åt denna fråga.
Några av de framlagda ändringsförslagen avspeglar ett särskilt intresse för frågor som rör den allmänna ordningen, en oro som är fullt förståelig efter händelserna den 11 september. Jag delar den uppfattningen som uttalats under debatten i dag enligt vilken vi måste undvika misstaget att göra den farliga sammanblandningen av invandring och terrorism, ett misstag som skulle medföra något slags allmän misstänksamhet mot alla tredjelandsmedborgare. Kommissionen har utarbetat ett arbetsdokument om förhållandet mellan ett bevarande av den inre säkerheten och respekten för de internationella skyldigheterna och instrumenten i frågor som rör skydd. Med stöd av detta dokument har vi granskat alla klausuler om bevarande av den allmänna ordningen som finns i våra förslag. Detta arbete syftade till att se till att medlemsstaterna fick möjlighet att effektivt bevara sin allmänna ordning i händelse av terroristhot. Denna granskning gjorde att kommissionen fick se över några av sina förslag, bland vilka detta förslag fanns, särskilt på två punkter: Vi har tagit bort kravet att hotet måste ha skett innan ställning beviljas, därmed tar vi hänsyn till de potentiella riskerna så som de redan skulle kunna tolkas med Genèvekonventionens nuvarande skrivning från 1951. Vi har också tagit bort förbudet mot att tillämpa åtgärder om akut utvisning då vissa antaganden har styrkts. Jag tror att dessa två ändringsförslag besvarar den oro för den inre säkerhetens garantier och kampen mot terrorismen, därför bör de framlagda ändringsförslagen inte beaktas.
Slutligen är det nya med detta förslag och dess viktiga mervärde att rättigheten för de som innehar ställning som varaktigt bosatta även gäller bosättning i annan medlemsstat. Därmed sker inte integrationen bara på nationell nivå utan också på EU-nivå. De personer som har bott en viss tid i en medlemsstat får en fördelaktig ställning i förhållande till dem som kommer direkt från sina respektive ursprungsländer om de önskar bosätta sig i någon annan medlemsstat. Jag tycker att denna aspekt är mycket viktig, och den bör inte bortses ifrån.
När det gäller förslaget om fri rörlighet och förflyttning av tredjelandsmedborgare, vars föredragande är ledamoten Kessler, skulle jag för det första vilja understryka att förslaget inkluderar viktiga frågor som skapande av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Det är ett faktum att Schengenavtalet redan har vissa regler som rör tredjelandsmedborgares rörlighet. Ändå är de villkor som är knutna till utövandet av denna frihet att resa inte alltid så tydliga och de är utspridda på flera instrument. Kommissionen delar Europaparlamentets uppfattning om att det är nödvändigt att samla alla utspridda beståndsdelar som definierar denna resefrihet i samma rättsliga instrument. Förslaget fastslår även villkoren för tredjelandsmedborgarna att cirkulera fritt, antingen som föremål för eventuella viseringskrav eller innehavare av uppehållstillstånd eller en visering för längre vistelse, i väntan på utfärdande av ett uppehållstillstånd.
Detta förslag syftar för övrigt också till att reglera förflyttningen av olika kategorier personer som har ett legitimt intresse att vistas under en period mellan tre och sex månader inom det gränslösa området utan att deras situation är jämförbar med invandring i egentlig mening. Till exempel turister, forskare, gästspelande musiker, personer som besöker släktingar, fall med inläggning på sjukhus och konvalescenthem. För dessa personer planeras införandet av ett särskilt resetillstånd som tillåter förflyttning under en tid om högst sex månader, utan vistelse längre än tre månader i samma medlemsstat, vilket överensstämmer fullständigt med fördragets lydelse.
De flesta ändringsförslagen som finns i ledamoten Kessler betänkande syftar till att precisera och förtydliga innehållet i förslaget. När det gäller frågan om det rättsliga instrumentet har en förordning föreslagits i stället för ett direktiv. När det gäller alla dessa ändringsförslag kommer kommissionen att stödja alla lösningar i rådet som tagit hänsyn till kommissionens förslag. Den enda punkt där vi har en uppfattning som skiljer sig från ledamoten Kesslers förslag gäller ändringsförslag 5 om rörlighet i ett gränslöst område med en visering för längre vistelse som, vilket ledamoten Deprez redan påpekat, bör analyseras noggrant. Vi ber parlamentet att inte anta det. En visering för längre vistelse är en nationell visering, som skall utfärdas enligt nationella regler och inte enligt reglerna i kapitel 3, avsnitt I, i konventionen om Schengenavtalets tillämpning.
Ur denna synvinkel tycker jag det är svårt att tillämpa de regler som gäller för viseringar för kortare vistelse på viseringar för längre vistelse, dvs. föregått av samråd. Under debatten om det franska initiativet om viseringar för längre vistelse har denna typ av förslag redan förkastats av parlamentet, som särskilt ifrågasatte den rättsliga grunden men framför allt det splittrade angreppssättet. I samma anda som parlamentet redan gjort ett antagande tidigare ifrågasatte kommissionen också den rättsliga grunden och tillkännagav att den på något sätt tänkte lägga fram ett förslag som också inkluderade innehavarna av viseringar för längre vistelse för att därmed fånga upp det franska initiativets synsätt, genom att skriva in det i en mer allmän ram.
Jag håller med om det underliggande syftet med ändringsförslag 5, dvs. att ge en tredjelandsmedborgare möjlighet att röra sig fritt inom det gränslösa området. Men denna möjlighet finns redan i dag eftersom en tredjelandsmedborgare alltid kan söka en enhetlig visering, den s.k. visering " C" , och röra sig fritt med det.
Som avslutning skulle jag vilja tacka de föredragande ledamöterna och jag hoppas att förslagen som kommissionen lagt fram vinner stöd across the border i parlamentet.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Vitorino!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Att knyta samman katastrof-, återanpassnings- och utvecklingsbistånd
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0464/2001) av van den Berg för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om att knyta samman katastrof-, återanpassnings- och utvecklingsbistånd - en utvärdering. (KOM(2001) 153 - C5-0395/2001 - 2001/2153(COS)).

Van den Berg
. (NL) Ärade talman, ärade kommissionärer! Europeiska unionen är världens största givare av katastrofhjälp. Människor som drabbas av krig eller naturkatastrofer i Bangladesh, Afghanistan, Somalia eller på Balkan, får med pengar från Europa hjälp att komma på fötter igen. Men det blir allt för ofta fel när den direkta katastrofhjälpen upphör och ersätts med hjälp för att återuppbygga och utveckla det drabbade området. Detta problem beskrivs i facklitteraturen som gråzonen.
För att illustrera detta skall jag ge ett skolboksexempel. Efter det att orkanen Mitch 1998 hade lämnat ödeläggelse efter sig i Centralamerika, reagerade unionen snabbt med att skicka katastrofhjälp. Kommissionen arbetade därefter från och med 1999 med ett åtgärdsprogram för återuppbyggnad i Centralamerika och tanken var att ECHO skulle lämna området i mars 2001. Åtgärdsprogrammet innehöll goda inslag, såsom lokalt deltagande, samordning med medlemsländerna och andra givare samt decentralisering av befogenheter till delegationen i Managua. I praktiken genomfördes programmet emellertid allt för trögt. Först två år efter katastrofen godkändes ett antal projekt.
Detta exempel är tyvärr snarare regel än undantag och det är naturligtvis oacceptabelt både ur politisk och humanitär synpunkt. Vem är beredd att förklara för människorna i Afghanistan att vi inte kan hålla våra löften om hjälp på grund av vår egen oförmåga att reagera på ett snabbt och flexibelt sätt efter katastroffasen? Frågan är vilka åtgärder kommissionen vidtar för att förhindra problem med denna gråzon i samband med återuppbyggnaden av Afghanistan.
Under utarbetandet av detta betänkande har det förekommit omfattande samråd med kommissionen och de berörda organisationerna på fältet. Kommissionen erkänner problemet med gråzoner, men samtidigt är den utvärdering från kommissionen som vi diskuterar i dag allt för obestämd och teoretisk. Därför innehåller mitt betänkande, delvis med utgångspunkt i konferensen med de berörda icke-statliga organisationerna och de intensiva samtalen med kommissionens tjänsteavdelningar, ett antal konkreta förslag till kommissionen.
Kommissionen konstaterar att rigida och byråkratiska förfaranden utgör ett av kärnproblemen. Som lösning vill kommissionen utarbeta bilagor till landstrategierna som skall möjliggöra en snabb och flexibel reaktion i krissituationer. Jag stöder detta förslag, men endast om dessa tillägg godkänns inom en period av två månader. Kan kommissionen ange om man redan har utarbetat nya, förenklade, snabba och flexibla förfaranden för godkännande och anpassning av dessa bilagor? Om så inte är fallet kommer förslaget om dessa krisdokument att förbli ett slag i luften.
Dessutom hänvisar jag som föredragande till den enorma betydelsen av samordning och samarbete, inte bara mellan kommissionens tjänsteenheter utan även med medlemsstaterna, de internationella givarna, lokala partner och icke-statliga organisationer. Under mina samtal med kommissionen framträdde behovet av ett flexibelt instrument för återuppbyggnad och återanpassning varmed gråzonen kan åtgärdas. Den nuvarande återanpassningsförordningen är allt för begränsad. Projekt inom till exempel säkerhet och god förvaltning omfattas inte av förordningen och mängden pengar är begränsad. Det är uppenbart att det totala beloppet på cirka femtio miljoner euro för Asien inte räcker särskilt långt för att komma till rätta med nöden i Afghanistan. Därför föreslår jag att ni omarbetar rehabiliteringsförordningen, så att det efter den akuta krisfasen blir möjligt att på ett flexibelt sätt verkligen tillmötesgå befolkningens behov i ett katastrofdrabbat område. För att garantera att det finns tillräckliga medel måste pengar, i det ögonblick en krissituation uppstår, snabbt frigöras från den befintliga budget som ännu inte utnyttjats och från reserver genom en utlösningsmekanism.
På vilket sätt tänker kommissionen omsätta min plan i konkreta förslag? Problemet med gråzonen mellan katastrofhjälp och återanpassning är mycket välkänd. Vi kan inte längre acceptera att människor som i sin vardag direkt konfronteras med konsekvenserna av krig eller naturkatastrofer, blir utan hjälp på grund av vår oförmåga att ingripa i den lokala situationen på ett flexibelt och samordnat sätt. Eftersom Europa i egenskap av världens största givare av katastrofhjälp spelar en mycket stor roll, måste vi i Europa även se till att överbrygga den klyftan när det gäller hållbar utveckling i krisdrabbade områden. Det skulle verkligen vara ett oerhört viktigt bidrag till att skapa säkerhet och stabilitet i konfliktregioner i Asien, Latinamerika och Afrika. Det kanske vore en förnuftigare investering än att redan nu avsätta stora belopp till försvarsmateriel som F16-plan, även om jag vet att kommissionen inte fattar sådana beslut. Som er föredragande kommer jag därför på nära håll att följa hur kommissionen och medlemsstaterna tar itu med detta problem den närmaste tiden. Jag gör mig stora förhoppningar om de löften som hittills utfästs, men samtidigt är jag mycket nyfiken på kommissionens konkreta svar.

Bartolozzi
Herr talman, ärade ledamöter! Mantovani kan inte vara med oss här i dag på grund av problem med flygtrafiken, men i hans ställe skall jag framlägga några synpunkter på kommissionens meddelande om det svåra konceptet att knyta samman katastrof-, återanpassnings- och utvecklingsbistånd. Jag tackar föredraganden Van den Berg för det utmärkta arbete han har gjort och som det rådde stor enighet om vid omröstningen i utskottet. Först och främst anser jag att det är grundläggande att förbättra komplementariteten, överensstämmelsen och förhållandet mellan kostnader och intäkter för att överbrygga gapen mellan de olika faserna i det internationella biståndet, den berömda gråzonen, liksom för att mer i allmänhet unionens politik för utveckling och samarbete skall bli effektiv.
Vi måste i högre grad involvera de multilaterala finansiella institutionerna i denna process, såsom Världsbanken, Internationella valutafonden, olika FN-organ och Paris-klubben. Jag tycker också att det är lämpligt att skilja mellan intern och extern samordning, i syfte att slå fast vem som gör vad både på europeisk och internationell nivå - och även på medlemsstatsnivå - för att kunna planera bättre och därmed få ett mer effektivt agerande när initiativen för återanpassning och utveckling genomförs.
Bidraget från vår grupp, PPE, är just inriktat på behovet av större komplementaritet och särskilt, som också framgår av ändringsförslag 15 och 16 från Mantovani, på en bättre samordning av de olika insatserna i syfte att uppnå större effektivitet och bättre resultat när man söker knyta samman och samordna katastrof-, återanpassnings- och utvecklingsbiståndet. Speciellt fordras det lämpliga metoder för samordning och utvärdering ex post, budgetkontroll och mindre byråkratisk inblandning för att säkerställa att unionens utvecklingsbidrag i högre grad når de länder som befinner sig i kris och därmed de människor som verkligen behöver dem, på ett exakt och effektivt sätt utan varken tidsförluster eller onödigt dubbelarbete och överlappning av insatser och finansiella resurser.

Martínez Martínez
Herr talman! Precis som Max van den Berg i sitt betänkande är vi positiva till kommissionens meddelande om att knyta samman Europeiska unionens agerande i katastrofsituationer i länder i syd med gemenskapens politik för utvecklingssamarbete.
I utskottet visade det sig finnas överensstämmande synpunkter med det meddelande, som vi nu värderar, men det kom också fram brister. Lösningar till dessa finns det förslag på i den resolution som vi senare skall rösta om. I resolutionen tas ett antal bekymmer och också rekommendationer upp för att förbättra Europeiska unionens insatser i praktiken inom det område som vi behandlar och som vi hoppas skall beaktas.
Hela denna debatt visar att det finns ett dialektiskt förhållande mellan det bistånd som Europeiska unionen använder vid katastrofsituationer av alla de slag och det som ges regelbundet i syfte att främja utvecklingen av en eller annan region eller land. Det vill säga att de program som finns för återanpassning eller utveckling i sig bör ge förutsättningar som tjänar till att förebygga konflikter och för att så gott det går förhindra så kallade naturkatastrofer och dess värsta konsekvenser. Samtidigt bör insatser vid akuta situationer så mycket som möjligt bidra till den senare återanpassningen och utvecklingen i regionen i fråga.
I dag erkänner vi att det finns märkbara funktionsstörningar i Europeiska unionens insatser i gråzonen mellan olika områden. De flesta beror på den splittrade organisationen av administration och befogenheter och den bristande samordningen mellan de tjänster som ingår i utarbetandet av program och i förverkligandet av nämnda insatser. Den byråkratiska komplexiteten i många av de mekanismer som används är också ett hinder.
Vi anser att det är allvarligare att det finns länder som Europeiska unionen ännu inte har något samarbetsavtal med, som Kuba, vilket hindrar att våra insatser i akuta situationer eller som bistånd har den kontinuitet som skulle vara önskvärd i området för utvecklingssamarbete.

Van den Bos
Kommissionen är bra på att göra analyser, men saknar ofta den förvaltningsmässiga förmågan att faktiskt genomföra de politiska slutsatserna. Den interna organisationen är fortfarande allt för hierarkisk, byråkratisk och centralistisk, och medlemsstaterna ger kommissionen för lite medel och otillräckligt politiskt utrymme för att kunna uppträda handlingskraftigt. Dessa strukturella brister lägger hinder i vägen för en lösning av problemet med gråzonen. Övergången från katastrofhjälp till återuppbyggnad och utveckling kräver flexibilitet i beslutsfattandet. Tröghet och allt för omfattande inblandning kan få ännu mer negativa konsekvenser för de avsedda resultaten än de tekniska risker som kan vara förenade med snabba förfaranden. Det första kravet är naturligtvis en optimal förebyggande politik när det gäller naturkatastrofer och våldsamma konflikter. Så mycket som möjligt måste göras innan en kris bryter ut.
Beredskapen måste vara optimal, planeringen måste vara fullbordad, samordningssystem måste vara avtalade och alla genomförandepartner skall i största möjligaste mån vara kända. Landprogrammen bör innehålla detaljerade och flexibla katastrofplaner. ECHO skall koncentrera sig på katastrofhjälp, men det är önskvärt att man ändå knyter till sig experter på återuppbyggnad för att göra övergången smidigare. Kontrollen av genomförandet skall ske i efterhand i stället för på förhand. Den interna samordningen fungerar bra endast om man på ett tidigt stadium börjar arbeta med en sektorsövergripande grupp.
När kan vi vänta oss konkreta förslag från kommissionen angående förenklade förfaranden? Rapporten från Van den Berg innehåller utmärkta förslag. Hela givarsamfundet är ansvarigt för att en förbättring kommer till stånd. Problemet med gråzoner är ytterligare ett skäl att handla skyndsamt när det gäller kommissionens interna omorganisation. Det är hög tid att omsätta de goda analyserna i ännu bättre politiska åtgärder.

Corrie
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka föredraganden för hans utmärkta betänkande om att knyta samman katastrof-, återanpassnings- och utvecklingsbistånd. Det är ett enormt viktigt ämne, som är problemfyllt. Det finns inget som helst tvivel om att antalet katastrofer över världen ökar, både sådana som människan har skapat, som i Afghanistan, och naturkatastrofer, som i Goma, i Demokratiska republiken Kongo.
Frågan kräver att alla parter samarbetar fullt ut för att man skall uppnå största effekt: givare, mottagare, genomförande parter som regeringar och icke-statliga organisationer, och bilateralt bistånd. I Afghanistan har vi bevittnat de bombningar och den förstörelse som har ägt rum. Detta innebär att det krävs brådskande och omedelbart katastrofbistånd, en återanpassning av miljontals flyktingar och utvecklingsbistånd. Det var fruktansvärt att läsa i dagens tidning att en fattig familj har sålt sin tolvåriga dotter för giftermål, enbart för att få tillräckligt med mat för att föda resten av familjen. Detta är tragiskt. Så att ge bistånd till dem som behöver det mest är absolut avgörande, och det kräver lokal kunskap och rätt typ av bistånd.
För två veckor sedan informerade ECHO utskottet för utveckling och samarbete om att situationen i Goma var helt under kontroll, och att allt som behövdes fanns där. Samma kväll hörde vi att icke-statliga organisationer på TV talade om att 90 000 människor svalt, och att spädbarn redan dog. Är detta opportunism, korrekta bevis eller överreagerar man?
Det är nästan omöjligt att planera när det gäller naturkatastrofer. Det är bättre att ha ett centraliserat europeiskt högkvarter, som kan reagera snabbt på lämpligt sätt. Att koppla samman biståndsområdena handlar helt och hållet om samarbete, och om att ett organ ansvarar för besluten.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att tacka er för att ha gett mig ordet i denna viktiga fråga. Nu skulle jag vilja gå över till det språk som van den Berg och jag har gemensamt, och jag skulle vilja säga följande.

Bolkestein
. (NL) Först och främst skulle jag vilja lyckönska Van den Berg till en rapport av utmärkt kvalitet om ett ämne som trots allt är ganska komplicerat. Krissituationer är alltid komplexa och vi måste uppnå ett samförstånd om hur vi kan förbättra unionens respons som en helhet. Kommissionens meddelande, rådets slutsatser och parlamentets rapport bidrar till att uppnå detta samförstånd.
Som ni vet herr talman, är Europeiska unionen en av huvudaktörerna på den internationella biståndsarenan. Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater står tillsammans för hälften av de internationella hjälpprogram som finansieras av industriländerna. Europeiska kommissionen är genom kontoret för humanitärt bistånd, mer känt under namnet ECHO, aktivt involverad i att snabbt tillhandahålla humanitärt bistånd till världens mest utsatta och hårdast drabbade. Siffrorna talar sitt tydliga språk. Under förra året ställde ECHO ensamt över 500 miljoner euro till förfogande för humanitära projekt i cirka 80 länder, och nådde därmed ungefär 18 miljoner människor.
ECHO:s uppgift är och förblir att finansiera det samordnade tillhandahållandet av humanitärt bistånd och skydd genom humanitära partnerorganisationer, med målet att rädda och skydda liv, lindra lidande, och garantera att befolkningen i tredjeländer kan behålla sin integritet och värdighet i samband med humanitära kriser.
Även om ECHO:s huvuduppgift är att tillhandahålla humanitär katastrofhjälp, ägnar sig kontoret även åt rehabilitering på kort sikt under fasen omedelbart efter en kris. Jag tror att vi är överens om att dessa förbättringar måste komma till stånd i gränslandet mellan katastrofhjälp och utveckling. Även kvällens talare har påpekat detta. Vi har alla konstaterat samma svårigheter, såsom den allt för tröga beslutsprocessen, problem som har att göra med finansieringsinstrumentens tillämpningsområde och behovet av att finna rätt genomförandepartner. Vi gör framsteg genom att ta itu med dessa frågor på ett mer systematiskt sätt, men vi måste inse att vi inte kan lösa alla de problem som hänger samman med den komplexa natur som präglar den här typen av situationer, och vi måste även fortsättningsvis handla realistiskt.
Kommissionen har utarbetat en serie åtgärder i syfte att verkställa riktlinjerna för sambandet mellan katastrofhjälp, rehabilitering och utveckling. Även ECHO lägger för närvarande sista handen vid riktlinjerna för sina exit-strategier. Det dokumentet kommer att fungera som underlag för överläggningarna med kommissionens övriga tjänsteavdelningar när det gäller de omständigheter under vilka ECHO kan dra sig tillbaka från en biståndssituation.
Även kommissionens tjänsteavdelningar arbetar med ett ömsesidigt avtal för att garantera en dylik samordning och lämpliga förfaranden inom ramen för verkställandet av Cotonouavtalet med länderna i Afrika och Västindien samt Stillahavsområdet. De principer för sambandet mellan katastrofhjälp, rehabilitering och utveckling som förklaras i meddelandet skall tillämpas. Europ I arbetar aktivt med en dagordning för att förbättra sina arbetsmetoder och därmed höja sin kapacitet att genomföra snabba ingripanden.
Kommissionen är medveten om att dess operativa medel och instrument måste ändras av budgettekniska skäl. Vi anser att antalet budgetrubriker måste minskas. Å andra sidan måste man se till att alla befintliga typer av aktiviteter kan täckas med mer omfattande förordningar, beslutsprocessen påskyndas, valet av genomförandepartner förblir flexibelt, och om så är nödvändigt, beslut kan fattas utan ett godkännande från den berörda regeringen. Mot bakgrund av tidigare erfarenheter menar vi att en vidare integrering av våra insatser inom ramen för de befintliga regionala instrumenten är den bästa lösningen. Detta måste leda till ett bredare politiskt sammanhang och en starkare kompletterande karaktär mellan olika typerna av insatser inom ett och samma land.
Som svar på de olika frågor som har ställts i kväll, vill jag återigen betona att den kompletterande karaktär som präglar de olika instrumenten i återuppbyggnadsprocessen i Afghanistan är ett exempel på det tillvägagångssätt som kommissionen eftersträvar.
Slutligen, herr talman, vill jag framhäva en viktig aspekt. Vi måste vara fullt medvetna om att ett ingripande under den fas som följer omedelbart efter en kris, innebär att vi accepterar högre politiska och tekniska risker. Det är något som jag med eftertryck vill erinra om i detta sammanhang. Av denna anledning uppfattar kommissionen den diskussion som vi förde med rådet i fjol och er rapport som bidrag på vägen mot att åstadkomma effektivare gensvar på kriser och skapa ett bredare samband mellan katastrofhjälp och utveckling.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Arbetstagares rättigheter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om:
Betänkande (A5-0013/2002) av Hughes för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om arbetstidens förläggning för personer som utför mobilt arbete avseende vägtransporter (PE-CONS 3676/2001 - C5-0688/2001 - 1998/0319(COD));
Betänkande (A5-0026/2002) av Ghilardotti för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén, om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om inrättande av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen (PE-CONS 3677/2001 - C5-0687/2001 - 1998/0315(COD)).

Hughes
. (EN) Herr talman! Jag skulle vilja tacka herr Friedrich, som var den vice talman som ansvarade för förlikningen om vägtransporter, och också herr Rocard, som deltog som ordförande för utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Jag skulle faktiskt vilja tacka alla ledamöter i parlamentets delegation, eftersom det till mycket stor del handlade om en laginsats. Jag måste också tacka kommissionär Palacio och hennes personal för den avgörande roll som de spelade vid flera tillfällen då vi verkade ha kört fast. Slutligen skulle jag vilja tacka det belgiska ordförandeskapet för det energiska och beslutsamma sätt på vilket de strävade efter en enighet i denna fråga.
Resultatet av förlikningen om vägtransporter bör verkligen välkomnas. Det fyller igen ett av de sista kvarvarande hålen i arbetstidsmosaiken. Det är djupt viktigt från hälso- och säkerhetssynpunkt, och mer allmänt ur vägsäkerhetssynpunkt, och det är också viktigt ur synvinkeln med att garantera rättvis konkurrens mellan vägen, järnvägen och andra transportsektorer.
När det gäller närmare detaljer, har vi först säkrat inbegripandet av förare som är egenföretagare som princip. Somliga kommer att bli besvikna över att detta inte kommer att träda i full kraft förrän fyra år efter genomförandet. Men vi får inte glömma att rådets gemensamma ståndpunkt nästan säkerligen skulle ha lett till att egenföretagare skulle ha uteslutits permanent. Rådet ville utesluta dem som princip, och endast överväga att införliva dem på grundval av en studie från kommissionen om möjliga snedvridningar vid någon tidpunkt i framtiden. Till och med i det fallet skulle rådet ha bestämt sig för att hindra en sådan åtgärd från kommissionens sida.
Vi har nu en fullständigt omvänd situation. Egenföretagarna införlivas som princip och kan endast uteslutas om två saker inträffar: först det första om kommissionen föreslår ett sådant uteslutande, och för det andra om vi, som medlagstiftare här i parlamentet, instämmer i ett sådant uteslutande. Det är inte särskilt troligt att någon av dessa båda saker inträffar.
En annan viktig punkt när det gäller resultatet är en stark definition av egenföretagande. Till och med med bara ett tillfälligt uteslutande av egenföretagarna, ansåg vi att det var mycket viktigt att vi fick en klar och begränsande definition av vad en förare som är egenföretagare egentligen är, för att undvika att samvetslösa arbetsgivare driver förare in i fiktiva former av oberoende. Vi har nu en mycket tydlig definition i artikel 3e, och den slutliga meningen i denna artikel omfattar allt: förare som inte omfattas av den checklista med kriterier som inkluderas i definitionen kommer i direktivet att hanteras som om de är anställda. Det är en oerhört användbar definition.
Vi har också avsevärt förbättrat och förtydligat definitionen av arbetstiden. Den gäller nu också egenföretagare, förutom när det gäller allmänt administrativt arbete som inte direkt hänger samman med transporten i fråga. När det gäller nattarbete vet jag återigen att somliga kommer att bli besvikna över att vi inte lyckades begränsa nattarbetet till åtta timmar. Jag skall ge tre korta kommentarer till detta. Det skulle ha varit omöjligt att få igenom detta i rådet. De flesta delegationer var emot det. Det finns giltiga miljö- och vägsäkerhetsskäl för att transportera varor nattetid - om de måste transporteras på vägarna. Eftergifter när det gällde nattarbete blev en nyckelfråga för att säkra införlivandet av egenföretagare.
Detta är en gemensam debatt som inkluderar beaktande av vikten av arbete, information och samråd. Ledamöterna kommer i artikel 8, om undantag från veckoarbetstiden och nattarbete, att se att vi har insisterat på främjandet av den sociala dialogen som det första alternativet.
Min slutliga kommentar är att vissa aspekter av den text som vi har framför oss är av mycket hög relevans för de förhållanden som nu förs fram på grund av Kralowetz-fallet. Dessa aspekter, genom vilka man strävar efter att hindra skapandet av en fiktiv oberoendeställning, tar upp registrering samt betonar skyldigheterna för leverantörer och andra som ansvarar för fastställande av rutter och tidsplaner, är särskilt relevanta. Men Kralowetz gör två saker starkt uppenbara. För det första har vi i utvidgningsprocessen ett desperat behov av ytterligare sociala skyddsåtgärder och ett socialt kontrollerat öppnande av arbetsmarknaden för arbetare från Central- och Östeuropa, särskilt inom denna sektor. För det andra är det mycket tydligt att om den kontrollnivå som framkommit genom detta fall fortsätter, kommer viktiga texter som denna att vara värda mindre än pappret som de trycks på. Vi måste insistera på en fullständig och ordentlig tillämpning av kontroller över hela Europeiska unionen.
Min slutliga punkt är att det är absolut nödvändigt att vi har regler som omfattar hela EU och som är bindande inom alla EU:s territorier, annars kommer Kralowetz-fallet enbart att vara ett av många som vi kommer att få se under de kommande veckorna och månaderna.

Ghilardotti
. (IT) Herr talman! I och med dagens debatt och omröstningen i kammaren i morgon har vi nått slutet på en lång och svår vandring. De tre institutionerna har under några år på ett öppenhjärtligt och intimt sätt konfronterats i en ytterst viktig fråga: information till, samråd med och deltagande för arbetstagarna.
Under förlikningsförfarandet, som avslutades med positivt resultat den 17 december, fastställde Europeiska unionen minimistandarder för information och samråd som skall tillämpas inom hela unionens territorium. Således fullbordas den befintliga rättsliga ramen på gemenskapsnivå och nationell nivå i och med detta direktiv, som följer på direktiven om europeiska företagsråd, den europeiska bolagsstadgan och stadgan med de grundläggande rättigheterna. Detta direktiv kan bidra till att förbereda förändringen, säkerställa att omstruktureringarna genomförs i ett godtagbart sammanhang och ge sysselsättningsmålet den framskjutna placering som fordras i dagens läge. Jag tycker att det är särskilt betydelsefullt att vi har kommit fram till en överenskommelse före toppmötet i Barcelona.
Nästan alla medlemsstaterna har en rättslig ram, som baserar sig på lagregler eller avtalsregler, och som skall säkerställa att arbetstagarna informeras och rådfrågas. Jag sade nästan alla - inte alla, alltså. I och med detta direktiv utökas rättigheterna till att omfatta hela unionens territorium.
För att komma till sakfrågan: genom detta direktiv tillerkänns arbetstagarna och deras företrädare i alla företag med färre än femtio anställda rätten att informeras och rådfrågas om alla frågor som gäller företagets verksamhet, särskilt när det gäller de konsekvenser som företagens beslut får på sysselsättningen, arbetets organisation, utbildning och omskolning.
Det är viktigt att man i direktivet uppehåller sig vid innehållet i och metoderna för information och samråd. Man hävdar uttryckligen att informationen skall ges och samrådet ske i god tid, eftersom detta är en förutsättning för att omstrukturering och anpassning av företag skall lyckas, liksom för att man skall kunna vidta erforderliga förebyggande åtgärder för att undvika negativa konsekvenser för arbetstagarna. Arbetstagarnas företrädare och arbetstagarna själva tillerkänns en rad rättigheter och man inför sanktioner, det vill säga medlemsstaterna skall införa effektiva, proportionerliga och avskräckande sanktioner i sina regelverk när de införlivar och tillämpar direktivet. Jag tycker att detta är någonting särskilt betydelsefullt och det har diskuterats mycket. Ursprungligen tänkte sig kommissionen, med parlamentets stöd, en europeisk sanktion. Enligt direktivet skall dock medlemsstaterna själva införa sanktioner - således respekterar man subsidiaritetsprincipen.
Det skall också finnas en övergångsperiod för de länder som inte har något regelverk - varken juridiskt eller avtalsmässigt - en övergångsperiod som dock har reducerats jämfört med i den gemensamma ståndpunkten.
Visst hade Europaparlamentet velat ha mer: vi hade velat ha mer precis information, en exaktare definition, mer omfattande innehåll, men om vi tar hänsyn både till att frågan är känslig och det motstånd från regeringar och lobbyister som har kommit till uttryck under dessa månader tycker jag att vi kan vara nöjda. Parlamentets delegation till förlikningskommittén röstade enhälligt för denna möjlighet till överenskommelse. Vi kan vara nöjda eftersom man erkänner rättigheter, värdesätter dialogen mellan arbetsmarknadens parter och respekterar subsidiaritetsprincipen, trots att man inför en enhetlig ram för hela unionens territorium. Vi kommer alltså inte längre att ha första och andra klassens arbetstagare med avseende på vilka rättigheter de tillerkänns i företagen.
Jag skall avsluta med att rikta ett särskilt tack till kommissionär Diamantopoulou och hennes personal, till det belgiska ordförandeskapet och till minister Onkelinx. Jag skulle vilja understryka att vi var tre kvinnor, just vi tre, som arbetade med detta direktiv. Jag tror att det bland annat var vår beslutsamhet och vår övertygelse om ämnets stora vikt som gjorde det möjligt för oss att slutföra en så avgörande process, jag med stöd av mitt utskott och parlamentet, kommissionären och ministern med stöd av sin övertygelse. Jag anser att toppmötet i Barcelona kommer att bli ett lämpligt tillfälle för att utvärdera om vårt arbete kommer att få konkreta och positiva konsekvenser.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag har intrycket av att parlamentet vill att jag skall uttala mig om fallet med de vägtransportförare som fastnat i storhertigdömet Luxemburg. Om så är fallet, skulle jag vilja säga följande.
Utifrån den information som stod till kommissionens förfogande, genomförde myndigheterna i Luxemburg en husrannsakan i den Österrikebaserade transportoperatören Kralowetz lokaler i Luxemburg, inom ramen för en utredning som leddes av domstolen i München i Tyskland. Detta företag har varit verksamt i Luxemburg sedan 1986, och var ett internationellt företag som var etablerat i åtta olika europeiska länder. Den tekniske direktören, Karl Kralowetz, anhölls den 22 januari, och sedan den 26 januari har omkring 150 långtradare från olika länder som tillhör företaget Kralowetz samlats i Luxemburg på en parkeringsplats vid en tullstation, och förarna har beklagat sig över att de inte har fått någon betalning på över tre månader. Merparten av dem kan betraktas som olagligt anställda. Myndigheterna i Luxemburg håller på att ordna med förarnas återvändande med flygplan till deras ursprungsland, och varje förare kommer att få 1 000 euro i kompensation.
Det verkliga problemet är det samvetslösa beteendet hos den berörda transportoperatören. Han hade använt olaglig arbetskraft - dvs. utan socialförsäkringsstatus - med en lön som inte är förenlig med den nationella lagstiftningen eller med kollektivavtal, och utan arbetstillstånd. Under flera månader har de rättsliga myndigheterna och kommittéer för bevisupptagning i flera medlemsstater lett undersökningar och utredningar och sammanställt rapporter. Alla dessa åtgärder har lett till fler husundersökningar, anhållandet av några av de ansvariga och konfiskeringen av dokument och utrustning.
Kommissionen välkomnar de rättsliga och administrativa myndigheternas åtgärder, men beklagar icke desto mindre att en sådan historia över huvud taget någonsin kunde vara möjlig. Detta bevisar att de nationella lagarna måste tillämpas korrekt, liksom de åtföljande gemenskapsreglerna inom området för internationell vägtransportverksamhet. För det första, reglerna för tillträde till sysselsättningen som vägtransportoperatör, nämligen de tre kriterierna med gott rykte, finansiell ställning och yrkesmässig kompetens, och för det andra, reglerna för körtider och viloperioder, för vilka kommissionen nyligen har lagt fram ett förslag om en ny, förenklad och uppdaterad gemenskapslagstiftning.
Dessutom är följande kommande rättsliga instrument också relevanta; för det första, reglerna om arbetstiden, om vilka en överenskommelse mellan Europaparlamentet och rådet verkligen skulle välkomnas, och som ni kommer att rösta om i morgon. Jag borde här nämna kommissionens särskilda tack till Hughes. För det andra, reglerna om ett enhetligt förarbevis, som van Dam var er föredragande för, och som Europaparlamentet gav sitt godkännande den 17 januari. Denna förordning kommer att sätta stopp för det olagliga anställandet av förare från icke EU-länder inom gemenskapen, genom kontroller av sådana förares rättsliga anställningsstatus.
Sammanfattningsvis finns det gemenskapsinstrument, eller så håller sådana på att antas. Medlemsstaterna måste tillämpa dessa korrekt, och detta exempel bör fungera som en lärdom för att undvika eventuella framtida upprepanden av ett sådant samvetslöst uppförande hos cowboy-operatörer.

Smet
Det exempel som Bolkestein nyss hänvisade till, är naturligtvis ett uppenbart och förmodligen även ett sällsynt exempel på oegentligheter inom transportsektorn. Det är inte det enda exemplet. De senaste åren har vi sett flera exempel av nästan samma omfattning som det vi just fick höra talas om. Förutom de många storskaliga oegentligheterna, förekommer även en hel del oegentligheter i mindre skala. Transportsektorn kännetecknas nämligen i mångt och mycket av oegentligheter. Det föreliggande systemet med strängare normer för arbetstider, för det handlar ju inte bara om körtider utan även om arbetstider, innebär en skärpning jämfört med tidigare. Detta kan fungera endast om kontrollen förbättras. Om så inte sker, och på den punkten ställer jag mig bakom Hughes uttalande, är dessa normer värdelösa. Även om kontrollerna är en nationell befogenhet, måste man vartannat år utarbeta en rapport med kontrollresultaten som skall föreläggas kommissionen.
Jag vill be kommissionen att än en gång ta itu med denna rapport och på nytt kontrollera vilka krav som ställs på medlemsstaterna. En av de saker som kommissionen tydligen granskar är om de utländska transportörerna utsätts för strängare kontroller än de inhemska transportörerna, det vill säga personer med samma nationalitet. Sådant får naturligtvis inte användas som ett kriterium. Kommissionen gör rätt i att kontrollera detta, men denna typ av kontroller är inte tillräckliga så länge transportörerna låter förarna köra för fort på grund av att de ofta är tvingade att komma fram vid en viss tidpunkt. Herr kommissionär! Jag vet att det inte faller inom ramen för era befogenheter, men så länge som det i medlemsstaterna finns olika regler för hur många kilometer i timmen det är tillåtet att köra, är detta helt meningslöst. I en medlemsstat kör man 90 km i timmen, i en annan 100 km i timmen och i en tredje 80 km i timmen. Det är väl helt galet det sätt på vilket transporter äger rum i Europa. Här måste det ske en förbättring.
Förutom kontroller har vi problemet med påföljder. I en medlemsstat är påföljden si och i den andra medlemsstaten så. Egentligen borde det finnas minimiregler för påföljder. Jag vet att detta för närvarande inte finns någon europeisk behörighet på detta område, men det borde bli det.
Slutligen vill jag säga att så länge transportörernas och lastbilschaufförernas färdskrivare måste kontrolleras, kommer det alltid att förekomma bedrägerier, eftersom färdskrivaren är ett instrument som lämpar sig väl för det. Därför är det hög tid att utfärda den förordning som vi väntar på och som innehåller bestämmelser om att man i framtiden måste använda sig av digitala färdskrivare.

Van den Burg
Herr talman! På grund av tidsbrist avstår jag ifrån de planerade lyckönskningarna. Fru Ghilardotti, även jag har noterat att många kvinnor har varit involverade i arbetet med dessa betänkanden, både när det gäller ert betänkande och betänkandet om arbetstider, och såväl under det belgiska ordförandeskapet som inom Europeiska kommissionen. Jag anser att resultatet är gott.
I normala fall använder jag mig inte av stora ord, åtminstone inte så länge förhandlingarna ännu pågår, men nu när vi kommit till slutet av förhandlingarna vågar jag ändå använda superlativ och kalla dessa både överenskommelser för historiska.
Till att börja med är det mycket bra att det efter en lång tid nu återigen beslutats om en europeisk arbetslagstiftning. Det ligger väl i linje med vår strävan att i enlighet med formuleringarna i målen från Lissabon skapa ett Europa som har ambitiösa planer på det socioekonomiska området, en dynamisk och konkurrenskraftig ekonomi med fler och bättre arbetstillfällen och ett bredare socialt sammanhang. Det är lämpligt att än en gång betona den sista delen i dessa mål före toppmötet i Barcelona.
Båda dessa dokument innehåller historiska framsteg. Direktivet om information till och samråd med arbetstagare utgör det egentliga erkännandet av arbetstagarens rättighet att på förhand vara delaktig i beslut som är viktiga för företaget och som tillhör den europeiska sociala modellens seder och bruk.
En förnyelse av den ekonomiska verksamheten är nödvändig, men till detta hör även en föregripande metod som tar arbetstagarnas medbestämmande på allvar. I EU-stadgan om de grundläggande sociala rättigheterna erkänns detta som en grundläggande rättighet. I detta direktiv har denna rättighet utarbetats för alla företag i unionen. Det behövs ett tredje steg, för om vi tar arbetstagarnas medbestämmande på allvar, måste denna rättighet gälla även när det handlar om omstrukturering och förändring av företag. Kommissionen har nyligen publicerat ett dokument i denna fråga. Det är bra att kommissionär Bolkestein är närvarande här i kväll, eftersom det enligt min mening även är mycket viktigt att denna diskussion förs i samband med andra akter och att frågan om arbetstagarnas medbestämmande behandlas även där, till exempel när det gäller uppköp och sammanslagning av företag och inom ramen för kommissionär Montis konkurrenspolitik. Jag anser att detta den kommande tiden måste bli föremål för en mycket viktig diskussion, eftersom samråd med arbetstagarna bör höra till traditionen och vardagen även på detta område.
Vad beträffar chaufförernas arbetstider vill jag ställa mig bakom det som Hughes sade om det ärende som för närvarande behandlas i Luxemburg. Jag vill än en gång påpeka att en europeisk definition av skenbara egenföretagare kan spela en mycket viktig roll när det gäller att lösa den här typen av problem, eftersom det för närvarande saknas en sådan definition och medlemsstaterna, även de nya länderna, använder sina egna definitioner.

Flesch
Herr talman! ELDR-gruppen gläder sig åt förlikningsöverenskommelsen mellan parlamentet och rådet om direktivet beträffande arbetstidens förläggning i sektorn för lastbilstransporter och om direktivet som gäller information och samråd med arbetstagarna.
Med hänsyn till den ömtåliga karaktären i den senaste problematiken och svårigheterna att uppnå samförstånd är det för oss en bra lösning att texten antagits efter förlikningsförfarande.
Direktivet om arbetstiden inom landsvägssektorn har som syfte att avlägsna illojala konkurrenssituationer och social dumpning på den inre marknaden. Regler behövs också för att säkerställa anständiga arbetsvillkor för lastbilsförarna och för att på så sätt hindra en försämring av säkerheten
Parlamentet hade begärt att förare som är egenföretagare skulle omfattas av direktivets tillämpningsområde och hävdat det nödvändiga i att jämställa alla förare, vare sig de är löntagare eller inte. Man planerar nu att inbegripa förare som är egenföretagare sju år efter direktivets ikraftträdande.
Efter prövning kan kommissionen förvisso besluta att på nytt låta förslaget att inbegripa egenföretagarna genomgå medbeslutandeförfarande. Definitionen arbetstagare som är egenföretagare förhindrar att nya former av falska egenföretagare dyker upp. Jag medger att det är bra, herr Hughes, men jag är ännu inte helt nöjd.
Fallet med långtradarchaufförerna som blev stoppade i Luxemburg - och jag skall tillägga, herr Bolkenstein, att de fick återvända hem i fredags med sin " lösensumma" på 1 000 euro. Det visar vad frånvaron av tillräcklig gemenskapslagstiftning kan leda till.
Som vi sett finns det samvetslösa transportentreprenörer som inte tvekar att begå brott för att utnyttja de luckor som finns, mellan å ena sidan de nationella lagstiftningarna och å andra sidan gemenskapslagstiftningen, genom att de förmodligen tar chansen att utnyttja frånvaron av effektiva kontroller.
Vissa regeringar är medvetna om detta. Följaktligen slöt Belgien, Nederländerna, Frankrike, Tyskland, Irland och Luxemburg år 1999 ett administrativt avtal Eurocontrol Route, som var avsett att förbättra och förstärka samarbetet mellan kontrolltjänsterna. Men för att säkerställa jämlika konkurrensvillkor för vägtransporter inom den inre marknaden krävs det först och främst en gemenskapslagstiftning och dessutom krävs det att medlemsstaterna genomför ett strängt kontroll- och sanktionssystem.

Bouwman
Herr talman, föredragande, herr Bolkestein! Jag vill gärna spinna vidare på ordet cowboy. Jag har under flera års tid studerat denna sektor och jag tror inte att det i detta fall är fråga om något cowboysamhälle utan snarare en cowboysektor. Som alla vet är denna sektor ganska illa däran. Vinsterna är tämligen låga. Det är en mycket fragmenterad sektor med många små åkare. Det finns även större företag som sakta men säkert har gjort små åkare till egenföretagare eller till och med skenbara egenföretagare. Det finns kort sagt många saker att ta itu med. Det fuskas med arbetstider, det fuskas med kollektivavtal, det fuskas med allt möjligt. Mot denna bakgrund har vi, i synnerhet när det gäller internationella transporter, ett särskilt ansvar och detta ansvar har vi åtagit oss.
Bland det första jag gjorde eller fick tillfälle att göra när vi kom hit, hade att göra med Willy Betz-konstruktionen. Detta ärende var jämförbart med Kralowetz, även om det inte var lika allvarligt. Man körde med fordon av utmärkt kvalitet, man såg till att allt var som det skulle förutom arbetstillståndet och en rad andra saker. Detta ledde fram till direktivet om förarintyg. Lyckligtvis kan vi nu välkomna ett andra mycket viktigt direktiv om arbetstidsplanering.
Jag antar att det under den närmaste tiden kommer att bli nödvändigt att täppa till fler luckor i lagstiftningen. Mot den bakgrunden är det kanske bra att informations- och samrådsdirektivet, som jag vill kalla historiskt, nu kommer till och det av den enkla anledningen att många stora internationella transportföretag med tiden har flaggat ut sina företag utan något som helst medbestämmande. De har gjort sina arbetstagare till egenföretagare eller utbjudit dem till mindre företagare. Inte heller där var det fråga om medbestämmande. Det sortens frågor har vi nu bättre möjligheter att ta tag i.

Schmid, Herman
Herr talman! Det är två principiellt mycket viktiga direktivförslag som vi diskuterar och som får ett mycket starkt stöd från GUE/NGL-gruppen. När det gäller direktivet om lastbilschaufförerna, kommer denna yrkesgrupp därmed att omfattas av den allmänna arbetstidslagen. Det är självklart ett viktigt löntagarintresse, men det är också ett viktigt intresse för trafikanterna. Under förlikningsförhandlingarna framhöll jag vid flera tillfällen just trafiksäkerhetssynpunkten, som jag tycker är viktig för de regeringar som nu skall förvalta denna lagstiftning framöver. Det var också viktigt att egenföretagarna nu behandlas på samma sätt som andra förare. Sett ur trafikanternas synpunkt spelar det nämligen ingen roll om man blir överkörd av en anställd chaufför eller av en chaufför som är egen företagare.
Det bekymmersamma med detta direktiv kan vara att övergångstiderna är så långa. Det tar faktiskt sju år innan det, i bästa fall, blir genomfört. Vi vet att det sedan även vid den tidpunkten kommer att bli svårt att kontrollera och följa upp hur lagstiftningen fungerar i praktiken.
När det gäller det andra direktivet om information och samråd rör det sig om ett slags ramavtal som ger en rättslig grund, som är viktig för de arbetande när det gäller att kunna kräva information och samråd. Vi får dock inte glömma att det också ger rättsliga möjligheter att avvisa de arbetandes krav i vissa fall, t.ex. punkterna 25 och 26 i förslaget till direktiv, vilka ger utrymme för en mer eller mindre bred tolkning.
Avgörande för hur detta direktiv kommer att fungera i praktiken blir därför hur det tas emot ute på arbetsplatsen och hur starka fackföreningarna är när det gäller att driva de krav som kan drivas med hjälp av direktivet. Jag tror att detta gäller generellt för denna typ av lagstiftning. Vi kan anta direktiv som är välmenande och bra på många sätt, men när de sedan skall genomföras i verkligheten vet vi att vi i denna kammare inte kan göra särskilt mycket. Jag tror inte heller att medlemsländernas regeringar kan göra särskilt mycket.
Jag delar inte Smets tro på att man kan göra system för täta kontroller. Det är svårt att veta vad som försiggår ute på vägarna, inte minst på nätterna. Det är svårt att veta vad som händer bakom fabriksportarnas stängda dörrar. Det är bara de anställda själva som kan göra någonting åt detta. Jag vill därför sluta detta anförande med en stark uppmaning till de arbetande på arbetsplatserna: Lita inte på att problemen löses i Europaparlamentet eller i rådet, utan räkna med att de måste lösas av er själva och att ni i de sammanhangen kan ha hjälp av den direktivlagstiftning som kommit.

Menrad
Herr talman! Först välkomnar jag å min grupps vägnar den kompromiss som förlikningskommittén kommit fram till om ramdirektivet om information och samråd. Samtidigt tackar jag parlamentets föredragande, Ghilardotti, för att hon har lett oss fram till denna kompromiss. Den ligger nu mycket nära den gemensamma ståndpunkten. När vi diskuterade information och samråd i vår grupp framfördes helt motstridiga uppfattningar, men vi var eniga om att den gemensamma ståndpunkten är en verkligt bra utgångspunkt för en förnuftig lösning. Sedan första behandlingen i parlamentet i april 1999 och redan tidigare vid utskottssammanträdena fanns det ofta stora meningsskiljaktigheter mellan grupperna; föredraganden var tvungen att röra sig - och det har hon gjort - detsamma gäller för mig som skuggföredragande för den starkaste gruppen, PPE-DE.
Det finns en konstruktiv kompromiss. Det som var möjligt har uppnåtts. Det gällde att öppna dörren på glänt. Redan nästa vindstöt kan öppna dörren mera. Vid andra behandlingen kunde PPE-DE-gruppen på många punkter få igenom sina förslag. Majoriteten i min grupp var mot europeiska men för nationella sanktioner. När man har förhandlat har dessa idéer tagits med som komplement bland skälen. Ramdirektivet i dess slutgiltiga form bidrar för det första till att det europeiska företagsrådet fungerar. Alla lokala arbetstagarrepresentanter får minimirättigheter som hjälper dem att utnyttja de upplysningar som de får från det europeiska företagsrådet. För det andra bidrar det till att mildra omstruktureringsproblem som även drabbar nationella företag.
Direktivet om företagsråd gäller däremot bara för gränsöverskridande företag. Ramdirektivet föreskriver att förfarandet skall genomföras i en anda av samarbete. Det innebär partnerskap. Partnerskap syftar å ena sidan till ett tydligt hävdande av intressen, men även till sammanjämkning av dessa intressen i gemensamma samtal med information och samråd. Information i god tid leder till en öppenhet som skapar förtroende, vilket gör att företagen kan undvika förluster på grund av friktioner i samarbetet - en ekonomisk och social fördel. Vinnare är därvid arbetsgivare och arbetstagare i lika hög grad.

Andersson
Herr talman! Jag vill börja med att tacka de båda föredragandena för deras arbete med två viktiga direktiv. Jag skall koncentrera mig på direktivet som rör information och samråd med löntagare, men vill ändå säga något om arbetstiden för mobila arbetstagare. Det är mycket viktigt att egenföretagarna nu finns med, även om det blir en övergångsperiod. Det rör sig nämligen om skyddslagstiftning, skyddande lagstiftning för dem som i sitt arbete kör lastbil. Det är i detta fall ingen skillnad mellan att vara anställd och att vara egen företagare. Precis som Herman Schmid säger, är det också en trafiksäkerhetsfråga. Det är ingen skillnad ur trafiksäkerhetssynpunkt om det är en anställd eller en egenföretagare som kör.
När det gäller information och samråd kan jag hålla med van den Burg som i sitt anförande sade att detta var historiskt. Det är historiskt. Tre kvinnor har varit inblandade. Jag kan lägga till en fjärde kvinna. När rådet i juni månad under det svenska ordförandeskapet lyckades komma fram till en gemensam ståndpunkt, som lagt grunden till detta, var även en kvinnlig svensk minister inblandad.
Jag anser att det är ganska självklart att det skall finnas denna typ av information och samråd på en inre marknad, att en inre marknad inte bara handlar om företagens rätt utan också om löntagarnas rätt, och att dessa skall informeras och kunna komma med synpunkter.
Ibland kan man höra i Sverige: " Vad har detta för betydelse för Sverige egentligen? Vi har ju en mycket bättre lagstiftning" . Jo, det är sant. Vi har en lagstiftning, som innebär att detta kanske inte påverkar oss överhuvudtaget. Samtidigt är det ändå viktigt med minimidirektiv, inte bara för de länder som inte har så bra lagstiftning, utan även indirekt för att undvika att en inre marknad med social dumpning uppstår, där företag etablerar sig och där löntagare får dåliga förhållanden. Således är det viktigt för alla länder att vi höjer miniminivåerna och har minimidirektiv, som leder till bättre förhållanden. Avslutningsvis vill jag än en gång tacka föredragandena för två goda direktiv. Jag hoppas att vi kan gå vidare och förbättra informationen och samrådet i framtiden.

Turmes
Herr talman! Fallet Kralowetz är delvis ett luxemburgskt problem, eftersom regeringarna de senaste 20 åren genom allehanda förmåner har lockat transportföretag i stort antal till Luxemburg utan att bygga upp någon kontroll av arbets- och löneförhållanden hos dessa firmor.
Kralowetz är emellertid i grunden också ett europeiskt problem. Det är ett bevis för att ett socialt Europa inte finns. 1998 avreglerade Europeiska unionen fullständigt transportsektorn utan att samtidigt införa nödvändiga sociala bestämmelser. I dag ser vi genom fallet Kralowetz och andra fall resultaten av detta. Jag anser att kommissionen måste göra mera än vad man diskuterade i kväll.
Tre saker är enligt min uppfattning centrala. För det första: Kontrollerna måste skärpas. Vad tjänar lagar till, om de inte kontrolleras, om de inte följs?
För det andra: Socialförsäkringsdokumenten måste harmoniseras i EU. Det bör vi inte göra först i slutet av 2003, utan vi bör försöka få det gjort redan i början av 2003.
För det tredje, och det är förmodligen den viktigaste punkten: Systemet med transportlicenser från CEMT som tillåter företag med hemvist utanför EU att åka genom EU:s medlemsstater är ett system som i dag gynnar social dumpning och olaglighet och kommer att göra det även i morgon, om vi inte lyckas att knyta sociala minimikrav till dessa transportlicenser från CEMT. Om detta inte sker, så behöver Karl Kralowetz i morgon bara åka till Ryssland och därifrån fortsätta med sitt system, sin skrupelfria hantering.

Markov
Herr talman! En europeisk reglering av arbetstiden för yrkesförare är absolut nödvändig av tre skäl: För det först för att ge förarna ett socialt skydd, för det andra för att höja trafiksäkerheten på vägarna och för det tredje av konkurrensskäl. De punkter som förlikningskommittén kommit fram till tycker vi är bra. Vi håller särskilt med om det som ni redan har tagit upp: Att inbegripa de som arbetar självständigt, en klar definition av dessa, en klar definition av arbetstiderna - varigenom det också naturligtvis blir lättare att göra gällande regressrätt mot företagen - och fastställande av de faktiska undantag som förekommer i fråga om veckoarbetstid och nattarbete.
Mina kolleger har redan sagt det: Utan kontroller och utan sanktioner åstadkommer inget direktiv några framsteg. Jag tror att det är just här vi bör börja. Kommissionen har lagt fram en ny förordning för att harmonisera vissa sociala föreskrifter som har samband med vägtrafiken, vilka till följd av detta snart kommer upp i detta parlament. Det finns för närvarande stora skillnader mellan de resultat som förlikningskommittén kommit fram till och det nya förslaget. Dessa skillnader måste undanröjas, där måste man samordna. Därmed har vi naturligtvis också chansen att på ett mycket kraftfullare sätt vara med och utöva påverkan, särskilt när det gäller att utforma och fastställa sanktioner och kontroller, för det rör sig om en förordning, och det betyder att reglerna också är rättsligt bindande på ett annat sätt och därmed får en annan verkan.
Enligt min uppfattning är det viktigaste nu att vi, trots att vi måste beakta en harmonisering på konkurrensområdet, i första hand måste utgå från att det är nödvändigt med en harmonisering av de sociala föreskrifterna och en höjning av trafiksäkerheten på vägarna. Och om vi lyckas med det, så har vi faktiskt åstadkommit en hel del.

Bushill-Matthews
Herr talman! Jag delar inte entusiasmen hos mina kolleger när det gäller resultatet av denna förlikning, men jag vill gratulera båda föredragandena lika innerligt som mina kolleger. De vann och jag förlorade, till min sorg och kanske till deras förvåning. Vi vet alla att om rådet inte hade gett upp, hade parlamentet självt gett vika, snarare än att förlora något av direktiven. Så parlamentet satt med en dålig hand, men båda föredragandena spelade sin hand oerhört väl. Jag gratulerar dem till deras skicklighet.
Den brittiska regeringens tidiga reträtt hjälpte rådet och parlamentet under båda förlikningsförfarandena. Det var särskilt ironiskt att den brittiske ministern för Europafrågor kom till Strasbourg förra hösten - i syfte att vädja till de brittiska parlamentsledamöterna från alla partier att rösta emot hela Ghilardotti-betänkandet - för att upptäcka att parlamentsledamöterna från Labour inte bara stödde betänkandet, utan att också den brittiske företrädaren slog knut på sig själv för att stödja det. Politik är sannerligen en märklig sak.
Som kollegerna känner till, är jag en brinnande anhängare av information och samråd, men också en brinnande motståndare till en tvångströja i en enda storlek för företag i alla former och storlekar. Det är enligt min åsikt troligare att detta direktiv, i sin ändrade lydelse, kommer att utgöra ett hinder för de anställdas delaktighet, snarare än ett överbryggande.
Om vi går vidare till arbetstidsdirektivet: detta är enligt min åsikt dålig lagstiftning. Det kunde ha varit sämre om det hade begränsat körning nattetid, men det gladde mig att föredraganden slutligen tog sitt förnuft till fånga och att detta förslag avlägsnades. Men det är fortfarande dålig lagstiftning i dess preliminära utvidgning till att innefatta egenföretagare. Som den spanske företrädaren sade, när han sällade sig till andra länder och uttryckte sitt lands meningsskiljaktighet från den slutliga texten, är detta första gången som företagssektorn har införlivats i något direktiv. Jag kommer sannerligen att kämpa för att se till att det är sista gången. Vi borde vilja ha fler jobb, och inte färre. Detta får inte och kan inte betraktas som ett prejudikat.

Ettl
Herr talman, kommissionär Bolkestein! Läget för de långtradarchaufförer som sitter fast i Luxemburg visar än en gång var det finns behov av europeiska bestämmelser och kontroller. Här blir det så tydligt för oss, vilket hittills knappast har varit fallet, mitt framför ögonen på oss, hur det faktiskt står till på denna arbetsmarknad, hos långtradarchaufförerna. Om ni någon gång talar med Europas långtradarchaufförer, kommer ni att få höra hur man arbetar där, hur man delvis arbetar illegalt, under vilka lönevillkor; man kör så att man blir utmattad, och socialförsäkrade är de bara delvis. Det är det verkliga läget på en europeisk arbetsmarknad! Det är det problem som vi konfronteras med!
Så betraktad är denna arbetstidsreglering sedan länge förlegad - för vår säkerhet på vägarna och för arbetstagarnas säkerhet, förarna själva. För övrigt är detta fall - detta har redan tidigare nämnts - inte bara en fråga för Luxemburg eller en fråga för några österrikiska företagare, nu vet vi ju att det rör sig om flera österrikiska företagare. Det är också ett europeiskt fenomen. Kärnproblemet ligger för mig som obetingad förespråkare för Europeiska unionens utvidgning däri, att vi i dag behandlar arbetstagarna i kandidatländerna skändligt, att detta är de arbetstagare som i dag har kollektivavtal som gör att de måste arbeta för slavlöner, måste arbeta under sociala betingelser som är förödande. Sådant är inträdet för denna arbetstagargrupp i denna europeiska union! Mot detta måste vi sätta in våra krafter!
Men det är ju trots allt så, att allt ont också har något gott med sig. Så har i mitt land, Österrike, redan en grupp representanter för långtradarchaufförer som är egenföretagare rest sig och talar om en europeisk reglering, europeiska bestämmelser i riktning mot kontroll, i riktning mot åtgärder som också får inflytande över denna ruinerande konkurrens. Det är det läge som vi står inför.
För övrigt bör ni, herr kommissionär, ta detta som anledning till att tänka efter mer och bättre när det gäller kontrollsystem för arbetstagare på den europeiska arbetsmarknaden.

Pérez Álvarez
Herr talman! Jag vill naturligtvis börja med att gratulera föredragandena. Och med det sagt vill jag framhäva att antagandet av dessa två direktiv utgör ett viktigt steg i skapandet av en europeisk arbetsrätt och således i skapandet av det sociala Europa. Dessutom sker det genom dialog och ömsesidiga avståenden utifrån ståndpunkter som inledningsvis är begripliga. Naturligtvis kan innefattandet av uppdragstagare motverka den företagsamma andan, som man hävdade från mitt land.
Om jag talar om den generella ramen för information och samråd inleds kapitel IV, med rubriken " Solidaritet" , i den europeiska stadgan för grundläggande rättigheter med artikel 27 som under rubriken " Arbetstagares rätt till information och samråd inom företaget" fastställer: " Arbetstagarna eller deras representanter skall på lämpliga nivåer garanteras rätt till information och samråd vid lämplig tidpunkt, i de fall och på de villkor som föreskrivs i gemenskapsrätten och i nationell lagstiftning och praxis" .
Redan i artikel 136 i Maastrichtfördraget togs den sociala dialogen upp som ett av gemenskapens och medlemsstaternas mål. Det verkar därför logiskt och nödvändigt att ett särskilt direktiv skall inrätta en allmän ram som fastställer minimikrav för information till och samråd med arbetstagare på företag eller arbetsplatser i gemenskapen, vid sidan av andra specifika direktiv, som 94/45/EG. Dessa rättigheter fanns tidigare i den europeiska sociala stadgan från 1961 och i 1989 års gemenskapsstadga om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter. I dag finns de, som jag nämnde, i den europeiska stadgan om de grundläggande rättigheterna. Ingen bör förvånas över att arbetstagarna, genom sina representanter, känner till företagets situation eller dettas utveckling, de beslut som skall fattas med negativa följder eller som påverkar framtiden, eftersom deras tillvaro, och särskilt överlevnad, många gånger är förknippade med företaget. Naturligtvis bör innehållet i dessa rättigheter försöka stärka företaget, öka sysselsättningsmöjligheterna och de anställdas anpassning till nya eller förnyade produktionsmetoder.
Erfarenheten visar dock att mekanismerna inte alltid har fungerat väl. Arbetstagarna har kommit för sent till beslut, som redan var fattade. Därför anser jag att innehållet i artikel 4 är särskilt viktigt ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Grosch
Herr talman! Vi har de senaste veckorna behandlat några ämnen som direkt har berört transportområdet - även utifrån åtgärder på det sociala området - och vi var också i utskottet för regionalpolitik, transport och turism av den uppfattningen att alla dessa åtgärder - och jag tror att arbetstiden, som nu äntligen är reglerad, är ett viktigt kapitel som nu avslutas - endast har någon mening om det också finns en vilja hos medlemsstaterna att å ena sidan skärpa kontrollerna och å andra sidan också anpassa sanktionerna.
Jag kommer från ett gränsområde och vet mycket väl att man numera resonerar på följande sätt om detta ämne: Den som känner de enskilda ländernas bestämmelser bäst, den kan tjäna mest pengar. Den lobby som agerar här är inte en lobby för eller mot arbetstagare - jag tror inte heller att det har något med den luxemburgska lagstiftningen att göra - inte heller är det någon lobby för eller mot arbetsgivarna. När allt kommer omkring är båda förlorare i det luxemburgska exemplet, och vi har också än en gång påpekat detta för kommissionen genom det berömda van Dam-betänkandet. För oss handlar det inte om att ha allt fler direktiv, allt fler detaljer, för oss handlar det om att länderna är beredda att tillsammans ta itu med saken så att arbetsgivarna kan erbjuda korrekta priser och inte utsätts för den dumpning som nu systematiskt förekommer och naturligtvis också så att arbetstagarna kan arbeta under korrekta betingelser. För det jag nu säger och påstår är entydigt: Den lobby som arbetar mot detta är i och för sig en lobby som bara stöder dem som spelar falskt och dem som inte respekterar bestämmelserna.
En lastbilschaufför som också är ägare till sin lastbil - och då återkommer jag till det första betänkandet - befinner sig alltid på gränsen till vad som är lagenligt, om han vill arbeta lönsamt. Det är det läge som vi lever med. Det betyder i fråga om avregleringen när det gäller godstransporter på vägarna, att vi måste se på saken med samma ögon, för det första med tanke på ekonomin, för det andra med tanke på arbetsgivaren, men också med tanke på arbetstagaren, och jag tror att vi kan företräda bådas intressen lika mycket.

Lulling
Herr talman! Jag vill under mina två minuter uteslutande yttra mig om Bolkesteins förklaring till affären Kralowetz. I denna beklagansvärda angelägenhet vill jag först understryka, att det inte är lagstiftningen och dess tillämpning i Luxemburg som skall ställas vid skampålen utan de sociala bristerna på europeiskt territorium, i Europeiska unionen, på ett område där de är oförlåtliga, vilket Kralowetzaffären just belyser.
Skulden ligger i första hand inte heller hos EU-kommissionen utan hos en majoritet bland medlemsstaterna, som vägrar att träffa avtal om gemensamma regler om arbets- och lönevillkor på en anständig nivå för att motverka den sociala dumpningen på den inre marknaden. När det gäller förslaget till direktiv angående lastbilschaufförernas körtider är det just Luxemburg, tillsammans med Frankrike och Belgien, som har gjort ansträngningar i rådet (transport) för att få med egenföretagarna inom ramen för direktivet.
Detta är nämligen också kruxet när det gäller Kralowetzaffären, trots ansträngningarna när det gäller Eurocontrôle-Route, som Flesch nämnde och som är lovvärda. Vi behöver på gemenskapsnivå en lagstiftning som inte längre lämnar något utrymme för rättsliga gråzoner. Dessa utnyttjas skamlöst av människor med viss kriminell energi - som vår premiärminister träffande uttryckte sig. Det är den läxa som vi måste lära oss, och jag hoppas, att de medlemsstater som hittills har vägrat att rösta för gemensamma bestämmelser nu inte längre står i vägen för en strängare reglering på EU-nivå för att sätta stopp för detta moderna slaveri.
Jag skulle också vilja understryka, att en reform som rör etableringsrätt är på väg i Luxemburg, med strängare kriterier så att det inte längre kommer att vara så lätt för tvivelaktiga firmor att helt lagligt erhålla licenser och handelstillstånd, vilket visserligen med tanke på gällande EG-direktiv rörande definitionen på företag inte är så lätt.
Jag hoppas, att anhängarna av en fullständig avreglering när det gäller godstransporter på vägarna, som här har engagerat sig så starkt för detta, och som inte har något att sätta emot företagare i stil med Kralowetz och deras metoder ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att framföra mitt varmaste tack till kammaren och till Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén. Jag skulle särskilt vilja tacka vice talmannen, Friedrich, och framför allt er föredragande, Hughes, för deras utmärkta arbete. Till följd av deras ansträngningar, deras skicklighet och deras beslutsamhet, är det slutligen möjligt att anta en åtgärd som kommissionen föreslog för över tre år sedan - vilket är ett mycket framgångsrikt resultat.
Genom att anta detta direktiv gör vi betydande framsteg mot ett avskaffande av den snedvridna konkurrensen inom vägsektorn, men framför allt, mot en förbättring av vägsäkerheten. Detta direktiv kommer inte enbart att göra det möjligt att avskaffa oegentligheter inom denna sektor, utan också underlätta för en bättre avvägning mellan transportsätten. Ett återupplivande av järnvägen kommer endast att vara möjligt genom att den vilda konkurrensen inom vägtransporter upphör. Det är därför av avgörande vikt att medlemsstaterna gör de nödvändiga kontrollerna för att se till att den nya lagstiftningen följs.
I direktivet fastställs minimivillkor för arbetstidens förläggning för förare, och där beaktas också alla de uppgifter som förarna utför utöver att köra. Tack vare detta parlament kommer det slutligen att vara möjligt att i detta direktiv innefatta förare inom alla kategorier, oavsett om de är egenföretagare eller inte. Det är ett stort framsteg för vägsäkerheten, eftersom trötthet givetvis påverkar alla förare på samma sätt, oavsett om de arbetar för ett företag eller om de är egenföretagare. Att be kommissionen att undersöka följderna av ett uteslutande, och att till följd av dess undersökningar föreslå särskilda villkor för införlivandet av förare som är egenföretagare, är förvisso det bästa tillvägagångssättet. Låt mig återigen tacka er för den beslutsamhet som detta parlaments ledamöter har uppvisat under hela förlikningsförfarandet, och som har gjort det möjligt för oss att anta direktivet.
När det gäller Ghilardottis betänkande vill jag också framföra mina gratulationer till henne, och till alla ledamöter i detta parlament när det gäller den överenskommelse som uppnåddes mellan parlamentet och rådet i fråga om detta mycket viktiga direktiv. Denna överenskommelse var endast möjlig tack vare den kompromissanda som parlamentet och rådet uppvisade. Det slutliga utkastet till direktiv, i dess nuvarande lydelse, lever för det första helt och hållet upp till kommissionens ursprungliga mål, dvs. att inrätta och utveckla god praxis inom hela unionen när det gäller information till och samråd med arbetstagare, med betoning på att förutse och hantera förändringar. För det andra ger det handlingsutrymme för de sociala parterna när det gäller tillämpningen av bestämmelserna i direktivet. För det tredje är utkastet förenligt med alla nationella system, och tillhandahåller mekanismer för att tillåta ett smidigt införande av de nya arrangemangen i alla nationella system. För det fjärde återspeglar det inställningen hos de två lagstiftarna, eftersom åtminstone 15 av parlamentets ändringsförslag i dess båda behandlingar har införlivats i texten. Därför förtjänar det utkast som vi har framför oss att godkännas, förvisso av kommissionen, men också av parlamentet och rådet. När det väl har antagits kommer direktivet att komplettera gemenskapsramen inom området för information till och samråd med arbetstagare, en ram som ger europeiska företag och deras arbetstagare ett oumbärligt instrument för att underlätta för förändringar, och för att se till att dessa förs vidare på ett socialt godtagbart sätt.
Kommissionen hoppas innerligt att det avsevärda arbete som utförts inom detta område under de senaste åren nu kommer att fullföljas genom en positiv och förutseende inställning från arbetsmarknadens parter, i samband med de samrådsdokument som kommissionen lade fram för dem för två veckor sedan om de sociala aspekterna hos företagsomstruktureringar.

Talmannen
Jag har fått sex resolutionsförslag, som lagts fram enligt artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Omröstningen om resolutionsförslagen till kommissionens uttalande kommer att äga rum nästa torsdag kl. 12.00.

Byggnaders energiprestanda
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0465/2001) av Vidal-Quadras Roca för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om byggnaders energiprestanda (KOM(2001) 226 - C5-0203/2001 - 2001/0098(COD)).

Vidal-Quadras Roca
 - (ES) Herr talman! Detta oerhört viktiga direktiv är ett direkt resultat av grönboken om trygg energiförsörjning, som denna kammare diskuterat grundligt på senare tid. Det råder inget tvivel om att vi alla är medvetna om att den huvudsakliga beståndsdelen i unionens energikostnader är byggnaderna: ventilation, kylanläggningar, uppvärmning, belysning, etc. Ur denna synvinkel ger därför allt som görs på detta område särskilda återverkningar.
Herr talman! Detta direktiv markerar slutet på en epok av frivillighet eller rekommendationer. Vi går in i ett beslutsamt åtagande, med därtill hörande åtgärder och en fast vilja att dessa åtgärder skall förverkligas.
Det finns tre aspekter i direktivet som jag inte vill låta bli att uppmärksamma. Den första är kravet på att alla byggnader i unionen skall ha ett certifikat som visar energiprestanda. Detta certifikat kommer utan tvivel att få ett stort värde som signal på marknaderna och kommer på ett betydande sätt att bidra till energibesparingarna. Den andra är skyldigheten för alla nya byggnader att göra en studie över energieffektivitet. Och den tredje aspekten är skyldigheten för alla byggnader vars yta är större än 1 000 kvadratmeter och som genomgår en större renovering att förbättra sin energieffektivitet.
Det finns andra åtgärder som tas upp i direktivet, men jag har velat framhäva dessa tre eftersom de utan tvivel är de som har störst potential. Ledamöterna kan inte undgå att förstå att om det är möjligt, som vissa studier menar, att nå en besparing på 20 procent under de kommande åren i byggnadernas energiräkningar (20 procent av 40 procent närmar oss 10 procent) får det, när det gäller oljeräkningar och utsläpp av koldioxid, en betydelse som inte kan undgå någon.
Herr talman! Det är dags att tacka de andra grupperna i kammaren för deras värdefulla bidrag och stöd i syfte att parlamentets ändringsförslag skall förbättra denna viktiga lagstiftningstext. Jag vill tacka den socialdemokratiska gruppen och Zrihen för deras många bidrag och framför allt vill jag framhäva det intressanta förslaget om socialt boende. Jag vill också verkligen tacka Gruppen De gröna och Ahern för deras stora intresse och samarbete samt framhäva deras oerhört intressanta bidrag vad gäller passiv kylteknik, som är så viktig i de delar av unionen som har ett mycket varmt klimat och där kylningen (system för luftkonditionering) börjar bli en avgörande faktor. Jag vill också tacka den liberala gruppen för den emfas den lagt på att ekonomiska styrmedel alltid är bättre än sanktioner. Som vi säger på spanska " man vinner mer på att slicka än på att skälla" och det är också sant på det ekonomiska planet.
Olyckligtvis är det två frågor som vi inte nått enighet om i kammaren. Den första är tidsfristerna för tillämpning av direktivet, där vi valt ett skäligt medelläge mellan några alltför utsträckta perioder, som inte skulle göra det effektivt, eller alltför smala krav, som skulle göra det ogenomförbart. Och det andra, gränsen på 1 000 kvadratmeter, som Gruppen De gröna har velat sänka. Vi förstår deras syfte och vi delar deras oro, men om vi verkligen vill att detta direktiv skall förverkligas under en period som gör det effektivt bör vi godta den siffra som kommissionen föreslår.
Herr talman! Om det är sant att politik är konsten att göra det nödvändiga möjligt kommer detta direktiv naturligtvis att garantera att, i ett oerhört viktigt kapitel i unionens energiförbrukning, nästa decennium kommer att ge en mycket stor besparing som bidrar till välstånd, framsteg och trygghet för alla européer.

García-Orcoyen Tormo
Herr talman! För det första vill jag gratulera föredraganden och kollegan Vidal-Quadras för det utmärkta arbete han gjort med detta direktiv. Som han uppmärksammat oss på konsumerar Europeiska unionen för varje dag som går mer energi och således importerar vi också mer energiprodukter eftersom vår efterfrågan överstiger den kapacitet vi har att täcka den med egna resurser. Därför är det viktigt att för det första diversifiera energislagen genom att söka nya energikällor, bland dem naturligtvis de förnybara, och för det andra uppkommer behovet att främja och försöka uppnå energieffektivitet.
Jag hoppas att Vidal-Quadras ser med blida ögon på yttrandet från utskottet för miljö, eftersom jag tror att de punkter vi understrukit i det bidrar till att berika någon av aspekterna i hans utmärkta förslag.
Jag tror att en nyckelfråga för att öka medlemsstaternas mottaglighet för förslaget är att klimatologiska och speciella lokala villkor beaktas.
En annan punkt utskottet för miljö insisterat på är en harmonisering av certifikaten för byggnader i de olika medlemsstaterna. Det skulle göra det möjligt att göra jämförelser av den energieffektivitet som uppnåtts i var och en av dessa. Vi har också velat precisera definitionen av de byggnader som inte är med i tillämpningen av åtgärderna för energibesparingar och också, för att inte se vårt förslag förkastat, har vi precis som Vidal-Quadras velat att man skall godta kommissionens förslag som syftar till att minska ytan på berörda byggnader.
Herr Vidal! Jag och mitt utskott håller med om detta upplägg men jag förstår också er synpunkt. Jag tror att vi i slutändan kommer att se vilket resultat det blir, och vi skall då respektera det. Det viktiga är att direktivet går framåt, herr Vidal-Quadras.

McNally
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera herr Vidal-Quadras Roca till hans sedvanliga, mycket samarbetsvilliga och samstämmiga inställning. Jag vet att Zrihen, vår socialistiska skuggföredragande, som tyvärr inte kan närvara här i afton, uppskattade hans arbetssätt.
Detta direktiv, som utgör en del av ett åtgärdspaket som syftar till att göra vår energianvändning mer intelligent, borde sprida den befintliga goda praxisen hos vissa medlemsstater inom hela EU, och kommer också att vara mycket viktigt när det gäller att förbättra situationen i ansökarländerna, där energieffektiva byggnader skulle kunna vara av stor betydelse när det gäller att hjälpa deras ekonomier, likväl som att skydda miljön.
Som socialister stöder vi innerligt de ändringsförslag som Vidal-Quadras Roca med flera har lagt fram. Den snabbt ökande luftkonditioneringen måste beaktas i större utsträckning, och de möjligheter som medlemsstaterna har i form av incitament bör klargöras, och många av definitionerna måste skärpas.
En sak som Zrihen ville påpeka var att definitionerna av ytområdena måste ses över under de kommande fyra åren. De kan mycket väl vara så att detta direktiv inte är tillräckligt ambitiöst, och att det också borde gälla för mycket mindre ytområden. Vi ber kommissionen att göra förberedelser för en minskning om det visar sig nödvändigt.
Sammanfattningsvis skulle jag återigen vilja tacka Vidal-Quadras Roca och kommissionen. Liksom kommissionären lovat, ser vi fram emot fler direktiv inom detta viktiga område med energieffektivitet och energiintelligens.

Ahern
Herr talman! Jag skulle också vilja gratulera föredraganden innerligt till ett väl utfört arbete, och till hans ansträngningar att uppnå ett samförstånd, vilka inte var helt och hållet framgångsrika i mitt fall, eftersom jag fortsatte att insistera på det faktum att vi skulle tala om ett mindre ytområde än det var möjligt att komma överens om. Så jag har lagt fram ändringsförslag i detta hänseende. Jag skulle vilja veta huruvida Zrihen kommer att stödja dem mot bakgrund av de yttranden som socialistgruppen just gjorde. Vi lever på hoppet, och en omprövning kanske är det bästa sättet att fortskrida på, liksom McNally angav.
Många bestämmelser i detta direktiv förutsågs redan i Save-direktivet 1993. Vi bör nu gå vidare och göra direktivet effektivt. Som jag sade, hade jag gärna velat se en ännu större effektivitet här, men vi behöver juridiskt bindande åtgärder - vilket jag anser att vi har - vilka kommer att utgöra början på en process med att se till att vi verkligen tar itu med energibesparingar inom Europeiska unionen.
I praktiken är skyldigheten att se över direktivet ett av de viktigaste kraven i betänkandet, och jag tackar ledamöterna för det.

Adam
Herr talman! Jag måste tillkännage ett intresse: Jag är ordförande för " the Energy Efficiency Advice Centre" (rådgivande centrumet för energieffektivitet), som är verksamt i norra hälften av den region som jag företräder. Jag vill snabbt lägga till att detta är ett tekniskt engagemang och inte ett ekonomiskt sådant.
Att förbättra byggnaders energiprestanda, hur det än definieras, är den svåraste fråga som jag någonsin har behövt ge mig i kast med. Därför känner jag i viss utsträckning med föredraganden, som har förelagts en fråga av denna komplexitet. I Förenade kungariket har vi alltför många organisationer som försöker förbättra saker och ting. På europeisk nivå har vi en viss förvirring när det gäller målsättningarna. Försöker vi spara på energin? Försöker vi reducera koldioxidutsläppen, eller försöker vi minska energiförbrukningen? Dessa är inte alla samma saker. Det är energiförbrukningen som vi borde fokusera på. Enligt min erfarenhet är det de befintliga byggnaderna som utgör nyckeln till vår framgång. Om man tittar på bostadssektorn, utgörs det svåraste området av hyrda bostäder, snarare än den sektor med bostäder där ägarna själva bor. Vi är långt ifrån att lösa detta problem.
Jag stöder allmänt kommissionens förslag och betänkandet, men jag tvekar något när det gäller ändringsförslag 15. Vi bör fokusera mer på det gemensamma tillvägagångssättet, snarare än att i detta skede oroa oss alltför mycket när det gäller minimistandarder som skall gälla för hela gemenskapen. Vi är verkligen långt ifrån att kunna uppnå det.
Jag har också vissa förbehåll när det gäller att införliva en indikator för koldioxidutsläpp. Om man tar ett hus som exempel, beror det på hur mycket gas eller elektricitet som används. Därför är det inte särskilt lätt att jämföra dem. Men det är ett steg i rätt riktning.

Karlsson, Hans
Herr talman! En framgångsrik hantering av energifrågorna är en av de viktigaste förutsättningarna för att bygga det hållbara samhället. Det vi nu diskuterar handlar om energieffektivitet. Föredraganden har i sitt betänkande på ett förtjänstfullt sätt lyft fram en rad åtgärder som bidrar till ökad effektivitet när det gäller energianvändning.
Det är viktigt att se såväl till de stora åtgärderna som till de små. Sammantaget finns det väldigt mycket att göra, både vad gäller ökad resurssnålhet och utvecklingen av olika tekniker. Det krävs politiska insatser som har såväl lagstiftande innehåll som stimulansåtgärder för att de nödvändiga målen skall nås. Hela samhället måste ta ett gemensamt ansvar för dessa insatser. Det gäller såväl företag som enskilda, såväl offentlig verksamhet som privat, såväl den europeiska nivån som den nationella och den lokala. Hur vi löser energifrågorna påverkar naturligtvis komfort och välfärd, men också vår framtida livsmiljö i vid mening.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera herr Vidal-Quadras Roca till hans utmärkta arbete om förslaget till direktiv om byggnaders energiprestanda. Jag skulle också vilja tacka utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi för dess noggranna och eftertänksamma diskussioner, och framföra min tillfredsställelse när det gäller det sätt på vilket debatten i parlamentet har skärpt fokuseringen på förslaget och stärkt det. Det kommer troligen att vara ett av våra viktigaste sätt att fullfölja Europeiska unionens åtagande när det gäller Kyotoavtalet, och att förbättra säkerheten när det gäller elförsörjningen.
Liksom man har påpekat, står byggnadssektorn för över 40 procent av all den slutliga energiförbrukningen inom gemenskapen. Den har också en mycket stor kostnadseffektiv besparingspotential. Detta förslag kan leda till avsevärda förbättringar när det gäller byggnaders energiprestanda, genom att främja bättre minimistandarder i medlemsstaterna, och i deras byggnormer, och genom att kräva en tätare uppdatering och en mer omfattande tillämpning av dessa standarder. Detta skulle inte bara gälla nya byggnader, utan det skulle även, som det har sagts i kväll, vilket är ännu viktigare, gälla många befintliga byggnader när de genomgår större renoveringar. Det är här som den verkliga förbättringspotentialen finns.
Kommissionen välkomnar parlamentets betänkande, och de förändringar som föreslagits som kommer att tjäna till att förbättra, förtydliga och stärka förslaget. Många ändringsförslag gör detta genom att förbättra de tekniska och ekonomiska definitionerna, genom att ge konkreta exempel och genom att fastställa förslagets räckvidd och tillämpningsområde på ett mer exakt sätt. Ändringsförslag 2, 4, 5, 8, 9, 10, 11, 14, 19, 23, 24, 25, 26, 28, 29, 31, 35, 36 och 37 är till exempel ändringsförslag som kommissionen kan godkänna med ett visst omarbetande, även om de är många. Ändringsförslag 3 och 6 främjar användningen av subventionsplaner och incitament för att främja förslagets tillämpning, och tar hänsyn till socioekonomiska följder, och är alltså godtagbara. Ändringsförslag 7 och 22, som var för sig handlar om individuell mätning och fakturering samt ackreditering av inspektörer, kan också godtas om man i texten tydligare belyser deras ekonomiska och juridiska följder.
Adam nämnde ändringsförslag 15. Det är ett omfattande ändringsförslag, varav delar kan godkännas av kommissionen. Fastställandet av effektivitetsnivåer på gemenskapsnivå är dock ännu inte genomförbart. Ändringsförslag 18 och 20 är också delvis godtagbara, om man kommer ihåg behovet av att låta indikatorer för koldioxidutsläpp förbli frivilliga.
Ändringsförslag 1, 12, 13, 16, 17, 21 och 27 är inte godtagbara för kommissionen av tekniska och definitionsmässiga skäl, inklusive detaljgraden eller på grund av dithörande problem med subsidiariteten, som exempelvis skulle komma av fastställandet av effektivitetsnivåer på gemenskapsnivå. På grund av byggnadssektorns heterogena karaktär till följd av skillnader i klimat, kultur och byggnadstraditioner, är subsidiaritet och flexibilitet för medlemsstaterna viktigt när det gäller tillämpningen av detta direktiv.
Kommissionen anser att det mest effektiva sättet att förbättra kraven på energiprestanda i medlemsstaterna är att tillhandahålla metoder för att uppmuntra dem att förbättra sina egna byggnormer, fastställa sina egna prestandanivåer och garantera full tillämpning och en regelbunden omprövning av dessa.
Samtidigt som beräkningsmetoder, många normer och ett antal standarder kan fastställas på gemenskapsnivå, bör den faktiska effektivitetsnivån för byggnaders energiprestanda fortsätta att vara en sak för medlemsstaterna. Dessa principer beaktas i merparten av de ändringsförslag som har lagts fram.
En annan viktig punkt gäller tröskelvärdet för att uppgradera befintliga byggnaders energiprestanda när de genomgår större renoveringar. Att uppgradera befintliga byggnader utgör en viktig del av detta förslag. För många medlemsstater utgör detta ett nytt försöksområde, som kommer att kräva nya prestandastandarder, nya resurser och avsevärda investeringar. Vi anser att det tröskelvärde på 1 000 kvadratmeter som föreslagits för uppgradering därför är den bästa möjliga kompromiss som vi kan uppnå i detta tidiga skede.
Slutligen anser vi, när det gäller genomförandeperioden för detta direktiv, att det är viktigt att betona att vi bör undvika en onödigt lång period om vi skall möta måldatumet för Kyotoavtalet, vilket vanligtvis fastställs till mellan 2008 och 2012.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.50.)

