Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Posselt
Hr. formand, jeg skal undskylde, at det ikke er en bemærkning til protokollen fra i går, men til protokollen fra i forgårs. Jeg så desværre for sent, at jeg ikke var opført på tilstedeværelseslisten. Men jeg var her hele dagen og deltog i alle afstemninger ved navneopråb og i de øvrige afstemninger. Jeg anmoder om, at det bliver rettet.

Formanden
Hr. Posselt, protokollen bliver selvfølgelig korrigeret i overensstemmelse med de faktiske forhold.

Staes
Hr. formand, fru Maes er ikke til stede i mødesalen i øjeblikket. Hun deltager i Verts/ALE-Gruppens bestyrelsesmøde. Jeg konstaterer imidlertid, at hun ikke er nævnt på listen over tilstedeværende under mødet i går, hvilket ikke er korrekt. Fru Maes havde et indlæg under debatten om det svenske formandskab. Jeg anmoder Dem om at korrigere tilstedeværelseslisten i så henseende.

Formanden
Det skal ske, hr. Staes.
(Protokollen godkendtes)   

Laguiller
Hr. formand, mandag eftermiddag vedtog Europa-Parlamentet et forslag om, at Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender skulle undersøge den situation, medarbejderne i den europæiske koncern Danone befinder sig i, efter at koncernen har varslet nedskæringer i størrelsesordenen 3.000 stillinger inden for biskuitsektionen, heraf 1.700 i Frankrig. Det er imidlertid ikke oplyst, hvornår spørgsmålet tages op i udvalget, og sagen er presserende, eftersom der i morgen afholdes møde i Danones europæiske samarbejdsudvalg.
Koncernens medarbejdere har i dag nedlagt arbejdet, i alt fald i Frankrig, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at udtrykke min og mine kammeraters støtte til disse arbejdstagere, idet jeg i øvrigt afventer Deres svar på mit spørgsmål om udvalgsarbejdet. Det er oprørende, at en multimilliardærkoncern kan foranledige, at flere tusinde arbejdstagere overalt i Europa kastes ud i arbejdsløshed og ulykke.

Formanden
Fru Laguiller, i betragtning af sagens karakter og betydning vil jeg foreslå, at De henvender Dem direkte til formanden for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, hr. Michel Rocard.

Marinos
 Hr. formand, jeg ved ikke, om De har set en specialartikel i dagens udgave af Le Figaro. Artiklen er et interview med en korsikansk terrorist, og avisen har givet den overskriften "Armata corsa: menace terroriste sur Paris et Strasbourg" (Terroristtrusler i Paris og Strasbourg). Der er tale om en terrorist fra organisationen Armata Corsa. Interviewet står på første side af dagens udgave af Le Figaro, og det fremgår, at Armata Corsa truer med at slå til i Paris og Strasbourg, hvis organisationen ikke får opfyldt nogle formulerede krav om løsladelse af fanger m.m. Avisen skriver, at den udgiver dette for at informere den franske offentlighed om den umiddelbare fare, den befinder sig i, og oplyser desuden, at man i Paris har truffet ekstraordinære foranstaltninger for at imødegå et sådant direkte angreb. Der nævnes intet om Strasbourg. Jeg vil gerne gøre Præsidiet opmærksom på dette ret vigtige spørgsmål og samtidig spørge, om man i Præsidiet er bekendt med dette og har rettet henvendelse til Strasbourgs myndigheder med henblik på ekstra foranstaltninger til beskyttelse af Parlamentet, da der jo, så vidt jeg har forstået, er fri adgang til Parlamentet her for alle, som måtte ønske at komme ind, og jeg er bange for, at vi kan komme til at stå i en yderst farlig og uforudset situation.

Formanden
Hr. Marinos, jeg vil gerne først takke Dem for disse oplysninger, eller i hvert fald for at have meddelt os dem. I forsamlingen hersker der det indtryk - som jeg tror, deles af alle dens medlemmer - at de ansvarlige instanser er meget opmærksomme og lægger stor vægt på de sikkerhedsmæssige forhold. Jeg antager derfor, at alt bliver gjort, og alt bliver undersøgt for at sikre, at Parlamentet både i Strasbourg og i Bruxelles kan virke under de bedst mulige sikkerhedsforanstaltninger. I alle tilfælde takker jeg Dem for Deres oplysninger.

Schröder, Jürgen
Hr. formand, som ordfører i Udenrigsudvalget om Den Tjekkiske Republiks tiltrædelse af Unionen har jeg en anmodning til Dem. Vi er blevet bekendt med, at et tjekkisk parlamentsmedlem, Ivan Pilip, er blevet fængslet i Cuba. Han anklages åbenbart for at have udført spionage. Sandheden er, at han har haft møder med borgerretsforkæmpere og blot har gjort noget, som er en ret for et medlem af et frit valgt parlament.
Hr. formand, jeg anmoder Dem indtrængende om at foranledige, at de cubanske myndigheder opfordres til straks at løslade hr. Pilip og hans ledsagere, for det cubanske regime har ingen moralsk ret til at belære medlemmer af et frit valgt parlament om demokrati. Jeg anmoder Dem om dette så meget mere, som der i april i år skal finde et møde sted i Den Interparlamentariske Union i Cuba. Det er naturligvis ikke rimeligt, at et sådant møde finder sted i et land, hvor parlamentsmedlemmer arresteres, hvis de har samtaler med borgerretsforkæmpere.

Formanden
Mange tak, hr. Schröder, jeg vil videregive Deres oplysninger og Deres bekymring - som jeg tror, deles af os alle - til Parlamentets formand, fru Nicole Fontaine, der ikke vil undlade at give udtryk for Parlamentets principielle holdning i denne sag.

Rübig
Hr. formand, jeg vil anmode om, at man tager truslerne om terror mod Parlamentet alvorligt, og at generalsekretæren udarbejder en plan for, hvordan Parlamentets sikkerhed kan garanteres i praksis.

Formanden
Jeg gentager, hvad jeg sagde for lidt siden. Jeg er overbevist om, at Parlamentet tillægger sikkerhedsforhold stor prioritet, da vi alle er klar over, at de omstændigheder, hvorunder vi arbejder, og selve Parlamentets betydning gør det til et mål. De ansvarlige instanser er derfor meget opmærksomme på dette spørgsmål og undersøger også, om der kan træffes yderligere foranstaltninger til at sikre, at vi kan arbejde i fred og sikkerhed.

Van Orden
Hr. formand, vedrørende spørgsmålet om Parlamentets sikkerhed vil De nok kunne huske den 28. november 2000, hvor den tyrkiske udenrigsminister talte til Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, men blev afbrudt af demonstranter.
Dette gav anledning til stor bekymring. På daværende tidspunkt forelagde vi sagen for formanden, og hun lovede at undersøge sagen og finde ud af de nærmere omstændigheder om, hvordan demonstranter havde fået adgang til Parlamentet, og træffe de nødvendige forholdsregler for at forhindre lignende situationer i fremtiden.
Set i lyset af emnet for debatten, nemlig Parlamentets sikkerhed, spørger jeg mig selv, om De vil følge op på sagen og se, hvilke tiltag der er blevet indført for at forbedre sikkerheden, samt rapportere om den særlige episode i november sidste år.

Formanden
Hr. Van Orden, Parlamentets formand og Præsidiet vil tage Deres observation til efterretning, og De vil snarest få svar på det vigtige spørgsmål, som De har rejst.

Ligelig deltagelse af mænd og kvinder i beslutningsprocessen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0373/2000) af Karamanou for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om Kommissionens beretning om gennemførelsen af Rådets henstilling 96/694 af 2. december 1996 om ligelig deltagelse af mænd og kvinder i beslutningsprocessen (KOM(2000) 120 - C5-0210/2000 - 2000/2117(COS)).

Karamanou
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, anerkendelsen af kvinders menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder er en sag af meget ny dato.
Først i det 20. århundrede fik kvinder ret til at få adgang til uddannelse, til det videnskabelige område, til kunstens område, til lønnet arbejde, og omsider blev de også anerkendt som individer med politiske rettigheder. Det 20. århundrede begyndte med kvindernes kamp for stemmeretten.
Ved starten af det 21. århundrede er halvdelen af jordens befolknings krav koncentreret om en retfærdighed fordeling mellem de to køn af alle ansvar og alle forpligtelser på alle områder inden for det økonomiske, det sociale, det familiemæssige og det politiske liv.
Kvinderne er nødt til at blive styrket i deltagelsen i beslutningstagningen, og kvinder og mænd skal være ligeligt repræsenteret i de demokratiske institutioner for at afspejle den balance mellem kønnene, som er skabt fra naturens hånd, hvis der skal opnås demokrati og fred og for at fremme Den Europæiske Unions samhørighed og konkurrenceevne.
For at opfylde dette behov og på grundlag af de underbyggede forslag fra det europæiske netværk af eksperter, som Kommissionen oprettede i 1992, vedtog Rådet i december 1996 en vigtig henstilling til medlemsstaterne med det formål at fremme ligelig deltagelse af mænd og kvinder i beslutningsprocessen. Ud fra de oplysninger, man har fået fra medlemsstaterne, har vi konstateret en lille fremgang i de tre sidste år, men også store forskelle mellem medlemsstaterne. De bedste resultater fremvises af lande med en langvarig tradition inden for fremme af ligestilling mellem kønnene, såsom Sverige og Finland, hvor kvinderne er repræsenteret i parlamentet og regeringen med over 40%. Sverige har som bekendt en regering med 10 kvindelige og 10 mandlige ministre. Og så er der naturligvis den anden side af grøften med lande som Grækenland og Italien, hvor kvinderne er repræsenteret med under eller omkring 10%.
Problemet drejer sig ganske vist ikke så meget om det lave niveau inden for landenes administration, men snarere om lederposterne, hvor den reelle beslutningskompetence ligger, hvor beføjelserne udøves, og hvor Den Europæiske Unions fremtid planlægges og tilrettelægges. Der er ganske givet brug for modige foranstaltninger for at løse de problemer og modsætninger, som skyldes en fortidig overenskomst mellem kønnene. Vi må have en ny institutionel og social ramme, som helt og fuldt afspejler de forandringer, der er sket frem til i dag, og som giver lige muligheder og giver en retfærdig og ligelig fordeling af alle ansvar mellem de to køn, så alle beslutninger reflekterer begge køns ønsker, værdier, interesser og evner.
I dag, hvor kvinderne deltager helt i produktionsprocessen, og hvor de er stærkere repræsenteret end mændene på de europæiske universiteter, kan det ikke retfærdiggøres, at de udelukkes fra de centre, hvor der føres politik og træffes beslutninger, ligesom det heller ikke er retfærdigt, at kvinderne er de eneste til at løfte byrden i forbindelse med familiemæssige forpligtelser og husarbejde. Et samarbejde mellem de to køn og en fælles beslutningstagning, en ligevægt mellem det kvindelige og det mandlige i overensstemmelse med undersøgelser og forskning kan føre til en mere retfærdig verden, en verden i balance. Denne balance kan ikke opretholdes, hvis det ene af kønnene er repræsenteret med under 40%, et tal, som er anerkendt, især i de skandinaviske lande, og som har været anvendt i årevis.
Det er sikkert, at en kritisk masse af kvinder i beslutningscentrene ville prioritere emner på den politiske dagsorden, som vedrører livskvalitet, emner som miljøbeskyttelse, socialpolitik og social omsorg, sygehjælp, undervisning, bekæmpelse af narkotikamisbrug og hvid slavehandel samt løsning af konflikter med fredelige midler. I denne retning, det vil sige kønnenes ligelige deltagelse, bør der tages konkrete initiativer og foranstaltninger til revision af partiernes struktur og procedurer i forbindelse med opstilling af kandidater. Lovgivningen om offentlig støtte til partierne bør afsætte flere midler til partier, der sørger for ligevægt mellem kønnene i partikoalitioner, og indeholde sanktioner over for partier med et lille antal kvinder, sådan som det for nylig blev besluttet i Frankrig. Regeringerne bør overveje en justering eller reform af deres valgsystemer, navnlig i lande, hvor kvindernes repræsentation ligger under 30%. Og hvis denne kvoteordning skal være effektiv, bør den ledsages af andre foranstaltninger vedrørende partierne og justeringen af valgsystemet. Det er ligeledes nødvendigt at modarbejde de stereotype roller gennem uddannelsen og børns kønsroller samt fremme kvindernes evne til at besætte lederposter. Der bør ske en styrkelse af de sociale infrastrukturer i forbindelse med pleje og støtte til folk i den tredje alder, og endelig bør medlemsstaterne på den kommende regeringskonference inddrage traktatændringer, så vi får et stærkt retsgrundlag, som sikrer kønnenes ligelige deltagelse i Den Europæiske Unions institutionelle organer, og vi omsider får gennemført, hvad der er en indlysende nødvendighed, nemlig en naturlig balance mellem kønnene, som kommer til udtryk inden for magtcentrene, så kvinderne ikke holdes uden for alle beslutninger om Europas fremtid.

Mann, Thomas
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, hvordan kan vi skabe ligevægt mellem kvinder og mænd, hvad den professionelle karriere angår, både i det private erhvervsliv og i offentlige institutioner og på europæisk såvel som nationalt plan? Vi har brug for en effektiv strategi, der fører til positive initiativer. Vi skal tage kampen op mod manglende forståelse og forældede kønsrolleklichéer. Vi har en forestilling om selvbevidste kvinder, som naturligt indtager ledende poster og aktivt tager del i samfundslivet. De skal blot - men i lige så høj grad som mændene - have mulighed for at bestride hjemmets opgaver lige så godt som kravene på jobbet.
På PPE-DE-Gruppens vegne lykønsker jeg fru Karamanou med hendes betænkning, som indeholder mange vigtige passager, f.eks. kravet om at opvurdere kvindens rolle eller gøre en indsats mod den alt for lave repræsentation ikke blot i virksomhedernes ledelses- og beslutningsorganer, men også i fagforeningerne. Mangelen på lige muligheder på arbejdsmarkedet skal modarbejdes ved tidlig støtte til talentfulde kvinder. Vi støtter også kravet om kønsspecifikke statistikker, så der kan udarbejdes informative analyser om den faktiske tilstand og den tilstræbte tilstand. Vi går ind for samarbejde mellem de to køn og ønsker derfor, at kvindelige anliggender, synspunkter og erfaringer drages ind i billedet. De udgør faktisk en berigelse af mændenes verden.
Men der er dog visse formuleringer, som ikke kan samle flertal blandt PPE-DE-medlemmerne i Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder. Derfor stemmer den ene halvdel for, og den anden halvdel imod denne betænkning - smukt paritetisk. De vigtigste betænkeligheder har jeg sammen med Astrid Lulling fremlagt i form af fire forslag. Et af dem har fru Karamanou allerede erklæret sig enig i, nemlig at karriere og familie ikke mere skal betegnes som en dobbelt ulempe, som kvinder lider under, men som en dobbelt belastning, som de skal overvinde, og som de faktisk også kan overvinde.
Et andet forslag vender sig mod punktet om, at kvinder skal skoles med henblik på at gøre karriere, f.eks. i offentlig taleteknik og selvbevidst optræden. For det første har også mænd betydelige mangler her. For det andet venter mange kvinder i dag jo ikke på, at de får økonomisk støtte. De gør det selv, det har de jo for længst opnået.
De to vigtigste forslag angår imidlertid afvisningen af fastlagte kvoter. Vi ved, at der findes forskellige ordninger i medlemsstaterne. Nogle har kvoter, andre har kvoteringer. Nogle ønsker en slags lynlåssystem, altså én mand og én kvinde, og i andre lande er det fastsat, at partierne skal betale bøder, hvis der ikke er sikret en tilstrækkelig andel af kvinder på listerne. Her må subsidiaritetsprincippet gælde. Det må ikke være sådan, at individuelle foranstaltninger i medlemsstaterne blot bliver kasseret på europæisk plan.
Et andet sted opfordres regeringerne til at efterprøve de forskelle, der er opstået på grund af forskellige valgsystemer. Det er ikke regeringernes opgave. Det er partiernes opgave. Det skal de fastlægge, og de skal stille præcise forhåndskrav til deres valglister. Det er deres opgave og ikke regeringernes. Disse forslag er så vigtige for os, at vi har anmodet om afstemning ved navneopråb. Hvis De, fru Karamanou, kunne støtte vores krav, ville Deres betænkning formodentlig være sikret et tårnhøjt flertal.
De, for hvem lige muligheder er en hjertesag, skal sørge for, at ikke kun målsætningen er i orden, men at også detaljerne er det. Jo mere præcist vi formulerer vores krav, desto højere er vores troværdighed, først og fremmest hos dem, der endnu ikke har gjort tilstrækkelige erfaringer på dette område, og desto lettere ville vi i dag kunne opnå et bredt flertal.

Gröner
Hr. formand, kære kolleger, Den Socialdemokratiske Gruppe har som mål at give enhver borger i EU på lokalt, regionalt, nationalt og europæisk plan adgang til beslutningstagende funktioner. Kvinders ligeberettigede deltagelse i beslutninger på såvel politisk som socialt plan er ikke kun vores legitime ret, men en samfundsmæssig nødvendighed. Vi beriger ikke mændenes verden, men vi tager på alle områder del i denne mændenes verden.
Vi vil ved begyndelsen af det nye årtusinde fortsat kæmpe sammen med vores kollega Karamanou, som jeg vil sige en hjertelig tak for hendes hårdnakkede arbejde for at komme målet om en paritetisk magtfordeling mellem mænd og kvinder nærmere. Vejen har været lang, siden kvinder for første gang fik valgret i Finland i 1904, til de paritetiske valglister i Frankrig, og den vil stadig være lang, før det bliver en selvfølgelighed at se kvindelige præsidenter, kvindelige borgmestre, kvindelige ministre og kvindelige partiformænd som en del af hverdagen.
Den Europæiske Union har her opnået betydelige fremskridt. Vi har kunnet øge kvindernes andel i Parlamentet til nu 30%, i øvrigt klart flere i grupperne på venstrefløjen end i de konservative og højreorienterede grupper. I Kommissionen udgør kvinderne en andel på 25%, i medlemslandenes regeringer 24,8% og i de nationale parlamenter 22,5%. Jeg er stolt over, at der er kommet en god nyhed fra mit eget land. Med regeringsomdannelsen i Tyskland er vi nu kommet op på en andel af kvinder i den tyske forbundsregering på 37,5%, som også omfatter min gruppe, mine politiske fæller.
Vi støtter altså selvbevidst og som en drivkraft i ligestillingsdebatten kravene i Karamanou-betænkningen. Jeg skal opfordre Parlamentet til, at det i de tre spørgsmål, der netop er præsenteret af hr. Mann, følger ordføreren, det vil sige den oprindelige tekst, som også udvalget har fremlagt. At afvise kvoterne ville være en forkert anbefaling over for partierne. I øvrigt støttede vi også kvoterne i betænkningen om verdenskvindekonferencen i Beijing. Den rigtige vej er at holde muligheden åben for alle instrumenter.

Dybkjær
Hr. formand, først vil jeg gerne takke fru Karamanou for en virkelig fremragende betænkning. Jeg synes, den er skrevet på en forbilledlig måde. Betænkningen understreger klart de store forskelle, der er mellem medlemsstaterne, men én ting har alle landene til fælles: Der er ingen ligestilling. Heller ikke i de lande, der er længst fremme, og her tænker jeg bl.a. på de skandinaviske lande. Der er vi meget langt fremme på det parlamentariske plan, både blandt de folkevalgte og på regeringsniveau. Det er kun Sverige og Finland, der er nævnt, og Danmark kommer med i en sidebemærkning. Jeg vil derfor gerne sige et par ting om Danmark. Jeg vil godt fremhæve, at 9 af de 21 ministre i den danske regering er kvinder, og at såvel økonomiministeren som finansministeren er kvinder. Mit eget parti har for tiden 4 kvindelige ministre og en mandlig minister, desuden en kvindelig leder af folketingsgruppen, en kvindelig formand for partiet, og jeg er den eneste valgte til Europa-Parlamentet. Vi er heldigvis aldrig gået ind for kvotesystemer, for hvis det var tilfældet, så tror jeg, at mændene ville begynde at benytte sig af det.
Men også i de skandinaviske lande kniber det med kvinder på forvaltningsposter, i hvert fald på de højeste. Danmark har ikke noget at prale af, og det har Sverige, så vidt jeg kan forstå, heller ikke. Som det blev sagt i går, bestod den svenske statsministers delegation kun af mænd. Vi har altså således et klart problem. Jeg tror personligt, at det hænger sammen med de krav, der stilles til kvinderne i det hierarkiske system. Men det kan vi jo diskutere. Globaliseringen og ICT vil trække i to forskellige retninger. ICT har klart en flad struktur, og det er til fordel for kvinderne. Globaliseringen har en koncentrationsstruktur, hvilket er en ulempe for kvinderne, fordi de gennemgående taber i det hierarkiske system. Hr. formand, til slut vil jeg sige, at mit vigtigste budskab er, at vi kan have utrolig stor glæde af samarbejdet på det europæiske plan, men vi skal erkende, at det er meget forskellige problemer, de forskellige lande står over for, og derfor er det helt forskellige initiativer, der skal til. Vi må skelne mellem de ting, vi alle kan have glæde af i Fællesskabet, f.eks. sammenlignelige statistikker, og så de områder, hvor det er klart, at vi blot kan inspirere hinanden. Den holdning bliver ikke mindre aktuel i forbindelse med udvidelsen. Der er tale om lande, som nok har lovgivningen på plads, men ikke realiteterne, og her er der virkelig brug for vores fælles hjælp.

Evans, Jillian
Hr. formand, lad mig takke fru Karamanou for en virkelig velskrevet og udtømmende betænkning. Et af betænkningens hovedtemaer er behovet for en integreret strategi. Hvis vi skal rette op på skævheden mellem kvinder og mænd, ikke blot i politiske kredse, men også i beslutningsprocessen på alle niveauer, er dette et vigtigt punkt.
Vi må ikke glemme, at det ikke er mere end et år siden, at det finske formandskab undersøgte ni forhold hos medlemsstaterne, inklusive nationale, regionale og lokale parlamenter, centraladministrationen og højesteret. Uanset hvor man kiggede hen, kunne man konstatere en underrepræsentation af kvinder. Vi har længe været klar over disse problemer, men det har knebet med at få dem løst.
Vi bliver ved med at gentage os selv i betænkningerne, hvor vi udbeder os mere statistisk materiale, uddannelse, oplysningskampagner for at få flere kvinder ind i politik på samme måde, som de ofte er gået hen og blevet nøglefigurer i deres egne lokalområder og lokale grupper, samt initiativer til at gøre det nemmere for mænd og kvinder at kombinere arbejde og familieliv.
Vi bliver nødt til at gentage disse ting igen og igen, fordi de er nødvendige. Men derudover har vi brug for positiv særbehandling, f.eks. kvoter, for virkelig at gøre en forskel.
Betænkningen dikterer ikke, hvilke foranstaltninger der skal træffes i de individuelle medlemsstater, men opfordrer alle regeringer til at se nærmere på nationale forhold og tage initiativer til at rette op på forholdet mellem mænd og kvinder om nødvendigt gennem lovmæssige tiltag, som det allerede er set i flere lande.
I de lande, hvor sådanne tiltag er introduceret, har de været effektive, ikke blot er flere kvinder valgt ind i parlamenterne, men opmærksomheden er også højnet, kvinderne - og ikke mindst pigerne - har fået flere rollemodeller, og debatten og beslutningsprocesserne på alle niveauer er forbedret. Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance støtter alle betænkningens konklusioner, fordi de vil bidrage til lighed og ægte demokrati.

Eriksson
Hr. formand, i Kvinnohistorisk uppslagsbok kan man finde begrebet "patriarkat".
Det defineres som et samfundssystem baseret på hierarkiske forbindelser mellem mænd opbygget således, at beslutningsprocesserne kontrolleres oppefra, og at kvinder som køn gives en underordnet stilling. Den ideologiske motivering kommer fra et værdisystem udformet af mandlige tænkere og baseret på mænds virkelighedsforståelse.
Endvidere står der, at systemets materielle grundlag består af en arbejdsdeling efter køn, som på alle niveauer i hierarkiet tildeler kvinderne de ubetalte eller dårligere betalte opgaver. En forudsætning herfor er, at kvindernes seksualitet og frugtbarhed kontrolleres. Denne kontrol kræver i sig selv dels strukturel vold mod kvinder, dels at kvinderne udøver selvundertrykkelse.
Hr. formand, jeg vil gerne komme lidt ind på spørgsmålet om, hvordan vi udøver selvundertrykkelse. Det er jo ikke bare her i Parlamentet, at repræsentanter for PPE i første omgang - det sker også langt ude i samfundets led - diskuterer kvotering og er panisk rædselsslagne for kønskvotering af en for mig uudgrundelig årsag. Man siger, at kvinder skal komme i betragtning på baggrund af deres kvalifikationer, men jeg vil gerne stille det spørgsmål, som mandlige arbejdsgivere og toppolitikere åbenbart oftest ikke stiller: Hvilke kvalifikationer vil vi se? Vi ved jo, at kvinder og mænd i dag i stor udstrækning deltager forskelligt i helheden i samfundet.
Vi i GUE/NGL-Gruppen har ikke noget som helst problem med at støtte fru Karamanous betænkning 100% - tværtimod. Vi venter på den såkaldte ketchupeffekt. Nu har vi ventet i 150 år, så vi vil ikke engang vente to år til på, at der sker noget.

Cappato
Fru Karamanou, jeg mener ikke, at kvindernes og måske også de unges ringe repræsentation i vores parlamenter skyldes for meget demokrati, men at den derimod skyldes et demokratisk underskud. Efter min mening er de valglister, som partierne udarbejder, og som ligefrem er udarbejdet - sådan som De ønsker i Deres betænkning - som faste lister, hvor det ikke engang er muligt at stemme på den ene kandidat frem for den anden, et glimrende system til at opnå en ligelig fordeling af partierne i vores parlamenter, det vil sige af partifunktionærerne og af de kandidater, partierne vælger, såvel mænd som kvinder. Jeg mener til gengæld, at kvindernes og de unges ringe repræsentation i parlamenterne netop skyldes de valgsystemer, der forhindrer kandidaterne i at konkurrere og i at blive valgt - eventuelt ved valgmandsvalg - af folket i stedet for at blive valgt af partisekretariater.
Jeg tror ikke, at der er nogen særligt tydelige statistiske oplysninger, som taler for enten det ene eller det andet - og jeg ved ikke, hvad Margaret Thatcher eller Hillary Clinton ville synes om Deres holdning til enkeltmandsvalg - men der er efter min opfattelse mange oplysninger og kendsgerninger, som beviser det modsatte af Deres påstande.
De anbefaler også noget andet i Deres betænknings begrundelse, nemlig sågar, at man benytter sig af incitamenter i form af offentlig støtte til de partier, som får det største antal kvinder ind i parlamentet. Selv om hensigten med dette forslag er glimrende, risikerer det efter min mening at være en bureaukratisk og kunstig vej til repræsentationen og repræsentativiteten i vores parlamenter, og jeg mener ikke, at det er den rigtige vej at gå. Det er nødvendigt med mere - og ikke mindre - demokrati for at få kvinderne bedre repræsenteret.

Raschhofer
Hr. formand, kære kolleger, det centrale punkt i alle overvejelserne skal være gennemførelsen af retfærdige muligheder for mænd og kvinder. Med retfærdige muligheder mener jeg ikke ligemageri, men jeg mener tværtimod, at kvinder med lige kvalifikationer skal have lige adgangs- og avancementmuligheder i beslutningsprocessen og på arbejdsmarkedet, eksempelvis ved at fjerne lønforskelle mellem kvinder og mænd for samme arbejde. Tallene viser, at kvinder i næsten alle lande udgør mindst halvdelen af vælgerkorpset, men alligevel er antallet af kvinder i beslutningstagende positioner i erhvervslivet og i offentlige myndigheder påfaldende lille. Jeg anser det for en primær politisk opgave at fjerne alle hindringer, som står i vejen for retfærdige muligheder. Det drejer sig altså om at skabe rammebetingelser, som giver kvinderne mulighed for selv at bestemme over og tage ansvar for deres individuelle livsførelse. En politik, der skubber denne opgave over på erhvervslivets aktører, tager sig det for let på bekostning af de berørte. For det drejer sig om spørgsmål, der angår social sikring, vurderingen af arbejde i hjemmet og kvalifikationer, samt om arbejdsvilkår som f.eks. tilrettelæggelsen af arbejdstiden og meget mere.
Det drejer sig ikke om kvoter og positiv forskelsbehandling. Tillad mig at sige, at dette begreb i sig selv er absurd. Hvordan kan forskelsbehandling være positiv? Jeg vil ikke have mit job, fordi jeg er kvinde, men fordi jeg er kvalificeret til det, og jeg tror, mange kvinder tænker på samme måde.

Avilés Perea
Hr. formand, fru kommissær, i denne betænkning, som drejer sig om ligelig deltagelse af mænd og kvinder i beslutningsprocessen, analyseres de forskellige situationer og kvindernes manglende deltagelse. Vi siger altid, at kvinderne udgør halvdelen af befolkningen, og at deres deltagelse skal være større, for at de føler sig behørigt repræsenteret.
Men det er vigtigt at nævne, at kvinderne er blevet inddraget i relevante stillinger i det offentlige liv og på arbejdsmarkedet for meget kort tid siden. Og det skal også nævnes, at den inddragelse er sket af kvindernes egen drift, og at de har overvundet store vanskeligheder. Det er en lang vej, som vi skal fortsætte ad, indtil det bliver så normalt at finde kvinder i stillinger, som ellers altid har været besat af mænd, at betænkninger som denne bliver overflødige.
Kvinder har brug for støtte, de har brug for mere uddannelse, lempelige arbejdstider og tilstrækkelig hjælp til at kunne forene arbejdsliv og familieliv. Kvinders større deltagelse er en forbedring af demokratiet og en fuld anerkendelse af deres ret til at deltage på lige fod med mænd.
Vi er enige i størstedelen af betænkningen - og vi ville gerne støtte den i sin helhed - med undtagelse af den tydelige omtale af bindende indføring af faste kvoter, for det kan skabe yderligere problemer for kvinderne selv.
Vi forsvarer og kæmper for en mere ligelig og større deltagelse end den nuværende, særligt i nogle lande i Den Europæiske Union. Det europæiske netværk af nationale parlamenters udvalg om lige muligheder, som allerede eksisterer, bør udbygges, for det er et meget velegnet forum til udveksling af erfaringer og god praksis.
Kvinder bør inddrages i alle områder - ikke kun i forsvaret af deres egne rettigheder - ved fra institutioner og fra virksomheders, fagforeningers og sociale og kulturelle organisationers ledelsesorganer at deltage i løsningen af dagliglivets problemer.

Theorin
Hr. formand, halvdelen af himmelen bæres af kvinder, sagde en succesrig mand engang. Men kvindernes stemmer savnes ved vigtige nøglebeslutninger og prioriteringer. Kvinderne, som udgør mere end halvdelen af verdens befolkning, er nemlig stærkt underrepræsenterede på det politiske, økonomiske og sociale område. Dette er uacceptabelt i et demokrati. Intet sted er kløften mellem de jure- og de facto-ligeberettigelse større end i beslutningsprocessen. For at opnå balance kræver det en konkret handlingsplan med en fastlagt tidstabel. En vigtig del af en sådan plan er et benchmarkingsystem.
Det glæder mig derfor, at fru Karamanou efterlyser et sådant system. Jeg foreslår, at EU's målsætninger for kvinder i beslutningsprocessen baseres på gennemsnittet af de tre mest succesrige medlemsstater på hver deres område, og det skal ske med en årlig rapportering fra medlemsstaterne.
Det er især kvinder, der er ofre for overtrædelse af menneskerettighederne, f.eks. voldtægt, seksuelle krænkelser, mishandling i hjemmet og kvindehandel. Mænd er underrepræsenterede i det retslige og lovgivende organ, som dømmer i sager om overtrædelser. Dette fører til en lav prioritering. Ofte anklages forbryderne ikke. Kvinders deltagelse på lige fod i beslutningsprocessen handler ikke bare om et krav om social retfærdighed og demokrati, men er også et must for, at kvinders erfaringer og kundskaber respekteres fuldt ud. Det er et uacceptabelt sløseri, hvis man ikke udnytter kvinders kapacitet i beslutningsprocessen.
I Sverige har Det Socialdemokratiske Arbejderparti besluttet sig for kønskvotering. Dette er sket efter mange års kamp for at få flere kvinder ind, og det er kvalificerede kvinder, det handler om. Vi har 50% kvinder i regeringen og 44% kvinder i Rigsdagen. Det eneste parti, som åbent har modsat sig dette, er Centerpartiet, men alle disse kvinder er kvalificerede. Kvinder skal ikke bare bære halvdelen af himmelen, de skal også tage ansvar for beslutninger, der vedrører hele kloden.

Schmidt, Olle
Hr. formand, tak for en fin betænkning. At mænd og kvinder har samme muligheder for at deltage i beslutningsprocessen på alle niveauer, burde være en selvfølge for alle, men sådan er det desværre ikke. Hvad kan der gøres? Vi har brug for mere ligestilling i hjemmet, adgang til god børnepasning, et delt forældreansvar, bedre stimulering inden for uddannelsessystemet for at kunne bryde traditionelle kønsroller og fleksible arbejdstider for at kunne opfylde individuelle behov. Desuden har vi brug for arbejdsformer på det politiske område, inden for erhvervslivet og organisationsverdenen, som ikke er baseret på mænds prioriteringer.
Selv om politik fortsat i alt for høj grad er mændenes verden - i nogle lande mere end i andre - er problemet endnu større inden for erhvervslivet og de faglige organisationer. Dette er ikke acceptabelt, og det skal der i stigende grad gøres opmærksom på.
Ligestilling er ikke et kvindespørgsmål og kan kun opnås ved, at begge køn medvirker. Derfor skal mænd involveres i ligestillingsarbejdet på en helt anden måde end i dag. Bl.a. burde flere mænd være aktive i ligestillingsarbejdet her i Parlamentet. Der er behov for flere kvinder i beslutningstagende stillinger, men - og det er jeg enig med fru Theorin i - ikke fordi de har et bestemt køn, men derimod fordi det er uacceptabelt, at så meget kompetence og erfaring går tabt.

Fraisse
Hr. formand, kære kolleger, Karamanou-betænkningen understreger efter min opfattelse et afgørende forhold, nemlig at ligestilling mellem kvinder og mænd er en særdeles skrøbelig størrelse. Alle tal vidner til stadighed herom. Der gøres fremskridt, men det går langsomt. Der er således også efter min mening grund til at sætte fokus på spørgsmålet om beslutningstagningen og på Den Europæiske Unions muligheder for initiativer på dette felt. Det europæiske samarbejde har været drivkraften i kampen for lige behandling og for ligelig deltagelse i beslutningstagningen. Indsatsen er dog klart utilstrækkelig. Eksempelvis omhandler chartret om grundlæggende rettigheder, når det gælder den politiske beslutningstagning, kun valg til Europa-Parlamentet og kommunale valg.
Tillad mig at omtale situationen i Frankrig ganske kort. Vi fører i øjeblikket en kamp vedrørende gennemførelsen af en ny lov om kommunalvalgene, og vi konstaterer i denne forbindelse, at der dagligt i pressen bringes særdeles interessante artikler og debatindlæg om den forvandling af det bestående, der pågår. Frankrig indtager nemlig på dette felt sammen med Grækenland sidstepladsen i Europa, fru Karamanou. Kvinderne udgør således på nuværende tidspunkt kun 8% af medlemmerne af det nationale parlament, når vi medregner regeringstaburetterne. Vi ligger altså under 10%, hvilket viser, hvor vigtigt spørgsmålet er for Frankrigs vedkommende. De drøftelser, vi i dag fører i Europa-Parlamentet, har vi ført uophørligt i to eller tre år i Frankrig. Jeg koncentrerede mig i sidste instans om et enkelt argument for lige deltagelse, idet jeg ønskede at forsvare ligestillingen generelt og ikke kun den politiske ligestilling.
Mit argument er af såvel politisk som filosofisk art. Ligestilling eksisterer kun, for så vidt der foreligger krav herom. PPE-Gruppen kan næppe modbevise dette. Lad os ikke tale om kvoter for positiv særbehandling eller andre foranstaltninger. Der bør ikke være en eneste erhvervsgren i vores samfund, som ikke fastsætter krav til sikring af ligestillingen. Det var min eneste kommentar. Det er det helt centrale argument i kampen for ligestilling.
Jeg vil derfor afslutningsvis kort tilføje, at der er et vigtigt aspekt, som bør præciseres i forbindelse med dagens debat om beslutningstagningen. Debatten drejer sig således ikke om alle aspekter af ligestillingsproblematikken, og der er grund til at påpege, at der er forskel på politik og økonomi. Det politiske område ved vi efterhånden, hvordan vi skal håndtere. Der gøres efter min opfattelse fremskridt. Den udvikling, jeg i øjeblikket oplever i Frankrig, finder jeg i alt fald særdeles løfterig. Når det gælder økonomisk ligestilling generelt og specielt beslutningstagningen på dette område, er problemet langt større og mere alvorligt. Min kollega fra Den Liberale Gruppe påpegede i sit indlæg for et øjeblik siden, at vi hidtil kun i ringe grad har beskæftiget os med det, der foregår i de faglige organisationer og i forbindelse med valg til faglige forsamlinger. Vi bør arbejde med disse spørgsmål. Problemstillingen er langt vanskeligere på dette felt. Vi bør efter min opfattelse ikke længere blot tale om politisk ligestilling. Vi bør identificere de relevante mekanismer og krav, som efter min opfattelse vil adskille sig fra dem, der tages i anvendelse på det politiske område. Vi bør således vurdere, hvordan vi sikrer kvinderne øget repræsentation i det arbejdsretlige system og i faglige forsamlinger.

Smet
Hr. formand, for næsten 30 år siden deltog jeg i det forberedende møde i New York forud for verdenskvindekonferencen i Mexico. Jeg var netop startet som politiker og deltog i mødet sammen med den på det tidspunkt eneste kvindelige ambassadør for vores land. De mange drøftelser i New York om, hvordan vi kunne hjælpe kvinderne til at få adgang til beslutningsprocessen, til arbejdsmarkedet mv., var for hende ganske uforståelige. Hun havde jo ved egen indsats nået sit mål. Omkostningerne havde imidlertid også været store, og hun var ikke en kvinde, jeg kunne ønske andre som forbillede. Når kvinder førhen gjorde karriere i politik, i diplomatiet osv., havde det meget store omkostninger.
Vi ønsker at give kvinderne mulighed for på normal vis med samfundets støtte at få adgang også til beslutningsprocessen, til politik og til arbejdsmarkedet. Spørgsmålet er imidlertid, hvordan dette kan gennemføres. Hvordan kan vi hjælpe kvinderne i så henseende?
Vi har i årevis søgt samfundsstrategier på dette felt. Det anerkendes formelt fra samfundets side, at kvinderne bør sikres alle muligheder, men indsatsen i form af relevante og effektive strategier, som kan sikre, at dette også gennemføres i praksis, er beskeden. De få strategier, man har fundet, har altid været strategier, som omfattede mål eller kvoter, hvilken benævnelse man nu måtte foretrække. Fastsættelse af mål eller kvoteordninger er imidlertid ikke et system, som er forbeholdt kvinder. I mit land, hvor de to sproggrupper, den flamsktalende og den fransktalende, skal leve i indbyrdes fordragelighed, anvendes ligeledes kvoteordninger, i dette tilfælde sprogbaserede ordninger.
Kvoteordninger er således ikke et system, som er specifikt for kvinder. Man får indtryk af, at systemet kun finder anvendelse på kvinder, hvilket imidlertid ikke er korrekt. Systemet finder anvendelse på en række samfundsområder. Og det vil måske også fremover finde anvendelse på nye områder. Jeg har givet et eksempel herpå. Jeg forstår således ikke, at man fra flere sider giver udtryk for så stor modvilje mod dette system.
Jeg spørger derfor altid mig selv, om denne modstand mod kvoteordninger i virkeligheden bunder i ønsket om at forhindre kvinders deltagelse i beslutningsprocessen, eller om man virkelig reagerer på sagens reelle indhold. Jeg er tilhænger af en kvoteordning. Mange af PPE-DE-Gruppens medlemmer er uenige med mig på dette punkt, mens adskillige andre deler mit synspunkt. Jeg går ind for en sådan ordning. Den blev med succes indført i Belgien. Vi var alene herom. Senere fulgte Frankrig efter. Det er efter min opfattelse en af de få praktiske muligheder, vi har på nuværende tidspunkt. Jeg støtter Karamanou-betænkningen. Den fortjener anerkendelse.

Valenciano Martínez-Orozco
Hr. formand, fru kommissær, til trods for at kvindernes inddragelse i uddannelse, arbejde og politik er steget og fortsat stiger, er det tydeligt, at vi stadig har store vanskeligheder og store uligheder i de forskellige omtalte sociale sektorer. De, der tror på, at formel lighed og tidens gang vil få de selvregulerende mekanismer til at fungere til fordel for social lighed, tager fejl, for de overser, at lighed for loven og lige muligheder er nødvendige, men utilstrækkelige forudsætninger. Talentfulde kvinder får mange gange ikke chancen, mens vi har mange eksempler på mænd, der opnår magtpositioner uden at have de nødvendige forudsætninger, og de bliver aldrig kaldt "kvotemænd".
Det paritetiske demokrati, som vi har talt om i snart mange år, er et instrument, der har til formål gennem ligelig repræsentation at gøre op med en model for strukturel magt, som har holdt kvinderne uden for beslutningstagningen. Det er af største vigtighed, at der skabes administrative strukturer, der fremmer og overvåger ligheden mellem kønnene, og det ville også være meget interessant at genoptage det europæiske ekspertnets arbejde til fremme af kvinders deltagelse i beslutningsprocessen, som i sin tid var ret succesrigt.
Desuden er det - som det fremgår af fru Karamanous udmærkede betænkning - særligt relevant, at mænds og kvinders deltagelse fremmes på alle politiske områder i et forhold på minimum 40% og maksimum 60%. I den forstand har lynlåssystemerne, som nogle politiske partier har indført, helt klart været en succes. Derfor er perspektivet, at der vedtages nationale valgregler, som forpligter til oprettelse af paritetiske lister. Den næste regeringskonference bør inddrage ændringsforslag til traktaten på det område, således at dette mål opfyldes i alle Unionens institutioner og politikker.
Hr. formand, fru kommissær, kære kvindelige kolleger, hvis vi ønsker at forbedre vores demokrati - og det bør være et mål for os - er det nødvendigt, at vi deler ansvar og magt.

Figueiredo
Hr. formand, kvindernes deltagelse i beslutningsprocessen er ikke blot en nødvendig betingelse for, at deres rettigheder og interesser respekteres, men et uomgængeligt grundlag for at skabe retfærdighed og udvikle demokratiet. Trods diverse anbefalinger og erklæringer viser virkeligheden, at der på dette felt stadig er meget store skævheder med en enorm underrepræsentation af kvinder i de beslutningstagende organer, såvel i det økonomiske og sociale liv som i det politiske, hvilket bidrager til at bevare den eksisterende ulighed og forskelsbehandling.
Som det understreges af ordføreren, hvis arbejde jeg takker for, må der træffes modige foranstaltninger til fremme af kvindernes deltagelse i beslutningsprocessen - hvilket også betyder, at mænd og kvinder bør påtage sig lige store dele af ansvaret i den offentlige og den private sfære, i det økonomiske og politiske liv og i familielivet - og tilskyndes til ny antidiskriminatorisk praksis også i de politiske partier og den offentlige og private administration for at få fjernet de psykologiske og praktiske hindringer for kvindernes deltagelse i beslutningsprocesserne og i det politiske liv, så der også gøres en ende på sådanne tilbageskridt som det seneste tilfælde i Portugal, hvor regeringen har nedlagt Ministeriet for Ligestilling. Denne situation må der laves om på!

Lulling
Hr. formand, fru kommissær, jeg går ind for en langt højre grad af ligevægt i kvinders og mænds deltagelse i beslutningsprocesserne, end tilfældet er i dag. Jeg bilder mig dog i modsætning til ordføreren ikke ind, at alt ville være anderledes og bedre, blot kvinderne var sikret lige deltagelse i beslutningsprocesserne.
Vi bør ikke rette en generel kritik mod mændene for manglende vilje, eksempelvis når det gælder beskyttelse af børns rettigheder eller af miljøet, for nu blot at nævne et par af de områder, som ordføreren peger på i denne sammenhæng. Der er lykkeligvis også mænd, som med dygtighed og entusiasme arbejder for at sikre de rettigheder, der ligger os på sinde. Og der er beklageligvis kvindelige politikere, som man ikke kan stole på, end ikke når det gælder om at få flere kvindelige kandidater opført på valglisterne. En lang politisk karriere har lært mig, at det ikke mindst har været kvinderne, der har set mig som en konkurrent og har søgt at stikke en kæp i hjulet.
Til trods for at Fællesskabet siden 1975 har udviklet en udmærket politik for lige behandling og lige muligheder for kvinder og mænd og til trods for Rådets velmente henstilling fra 1996 om ligevægt i kvinders og mænds deltagelse i beslutningstagningen, må vi afgjort konstatere, at der kun langsomt gøres fremskridt, når det gælder opfyldelsen af disse mål. Udviklingen sker i sneglefart. Når jeg imidlertid i Udvalget om Kvinders Rettigheder stemte imod det foreliggende beslutningsforslag om Kommissionens beretning, skyldes det, at forslaget indeholder en række overdrevne påstande og krav, som meget vel kan skade mere end gavne de kvinder, der ønsker at deltage fuldt og helt i beslutningsprocessen.
Jeg er således ikke tilhænger af angivelsen af en kvote på 40%, idet der, hvis denne ikke opfyldes, kræves foranstaltninger til fremme af kønnenes lige repræsentation. Jeg mener, sådanne foranstaltninger er påkrævede både nu og fremover uden hensyn til den procentvise repræsentation, der måtte opnås. Jeg er imod kravet om, at de politiske partier skal indføre kvoteordninger, herunder det såkaldte lynlåsprincip, i forbindelse med udarbejdelse af valglister. Lynlåsprincippet er ikke foreneligt med den franske valglov, ifølge hvilken det - til mit held - ikke er partiet, der træffer afgørelse om en given kandidats placering på valglisten. Den afgørelse overlades til vælgerne ved prioriteret stemmeafgivning.
Vi bør langt hellere opfordre de politiske partier til at ændre deres strukturer og procedurer med henblik på at fjerne alle direkte og indirekte hindringer for kvinders deltagelse, idet staterne eventuelt også med økonomiske incitamenter bør tilskynde de politiske partier til at optage et pænt antal kvindelige kandidater på valglisterne. Endvidere finder jeg det absurd at kræve lederkurser og kurser i beslutningstagning udelukkende for kvinder. Der er også mange af de mænd, som allerede beklæder sådanne poster og varetager sådanne opgaver, som i høj grad kunne have behov herfor.
PPE-DE-Gruppen har stillet ændringsforslag, som tager sigte på at fjerne de før omtalte krav, som skader mere, end de gavner. Jeg håber, disse ændringsforslag vedtages. Tillad mig endnu en bemærkning, som jeg egentlig først har ret til at fremføre, hvis ændringsforslaget vedtages. Bemærkningen vedrører den franske oversættelse af ændringsforslagene, som må betegnes som mangelfuld. Ikke blot bliver ændringsforslagene uforståelige, men som medforfatter må jeg sige, at jeg, når jeg læser den franske oversættelse, slet ikke kan genfinde mine egne synspunkter. Det er således den tyske tekst, der har gyldighed. Hr. formand, jeg anmoder om, at man noterer sig dette og tager højde herfor i forbindelse med afstemningen.

Prets
Hr. formand, fru kommissær, som ordføreren har opregnet, findes der et ganske imponerende antal erklæringer, beslutninger og løfter om ligestilling mellem kønnene. Retsgrundlaget er nu omsider Amsterdam-traktaten, som definerer ligestilling mellem kønnene som et af de højest prioriterede mål for den europæiske politik. Resultatet viser også, at der er opnået mindre fremskridt. Alligevel er manglerne iøjnefaldende. Der er en stærk uligevægt i kvinders og mænds deltagelse i beslutningsprocessen, og der er en alarmerende uligevægt mellem de enkelte medlemsstater. Over hele Europa kan der noteres en særlig lav repræsentation af kvinder i ledende stillinger inden for forvaltningen og i de politiske beslutningsprocesser. Derfor må man mobilisere samtlige aktører i erhvervsliv og samfundsliv for at opnå en ligelig fordeling af ansvaret både på det offentlige og det private område, i erhvervslivet, inden for politik og i familien. Vi må først og fremmest indse, at de manglende lige muligheder på arbejdsmarkedet for det første skyldes den lave andel af kvinder i ledelsesfunktioner i det europæiske erhvervsliv, i fagforeningerne og inden for det offentlige og for det andet den utilstrækkelige sociale infrastruktur, forfejlet vanetænkning og også for dårlige lønninger.
Et vigtigt område, hvor man må sætte ind, er uddannelse. Kvinder skal bl.a. lære at kræve deltagelse i ledelses- og beslutningsfunktioner. På intet politisk område - på europæisk såvel som nationalt plan - kan man med en deltagelse på under 40% tale om, at der er ligevægt. Kvoten er derfor et vigtigt instrument til at nærme sig dette mål. Det drejer sig imidlertid ikke kun om at øge antallet af kvinder, men også om at opvurdere deres rolle i samfundet og på arbejdspladsen og at anerkende kvaliteten af deres arbejde.
Parti- og regeringsstrukturer skal gås efter i sømmene, og der skal skabes forpligtende fælles forudsætninger som f.eks. oprettelse af ministerier for ligestilling i de lande, hvor et sådant endnu ikke findes. Ved hjælp af aktuelle statistikker skal det regelmæssigt kontrolleres, om kvinders deltagelse i det offentlige liv er styrket. Dette ville også tydeligt vise, at vi ikke kun har nået nogle mål, men også har måttet notere tilbageslag. Det betyder, at vi både skal arbejde for større ligestilling og samtidig forsvare de resultater, der er opnået.

Bordes
Hr. formand, jeg vil gerne tale de kvindelige arbejdstageres sag, både fordi den eksisterende samfundsorden lægger de tungeste byrder på disse kvinder, dels fordi arbejderbevægelsen kan rose sig af at have været først på barrikaderne i kampen for anerkendelse af ligestilling mellem kvinder og mænd.
Endnu inden den herskende klasse gav kvinderne stemmeret, havde arbejderbevægelsen i egne rækker givet plads for markante kvinder. Kvindelige arbejdstageres skæbne skal ses i sammenhæng med arbejdstagernes vilkår generelt. Usikre ansættelsesvilkår, tvungen nedsat arbejdstid og heraf følgende lav løn rammer primært kvinderne Det er imidlertid uantageligt, at der overhovedet eksisterer fænomener som usikre ansættelsesforhold, tvungen nedsat arbejdstid og lav løn.
Al tale om ligestilling mellem kvinder og mænd forbliver teori, så længe mange arbejderfamilier ikke har mulighed for at skaffe sig en ordentlig bolig, så længe de fornødne infrastrukturer, vuggestuer og børnehaver ikke er til rådighed.
På disse områder føres der hverken fra Den Europæiske Unions eller fra medlemsstaternes side en politik, som tjener de kvindelige arbejdstageres interesser.
Jeg stemmer for den foreliggende betænkning, fordi den vidner om gode hensigter. Men det bliver ved de gode hensigter.

Klaß
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, ligeberettiget fællesskab på alle områder er endnu i dag ikke nogen selvfølgelighed. Det er vi alle enige om. Men vi ved også udmærket, at deltagelse - både for kvinder og mænd - ikke er noget, der kan rejses krav om generelt. Her spiller også - afhængigt af det enkelte tilfælde - det pågældende område, den faglige kompetence og ansvarsområdet en rolle for beslutningen. Hos mænd og hos kvinder, der søger et embede, en stilling eller optagelse i et organ, er sådanne ting nødvendigvis medbestemmende.
Men vi stiller os selv det berettigede spørgsmål, om det altid forholder sig sådan. Er der ikke også fordomme i vores samfund, som på forhånd lægger hindringer i vejen for en person eller for et køn? Den mandlige pædagog i børnehaven og den kvindelige brandmand er stadigvæk undtagelsestilfælde. Men undtagelsestilfælde er også fortsat de kvinder, der kommer helt til tops i bestyrelsen, på direktørposterne eller i de politiske organer. Som regel skyldes denne underrepræsentation ikke manglende kunnen og færdigheder. Kvinder skal altid føre ekstra bevis for deres dygtighed, men det er ikke kun dygtighed, der gør udslaget. Alle de omgivende livsforhold, børn, familie, ja, også simpelthen forestillingen om det svage køn er med til at spærre vejen.
Alt for længe har vi indprentet kvinderne, at de skal være bedre end de mandlige ansøgere. Alene af den grund er det nødvendigt til stadighed at ruske op i samfundet med betænkninger som den, der nu foreligger, og holde tingene i gang. Den dobbelte belastning i form af familiemæssige pligter og professionel karriere kan efter min mening ikke betegnes som en diskriminering, og den er hellere ikke en dobbelt ulempe, som det siges i betragtning D. Familie og job kan kombineres med hinanden, men det kræver en stor portion organisationstalent og en livserfaring, som man ikke må undervurdere, og som skal vurderes som en særlig kvalifikation hos ledere. Arbejdet i hjemmet skal i lige så høj grad pålægges manden, som det pålægges kvinden, og alle vi kvinder, som deltager i debatten her til morgen, vi kunne ikke gøre alt dette, hvis ikke fædrene derhjemme - hvis der da er en familie - også engagerede sig i familien.
Men desværre er vi ikke kommet helt så langt endnu. Man siger stadigvæk, at en mand skal have sit bagland i orden, og den talemåde ligger også kvinder under for. Derfor skal man allerede i opdragelsen af de unge modarbejde dette fast forankrede samfundsbillede. Jeg tvivler på, at det rene krav om kvoter og procentsatser er den rigtige vej til mere deltagelse, og det kan ikke være Parlamentets opgave at kræve en deltagelse på 40% inden for alle politiske områder på nationalt og internationalt plan.
Bevidstheden skal styrkes, og for at den kan styrkes, er der brug for betænkninger og diskussionspapirer, som er afbalancerede og fremstiller deltagelsen på en positiv måde. Derfor beder jeg Dem støtte PPE-DE-Gruppens forslag.

Torres Marques
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne som det første lykønske vores kollega Anna Karamanou for det fremragende arbejde, som hun har fremlagt. Jeg gør det ikke kun af formelle årsager. Jeg gør det, fordi det er fuldt berettiget, og af indholdsmæssige årsager. Denne betænkning er ikke blot fremragende. Dens begrundelse er et studie af største interesse for dem, der lægger vægt på lige rettigheder mellem kvinder og mænd, og denne tekst vil givetvis blive nævnt i bibliografiske henvisninger i fremtiden. Dette viser mere end tydeligt, hvor tåbelig Præsidiets beslutning om at skære begrundelsen ned til én side er. Europa-Parlamentet producerer ikke papir i metervis. Her bliver der lavet politik, og politik skal begrundes. Deres betænkning, fru Karamanou, er et godt eksempel på betydningen af de politiske tekster, som Europa-Parlamentet udarbejder.
Jeg vil koncentrere mit indlæg om valgsystemet. Det er et væsentligt spørgsmål, fordi det er en forudsætning for deltagelse i det politiske liv. Kvinderne skal have mulighed for at blive valgt, så de kan vise, hvad de duer til. Der findes valgsystemer, der gør kvindernes deltagelse yderligere vanskelig. Det er bevisligt de systemer, der benytter enkeltmandsvalgkredse. Dette system har været til skade for kvinderne. Det er ikke så meget vælgernes skyld, det er partiernes struktur, der skaber enorme vanskeligheder ved ofte lidet legitime metoder.
Hvor der således er en bevægelse til fordel for en ændring af enkeltkredssystemet, hvor der som i Frankrig indføres procedurer for at afhjælpe skævhederne og for at nå op på en andel af 50% for begge køn, så har regeringen i Portugal meddelt, at den agter at fremsætte forslag om en ny valglov, der delvist skal erstatte forholdstalsvalgsystemet med enkeltkredssystemet. Det er et meget bekymringsvækkende initiativ, og man må være opmærksom på, at man i dette tilfælde skader de kvinder, der ønsker at deltage aktivt i politik.

Diamantopoulou
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Karamanou for hendes fremragende fremstilling af situationen i Europa, hvad angår de to køns ligestilling, og for den samlede model af forslag og løsninger. Jeg er ked af, at ordføreren for PPE-Gruppen, som gav udtryk for en grundlæggende opposition til betænkningen, ikke er til stede, da det var en særdeles interessant dialog.
Jeg vil tillade mig at indlede med en politisk bemærkning. Betænkningens titel "Ligelig deltagelse af mænd og kvinder i beslutningscentrene" kan tolkes på flere måder. Beslutningscentrene er magtpositionerne, men det er også ligelig deltagelse i det beslutningscenter, som har størst betydning for fremtiden, nemlig familien. Det vedrører således begge køn, og man kan ikke øge kvindernes deltagelse i beslutningscentrene, hvis der ikke sker en procentvis forøgelse af den tid, mændene bruger på familieanliggender. Dette betyder automatisk, at der for at opnå det ønskede mål må gennemføres ændringer, som vedrører familien, samfundet, økonomien og den kulturelle identitet, som vi har haft i århundreder.
Forhandlingen har i høj grad kredset om spørgsmålet, hvorvidt en kvoteordning, det vil sige en obligatorisk procentvis repræsentation, er en mulig løsning eller ikke. Hvis jeg skal se filosofisk på det, vil jeg sige, at en samlig tal og regler aldrig kan ændre en samfundssituation. Historien viser imidlertid, at regler og mål har ændret virkeligheden, når de ledsages af en helhed af politikker. Det vigtige i denne sammenhæng, og som absolut også kommer til udtryk i fru Karamanous betænkning, er, at det kræver tre former for politik, hvis vi vil opnå dette vigtige mål, som vedrører demokratiet i vores samfund.
Den første form for politik er mainstreaming af lige muligheder i økonomi og beskæftigelse, inden for sociale systemer og social beskyttelse, i uddannelsessystemet og vores samfunds kulturelle identitet. Den anden form for politik indeholder konkrete foranstaltninger og en konkret positiv indsats, som understøtter politikken for deltagelse i beslutningscentrene. Disse foranstaltninger vedrører valgsystemer, idet der har vist sig at være en snæver sammenhæng mellem valgsystemer og kvindernes repræsentation, de vedrører en konstant statistisk afbildning, som sætter virkeligheden i relief, og naturligvis vedrører de de politiske partier og deres interne politiske forpligtelser, ligesom de vedrører en positiv indsats på lovgivningsområdet. Der er i Parlamentet givet fremragende eksempler, som viser, at man flere steder har opnået positive resultater ved at anvende kvoteordninger ledsaget af alle de ovennævnte former for politik. Og vi kan ikke lade ude af betragtning, at de eneste lande, som i dag kan fremvise seriøse resultater med hensyn til kvindernes deltagelse, er lande, som har ført konkrete politikker. Ikke altid med lovkrav om kvoter, men også med politiske forpligtelser fra de politiske partiers side, og i alle tilfælde har der været sat konkrete kvantitative mål.
Endelig er der en tredje kategori af politikker, som drejer sig om Den Europæiske Unions intervention og samarbejdet mellem medlemsstaterne. Der er de politiske netværk af kvinder, der er indikatorerne på europæisk plan - jeg tænker her på det finske formandskab og de ni indikatorer, som, hvis de anvendes, kan være med til at skabe nationale forpligtelser og sætte nationale mål - der er benchmarking, uddannelse og endelig støtte til, at kvinder på nationalt plan og på den europæiske politiske scene kan spille en større international rolle, for på denne måde skabes kompetenceforbilleder, forbilleder af kvindelige politikere for de nye generationer.
Jeg vil slutte af med at gentage, hvad Luxembourgs premierminister sagde i forbindelse med drøftelsen af, hvorvidt der bør sættes konkrete mål for beskæftigelsen i medlemsstaterne: Det er ikke nok at udtrykke et politisk ønske og politiske hensigter. Politik uden konkrete kvantitative mål og midler er ikke andet end ord.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Konkurrenceevnen i EU's træ- og papirindustri
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0384/2000) af Seppänen for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om meddelelse fra Kommissionen om status over konkurrenceevnen i EU's træ- og papirindustri (KOM(1999) 457 - C5-0306/2000 - 2000/2159(COS)).

Seppänen
. (FI) Hr. formand, hr. kommissær, først takker jeg de personer, som bidrog til flytning af behandlingen af denne betænkning, så vi kan drøfte og stemme om den i dagtimerne i dag. Hvis betænkningen først var blevet behandlet om aftenen, havde det virket anstødende på de fire millioner arbejdstagere, der direkte eller indirekte er tilknyttet træ- og papirindustriclusteren. På det omtalte område produceres en tiendedel af EU-områdets industriproduktion og en tredjedel af hele verdens skovindustriproduktion. Vi, der er til stede, kender alle de problemer, som fra og med i dag er forbundet med Parlamentets aftenmøder om torsdagen.
Det er under behandlingen af Kommissionens meddelelse fremkommet, at træ- og papirindustriclusteren er meget heterogen. Forlag og trykkerier anvender papir og andre produkter fra skovindustrien, men mange af dem betragter først og fremmest sig selv som indholdsproducenter. Produktionen i indholdsindustrien er en typisk bruger af papir, men den anvender også den nye elektroniske realitet, elektroniske medier. Betænkningen lægger op til, at Kommissionen også tager højde for særpræg inden for disse nye branchers konkurrenceevne. Betænkningen anbefaler, at tørvindustrien tilføjes til denne cluster. Tørven spiller specielt i de nordiske lande og Irland en selvstændig rolle i forbindelse med den skovbaserede industri. Betænkningen tager ikke stilling til, om tørv er vedvarende eller fossilt brændstof. Da den alligevel produceres industrielt, skal også disse producenter have en plads i EU's administration. Ordføreren mener, at der er tilføjet unødvendig mange konklusioner om skovbrug, men det har været udvalgets ønske, skønt Parlamentets holdning er udtrykt i den ganske nye betænkning af Thomas. Der er ikke behov for at tilføje noget til den bortset fra, at Kommissionen bør iværksætte dens konklusioner mere aktivt, end det er tilfældet i dag.
Kommissionen bør også omhyggeligt undersøge de konklusioner, der blev fremlagt af Pesälä for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter. Træ- og papirindustriclusteren repræsenterer en økonomisk åben sektor, hvor man agerer på markeder med global konkurrence. Det er derfor, jeg ikke kan acceptere ændringsforslaget fra kollegerne Schierhuber og Rübig, som foreslår, at landbrugets hovedafdeling skal stå for skovbruget. Landbruget i EU er ikke vant til at agere på den åbne sektors vilkår. Ændringsforslaget fra fru Ainard er også forbundet med det samme problem. Ændringsforslaget fra fru Flesch er der efter min mening taget hensyn til i de tekster, som er vedtaget af udvalget, og det er endda sket på basis af hendes egne ændringsforslag. Særlige hensyn til indholdsindustrien er behandlet udførligt i min betænkning, og derfor mener jeg, at dette ændringsforslag er unødvendigt i denne fase.
Træ er en vedvarende naturressource. Der findes mange alternativer for dets anvendelse bl.a. inden for energiindustrien. I betænkningen godkendes det princip, som påpeger, at skovprodukter først bør anvendes til energiproduktion i det sidste led af produktionskæden, når der ikke mere findes anden genbrugs - eller nytteanvendelse. Medlemsstaterne er de bedste eksperter i, hvordan deres egne skove skal forvaltes. Skovenes benyttelse til flere formål, deres betydning som optagere af kuldioxid samt deres bevaring til kommende generationer gennemføres bedst efter subsidiaritetsprincippet, og der er ingen grund til at øge Kommissionens beføjelser i skovbrugsanliggenderne. Til gengæld har den en vigtig opgave i at sikre konkurrenceevnen for skovbaserede og beslægtede industrier. I handelspolitikken skal man også tage hensyn til behovene i skovindustrisektoren. Den europæiske træ- og papirindustricluster klarer sig selv i en hård konkurrence, hvis reglerne er ens for alle. Hvis det ikke er tilladt at røve natur eller mennesker i Europa, tillades det heller ikke for andre.
Flere andre udnyttelsesmuligheder kan forbedre beskæftigelsessituationen specielt i landdistrikterne, og af den grund er skovene også en del af EU's beskæftigelsesstrategi. Der skal findes nye anvendelsesmuligheder for træ ved hjælp af videnskab og forskning. F.eks. kan benyttelse af græs til fremstilling af cellulose frigøre træ til andre formål. Denne type anliggender skal fremmes i det nye rammeprogram for forskning. Anvendelsen af træ til byggeri kan øges, fordi det er et miljøvenligt og sundt materiale. Og til sidst, hvis skovene har det godt, har menneskene det også godt.

Pesälä
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil først på Landbrugsudvalgets vegne varmt takke ordfører Seppänen og Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi for en god betænkning og et godt samarbejde. Kommissionen har udarbejdet en prisværdig meddelelse om status for skovindustrisektorens globale konkurrenceevne. I dette dokument er skovanliggenderne taget op på EU's vigtige emneliste, hvilket desværre sker meget sjældent.
Landbrugsudvalget er i hovedtrækkene tilfreds med linjerne i Kommissionens og Parlamentets betænkningsudkast. Vi vil gerne påpege, hvor vigtig rentabiliteten er for hele skovindustrikæden inklusive skovpleje og skovrydning, og hvor vigtig rentabiliteten er som råmaterialegrundlag for skovindustrisektoren, da det europæiske, bæredygtige skovbrug stadigvæk består af 12 millioner private skovejere, de såkaldte familieskovbrug, og af deres aktiviteter.
Den internationale klimakonference i Haag mislykkedes. Som Landbrugsudvalg har vi aktivt fulgt klimaaftaleprocessen, for efter vores opfattelse tager Kyoto-protokollens betragtninger meget utilstrækkeligt hensyn til skovenens betydning. Skove og alle træprodukter optager kuldioxid i omfattende grad, og deres betydning for dette skal erkendes.
Koordineringen af skovanliggender i EU er dårlig. Anliggenderne bliver taget op i flere hovedafdelinger, men der mangler samspil. Miljøsiden har fået flere personaleressourcer, men landbrugets hovedafdeling, som er ansvarlig for skovbruget, skal fungere med meget små ressourcer, og det gør hovedafdelingen for industrien også. Det er derfor, jeg er for ændringsforslag 1 indgivet på PPE-DE-gruppens vegne af fru Schierhuber. Således er jeg specielt for ændringsforslagene 3 og 4, der drejer sig om udtalelsen fra Landbrugudvalget. Vores udvalg vedtog dem med stor enighed.

Chichester
Hr. formand, hr. kommissær, lad mig starte med at sige, at emnet interesserer mig, eller snarere at jeg har den andel i det. Jeg har nemlig en andel i et skovbrug i New Zealand, som jeg har arvet fra min far, derfor giver det mig en økonomisk interesse. For ganske nylig var jeg på besøg i Finland for at se på skovbrugsdrift, som gæst hos Sammenslutningen af Europæiske Papirindustrier (CEPI). Som De ser, fortsætter det stærke finske tema i betænkningen selv hos mig.
Jeg bifalder meddelelsen og ønsker samtidig at udtrykke min glæde over den vægtning, som industrien har fået. Ligesom ordføreren og andre kolleger anerkender jeg, at skovbrug er en vigtig industri, vigtig for økonomien og vigtig for miljøet.
Jeg vil gerne takke ordføreren for hans betænkning. Den har i sig selv bidraget stærkt til papirforbruget, og det kan man jo kun bifalde, selv om vores kolleger i Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi absolut skulle gøre den lidt længere, end han havde ønsket. Hellere sige for meget om skovbrug end for lidt.
Jeg har med interesse bemærket hans henvisning til telekommunikation og de ændringer, der er sket i kommunikationsbranchen. Jeg er af den overbevisning, at vi trods alle disse vidunderlige teknologiske fremskridt stadig har brug for papir til læsning, fordi det nu engang er det medie, som de fleste mennesker har det bedst med, mig selv iberegnet. Derudover vil vi naturligvis have brug for træ til alle de andre formål. Vi bruger det til f.eks. byggeri samt andre mulige fremtidige anvendelsesmuligheder. Ordføreren og Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter peger på muligheden for forskning i nye anvendelsesområder for træ.
Må jeg i denne forbindelse indskyde en lille advarsel? Det er en smule urealistisk at bede Kommissionen om at sikre, at papirpriserne i Europa forbliver konkurrencedygtige. Det vil jeg nok mene, er at strække kommissærens beføjelser lovlig langt. Jeg kan se, at han smiler, så måske er han enig med mig.
Ikke desto mindre bør Kommissionen sikre lige konkurrencevilkår for alle. Det er sagens kerne her, snarere end forsøget på at favorisere vores industri. Det er en værdifuld, bæredygtig industri, vi har med at gøre, som er særdeles vigtig for Europas økonomi og for miljøet, og betænkningen kommer derfor på et belejligt tidspunkt.

Paasilinna
Hr. formand, hr. kommissær og kære kolleger, jeg takker ordføreren for hans typiske, energiske arbejde i forbindelse med betænkningen, der er en omfattende beskrivelse af et menneskeliv i et skovdækket terræn. En tredjedel af vores landarealer er dækket af skov, og når de østlige naboer tælles med, er der endnu mere skov. Denne træ- og papirindustri beskæftiger faktisk 2,5 millioner mennesker, det er ikke så lidt, og som vi er klar over, udgør den en tiendedel af industriproduktionen.
Når omfanget af kuldioxid, som optages af skovene, beregnes, skal man efter min mening også tages højde for den træbevoksning, som er dyrket og plejet før 1990. Ellers tager man ikke ved beregningen af drivhusemissioner hensyn til årtiers arbejde. Så ender det nemlig med, at man kun belønner dem, som har nedlagt deres skove og nu i hast forsøger at genplante noget, når de først gennem flere århundreder har nedlagt dem. De, som i flere årtier har passet og plejet deres skovbeplantning ordentligt, levet af beplantningen og kender den fine, fælles balance, bliver straffet, fordi der findes medlemsstater, hvor der ikke findes et sted at plante et træ på, hvis man ikke påbegynder beplantningen af sit hustag. Det er derfor dette punkt 17 i betænkningen er meget vigtigt. Skove og haver er de vigtigste steder til optagelse og oplagring af kuldioxid, og man har opdaget, at skovbundens evne til at absorbere kulstof til og med er større end den evne, man ser hos selve beplantningen i nord. Men, kære kolleger, situationen er den, at vi ikke kan dyrke flere haver, så af disse to elementer kan vi kun dyrke skove.
Skoven er med til at skabe fred i os. Den udgør en større hyggefaktor - jeg mener, at den godt kan stå distancen mod Nintendo - og den skaber økologisk balance. Træet er sympatisk også i død tilstand, og det kan vi læne os imod i både varmt og koldt vejr, mod sten kun, når det er varmt. Der er altså grund til at gøre anvendelsen af træ mere alsidig, og specielt nu, hvor vi lever i en tid, hvor kommunikationen stadig mere går væk fra træbaseret papir. Jeg vil gerne foreslå, at Kommissionen i et passende dokument vedlægger et resumé med idéer til at gøre træanvendelsen mere alsidig, da vi netop nu er på toppen af den træbaserede produktion. I dag skiftes aktivitetsgrundlaget ud, og der opfindes nye metoder.

Pohjamo
Hr. formand, hr. kommissær, også jeg lykønsker ordfører Seppänen for et godt og samarbejdsvilligt arbejde i denne vigtige sag. Også Kommissionen fortjener en tak for denne nye type meddelelse, hvor én industrisektor samordnet betragtes med henblik på den globale konkurrenceevne. Betænkningen er i den eksisterende form dækkende. I udvalgsfasen tilføjedes det under det portugisiske formandskab fastsatte mål, der kræver, at EU også i skovindustrisektoren skal have den mest dynamiske og konkurrencedygtige økonomi.
Vores gruppe støtter synspunkterne i betænkningen og de fleste ændringer af den. Vi kommer også selv med et par ændringsforslag, som vi beder Dem om at støtte. Jeg vil specielt nævne ændringsforslag 3, hvor betydningen af de små og mellemstore virksomheder tages frem. I øjeblikket kan skovindustrisektoren fungere som model for andre sektorer for, hvordan vedvarende naturressourcer benyttes, hvordan klimaets kulstof optages, og hvordan kædens materialeanskaffelse fungerer bæredygtigt med hensyn til miljøet, men samtidig er økonomisk rentabelt. Her bør vi i endnu højere grad have opmærksomheden henledt på træbyggeri.
Det er også vigtigt at erkende betydningen af skovindustrien for de dårligst udviklede områder og for landdistrikterne, der specielt er i vanskeligheder. Dens betydning kan navnlig ses på beskæftigelsen. Unionen bør således fremover agere mere effektivt end før til fremme af bl.a. udviklingen af mindre virksomheder, der anvender træ som råmateriale.

Ahern
Hr. formand, jeg bifalder ordførerens vægtning af bæredygtig skovbrugsindustri, som i høj grad er et vigtigt område for Den Europæiske Union. Men Kommissionens meddelelse er et sammensurium, der - enten man vil det eller ej - blander forlagsbranchen, der er vidensbaseret og indholdsorienteret, sammen med primære skovbrugsindustrier samt papirfremstilling. Forlagsbranchen er mildest talt ulykkelig og forvirret på en og samme tid, og det er ikke måden at fremme Den Europæiske Union eller måden, tingene fungerer på i medlemsstaterne.
Forlagsbranchen føler, der er en mangel på anerkendelse af dens specifikke krav med hensyn til den stærkt voksende IT-sektor. Kommissionen kunne mistænkes for i virkeligheden at foretrække en IT-sektor blottet for indhold. Jeg kan kun anbefale, hr. kommissær, at De tænker grundigt over det her spørgsmål og undersøger denne opdeling af arbejdet.
Jeg ønsker også at gå i rette med betænkningens punkt 2. Tørv er ikke en erstatning for træ, det er i sig selv brændstof/gødning. Jeg er klar over, at vi her støder på irske og finske særinteresser, men jeg mener ikke, vi kan acceptere tørv som en træ- og papirindustri. Det er en helt selvstændig brændstofsektor, som også omfatter gødning.
Hvad angår klimaforandringer, så fremsætter ordføreren nogle interessante bemærkninger. Jeg er enig med ham i, at vi så hurtigt som muligt bør gennemføre Kyoto-protokollen. Det er, hvad vi alle ønsker. Skove er selvfølgelig vigtige oplagringspladser for CO2, men der er kun begrænsede muligheder for at udvide skovene i Europa, uanset ønsket derom. Dog forstår jeg ikke henvisningen til havene. Vi har haft hav omkring os i umindelige tider, og det har ikke noget at gøre med vores nuværende problemer med klimaforandringer, så jeg støtter derfor mine andre kolleger og kan ikke se punktets relevans.
Endelig hvad angår papirindustrien, bør den rydde grundigt op i sin blakkede fortid som en af de store miljøsyndere, og det er også vigtigt at se nærmere på problemerne i forbindelse med monopoler i papirbranchen, specielt med henblik på karteldannelse i genbrugsbranchen.

Hyland
Hr. formand, jeg vil gerne kort berøre vigtigheden af skovbrug fra et landdistriktsudviklingsperspektiv såvel som et familiebrugsperspektiv. Landbruget i Europa vil altid være af stor betydning for de europæiske landdistrikters økonomiske trivsel - ja, faktisk repræsenterer det den største mulighed for økonomisk aktivitet.
Ikke desto mindre sikrer produktionskontrol, at mange landmænd ikke kan øge deres indtjening ved landbrug, og derfor bliver alternative indtjeningsmuligheder fra ikke-landbrugsbaserede aktiviteter vigtige, hvis landbefolkningen skal have gavn af den økonomiske vækst. Vi har haft succes med programmer til udvikling af landdistrikter, inklusive Leader-programmet, og tilsvarende aktiviteter, som har hjulpet med til at skabe den tiltrængte beskæftigelse i mindre samt mellemstore virksomheder i landdistrikterne rundt om i Europa. Muligheden for at beskæftige sig med skovbrug kan også vise sig at være en særdeles konstruktiv og miljøvenlig måde for landmænd at øge deres nuværende indtjening.
I den irske regerings nationale udviklingsplan for 2000-2006 er der afsat et beløb på i alt 580 millioner irske pund til skovbrugsaktiviteter. Dette medfinansieres af Den Fælles Udviklingsfond for Landdistrikter. Sidstnævnte investering skal støtte et genplantningsprogram i Irland på over 20.000 ha pr. år i denne periode. Der vil være fokus på landbrugsbaseret skovbrug med tilskud, genplantning samt vedligeholdelse, såvel som indkomststøtte. I tillæg til den fælles landbrugspolitiks støtte og tiltag fordeles et beløb på 80 millioner irske pund hentet fra det regionale operationelle program til investeringer i høstudstyr, skovveje og forbedring af almindelig skovstrækninger.
Med hensyn til EU's operationelle program for skovbrug og den gavmilde støtte, der gives til genplantning, er det afgørende, at slutresultatet af investeringen er bæredygtige skovbrugsprodukter af høj kvalitet, der med tiden vil kunne give et afkast både for den individuelle landmand og samfundet.
På grund af træers ukuelige evne til at overleve kan man i begyndelsen se bort fra nødvendige skovdyrkningsmetoder, når der etableres ny skov. Dette bør undgås, hvis den europæiske sektor i fremtiden skal kunne leve op til krav om kvalitet og konkurrencedygtighed.
Ud fra et større perspektiv bør Parlamentet være opmærksom på den alvorlige trussel mod verdens tropiske skove, der årligt reduceres med 15 millioner hektar. Der forskes ikke nok i dyrkelsen af tropisk hårdttræ. I den henseende bør vi være opmærksomme på det arbejde, som Det Europæiske Institut for Skovbrug udfører, og dets tilskyndelser til og forskning i genplantningen af nye tropiske skove. Hvis vi skal tackle spørgsmålet om behovet for bæredygtighed, bliver vi nødt til at beskæftige os med disse problemer tidligt i forløbet.

Mathieu
Hr. formand, kære kolleger, Kommissionens meddelelse er fortsat yderst aktuel set i lyset af den bekymrende situation, der stadigvæk kendetegner den del af skovbrugssektoren, der blev ramt af det voldsomme uvejr i december 1999. Det er således glædeligt, at såvel industripolitikken som den fælles skovbrugsstrategi ses i et videre perspektiv. Det er selvsagt positivt, at der gøres status over konkurrenceevnen set i lyset af den hårde internationale konkurrence og de udfordringer, der følger af EU's udvidelse og den omstrukturering af landområderne, der beror på anerkendelse af skovenes mangfoldighed og deres mange funktioner.
Jeg må imidlertid sige, hr. Seppänen, at jeg i nogen grad er skuffet over den foreliggende betænkning, som forekommer mig temmelig reduktionistisk, hvad angår opfattelsen af branchens konkurrenceevne. Betænkningen efterlader hos mig et ubehageligt indtryk af, at skovene blot opfattes som industriproduktionsenheder, der beror på intensive monokulturer, som kræver gennemgribende reformer med ca. 30 års mellemrum.
Jeg er lige kommet tilbage fra et besøg i Finland, hvor jeg netop så eksempler på denne form for intensiv skovdyrkning, som det for papirindustrien er helt afgørende at fremme. Jeg er imidlertid af den opfattelse, hr. Seppänen, at Europas rigdom netop er mangfoldigheden. Jeg er overbevist om, at denne form for skovdyrkning har sin berettigelse i Skandinavien, men betænkningen burde efter min opfattelse også tage hensyn til skove, hvor biodiversiteten er bevaret, eksempelvis i Frankrig, ligesom den burde inddrage andre grene af industrien og ikke udelukkende fokusere på papirindustrien. Jeg føler, at man har overset gavntømmer og andre byggematerialer i træ, som fremstilles andre steder i Europa.
Afslutningsvis kan jeg oplyse, at vi støtter betænkningen, idet der er valgt en særdeles relevant indfaldsvinkel. Vi støtter endvidere de udmærkede ændringsforslag, der er fremsat af vores kolleger, dog med undtagelse af ændringsforslag 5, som efter vores opfattelse er irrelevant.

Schierhuber
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, et bæredygtigt og rentabelt skovbrug og en tilsvarende træindustri er i mange henseender af stor betydning for Europa.
Jeg kan minde om både miljømæssige aspekter og økosociale og økonomiske aspekter. Træ som råmateriale er den største vedvarende energikilde i Europa. Man må heller ikke undervurdere den regionalpolitiske betydning, som de små og mellemstore virksomheder inden for træindustri og skovbrug har som arbejdsgivere i landdistrikterne. De er en væsentlig faktor for et multifunktionelt land- og skovbrug. Skovbruget sikrer sammen med træindustrien millioner af arbejdspladser i Europa.
Hvad klimabeskyttelse og Kyoto-protokollens målsætninger angår, kan et bæredygtigt skovbrug her yde et betydeligt bidrag. Set på verdensplan er det nødvendigt at beskytte vores skove for at beskytte os selv mod katastrofer. Derfor en stor tak til den forrige taler for hendes kommentar. Jeg vil også først og fremmest gøre opmærksom på de fredede skove i Alperne, som beskytter mod laviner.
Man bør yderligere støtte målrettede forslag inden for byggeriet. Anvendelse af træ og træprodukter i byggebranchen skal fremmes, og træ skal i øget omfang anvendes i stedet for andre byggematerialer. Den store binding af CO2 over lange perioder er en yderligere fordel ved træ. Derfor støtter jeg forslaget om, at man ved målrettede markedsførings- og reklamefremstød for træprodukter skal øge bevidstheden i befolkningen over for træprodukter. Der skal i hele Europa gennemføres oplysning og rådgivning om fordelene.
Jeg går ikke ind for en fælles skovbrugspolitik, men for en fælles skovbrugsstrategi i Europa. Kommissionen bør her leve op til sin koordinerende funktion. De forskellige aspekter af skovbrugsområdet bør koordineres i et enkelt generaldirektorat, som fornuftigvis bør være Generaldirektoratet for Landbrug. Det er ligeledes nødvendigt, at der er afsat tilstrækkeligt personale til at opfylde de mangfoldige opgaver. Uden skovbrug er der ingen træindustri. Derfor håber jeg, at Parlamentet som følge af denne logik vedtager ændringsforslag 1 og 2.

Martin, Hans-Peter
Hr. formand, hr. kommissær, først vil jeg både lykønske ordføreren, hr. Seppänen, og også udtrykke beklagelse. Betænkningen indeholder omtrent alt, hvad der er vigtigt om emnet skove, og hvad heraf følger, og meget af det er vel også rigtigt.
Men jeg vil alligevel gøre opmærksom på et par aspekter. Først savner jeg, at der henvises til den dramatiske udvikling på dette område i forbindelse med fusioner og overtagelser. Vi oplever netop i træindustrien, at virksomhederne i stadig stigende grad er nødt til at slutte sig sammen, og at de mener at måtte gøre det for at kunne klare sig i konkurrencen. Min bekymring er, at vi i Europa, som jo forhåbentlig vokser sammen, i stigende grad skal få de samme tilstande som i Canada eller andre lande, hvor det pres, der er lagt på virksomhederne, simpelthen overføres til skovene, som udsættes for brutal rovdrift. Her ønsker jeg passende, velgennemtænkte forslag fra Kommissionen, muligvis endda i form af direktiver.
Om miljøet vil jeg sige, at man ikke skal gøre sig illusioner. Ni år efter Rio er vi stadigvæk langt fra en fornuftig gennemførelse af de målsætninger om bæredygtighed, der blev vedtaget der. Vi må vel efterhånden indstille os på, at vi med vores nordlige skove skal afbøde det, som af forskellige grunde ikke kan opnås i den tredje verden i forbindelse med de tropiske skove. Derfor vil skovens primære rolle i fremtiden i meget høj grad være at bevare miljøet, hvilket fører mig til det tredje punkt, nemlig Internettet.
Personligt håber jeg meget, at visionen om det papirløse kontor eller måske endda det papirløse Parlament på grund af mulighederne på Internettet ikke kun fremkalder et skævt smil, men kan blive til virkelighed. Det kunne ganske vist få nogle virkninger for arbejdspladserne i industrien, men økologisk set ville det være fornuftigt. Det er det sidste punkt.
Sammenfattende vil jeg sige, at man får et negativt indtryk, når man læser betænkningen. Der er taget alt for meget hensyn til de hidtil eksisterende industrier, og man kunne få det indtryk, at man forsøger at beskytte noget, som egentlig ikke mere kan beskyttes. Stålindustrien kunne her tjene som et advarende eksempel.
Jeg mener ikke, det er fornuftigt at indføre støtteordninger på dette område. Særdeles positivt er forslaget i ændringsforslag 3 om at støtte små og mellemstore virksomheder. Det er også meget, meget vigtigt, at vi i takt med den nye udvikling på industriens område ser på spørgsmålene vedrørende karteldannelse.

Flesch
Hr. formand, i modsætning til hr. Chichester har jeg ingen tilknytning til Finland, som udgør den røde tråd i denne betænkning. Ja, bortset fra, at jeg i Kommissionen har arbejdet under kommissær Liikanens ledelse, hvilket i øvrigt var en fornøjelse. Hr. formand, jeg vil gerne takke Kommissionen for denne meddelelse om træ- og papirindustrien. Jeg vil også gerne udtrykke anerkendelse af ordførerens indsats. Det glæder mig, at man i Industriudvalget har accepteret flere af de ændringsforslag, jeg havde fremsat, om end man nu anser ændringsforslag 5 for overflødigt.
Hr. formand, jeg ønsker blot at stille et enkelt spørgsmål, som netop vedrører ændringsforslag 5 og forlagssektorens placering i forhold til Kommissionens tjenestegrene. Jeg har noteret mig nyhedsmediernes oplysninger om, at kommissær Wallström i november 2000 anerkendte, at forlagsvirksomhed ikke skal betragtes som en del af træindustrien, sådan som branchens nuværende placering i Kommissionen lader formode. Deler Kommissionen denne opfattelse? Og i bekræftende fald, hvilke planer har man for den videre udvikling på området?

Rübig
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, træ er en vedvarende energikilde, et byggemateriale, som har fremtiden for sig. Træ vokser op igen, træ rådner og indgår igen i naturens kredsløb, således som det er opstået. Derfor bør vi i det sjette rammeprogram for forskning ikke overse området træ, men lægge stor vægt på at behandle træ som et centralt område, navnlig også inden for bioteknologien. Jeg tror, at træ i fremtiden får væsentlig større betydning, end det tidligere har haft.
Da træ også internationalt anvendes meget intensivt i byggebranchen, står træindustrien over for talrige problemer. Den konfronteres nemlig med et utal af tekniske handelshindringer, et overvældende antal nationale krav om normer og godkendelser og delvist også med bureaukratiske prøvnings-, kontrol- og certificeringskrav. Her bør Europa-Kommissionen anvende SLIM. Måske er området træ velegnet til, at der etableres et "bedste praksis"system - måske også BEST.
Jeg vil gerne takke Hans-Peter Martin, fordi støtten til de små og mellemstore virksomheder naturligvis er et centralt og vigtigt anliggende, og her har vi en vigtig partner i Kommissionen.
Men det drejer sig også om at foretage en passende tilpasning af byggelove og -forskrifter, for navnlig brandbestemmelserne er udformet meget forskelligt i Europa. Vi mener, det er på høje tid at udstede direktivet om byggevarer. Netop dette direktiv muliggør væsentlige fremskridt for markedsføringen af træ.
Hvad verdenshandlen angår, skal jeg understrege, at Japan har meget restriktive bestemmelser på dette område. Det bør vi også diskutere, fordi træ i sidste ende ikke kun er et materiale og et byggemateriale, men i fremtiden får en ganske væsentlig betydning inden for bioteknologien. Derfor ønsker vi netop at fremme de mindre biomassefyrede kraftværker. De yder et væsentligt bidrag til Europas uafhængighed med hensyn til energiforsyning, og også her vil træ spille en vigtig rolle i fremtiden.

Korhola
Hr. formand, jeg vil takke Kommissionen og Seppänen, der har udarbejdet udkastet til betænkningen. Som medlem af Miljøudvalget er jeg særlig begejstret for den måde, hvorpå det i betænkningen er lykkedes at tage hensyn til økologiske og delvis også til socialøkonomiske vilkår i en branche, der fungerer på markederne.
Selv vil jeg gerne kommentere tørv, som er behandlet i betænkningens punkt 2. Betænkningen anmoder om, at også tørveindustrierne optages under FIC (Forest Industry Cluster). Anmodningen er ganske begrundet. Med tanke på EU's energipolitik støtter den gennemførelsen af flere målsætninger, som Unionen stræber efter, og som den også netop har givet udtryk for i sin grønbog om energi. Tørv styrker vores forsyningssikkerhed, der er ved at blive alarmerende svækket, og energiselvforsyning, fremmer kraftvarmeproduktionen og medbringer synergifordele ved energianvendelse af træ og tørv. I kraft af den del, som tørven årligt vokser, er den klart også en vedvarende energikilde. Desuden har tørven mange regionale og beskæftigelsesfremmende virkninger.
Alt i alt bør tørven hellere sammenlignes med træ og ikke f.eks. med kul, som den nu imod alle fakta henregnes til i EU-klassificeringen. Tørvens vedvarende egenskab er et indiskutabelt, biologisk faktum. Tørv dannes fortløbende gennem fotosyntese og nedbrydning af moseplanter. Dannelsen af den er grundlæggende den samme som hos andre plantebaserede biomasser, f.eks. træ. Dens nedbrydning kræver dog længere tid. Ifølge en neutral, videnskabelig redegørelse bør tørven skelnes fra de fossile brændstoffer, hvis dannelse tager millioner af år. På grund af dannelsesmåden og den vedvarende karakter kan tørven medregnes blandt biomassebrændstoffer, men fordi den gendannes betydeligt langsommere end andre materialer, skal der skabes en ny tredje kategori mellem fossile energikilder og energikilder med hurtig regenerationsevne. Den er en vedvarende biomassebrændstof med en langsom regeneration.
Når tørv brændes, opstår der, lige som når ved brændes, uden tvivl drivhusgasemissioner til atmosfæren. I Kyoto-protokollen medregnes træs brændingsemissioner ikke i landets emissionsbyrde, fordi kulstof i træet frigøres under alle omstændigheder, når træ nedbrydes. I de senere år er der fremkommet undersøgelser om tørvemosers kulstofniveau og gascirkulation, og resultaterne deraf taler for, at der bør laves nye vurderinger af tørvens brændingsemissioner, hvor man tager højde for mosernes gasniveauer som helhed.
Når man taler om tørv, er det godt at minde om størrelsesforhold. Mosearealet, som anvendes til energi, er meget lille i forhold til mosearealet, som anvendes ved skov- og landbrug. Af de nordlige totalarealer anvendes under en promille til indvinding af tørv. Tørvens anvendelse i husholdninger har imidlertid betydning for de arealer, hvor moseområderne er store. I Finland f.eks. anvendes årligt under halvdelen af tørvens årlige vækst. Man rører altså ikke ved formuen, da renterne er tilstrækkelige.
Betænkningen anmoder Kommissionen om at styrke koordinationen af Fællesskabets branchespecifikke foranstaltninger, der har indflydelse på skovclusteren, og konsekvenserne med henblik på en forbedring af konkurrenceevnen. Det ser ud, som om specielt dette behov for koordination og konsekvenser gælder tørv, og et vigtigt skridt på vejen er at ændre dens klassificering og status således, at de svarer til dens reelle karakter.

Liikanen
Hr. formand, først vil jeg takke alle parlamentsmedlemmer, og specielt ordfører Esko Seppänen for et rosværdigt arbejde. Kommissionen tager med tilfredshed imod betænkningen og udkastet til konklusionen. De er parallelle med Kommissionens holdninger. Betænkningen er meget udførlig, og den omhandler grundigt talrige faktorer, der har indflydelse på skovindustrisektorens konkurrenceevne, såvel materielle som immaterielle faktorer. Vi er specielt enig med Dem i, at immaterielle faktorer som fagkundskab, innovation samt forsknings- og udviklingsarbejde udgør fundamentet for konkurrenceevnen for den europæiske industri. De vigtigste prioriteter er netop sikringen af fagkundskab på højt niveau.
Jeg vil først med et par ord skitsere, hvor vigtig denne industrisektor er. Dens andel af hele EU's industriproduktion udgør 10%, udregnet ud fra såvel produktionens merværdi som antallet af arbejdspladser. Det er godt at huske, at ikke mindre end 12 millioner private skovejere leverer træ til industrier, og sektorens industri findes overalt i EU-området. Industrierne ligger ofte i afsides områder, hvor den bidrager til at opretholde økonomiske aktiviteter, beskæftigelse og infrastruktur. Industriens fem hovedsektorer udgør tilsammen en af Den Europæiske Unions største industrier. Dens produktionsværdi er på over 300 milliarder euro, merværdien på 110 milliarder euro. Direkte beskæftiger den 2,5 millioner personer, indirekte mange flere.
Meddelelsen fra Kommissionen om status for konkurrenceevnen i EU's træ- og papirindustri betragtede denne industri på en ny måde som en cluster, hvor hver sektors præstationsevne har indflydelse på de andre sektorers konkurrenceevne. I den form for gruppebetragtninger forbliver analysering af de enkelte brancher mindre, men spørgsmålene kan overvejes ud fra et større perspektiv. Udgangspunktet for en konstant vurdering af de faktorer, der har indflydelse på den omtalte industris konkurrenceevne, er information. Det er derfor, at Kommissionen har foretaget en række branchespecifikke undersøgelser af skovindustrisektoren og beslægtede industrier. Undersøgelserne af grafisk og mekanisk industri er allerede publiceret. Desuden har Kommissionen etableret to kanaler som forlængelse til den foreliggende meddelelse med henblik på behandlingen af forskellige spørgsmål. Den ene er Det Rådgivende Udvalg for Fællesskabets Politik for Træ- og Papirindustrien, hvis arbejde fik en omstart i 1997, og den anden er et forum for træ- og papirindustrien. Dette forum spiller en central rolle, fordi det muliggør en systematisk analyse af nøglespørgsmålene og en effektiv vekselvirkning mellem virksomheder, industriorganisationer og andre involverede. I forummet deltager også repræsentanter for Fællesskabets institutioner som Parlamentet og Kommissionen samt medlemsstaterne.
Det første forum blev afholdt her i Strasbourg primo september på et myndigt plan, og jeg kan konstatere, at ordfører Seppänen også deltog i dette forum. Der blev også de aspekter, der har forbindelse med forlagsvirksomhed, og som parlamentsmedlem Flesch nævnte, drøftet. Ligeledes drøftedes den elektroniske handel samt industri- og ophavsret. Næste forum afholdes i juni i Stockholm. Der skal man gå nærmere ind på, hvordan skovbruget og den skovbaserede industri kan være med til at fremme en bæredygtig udvikling og optimere sin indsats for miljøbeskyttelse i alle trækædens faser fra skoven og hele vejen til slutprodukterne.
At tage hensyn til en bæredygtig udvikling spiller konstant en større rolle. I juni afholdes Det Europæiske Råd i Göteborg, hvor man træffer vigtige afgørelser for denne sektor. Skovindustrisektoren er en af de sektorer, hvor alle den bæredygtige udviklings økonomiske, samfunds- og miljømæssige delfaktorer er kraftigt afhængige af hinanden. Den skovbaserede industri anvender vedvarende råmateriale og de mest moderne metoder til genbrug og energigenindvinding, så dens indsats kan være meget betydningsfuld med henblik på en bæredygtig udvikling.
Til parlamentsmedlem Fleschs spørgsmål vil jeg svare følgende: Vi er godt klar over, at forlagsbranchen i dag afviger fra den egentlige skovindustrisektor, den omfatter samtidig såvel papirbaseret produktion som meget andet. Kommissionens problem har været, at ressourcerne i hovedafdelingen, der er ansvarlig for virksomhederne, er blevet reduceret med 20% i løbet af i fjor. Vi er alt i alt blevet reduceret med 210 personer. Vi har været nødt til at sammenlægge afdelinger og kontorer. Jeg er dog parat til at tage denne sag op til en ny forhandling hovedsageligt for at se på, i hvilken branche eller i forbindelse med hvilken branche forlagsbranchen bedst kan placeres. Jeg vil tage kontakt med branchens repræsentanter efter denne forhandling.
Jeg vil endnu en gang takke Seppänen for en fortræffelig betænkning og andre parlamentsmedlemmer for Deres indsats for dette arbejde.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted om et øjeblik.

Ferri
Fru formand, jeg har en bøn til Dem og Parlamentet. Den betænkning, som jeg er ordfører for, og som vi skulle have forhandlet her til morgen, er blevet rykket til i eftermiddag sammen med afstemningen. Desværre bliver jeg nødt til at gå, og derfor ville jeg være Dem taknemmelig, hvis det var muligt at udsætte den til næste mødeperiode.

Pack
Fru formand, det var netop det, vi frygtede, da fredagsmødet blev afskaffet, nemlig at vi så heller ikke mere kan arbejde torsdag eftermiddag.

Formanden
Fru Pack, De vil forstå, at det ikke tilkommer mig at kommentere dette. Hvad angår den konkrete sag, vil jeg blot anføre, at Ferri-betænkningen var sat på dagsordenen for formiddagens møde. Vi nåede imidlertid ikke at behandle denne betænkning. Hr. Ferri er ikke til stede i eftermiddag og har ikke mulighed for at ændre dette for at fremlægge sin betænkning. Hvis ingen gør indsigelse, bør vi efter min opfattelse efterkomme hr. Ferris ønske og udsætte forhandlingen om denne betænkning med henvisning til, at ordføreren ikke kan være til stede i eftermiddag, og med henvisning til, at forhandlingen om denne betænkning ikke kunne afvikles på det oprindeligt fastsatte tidspunkt.

Swoboda
Fru formand, hvis De lader nåde gå for ret, må vi acceptere dette. Men jeg vil gerne støtte fru Pack og også principielt fastholde, at når vi afkorter mødeperioden, kan det ikke nytte, at der ikke bliver stemt om betænkningerne, fordi ordførerne ikke mere er til stede torsdag aften. Vi er indforstået med den fremgangsmåde, der følges i dag. Men jeg anmoder endnu en gang om, at man gør opmærksom på - også over for udvalgsformændene - at det bør være sikret, at man er til stede indtil torsdag aften.

Formanden
Hr. Swoboda, jeg kan kun være enig med Dem. Hvis Ferri-betænkningen ikke havde været sat på dagsordenen for formiddagens møde, havde jeg ikke haft denne mulighed.

Gillig
Fru formand, kære kolleger, jeg kan kun tilslutte mig de bemærkninger, der er fremført af fru Pack og hr. Swoboda. Efter min opfattelse må problemet med ændringer af arbejdsplanen også tilskrives, hvad jeg vil betegne som dårlig planlægning i forbindelse med opstilling af dagsordenen, eftersom vi aldrig er i stand til at overholde denne. Vi har til stadighed behov for at ændre tidspunkterne for behandling af de anførte betænkninger. Dette skyldes efter min mening, at tidskontrollen er utilstrækkelig, ligesom vi måske også bør ændre og tage højde for visse forhold, som vedrører den måde, hvorpå Europa-Parlamentet arbejder. Først og fremmest skyldes disse ændringer dog den omstændighed, at mødeperioden er reduceret til fire dage. Er plenarforsamlingens arbejdsindsats reduceret til tre og en halv dag, bliver det vel næste gang to dage. Og hvilket formål tjener Europa-Parlamentet i så fald? Alle Europa-Parlamentets medlemmer må vise, at de tager deres arbejde og deres forpligtelser som folkevalgte alvorligt. Der er efter min opfattelse grund til at rejse dette spørgsmål endnu en gang.

Van Hulten
Fru formand, jeg ønsker at indskyde to korte bemærkninger i denne sammenhæng. Den første er, at vi hele ugen har hørt folk tale om beslutningen om at afskaffe fredagsmøderne. Uanset hvilken beslutning der blev truffet, og om vi stemte ja eller nej til beslutningen, så var det en demokratisk beslutning vedtaget af Parlamentet, og den næste mulighed for at ændre beslutningen kommer, når vi skal diskutere kalenderen for 2002. Jeg synes, det er udemokratisk at blive ved med at rejse spørgsmålet.
For det andet, hvis vi ser på dagsordenen for denne uge, kan vi se, at der intet var på dagsordenen mandag aften. Så måske vi kunne se på, hvordan vi udnytter tiden bedre, og afsætte mandag aften til debat. Så ville vi alle være færdige torsdag eftermiddag og kunne tage hjem og passe vores arbejde fredag.

Wurtz
Fru formand, jeg er formodentlig en af de sidste, man vil mistænke for at ønske mødeperioden reduceret til fire dage. Jeg kan derfor tillade mig at sige, at vi også fremover kan være nødt til at udvise en vis smidighed, når vi som her oplever, at afstemningen om en given betænkning begæres udsat til torsdag aften, og det medlem, som skal forelægge betænkningen, bor 2.000 km herfra og først vil kunne rejse hjem fredag aften, hvis han ikke når den ene flyafgang, der er på fartplanen torsdag eftermiddag. Desværre er det en efter min mening uansvarlig beslutning, der har bragt os i denne situation. Vi må administrere denne på så ansvarlig vis som vel muligt i de kommende måneder.

Formanden
Lad os nu ikke indlede en debat om dette spørgsmål.

Doyle
Fru formand, der er opstået visse begyndervanskeligheder med firedagesugen i forhold til transport. Det er ikke muligt at komme med flyet fra Strasbourg til Bruxelles kl. 16.30 om torsdagen før til december. Det har betydet, at mange medarbejdere og pressefolk har været nødt til at rejse med afgangen 12.30 om torsdagen. Dette er ikke acceptabelt. Kunne De ikke tale med de relevante myndigheder og få ekstra afgange til Bruxelles torsdag aften til befordring af medarbejderne, så de kan blive her hele torsdagen.

Formanden
Fru Doyle, eftersom De bringer dette spørgsmål på bane, kan jeg oplyse, at borgmesteren i Strasbourg har udpeget hr. Ries som ansvarshavende for dette område. Han vil således sikre, at der følges op på disse og eventuelle fremtidige problemer. Jeg har tidligere på ugen haft et længere møde med hr. Ries, og vi drøftede ved den lejlighed på min foranledning de her rejste spørgsmål særdeles indgående. Jeg er klar over, at disse forhold volder problemer, i øvrigt ikke blot for en enkelt nationalitet, men for stort set alle medlemmer af Europa-Parlamentet.

Bordes
Fru formand, Europa-Parlamentet har vedtaget, at mødeperioden i Strasbourg reduceres til fire dage. Dette indebærer færre arbejdsdage for parlamentsmedlemmernes medarbejdere. Vi anmoder derfor om, at medarbejderne ikke straffes økonomisk...

Formanden
Fru Bordes, dette er ikke et indlæg til forretningsordenen.

AFSTEMNING
Fatuzzo
Fru formand, da jeg fløj fra Milano til Strasbourg, gik jeg, som jeg nogle gange gør, ud i cockpittet for at sludre lidt med piloten, der fortalte mig om alle sine problemer med arbejdstider, løn og pension. Jeg forsikrede ham så for, at eftersom vi ikke blot skulle drøfte de tekniske bestemmelser her i Europa-Parlamentet, men også de administrative procedurer inden for civil luftfart - hvor vi bl.a. planlægger en regulering af flypersonalets arbejdsforhold - ville jeg anmode om, at man opfordrede medlemsstaterne til at give en højere og tidligere pension til piloterne, som er så vigtige for vores sikkerhed.

Gorostiaga Atxalandabaso
Fru formand, mandag i sidste uge informerede jeg medlemmerne af dette Parlament om den spanske regerings nylige beslutning om at vise mildhed over for 14 torturbødler. Der findes stadig ikke noget beslutningsforslag om menneskerettigheder, der indeholder den mindste reference til Spanien, på trods af at mange andre lande er nævnt ved navn.
Dette er meget beklageligt, eftersom benådningen fra den spanske regering er givet som en garanti for straffrihed til torturbødler og for at fastholde tortur som almindelig praksis i landets undertrykkelsesstrategi.
Så hvad angår menneskerettigheder, har hykleriet endnu en gang sejret i Parlamentet.
De Forenede Nationers Menneskerettighedskommission i Genève

Alavanos
 Liberaliseringen af lufttransportsektoren og den vilde konkurrence mellem luftfartsselskaberne har skabt alvorlige problemer med nedprioritering af sikkerheden for passagerfly. Derfor er det særligt vigtigt at fastsætte harmoniserede krav med hensyn til den kommercielle lufttransport, så man kan bevare et højt sikkerhedsniveau, som ikke undergraves af konkurrencen.
Både Transportudvalget og ordføreren har tilført Kommissionens forslag forbedringer. En anden vigtig ting er, at hvis der ikke kommer forslag til regler, som de involverede parter kan blive enige om, vil Europa-Parlamentet selv tage initiativ med hensyn til flyvetider, tjenestetider og de øvrige krav vedrørende kabine- og flybesætningen inden den 1. maj 2001 og på denne måde tage højde for arbejdstagernes behov og sikkerhedskravene.
Dette er en hastesag, især i betragtning af at Kommissionen, som desværre er under pres fra luftfartsselskaberne, ikke har nogen som helst bestemmelser om begrænsning af flyvetider i sit forslag.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Når vi har stemt for det fælles beslutningsforslag, skyldes det udelukkende, at det indeholder en stillingtagen for afskaffelse af dødsstraffen og stadfæstelse af nogle grundlæggende principper vedrørende kvinders ligestilling, behandling af børn og bekæmpelse af forskelsbehandling på grund af race.
Beslutningsforslaget omtaler ganske vist en række lande, herunder Tibet, Kina, Afghanistan, Papua Ny Guinea eller Tjetjenien, hvor menneskerettighederne krænkes i mange om ikke alle henseender. Imidlertid nævnes stormagterne, bl.a. i Den Europæiske Union, ikke med et ord, uagtet at de krænker menneskerettighederne om ikke på indenlandsk niveau så i de tidligere kolonier enten direkte eller ved at beskytte diktatorer, som træder menneskerettighederne under fode.
Vi støtter til enhver tid kravene om menneskerettigheder, ikke mindst når de fremsættes af dem, der er ofre for den manglende overholdelse af disse eller af sammenslutninger, som arbejder ihærdigt for at lette undertrykkelsens åg i det mindste på de områder, de pågældende sammenslutninger beskæftiger sig med. For stormagterne, som bærer ansvaret for udnyttelse og undertrykkelse over det meste af verden, og for de politiske repræsentanter for disse er henvisningerne til menneskerettighederne som oftest kun hykleriske erklæringer, som modsiges af de mange diplomatiske og militære initiativer og henvisninger til "statshensyn", hvilket som oftest dækker over store finanskoncerners egennyttige interesser, som ikke levner plads for hensynet til mennesker eller disses rettigheder.
Betænkning af Hedkvist Petersen (A5-0381/2000)

Fatuzzo
Fru formand, jeg befandt mig stadig i cockpittet på det fly, der fløj fra Milano til Strasbourg, og mens jeg fortsat sludrede med piloten - jeg kan endda huske hans navn, nemlig Antoine - gav jeg udtryk for min bekymring med hensyn til lufttransport, idet jeg sagde følgende til ham: "Er vi nu sikre? Det er vel ikke sådan, at flyene af og til ikke er sikre? Nu sker der vel ikke nogen ulykker?" "Hvad er det dog, De siger, hr. Fatuzzo?!", svarede piloten. "Flyet et det mest sikre transportmiddel, der findes! Det er biltransporten, som er årsag til de fleste ulykker. Bilen er det transportmiddel, der er skyld i flest dræbte og sårede overhovedet."
Jeg går derfor varmt ind for denne betænkning - som jeg også stemte for - hvor Europa konkret gør en indsats for at begrænse de meget alvorlige skader, som færdselsuheldene medfører.

De Rossa
Fru formand, jeg ønsker at blande mig i denne debat, fordi det er nødvendigt for Den Europæiske Union at finde en mere effektiv måde at sikre, at medlemsstater, der forpligter sig i forhold til livsvigtige spørgsmål, faktisk også efterlever deres forpligtelser.
Betænkningen peger på, at antallet af dødsulykker på vejene i Den Europæiske Union faldt med 26% i løbet af 1990'erne. Til gengæld faldt antallet kun med 13% i Irland. Vi har den tredjehøjeste ulykkesstatistik i Den Europæiske Union og den højeste dødelighed i Den Europæiske Union.
Så sent som i august sidste år antydede Det Nationale Sikkerhedsråd, at dets umiddelbare vurdering var, at der ikke var politisk vilje til at gøre en aktiv indsats for trafiksikkerheden. Sikkerhedsrådet anslog, at ud af de 62.000 unge, som tog afgangseksamen i juni 2000, ville 1.000 i løbet af otte år være dræbt i trafikuheld, som kunne være undgået. Det er for mig en grotesk situation, som vi simpelthen ikke bør acceptere i Den Europæiske Union. Hvis medlemsstater forpligter sig til at gennemføre tiltag, der kan redde liv, må vi sikre, at de rent faktisk også gennemfører disse tiltag.

Darras
Jeg vil gerne udtrykke min anerkendelse af fru Petersens indsats. Der er præsteret et ihærdigt og grundigt arbejde præget af nytænkning. Trafiksikkerheden er et alvorligt emne, som ikke bør give anledning til hykleriske erklæringer og retorik (hvilket vores kolleger givetvis også afholder sig fra).
Nogle af Europa-Parlamentets medlemmer vil benytte lejligheden til at kræve en styrkelse af subsidiaritetsprincippet og vil overlade det til medlemsstaterne selv at forvalte beslutninger vedrørende trafiksikkerheden. Personlig deler jeg ordførerens synspunkt og anerkender, at medlemsstaterne på dette punkt indtager en vigtig rolle, samtidig med at jeg som ordføreren anerkender, at det drejer sig om spørgsmål, som netop er kendetegnet ved at henhøre under såvel Fællesskabernes som de nationale, regionale og lokale myndigheders kompetenceområde. De store forskelle medlemsstaterne imellem, bl.a. når det gælder hastigheds- og promillegrænser, bidrager ikke til at nedbringe antallet af trafikulykker i Europa! (Trafikulykker er den hyppigste dødsårsag i EU for børn og voksne under 45 år).
I lighed med ordføreren finder jeg derfor heller ikke, at Kommissionen bør lade det blive ved en henstilling, når det gælder promillegrænserne. Der bør klart fastsættes en maksimal alkoholgrænse på 0,5 mg/l. Endvidere bør det europæiske program for vurdering af nye bilmodeller (Euro Ncap) styrkes, eksempelvis ved fremsættelse af et direktivforslag. På tilsvarende vis bør der i øget grad sættes fokus på sammenhængen mellem miljø og trafiksikkerhed (eksempelvis ved at anspore til revurdering af den måde, hvorpå vejene er afmærket med skilte med henblik på forbedring af sikkerheden).
Vi bør hver især påtage os vores del af ansvaret, sådan som ordføreren foreslår. Det foreliggende initiativ er således prisværdigt, og jeg stemmer for denne betænkning.

Collins
Jeg vil gerne rose fru Hedkvist Petersen for hendes yderst grundige betænkning om et emne, som er til stor bekymring for os alle. Statistikken er rystende. 42.000 dødsfald på EU's veje hvert år. 1,7 millioner mennesker anslås at komme til skade i trafikken i mere eller mindre alvorlig grad.
Det er tydeligt, at dette emne kræver en fælles indsats fra alle involverede parter. EU, nationale og lokale myndigheder samt de mange frivillige organisationer og initiativer, der sigter på at løse problemerne omkring trafikuheld.
Antallet af dødsulykker varierer kraftigt medlemsstaterne imellem, lige fra 60 til 243 pr. million med et EU-gennemsnit på 116. I mit eget land, Irland, dør 129 personer pr. million indbyggere årligt på vejene. Jeg finder det specielt bekymrende, at trafikuheld er den hyppigste dødsårsag i EU blandt børn og voksne under 45 år.
Dette er en uholdbar situation. Tallene viser tydeligt, at antallet af dødsulykker kan nedbringes kraftigt over hele EU. Det er af afgørende betydning, at vores forpligtelse til at redde liv på vejene, og specielt blandt unge, ikke blot viser sig at være tomme ord. Der skal afsættes tilstrækkelige ressourcer til proaktive strategier på EU-plan for at nedbringe de enkelte medlemsstaters ulykkesstatistikker.
På nuværende tidspunkt er Kommissionens trafiksikkerhedsbudget på 8 millioner euro om året. Jeg er af den overbevisning, at Kommissionen bliver nødt til at signalere en mere resolut holdning til nedbringelse af antallet af dødsulykker på vejene. Jeg anmoder Kommissionen om at øge trafiksikkerhedsbugettet væsentligt og opfordrer medlemsstaterne til at følge trop.
Penge givet til at nedbringe antallet af trafikuheld er givet godt ud. Utilstrækkelig trafiksikkerhed koster samfundet og medlemsstaterne mange penge. De menneskelige tragedier er uoverskuelige, men der har været forsøg på at vurdere omfanget, og disse viser, at de store økonomiske konsekvenser af trafikuheld i form af udgifter til medicinsk behandling, lægehjælp, materielle skader og tab af indkomst beløber sig til ca. 100 milliarder euro årligt.
Udviklingen går skam i den rigtige retning. I løbet af 1990'erne faldt antallet af trafikdræbte i EU med 26%. Vi må nu sikre, at denne tendens fastholdes og styrkes i fremtiden.
Parlamentet har hele tiden holdt på, at et af de store politiske mål inden for transportområdet var prioriteringen af initiativer til forbedring af sikkerheden for alle typer transport og tilvejebringelse af de nødvendige økonomiske midler til formålet. Antallet af dræbte og kvæstede på vejene i Europa er ikke forudbestemt. Vi må gøre forbedringer af trafiksikkerheden til et politisk hovedmål og skaffe de nødvendige økonomiske midler til formålet.

Esclopé
Vi er alle enige om at ønske en nedbringelse af de mange trafikulykker i medlemsstaterne. EDD-Gruppen kan imidlertid ikke i alle henseender tilslutte sig fru Hedkvist Petersens betænkning, når det gælder de midler, der foreslås taget i anvendelse for at nå dette mål. Løsningen er ikke stadig mere Europa, stadig flere bevillinger, stadig flere straffebestemmelser. Den løsningsmodel er allerede indført i flere lande i varierende omfang og har vist sig lidet effektiv.
Der synes til gengæld at kunne opnås positive resultater ved at sikre øget overensstemmelse mellem konkrete foranstaltninger og særlige nationale omstændigheder.
Anvendelse af bilen som transportmiddel med alt, hvad det indebærer, er primært et spørgsmål om uddannelse, holdninger og kultur. Hvordan kan vi set i dette perspektiv forvente at kunne løse problemerne ved harmonisering på europæisk plan?
Fru Hedkvist Petersens betænkning negligerer efter vores opfattelse subsidiaritetsprincippet, som vi søger at fastholde, ikke ukritisk, men på en sådan måde, at vi til befolkningens bedste kan yde en effektiv indsats og samtidig tage hensyn til indbyrdes forskelligheder.
Hvad sker der, når det gælder iværksættelsen af konkrete løsninger, som kræver betydelige investeringer? Vi kunne nævne en uddannelsesreform (eksempelvis færdselsundervisning, allerede når børnene når skolealderen, eller katastrofeopbremsning som en del af køreskolernes program. Vi kunne nævne aktive og passive sikkerhedskomponenter som standardudstyr også på de billigere modeller, hvilket kunne fremmes ved at tilbyde automobilproducenterne skattebegunstigelser. Eller vi kunne nævne ændringer af infrastrukturerne med henblik på helt at fjerne de "sorte pletter". Dette er de reelle udfordringer, vi står over for, hvis vi vil føre en forstandig politik, når det gælder trafiksikkerheden. Det er afgjort en vanskeligere opgave end at satse ensidigt på repressive foranstaltninger, eksempelvis anbringe en radar i en neutral vogn ved frakørslen fra en tresporet motorvej, hvor der i øvrigt er frit udsyn!

Titley
Jeg støtter helhjertet min socialdemokratiske kollegas betænkning, som opfordrer til nye tiltag til at nedbringe antallet af trafikdræbte og fremme trafiksikkerheden i Europa.
De chokerende statistikker viser tydeligt problemets alvor. Det er simpelthen uacceptabelt, at så mange som 42.000 mennesker dræbes, og over 1,7 millioner kvæstes i trafikken i EU hvert år.
Naturligvis varierer tallene fra land til land. I Portugal og Grækenland er tallene henholdsvis 243 og 212 dødsfald pr. million, hvorimod der i den anden ende af skalaen er henholdsvis 60 og 61 dræbte pr. million i Sverige og Det Forenede Kongerige. Ethvert dødsfald er et dødsfald for meget. Hvert enkelt tilfælde er en personlig tragedie, som rammer lokalsamfundet hårdt.
Vi har stærkt brug for at forbedre trafiksikkerheden med sikkerhedsudstyr til biler, sikkerhedsselekampagner og bedre vejskiltning. Labour-regeringen i Storbritannien er gået foran på det her område med en kampagne mod spirituskørsel. Borgernes liv, specielt de unges, er for dyrebare til blot at blive taget for givet.
Betænkning af Poli Bortone (A5-0358/2000)

Eriksson, Frahm, Herman Schmid, Seppänen og Sjöstedt
Den mest almindelige dødsårsag blandt børn og personer under 45 år i EU er trafikulykker på vejene, hvilket gør problemet til et vigtigt folkesundhedsspørgsmål. I Sverige har en enig Rigsdag vedtaget en nulvision som overordnet målsætning for trafiksikkerhedsarbejdet. For at opfylde trafiksikkerhedsmålene kræver det dog også troværdige værktøjer. En effektiv trafikovervågning, som omfatter køretøjskontrol, hastighedskontrol med moderne kamerateknik, spiritusprøver, undersøgelse af øjnene, hvis der er mistanke om narkotika, samt kontrol af sikkerhedsseler er, hvad vi har brug for på kort sigt, for at antallet af dødsofre i trafikken kan nedbringes. Skal målet nul døde i trafikken være realistisk, skal andelen af den kollektive trafik også øges på bekostning af trafikken på vejene.
Vi støtter betænkningen i den endelige afstemning, men mener, at den går for vidt i sine harmoniseringsbestræbelser. Betænkningen er et initiativ fra Parlamentet, hvis hovedmålsætning er at kræve harmoniseringsforslag på EU-niveau vedrørende trafiksikkerhed. Ambitionen om at øge trafiksikkerheden på vejene er efter vores mening berettiget, men dette er ikke et spørgsmål, som EU bør bruge sine ressourcer på, men det er derimod et spørgsmål, som bedst håndteres på medlemsstatsniveau.

Fatuzzo
Fru formand, da jeg var kommet tilbage til den plads, man havde tildelt mig i flyet, gav jeg mig til at snakke med ham, der sad ved siden af - som er pensionist, og som hedder Lino Miserotti - og på et tidspunkt sagde han til mig: "Se, vi flyver over Düsseldorf!" Jeg kiggede ud af vinduet og så byen. I nærheden af den var der nogle meget store haller, som endda kunne ses fra en betydelig højde. "Hvad er det for nogle haller?", spurgte jeg pensionisten, der sad ved siden af mig. "Det er haller til lastbiler og godsvogne", svarede han. "Det er et intermodalt center. Disse intermodale transportcentre er meget nyttige, for det er nødvendigt at anbringe godset i disse haller, så transporten kan foregå på en bedre, hurtigere og billigere måde." Jeg stemte derfor for betænkningen.

Ebner
Fru formand, jeg ville sige, at jeg stemte for Poli Bortone-betænkningen, og det skyldtes ganske særligt, at ændringsforslag 1 blev vedtaget. I dette ændringsforslag udtrykkes der nemlig bekymring for, at der skal opstå forsinkelser i etableringen af de transeuropæiske jernbanenet og jernbanekorridorerne. Denne problematik har ganske særlig betydning for Alpeområdet - jeg kommer jo fra Alpeområdet - først og fremmest angående strækningen München-Verona gennem Alperne. Vi håber, at det nye afstemningsresultat i Parlamentet vil foranledige Kommissionen til yderligere at fremskynde de respektive forberedende arbejder og gøre det med langt større energi og styrke, end den hidtil har gjort, så dette presserende problem i Alpeområdet kan bringes nærmere en løsning.
Betænkning af Paolo Costa (A5-0345/2000)

Fatuzzo
Fru formand, jeg kørte på den meget trafikerede motorvej mellem Bergamo og Milano, og jeg var endnu en gang i selskab med pensionisten Lino Miserotti. Vi snakkede om størrelsen på den afgift, man skal betale for at køre på motorvejen, og Lino Miserotti sagde: "Jeg er pensionist, og efter min mening er det rimeligt, at jeg skal betale afgift for at køre på denne motorvej, så jeg bidrager til motorvejenes bygning og vedligeholdelse. Motorvejen er en vigtig transportinfrastruktur. Men de arbejdstagere, der endnu ikke er pensionister, burde ikke betale nogen afgift."
Jeg stemte således for denne betænkning, men jeg anmoder om, at man skelner mellem dem, der bruger vejene i arbejdsøjemed, og dem, der bruger vejene i deres fritid. Førstnævnte gruppe burde ikke betale lige så meget som sidstnævnte.

Costa, Paolo
Betænkningen, som blev vedtaget i udvalget, ramte en meget hårfin balance mellem dem, som ønsker at gå hurtigere frem i bestræbelserne på at bygge videre på det fælles transporttakseringsgrundlag med konkrete tiltag, og dem, som mener, at befolkningerne ikke er parate til radikal nytænkning vedrørende samfundets betaling for brug af transportinfrastrukturen.
Ordføreren er i alt væsentlighed tilfreds med betænkningens grundlæggende principper, det vil sige, at Fællesskabet er i stand til at etablere en fælles metode til at udregne transportomkostninger. At disse evalueringer bør omfatte eksterne omkostninger. At indtægter bør anvendes på at reducere skader på miljøet og støtte til skift til mindre forurenende transportformer. At gennemførelsen bør bygge på subsidiaritetsprincippet. At brugere og forurenere betaler i forhold til forbrug. At undtagelser bør indføres for mindre mobile medlemmer af samfundet og folk fra landdistrikterne.
Selv om jeg har forståelse for mange af ændringsforslagene fra Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance til konkrete initiativer, kan jeg af ovennævnte grunde ikke støtte dem her, da de ville være ødelæggende for konsensussen om de grundlæggende principper og kan undersøges på et senere tidspunkt i gennemførelsen af et takseringsgrundlag.

Lang
Som så ofte fornemmer man, at der bag Europa-Parlamentets betænkning og dennes umiddelbart prisværdige hensigter skjuler sig andre og mindre noble hensigter.
I det konkrete tilfælde drejer det sig om opkrævning af afgifter til brug for transportinfrastrukturer. Læser man mellem linjerne, forstår man imidlertid, hvad betænkningen reelt drejer sig om, og man genfinder en af Europa-Parlamentets kæpheste, nemlig indførelse af nye miljøafgifter og bekrigelse af vejtransporten og bilismen. Forslaget vedrører reelt kun en ting, nemlig endnu en gang at pålægge bilisterne nye afgifter. Bilisterne betragtes i forvejen som den sikre indtægtskilde i EU. Det overvejes sågar at indføre bompenge og afgifter for anvendelse af hovedveje og landeveje. Det er jo det rene galskab.
I betragtning af de prohibitive brændstofpriser, som når op på fem til seks gange kostprisen, eftersom afgifterne udgør mere end 80% af benzinprisen, må man vel sige, at trafikanterne allerede i vid udstrækning betaler for at anvende vejinfrastrukturerne afhængigt af, i hvilket omfang køretøjet anvendes. Og så har jeg slet ikke omtalt de mange andre afgifter, der er pålagt vejtrafikken. Listen er lang, og beløbene forstemmende høje.
Når man har læst den foreliggende betænkning, må man i øvrigt spørge sig selv, om de skatter, vi betaler, da slet ikke tjener noget formål. Øjensynligt ikke. I Frankrig eksempelvis konstaterer vi, at det, til trods for at halvdelen af produktionsværdien går til det offentlige, ikke er muligt at varetage borgernes sikkerhed, sikre velfærden, bevare miljøet eller sikre en sammenhængende og effektiv transportpolitik.
Staten/staterne burde først og fremmest overveje, hvordan de anvender vores penge, inden de giver EU beføjelser til unødigt at forværre situationen.

Vachetta
Jeg tilslutter mig betænkningens indledende betragtninger, hvori det påpeges, at det er nødvendigt i højere grad at tage højde for eksterne omkostninger i forbindelse med opkrævningen af afgifter. Infrastrukturerne bør selvsagt vedligeholdes og moderniseres i fornødent omfang.
Spørgsmålet er imidlertid, hvordan dette finansieres. Betænkningen understreger, at der under ingen omstændigheder må lægges hindringer i vejen for den fortsatte udvikling af EU's indre marked. Virksomhedernes overskud må med andre ord ikke inddrages. Man rejser overhovedet ikke spørgsmålet om social dumping inden for transportsektoren, ligesom man heller ikke omtaler skandalen vedrørende motorvejskoncessionerne.
Man ønsker ikke højere skatter, hvilket er ensbetydende med, at man forhindrer statslig indgriben med henvisning til, at den frie konkurrence er ukrænkelig. Tværtimod understreger ordføreren, at konkurrenceforvridningen medlemsstaterne imellem bør bekæmpes. Betænkningen indeholder ikke forslag om, at det offentlige skal løse de samfundsbehov, der påpeges. De frie markedskræfter er alfa og omega, og løsningen er tværtimod inddragelse af private selskaber, når det gælder såvel etablering som forvaltning af infrastrukturer.
Betænkningen peger således kun på en enkelt gruppe, nemlig brugerne, som dem, der skal betale regningen. Jeg kan på denne baggrund ikke stemme for den foreliggende betænkning.
Betænkning af Karamanou (A5-0373/2000)

Miranda
Vi er enige i dele af denne betænkning, navnlig i, at der skal udvikles miljømæssigt bæredygtig transportinfrastruktur, der besvarer og styrker alle borgeres ret til mobilitet og tilgængelighed for de transportformer, som er af almen interesse, selv om vi mener, at dette burde have fortjent større opmærksomhed i beslutningen som helhed.
Vi modsætter os imidlertid generelle kriterier, der skærer alle brugere af transportmidler over en kam og ikke tager hensyn til de forskellige infrastrukturniveauer i medlemsstaterne.
Af disse grunde lan vi ikke stemme for denne betænkning.

Raschhofer
Fra politisk side skal der udvikles et system, som kan føre til et gennembrud for princippet om virkelige omkostninger på transportområdet. Denne beslutning er et vigtigt skridt og en opfordring til Kommissionen om nu endelig at lægge konkrete forslag på bordet.
Transportproblemer kan kun løses i europæisk enighed. Som repræsentant for et land, der må slås med betydelige problemer i forbindelse med transittrafikken gennem Alperne, opfordrer jeg Unionen til i stærkere grad end hidtil at beskæftige sig med denne emnekreds. Unionen har endnu ikke i tilstrækkeligt omfang levet op til sit ansvar.
Fair konkurrence mellem transportvirksomhederne kan kun finde sted, hvis også de eksterne omkostninger er indregnet i afgifterne. I dette fælles system skal der ubetinget tages hensyn til økologiske og geografiske aspekter. Det er alt sammen til gavn for miljøet og for befolkningen.

Sacrédeus
Med hensyn til subsidiaritets- og demokratiprincippet kan jeg ikke forestille mig, at Den Europæiske Union skal have sin egen skattelovgivning. Dette gælder også på transportområdet.
De foreliggende forslag skulle ifølge den nederlandske regerings udregninger øge prisen på benzin med yderligere 15%, prisen på dieselolie med 21% og billetprisen for mellemlange togrejser og fjerntogrejser med op til 50%.
Konsekvenserne for allerede berørte tyndtbefolkede områder i Sverige, f.eks. Dalarna med en omfattende udflytning og befolkningsreduktion, er åbenbare og ganske ødelæggende.
Ordføreren vil indføre nye statslige skatter og EU-skatter samt afgifter på veje, jernbaner og flyvepladser, bilforsikringer, lastbiler og busser, benzin og diesel. Indtægterne herfra skal gå dels til medlemsstaternes regeringer og dér øremærkes til infrastrukturinvesteringer, dels til Kommissionen til fri disposition.
Hvis beslutningsforslaget vedtages i Europa-Parlamentet og Ministerrådet, vil det medføre, at EU får sin egen direkte skattelovgivning som i en virkelig stat. Det er en udvikling, de svenske kristelige demokrater ikke vil være med til.
Jeg ser meget alvorligt på en yderligere fordyrelse af transportomkostningerne for mennesker og varer. At dette ubarmhjertigt rammer de tyndtbefolkede områder hårdest, er åbenbart. Desuden er det næppe i overensstemmelse med den europæiske fællesskabsidé at gøre det sværere og væsentligt dyrere for mennesker at møde hinanden i og mellem landene.

Fatuzzo
Fru formand, man taler meget om kvoter i fru Karamanous betænkning. Jeg undlod at stemme. Hvorfor gjorde jeg det? Jeg har været landssekretær for Pensionistpartiet i Italien siden 1983, og selv om jeg repræsenterer Pensionistpartiet, har man siden 1983 sagt følgende til mig: "De kan da ikke være pensionist! De er alt for ung, De kan ikke være pensionist! Det er jeg smigret over, men jeg er ofte blevet bekymret, for kan en, der ikke er pensionist, måske ikke tale pensionisternes sag?
Mener De, fru formand, at jeg ikke kan tale pensionisternes sag på en beslutsom, overbevisende og engageret måde, selv om jeg ikke er pensionist? Og selv om vi mænd ikke er kvinder, kan vi så ikke forsvare kvindernes rettigheder lige så godt? Derfor er jeg ikke så glad for kvoterne!

Mann, Thomas
Fru formand, et flertal i PPE-DE-Gruppen stemte imod Karamanou-betænkningen. Dette signal kan misforstås eller endda blive misbrugt til polemik mod os. Vi er naturligvis ikke imod ligestillingspolitik og da slet ikke for forskelsbehandling af kvinder. Vi er enige i de principper, som under behandlingen i morges som afslutning på debatten blev fremført af fru kommissær Diamantopoulou. Vi går ind for mainstreaming i erhvervslivet og i de offentlige institutioner, på undervisnings-, uddannelses- og kulturområdet. Vi går ind for, at der etableres politiske netværk, og vi har brug for europæiske indikatorer, f.eks. benchmarkingmetoden. Vi er også tilhængere af konkrete aktioner og initiativer, som gennemføres i EU's medlemsstater. Det har vi selv bevist i de lande, hvor kristelige demokrater og konservative har regeringsansvaret. I vores partier er der påviseligt kvinder, som med succes bestrider ledende poster. F.eks. i Tyskland er ledelsen af mit parti, CDU, overdraget en kvinde, og i PPE-DE-Gruppen er et betragteligt antal af lederne af de nationale delegationer kvinder. Hvad målsætningen om gennemførelse af ligestilling angår, er der altså ingen tvivl. Det kan man også læse i mine kvindelige kollegers og mit indlæg i morges.
Ordføreren, fru Karamanou, og hendes Socialdemokratiske Gruppe var imidlertid ikke parat til at støtte vores forslag, som afviser en fastlæggelse af kvoter på europæisk plan. I medlemsstaterne af Den Europæiske Union findes der forskellige systemer til at sikre kvinder en talmæssigt rimelig deltagelse. Dette system fastlægges i øvrigt modsat det, der står i betænkningen, ikke af regeringerne, men af partierne, når de opstiller deres lister. Sådan skal det fortsat være, det er subsidiaritetsprincippet. Forsøget på at anklage os for, at vi, fordi et flertal i min gruppe har stemt imod Karamanou-betænkningen, er imod en ligelig deltagelse af kvinder og mænd i beslutningsprocessen, er derfor dømt til at mislykkes. Det er ikke kun holdningen bag idéer og initiativer, der skal være rigtig, fru formand. Også - og i særlig grad - detaljerne skal stemme.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Vi har selvsagt stemt imod højrefløjens ændringsforslag. Man finder åbenbart, at betænkningen er for vidtgående, når det foreslås, at såvel kvinders som mænds repræsentation skal udgøre mindst 40% af de folkevalgte.
Vi har stemt for det omtvistede afsnit i Karamanou-betænkningen, om end vi langtfra tror, at fastsættelsen af kvoter løser problemerne med ulighed til ugunst for kvinderne, hverken når det gælder deltagelse i beslutningsprocessen, eller i endnu højere grad når det gælder deltagelse i samfundslivet generelt.

Banotti
Jeg stemte for fru Karamanous betænkning. Betænkninger og bidrag til denne debat er en konstant påmindelse om, at vores værste anelser er begrundede.
Diskrimination forekommer den dag i dag, og det kræver stadig stærke kvinder med ildsjæle for at bryde igennem et indskrænket system af skjulte fordomme og få en karriere inden for politiske organisationer, erhvervsorganisationer og andre organisationer.
Positiv særbehandling er stadig nødvendigt, indtil vi har opnået fuld ligeberettigelse, ikke kun for de ressourcestærke kvinder, men også de mindre stærke.
På verdensplan er kvinder underrepræsenterede der, hvor beslutningerne træffes.

Alyssandrakis
 I begyndelsen af det tredje årtusinde arbejder kvinderne i det kapitalistiske samfund stadig hårdt for at opnå bare den formelle ret til deltagelse, hvilket socialismen har givet dem siden århundredets begyndelse. Det er KKE's vurdering, at problemet med kvindernes manglende deltagelse i beslutningscentrene ikke udelukkende er et problem, der vedrører demokratiet, men et tegn på social skævhed og en klasses udnyttelse af en anden. Derfor vedrører dette hovedsagelig kvinder fra arbejderklassen.
Den interesse, som beslutningsforslaget tilsyneladende udviser for demokratiet i familien, er i virkeligheden interesse for afskaffelse af fuld beskæftigelse (hvilket blankt indrømmes i forslaget) og for indskrænkning og privatisering af de sociale ydelser. Desuden har det vist sig, at de såkaldte politikker for lige muligheder og de forskellige EU-programmer ikke er andet end midler til at fremme de kapitalistiske omstruktureringer. Formålet er en udjævning af byrderne og en indskrænkning af de sociale ydelser til familierne, og de rammer arbejderklassen, forværrer kvindernes situation i praksis og er således ansvarlige for kvindernes manglende deltagelse i det offentlige liv.
Kvinderne vil kun få den plads, de fortjener i såvel familien som i det politiske og sociale liv, hvis de deltager i den folkelige bevægelse, som kæmper for at afskaffe de politikker, der har ansvaret for deres underrepræsentation. Kvindernes reelle deltagelse kan ikke opnås med kvoter for deres repræsentation i institutioner, som modarbejder deres interesser og fremmer deltidsbeskæftigelse, privatisering af sundheds-, social- og uddannelsessektoren samt forlængelse af arbejdstiden og pensionsalderen.
Vi mener ikke, at der skal indføres kvoteordninger i partierne, da det er organisationer med frivillig deltagelse, som har eneret på beslutninger, der vedrører deres egen struktur og drift. Hvis der blev indført tvungne kvoteordninger i partierne, ville det være indgreb i deres interne anliggender og krænkelse af en politisk organisations kollektive ønske.
Vi er ikke uenige i, at der skal træffes administrative foranstaltninger for at fremme kvinders deltagelse i beslutningscentrene, hvis de kombineres med tilsvarende arbejdervenlige politiske foranstaltninger, så de på effektiv vis kan være med til at fjerne hindringerne for mange kvinders deltagelse. I modsat fald skaber administrative foranstaltninger illusioner og fører udviklingen i den forkerte retning. Derfor kan vi ikke støtte isolerede foranstaltninger af administrativ karakter som dem, der indgår i beslutningsforslaget.
Af ovennævnte årsager har KKE undladt at stemme.

Vachetta
Jeg stemmer for betænkningen, eftersom den udmærker sig ved på ny at rejse det stadig aktuelle problem om kvinders deltagelse i det politiske liv. Betænkningen understreger med rette, at undervisning er det helt grundlæggende værktøj til bekæmpelse af stereotype forestillinger og til fremme af lige uddannelse, og at der bør sættes ind også over for de mindste og over for børn af begge køn.
Der mangler imidlertid to afgørende elementer set med mine øjne. Det første er af økonomisk art. Så længe kvinderne er de første, der rammes af et økonomisk system, hvor løsenet er nedsat arbejdstid, underbetaling og usikre ansættelsesforhold, må kvinders deltagelse i det politiske liv betegnes som ren ønsketænkning.
Det andet element er af politisk art. Betænkningen burde som et minimum foreslå en statut for folkevalgte, som sikrede, at disse kunne udskiftes i forbindelse med hvert nyvalg. Dette ville sikre en hyppigere udskiftning, hvilket ville være til kvindernes fordel. Dobbeltmandater burde helt forbydes, og ved nyvalg kunne man begrænse valgperioden.
Betænkning af Seppänen (A5-0384/2000)

Fatuzzo
Fru formand, i sidste uge besøgte jeg en pensionist i en landsby, der ligger en dal ved Bergamo. Han hedder Giuseppe Carminati og er skovhugger. Han fortalte mig følgende: "Jeg bruger meget af min tid alene i bjergene og inde i skovene, og nogle gange er jeg der også om natten, for hvis vi hugger træet op ved fuldmåne, brænder det bedre i pejsen" - det var, hvad han sagde til mig, men det har jeg vidst længe - "og jeg føler mig meget alene. Men nu, hvor Europa-Parlamentet vedtager en støtte til træ- og papirindustrien, må De sige til parlamentsformanden - og det skal De sige som repræsentant for Dem alle sammen - at jeg mærker Europa-Parlamentets nærhed, når jeg arbejder som skovhugger. Også om natten, når der er fuldmåne, er det, som om fru Fontaine er hos mig og holder mig med selskab, og så er arbejdet lettere at udføre."

Alavanos
 Seppänen-betænkningen om træ- og papirindustrien går i en positiv retning og forsøger at overskride de snævre grænser for en kommerciel konkurrenceevne ved at skabe et bredere og dybere perspektiv, hvad angår de europæiske skove. Af særlig betydning er:
udviklingen af træindustrien inden for rammerne af en bæredygtig udvikling;
sikring af de vedvarende naturressourcer;
udformningen af en skovbrugsstrategi og koordineringen af de forskellige fællesskabspolitikker, som påvirker en sådan;
fremme af forskning og udnyttelse af skovprodukter til flere forskellige formål, f.eks. medicinske.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at der bør lægges særlig vægt på skovene i Middelhavsområdet og på Balkan, som tidligere har været en kilde til mange samfunds overlevelse, men som i dag er i fare for at blive udryddet. Derfor bør der findes særlige programmer for en fællesskabsindsats for skovene i Middelhavsområdet og på Balkan.

Belder
Vi kan af flere årsager ikke støtte Seppänen-betænkningen.
Kommissionen og ordføreren begrænser begrebet bæredygtighed i skovbrugssektoren til primært at være et spørgsmål om genplantning ved skovrydning. Det er imidlertid ikke rimeligt. For det første lader hr. Seppänen dermed hensynet til biodiversiteten ude af betragtning, idet produktionsskov nemt kan føre til monokultur. Der er således behov for artsmangfoldighed ved beplantning. Primærproduktionen spiller i den sammenhæng en vigtig rolle, men producenterne er ofte under pres på grund af de frie markedskræfter. Det er derfor påkrævet, at de frie markedskræfter begrænses. Betænkningen har imidlertid kun i ringe omfang øje for dette forhold.
For det andet behandles behovet for nedbringelse af emissioner på utilstrækkelig vis. Træforbrænding er ikke at betragte som en bæredygtig energikilde, eftersom der ved forbrændingen frigives CO2 og andre forurenende stoffer. Der findes andre muligheder, som i højere grad er bæredygtige, herunder forgasning og kompostering.
Endvidere er anvendelsen af skovene som "kuldioxiddræn" med henblik på at opfylde emissionsmålsætningerne fra Kyoto diskutabel. Træforbrænding må nemlig samtidig betragtes som en kilde til kuldioxidemission.
Hertil kommer, at ordføreren negligerer subsidiaritetsprincippet, når han opfordrer til fællesskabsinitiativer vedrørende undervisning, teknologi og ressourcer til Kommissionen.
Bæredygtighed har såvel inden for EU som uden for stigende betydning som konkurrenceparameter. Dette parameter bør derfor stimuleres i højere grad end foreslået af ordføreren.
(Mødet udsat kl. 12.55 og genoptaget kl. 15.00)

Deprez
Hr. formand, kære kolleger, jeg ønsker at knytte en bemærkning til dagsordenen for eftermiddagens møde.
Formanden foreslog i morges en udsættelse af behandlingen af Ferri-betænkningen. Jeg accepterede som ordfører for betænkningen om visum til længerevarende ophold, at denne betænkning blev behandlet i eftermiddag kl. 17.30. Efterfølgende har jeg imidlertid noteret, at en række kolleger, som havde til hensigt at deltage i forhandlingen om nævnte betænkning, ikke kan være til stede. Formanden for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, hr. Watson, vil således ikke være til stede. Han har undskyldt sig og meddelt, at han ikke kan være til stede. Koordinatoren for PPE-Gruppen, hr. Pirker, og koordinatoren for Den Socialdemokratiske Gruppe, fru Terrón i Cusi, som står på talerlisten for eftermiddagens forhandling, har af samme årsag meddelt, at de ikke kan være til stede. Det samme gælder hr. Hernández Mollar, som også er opført på talerlisten. Andre kolleger er i nøjagtig samme situation.
Med så mange afbud kan Europa-Parlamentet efter min opfattelse ikke gennemføre en reel forhandling om denne betænkning, der omhandler et spørgsmål, som det franske formandskab prioriterede højt, og et spørgsmål, hvor Europa-Parlamentet skal høres, før Rådet kan træffe sin afgørelse. Hr. formand, som ordfører og på vegne af PPE-Gruppen anmoder jeg om, at forhandlingen om min betænkning udsættes til en fremtidig mødeperiode.

Posselt
Hr. formand, kære hr. Deprez, jeg er ikke enig med Dem. Jeg har forståelse for Deres situation, men vi fastlagde dagsordenen ved ugens begyndelse, og det, hr. Ferri sagde i formiddags, er ikke rigtigt. Han påstod, at hans betænkning var sat på dagsordenen til i formiddags. Læs dagsordenen. Der står, at der er forhandling kl. 17.30-18.30, og hans betænkning var sammen med Deprez-betænkningen anbragt sidst på listen. Det betyder, at det fra begyndelsen stod fast, at Deprez- og Ferri-betænkningerne skulle behandles og sættes til afstemning i aften. Det har jeg indstillet mig på, og det insisterer jeg på. Formanden sagde yderligere ved middagstid, at afstemningen finder sted kl. 18.00 i stedet for kl. 18.30, og kl. 17.30 slutter den aktuelle og uopsættelige debat. Det betyder, at vi har en halv time til at behandle dette emne. Jeg er næstformand i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, og jeg kan sige Dem, at hvis der er kolleger, der ikke er til stede, er jeg gerne parat til at overtage deres fulde taletid og kommentere den udmærkede Deprez-betænkning.

Formanden
Hr. Posselt, De bebuder hermed et indlæg på næsten 20 minutter under forhandlingen om Deprez' betænkning.

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Posselts sidste bemærkning med truslen om, at han vil tale uafbrudt i 20 minutter om Deprez-betænkningen, er et ægte argument for at udsætte betænkningen. Den principielle problematik er imidlertid en anden. Hr. Posselt har i virkeligheden sagt alt, hvad der er at sige. Det, vi oplever her - det har vi allerede diskuteret én gang ved middagstid og også i mandags og tirsdags - er, og jeg siger det ganske drastisk, et forsøg på systematisk at ødelægge Strasbourg som Parlamentets hjemsted. Det kan man med sådanne metoder.
Hr. Posselt, selv om det virkelig skulle være en berigelse, at De talte i 20 minutter - jeg kunne jo så også tale i 20 minutter, for der er heller ikke flere til stede fra vores gruppe - ville det rent faktisk betyde, at det arbejde, som hr. Deprez særdeles omhyggeligt har udført, ikke ville blive behandlet på en rimelig måde. For så vidt kan jeg godt forstå hr. Deprez' ønske om, at hans betænkning, der er udarbejdet efter retningslinjer, som blev udviklet i udvalget og skulle komme til udtryk på plenarmødet, også behandles på en rimelig måde her på plenarmødet. For så vidt har jeg altså virkelig forståelse for, at man udsætter en så vigtig betænkning. For mit vedkommende vil jeg anbefale, at man imødekommer hr. Deprez' anmodning.

Formanden
Vi skal ikke til at starte en debat om et procedurespørgsmål. Vi har hørt et forslag, og vi har hørt en taler imod og en taler for. Jeg har følgende bemærkninger til det, hr. Deprez sagde. Hr. Deprez, De bad på Deres gruppes vegne om en udsættelse af forhandlingen. Herefter hørte vi et indlæg fra hr. Posselt, som tilhører samme gruppe og er af en anden opfattelse. Dette er under alle omstændigheder et sekundært spørgsmål, for i forretningsordenens artikel 146 står der ikke, at der skal træffes beslutning om et sådant emne nu. Vi kan ikke stemme om dette punkt nu. Ved forhandlingens begyndelse har De - det vil sige en politisk gruppe eller mindst 32 parlamentsmedlemmer - mulighed for at anmode om og foreslå, at forhandlingen udsættes til et senere tidspunkt i Parlamentets arbejde. Det er ikke muligt nu. De kan kun fremsætte et sådant forslag på Deres gruppes vegne ved forhandlingens begyndelse kl. 17.30 og ikke nu.

Deprez
Hr. formand, undskyld, men i så fald burde samme regel have fundet anvendelse på Ferri-betænkningen i formiddags. Forhandlingen om Ferri-betænkningen blev udsat i formiddags, hvilket i virkeligheden ikke var korrekt, hvis jeg forstår Deres fortolkning af forretningsordenen ret. Eftersom det trods alt lod sig gøre at udsætte Ferri-betænkningen, forstår jeg ikke, at man ikke kan træffe samme afgørelse i denne sag, hvor jeg af hensyn til en hensigtsmæssig afvikling af eftermiddagens arbejde fremfører en tilsvarende anmodning. Jeg beder ikke om særlige rettigheder, jeg beder blot om, at man anvender den procedure, som fandt anvendelse i formiddags.

Formanden
Jeg vil nu ikke anvende den procedure, der blev fulgt her til morgen, men derimod artikel 146, som jeg på trods af bifaldet fra bl.a. hr. Ford gerne vil læse op for Dem: "Ved begyndelsen af forhandlingen om et bestemt punkt på dagsordenen kan en politisk gruppe eller mindst 32 medlemmer stille forslag om, at forhandlingen udsættes til et nærmere angivet tidspunkt. Der stemmes straks herom." Derfor skal vi ikke stemme nu, men kl. 17.30.

AKTUEL OG UOPSÆTTELIG DEBAT
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Retssager mod de tidligere Røde Khmerer i Cambodja
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0055/2001 af Belder for EDD-Gruppen om lov om strafforfølgning af De Røde Khmerer;
B5-0057/2001 af Maaten for ELDR-Gruppen om lov om strafforfølgning af De Røde Khmerer;
B5-0063/2001 af Hautala, Maes, Gahrton og McKenna for Verts/ALE-Gruppen om lov om strafforfølgning af De Røde Khmerer;
B5-0070/2001 af Tannock og Posselt for PPE­DE-Gruppen om lov om strafforfølgning af De Røde Khmerer;
B5-0075/2001 af Randzio-Plath, van den Berg, Corbett og Iivari for PSE-Gruppen om den internationale domstol i Cambodja;
B5-0080/2001 af Vinci, Herman Schmid og Manisco for GUE/NGL-Gruppen om lov om strafforfølgning af De Røde Khmerer i Cambodja.

Belder
Hr. formand, omsider er der udsigt til, at lederne af De Røde Khmerers rædselsregime stilles for en "international" domstol. Det glæder os, at Cambodjas parlament med enstemmighed har givet sit samtykke hertil og udtrykt ønske om, at domstolene hurtigst muligt gennemfører beslutningen.
Det er ubærligt, ikke mindst for de efterladte, at ikke en eneste af De Røde Khmerers ledere hidtil er blevet straffet for sine forbrydelser, og at hovedpersonerne fra den tid færdes som frie borgere i Cambodja. For slet ikke at tale om, at tidligere Røde Khmer-medlemmer har fundet plads i regeringen.
Indholdet i det vedtagne lovforslag giver imidlertid anledning til visse kritiske bemærkninger. Det er tydeligt, at der efter flere års tovtrækkeri mellem FN og Cambodja er indgået et skrøbeligt kompromis. De juridiske aspekter, som FN-eksperter for tre år siden i en udtalelse klart afviste, indgår i den nu vedtagne model. Hermed har landets ledere - og medansvarlige - formået at udnytte forhandlingerne til det yderste.
Udtalelser fra den cambodjanske regeringsledelse må vække bekymring og lader formode, at man forsøger at forsinke en retfærdig rettergang og trække denne i langdrag. Den ansvarlige minister, Sok An, udtalte således for nylig, at denne lov grundlæggende tager sigte på at opretholde fred og stabilitet i landet. Med andre ord skal tidligere Røde Khmer-medlemmer, hvis vidneudsagn kan true den nuværende stabilitet og den siddende regering under Hun Sen, ikke stilles for retten. Kong Sihanouk holder ligeledes hånden over de vrangvillige myndigheder, idet han henviser til, at stabilitet er vigtigere end hævn.
Hr. formand, afslutningsvis anmoder vi det internationale samfund og Cambodja om at sikre en hurtig, retfærdig og fuldstændig rettergang over Røde Khmer-bødlerne og sikre, at rettergangen ikke udvikler sig til en skueproces!

Maaten
Hr. formand, efter min opfattelse sætter hr. Belder med sit indlæg fingeren på det ømme punkt. Det er naturligvis glædeligt, at det omsider kommer til en retssag. Det er vigtigt, at Cambodja forsoner sig med sin fortid, som fortsat kaster lange skygger. Vi er imidlertid ikke begejstrede for det, der er i vente. Hellere lidt end intet, lyder devisen. Vi kan ikke gøre meget andet end at tilslutte os den aftale, der er indgået. Det cambodjanske parlament har erklæret sig indforstået hermed. Set i det perspektiv kan vi vanskeligt stille os op og sige, at sådan må de ikke gribe det an. Men vi sætter i høj grad spørgsmålstegn ved måden, hvorpå dette tænkes organiseret.
Først og fremmest vil enhver cambodjansk domstol få vanskeligt ved at sikre sin uafhængighed. Det er i denne sag dommerstandens øverste råd (Cambodian Supreme Council of Magistracy), der udpeger dommerne, og dette råd kontrolleres af det regerende parti. Hvor uafhængige kan dommerne hævdes at være i denne sag? Der kan selvsagt udpeges internationale dommere, og de vil givetvis også komme til at spille en rolle i forbindelse med disse retssager. Spørgsmålet er imidlertid, om de kommer til at spille en så afgørende rolle, at de domme, der afsiges også af ofrene for De Røde Khmerers regime, opfattes som uafhængige og som domme, der yder fortiden retfærdighed. Alene den omstændighed, at en person som Ieng Sary, der spillede en vigtig rolle under Pol Pot, ikke stilles for retten, fordi premierministeren har besluttet at fritage ham herfor, må selvsagt vække undren. Det skal understreges, at denne afgørelse blev truffet af Hun Sen, ikke at en domstol.
Vi glæder os over, at der nu finder en rettergang sted, men vi vil følge denne med største opmærksomhed. Først når retssagerne er afsluttet, kan man afgøre, om det er positivt eller ej, det, der her foregår. Vi håber på et positivt resultat, men må udtrykke betydelig skepsis i så henseende.

McKenna
Hr. formand, jeg bifalder oprettelsen af en domstol til retsforfølgelse af mistænkte fra det tidligere kommunistiske styre under De Røde Khmerer. Det er vigtig, at de ansvarlige personer for de grusomme forbrydelser mod det cambodjanske folk bringes for en domstol, så Cambodja kan gøre sig fri af sin fortid og se fremad.
Under De Røde Khmerer forgik nogle af de værste brud på menneskerettighederne i det 20. århundrede, og regimet stod bag ca. 1,72 millioner drab i løbet af dets kun fire år ved magten. Selv om jeg bifalder oprettelsen af en domstol, har jeg dog mine forbehold. Vi må ikke glemme, at medlemmer af det regerende Cambodjanske Folkeparti, heriblandt premierminister Hun Sen, engang var medlemmer af De Røde Khmerer og tjente under diktator Pol Pot. Hun Sen har allerede bestemt, hvem der kan, og hvem der ikke kan stilles for en domstol, og derved har han sået tvivl om domstolens magtbeføjelser. Der har været udtrykt begrundet frygt for, at flere ledende medlemmer af regimet kunne undslippe retsforfølgelse, specielt den tidligere udenrigsminister under De Røde Khmerer, Ieng Sary. Han har fået delvis amnesti, efter han hoppede af sammen med ca. 10.000 støtter i 1996.
Ieng Sary og andre ledere fra De Røde Khmerer blev i 1997 dømt til døden in absentia af Folkeretten, som blev oprettet af den vietnamesiske hær, der på det tidspunkt havde besat Cambodja. Amnestien, som blev givet af kong Sihanouk, omhandler kun den dødsdom og ikke senere domfældelser, og derfor er det vigtigt, at han bringes for en domstol.
Ingen af lederne fra de tidligere Røde Khmerer er nogensinde blevet retsforfulgt, og kun to tilbageholdes - den ene af de tilbageholdte er lederen af et berygtet torturfængsel i Phnom Penh, hvorfra kun syv ud af mere end 14.000 indsatte kom ud i live.
Domstolen har en usædvanlig struktur med deltagelse af både internationale og cambodjanske dommere og anklagere. Ved andre krigsretsdomstole er der som regel kun udenlandske dommere og anklagere. Dette vækker endnu større bekymring, for mens de FN-udpegede dommere kontrolleres af dommerstandens øverste råd (Cambodian Supreme Council of the Magistrate), et organ kontrolleret af det regerende parti i Phnom Penh, har FN overhovedet ikke beføjelser til at kontrollere dommerne udpeget af Cambodja.
Sluttelig bør vi også se på Kinas rolle i hele sagen. Selv om Kina altid har fastholdt, at landet kun ydede teknisk landbrugsrådgivning til De Røde Khmerer, fremlagde det cambodjanske center for dokumentation for nylig beviser på, at Kina var direkte indblandet i etableringen af forhørs- og torturcentre i Phnom Penh, hvor tusinder af cambodjanere døde.

Tannock
Hr. formand, vi er nogle her i Parlamentet, som er gamle nok til ikke at have glemt de ekstraordinære og rystende rapporter, som kom ud af Cambodja i 1975 med luftfotos af en forladt hovedstad, da De Røde Khmerer, rodfæstet i doktrinen fra den blodige Franske Revolution og under en blanding af politisk idealisme og massepsykopatologi, tvangsflyttede to millioner mennesker fra byen til landet for at starte et nyt samfund i år nul under den "store" Pol Pot. De syge blev slæbt væk fra hospitaler eller efterladt for at dø. Hvad der senere fulgte, kom til at chokere hele verden. Krænkelserne af menneskerettighederne i Bosnien, Kosovo, Sierra Leone, Chile, Angola er vand i sammenligning med omfanget af de grusomheder, der fandt sted under De Røde Khmerer. De overlagte drab på mellem en og to millioner mennesker var ganske enkelt folkedrab. Måske bør man, for at være helt korrekt, benævne det klassedrab, for hensigten var ikke at udslette en hel race, men derimod en hel samfundsklasse, hvor ofrene blev udvalgt efter, om de var uddannede, om deres hænder bar tegn på manuelt arbejde, eller sågar om de bar briller.
Det er derfor ikke overraskende, at der efter Pol Pots død og De Røde Khmerers nederlag er et behov for en slags national renselsesproces via retssystemet og et krav om, at de skyldige drages til ansvar for deres handlinger. Personligt håber jeg, at retsforfølgelserne ikke begrænses til de 20 øverste ledere, men i stedet udvides til at omfatte dem, der dagligt brutalt mishandlede og henrettede deres ofre. Hvis det cambodjanske folk ønsker, at retssagerne skal fortsætte, og den politiske situation er tilpas stabil til dette, er det kun naturligt, at det internationale samfund gennem FN ønsker at støtte dem heri. Vi bør dog være påpasselige med at dømme andre stater, især hvis sådanne retssager rokker ved en politisk våbenstilstand eller andre forhold, der har medvirket til fred og stabilitet i regionen og løfter om en bedre fremtid.
Amnesti kan til tider være nødvendigt, hvor nødigt vi end ønsker det. I Cambodja ser det dog ud til, at folket og regeringen er klar til at tage chancen og omstøde tidligere amnestier i retfærdighedens navn. Hvis dette viser sig at være tilfældet, bør vi ønske dem held og lykke.

Iivari
Hr. formand, det er positivt, at lovforslaget vedrørende De Røde Khmerer i Cambodja er vedtaget i landets nationalsamling, og kong Sihanouk skal underskive dette efter forhandlingen i Forfatningsrådet. Der foreligger en aftale mellem FN og Cambodjas regering vedrørende formen for retssagen. Da retsvæsenet i Cambodja stadig er skrøbeligt, organiseres retssagerne på den måde, at der både er internationale og lokale dommere til stede. I perioden med De Røde Khmerer blev næsten alle landets jurister slået ihjel, og landet har ikke nået at udvikle et nyt, fagkyndigt, fungerende retsvæsen.
Det internationale fællesskab har sørget for, at mange, der er skyldige i folkedrabet, ikke bliver dømt på trods af loven om retssagen mod De Røde Khmerer. Der er grund til bekymring. De, som forårsagede ødelæggelsen af Cambodja og ubeskrivelige lidelser for landets befolkning, skal drages til retslig ansvar for deres gerninger. I forbindelse med dette princip skal man dog tage højde for kravene til landets fremtid og stabilitet. Jeg selv oplevede i sommer, hvordan man blandt den almindelige befolkning stræber efter tilgivelse, så livet kan gå videre. Det er ikke altid nemt at trække en klar linje mellem ofre og forfølgere. Man skal passe på, at en omfattende bølge af hævnaktioner ikke sættes i gang.
Selv om Cambodjas problemer og landets blodige historie endnu er tidsmæssigt tæt på, har man i landet været i stand til at fastlægge fundamentet for et repræsentativt demokrati. Cambodja har som det eneste land i Fjernøsten ophævet dødsstraffen. En af mine bekendte, der arbejder i området, sagde, at i øjeblikket har Cambodja det eneste flerpartisystem i den tidligere franske Indokina, skønt der endnu er meget at ønske med hensyn til styrkelse af demokrati og retsstat. Mens vi med glæde hilser loven om retssagen mod De Røde Khmerer velkommen, skal vi målbevidst støtte den positive udvikling, der er påbegyndt i landet.

Posselt
Hr. formand, vi har netop oplevet, hvordan man efter fredagen nu også forsøger af ødelægge torsdagen, til dels ved, at der rejses tvivl om disse aktuelle og uopsættelige debatter. Jeg vil imidlertid sige, at emnet Cambodja er et bevis på, hvor vigtige vores aktuelle og uopsættelige debatter er.
Folkemordet i Cambodja blev i 80'erne ofte forbigået i tavshed, som hr. Tannock rigtigt sagde. Ingen interesserede sig for Cambodja. Det var Europa-Parlamentet, som siden det direkte valg i 1979 før nogen andre er blevet en moralsk stemme for undertrykte befolkninger, selv om det dengang endnu næsten ingen kompetencer havde. Det har på en ganske særlig måde taget del i cambodjanernes skæbne. Jeg husker, at vores kollega Otto von Habsburg i 80'erne - jeg var dengang hans medarbejder - systematisk satte Cambodja på dagsordenen. Hvis cambodjanerne ønskede at henvende sig til Europas befolkninger, gjorde de det via Europa-Parlamentets aktuelle og uopsættelige debat i Strasbourg. En politiker, der døde for nylig, Son San, en demokrat, der gik den vanskelige vej mellem De Røde Khmerer på den ene side og det provietnamesiske marionetregime på den anden side, fremskyndede først og fremmest med støtte fra EU og Europa-Parlamentet skridt for skridt genoprettelsen af et demokratisk Cambodja.
I dag kan vi bygge på dette grundlag, og jeg er meget glad for, at dette grufulde folkemord, som blev udført af De Røde Khmerer, nu bliver straffet på behørig vis. Men det er også positivt - her vil jeg give fru Iivari ret - at vi i Den Europæiske Union har mulighed for aktivt at støtte demokrati, retsstatsprincipper og pluralisme i det nuværende Cambodja. Med dette som eksempel bør vi indse, at det ikke altid kun kommer an på absolutte magtbeføjelser. Parlamentet har i mellemtiden gudskelov fået flere beføjelser, end det havde for 20 år siden, også på det udenrigspolitiske område. Det vigtige er, at de, der er berøvet deres rettigheder, får en moralsk stemme, og det er en af Parlamentets fornemmeste forpligtelser.

Nielson
Hr. formand, Kommissionen har fuldt ud støttet FN's og de cambodjanske myndigheders bestræbelser på at få en hurtig aftale i stand vedrørende oprettelsen af en domstol for de tidligere Røde Khmerer. I løbet af det sidste år har Kommissionen bilateralt og i samarbejde med EU's medlemsstater opfordret den cambodjanske regering til at støtte processen, som skal føre til en aftale om domstolen, og understreget, at domstolen skal leve op til internationale krav om en retfærdig og rimelig proces.
Efter nogen tids forsinkelse af vedtagelsen af lovgivningen blev lovforslaget vedtaget i nationalforsamlingen den 2. januar og i senatet den 15. januar. Den er nu klar til at blive ratificeret af Forfatningsrådet og kong Norodom Sihanouk.
Mens vi bifalder vedtagelsen af loven om De Røde Khmerer-domstolen, både i nationalforsamlingen og senatet, må vi ikke glemme, at vi stadig venter på den officielle udtalelse fra FN om udkastet til teksten. Der er noget, der tyder på, at teksten ikke er helt i overensstemmelse med aftalen med FN. Ikke desto mindre har de første reaktioner fra FN efter modtagelsen af en uofficiel oversættelse udtrykt forsigtig optimisme, og Kommissionen håber derfor, at de sidste spørgsmål kan løses, så FN kan forbedre den nye domstol, og aftalen mellem den cambodjanske regering og FN kan sættes i værk så hurtigt som muligt.
Et af de andre udestående spørgsmål, som Kommissionen vil følge nøje, er spørgsmålet om, hvilken tidligere Røde Khmerer-leder der skal retsforfølges. Selv om premierminister Hun Sen har garanteret, at ingen vil være omfattet af immunitet, har han også antydet, at det er et følsomt område for dele af den cambodjanske befolkning. Hun Sen har specielt advaret om, at krigen kan bryde løs, hvis vicepremierminister Ieng Sary fra de tidligere Røde Khmerer bliver stillet for retten. Så der er gode grunde til at overvåge situationen.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 18.30.

Udstedelse af visa mellem Rusland og Georgien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0056/2001 af Belder for EDD-Gruppen om visumsituationen mellem Georgien og Rusland;
B5-0058/2001 af Haarder for ELDR-Gruppen om den visumordning, Den Russiske Føderation har indført over for Georgien;
B5-0061/2001 af Dupuis, Pannella, Bonino, Turco, Della Vedova, Dell'Alba og Cappato for TDI-Gruppen om Georgien (visa);
B5-0064/2001 af Gahrton, Lagendijk, Schroedter og Isler Béguin for Verts/ALE-Gruppen om spørgsmålet om visum mellem Rusland og Georgien;
B5-0071/2001 af Schleicher og Posselt for PPE­DE-Gruppen om den visumordning, Den Russiske Føderation har indført over for Georgien;
B5-0076/2001 af van den Berg for PSE-Gruppen om den visumordning, Den Russiske Føderation har indført over for Georgien;
B5-0081/2001 af Markov og Vinci for GUE/NGL-Gruppen om visumsituationen mellem Georgien og Rusland.

Belder
Hr. formand, vi støtter i store træk det foreliggende beslutningsforslag, idet der med dette klart tages afstand fra Den Russiske Føderations ensidige beslutning om indførelse af visumpligt for georgiske borgere. Dog bør § 2 - kravet om, at Den Russiske Føderations visumregler over for Georgien ophæves - efter vores opfattelse præciseres. Det forventes ganske enkelt, at begge parter viser vilje til i fællesskab at finde en løsning.
Mere alvorlig er efter vores opfattelse udeladelsen i betragtning D. Denne betragtning vedrører direkte det helt centrale spørgsmål, nemlig Georgiens politiske stabilitet. Der stilles således krav om sikkerhedsgarantier for de ca. 35.000 georgiske flygtninge, som i mellemtiden enten er vendt tilbage til den sydlige Gali-provins, eller som hver dag tager dertil for at arbejde. Det separatistiske styre i Abkhasien har i dag magten i dette område, vel at mærke under tilstedeværelse af russiske styrker, de såkaldte fredsbevarende styrker, som udelukkende optræder defensivt.
Vi savner imidlertid i betragtning D en henvisning til den store gruppe georgiske flygtninge fra Abkhasien, som indtil nu har opholdt sig på georgisk grund. Det skønnes, at det drejer sig om mellem 175.000 og 190.000 personer. Disse flygtninge og hjemløse lever under de kummerligste vilkår.
Netop dette specifikke humanitære spørgsmål udgør en direkte trussel mod præsident Sjevardnadses styre. Flygtningene fra Abkhasien lægger i øjeblikket hårdt pres på de georgiske myndigheder for at sikre deres hjemvenden. Flygtningene udgør således en konstant kilde til uro i Georgien. Tydeligvis ønsker Rusland ikke denne situation bragt til ophør og pålægger ikke Abkhasien at acceptere en løsning for disse flygtninge. Der er således allerede under international overvågning udarbejdet forskellige løsningsmodeller, men Abkhasien synes hidtil at have trukket sagen i langdrag.
Set i lyset af dette og andre politisk betændte spørgsmål bifalder vi i høj grad det i § 8 fremsatte forslag om udnævnelse af en særlig europæisk udsending til denne både i strategisk og økonomisk henseende vigtige region. Europæisk overvågning kan måske have en præventiv virkning i dette krisernes arnested. Og hvad mere er, europæisk tilstedeværelse kan forhåbentlig også være med til at sikre, at de formelt anerkendte menneskerettigheder overholdes i området.

Dupuis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi har måttet vente længe, før dette beslutningsforslag blev sat på dagsordenen. Georgien er ganske vist langt borte. Balkanlandene var for nogle år siden også langt borte. Vi har set, hvad dette resulterede i. Vi har set, at disse lande tværtimod var meget tæt på.
I mange henseender tror jeg, man kan sidestille situationen i Georgien og hele Kaukasus i dag med situationen i Balkanlandene i 1990'erne. Tjetjenien, Karababh, Abkhasien, Sydossetien og hele Georgien befinder sig allerede i dag i en tragisk situation.
Georgien er i dag bogstavelig talt ved at blive kvalt af sin store nabo. Georgien er under pres, når det gælder olie-, gas- og elektricitetsforsyning samt udstedelse af visa. Senest denne helt urimelige forskelsbehandling af på den ene side borgere fra Sydossetien og Abkhasien og på den anden side alle øvrige borgere i Georgien. Det er Moskvas værk og et udslag af den af præsident Putin iværksatte nye stormagtspolitik. Georgien er ved at bukke under, nød og fattigdom breder sig, og Den Europæiske Union er - undskyld mig - komplet ligeglad. Den Europæiske Union er komplet ligeglad med Georgien. Den Europæiske Union er ligeglad med den betændte situation, der er under udvikling lige uden for vores dør.
Der er ingen løsning på vej, om end det skulle være muligt i Den Europæiske Union med snart 450 millioner medlemmer også at skaffe plads til 455 millioner. Man undlader at fremsatte forslag om det eneste, der kunne stabilisere hele regionen, bringe os nærmere Tjetjenien og lægge en bremse på Ruslands voksende indflydelse i området. Man undlader at fremsætte det eneste seriøse forslag, nemlig forslaget om behørig optagelse af Georgien i Den Europæiske Union. Et besøg i Tjetjenien ville overbevise Den Europæiske Union om, at behovet er påtrængende, hvilket i særdeleshed skal være en opfordring til kommissær Nielson.

Isler Béguin
Hr. formand, hr. kommissær, den, der sår blæst, høster storm. Disse ord kan med god ret anvendes om landene i det sydlige Kaukasus. Er der nogen anden region på det europæiske kontinent eller i vores nabolag, hvor spændingerne er så store, hvor så meget står på spil? Er der nogen anden region, hvor der i den grad er behov for fredsstiftelse og normalisering? Det sydlige Kaukasus er klemt mellem to regionale magter, Rusland og Tyrkiet, og disses interessekonflikter og dermed militære konflikter, som berører området fra Øvre-Karabaghs højslette til Tjetjeniens bjerge, eller regionerne Abkhasien og Sydossetien. Regionen er præget af stagnation, og de politiske, økonomiske og energiforsyningsmæssige overgangsprocesser er gået i stå og antager en rent teoretisk karakter. Det har hidtil været et spørgsmål om at bevare status quo, idet denne rent vegetative fase var at betragte som det mindste onde. Man gjorde i det mindste alt for ved en ad hoc-stabilitetspagt at afmontere de mest sprængfarlige elementer. I det mindste kunne den nylige optagelse af de tre geografisk små, men strategisk helt centrale lande i Europarådet ses som et vidnesbyrd om, at Europa har opmærksomheden rettet mod disse lande. Optagelsen gav fornyet håb om en normalisering af situationen i dette område og kunne ses som tegn på en bedre fremtid for befolkningen.
Set i dette perspektiv er det vanskeligt ikke at opleve den russiske regerings seneste ensidige beslutning om at indføre visumpligt for georgiske borgere som udtryk for ostrakisme, hvilket vil drive en kile ind i det økonomiske samkvem og bryde de historiske bånd, der er knyttet mellem de tidligere sovjetiske broderfolk. Det er vanskeligt ikke at opleve denne administrative "segregation" mellem borgere i samme land - et land, som er anerkendt af det internationale samfund - mellem borgere fra Abkhasien, Sydossetien og Tbilisi som udtryk for en officiel ekstern ratificering, som med et pennestrøg eliminerer en suveræn stats integritet.
Er der i øvrigt ikke i Dumaen fremsat et lovforslag, ifølge hvilket der åbnes mulighed for, at en fremmed stat eller dele af denne kan indlemmes endog uden eksisterende grænser? Der er tale om egenrådige og beregnende træk, som skal sikre Ruslands geopolitiske interesser. Der er således al grund til, at Den Europæiske Union tager initiativ til med ord at fordømme Ruslands optræden over for den tidligere vassal og til med handling at arbejde for politisk stabilisering og økonomisk fremgang i området. Og der er al grund til som foreslået i beslutningsforslaget at udnævne en særlig europæisk udsending til det sydlige Kaukasus. En storm i det sydlige Kaukasus kunne nemt rive Europa med sig.

Schleicher
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, Europa-Parlamentets delegation for det sydlige Kaukasus er meget bekymret over de dramatiske begivenheder, der finder sted der for øjeblikket. Den ensidigt indførte visumtvang for Georgien, med udskillelse af to områder, der er underlagt Georgien, betyder nye trusler mod roen i et land, som er medlem af Europarådet, som ønsker en demokratisk udvikling, og som vi har indgået en aftale med for netop at støtte det på alle områder.
Resultatet af denne udvikling er spændinger i forhold til de tilstødende stater og store hindringer for georgierne selv, som delvist arbejder i Den Russiske Føderation og nu har problemer. For at få visum skal de rejse tilbage til Tbilisi. En del af dem har slet ikke pengene til det. På den anden side har disse forstyrrelser naturligvis også økonomiske følger.
Vi er meget bekymrede over dette, først og fremmest fordi hele det sydlige Kaukasus på grund af sine olieforekomster er en kastebold for kommercielle interesser og også for Europa er et eksplosivt område. Men vi bør ikke kun gøre os bekymringer, men også gøre alt, hvad vi formår. Fra vores georgiske venner i de nationale parlamenter og fra ambassaden, som har kontaktet os, ved vi, at de virkelig er i vanskeligheder og frygter den kommende udvikling, især da der jo også er drevet en kile ind mellem Armenien og Aserbajdsjan, som tilsyneladende, set fra Moskva, viser sig i højere grad at være venner. Georgien frygter at blive isoleret. Det er altså virkelig dramatiske hændelser. I slutningen af december blev gasledningerne fra Rusland til Georgien endda spærret, angiveligt fordi der ikke blev betalt, selv om finansieringen foregår på en helt anden måde. Det er altså alt sammen ting, som, hvis man begrunder dem logisk, egentlig lyder ret harmløse, men som alligevel viser, at situationen i det sidste halve år har tilspidset sig dramatisk.
Derfor anmoder vi Kommissionen om, at den sammen med Rådet overvejer, om vi ikke bør behandle disse konflikter på en bedre måde og skride til beslutninger, der peger i den rigtige retning. Vi bør hjælpe de mennesker dér, som ønsker at opbygge et demokratisk samfund og har brug for fredelige fremtidsvisioner, og støtte Georgien, så det overholder menneskerettighederne og kan efterleve de øvrige forpligtelser, som det har påtaget sig i Europarådet.
Under disse vanskelige forhold er det meget svært for Georgien at overholde alt det, som egentlig i dag er en menneskelig pligt. Derfor anmodningen til Kommissionen om at gøre noget her. Vi har krævet og er i Parlamentet også stort set enige på tværs af grupperne om, at det er nødvendigt, at der sker noget. Lad os i fællesskab udarbejde løsninger, som muliggør en fredelig udvikling.

Posselt
Hr. formand, jeg vil kraftigt støtte fru Schleicher, som har gjort en stor og engageret indsats for Kaukasus-regionen og i dette tilfælde navnlig Georgien. Vi ved alle, hvad disse repressalier skyldes. På den ene side drejer det sig om geostrategiske interesser og energi- og olieinteresser, og på den anden side handler det om den brutale udryddelseskrig, som for tiden føres mod den tjetjenske befolkning. Vi ser ganske tydeligt, at man for øjeblikket efter Tjetjenien nu også forsøger at destabilisere Georgien. Vi har al mulig interesse i en stabilisering af den i forvejen skrøbelige statsdannelse og de svage spirer til demokrati i denne region og i Georgien.
Derfor vil jeg opfordre kommissæren til endnu mere intensivt end hidtil at have opmærksomheden henvendt på dette område. Netop hvad den humanitære bistand angår, har denne ud over det rent humanitære aspekt en stærkt stabiliserende virkning. Det glæder mig, at der for tiden er en delegation fra vores nabo, Europarådets Parlamentariske Forsamling, i Tjetjenien, og jeg vil opfordre kommissæren til snart at besøge Georgien og Tjetjenien og tage menneskerettighedssituationen nærmere i øjesyn på selve stedet, således som Europarådet så intensivt gør det. Jeg opfordrer kommissæren til politisk at prioritere vores humanitære bistand meget højt - i USA og Rusland har Kaukasus-regionen i lang tid haft en høj prioritet - for jeg har på fornemmelsen, at Den Europæiske Union - bortset fra fru Schleicher, som udfører et storartet arbejde - er ved at lukke øjnene for denne udfordring. Efter Balkan, hvor vi også vågnede for sent op, må vi ikke for anden gang pådrage os skyld, fordi vi handler for sent og for svagt.

Nielson
Hr. formand, lad mig starte med at sige et par ord om den humanitære bistand til regionen. Vi er den vigtigste bidragsyder af humanitær hjælp til det nordlige Kaukasus og har i løbet af årene også været den største bidragsyder til det sydlige Kaukasus.
Det er nøjagtig et år siden, jeg besøgte Nordossetien, og jeg forsøgte også at rejse ind i Tjetjenien, men de russiske myndigheder ville ikke give tilladelse af sikkerhedsmæssige årsager. Men vi er der stadig.
Lige nu er vores største problem bortførelsen af de folk, der arbejdede for en af organisationerne, som vi støtter i Tjetjenien. Det har selvfølgelig vakt stor bekymring. Den umiddelbare reaktion har været at trække os ud af Tjetjenien. Men mange organisationer i Rusland har presset på for at få os til at overveje sagen og sende folk ind i landet igen. Dette stiller os som bidragsyder i et dilemma. På den ene side er vores tilstedeværelse påkrævet, og vi er glade for, at Parlamentet har forståelse for vigtigheden af, at ECHO yder en "langdistanceindsats" under disse omstændigheder. På den anden side er det ofte en for nem løsning at bede de organisationer, som vi støtter, om at udsende folk - det er de frivillige, som rejser ud. Vi må finde en balance mellem, hvad der er etisk acceptabelt som donor. På nuværende tidspunkt overvejer vi, hvorvidt vi igen skal sende folk til Tjetjenien, da der er brug for vores tilstedeværelse.
Lad mig vende blikket mod Georgien et øjeblik. EU har allerede udtrykt bekymring over Den Russiske Føderations ensidige beslutning om at indføre visumpligt for georgiske statsborgere. Hele det internationale samfund, herunder Rusland, har forpligtet sig til at respektere de selvstændige staters suverænitet og territoriale integritet. At indføre speciel visumpligt eller tillade undtagelser for indbyggere i separatistiske regioner kan opfattes som støtte til legitimering af deres regime og dermed underminere Georgiens suverænitet og territoriale integritet.
I tillæg til indførelsen af visumpligt har Georgien også i de sidste par måneder været stillet over for en række andre kriser i forholdet til Rusland, især med hensyn til afbrydelser i gasforsyningen, forhaling af tilbagetrækningen fra militære baser og nye datoer for diskussioner med Paris-klubben.
Hvad angår Ruslands gasforsyning til Georgien, opfordrer vi til, at aktioner udelukkende baseres på kommercielle og kontraktuelle overvejelser. Jeg ønsker at understrege, at det er i Ruslands interesse at blive opfattet som en internationalt troværdig og pålidelig gasudbyder. Jeg siger dette som europæer.
Vi er naturligvis bekymrede over de humanitære, sociale og økonomiske konsekvenser for det georgiske folk og for den overordnede stabilitet i Kaukasus. Rusland har ingen interesse i nye uroligheder i Kaukasus.
Georgien er medlem af FN, OSCE og Europarådet og har en partnerskabs- og samarbejdsaftale med EU. Landet fortjener vores støtte. Vi opfordrer landene i regionen til at benytte OSCE samt andre relevante og fredelige midler til at løse konflikten hurtigst muligt.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 18.30.

Menneskerettigheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
Situationen i de tyrkiske fængsler - B5-0059/2001 af Duff for ELDR-Gruppen om situationen i de tyrkiske fængsler;
B5-0065/2001 af Cohn-Bendit og Lagendijk for Verts/ALE-Gruppen om situationen i de tyrkiske fængsler;
B5-0072/2001 af Van Orden for PPE-DE-Gruppen om situationen i de tyrkiske fængsler;
B5-0077/2001 af van den Berg, Katiforis, Sakellariou og Swoboda for PSE-Gruppen om de tyrkiske myndigheders indgriben for at afslutte sultestrejkerne i de tyrkiske fængsler;
B5-0082/2001 af Uca, Morgantini, Ainardi, Sjöstedt, Cossutta, Korakas, Miranda, Seppänen, Frahm, Papayannakis og Theonas for GUE/NGL-Gruppen om tyrkiske fængsler.
Situationen i Algeriet- B5-0062/2001 af Caullery for UEN-Gruppen og Morillon for PPE-DE-Gruppen om situationen i Algeriet;
B5-0066/2001 af Flautre, Cohn-Bendit og Maes for Verts/ALE-Gruppen om menneskerettighedssituationen i Algeriet;
B5-0083/2001 af Boudjenah og Eriksson for GUE/NGL-Gruppen om situationen i Algeriet;
B5-0086/2001 af Obiols i Germà, van den Berg og Napoletano for PSE-Gruppen om den politiske situation i Algeriet;
Situationen i de tyrkiske fængsler

Frassoni
Hr. formand, her et år efter mødet i Helsinki har vi med ængstelse og bekymring kunnet følge begivenhederne i Tyrkiet, hvor 33 mennesker blev dræbt under ordensmagtens indgreb den 19. december, og vi får stadig nogle bekymrende oplysninger om helbredstilstanden hos de tvangsforflyttede indsatte, der fortsætter sultestrejken fra 20. oktober sidste år. Desuden kan vi kun fordømme den undertrykkende kampagne og det systematiske forbud mod enhver demonstration til fordel for de fængslede, hvilket menneskerettighedsorganisationerne er blevet de første ofre for.
Og det siger vi, selv om vi udmærket er klar over, at situationen i de tyrkiske fængsler ikke gør det muligt for os at ignorere visse indsattes vold og uforsonlighed, samt at de tyrkiske myndigheder i nogle tilfælde havde mistet kontrollen over hele afdelinger af fængslerne, og at vi fra forskellige og pålidelige kilder hele tiden får flere oplysninger om lynchning af indsatte, der ønskede at gøre sig fri af deres tilhørsorganisationer, eller om lodtrækning om, hvilke indsatte der skulle sulte sig til døde. De tyrkiske myndigheder har dog vist, at de kun er i stand til at sørge for ro og sikkerhed i fængslerne ved at bruge overdreven og ineffektiv magt, og derfor er det først og fremmest de tyrkiske myndigheder, som er ansvarlige for det, der er sket, og som skal finde en løsning på det. Denne løsning må ikke bestå i blind undertrykkelse og overdrevne forbud, når det gælder sikkerheden. Det er den tyrkiske regerings pligt at forhindre, at en situation, der allerede er spændt, udarter sig og giver sig udslag i meningsløs vold, der gavner og styrker de voldelige og ekstremistiske grupper og partier. Det er regeringens opgave at gøre noget ved dette.
Den Europæiske Union og alle vi parlamentsmedlemmer er naturligvis interesseret i en forhåbentlig hurtig stabiliserings- og fredsproces. Det er vores klare pligt at gøre opmærksom på og anerkende ethvert fremskridt i retning af en større respekt for menneskerettighederne i Tyrkiet, og derfor går vores gruppe kraftigt ind for forslaget om snarest muligt at sende en delegation ud til de tyrkiske fængsler.

Van Orden
Hr. formand, de seneste begivenheder i de tyrkiske fængsler er tragiske, hvordan vi så end vender det, og det er meget uheldigt, at situation har fået lov til at udvikle sig i en negativ retning over så lang tid med de næsten uundgåelige konsekvenser til følge.
Disse begivenheder bør dog ses i sammenhæng, og vi bør anerkende de tyrkiske myndigheders faste beslutning om at indføre et mere humant, acceptabelt og ikke mindst mere kontrollerbart fængselssystem. Da forholdet mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet udvikler sig i en stadig mere positiv retning, bør vi udvise en mere behersket attitude i vores holdning til tyrkiske spørgsmål. På samme tid bør vores forhold til de tyrkiske myndigheder være tilstrækkeligt stærkt til, at vi kan fremkomme med begrundet kritik.
Jeg kan fortælle, at i Det Forenede Kongerige har vi tidligere også oplevet problemer med at opretholde passende fængselsforhold for personer, der er dømt eller tilbageholdt for terroristisk virksomhed. Vi har ligeledes oplevet situationer, hvor terrorister mere eller mindre har haft fuld kontrol over deres opholds- og gårdarealer, og vi har også været nødt til at forholde os til tragiske sultestrejker. Det er ikke let. Fængslerne selv får symbolsk betydning. Forholdene i fængslerne bliver endnu et led i den væbnede kamp mod den siddende regering. Vi bør holde os dette aspekt for øje.
Ser man på selve forslaget, gør vi ret i at beklage de seneste hændelser, men jeg føler, at vi burde være mere imødekommende og opmuntrende, hvad angår de reformer, som den tyrkiske regering har iværksat. Når alt kommer til alt, reagerer Tyrkiet på de krav, som vi har pålagt landet om at sikre, at fængselsforholdene nærmer sig europæiske standarder. Vi må ikke glemme, at mange af de indsatte er revolutionære, der ikke vil acceptere mindre end kontrol over deres egen situation. Det er klart, at et fængselssystem også skal være humant, og der skal være et forum, der giver fangerne mulighed for at fremkomme med berettigede klager. Det er i alles interesse, men vi kan ikke forvente, at regeringer begynder at forhandle med fanger om deres forhold og systemer.
De nuværende problemer startede, fordi de væbnede grupper ikke ønskede at overgive kontrollen med fængslerne til myndighederne. Svaret fra sikkerhedsstyrkerne er ikke årsagen til problemet, men derimod konsekvensen deraf. De tyrkiske sikkerhedsstyrker var tvunget til at tilbageerobre fængslerne med magt og blev mødt af en organiseret væbnet opposition. Omstændighederne omkring de mange dræbte er ikke klarlagt, men hvert dødsfald er tragisk.
Jeg ved, at de tyrkiske myndigheder er dybt ulykkelige over de seneste begivenheder. De er også stærkt opsatte på at reformere systemet og arbejde tæt sammen med Kommissionen, Unionen og medlemsstaterne om en reform af det strafferetlige system. De ser det som en naturlig del af processen til vedtagelse af EU's acquis.
Vi bør med rette udtrykke vores bekymring over de seneste begivenheder samt det faktum, at situationen fik lov til at udvikle sig i den grad. Nu er det så på tide, at vi tilbyder at yde professionel rådgivning og assistance samt tilskynder til en hurtig reform uden at bane vejen for udemokratiske styrker, der søger at vælte den tyrkiske regering og lægge hindringer i vejen for tyrkisk medlemskab af Den Europæiske Union.

Katiforis
Hr. formand, en kommentar til hr. Van Orden. De blev selv nødt til at løslade Deres irske politiske fanger og næsten med militære æresbevisninger. Jeg erindrer scenerne fra BBC. Vi beskæftiger os her med spørgsmål, der ikke kan løses ved vold, men ad politisk vej.
Hr. formand, dagens forhandling og det beslutningsforslag, der følger, er en fortsættelse af den forhandling, som fandt sted her i Parlamentet den 14. december sidste år, og som mundede ud i en aflysning af den uopsættelige afstemning, efter at de tre politiske grupper havde besluttet at trække deres forslag tilbage. Denne manøvre var en gestus fra Europa-Parlamentets side, et udtryk for tillid til de tyrkiske myndigheders vilje og evne til at håndtere krisen med sultestrejken på en ikkevoldelig, human og effektiv måde.
I beslutningsforslaget fra Den Liberale Gruppe, som er undertegnet af det særdeles agtværdige medlem, hr. Duff, kan vi læse, at: "Parlamentet glæder sig over den tyrkiske regerings beslutning om at udsætte sine omstridte planer om overførsel af fanger til disse fængsler og søge bred enighed med hensyn til reformen af fængselsvæsenet". Beslutningsforslaget fra Gruppen De Grønne, som er undertegnet af hr. Cohn-Bendit, udtrykker det samme håb under henvisning til udtalelser fra den tyrkiske justitsminister.
Der var sikkert også medlemmer, som lod sig overbevise af argumenterne i den skrivelse, vi fik fra Hans Excellence, den tyrkiske ambassadør, som igen gjorde os den ære at sende os det sædvanlige brev i disse situationer, hvori han fremhævede alvoren i den tyrkiske regerings dispositioner og vigtigheden af, at Parlamentet undgår at betragte sagen ud fra en overfladisk synsvinkel, når det behandler så vigtige spørgsmål som Tyrkiets fængselspolitik. Det gør det så meget mere tragisk, at Europa-Parlamentets overfladiskhed, i det mindste i dette tilfælde, har vist sig at være mere realistisk end de tyrkiske myndigheders seriøsitet og politiske modenhed.
Få dage senere, den 20. december, gennemførte hær- og politistyrker deres omtalte angreb, naturligvis for at redde de indsattes liv, som den tyrkiske ambassadør oplyser os i en senere skrivelse, og hvor 24 fanger blev dræbt og 131 såret. Også tre tyrkiske soldater mistede livet under denne aktion. Hvad er der så kommet ud af disse blodsudgydelser? Sultestrejken i de tyrkiske fængsler fortsætter i stort omfang, hvilket ikke udelukker, at der vil komme nye angreb, nye dødsfald, nye blodsudgydelser.
Vores fælles beslutningsforslag omtaler helt korrekt nødvendigheden af at undgå nye tragedier, hvorfor den tyrkiske regering opfordres til øjeblikkeligt at træffe ikkevoldelige foranstaltninger for at undgå en sådan udvikling. Dette er det vigtigste krav. Det er påkrævet med en objektiv undersøgelse med internationale garantier og en placering af ansvaret for hændelserne den 20. december. Og jeg vil også mene, at situationen skal håndteres med hjælp og opsyn fra Den Europæiske Unions side, og når jeg taler om opsyn, er det naturligvis, fordi Tyrkiet er et ansøgerland, og for at kunne blive optaget må det opfylde de politiske Københavnskriterier, som naturligvis lider overlast af hændelser som disse, som vi selvfølgelig også registrerer, og jeg formoder, de også noteres af Kommissionen, der i vores beslutningsforslag opfordres til at gøre en særlig bemærkning i den årlige fremskridtsrapport om forholdene i de tyrkiske fængsler.
Dette er de ubestridelige kendsgerninger, er jeg bange for, som ikke formildes af den hovne, for ikke at sige uforskammede tone i de råd, repræsentanterne for Tyrkiet giver Europa-Parlamentet.

Schmid, Herman
Hr. formand, det er faktisk næsten meningsløst at diskutere, hvordan de tyrkiske fængsler bør være indrettet. Den seneste uge har jeg fra Parlamentets tyrkietdelegation fået en hel del materiale, der handler om netop de interne forhold i fængslerne. Men jeg tror ikke, at de problemer, vi diskuterer, handler om god eller dårlig fyldbyrdelse af straffedomme. En stor del af fangerne i de tyrkiske fængsler er jo dømt for politisk kriminalitet. Det er en selvfølge for politiske fanger, at de fortsætter deres politiske kamp. Dermed bliver den tyrkiske stats anvendelse af militære tropper og repressive foranstaltninger også et led i en politisk kamp, som rettes mod de kurdere og andre minoriteter, der befolker de tyrkiske fængsler.
Situationen er aldeles håbløs for det tyrkiske samfund og den tyrkiske stat. Man skal vælge en helt anden vej. De politiske partier og folkebevægelserne i Tyrkiet skal kunne virke lige så frit som partier og bevægelser i det øvrige Europa. Kampen mellem forskellige kræfter skal føres med fredelige midler. Så længe det ikke sker, kan jeg ikke se, hvordan Tyrkiet skal have nogen mulighed for at blive medlem af Den Europæiske Union.
Den tyrkiske stat skal vise vejen. Man må acceptere, at Tyrkiet består af forskellige nationale og kulturelle grupper, som skal have samme rettigheder. Sprog og kultur skal accepteres i skolerne, ikke mindst i de kurdisk dominerede områder. Jeg tror, at det eneste, man kan gøre, er at bevilge disse politiske fanger amnesti og slippe dem ud af fængslerne. Når det sker, vil man ikke have flere problemer i de tyrkiske fængsler, end man har i de engelske, tyske eller franske fængsler.

Zacharakis
Hr. formand, da man på Europa-Parlamentets sidste plenarmøde i december 2000 havde planlagt en forhandling om den uacceptable situation i de tyrkiske fængsler, og det pågældende beslutningsforslag blev trukket tilbage på grund af manglende koordinering mellem de involverede politiske grupper, var opstanden i de tyrkiske fængsler stadig i sin indledende fase, og de tyrkiske myndigheders reaktion var endnu ikke kommet til udtryk i sin fulde grusomhed.
Hvis der havde været tale om et land, som var mindre problematisk end Tyrkiet, ville bare antydningen af, at Europa-Parlamentet agtede at interessere sig for spørgsmålet, være tilstrækkeligt signal til, at det ville indstille enhver tilbøjelighed til at tilsidesætte landets retlige og moralske forpligtelser. Tyrkiet har imidlertid endnu en gang bekræftet, at det faktisk er et problematisk land, og gjort præcis det modsatte. På provokerende og foragtelig vis ignorerede det Parlamentet i Den Europæiske Union, som det forsøger at blive medlem af, og på sin sædvanlige sympatiske måde iværksatte det blot få dage senere et skændigt forsøg på nedslagtning af snesevis af fanger, hvilket udløste et internationalt ramaskrig.
Det aktuelle fordømmende beslutningsforslag - som er alt for lemfældigt efter min opfattelse - er dog en indlysende og positiv reaktion, selv om den desværre er utilstrækkelig, når det drejer sig om Tyrkiet, der gentagne gange har vist, at det på ingen måde lader sig påvirke af en lussing som denne. Det, der kræves, er, at Tyrkiet af Den Europæiske Union og af det internationale samfund i det hele taget i praksis betragtes ud fra den samme målestok og behandles ud fra de samme regler, som er blevet anvendt i lignende problematiske tilfælde til at gennemtvinge respekten for de demokratiske principper, menneskerettighederne og retsstaten, det vil sige uden at lade sig bremse af politiske og andre hensyn og interesser og uden at vise overbærende forståelse for de tyrkiske særegenheder. Og hvad Den Europæiske Union angår, bør den gøre det utvetydigt klart over for Tyrkiet og over for dets støtter uden for Europa, ikke kun i ord, men - som jeg sagde før - også i praksis, at vejen til den europæiske familie, som der under alle omstændigheder kan være tvivl om, hvorvidt landet tilhører, vil forblive definitivt og hermetisk lukket for dette land, hvis det ikke helt og uforbeholdent indretter sin interne og internationale adfærd efter de grundlæggende retlige og moralske regler, som danner grundlag for de moderne civiliserede samfunds struktur og funktion.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er virkelig yderst beklageligt, at vi i dag allerede igen skal beskæftige os med Tyrkiet og situationen i fængslerne i Tyrkiet. Jeg havde ønsket mig, at vi i dag kunne udtrykke vores anerkendelse af Tyrkiet, fordi det havde løst den vanskelige situation på en fredelig måde. Men desværre er det ikke tilfældet. Vi i Europa-Parlamentet er derfor nødt til at kræve, at Tyrkiet selv undersøger - og hvis det er nødvendigt, at også Kommissionen undersøger - hvordan det overhovedet er kommet til denne katastrofale situation i Tyrkiet vedrørende fængslerne og sultestrejkerne som sådan, men også vedrørende militærets og politiets intervention, som har krævet så mange dødsofre.
For det andet må vi ubetinget kræve, at der er gennemsigtighed vedrørende behandlingen af fangerne, og at fangerne har ret til lægebesøg, samt at disse ikke kun finder sted under opsyn af politi og fængselsbetjente, men også på betingelser, hvor lægerne reelt har mulighed for seriøse undersøgelser og undersøgelsesresultater.
For det tredje skal vi kræve af Tyrkiet, at det forsøger at etablere en politisk konsensus i landet, navnlig også med menneskerettighedsorganisationerne og om menneskerettighedssituationen i fængslerne, og at det gør sig overvejelser om, hvordan man kan forbedre denne situation og skabe en grundlæggende politisk enighed herom.
For det fjerde må man nå frem til at løslade de fanger, som nu i henhold til eksisterende og tidligere bestemmelser er politiske fanger - det indrømmes jo hyppigt, også i Tyrkiet, at der findes politiske fanger. Det ville sikkert dæmpe situationen i de overfyldte fængsler.
For det femte skal vi kræve, at lovene ændres. Det drejer sig jo ikke kun om at sige, at de fængslede skal behandles ordentligt, efter at de er fængslet, og at man i tilfælde af en sultestrejke forsøger at løse tingene fredeligt. Man må snarere spørge, hvorfor der er så mange mennesker i fængslerne. Der er så mange mennesker i fængslerne, fordi der findes love, som straffer samvittighedsforseelser - ofte i form af skriftlige tilkendegivelser eller udtalelser - og ikke handlinger som sådan. Det er simpelthen ikke acceptabelt i et moderne demokrati. Af disse grunde, hr. formand, vil jeg endnu en gang opfordre Tyrkiet til endelig at fjerne disse bestemmelser fra lovene og ikke mere have politiske fanger.

Alyssandrakis
Hr. formand, jeg vil først og fremmest på vegne af Grækenlands Kommunistiske Parti og hele den græske befolkning udtrykke vores solidaritet med de politiske fanger i Tyrkiet og med hele den tyrkiske befolkning, som sukker under Tyrkiets militærstatslige styre. Herefter vil jeg gøre opmærksom på, at der i enhver forbrydelse findes både skyldige og medskyldige. Der er fysiske gerningsmænd, og der er moralske gerningsmænd. De fysiske gerningsmænd er naturligvis det tyrkiske regime, som på forhånd betragter enhver venstreorienteret, enhver kommunist, enhver kurder som terrorist, som det vil forsøge at udrydde. De moralske gerningsmænd er imidlertid af mere alvorlig karakter, da det er det internationale imperialistiske system, USA, NATO og Den Europæiske Union. Alle disse har utroligt store økonomiske, militære og politiske interesser i Tyrkiet og støtter på alle måder landets militærstatssystem, et regime, som ikke har tøvet med at sætte ild til folk, for der er ingen politiske fanger, der har sat ild til sig selv. Der blev sat ild til dem med flammekastere.
Disse moralske gerningsmænd bør fordømmes, for de giver Tyrkiet status af et land under optagelse, men gør intet for de politiske fanger. Vi har peget på problemet lige siden august, vi har mindst to gange anmodet Europa-Parlamentets formand om at skride ind - intet er sket - og den sidste gang, vi anmodede om dette, var, da angrebet havde fundet sted - og heller ikke da skete der noget. Jeg er bange for, at det foreliggende beslutningsforslag er alt for svagt, og det fordømmer ikke engang det tyrkiske regimes handlinger, ligesom det heller ikke fordømmer dem, der står bag det tyrkiske regime.
Det ville naturligvis være besynderligt, hvis de, som i går gav krigsforbryderen Javier Solana bifald, havde en anden holdning til Tyrkiet.

Souladakis
Hr. formand, på det foregående møde blev beslutningsforslagene fra tre politiske grupper trukket tilbage under uklare omstændigheder, og i dag har vi behandle et fælles beslutningsforslag fra fem grupper om det samme emne. Vi kan ikke på dette tidspunkt afgøre, hvad der er sket, hvad der har ændret sig, og hvordan vi kan hjælpe med vores holdning. Tyrkiet er et land, som søger om optagelse i Den Europæiske Union. Fra mange sider mærker vi imidlertid en tvetydighed, og spørgsmålet er meget alvorligt. Personligt er jeg for europæiske fremtidsudsigter for Tyrkiet. Imidlertid har vi konstateret - også for nylig - at personer, der har spillet og spiller en vigtig rolle i den europæiske udvikling, såsom tidligere kansler Kohl og tidligere kansler Schmidt, går ind for Tyrkiets europæiske fremtid, når de taler i egenskab af politiske personer, men når de taler på konferencer og til forelæsninger, mener de, at Tyrkiet ikke har nogen rolle i Den Europæiske Union.
Disse verbale selvmodsigelser skaber politiske blindgyder. Politisk set kan det være, at de hjælper dem, der siger, de ønsker et økonomisk Europa, men de hjælper ikke det politiske Europa, som Europa-Parlamentet har interesse i. Så længe man kan få det indtryk af visse personers holdninger, at det system, som i dag har overtaget i Tyrkiet, kan eksistere i Europa, vil der skabes blindgyder. Hvorfor? Fordi hver gang vi skal finde argumenter imod Tyrkiets europæiske fremtid, finder vi dem i Tyrkiets manglende tilpasning til de europæiske forhold. Og forsøget på tilpasning bør efter vores opfattelse ske helhjertet.
Mine damer og herrer, vi er nødt til at være kategoriske, vi er nødt til at være retfærdige: kategoriske, hvad angår Tyrkiets opfyldelse af de europæiske kriterier, hvad angår dets fremtidsudsigter, og retfærdige, hvad angår den måde, vi kontrollerer landet på. Denne politik er til vores fordel, til Tyrkiets fordel og til den tyrkiske befolknings fordel. Hvis vi af en eller anden årsag ikke er kategoriske i spørgsmål vedrørende respekten for menneskerettighederne, demokrati, frihed samt overholdelse af folkeretten, gør vi hverken Tyrkiet eller os selv en tjeneste.
Situationen i Algeriet

Coûteaux
Hr. formand, det lykkedes UEN-Gruppen i begyndelsen af denne mødeperiode at få situationen i Algeriet sat på dagsordenen. Vores anmodning blev mødt med den forventelige strøm af gode - men gratis - tilkendegivelser fra den sædvanlige flok af parlamentsmedlemmer, som har tillagt sig den dårlige vane at forsvare et menneskerettighedsbegreb "med variabel geometri" i stedet for at foretage en reel politisk analyse. Undertiden - som det er tilfældet i dette anliggende i alt fald for nogle medlemmers vedkommende - uden andet resultat end at dække over mindre ædle hensigter.
UEN-Gruppen ønsker at sende et politisk budskab, ikke blot udtrykke medfølelse. Vi ønsker afgjort endnu en gang at give udtryk for, at de afskyelige voldshandlinger, som dagligt med tiltagende styrke rammer det algeriske folk, berører os dybt, men vi er også klar over, at Algeriets befolkning har fået nok af den store medfølelse. Præsident Bouteflika har ført en modig politik, som imidlertid klart har vist - herom hersker der i det mindste ingen tvivl - at de fanatiske kræfter i landet ikke tager imod fornuft, ikke lytter til løfter om benådning, ikke accepterer forsøg på forsoning, kort sagt ikke accepterer nogen politisk løsning. Vi må derfor skride til handling, og vi må erkende, at de medlemsstater, der giver asyl, og undertiden endog yder yderligere beskyttelse til de fanatiske kræfters ledere, uomtvisteligt er medskyldige i de handlinger, vi her i Europa-Parlamentet som et udslag af tiltagende dobbeltmoral kappes om at fordømme.
Mine damer og herrer, dette er sagens kerne. Flere lande udviser i virkeligheden en sådan overbærenhed over for ophavsmændene til disse massakrer, at de må betegnes som medskyldige. Udadtil beklager de situationen, indadtil yder de beskyttelse, skjuler og modtager gerningsmændene. Undertiden tager de med vidende imod personer, som har begået attentater i Frankrig. Vi er af den opfattelse, at beskyttelsen af menneskerettighederne bør tage udgangspunkt i en styrkelse af retsstaten i Algeriet og bidrage til at styrke regeringens og præsidentens magt, idet denne ledelse er valgt ved, hvad vi fortsat betragter som demokratiske valg.
Vores demokratiske årvågenhed, når det gælder menneskerettighederne, bør imidlertid ikke udelukkende komme til udtryk over for de siddende regeringer. Jeg tænker i denne forbindelse på Maghreb-landene, på Marokko og Tunesien, og jeg tænker på Libyen. Den bør også udmønte sig i støtte til disse regeringer - også ud over de mange detaljer, der her fremhæves - i særdeleshed når disse regeringer konfronteres med et blindt og dødbringende vanvid, der får yderligere næring ved, at magter uden for landene støtter disse kræfter underhånden. Omhandlede magter, som i øvrigt ikke er europæiske magter - det vil være de tilstedeværende bekendt, hvilke magter jeg har i tankerne - benytter sig af den ustabile situation til med de fanatiske kræfter som mellemled at trække i trådene, idet de forfølger mindre ædle mål. Det er det gamle magtspil, vi ser, og ofrene for dette spil er ikke blot det algeriske folk, men Algeriet og dets ældste og mest trofaste venner.
Hr. formand, mine damer og herrer, lad os være klartskuende, når vi ser på situationen i Algeriet. Jo, der er eksterne kræfter, der arbejder i Algeriet. Jo, Algeriet er endnu en gang et bytte for magtkampe - og et let bytte på grund af de indre stridigheder, som har varet ved i flere århundreder. Frankrig har afgjort et ansvar over for Algeriet og vil fortsat være sig dette ansvar bevidst med henvisning til det gamle venskab de to lande imellem. Frankrig vil således sikre, at den regering og præsident, folket har valgt, også får mulighed for - så godt som muligt og på trods af en vis modstand og visse rænker iværksat udefra, herunder, som påpeget, af nogle af vores venner - at opretholde fred og orden i en stat, som fortsat er en retsstat.

Morillon
Hr formand, hr. kommissær, vi må ikke lade håbet dø. Det håb, der blev tændt i Algeriet og verden over med præsident Bouteflikas initiativ til national enighed, må ikke opgives og erstattes af en desillusioneret konstatering af, at der i Algeriet intet kan gøres for eventuelt at komme volden til livs og etablere en retsstat. Vi har forpligtet os til at støtte de kræfter i Baskerlandet, som har gjort oprør mod den blinde terrorisme. På samme måde er det vores pligt at gøre vores yderste for at støtte tilhængerne af enighed og forsoning i Algeriet. Det er Europas pligt, og det tjener Europas interesser. Det er i Europas interesse, at det område med fred og stabilitet, der er skabt med Barcelona-processen, udvides til at omfatte området syd for Middelhavet. Det er i Europas interesse at lytte til den appel, der lyder fra det afrikanske kontinent, og som tager sigte på at etablere et fornyet samarbejde og dermed lade afkoloniseringens smertelige erfaringer bag os.
Vi må i Europa forstå, at vi ved dette initiativ vinder lige så meget, som vi mister. Vores egen fremtid vil være afhængig af den måde, hvorpå vi formår at hjælpe det afrikanske kontinent ud af den nød og det kaos, der råder. Jeg er afgjort modstander af enhver tendens til, at vi lukker os inde i et "fort Europa", der som alle fæstningsværker er bestemt til belejring. Jeg støtter på denne baggrund det fælles beslutningsforslag, som om et øjeblik bliver sat under afstemning i Europa-Parlamentet. Jeg benytter lejligheden til over for vores algeriske partnere at understrege, at vi på ingen måde ønsker at fremstå som stærke og overlegne læremestre, men at vi ønsker at vise vores gode vilje og er fast besluttet på at støtte dem, såfremt de måtte ønske det, i deres bestræbelser for at bringe de aktuelle tragiske begivenheder til ophør og fast besluttet på sammen med dem at genskabe de venskabsbånd, der har knyttet os sammen gennem tiderne.

Boumediene-Thiery
Hr. formand, kære kolleger, ramadanen har i Algeriet været kendetegnet ved en ny bølge af gruopvækkende begivenheder. Siden 1991, hvor denne broderkrig tog sin begyndelse, har landet oplevet frygtelige massakrer, tusindvis er såret eller erklæret forsvundne, familierne lever med smerten og rædselen. Volden er ikke bragt til ophør til trods for præsident Bouteflikas plan for national enighed. Det algeriske folk søger fortsat fred og forsoning, hvilket imidlertid ikke er foreneligt med strafløshed. De internationale menneskerettighedsorganisationer har påvist, at bekæmpelsen af den islamiske terrorisme foregår illegalt. Det er afgørende, at de algeriske myndigheder accepterer at lade de ansvarlige for alle disse forbrydelser stille for retten.
Vi må set i dette perspektiv spørge, hvilken betydning vi skal tillægge de væbnede styrkers passivitet. Ingen kan nægte, at det højere militære hierarki i 39 år har indtaget en uforsonlig holdning, hvilket indebærer en fastlåsning af det politiske system og giver næring til uigennemsigtigheden. Europa har alt for længe forholdt sig passiv over for begivenhederne i Algeriet og dermed reelt stået på magthavernes side. Det er på tide, vi reviderer den forenklede og manikæiske opfattelse, ifølge hvilken islam alene holdes ansvarlig for den aktuelle forværring. Det algeriske samfund lider hårdt under udbredt korruption og social og økonomisk udstødelse.
Europas kujonagtige holdning kan svække og kvæle de fornyende og løfterige samfundskræfter, som søger at frigøre sig fra magthavernes pres. Vi bør fortsat være årvågne over for de trusler, borgerne udsættes for, og åbne mulighed for anerkendelse af adgang til asyl, idet vi dermed udvikler stærke bånd mellem områderne nord og syd for Middelhavet. For at sikre demokratiske rettigheder i Algeriet må vi etablere forbindelser, ikke blot staterne imellem, men også forbindelser i folkenes interesse. Vi må aldrig glemme, at alle krænkelser af rettighederne primært rammer de brede lag i befolkningen og danner grobund for enhver form for ekstremisme.

Boudjenah
Hr. formand, natten til tirsdag i denne uge blev 11 personer myrdet ved en falsk afspærring i Wilaya d'Ain Defla. Søndag den 24. december blev en ung sangerinde myrdet på et diskotek i Annaba. Otte dage tidligere blev 16 gymnasieelever dræbt på brutal vis, mens de befandt sig på den skole, hvor de boede. Algeriet har oplevet den blodigste ramadan i to år. Mere end 200 personer er dræbt - mænd, kvinder, børn og gamle. Unge piger er blevet kidnappet og voldtaget. De væbnede islamiske gruppers rædselsvækkende voldshandlinger synes at blusse op igen i al deres umenneskelighed. Ja, måske var de aldrig for alvor ophørt.
Vi har primært vores oplysninger fra journalisterne. Man må beklage, at myndighederne har forholdt sig relativt tavse, måske med undtagelse af de udenlandske. Algerisk presse er en af de mest uafhængige i den arabiske verden, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at udtrykke min anerkendelse af denne indsats. Pressen har gjort sin pligt i forhold til de kræfter, der har svoret uforsonligt had til og modstand mod enhver form for ytringsfrihed. De kræfter, som ønsker en uoplyst befolkning underlagt deres diktat. Der meldes imidlertid om, at tusindvis af terrorister inden for det seneste år, godt og vel, har nedlagt våbnene og samtidig opnået fuldstændig amnesti.
Valget af præsident Bouteflika tændte et håb i befolkningen. Vi må imidlertid konstatere, at den vej, man slog ind på med loven om national enighed, langtfra har ført til fred. Der rejste sig en omfattende modstand i den algeriske befolkning mod fundamentalismen. Imidlertid kan det med beslutningen om at yde amnesti for sådanne mordhandlinger - ingen taler om forbrydelser mod menneskeheden - og set i lyset af, at de, der har begået disse forbrydelser, helt går fri for straf, synes, som om disse personer rehabiliteres helt og fuldt, i en sådan grad at de fortsætter deres myrderier.
Burde vi ikke i højere grad være lydhør over for ofrenes familier, som finder det oprørende, at de ikke opnår nogen godtgørelse, mens "de bodfærdige" islamitter opnår økonomiske midler med henblik på at sikre deres sociale integration.
Burde vi ikke udtrykke anerkendelse af de algeriske kvinders kamp, som i dobbelt forstand vidner om mod. Kvinderne er terrorismens primære ofre, og samtidig er de fortsat underlagt familieretlige bestemmelser, som lader hånt om de mest grundlæggende rettigheder.
Endelig rummer den økonomiske og sociale situation en latent fare. Den dannede allerede i 1980'erne grobund for islamismens udbredelse. Algeriet er tynget af en betydelig udlandsgæld og oplever en krise, som har medført den hidtil voldsomste stigning i arbejdsløsheden. Det er mere påkrævet og presserende end nogensinde før at vise solidaritet med de demokratiske kræfter og med Algeriet, som kæmper mod død og gru og kæmper for friheden.

Napoletano
Hr. formand, kollegerne har allerede sagt meget af det, jeg ville sige. Den dramatiske situation med en genopblusset terrorisme, hvor man ikke tøver med at slå selv treårige børn ihjel, bringer os efter min mening tilbage til en situation, som vi håbede, vi havde lagt bag os. Selv om vi alle tror, at Algeriet desværre bliver nødt til at leve med dette fænomen et stykke tid endnu, bringer dets genoptagelse under ramadanen os tilbage til nogle situationer, som vi har oplevet tidligere.
Vi håbede faktisk på, at præsident Bouteflikas initiativ fik et positivt udfald, men de seneste dages begivenheder bekymrer os. Og derfor tror jeg - sådan som andre af vores kolleger har sagt - at vi ikke må tøve med at fordømme terrorismen eller med at tilbyde de algeriske myndigheder vores fulde støtte til at bekæmpe dette fænomen.
Når det er sagt, må vi dog ikke glemme, at der på grund af terrorismen sker nogle fremskridt i retning af indførelsen af demokrati og en retsstat, og terrorismens bekæmpelse må ikke retfærdiggøre den kendsgerning, at det stadig er hærens uigennemskuelige og uransagelige magt, som er dominerende i landet. Derfor var det rigtigt af kommissionsformand Prodi, at han under sit besøg underskrev en aftale og donerede 5 millioner euro for at fremme den uafhængige presse og indføre en statut for journalister. Efter min mening er det lige netop det, vi skal gøre, og vi skal også tilbyde voldsofrene asyl i vores lande, hvilket ikke er muligt i nogle af landene, hvorimod det har været muligt at give adgang til adskillige terrorister, som har organiseret og stadig organiserer nogle meget farlige netværk.
Endelig er jeg af den opfattelse, at vi bør overveje at sende en delegation fra Parlamentet til Algeriet. Det er længe siden, at Parlamentet har besøgt dette land, og det første, vi skal gøre, er efter min mening først og fremmest at skaffe os et ordentligt indtryk af, hvad der foregår.

Van den Bos
Hr. formand, hvorfor er der dyb tavshed i Europa, når det gælder de omfattende misgerninger, der begås i Algeriet? Denne tavshed står i skarp kontrast til vores fordømmelser af, hvad der sker andre steder i verden. Massemordene i Algeriet er ikke bragt til ophør. Mennesker forsvinder fortsat på uforklarlig vis. Tortur hører stadig til dagens orden.
I det forløbne år døde således 200-300 mennesker hver måned under de grusomste omstændigheder. Tallene er gruopvækkende, når vi gør status over 10 år, som til overmål har været præget af vold. 150.000 meldes døde, hvortil kommer 10.000 forsvundne. Ofrenes antal er således to gange så stort som under Pinochets regime.
Præsident Bouteflika afgav smukke løfter og erklærede, at han ville volden til livs. Han ville indlede en dialog og iværksætte en undersøgelse af spørgsmålet om de mange forsvundne. Resultaterne er imidlertid beskedne. Strafløsheden råder fortsat. Umennesker, som i ly af natten begår de grusomste myrderier, slipper fortsat ustraffet. Heller ikke sikkerhedsstyrkerne retsforfølges, uagtet at de gør sig skyldige i forbrydelser.
Der er således al grund til at påpege disse forhold over for Algeriets myndigheder. Hvorfor sker det så ikke? Skyldes det Frankrigs erhvervsmæssige interesser i den tidligere koloni? Forholder medlemsstaterne sig passivt, fordi de måske selv håber på lukrative forretningsaftaler? Skyldes det frygten for algeriske terroranslag i vores lande? Eller skyldes det frem for alt frygten for at give ny næring til muslimsk fundamentalisme i Algeriet? Statens helt grundlæggende opgave er at beskytte befolkningen. Det er beskæmmende at se, hvordan de algeriske myndigheder svigter på dette punkt.
Det er på tide, at Den Europæiske Union går i brechen for befolkningen i Algeriet og lader egne interesser komme i anden række. Volden må bringes til ophør. Der bør hurtigst muligt indgås en associeringsaftale med Algeriet, således at den politiske dialog kan intensiveres. Mit spørgsmål til kommissæren er derfor, hvor langt vi er nået i så henseende. Vi kan ikke længere tie.

Nielson
Kommissionen deler Parlamentets bekymring over de tyrkiske fangers fortsatte sultestrejke. Visse af fangernes helbredsmæssige tilstand giver anledning til alvorlig bekymring. Situationen pålægger de tyrkiske myndigheder at søge en fredelig løsning. Under alle omstændigheder bør de tyrkiske sikkerhedsstyrker udvise tilbageholdenhed.
Hvad angår politiets og hærens aktioner i 20 fængsler i december sidste år, forventer Kommissionen, at undersøgelser vil blive foretaget få at fastslå årsagen til dødsfaldene og de sårede som følge af disse aktioner, samt at de ansvarlige identificeres. Beskyldninger om tortur og dårlig behandling af fanger under overflytningen efter aktionerne bør ligeledes undersøges.
Kommissionen minder om, at forbedringerne af forvaringsforholdene i tyrkiske fængsler er nævnt i aftalen om tiltrædelsespartnerskab for Tyrkiet, som blev politisk vedtaget af Rådet den 4. december 2000. I tiltrædelsespartnerskabet prioriteres forbedring af forvaringsforhold til et niveau, der lever op til FN's minimumsbestemmelser for behandling af fanger og andre internationale normer.
Vender vi blikket mod Algeriet, kan jeg fortælle følgende: Kommissionen bakker op om de algeriske myndigheders bestræbelser på at få en ende på volden og opnå en national forsoning. Demokrati, retsprincipper, menneskerettigheder og grundlæggende friheder er nøgleord, som Den Europæiske Union upartisk tillægger alle Unionens samarbejdspartnere. Vi bifalder Algeriets accept af den relevante paragraf i forhandlingerne om en associeringsaftale. Volden derimod har nye ofre hver måned. Vi er især bekymrede over den kraftigt stigende vold under ramadanen, som kostede mange mennesker livet over hele landet. Algeriet må også finde en måde at tackle forbrydelser begået af tidligere terrorister, der nu har droppet volden.
Selv om vi har forståelse for vanskelighederne med at tackle problemerne i Algeriet, er Kommissionen ikke desto mindre foruroliget over de brud på menneskerettighederne, der finder sted, og ikke mindst de mange mennesker, der forsvinder. Det er meget vigtigt, at der bliver taget hårdt fat for at få vendt en negativ tendens i forhold til menneskerettigheder.
Vi vil fortsat benytte enhver lejlighed til at bringe de her spørgsmål op på alle niveauer i vores dialog med de algeriske myndigheder. F.eks. understregede kommissionsformand Prodi under sit besøg i Algeriet den 12. og 13. januar behovet for at genoprette freden i hele landet.
Som et led i denne fremgangsmåde og for at yde væsentlig støtte til Algeriet i deres bestræbelser, har Kommissionen gennem hr. Prodi underskrevet finansieringsaftaler, der bidrager med 13 millioner euro til to menneskerettighedsprojekter. Det ene af projekterne yder støtte til landets medier og journalister og det andet til modernisering og uddannelse af politiet, der bringer politistyrken på linje med politistyrker i demokratier.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afhængigt af debattens afslutning finder afstemningen sted hen imod kl. 17.30. Som De ved, afbryder vi kort mødet efter den aktuelle og uopsættelige debat indtil kl. 17.30, og derefter besluttes det, om forhandlingen om Deprez-betænkningen skal finde sted eller ej. Afstemningen finder så sted efter forhandlingen om Deprez-betænkningen kl. 17.30 i stedet for kl. 18.30.

Den internationale straffedomstol
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0060/2001 af Malmström for ELDR-Gruppen om ratificering af Rom-traktraten om oprettelse af Den Internationale Straffedomstol;
B5-0067/2001 af Frassoni m.fl. for Verts/ALE-Gruppen om snarlig oprettelse af en virkelig permanent international straffedomstol;
B5-0069/2001 af Bonino m.fl. for TDI-Gruppen om snarlig ikrafttræden af Rom-traktraten om Den Internationale Straffedomstol;
B5-0073/2001 af Salafranca Sánchez-Neyra og Posselt for PPE-DE-Gruppen om ratificering af Rom-traktraten om oprettelse af Den Internationale Straffedomstol;
B5-0078/2001 af Sakellariou m.fl. for PSE-Gruppen om ratificering af Rom-traktraten om oprettelse af Den Internationale Straffedomstol;
B5-0085/2001 af Di Lello Finuoli m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om Den Internationale Straffedomstol.

Maaten
Hr. formand, det er afgjort glædeligt, at dette emne er sat på dagsordenen. Der gøres gode fremskridt, når det gælder den internationale krigsforbryderdomstol. Den 31. december var sidste frist for undertegnelse af den omhandlede traktat, Rom-traktaten. Vi ved alle, hvor vanskeligt det var at få udarbejdet denne traktat. Vi har imidlertid oplevet, at en række lande undertegnede traktaten i dagene op til årsskiftet. 120 lande stemte i sin tid for, og syv stemte imod traktaten. På nuværende tidspunkt har allerede mere end 130 lande skrevet under, heriblandt USA, som oprindelig stemte imod traktaten. Også Israel, Iran og Jugoslavien besluttede på falderebet at undertegne traktaten.
Den brede støtte til traktaten viser i alt fald, at den ikke kan påstås at være forbeholdt de nordlige lande eller de mest udviklede lande. Dertil opnår den alt for stor tilslutning.
Det gælder nu om at få traktaten ratificeret, hvilket er emnet for dette beslutningsforslag. Det er glædeligt at konstatere, at 27 lande allerede har ratificeret traktaten, heriblandt otte EU-lande. Sverige, Det Forenede Kongerige, Portugal, Nederlandene, Irland, Grækenland og Danmark har endnu ikke skrevet under. De er i færd hermed, men det er endnu ikke sket. Ingen af de lande, der søger optagelse i Den Europæiske Union, har endnu ratificeret traktaten, og Tyrkiet har end ikke undertegnet den. Der er således endnu nogen vej igen, og vi opfordrer Rådet til at sætte dette spørgsmål på dagsordenen. Det er vigtigt, at Europa tager teten på dette felt. Dette er noget, vi selv kan gøre. På dette område skal vi ikke blot rette bebrejdelser mod andre. Vi kan selv skride til handling, og det er vigtigt, at det sker snarest.

Posselt
Hr. formand, kun ganske kort. Som taler nr. 3 er annonceret Franz Xaver Mayer. Men taleren for vores gruppe er Hans-Peter Mayer. Den første er en førsteklasses landbrugspolitiker, den anden en førsteklasses jurist. Jeg ville blot præcisere det, så vi er klar over, hvem der taler.

Formanden
Tak, hr. Posselt. De er så at sige vores officielle kontrollant. De lægger mærke til alt. Mange tak for oplysningen. Jeg ville alligevel have set det senere, fordi den rigtige hr. Mayer jo er til stede i salen.

Frassoni
Hr. formand, jeg må sige, at jeg er meget misundelig på hr. Posselt over hans talegaver, som vi ikke alle har her i Parlamentet. Ud af de 27 stater, der ratificerede Rom-traktaten, er der dog otte af EU's medlemsstater, mens de sidste syv mangler. Dette er et af EU's paradokser, og det er også en konsekvens af, at der mangler en egentlig fælles udenrigspolitik. For kan de medlemsstater, der ikke har ratificeret domstolens statut, have nogen anden begrundelse, end at de stiller sig tøvende over for en yderligere, reel og vigtig afgivelse af suverænitet og en vis mangel på tiltro til sig selv, eftersom de måske på en måde frygter, at de en dag selv kommer til at sidde på anklagebænken?
Dette gælder naturligvis i endnu højere grad for andre ansete aktører på den internationale scene. Det var rigtigt at bemærke - sådan som vi gjorde i vores beslutningsforslag - at præsident Clinton underskrev Rom-traktaten i slutningen af sidste år, men det er rimeligt at spørge sig selv, om han havde gjort det, hvis valget i Florida var faldet ud til Al Gores fordel.
Vejen mod påbegyndelsen af domstolens konkrete arbejde er stadig lang og fuld af forhindringer. Sådan som det foreslås i beslutningsforslaget, er det absolut nødvendigt at forhindre, at statutten ændres, og det er nødvendigt at sørge for, at gennemførelsesforordningen træder i kraft eller i det mindste bliver fastlagt hurtigt. Vi håber, at EU vil gøre det til en af sine udenrigspolitiske prioriteringer, eftersom vi i teorien alle er enige, og vi håber ligeledes, at Parlamentet vil fortsætte med at gøre sin indflydelse gældende, så domstolen bliver en realitet, idet det sætter spørgsmålet om straffedomstolens oprettelse på dagsordenen for alle de blandede delegationers møder og vedtager nogle beslutninger ligesom den, vi skal vedtage om lidt.
Derfor er jeg ked af, at spørgsmålet om de blandede delegationer ikke tages op igen i beslutningsforslaget, men jeg er helt enig i dette forslag, og jeg håber, at det bliver muligt for os at godkende det.

Dell'Alba
Hr. formand, hr. kommisær, kære kolleger, om nogle få minutter vil Parlamentet for ottende gang i løbet af fire år vedtage en beslutning om Den Internationale Straffedomstol. Dette viser den beslutsomhed, med hvilken Parlamentet har ønsket at følge den langsomme og gradvise skabelse af en international domstol, som bliver stadig mere nødvendig - hvilket vi kan se af tilfældene med Milosevic, Mladic, Pinochet og mange andre, som begynder at miste den ustraffethed, der hidtil har givet mange mordere og forbrydere en garanti for, at de uden problemer kunne blive på deres post og måske endda gå på pension med ære og værdighed - og det viser, med hvor stort et engagement Parlamentet har fulgt denne sag. Parlamentet viser i mange tilfælde vejen for hele Den Europæiske Union.
Jeg kan huske de første beslutninger, hvor vi slog kraftigt til lyd for en Europæisk Union, hvor de 15 medlemsstater stod beslutsomt sammen i denne kamp og forsvarede denne domstols grundlæggende principper, nemlig anklagemyndighedens uafhængighed, domstolens selvstændighed, når det dømmer forbrydelserne, en definition på domstolens mandat osv.
Vi har nået disse målsætninger. Vores kollega Frassoni har ret i, at det er vigtigt at slå fast, at disse målsætninger og statuttens indhold bør forsvares af dem, der har skrevet under - bl.a. Clinton - så de fortsat kan være med i den forsamling, der består af domstolens medlemsstater, men det er i virkeligheden for at påvirke forhandlingerne i en negativ retning, da de måske håber på en undtagelse for amerikanske militærfolk.
Der er ikke brug for nogen undtagelse, men derimod for, at vi hurtigst muligt når op på de nødvendige 60 ratificeringer, og det er et område, hvor de 15 medlemsstater gør det godt. Jeg håber, at dette emne kommer på dagsordenen for vores forbindelser til tredjelandene, og at de syv unionslande, der endnu ikke har gjort dette, ratificerer statutten inden årets udgang.

Mayer, Hans-Peter
Hr. formand, det medfører faktisk en del forvirring, når ikke engang Parlamentets administration er i stand til at holde det ude fra hinanden, at to personer tilfældigvis har samme efternavn. Undertiden er også vores post blandet sammen.
Efter de forfærdelige begivenheder under Anden Verdenskrig pustede FN nyt liv i tanken om at oprette en international straffedomstol. En yderligere anledning var krænkelserne af folkeretten i Jugoslavien og massakrerne i Rwanda. Mange spørger, hvordan Den Internationale Straffedomstols kompetence skal afgrænses i forhold til de allerede eksisterende domstole. EF-Domstolen i Luxembourg træffer afgørelse om anvendelsen og fortolkningen af Den Europæiske Unions traktater. Den Internationale Domstol i Haag afgør mellemstatslige tvister. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i Strasbourg tager stilling til staters krænkelser af rettigheder i henhold til Menneskerettighedskonventionen.
Med henblik på de fire særlig alvorlige forbrydelser - folkemord, forbrydelse mod menneskeheden, krigsforbrydelse og militær aggression - oprettes nu Den Internationale Straffedomstol. Hidtil har FN godkendt særdomstole, eksempelvis ad hoc domstolene for forbrydelser i Jugoslavien og Rwanda. I fremtiden vil Den Internationale Straffedomstol udsende et klart signal om, at enhver af disse forbrydelser bliver retsforfulgt og straffet. Krigsforbrydere kan ikke mere gemme sig bag suverænitetens grænser.
For det internationale samfund er den nye domstol en vigtig landvinding, som lukker et hul i strafforfølgningen. Jeg skal derfor anbefale, at alle medlemsstater snart ratificerer statutten, og jeg anbefaler, at man stemmer for beslutningen.

Cashman
Hr. formand, det fælles beslutningsforslag om ratificering af Rom-traktaten til etablering af en permanent international straffedomstol kommer på et meget belejligt tidspunkt. Så sent som i går drøftede vi her i Rådet vores prioriteter for FN's Menneskerettighedskommission i Genève. Den svenske statsminister understregede endnu en gang vigtigheden af menneskerettigheder under det svenske formandskab. Diskussionen her i eftermiddag er endnu en påmindelse om de uretfærdigheder, der begås rundt om i verden. Derfor bør vi også, og jeg håber, Rådet er enig med mig heri, være seriøse omkring menneskerettigheder for mænd, kvinder og børn, og vi må derfor have en permanent international straffedomstol, der kan retsforfølge mennesker, der begår eller giver ordre til forbrydelser mod menneskeheden. Vi har brug for en strafferet med international kompetence, der uafhængigt kan dømme de tiltalte for disse grusomheder. Kun gennem en kraftig indsats i forbindelse med en gennemførelse af Rom-traktaten kan vi undgå, at gerningsmændene bag disse forbrydelser går fri, og dermed være med til at forhindre fremtidige gentagelser.
Som alle ved, har 139 regeringer underskrevet Rom-traktaten, men kun 27 har ratificeret den. Der skal bruges 60 ratificeringer, for at traktaten kan træde i kraft, og en domstol oprettes. Derfor anser jeg det for absolut nødvendigt, at medlemsstaterne går foran og statuerer et eksempel. Italien, Frankrig, Belgien, Luxembourg, Spanien, Tyskland, Østrig og Finland har meget beundringsværdigt allerede ratificeret traktaten. Det er nu på tide, at de andre EU-medlemsstater følger trop.
Man kan let forfalde til kynisme, men det skal jeg undlade her. Jeg mener, vi skal glæde os over, at USA underskrev traktaten den 31. december, og vi bør ligeledes glæde os over, at Den Jugoslaviske Føderation underskrev traktaten den 19. december 2000. Vi må opfordre de to landes parlamenter til også at ratificere traktaten.
Ikke desto mindre bør vi på samme tid tilskynde til, at alle stater bakker op om de internationale krigsforbryderdomstoles arbejde for Rwanda og det tidligere Jugoslavien.
Historien har lært os aldrig at glemme. Se tilbage på dette årtusinde. Se nu på verden, som den er, og husk så, at prisen for frihed er at være på vagt konstant.
Fremtidige generationer vil aldrig tilgive os, hvis vi vender blikket væk fra dem, som har været udsat for så frygtelige grusomheder, og som fortsat lider, mens jeg står her og taler. Ord er ikke nok. Det er nu, vi skal handle. Underskriv Rom-traktaten vedrørende Den Internationale Straffedomstol, så vi sender et signal til resten af verden. Som medforfatter opfordrer jeg hele Parlamentet og Rådet til at støtte denne beslutning.

Posselt
Hr. formand, når man ser på listen over de stater i EU, som allerede har ratificeret, konstaterer man, at fem af de seks stiftende stater har gennemført ratificeringen. Kun Nederlandene mangler, selv om dette land i særlig grad har arbejdet for denne domstol og også for dens hjemsted. Man spørger altså sig selv, hvad der ligger bag. Af de øvrige ni medlemsstater af Den Europæiske Union har på nuværende tidspunkt kun tre ratificeret, herunder det af mange så kritiserede Østrig. Jeg vil også opfordre de øvrige stater i Den Europæiske Union til hurtigst muligt at indlede ratificeringsprocessen. Vi har brug for denne straffedomstol, for at der ved internationale forbrydelser mod menneskeheden, som der jo desværre ikke er blevet færre af, men snarere flere, endelig eksisterer en objektiv verdensomspændende referencestørrelse.
Vi talte tidligere om Cambodja. Vi har også talt om det tidligere Jugoslavien. Her er de særlige domstole, der er oprettet, sikkert berettigede. Men vi må være klar over, at nationalistiske kræfter i disse lande til dels bringer dem i miskredit ved at tale om "sejrherrens justits". For at dette ikke mere kan ske, er det uhyre vigtigt, at der snart eksisterer en fælles straffedomstol i denne verden, så vi ikke mere skal operere med særdomstole. Domstolen i Haag for forbrydelser i det tidligere Jugoslavien fortjener en del anerkendelse. Den har brug for vores støtte. Men De har set, at præsident Kostunica, som for nylig holdt højtidelige taler i Parlamentet, for to dage siden afviste at modtage fru Del Ponte, fordi hun angiveligt ifølge protokollen ikke var jævnbyrdig med ham. Det er en skandale. Heraf ser vi, hvor vigtigt det er, at man ikke kun i folkeretten forankrer internationale retlige standarder rettet mod fordrivelse, massemord og militær aggression, men at man også stiller passende sanktionsmuligheder til rådighed. Et instrument hertil er i allerførste række denne straffedomstol. Vi har arbejdet intenst for den, og det er på høje tid, at den kan påbegynde sit arbejde.

Nielson
Selv om oprettelsen af Den Internationale Straffedomstol ikke hører under Kommissionen, håber Kommissionen, at det nødvendige antal på 60 ratificeringer snart vil være i hus, så domstolen kan starte sit arbejde.
Den 31. december havde 139 lande underskrevet traktaten og 27 lande ratificeret den. Kommissionen noterer sig med glæde, at USA underskrev Rom-traktaten den 31. december, og Den Jugoslaviske Føderation gjorde det lidt tidligere på måneden, nemlig den 19. december.
Kommissionen vil over for tredjelande presse på for, at de underskriver og ratificerer loven så hurtigt som muligt. I mellemtiden vil Kommissionen fortsætte med at yde tilskud til initiativer til støtte for Den Internationale Straffedomstol.
Indtil nu er der uddelt ca. 4,8 millioner euro i tilskud til aktiviteter i ngo-regi eller til institutioner, der arbejder med oplysningskampagner om Den Internationale Straffedomstol. Kommissionen vil give yderligere støtte til disse aktiviteter i indeværende år. Vi ønsker at fremme disse aktiviteter og benytte samarbejdet med ngo'erne til at holde processen i gang, så domstolen bliver en realitet.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted hen imod kl. 18.30.

Jordskælvet i El Salvador
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0068/2001 af Nogueira Román m.fl. for Verts/ALE-Gruppen om jordskælvet i El Salvador;
B5-0074/2001 af Galeote Quecedo m.fl. for PPE-DE-Gruppen om El Salvador;
B5-0079/2001 af Seguro m.fl. for PSE-Gruppen om jordskælvet i El Salvador;
B5-0084/2001 af Wurtz for GUE/NGL-Gruppen om jordskælvet i El Salvador.

Maes
Hr. formand, El Salvador er på ny ramt af en katastrofe, kun to år efter at orkanen Mitch hærgede landet. Følgerne efter denne orkan er endnu ikke overvundet, og Den Europæiske Union har i øvrigt åbenbart endnu ikke overført de lovede midler til dette formål.
Jeg er tilfreds med det beslutningsforslag, vi i fællesskab har udarbejdet. Dog betragter jeg forslaget som et absolut minimum set i lyset af de mange katastrofer, der har ramt El Salvador, herunder den seneste jordskælvskatastrofe. Sandt at sige finder jeg beslutningsforslaget utilstrækkeligt. Den solidaritetsfølelse, vi alle nærer, og som ligger til grund for beslutningsforslaget, er måske nok smukt udtrykt i forslaget, men vi må konkretisere vores solidaritetsfølelse. Verts/ALE-Gruppen har derfor fremsat flere ændringsforslag, som tager sigte på at skærpe og styrke solidariteten, bl.a. for at sikre, at de eksisterende planer til forbedring af situationen kan omsættes i praksis, herunder i særdeleshed genopbygningsprogrammet. Det forudsætter imidlertid, at vi også lader de penge komme til udbetaling, som er bevilget til formålet. Ikke desto mindre mener vi, at hele verden, herunder Den Europæiske Union, bør give udtryk for den sorg og solidaritet, vi føler, set i lyset af dette jordskælv, som har ramt flere tusinde mennesker.
Det er selvsagt særlig alvorligt, når et fattigt land rammes af jordskælv, eftersom det pågældende land er mere sårbart og har færre ressourcer. El Salvador har oplevet en krig. El Salvador har oplevet naturkatastrofer, og nu også dette. Skal indsatsen ydes på økologisk ansvarlig vis, forudsætter det, at regeringen tilsidesætter politiske præferencer for visse former for politisering af bistanden. Det forudsætter samtidig, at vi opfylder vores forpligtelser.

Pomés Ruiz
Hr. formand, jeg vil gerne tale om det sidste punkt i denne beslutning, der har fået alle gruppernes støtte, om effektiviteten af den økonomiske bistand, vi yder El Salvador, denne så nødlidende befolkning.
Jeg har netop talt med det kontor, der er ansvarligt for den humanitære bistand i Nicaragua, og jeg vil gøre Parlamentet - og kommissæren - opmærksom på den store bekymring hos alle de opofrende mennesker, der i dag arbejder med katastrofehjælp - og i morgen med samarbejde - og bekymringen hos de spanske og internationale medier over, at vi stadig ikke har leveret den lovede økonomiske bistand efter orkanen Mitch, nu hvor vi står over for den næste triste begivenhed.
Vi får se, kære medlemmer af Kommissionen, om vi når det denne gang. Og det siger jeg, ikke bare fordi jeg er medlem af Delegationen for Forbindelserne med Landene i Mellemamerika og Mexico, men fordi jeg også er koordinerende ordfører for Det Europæiske Folkepartis Gruppe i Budgetkontroludvalget. At bruge penge så sent er det samme som at smide dem ud ad vinduet. Pengenes skal bruges i rette tid, og tjenestemændene - ikke kun de, der er i El Salvador, men også de, der er i Bruxelles - skal påtage sig deres ansvar. Hr. Kinnocks reform skal tjene til noget. Den skal tjene til at se, om den bistand, der skal mildne følgerne af dette jordskælv, ikke når frem, når en ny katastrofe desværre hærger dette broderland.
Effektivitet betyder, at hjælpen når frem i tide. Hvis det ikke sker, er der mange mennesker, der har kæmpet uden nogen kompensation i disse lande, mange mennesker, der har ventet, mange administrative udgifter til ingen verdens nytte. Hvis vi ikke kan finde ud af at gøre det på en anden måde, kan vi yde bistanden gennem medlemsstaterne. Vi giver allerede FN - UNHCR - penge - vi er hoveddonorer - og så er det kun De Forenede Nationers flag, der vajer. Selv om det er dårligt, så lad os gøre det gennem Spanien eller Østrig, eller med to flag, bare nødhjælpen og især samarbejdsbistanden når frem. Lad os ikke blive til grin en gang til.

Seguro
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er frygtindgydende tal og billeder, der når os fra El Salvador, både de hundreder af omkomne, de tusinder af sårede, de hundreder af forsvundne og de ca. 26.000 hjemløse. Ulykkerne har ingen ende, hverken i El Salvador eller sågar i Nicaragua. En sådan situation er ikke ny i Mellemamerika. Som det allerede er blevet nævnt af fru Maes og hr. Pomés Ruiz, fik også orkanen Mitch i november 1998 dramatiske følger både menneskeligt og materielt i denne del af verden.
Mellemamerika er et af de fattigste områder i verden. Omkring 40% af befolkningen lever under fattigdomsgrænsen, og Europa har derfor et særligt ansvar for denne del af verden, ikke blot fordi der er tale om en region, der har oplevet meget alvorlige konflikter og stadig præges af spændinger, bl.a. grænsestridigheder, men også fordi det er nødvendigt at bistå med at konsolidere demokratiet i området.
I dag er alle organer lykkeligvis demokratisk valgte, men der hersker stadig lidet demokratiske vaner i de mellemamerikanske lande. Derudover er udlandsgælden stor, og kun to lande er med i det initiativ, der er blevet sat i gang. Det indtryk, som vi derfor har, når vi taler med de vigtigste myndigheder i de mellemamerikanske lande - og så sent som i tirsdags havde vi lejlighed til at modtage præsidenten for Republikken Honduras - er et folk, der lider, og som, når de ser en smule lys for enden af tunnellen, der kan bringe dem til at gøre noget ved deres problemer og deres historie, bliver overvældet af de dramatiske situationer, som disse naturkatastrofer forårsager.
Europa greb straks ind med nødhjælp både i november 1998 og nu. Problemet er imidlertid - sådan som mine to kolleger så udmærket har sagt det - at yde en mere strukturel bistand. Kommissionen må sætte et genopbygningsprogram i værk for Mellemamerika. Det, som vi foreslår, hr. kommissær Poul Nielson, er, at dette program hurtigt formuleres, med flere menneskelige og finansielle ressourcer, så også målet om at hjælpe El Salvador kan inddrages. Den 26. marts i år vil der i Guatemala finde et nyt møde sted mellem San José-landene og EU. Det ville være en god måde at afslutte dette møde med San José-landene at sætte gennemførelsen af dette genopbygningsprogram for Mellemamerika i gang i form af den nye hjælp til ofrene i El Salvador.

Marset Campos
Hr. formand, min gruppe, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre, tilslutter sig solidariteten med jordskælvsofrenes pårørende og den salvadoranske befolkning i forbindelse med denne nye tragedie. Jeg har netop æren af og ansvaret for på vegne af Udvalget om Udenrigsanliggender at forelægge Parlamentet en betænkning om bistand til genopbygning af Mellemamerika efter orkanen Mitch, som blev vedtaget enstemmigt. Sandheden er, at jeg er skuffet, for de ansvarlige for gennemførelsen af dette program har ikke været så effektive, som vores entusiasme og indsats berettiger til.
Allerede ved den lejlighed sagde jeg, at Kommissionen var hurtigt ude med den første hjælp, da orkanen fandt sted. Sådan har det også været denne gang, men det er nødvendigt at fortsætte bistanden. Vi skal være mere effektive.
Jordskælvet har stor indvirkning. Dette område var ved at komme på fode, og det bliver nødvendigt at gøre en kæmpe indsats for at kunne opnå økonomisk, social og demokratisk sikkerhed. Det arbejde, som Den Europæiske Union skal udføre på stedet, er hårdt, og blandt de problemer, der skal løses, er der et, som jeg særligt vil nævne: de svigagtige bortledninger af den tilsendte bistand.
Den Europæiske Union - nærmere betegnet Kommissionen - bør undgå den situation og garantere, at foreninger, ngo'er og byråd deltager aktivt i anvendelsen af denne bistand, så Den Europæiske Unions effektive og retfærdige indsats belønnes.

Knolle
Hr. formand, PPE-DE-Gruppen er bestyrtet og rystet over meddelelsen om det alvorlige jordskælv i El Salvador. I dyb deltagelse står vi på de mange ofres og tilskadekomnes side, og det gælder også dem, der har mistet deres familie og ejendele. PPE-DE-Gruppen støtter beslutningsforslaget fra flere grupper i Europa-Parlamentet. Det er godt, at Fællesskabet har reageret så hurtigt på denne naturkatastrofe ved at sende eksperter og penge. Det er et overbevisende eksempel på solidaritet.
På helt aktuel foranledning kan jeg tilføje, at jeg som positivt medlem af 68-generationen som reserveofficer i den tyske forbundshær i 70'erne ikke som andre unge mænd kastede med sten, men med mine egne hænder ledte efter omkomne og tilskadekomne i et jordskælvsområde i Italien, og at vi dengang kunne redde ganske mange mennesker, der var begravet i ruinerne. Det er en stor glæde. Jeg ser stadig rædselsbillederne fra jordskælvet i Italien i 70'erne for mine øjne, og jeg kan fuldt ud forstå, hvilken elendighed der hersker i El Salvador. At hjælpen fra Europa kommer så hurtigt, er storartet. Forhåbentlig kommer hjælpen ikke for sent og ledes ikke i de forkerte kanaler i El Salvador.

Schulz
Hr. formand, jeg må sige, at det forbavser mig meget, hvordan man i et indlæg om et jordskælv i El Salvador kan føre sig frem som reserveofficer i den tyske forbundshær og "positiv" 68'er og tale om stenkastende medlemmer af 68-bevægelsen. Jeg ved ikke, hvad det ene har med det andet at gøre, ud over måske, at hr. Knolle absolut skal fortælle os lidt fra sin biografi, men det er måske også ganske interessant.
Ifølge mine kollegers beskrivelser er begivenhederne i El Salvador dramatiske, og vi har fået korrekte oplysninger fra flere talere. Når der her sættes spørgsmålstegn ved, hvor effektiv og hurtig vores hjælp er, så ser det jo ud til, at den faktisk er ankommet hurtigt til denne naturkatastrofe, altså den første hjælp, mener jeg. Men det, der foruroliger os, og som også prægede diskussionen om beslutningsforslaget og dets formulering i vores gruppe, er den erfaring, at det ikke altid har været sådan. Vi opfordrer Kommissionen til, at hjælpen, når Den Europæiske Union hjælper på selve stedet med get it, med knowhow, med materiel og med mennesker, ikke først må ankomme, når menneskene for størstedelens vedkommende allerede har hjulpet sig selv, eller når den næste naturkatastrofe står på dagsordenen. Det skader Den Europæiske Unions troværdighed, både indadtil og i forbindelserne til dens partnere, når der ganske vist stilles penge til rådighed og loves hjælp, men hjælpen på grund af bureaukratiske forhindringer enten slet ikke ankommer eller ankommer alt for sent.
Det drejer sig altså på den ene side om direkte hjælp til de allerfattigste, som har behov for vores solidaritet, men på den anden side drejer det sig også om, at vi skal holde os for øje, at vores hjælp er meningsløs, hvis den bliver opfanget i et uigennemsigtigt bureaukrati. Derfor glæder det os, at dette beslutningsforslag er formuleret på tværs af grupperne. Vi ønsker for vores vedkommende, hr. kommissær Nielson, at Kommissionen ved denne beslutning arbejder lige så hurtigt som Parlamentet. For hr. Knolle ønsker jeg en udenrigsminister, der ikke kaster med sten.

Nielson
Hr. formand, lad mig svare hr. Seguro, der talte om situationen i Honduras. Jeg ønsker at slå fast, at da vi sidste år med Parlamentets støtte vedtog at øge vores andel af det samlede HIPC-initiativ - 1 milliard euro - besluttede vi at bruge dem globalt og ikke blot på AVS-landene. Årsagen til dette var, at Honduras blev indlemmet i HIPC-initiativet på grund af orkanen Mitch. Det var nødvendigt at finde en budgetpost uden for Den Europæiske Udviklingsfonds regi, for at Den Europæiske Union kunne støtte Honduras. Af denne grund vil Honduras modtage 5 millioner euro i gældseftergivelse. Dette er selvfølgelig ud over, hvad Honduras modtager i forbindelse med det regionale program til mellem- og langsigtet rehabilitering og genopbygning efter orkanen Mitch.
Flere lande har udtrykt bekymring over den langsomme udbetaling af den mere langsigtede genopbygningsbistand efter orkanen Mitch. Jeg kan kun tilslutte mig kritikken. Jeg har selv beskrevet det som en stor skandale. Det tog næsten halvandet år for Kommissionens tjenestegrene at udpege de seks-syv personer, der skulle sendes til Managua for at etablere den enhed, der skulle styre gennemførelsen af det regionale genopbygningsprogram på 250 millioner euro. Det er simpelthen for dårligt! Det er ikke bare bureaukrati, det er en fuldstændig håbløs struktur bestående af forskellige parter, der ikke kommunikerer med hinanden. Det er lige nøjagtig årsagen til, at jeg stadig går ind for mere sprængstof, så vi kan få sprængt sådanne strukturer, som blokerer for de gode resultater i Kommissionen.
I dag er situationen med hensyn til gennemførelsen af programmet, at disse folk nu har arbejdet i Managua siden begyndelsen af efteråret. Af de 250 millioner euro har vi øremærket 80 millioner euro og iværksat projekter i en række af de stater, der er dækket af genopbygningsprogrammet. Således er 80 ud af de 250 millioner euro nu sat i arbejde. Nu begynder der endelig at ske ting og sager.
Jeg ønsker dog stadig klart at skelne mellem - og jeg opfordrer alle, der har deltaget i diskussionen, om at skrive sig dette bag øret - den umiddelbare humanitære og kortsigtede nødhjælp og det langsigtede genopbygningsarbejde. Det er to vidt forskellige former for hjælp, hvilket man bør huske på. Hjælpen har ikke været længe undervejs i forbindelse med opfølgningsarbejdet efter orkanen Mitch, som sagt lige med undtagelse af udvælgelsen af de syv mennesker, der skulle udsendes til Managua. Men det er også slemt nok.
Jeg vil nu beskæftige mig mere specifikt med den forfærdelige situation i El Salvador. Det er klart, at Kommissionen deler den bestyrtelse og solidaritet, som kommer til udtryk i Parlamentets beslutning om det frygtelige jordskælv, der har ramt adskillige lande i Centralamerika og værst El Salvador. Kommissionen - kommissionsformand Prodi, kommissær Patten og undertegnede - udtrykte øjeblikkeligt vores medfølelse over for ofrenes familier og myndighederne og gav tilsagn om en hurtig og effektiv katastrofehjælp fra Fællesskabet.
Tidligere har Kommissionen hjulpet med at bygge et hospital efter jordskælvet i El Salvador i 1986 og ydet betragtelig humanitær bistand og hjælp til de lande, der blev ramt af orkanen Mitch. På samme måde står vi parat med hjælp til Centralamerika og El Salvador i den nuværende situation
Straks efter jordskælvet sendte Kommissionens nødhjælpskontor, ECHO, en af deres eksperter, som var udstationeret i Honduras, direkte til katastrofeområdet, og han var fremme om søndagen. Ligeledes samlede ECHO i mandags et indsatsteam, der skal udsendes for at lave en førstehåndsvurdering af omfanget af den nødvendige hjælp i forbindelse med samarbejdet med andre bidragsydere og de lokale myndigheder. Teamet tog af sted i går.
I mandags besluttede jeg, at det første økonomiske bidrag skulle være på 2 millioner euro. Beløbet skal gå til udstyr, vi på forhånd ved, vil være påkrævet. Uden nogen form for koordinering eller nærmere undersøgelser stod det klart, at drikkevand, sanitære installationer, husly, mad og medicin var nødvendigt. Vi var også med det samme klar over, hvilke organisationer vi skulle kontakte for at udføre opgaven på vegne af Kommissionen, nemlig et par af de europæiske ngo'er og Røde Kors. Vi har planer om at følge op på de første initiativer med yderligere hjælp, alt afhængig af de tilbagemeldinger, vi får om, hvor vi bør sætte ind i forhold til andre bidragydere osv.
Lad mig blot i denne sammenhæng indskyde, at denne forfærdelige katastrofe er endnu et bevis på, at fattigdom er farlig. De fleste mennesker er af den overbevisning, at jordskælv og tilsvarende katastrofer er langt mere ødelæggende for moderne samfund som vores med den veludviklede infrastruktur, vi har. Imidlertid er den umiddelbare konsekvens i El Salvador, at mere end 50% af vandforsyningen til hele landet er afskåret på grund af ødelagte vandrør, elektricitet osv.
Så følgevirkningerne er enorme, ofte fordi systemerne er sårbare og ikke fungerer særlig godt. F.eks. skabte oversvømmelserne i Mozambique langt større skader på dæmninger, veje, broer og lignende, end de ville have gjort, hvis landets infrastruktur havde været veludviklet og i bedre stand. Så fattigdom er ødelæggende, og det er noget, vi bør have med i overvejelserne. Af denne grund lægger vi større vægt på katastrofehjælp som en del af den humanitære hjælp.
Vi overvejer også, så godt vi kan, en forespørgsel om omfordeling af de til disponible ressourcer i udviklingsprojekter støttet af Kommissionen i de ramte områder og sektorer herunder områderne inden for rammerne af genopbygningsprogrammet efter orkanen Mitch.
Det er min opfattelse, at vi har brug for yderligere midler til dette. Det er ikke acceptabelt at anvende penge fra Mitch-genopbygningsprogrammet, som i forvejen kæmper med flere problemer på grund af bureaukratiske vanskeligheder, men det er et aktiv, at vi i området har etableret en enhed bestående af folk, der beskæftiger sig specielt med denne type genopbygningsprojekter. Det er klart, at det er et aktiv, og vi vil uden tvivl vende tilbage til de mere langsigtede problemer i El Salvador, når vi har afsluttet den umiddelbare humanitære bistand.
Jeg takker for den kraftige opbakning. Vi vil komme tilbage til, hvordan vi fører disse opgaver ud i livet.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.
Jeg henvender mig nu også til de kolleger, som er i deres kontorer og ikke, som der står i det trykte program, skal være til stede her kl. 18.30, men kl. 17.30, afhængigt af, hvornår vi kan begynde afstemningen. Formanden sagde jo ved middagstid, at det blev kl. 18.00, og at det godt kunne være, at det blev kl. 17.50, og afhængigt af afstemningen om hr. Deprez' anmodning kunne det endda blive endnu tidligere. I overensstemmelse med Formandskonferencens beslutning anmoder jeg Dem altså om at bede kollegerne indfinde sig til afstemningen på plenarmødet allerede kl. 17.30 og bidrage til, at vi alle kan være her kl. 17.30.
(Mødet udsat kl. 17.15 og genoptaget kl. 17.30)

Visum til længerevarende ophold
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0388/2000) af Deprez for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om initiativ fra Den Franske Republik med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om fri bevægelighed for indehavere af visum til længerevarende ophold (9667/2000 - C5-0374/2000 2000/0810(CNS)).

Deprez
Undskyld, hr. formand, men jeg mener, at De officielt har modtaget et forslag om udsættelse af min betænkning.

Formanden
Jeg har ikke modtaget noget officielt forslag herom. Jeg ventede på, at der var nogen, som officielt ville stille mig dette forslag. Det var derfor, jeg holdt en lille pause, da jeg indledte forhandlingen, men der var åbenbart ikke nogen, som ønskede at stille formandskabet dette forslag.

Deprez
Hr. formand, så vidt jeg ved, har De lige modtaget et underskrevet dokument på Gruppen De Grønnes vegne. Jeg formoder således, at De er besiddelse af i dette dokument. Og så vidt jeg ved, er dette dokument gyldigt.

Formanden
Det er et godt bevis på, at Deres mødeformand er helt upartisk. Jeg har ikke selv fået dette dokument, men jeg tror Dem gerne. De kender proceduren, når der stilles forslag om udsættelse af en betænkning. Der skal være én taler for og én taler imod udsættelsen, og ordføreren kan eventuelt også udtale sig.

Schulz
Hr. formand, jeg var stadig forvirret på grund af hr. Knolle, men det, han ville sige mig nu, skal jeg undlade at fortælle Dem. De, der netop har været til stede i salen, ved, hvad jeg mener.
Hr. Deprez ønskede, hvis jeg husker rigtigt, at udsætte sin betænkning. Nu ved jeg ikke, hvorfor jeg får ordet først. Han har som ordfører jo endnu ikke begrundet, hvorfor han ønsker denne udsættelse. Derfor ville det være fair, hvis De gav ham ordet først. Derefter skal jeg sige min mening og min gruppes mening om det.

Formanden
Vi spørger som regel, om der er en tilhænger af udsættelsen, som vil tage ordet. De var den første, der rakte hånden op, hr. Schulz, og De var således den hurtigste. Men jeg vil naturligvis gerne give vores ordfører ordet.

Deprez
Hr. formand, kære kolleger, formanden annoncerede på plenarmødet i morges, at Ferri-betænkningen var udsat til en senere mødeperiode. Jeg godtog for mit vedkommende på daværende tidspunkt, at den betænkning, jeg havde arbejdet på, og som for øvrigt var blevet enstemmigt vedtaget i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, blev udsat til i eftermiddag.
Men jeg er i mellemtiden blevet gjort opmærksom på, at hovedparten af de personer, der havde deltaget i denne drøftelse i mit udvalg, og som jeg ønsker at give lejlighed til at tale i plenarforsamlingen, desværre er fraværende og ude af stand til at deltage i forhandlingen. Dette gælder mere end halvdelen af de talere, der havde indlæg til forhandlingerne angående et emne, som vi er fundamentalt uenige med Rådet om, eftersom der er uoverensstemmelse mellem retsgrundlaget i mine og Rådets forslag, hvilket kan få alvorlige konsekvenser for tusindvis af mennesker, der hvert år vil udnytte muligheden for fri bevægelighed i Schengen-området.
Jeg har altså desværre været nødt til at notere fraværet af hr. Watson, udvalgsformanden, hr. Pirker, PPE-DE's gruppekoordinator, fru Terrón i Cusi, indskrevet i talerækken, PSE's gruppekoordinator, hr. Hernández Mollar, der ikke kan være til stede, samt to andre talere. Jeg har vurderet, at det under disse omstændigheder, i en sag, hvor vi har brug for en klar stillingtagen fra samtlige politiske grupper, og fordi det drejer sig om en grundlæggende konflikt mellem Parlamentet og Rådet, er vigtigt at få drøftet nogle grundlæggende ting og få massiv opbakning om afstemningen. Derfor anmoder jeg om at få udsat forhandlingerne til næste mødeperiode i Parlamentet.

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer, principielt støtter jeg hr. Deprez' anmodning. Jeg støtter den også på min gruppes vegne, fordi vi mener, at et så vigtigt emne - hr. Deprez har omtalt det - behøver hele Parlamentets opmærksomhed. Han har på overbevisende måde redegjort for, at der har været betydelige divergenser mellem de talere, der udtalte sig i udvalget, mellem dem, der ville tale i morges, og dem, som stadig er til stede.
Det, der var rigtigt for Ferri-betænkningen i morges, må også være rimeligt for Deprez-betænkningen nu i eftermiddag. Men et forbehold vil jeg naturligvis også nævne. Vi kan i forbindelse med det, vi drøfter nu, ikke undlade at gøre opmærksom på, at det bl.a. drejer sig om et problem, der angår dagsordenen og kalenderen. Hvis vi ikke kommer på bedre tanker og benytter både torsdag og fredag som arbejdsdage her, vil vi hver torsdag eftermiddag diskutere denne problemstilling igen.

Efter min mening kan man løse det ved at tilrettelægge et sammenhængende og i sig selv logisk program for arbejdet indtil fredag middag. I det konkrete tilfælde har hr. Deprez krav på en større tilstedeværelse, end det er tilfældet nu.

Posselt
Hr. formand, jeg er naturligvis fuldstændig enig i det, hr. Schulz sagde til sidst, men jeg vil gerne sige helt tydeligt, at der foregår en planlagt agitation for nu efter fredagen også at ødelægge torsdagen. På den anden side er reaktionerne herpå planløse.
I mandags sagde hr. Seppänen, at hans betænkning var for vigtig til at blive behandlet torsdag aften. Efter hr. Seppänens indlæg besluttede Parlamentet alligevel demokratisk, at vi behandler hans betænkning torsdag aften. Så erklærede den fungerende formand onsdag middag, at efter aftale med grupperne blev hr. Seppänens betænkning placeret torsdag morgen.
I morges blev der fremlagt en dagsorden, hvoraf det fremgik, at Ferri- og Deprez-betænkningerne behandles nu i aften. I morges var der ingen, der protesterede imod det. Ved middagstid kom hr. Ferri i tanker om, at han er bortrejst, og anmodede derfor om, at man udsætter hans betænkning. Det blev indrømmet ham. Hr. Deprez var til stede og protesterede ikke. I eftermiddags bemærkede hr. Deprez, at hans talere var forsvundet, og nu ønsker han her i aften, at hans betænkning udsættes. Det grænser efterhånden til en farce, det må jeg virkelig sige. Jeg vil også klart protestere imod, at vi udsætter behandlingen. Hr. Schulz, fru Boumediene-Thiery og jeg er medlemmer af dette udvalg. Vi kan udtale os om dette emne, og vi bør gennemføre debatten. Men jeg kunne ønske, at det i fremtiden foregår på en mere ordnet måde.

Formanden
Jeg vil gerne gøre Parlamentet opmærksomt på, at formandskabet har modtaget det skriftlige forslag. Proceduren overholdes således til fulde. Vi vil nu stemme om Deres forslag om udsættelse af betænkningen.
(Forslaget om udsættelse af Deprez' betænkning forkastedes) Vi vil nu indlede forhandlingen om Deprez' betænkning. Afstemningen finder sted umiddelbart efter forhandlingen.

Deprez
Hr. formand, jeg agter at tale i mere end fem minutter, eftersom talerne fra min gruppe har undladt at gøre brug af deres taletid, og der således er 15 minutter tilovers. Jeg kan derfor tale i 20 minutter. Jeg vil således tale meget langsomt, hr. formand, for jeg tror ikke, at De har til hensigt at hindre en sand debat og således en ordentlig redegørelse for alle argumenterne.

Formanden
Kære kollega, jeg vil følge forretningsordenen. De har fået tildelt fem minutters taletid, og jeg giver Dem derfor ordet i fem minutter.

Deprez
Hr. formand, kære kolleger, Den Franske Republiks initiativ, der ligger til grund for min betænkning, handler om statsborgere fra tredjelande, der er indehavere af et såkaldt visum til længerevarende ophold - det vil sige et visum, der højst er gyldigt i tre måneder - udstedt af en medlemsstat i Schengen-området. Disse statsborgere venter på at få opholdstilladelse i den medlemsstat, der har udstedt deres visum.
I henhold til gældende fællesskabsret, det vil sige særligt konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen, artikel 18, kan denne statsborger fra et tredjeland kun foretage transit i de andre medlemsstater for at komme til det land, der har udstedt et visum til længerevarende ophold. Og når statsborgeren først er ankommet til dette land, kan han ikke mere rejse i Schengen-området, så længe han ikke har opnået det, man kalder en permanent opholdstilladelse. Men, og det er præcist heri, problemet ligger, udstedelsen af en permanent opholdstilladelse kan tage flere uger, ja, måske flere måneder, hovedsageligt på grund af tunge administrative procedurer, dårlig koordinering mellem de administrative tjenester i nogle medlemsstater og ansøgerens vanskeligheder ved at forstå de nøjagtige procedurer, der skal følges.
Derfor er indehaveren af et visum til længerevarende ophold, som venter på at få permanent opholdstilladelse, den, der er allerdårligst stillet i forhold til borgere fra de andre tredjelande med hensyn til fri bevægelighed i Schengen-området. Dette berører tusindvis af mennesker hvert år på Unionens territorium.
Situationen bliver ikke mindre paradoksal eller for den sags skyld mindre skandaløs af, at ansøgninger om et visum til længerevarende ophold i samtlige EU-lande er underlagt en række ekstremt strenge vilkår. Hvis man ser bort fra familiesammenføringerne, er ansøgerne genstand for en meget grundig forudgående undersøgelse. De skal bevise, at de er i besiddelse af tilstrækkeligt med midler, og alt efter deres situation fremvise et bevis på, at de er blevet optaget på en uddannelses- eller forskningsinstitution, eller fremlægge deres fuldgyldige arbejdskontrakt.
Den Franske Republiks målsætning er enkel og meget klart opstillet i begrundelsen. Det drejer sig om at give disse indehavere af et visum til længerevarende ophold, der afventer deres permanente opholdstilladelse, mulighed for fri bevægelighed i Schengen-området. Og vi deler enstemmigt, håber jeg i det mindste, den målsætning, der går ud på at fremme den frie bevægelighed for disse statsborgere.
Problemet ligger altså ikke i målsætningen, men derimod i de midler, man har valgt til at opfylde den, og i konsekvenserne heraf i form af medlemsstaternes skønsret i forhold til de borgerlige rettigheder.
Ret overraskende har man i initiativet fra Den Franske Republik faktisk valgt artiklerne 62, stk. 2, og 63, stk. 3, der begge handler om procedurer og betingelser for udstedelse af visum, som retsgrundlag. Men hvis det egentlige mål er at fremme den frie bevægelighed for statsborgerne, så er det rigtige retsgrundlag artikel 62, stk. 3, der fastslår, at Rådet inden for fem år efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden skal træffe foranstaltninger, der fastlægger betingelserne for tredjelandsstatsborgeres frie bevægelighed på medlemsstaternes territorier i en periode på højst tre måneder.
Kære kolleger, valget af retsgrundlag er aldrig et tilfældigt valg. I virkeligheden viser det valgte retsgrundlag i det franske initiativ, at hovedformålet med dette initiativ er at harmonisere betingelserne for udstedelse af visa til længerevarende ophold ved at sidestille dem med standardvisa til korterevarende ophold. Det vil sige, at hvis man godkendte forslaget i dets nuværende tilstand, og som det blev stillet af Den Franske Republik, ville det give alle medlemsstater, der iværksætter det tættere Schengen-samarbejde, ret til ved hjælp af en såkaldt forudgående konsultation at blive informeret om hver eneste ansøgning om visum til længerevarende ophold i samtlige andre lande i Schengen-området og derfor ret til at kunne lægge hindringer i vejen for den frie bevægelighed for de ansøgere, som dette land ikke ville godkende. Hvis man godkender denne bestemmelse, betyder det i praksis, at den franske stat, hvis Spanien i morgen beslutter sig til at udstede et visum til længerevarende ophold til en algerisk statsborger og benytter proceduren om forudgående konsultation, kan anmode om at blive informeret automatisk herom, og den vil have ret til at modsætte sig ansøgningen, uden at nogen ved noget om det, fordi ingen på nuværende tidspunkt ved, hvilke lande der benytter sig af den forudgående konsultationsprocedure, og Rådet nægter at offentliggøre listen over disse lande.
Jeg har således for mit eget vedkommende valgt at ændre Den Franske Republiks initiativ, således at det stemmer overens med sit erklærede mål, nemlig det, der blev fremlagt i begrundelsen, og som gik ud på at fremme bevægeligheden i Schengen-området for indehavere af et visum, der afventer deres opholdstilladelse.
Jeg støtter i øvrigt målet om at iværksætte et standardvisum til længerevarende ophold, som dem vi allerede har til korterevarende ophold. Men jeg håber på, og det synes jeg, vi alle skal håbe på, at et sådant initiativ, der gerne skulle komme fra Kommissionen, indgår i et klart, sammenhængende og globalt forslag og ikke som her i et forslag, der både har en begrænset rækkevidde og en skrøbelig ligevægt. Derfor anmoder jeg Europa-Parlamentet om at støtte de ændringer, som jeg har indført efter enstemmig vedtagelse i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder.

Lambert
Hr. formand, jeg er glad for at få muligheden for at tale til Udvalget for Andragender. Det er ikke kun spørgsmålet om personer med lovlig opholdstilladelse fra tredjelande, hvor vi støder på problemer med retsgrundlaget. Jeg tænker bl.a. på udvidelserne af forordning 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, vedrørende koordineringen af sociale systemer.
På topmødet i Tampere i 1999 blev der talt om at tildele statsborgere fra tredjelande de samme rettigheder som andre EU-statsborgere. Der findes dog stadig de, der ønsker at opfatte disse mennesker som midlertidige og ikke-bofaste personer, snarere end personer, der kan bidrage kraftigt til Unionen. Hvorfor er de forskellige landes regeringer ellers opsat på at tilskynde udefra kommende investeringer fra amerikanske og asiatiske virksomheder? Vi er af den mening, at der mangler politisk sammenhæng, når der udstikkes retningslinjer på dette område. Den manglende sammenhæng forklarer til dels diskussionen om retsgrundlaget.
Udvalget for Andragender støtte hr. Deprez' synspunkter og takker ham for den omhu, han har udvist i dette spørgsmål. Det er udvalgets opfattelse, at vi kan nedbringe antallet af lignende uenigheder med Rådet i fremtiden ved at skære i antallet af individuelle nationale initiativer på dette område og i stedet koncentrere os om kommissionsforslag, der skal igennem en indledende undersøgelsesprocedure. Jeg er bekendt med, at Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender allerede har rejst spørgsmålet over for det svenske formandskab, og vi må håbe, at dette bærer frugt.
Hvad angår det væsentlige spørgsmål, på trods af at selvfølgelig ikke alle medlemsstater deltager i Schengen-aftalen, ser det for udvalget ud til, at vi skal hæve rettighederne for bosatte personer fra tredjelande op på et statsborgerniveau. Dette er især vigtigt, hvor partnere - og ikke forældre som det af en uforstående grund står i min forklarende redegørelse - påvirkes af en anden retsstilling, og vi har haft flere andragender vedrørende disse spørgsmål, som vi har haft med i vores overvejelser. Vi mener, at det også er vigtigt at støtte hr. Deprez' stillingtagen, eftersom behovet for forslaget i sig selv snarere er en afspejling af resultatet af bureaukratiske forsinkelser end manglende retningslinjer.
Vi håber og forventer, at Udvalget for Andragender fremover automatisk vil blive bedt om en udtalelse vedrørende lignende emner i god tid.

Posselt
Hr. formand, først vil jeg lykønske hr. Deprez med hans brillante betænkning, som fortjener vores fulde støtte. Denne betænkning er jo resultatet af et meget intensivt arbejde hos os i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender. Kære hr. Deprez, jeg kunne ikke have ønsket dig et bedre tidspunkt til behandlingen af denne betænkning, for det er et fremragende tidspunkt - det er altid et fremragende tidspunkt, når Parlamentet holder møde - men jeg kunne have ønsket dig bedre talere.
Men uafhængigt heraf mener jeg, at de talere, som nu stiller op i stedet for de planlagte talere, absolut er i stand til at bidrage med noget vedrørende dette emne. Jeg vil gerne sige helt tydeligt, at hr. Deprez' arbejde fortjener vores fulde støtte, både hvad retsgrundlaget og kritikken af Rådets og Kommissionens fremgangsmåde angår. Rådet og Kommissionen har i dette vigtige spørgsmål optrådt næsten lige så planløst, som vi i denne uge har optrådt i spørgsmålet om dagsordenen. I spørgsmålene om asyl og indvandring har vi at gøre med en fuldkommen konfus politik, hvor vi får forelagt det ene enkeltinitiativ efter det andet, snart fra Rådet, snart fra Kommissionen, snart fra enkelte medlemsstater, men der mangler et strategisk koncept. Det er præcis også det, som dette i praktisk henseende absolut fornuftige forslag lider under. Der er intet strategisk koncept, som skelner entydigt mellem asyl og indvandring, regulerer begge dele på en passende måde og behandler det vigtige spørgsmål om byrdefordelingen, og på grund af alt dette opstår der problemer. Disse problemer ordnes så igen via en bagdør ved hjælp af bureaukratiske finesser, hvorved der ikke skabes en effektiv ordning, men kun pseudoordninger.
Hvis mennesker, der har opholdt sig længere tid i Den Europæiske Union, virkelig får visse lettelser på grund af dette initiativ, så hilser jeg det velkomment. Men man kan ikke behandle kræft med aspirin. Sådan, som vi i de sidste år har behandlet og desværre stadig behandler dette vigtige område, kan det ikke fortsætte. Derfor mener jeg, at hr. Deprez' kritik er mere end berettiget. Jeg siger ja til praktiske lettelser til fordel for mennesker. Jeg siger også ja til en fornuftig byrdefordeling der, hvor der opstår byrder. Naturligvis også til fri bevægelighed for tredjelandsstatsborgere i Den Europæiske Union. Men vi opfordrer Rådet og Kommissionen til endelig at bevæge sig væk fra lapperier og hen imod en gennemtænkt strategisk politik på dette område og at fremlægge et helstøbt koncept, som vi så kan gennemføre skridt for skridt.

Schulz
Hr. formand, jeg vil gerne udtrykke min tilfredshed. Da jeg ved debatten i eftermiddags skulle begynde mit indlæg med sætningen: "Hr. formand, kære tomme Parlament", fordi der i alt kun var fem kolleger til stede, sagde hr. Posselt, at hvis der ikke var nogen taler til stede fra hans gruppe ud over ham selv, ville han overtage hele PPE-DE-Gruppens taletid. Det ville have betydet, at vi skulle have lyttet til hr. Posselt i 15 minutter i træk. Kan De forestille Dem det?

Nu er vi undgået denne skæbne, og vi kan vende os mod det emne, som hr. Deprez har bragt på bane. Hr. Posselt, den byrdefordeling, De talte om, og som er et af Deres yndlingstemaer, har ikke noget at gøre med det, vi drøfter i dag, selv om jeg må give Dem ret i, at vi er nødt til at diskutere byrdefordelingen.
Lad mig først med adresse til Rådet sige, at vi har at gøre med et initiativ fra den franske regering. Vi har i Indenrigsudvalget i den sidste tid gentagne gange oplevet, at enkelte medlemsstater tager initiativer, og vi oplever her, at medlemsstaterne en gang imellem ved et tilfælde tager fejl med hensyn til retsgrundlaget. Jeg vover for en gangs skyld at tage hr. Posselts sætning op. Der mangler et strategisk koncept, især i Rådet. Derfor ville Rådet gøre bedre i at tage kommissær Vitorinos strategiske koncept op, som nemlig eksisterer, i stedet for, at det for det meste blokerer for hans synspunkter. Det siger jeg principielt med adresse til medlemsstaterne og Rådet.
Det andet punkt er spørgsmålet om, hvorfor der mangler et strategisk koncept. Det strategiske koncept mangler af en simpel grund. Den Europæiske Unions politik er, såfremt den vedrørende den frie bevægelighed føres af de enkelte regeringer i medlemsstaterne, ikke i alle medlemsstater, men i den overvejende del af medlemsstaterne præget af en forsvarsholdning, som skyldes, at de fleste regeringer i Den Europæiske Union principielt som udgangspunkt vil begrænse den frie bevægelighed og ikke indrømme fri bevægelighed, som i øvrigt i traktaten om De Europæiske Fællesskaber er defineret som en af de fire grundlæggende frihedsrettigheder.
Vi har at gøre med et mangelfuldt strategisk koncept, fordi vi taler om den frie bevægelighed for tjenesteydelser, kapital og varer, og de kan lige fra kvæg til uran bevæge sig frit i Europa. Kun mennesker er underlagt begrænsninger i Den Europæiske Union. De er underlagt disse begrænsninger ud fra en forsvarsmekanisme. Når hr. Posselt taler om fri bevægelighed, handler det for det meste om mennesker fra sydlige himmelstrøg eller asylansøgere. Men jeg taler også om den amerikanske professor, der modtager et professorat ved et tysk universitet, får opholdstilladelse i Forbundsrepublikken Tyskland og skal søge om visum, hvis han vil holde en gæsteforelæsning ved Sorbonne i Paris. Eventuelt skal han også vente på dette visum, fordi de franske eller tyske myndigheder ikke kan komme videre på grund af de mangfoldige og i mangel af et strategisk koncept særdeles heterogene administrative bestemmelser i medlemsstaterne.
Jeg taler om ingeniøren, der sendes til EU af et firma i et tredjeland, som har filialer forskellige steder. Han er underlagt den samme bureaukratiske forhindring, som i øvrigt slet ikke burde eksistere i et frit marked og en fri økonomi. Derfor opfordrer jeg i forbindelse med hr. Deprez' fremragende betænkning til ikke altid at knytte den frie bevægelighed og de hertil hørende problemstillinger sammen med en forsvarsmekanisme mod dem, som vi her formentlig eller reelt ikke ønsker, men endelig engang forstå, at fri bevægelighed for det første er en menneskeret og for det andet betyder økonomisk fornuft i Den Europæiske Union.
(Bifald)

Boumediene-Thiery
Kære kolleger, det franske initiativ beviser endnu en gang, hvor nødvendigt det er at klarlægge alle tiltag i forbindelse med den frie bevægelighed, der rejser spørgsmålet om åbning af grænserne. Alle statistikker viser, at ind- og udvandringen ikke er blevet mindre, og at den endda vil vokse i de kommende år. Spørgsmålet om tredjelandsstatsborgernes frie bevægelighed i Schengen-området vil altså blive endnu mere påtrængende.
De europæiske statsborgere forventer en global, klar og sammenhængende indvandrerpolitik. Nøgleelementet i det franske initiativ hviler på en ændring af Schengen-aftalens artikel 18. Indehaveren af et visum til længerevarende ophold skal ikke have færre rettigheder end indehaveren af et visum til korterevarende ophold. Det gælder om at lette den frie bevægelighed for de migranter, der regelmæssigt er rejst ind i landet, ligegyldigt hvilken form for visum de har.
Man skal vide, at en statsborger fra et tredjeland i dag udelukkende kan foretage et transitophold i et andet medlemsland med henblik på at rejse til det land, der har udstedt hans visum til længerevarende ophold. Derefter kan han ikke længere bevæge sig rundt i Schengen-området, før han har fået sin opholdstilladelse.
Det er her, skoen trykker. Med hensyn til princippet om fri bevægelighed er tredjelandsstatsborgeren med et visum til længerevarende ophold den, der er dårligst stillet, selv om han har måttet vente flere måneder, ja, flere år på at opnå sit visum.
Endvidere undgår det franske forslag at behandle spørgsmålet om familiesammenføring, der især er aktuelt, når Unionens borgere gifter sig med statsborgere fra tredjelande. Hvorfor ikke betragte indehaverne af visa til længerevarende ophold som egentlige statsborgere, således at de har den samme ret til fri bevægelighed? Det retsgrundlag, som forslaget hviler på, kunne, som vores ordfører for øvrigt har påpeget, have været valgt anderledes og have dækket alle de aspekter, der er nævnt i bestemmelserne.
Konklusionen bliver, at det vil være bedst at stemme imod et upræcist og ufuldstændigt forslag på et så følsomt område som den fælles indvandrerpolitik. I bestræbelserne på at respektere og sikre den fælles lovgivningsmagt fuldt ud er det vigtigt snarest muligt at få vedtaget en lov om fri bevægelighed, indvandrings- og asylret.
Afvisningen af et "fort Europa" kan kun gå gennem en reel opblødning af visumpolitikken, der er undertrykkende og ikke på nogen måde standser ind- og udvandringen, men som tværtimod fremmer udviklingen af menneskesmuglernes netværk.

Cashman
Hr. formand, jeg kan fuldt ud tilslutte mig hr. Deprez. Det er et meget vigtigt emne, der netop rammer det grundlæggende spørgsmål om, hvorfor vi har Den Europæiske Union. Unionens grundlæggende principper er frihed, respekt for demokratiet og menneskerettigheder. Hvis man fjerner den frie bevægelighed, hvis man stempler mennesker, fordi de har ansøgt om visum eller har et bestemt visum, mener jeg, at man underminerer Unionens grundlæggende principper. Derfor bifalder jeg den brede appel i hr. Deprez' betænkning. Det er en velovervejet betænkning, og som hr. Deprez ganske rigtigt sagde, berører den tusinder af mennesker. Men selv om dette skulle gælde for blot én person, kan jeg med beklagelse konstatere, at vi stadig ville reagere år - ja, endda årtier - senere, end vi burde. Det er, som hr. Deprez siger, en vej til at nå målet, og jeg bifalder hans retgsrundlag i artikel 62, stk. 3.
Jeg deler hr. Deprez' bekymring, og hans ændringsforslag giver fri bevægelighed til de mennesker, som venter på endeligt visum. Jeg bifalder hans afpudsning af det franske forslag. Der er et reelt behov for denne type forslag. Vi skal behandle mennesker retfærdigt og med værdighed og ikke som mindreværdige, blot fordi de opholder sig i EU på et visum.
Der er nogle medlemsstater, som vil være forbeholdne, men vi må erkende, at det er vigtigt, og at mennesker ikke skal have deres frie bevægelighed indskrænket på grund af ubegrundede og omstændelige administrative procedurer.
Jeg takker hr. Deprez for en indsigtsfuld og velbegrundet indgangsvinkel og initiativer, der vil lette den frie bevægelighed for statsborgere fra tredjelande inden for medlemsstaternes grænser i en periode på højst tre måneder. Dette er en garanti. Vi bør bifalde den og dermed også hr. Deprez' betænkning.
Sluttelig vil denne betænkning måske med tiden betyde, at vi her i mødesalen og i EU kan føre en seriøs og fornuftig debat om spørgsmål vedrørende immigration og visum, uden at nationalismen og fremmedhadet stikker sit grimme ansigt frem. Jeg bifalder hr. Deprez' betænkning.

Nielson
Hr. formand, på vegne af Kommissionen ønsker jeg at takke ordføreren hr. Deprez for hans grundige og omfattende arbejde.
Kommissionen støtter målsætningen i det franske initiativ om at lette den frie bevægelighed inden for Schengen-området for personer med visum til længerevarende ophold, inden der udstedes opholdspapirer med samme status som et visum.
Derimod kan Kommissionen ikke støtte det valgte retsgrundlag, som har klare implikationer for indholdet i det faktiske instrument. Kommissionen deler derfor ordførerens synspunkt. Kommissionen mener, at det korrekte retsgrundlag for forordningen er artikel 62, stk. 3, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, "foranstaltninger vedrørende de betingelser, på hvilke tredjelandsstatsborgere frit kan rejse inden for medlemsstaternes område i højst tre måneder".
Af hensyn til konsekvens i forhold til retsgrundlaget er Kommissionen også enig med ordføreren om behovet for at ændre artikel 21 i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen, der omhandler udlændinges bevægelighed, snarere end artikel 18. Sidstnævnte artikel er blot en specificering af, at længerevarende visum udstedes på nationalt plan, og fastlægger betingelserne for gennemrejse for indehavere af længerevarende visum.
De eneste yderligere punkter, som Kommissionen ønsker at føje til ordførerens er som følger: Kommissionen anser ændringsforslagene til fælles konsulære instrukser som fyldestgørende. Det er også nødvendigt at ændre Den Fælles Håndbog, således at grænsepoliti modtager information om den nye status for længerevarende visum.
Endelig kan Kommissionen bekræfte intentionerne om i nærmeste fremtid at præsentere et overordnet lovforslag, hvad angår retten til at rejse inden for Schengen-området, for at undgå spredte handlinger, der ikke vil bidrage til større gennemsigtighed og overskuelighed i forhold til befolkningen eller sikkerhed over for loven.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen om denne betænkning vil finde sted umiddelbart efter afstemningen om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning, der begynder om lidt.

AFSTEMNING (fortsættelse)
Fatuzzo
Hr. formand, dette er den sidste stemmeforklaring i denne mødeperiode, og hvis det lykkes mig også at gennemføre denne sidste stemmeforklaring, har jeg en forhåbning om - eftersom mit ene ben er brækket og lagt i gips - at stemmeforklaringer ikke afgives med fødderne.
Når det er sagt, vil jeg gerne sige, at jeg spurgte min datter Elisabetta, som lige er blevet advokat, og som repræsenterer Pensionistpartiet i Lombardiets regionsforsamling, til råds om denne betænkning. Jeg spurgte hende til råds, og hun gav mig følgende svar: "Sådan som betænkningen er udarbejdet, er den glimrende for advokaterne, da den vil få antallet af sager og søgsmål til at stige. Men eftersom jeg også er medlem af en lovgivende forsamling, må jeg anbefale dig at handle i overensstemmelse med borgernes interesser, og derfor skal du stemme for betænkningen, hvis den bliver ændret." Hvilket jeg også gjorde, hr. formand.

Formanden
Vi takker familien Fatuzzo for dens bemærkninger til Deprez' betænkning.

Alyssandrakis
 Kernen i det direktiv, der er foreslået af Den Franske Republik, er en gensidig anerkendelse af beslutninger om deportation (udvisning), når en EU-medlemsstat træffer en sådan beslutning. KKE forkaster denne tankegang, eftersom udvisning allerede misbruges i forskellige EU-lande, og det nye direktiv vil gøde jordbunden for flere overtrædelser af loven.
Erfaringen viser, at myndighederne også over for legale indvandrere, som kommer til at overtræde nogle regler (selv i tilfælde af trafikforseelser) nemt skrider til udvisning under påskud af, at der er tale om en trussel mod den offentlige orden og landets sikkerhed. Dette indgår også i den nye lov om udlændinge, som i disse dage er til afstemning i det græske parlament.
Af ovenstående årsager har vi stemt imod Deprez-betænkningen.

Vachetta
Ved at foreslå, at man - mens man venter på opholdstilladelse - kan få et visum til længerevarende ophold, der giver de samme ind- og udrejsemuligheder som en opholdstilladelse, forbedrer Deprez' betænkning det franske initiativ, hvor det blev foreslået, at et sådant visum til længerevarende ophold skulle have samme gyldighed som et visum til korterevarende ophold, når det gælder bevægeligheden.
Da Frankrig genindførte turistvisaene i 1986 under påskud af, at det var et led i terrorismebekæmpelsen, bad Europa-Parlamentet det om at lade være med dette, da der efter Parlamentets mening var tale om "diskrimination over for borgerne fra de lande, der er ikke er medlem af Fællesskabet".
I dag banaliseres denne diskrimination af Schengen-aftalen og af den kendsgerning, at indvandringspolitikken er gjort til et fællesskabsanliggende. Når konsulaterne nægter at udstede visa, sker det på en totalt uigennemsigtig måde, eftersom det sjældent er obligatorisk for dem at give en begrundelse. De europæiske konsulater nøjes med at henvise til en "indvandringsrisiko" eller til registreringen i Schengen-informationssystemet. Til den store bunke registrerede afslag kommer de utallige mundtlige afslag, fordi procedurekravene ikke er opfyldt. Der udstedes visa med en sådan sjældenhed, at det medfører meget trafik på konsulaterne. Denne konstante ydmygelse af Sydens borgere har udelukkende det formål at lukke grænserne for dem, og den har udelukkende den virkning at fremme den illegale indvandring.
I Deprez' betænkning konkluderes det med rette, at der mangler gennemsigtighed og demokratisk kontrol, når det gælder visa og bevægelighed i Europa. Jeg stemmer derfor for betænkningen.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Det var sidste punkt på dagsordenen.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 18.15)

