Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Hallam
Fru formand, det drejer sig om protokollen. Med hensyn til ændringsforslag nr. 5 til Lindholmbetænkningen blev det registreret, at jeg afholdt mig fra at stemme i den forbindelse. Det var faktisk min mening at stemme for, men mine fingre blev vist ramt af »Pasty-forbandelsen«, og jeg kom simpelthen til at trykke forkert. Så jeg vil gerne bede om at blive registreret som havende stemt for dette ændringsforslag.

Formanden
Denne rettelse vil blive foretaget, hr. Hallam.

W.G. van Velzen
Fru formand, det drejer sig om punkt 7, ONP og generel service på telekommunikationsområdet. Det var i går en overordentlig vanskelig afstemning, og jeg har også forståelse for, at der af og til sker en fejl, men den vil jeg gerne have rettet. Der står nemlig, at vi stemte tre gange om at lade ordet »udelukkende« udgå. Nu viser det sig, at det er korrekt gengivet i protokollen, men derefter har man begået fejl tre gange ved tilpasningen af direktivet; jeg vil således gennem Dem spørge, om Deres tjenestegrene kan rette fejlen. Protokollen er udmærket, men direktivet er således ikke rettet. Hvis det kan lade sig gøre, er det i orden.

Formanden
Jeg er helt med Dem, hr. van Velzen, og protokollen vil blive rettet i overensstemmelse hermed.

Posselt
Fru formand, jeg refererer ikke direkte til protokollen, men til det fuldstændige forhandlingsreferat fra i onsdags. Dér er et utilstrækkeligt svar fra Rådet på et tillægsspørgsmål fra mig til hr. Sjöstedt korrekt gengivet og senere en anmodning fra mig om ordet til forretningsordenen, det er også korrekt. Men det spørgsmål, jeg stillede, er på hemmelighedsfuld vis forsvundet og erstattet med et spørgsmål, som jeg i fjor stillede det irske formandskab for Rådet.
Jeg ville blot gøre opmærksom på, at her er altså dele af det fuldstændige forhandlingsreferat fra december på mystisk vis dukket op igen i det fuldstændige forhandlingsreferat fra en onsdag i februar.

Formanden
Det nødvendige vil blive gjort for at rette denne fejl.
Er der flere indsigelser?
(Protokollen godkendtes)

Afstemning
Eriksson
Jeg har stemt imod betænkningen af McGowan om komplementaritet mellem Fællesskabets og medlemsstaternes politik vedrørende udviklingssamarbejdet.
Jeg er en varm tilhænger af en styrkelse af udviklingsbistanden, men mener, at det er et anliggende, der først og fremmest hører til på det nationale plan. Desuden synes betænkningen at se det som sin hovedopgave at styrke EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP) og »bidrage til øget erkendelse af den europæiske identitet på verdensplan«, som det hedder i beslutningsteksten.
Jeg er fra Sverige, som er et alliancefrit land, og mener, at vort land kan yde en betydeligt større indsats som en selvstændig, progressiv nation i verden end ved at tilpasse sig en FUSP, som reelt styres af stormagterne.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Vi har stemt for betænkningen, da vi er enige i hensigten, nemlig at samordne EU's udviklingsbistand for at undgå dobbeltarbejde. Derimod er vi på det bestemteste imod, at der gennemføres en fuldstændig harmonisering af EU-landenes ulandsbistand. For os er det væsentligt, at EU's medlemsstater også fremover kan føre en selvstændig bistandspolitik i deres eget navn.

Van der Waal
I Maastricht-Traktaten er det fastlagt, at Den Europæiske Unions udviklingspolitik skal være komplementær i forhold til medlemsstaternes politik. Men for at opnå denne komplementaritet er samordning mellem Unionen og medlemsstaterne nødvendig. I praksis sker det imidlertid stadig forholdsvis sjældent. McGowan-betænkningen er et tydeligt eksempel herpå. Med rette tilskrives denne ufuldkommenhed manglende politisk vilje hos medlemsstaterne.
Desværre forbigår betænkningen, at denne konstaterede uvilje er en følge af forskellen mellem medlemsstaternes opfattelser. I nogle medlemsstater støtter udviklingspolitikken handelen, i andre er det en del af udenrigspolitikken og varetagelsen af politiske interesser. Tænk på den franske optræden i Afrika. En sådan forskelligartethed i målsætninger lader sig ikke nemt samordne. Jeg forventer derfor ikke meget af de foranstaltninger, som foreslås i McGowan-betænkningen.
Det er beklageligt, for så vidt som resultaterne af udviklingssamarbejdet lider derunder. Men i mangel af en europæisk politisk enhed forekommer det mig mere effektivt, idet vi accepterer den nuværende politiske virkelighed, maksimalt at benytte mulighederne for samordning end at efterstræbe det høje ideal med hensyn til en samordnet udviklingspolitik for Unionen.
I begrundelsen til sin betænkning siger hr. McGowan, at offentligheden i Nederlandene accepterer, at en forholdsvis høj procentdel af bruttonationalproduktet anvendes til udviklingshjælp, netop fordi Nederlandene giver denne hjælp en stærk national profil. Det er rigtigt, men denne støtte kan ikke forventes i forbindelse med en europæisk politik. Derfor skal udviklingshjælpen i Unionen samordnes der, hvor det er muligt, men dog primært forblive national politik. Frem for alt fordi det ikke drejer sig om den politiske anseelse, som Unionen mener, at den skal have i verden på grundlag af det anvendte budget til udviklingssamarbejde, men på grund af den største effekt for udviklingslandene. Af denne grund har vi taget forbehold med hensyn til McGowan-betænkningen.
Betænkning af Fassa (A4-0021/97)
Eriksson
Jeg har stemt imod betænkningen af Fassa om EU's humanitære bistand.
Jeg er tilhænger af, at man udvikler den humanitære bistand, men kan ikke stemme for betænkningen, da den går kraftigt ind for en styrkelse af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og for en yderligere tilnærmelse mellem EU og WEU.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Vi er enige i hensigten, nemlig at der bør foretages en samordning og effektivisering af EU's ulandsbistand. Derimod kan vi ikke støtte betænkningens i denne forbindelse uvedkommende formuleringer om en »styrkelse af EU's fælles udenrigspolitik« og på samme måde heller ikke opfordringen til Rådet om at styrke samarbejdet med WEU. Vi mener, at EU skal være en civil organisation, og at WEU bør opløses.

Lindqvist
Der er absolut ingen grund til, at EU sammen med WEU opretter en militærstyrke til varetagelse af »fredsbevarende« operationer. Dette forslag må afvises.

Regnskabsafslutning for EUGFL
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er interimsbetænkning (A4-0043/97) af Mulder for Budgetkontroludvalget om udsættelsen af decharge til Kommissionen for regnskabsafslutningen for EUGFL, Garantisektionen, for regnskabsåret 1992 (C(96)0417 - C4-0259/96).

Mulder
Fru formand, vi har i mange år haft en europæisk landbrugspolitik. Igennem årene har der været megen kritik af denne landbrugspolitik. Jeg vil ikke på nuværende tidspunkt komme ind på værdien af denne kritik. En ting må imidlertid være helt klar. Når der er forordninger, skal man overholde dem, og når der afholdes udgifter, skal disse afholdes efter reglerne. Her i Parlamentet er der i årenes løb opstået betydelige tvivl om gennemførelsen af disse finansielle regler. Derfor vedtog Parlamentet den 17. marts 1995 et beslutningsforslag, hvori der stod, at der fra da af hvert år skulle meddeles særskilt decharge for landbrugsudgifterne fra EUGFL. Også Revisionsretten har bebudet, at der hvert år vil blive udarbejdet en særberetning om disse udgifter.
Sidste år i april udtalte Parlamentet sig for første gang ifølge denne procedure, og de konklusioner, som dengang blev formuleret, er stadig interessante. For det første konkluderede beslutningsforslaget fra sidste år, at de tjenestegrene, som skulle udføre kontrollen, var fuldstændigt underbemandede. I beslutningsforslaget fra sidste år blev der anmodet om ansættelse af femten nye medarbejdere. Vi kan et år senere konstatere, at der kun er ansat tre. Det andet vigtige punkt i beslutningsforslaget fra sidste år er, at hvis der foretages finansielle korrektioner, så må de udelukkende anvendes ud fra tekniske kriterier, og politiske beslutninger må ikke spille nogen rolle. Et år senere kan vi på grundlag af Revisionsrettens beretning endnu en gang konstatere, at Kommissionen ikke har overholdt dette.
Når vi nu ser på udgifterne i selve 1992, så kan vi sige, at der af det samlede udgiftsmønster på ca. 30 mia ECU måtte tilbagefordres 800 mio. Desuden har Kommissionen for det andet også givet nogle lande visse fordele, som ifølge Revisionsretten ikke var berettigede. For det første vil jeg nævne sagen om oplagring af oksekød i Irland. Det er foregået mærkværdigt. Kontroltjenesterne fra GD VI konstaterer, at der er gået noget galt og pålægger en korrektion på 5 %. Dernæst siger Kommissionens finansinspektør: Det er for lidt, der er begået alvorlige fejl, det må blive 10 %. GD VI tilpasser sig derefter til ideen og siger så endnu en gang: Det skal faktisk blive 10 %; Irland protesterer, men Kommissionen - de tekniske tjenestegrene - står fast, men hvad gør Kommissionen så som politisk organ? Den tilsidesætter de tekniske tjenestegrenes udtalelse og træffer alligevel beslutning om 5 %. Tab for Fællesskabets budget: omkring 30 mio ECU. I tilfældet i Grækenland med hensyn til produktionsstøtten til bomuld kan der fremsættes lignende bemærkninger. Tab for budgettet med denne bomuld: omkring 30 mio ECU. I alle disse tilfælde gav Kommissionen som svar på Revisionsrettens kritik, at man lader tvivlen komme medlemsstaterne til gode.
Vi er ikke enige heri, fru formand. Hvilken lære kan vi drage af alt dette? For det første: Personalemangel må ikke være noget argument for at kontrollere tingene utilstrækkeligt. Investering i personale tjener man senere i vidt omfang ind igen. For det andet: En korrektion på 930 mio ECU bagefter, og ifølge Revisionsretten sandsynligvis meget højere, er under alle omstændigheder alt for høj, mere end 5 % af landbrugsbudgettet, og skal bringes under kontrol enten gennem bedre tilsyn eller gennem bedre regler. Og for det tredje er det utilladeligt, at Kommissionen tilkøber sig overholdelse af forskrifter ved at formindske finansielle korrektioner for et bestemt år, selv om der ikke er konstateret forbedringer i det pågældende regnskabsår.
Desuden tror vi, at det i høj grad et spørgsmål, om den maksimale finansielle korrektion på 10 % nu også er nok. Vi anmoder om en ekstra finansiel korrektion på 25 %. Sidste år lod Parlamentet tvivlen komme Kommissionen til gode. I år vil vi ikke gøre dette. Vi udsætter godkendelsen af landbrugsudgifterne fra 1992, indtil de betingelser, som jeg har stillet, er opfyldt. Vi skal sørge for, at landbrugsudgifterne i fremtiden er i orden, og at medlemsstaterne, både befolkningen og selve medlemsstaterne, ikke har indtryk af, at Kommissionen i fremtiden udfører dette på en ukorrekt måde.

Wynn
Fru formand, hvis vi havde talt om regnskabsafslutningen for 1995, ville vi kunne sige, at »der er noget råddent i Danmark«, og vi ville måske så have tænkt på fetaost. Men det er ikke regnskabet for 1995, men regnskabet for 1992, vi drøfter, og vi kan sige, at der er noget galt i Irland og adskillige andre medlemsstater, når det gælder regnskabsafslutningen.
Hr. Mulder har arbejdet meget hårdt med denne betænkning og Budgetkontroludvalget har ikke taget let på tingene. Der er ting, der bekymrer ved den måde, landbrugsressourcerne bliver behandlet på, og når vi når til regnskabsafslutningen, er der åbenbart altid problemer. Revisionsretten har i sin beretning fremhævet dem ganske koncist, og hvis man betragter de to tilfælde, hr. Mulder nævnte, problemet med oksekødet i Irland og problemet med bomulden i Grækenland, så er der god grund til bekymring.
Jeg får det indtryk, at tingene foregår ligesom ved en hollandsk auktion - ikke fordi jeg nogen sinde har været til en hollandsk auktion - men det er sådan, vi beslutter, hvad der skal og hvad der ikke skal betales tilbage til Fællesskabet. Det er det, der ligger bag forslaget om tallet på de 25 %. Det lader altid til at være et spørgsmål om »nå, ja, der har måske nok været et par uregelmæssigheder, der er måske forekommet en lille smule bedrageri, men vi behøver vel ikke betale alle pengene tilbage«.
Det, som Budgetkontroludvalget lægger vægt på, er netop, at vi aldrig ved, præcis hvor meget Fællesskabet bør kræve tilbagebetalt, og hvad Kommissionen bør gøre for at få uretmæssigt udbetalte beløb igen.
I punkt 8 og 9 i hr. Mulders begrundelse er der to ganske vigtige pointer. Han siger: «Man får derfor i dette tilfælde (det vil sige tilfældet med det irske oksekød) uundgåeligt indtryk af, at Kommissionen i sidste ende har givet efter for et politisk pres og ikke længere traf sin beslutning ud fra omfanget af tabet for fællesskabsbudgettet. Den accepterede således ikke blot tab for fællesskabsbudgettet, men underkendte også sine egne tjenestegrenes arbejde. Kommissionen må muligvis tilmed affinde sig med at blive beskyldt for at have udøvet forskelsbehandling af medlemsstaterne, eftersom de faste korrektioner for Frankrig og Italien for oplagring af oksekød ikke reduceredes, .....«. Der er grund til at være meget bekymret her, og når vi ser på de ECU 100 mio fra Grækenland, som ikke er krævet tilbagebetalt, giver det anledning til stor bekymring.
I begrundelsens punkt 20 siger hr. Mulder: «Dermed er der tale om et samlet tab for fællesskabsbudgettet på over ECU 1 mia, der er opstået i begyndelsen af 1990'erne, men først korrigeres nu - og det kun delvis.« Vi havde store forventninger til forligsproceduren. Vi håbede, at forligsproceduren ville være med til at afklare tingene, at gøre tingene langt lettere. Vi håbede, at vi skulle slippe for at se medlemsstaterne gå til Domstolen, men nu oplever vi, at irlænderne efter at have fået en ganske gunstig ordning i oksekødssagen appellerer til Domstolen i forbindelse med Kommissionens beslutning om regnskabsafslutningen, og så er der ikke grund til at være videre optimistisk.
Efter min mening er det mest afslørende sted i hr. Mulders betænkning det sted helt til sidst, hvor han skriver: «Man bør også overveje, hvorvidt de korrektioner, Kommissionen foreslår, måske er for lave til at kunne udligne den skade, der er påført fællesskabsbudgettet«. Det er et spørgsmål, som Kommissionen virkelig er nødt til at reagere på.
Om de to ændringsforslag om at udsætte meddelelsen af decharge må jeg måske sige, at jeg håber, at Kommissionen ikke tror, at Parlamentet leger en eller anden leg, når det i december måned bliver besluttet, hvor stort personalet skal være i de forskellige afdelinger, og vi så vender tilbage i marts og foreslår, at der skal oprettes ekstra instanser. Det er to forskellige forslag ved to forskellige lejligheder. Jeg er vis på, at Parlamentet og Kommissionen kan nå til en eller anden form for enighed om, hvor den bedste udvej ligger.

McCartin
Fru formand, på min gruppes vegne vil jeg gerne takke hr. Mulder for hans betænkning og sige, at min gruppe går ind for den og sætter pris på det store arbejde, han har gjort, og på hans oprigtighed og retsindighed.
Som medlemmer af Parlamentet har vi jo som vor fornemste pligt at sikre, at der ikke forekommer bedrageri eller spild, og vi må erkende, at der er en naturlig tendens til, at medlemsstaterne er mindre omhyggelige, når det er Fællesskabets midler, de forvalter, end når det er deres egne direkte indtægter - det er forståeligt nok.
Ordføreren nævner tallet ECU 800 mio. Dette tal kan lyde temmelig rædselsvækkende for den almindelige borger. Men på den anden side svarer det til omkring 2, 5 % af landbrugsudgifterne. Det sætter jo sagen lidt i relief. Vi må ligeledes erkende, at det ikke er penge, man har mistet, det er penge, som man måske har mistet. Det er den væsentlige forskel, vi taler om. Vi ved, at en del af pengene er væk; en anden del ved vi ikke, hvordan det ligger med, og hvis vi vidste det, kunne vi få disse penge igen.
Jeg har også et personligt forbehold med hensyn til denne sats på 25 %. Vi har bøder på 2 %, 5 % og 10 %, når medlemsstaterne optræder skødesløst eller forsømmeligt på en måde, som kan komme til at koste Fællesskabet penge. Hvis vi mister 25 % af Fællesskabets indtægter, så er der da vist noget alvorligt galt med Kommissionen i første omgang - og med administrationerne på nationalt plan. Hvis der forekommer tab og spild af den størrelsesorden, så bør ordningen helt ophæves. Jeg kan ikke acceptere, at Kommissionen er så blind, at den rutinemæssigt tillader, at der opstår sådanne situationer.
Jeg nærer en vis sympati for det punkt, som Jan Mulder var inde på vedrørende Kommissionens beslutning om Irland. Jeg vil gerne påpege - også til gavn og glæde for Terry Wynn - at der ikke har kunnet konstateres tab i forbindelse med de irske forhold. Der var tale om dårlig administration, som måske har medført tab. Hvis der var lidt tab, og folk var blevet fundet skyldige i bedrageri, så ville de være blevet retsforfulgt og pengene krævet tilbagebetalt. Men det er ikke forekommet: Der var tale om skødesløshed, hvilket kan have ført til et tab af Fællesskabets midler.
Kommissionens tjenestegrene - hr. Fischlers tjenestegrene - har foreslået, de man for 1991 skulle reducere eller udsætte halvdelen af bøden på 10 %, og at hvis tingene blev bragt i orden i Irland - hvilket naturligvis er sket - så kunne man finde tilgivelse efter to år. Med andre ord har den beslutning, Kommissionen traf, ikke på nogen måde påvirket Fællesskabets midler.
Det, Kommissionen gjorde, var med høj profil at træffe en beslutning, som fik en kolossal pressebevågenhed og afsendte forkerte signaler til Parlamentet om, at Irland havde opnået en væsentlig indrømmelse, selvom der rent faktisk ikke var tale om nogen indrømmelse. Og det indebar nogle urigtige signaler til offentligheden om, at man kan være skyldig, men slippe afsted med det gennem politisk manipulation. Forholdet er det, at der fra Kommissionens side var tale om en PR-øvelse, som jeg beklager, for det var ikke til gavn for Irlands indtægtssituation.
Endelig vil jeg gerne sige, at jeg anerkender, at vi må forfølge vore interesser med stor handlekraft, for den fælles landbrugspolitik har fået et dårligt ry. Men det er ikke blot i forhold til landbruget i Fællesskabet, at der forekommer bedrageri. Jeg har på BBC hørt et indslag i nyhederne, hvor man citerede en britisk minister for at sige, at hvis han kunne få sat en stopper for bedrageriet inden for det britiske sociale velfærdssystem, ville han kunne spare £ 6 mia om året. Der opstår altid tilfælde af bedrageri, når der er offentlig administration på lokalt eller nationalt plan. Det er ikke kun her - men der er ingen grund til, at vi ikke skulle sætte hårdt ind imod det.

Santini
Fru formand, vi står over for et af de tilfælde, hvori den almindelige europæiske borger risikerer ikke at forstå noget af det, vi siger, men tværtimod, hvad der er værre, risikerer at misforstå det og få et noget kaotisk indtryk af den måde, hvorpå vi ordner administrationen i Fællesskabet. Administrativ uorden og bureaukratisk uorden giver sig således - som vi har hørt - udslag i økonomiske tab for Fællesskabet gennem mislige manøvrer med for store udbetalte forskud eller andre regnskabsmæssige fif.
Vi beskæftiger os i dag med oksekød i Irland og støtte til bomuldsproduktionen i Grækenland, men der kan også nævnes andre eksempler. For så vidt angår udgifterne på landbrugsområdet er det måske nu virkelig på tide at forenkle. De, hr. kommissær, har mange gange i Landbrugsudvalget omtalt nødvendigheden af at ajourføre og forenkle den fælles landbrugspolitik og, tror jeg, tillige det administrative system. Men først og fremmest er øjeblikket inde til en samlet og kontinuerlig involvering af medlemsstaterne. Dette for at undgå, at vi senere, således som det i nogen grad er tilfældet med denne betænkning, løber ind i fejl som følge af fejlagtige eller vilkårlige fortolkninger. Yderligere siger ordføreren, hr. Mulder, som jeg siger tak for hans omhyggelige arbejde, at vi endog har grunde til at rette bebrejdelser mod Kommissionen, der har vist eftergivenhed over for politisk pression fra medlemsstaternes side og har forvaltet området mildt sagt kaotisk også inden for sine egne tjenestegrene.
Jeg mener, at dette ikke blot er et problem for Budgetkontroludvalget, men et problem, der også vedrører andre udvalg. Det er givet Budgetkontroludvalgets opgave at anvise metoderne for korrekt inddrivelse af det, som medlemsstaterne uberettiget, men, håber jeg, uforsætligt har fået udbetalt.
Vi skal også have i erindring, at 80 % af fællesskabsmidlerne endnu udbetales til medlemsstaterne med henblik på skønsmæssig fordeling. Man bør følgelig ikke anstifte en religionskrig mellem medlemsstaterne og mellem Kommissionen og Rådet, selvom der kræves et vist minimum af fleksibilitet for at undgå overdrevet bureaukratisk forhaling af sagerne. Efter min opfattelse må vi bestandig foretage kontrol for at have sikkerhed for, at disse fortolkninger går i den rigtige retning, og at det ikke er Kommissionen, der skal betale i sidste instans.
Det undrer mig, at Italien ikke endnu engang figurerer på listen sammen med de slette eksempler fra Grækenland og Irland. Jeg finder, at disse bureaukratiske og administrative svigt inden for Den Europæiske Union tillige giver sig udslag i administrativt kaos og kaos i forvaltningen udadtil, dvs. i forhold til Europas borgere.
Mens vi drøfter dette, hr. kommissær, har landmand og kvægavlere, der producerer mælk, endnu en gang i Italien netop i dette øjeblik konfrontationer med politiet og angribes af ordensmagten, fordi de demonstrerer foran de store multinationale virksomheders anlæg for at søge at begrænse skaderne som følge af de famøse kvoter og af de overskud, som de er ofre for i højere grad end skyldige i. Også dette er en følge af dårlig oplysning fra administrationens side og dårlig intern forvaltning.

Van der Waal
Fru formand, obligatoriske tilbagebetalinger af forskud fra EUGFL er regelmæssigt genstand for diskussion mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Det er der i sig selv ikke noget galt i. Men det må i den forbindelse udelukkende dreje sig om spørgsmålet, om Kommissionen nu også har skønnet de uberettiget udbetalte beløb rigtigt. Mulder-betænkningen viser, at Kommissionen desværre også har ladet sig lede af andre kriterier.
En hensigtserklæring fra de irske myndigheders side om forbedring af kontrolsystemet var for Kommissionen tilstrækkeligt til at formindske den fastsatte korrektion fra 1991 for oplagringen af irsk oksekød fra 10 % til 5 %. I den forbindelse blev finansinspektørens udtalelse, som henviste til, at de konstaterede mangler ikke gav nogen som helst anledning til formindskelse af bøden, ignoreret. Denne handlemåde er uacceptabel. Kommissionen behøver ikke belønne medlemsstaterne for tilsagn. Overholdelse af kommunautære forskrifter skal være en selvfølge.
Endvidere viser Mulder-betænkningen, at Kommissionen ikke er konsekvent, når den pålægger sanktioner. I Frankrig og Italien er der i 1991 konstateret samme slags overtrædelser som i Irland. Disse medlemsstater protesterede ikke og måtte betale de fulde 10 % i bøde.
I betragtning af den ukorrekte brug, som Kommissionen har gjort af godkendelsen af regnskabet, støtter jeg ordføreren med hensyn til at udsætte dechargen. Først skal det klart konstateres, at det udelukkende er den skade, som Fællesskabet har lidt, som er afgørende for størrelsen af de faste korrektioner. Det er i den forbindelse absolut nødvendigt, at kriterierne for faste korrektioner skærpes.
Fru formand, omfanget af de samlede finansielle korrektioner - for 1992 til et beløb af 800 mio ECU - viser, at der stadig er meget galt med anvendelsen af de kommunautære forskrifter. Det er ikke blot et finansielt problem, men også overordentlig skadeligt for landbrugssektorens og for Unionens anseelse. Derfor mener jeg også ligesom ordføreren, at øget personale til regnskabsafslutningstjenesten er ønskværdigt for at gøre de finansielle korrektioner mere pålidelige. Dette er ikke til hinder for, at en hensigtsmæssig finansiel forvaltning primært er medlemsstaternes ansvar og ikke er mulig uden de nationale kontrolinstansers medvirken.

Fischler
Fru formand, mine damer og herrer, hr. Mulder har i dag fremlagt en meget afbalanceret betænkning og har i denne betænkning på en vis måde taget fat om roden på de problemer, Kommissionen står overfor, når den træffer afgørelse om afslutningen af de regnskaber, medlemsstaterne forelægger. Kommissionen skal kræve de udbetalinger tilbage fra medlemsstaterne, som entydigt ikke er blevet anvendt i overensstemmelse med fællesskabsretten. Men, mine damer og herrer, sådanne sort-hvide situationer er desværre sjældne.
I de fleste tilfælde skal Kommissionen vurdere den risiko, der opstår for EUGFL, udviklingssektionen og garantisektionen på grund af utilstrækkelig overholdelse af bestemmelserne om effektiviteten af den kontrol, medlemsstaterne fører med ansøgningerne om støtte. I overensstemmelse hermed siger den så nej til en del af udbetalingerne i relation til denne risiko. Hvor stort et beløb, der i hvert enkelt tilfælde skal siges nej til, afvejes meget omhyggeligt efter fastsatte retningslinjer under fuld hensyntagen til medlemsstaternes argumenter og efter høring af et panel bestående af uafhængige fremtrædende personer.
Det, at Kommissionen kræver tilbagebetaling, er for medlemsstaterne en vigtig tilskyndelse til at kontrollere fællesskabsmidlerne på rette vis. Derfor forbedrer de i mange tilfælde deres kontrolforanstaltninger, så snart Kommissionens revisorer gør dem opmærksom på mangler. Sker dette, har Kommissionen i tvivlstilfælde altid truffet afgørelse til medlemsstaternes fordel, når korrektionssatsen skulle fastsættes. For et af Kommissionens vigtigste mål er at motivere medlemsstaterne til hele tiden at forbedre deres kontrolsystemer, og ikke at straffe dem.
Mine damer og herrer, hvad angår korrektionen i Irlands tilfælde fra 10 til 5 % eller nedsættelsen af korrektionen, vil jeg gerne sige følgende: Kommissionens revisorer har konstateret, at der i Irland i årene 1990 og 1991 var alvorlige mangler ved kontrolforanstaltningerne i forbindelse med opkøb af oksekød til intervention, og de foreslog derpå for begge år en korrektion under ét på 10 %. Irland gav lige som mæglingsorganet udtryk for den opfattelse, at kontrolforanstaltningerne var blevet forbedret i 1991 og at risikoen for tab derfor var mindre det år. Revisorerne kunne imidlertid dengang ikke overtyde sig om effektiviteten af disse forbedringer, fordi interventionsopkøbene blev indstillet fra 1993 og frem til afgørelsen om regnskabsafslutningen. Der var ingen. Derfor så finansinspektøren sig ikke i stand til at gå ind for en nedsættelse af korrektionen. Derpå traf Kommissionen ud fra et ønske om at optræde fair som altid i tvivlstilfælde afgørelse til fordel for medlemsstaten, således som jeg allerede sagde for lidt siden. Jeg kan dog sige, at der i mellemtiden, efter at der nu igen finder opkøb sted til intervention, blev gennemført kontrolforanstaltninger i oktober/november 1996, og de faldt ud til Kommissionens fulde tilfredshed.
Angående det andet spørgsmål, bomuldssituationen i Grækenland: Denne helt usædvanlige korrektion på 25 % er det største tab, fællesskabsbudgettet kan komme ud for. Inden for rammerne af en forbedring af kontrolprocedurerne har de græske myndigheder gennemført efterfølgende kontrolforanstaltninger i egreneringsvirksomhederne, hvor det viste sig, at de faktiske tab højst sandsynlig ikke er på over 10 %. Under de omstændigheder kan vi ikke fastholde en korrektion på 25 %.
I forbindelse med de redegørelser, der tidligere er kommet frem og ifølge hvilke korrektionerne beløber sig til mere end 800 mio ecu og man deraf måske kunne aflæse, at EUGFL-midlerne var blevet forvaltet dårligt, bliver man nødt til at gøre opmærksom på, hvor stor en procentdel dette beløb udgør af de samlede midler, samt på at alene 415 mio ecu, dvs. mere end halvdelen af det samlede beløb, vedrører et eneste tilfælde, nemlig den manglende opkrævning af medansvarsafgiften for mælk i Italien og Spanien. Ser man på dette beløb isoleret, udgør det resterende beløb 1, 3 % af garantisektionens udbetalinger. Jeg mener ikke, at man deraf kan aflede, at midlerne er blevet forvaltet dårligt.
Kommissionen er også rede til at revidere sine retningslinjer for fastsættelsen af korrektionerne i den af Parlamentet krævede retning med henblik på i endnu højere grad at fremhæve og præcisere de principper, som den de facto allerede følger. Denne revision vil være afsluttet inden udgangen af juni og inden udgangen af juni vil vi også informere Parlamentet om resultaterne. Korrektioner på 25 % må dog kun iværksættes efter meget nøje overvejelse, fordi Kommissionens retsgrundlag sjældent gør det muligt at korrigere for mere end det tab, der rent faktisk er opstået for fællesskabsbudgettet. Desuden kan der ikke automatisk iværksættes korrektioner i alle de tilfælde, hvor Kommissionen kræver bedre kontrol, men kun når en fællesskabsbestemmelse ikke er blevet overholdt. Kommissionen anser det imidlertid for ønskværdigt at øge antallet af revisorer, og den vil bestræbe sig på at finde de stillinger, Parlamentet ønsker. Jeg anmoder Dem imidlertid om at tænke på, at personalet til dette meget specialiserede arbejde sjældent kan rekrutteres via interne forflyttelser og at antallet af nye stillinger er stærkt begrænset. På den baggrund håber jeg på Deres støtte til at nå dette mål.
Jeg vil i denne sammenhæng navnlig sige tak til hr. Wynn for hans udtalelser og til slut endnu en gang give udtryk for min tak til hr. Mulder og Europa-Parlamentet som helhed for den konstruktive betænkning.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går over til afstemningen.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, vores gruppe vil stemme for hr. Mulders betænkning.
Vi er enige i betænkningens konklusioner gående ud på at decharge til Kommissionen for regnskabsafslutningen for EUGFL, Garantisektionen, for regnskabsåret 1992 udsættes og underlægges visse betingelser.
Vi tilslutter os ligeledes analysen i hr. Mulders betænkning, navnlig hvad angår de to beslutninger fra Kommissionen, som begrunder denne udsættelse. Endelig tilslutter vi os de konklusioner der udledes heraf, nemlig at Parlamentet afstår fra at kræve, at Kommissionen reviderer beslutningerne, selv om det er vanskeligt at acceptere i forhold til de store tab på fællesskabsbudgettet, der andrager omkring 1 mia ECU.
Kommissionen bør ændre sin regnskabsafslutningsprocedure, således at en henvisning til en eventuel afhjælpning af mangelfuld kontrol ikke fremover kan føre til en tilbagevirkende reduktion af de faste korrektioner. Vi går ligeledes ind for kravet om indførelse af en fjerde sats på 25 % ved beregningen af faste korrektioner.
Jeg vil gerne i forbindelse med denne afstemning understrege forskellen i forhold til situationen vedrørende decharge til Kommissionen for 1992 og for 1993 vedrørende Parlamentets budget. Jeg håber ikke, at den udsættelse af decharge, vi nu skal stemme om, fører bliver afvist, men at den får en reel effekt, og at decharge nægtes, så længe Parlamentets krav ikke er opfyldt. Det er i hvert fald, hvad Gruppen af Uafhængige/Nationernes Europa går ind for med henblik på at sikre, at fællesskabsbudgettets store beløb tildeles i overensstemmelse med lovbestemmelserne, og Parlamentet kan udøve en reel kontrol med henblik på at beskytte interesserne for de forskellige europæiske nationers borgere.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Medhjælpende ægtefæller
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0005/97) af Lulling for Udvalget om Kvinders Rettigheder om medhjælpende ægtefæller.

Lulling
Fru formand, de, der fastsætter vores dagsorden, følger for ofte en særlig værdiog prioriteringsskala af grunde, som vi ikke kan fatte med vores fornuft.
Således er den betænkning, som jeg forelægger for Udvalget om Kvinders Rettigheder, en betænkning, som berører mindst 10 mio kvindelige medhjælpende ægtefæller i Den Europæiske Union, måske endog dobbelt så mange, blevet henvist til dette sparsomt besøgte fredagsmøde. Det skal selvfølgelig siges, at vi har fået konkurrence fra de gale køer, hvis nøjagtige antal i Den Europæiske Union man heller ikke kender. Det skal også siges, at den triste skæbne for millioner af medhjælpende ægtefæller, der arbejder i deres mands virksomhed, uden status, uden selvstændig socialsikring, uden ret til social sikring i tilfælde af skilsmisse, uden ret til den formue, de selv har bidraget til at skabe, ikke i så høj grad som de gale køer taler til følelserne hos de af vore kolleger, som i indeværende uge har stillet et mistillidsvotum til Kommissionen.
Vi skriver nu 1997. Kommissionen offentliggjorde i september 1994 en beretning om den skuffende gennemførelse af direktivet fra 1986 om anvendelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i selvstændige erhverv, herunder medhjælpende ægtefæller. Vi var ikke begejstrede for dette direktiv, hvis indhold kan betegnes som »kraftesløst« i forhold til Kommissionens oprindelige forslag, men det havde den fortjeneste at eksistere, og jeg vil ikke benægte, at der er gjort fremskridt i nogle medlemsstater, men nu mere end 10 år efter direktivets offentliggørelse er selverhvervendes medhjælpende ægtefæller stadig for størstedelens vedkommende overladt til sig selv, usynlige arbejdstagere. Eftersom beretningen om direktivets gennemførelse - som Kommissionen har udarbejdet med mindst tre års forsinkelse - ikke forelægges Parlamentet, har Udvalget om Kvinders Rettigheder truffet afgørelse om at udarbejde nærværende initiativbetænkning om disse usynlige og diskriminerede arbejdstagere, der arbejder i millioner af familieforetagender, især inden for landbrug, små og mellemstore virksomheder, håndværk og handel, men også som medhjælpende ægtefælle i de liberale erhverv.
Jeg vurderede, at det ikke ville tjene noget formål at beklage sig over fortiden og over, at direktivet fra 1986 desværre på ingen måde har opfyldt målene, men at man i stedet måtte se fremad og udarbejde konkrete forslag for at give det »kraftesløse« direktiv fra 1986 større muskelkraft, forslag, som vil kunne bidrage til at afhjælpe medhjælpende ægtefællers situation som atypiske arbejdstagere, hvilket især bliver et problem i tilfælde af skilsmisse eller ved den selverhvervende ægtefælles død.
Vi er ikke uvidende om - subsidiaritet forpligter! - at det ændrede direktiv, som vi ønsker, kun kan fastsætte rammen, inden for hvilken medlemsstaterne bør handle for at opfylde målene, som jeg vil opsummere således: vi ønsker at give medhjælpende ægtefæller en juridisk status, som giver dem mulighed for at vælge mellem en status som lønnet ægtefælle, ægtefælle med status af kompagnon eller samarbejdende ægtefælle; vi ønsker, at medhjælpende ægtefæller obligatorisk skal omfattes af en social sikringsordning, der indebærer sygesikring, alderspension, ulykkesforsikring og ydelser i forbindelse med invaliditet; vi slår til lyd for skatte- og afgiftsincitamenter, således at udbetalte vederlag til medhjælpende ægtefæller indgår i virksomhedens udgiftsregnskab på betingelse af, at det dels drejer sig om et normalt vederlag for nødvendige og reelt præsterede tjenesteydelser, og dels at alle obligatoriske tilbageholdelser og bidrag er betalt.
Vi mener endvidere, at det er nødvendigt at iværksætte foranstaltninger til sikring af, at medhjælpende ægtefæller, som i mange år har arbejdet i familieforetagender, ikke forfordeles i forbindelse med arv og arvefølge. Endelig kræver vi, at medhjælpende ægtefæller gives ret til at stemme og vælges til faglige organisationer i de berørte sektorer.
I Frankrig har der siden 1988 været fastsat bestemmelser om f.eks. obligatorisk deltagelse i en sikringsordning vedrørende alderspension og forsikring i tilfælde af invaliditet, men med mulighed for dispensation. Realiteterne er, at på grund af denne dispensationsmulighed - der er for let at opnå - er kun 164 medhjælpende ægtefæller tilsluttet denne ordning, ud af 2000 håndværksvirksomheder, hvor det er klart, at ægtefællerne deltager i virksomhedens aktiviteter. Situationen er lige så katastrofal inden for handel og i de liberale erhverv. Hvorfor? Manglende information, frygt for ekstra omkostninger i forbindelse med bidragspligt for medhjælpende ægtefæller - selv om disse bidrag er fradragsberettigede - eller ganske enkelt forsømmelighed eller manglende interesse.
Som de lovgivere vi prætenderer at være, bør vi vide, at det ofte er nødvendigt at fremme borgernes lykke mod deres egen vilje, navnlig i de tilfælde, hvor de har tendens til at vige tilbage for de hermed forbundne omkostninger.
Derfor har vi også foreslået obligatorisk registrering af medhjælpende ægtefæller, for at de ikke længere skal fungere som usynlige arbejdstagere. Man har tilkendegivet over for mig, at i Det Forenede Kongerige lægges dette krav i særlig grad for had i en vis presse, som udnytter det til en ny antieuropæisk kampagne. Jeg håber, det er sandt, for i det mindste vil den offentlige opinion i så fald blive gjort opmærksom herpå og få at vide, at Parlamentet beskæftiger sig med disse usynlige arbejdstageres situation.
Jeg er vidende om, at Kommissionen er i gang med at organisere rundbordssamtaler med de berørte organisationer for at drøfte medhjælpende ægtefællers situation og behov. Jeg har været med til den første af disse rundbordssamtaler. Hvis det fortsætter sådan, og hvis Kommissionen drager de nødvendige konklusioner af disse rundbordssamtaler og af vores betænkning, kan jeg for mit eget vedkommende love den, at den ikke vil risikere et mistillidsvotum. Hvis det ikke bliver tilfældet, ville jeg ikke se nogen grund til at undlade at stille et mistillidsvotum - det ville i hvert fald være med lige så stor ret, som det der er stillet i indeværende uge - til Kommissionen, som dermed ville have udvist ligegyldighed over for mange millioner europæiske borgeres skæbne.

Gröner
Fru formand, kære kolleger, jeg vil gerne takke ordføreren, som har bestræbt sig på at forelægge en afbalanceret betænkning, som der også var stor enighed om i Udvalget om Kvinders Rettigheder. Som sagt er det overvejende flertal af medhjælpende ægtefæller i selvstændiges erhvervsvirksomheder kvinder, som sammen med deres mænd arbejder i landbruget, inden for håndværk og handel samt i liberale erhverv. De fleste kvinder medvirker, uden at deres juridiske status er anerkendt formelt, og mange spiller - navnlig i driften af landbrug - en lige så betydningsfuld rolle som deres mænd.
Overslag over antallet af medhjælpende ægtefæller er dog vanskelige at lave, og den omstændighed, at der ikke er fastsat nøjagtige kriterier, gør det endnu vanskeligere. En del arbejder på fuld tid. De står så som normalt anmeldte arbejdstagere og har ret til social sikring i lighed med alle andre arbejdstagere. Andre er ikke registreret på nogen måde, hvilket volder meget betydelige vanskeligheder i tilfælde af skilsmisse eller separation og navnlig lader de kvinder, der ikke er medlem af nogen form for social sikringsordning, sidde tilbage med sorteper. Andre er partnere i virksomheden - der findes altså en hel række forskellige muligheder.
Det skulle 1986-direktivet bøde på. Men det er vagt udført, og vage formuleringer vanskeliggør her indførelsen af en fælles status. Dertil kommer den tøvende gennemførelse i medlemsstaterne. Medlemsstaterne vægrer sig ved at overføre beføjelser til Unionen. Det kommer til blokader. Vi har den store vanskelighed, at ikke en gang socialprotokollen er en del af traktaten. Derfor er det ganske særlig vigtigt at være opmærksom på, at lige muligheder medtages i traktaten om Den Europæiske Union og bliver en meget vigtig støtte for kvinderne og for de borgerlige rettigheder i Unionen.
Nu er medlemsstaterne ikke særlig tilbøjelige til at gøre noget på dette punkt. Altså bliver vi i Europa-Parlamentet nødt til at lægge pres på, for at disse kvinder får en bedre status. Hvor kan vi sætte ind? Jeg mener, at betænkningen gør opmærksom på, at de obligatoriske registreringer for kvindernes vedkommende ikke bare må svæve i luften. I stedet skal vi lægge pres på, for at alle kvinder registreres og kan blive medlem af den lovbefalede pensions- og sygeforsikring, så at der kan ske fremskridt her.
Og derudover vil jeg gerne sige, at vi på tærskelen til det 21. århundrede ikke mere kan lægge de gamle familieroller fra det 19. århundrede med ægteskabet som kvindernes mulighed for at blive forsørget til grund, når skilsmisseprocenten er på over 30. Kvinder skal ikke længere være arbejdsbierne i familieforetagenderne, som uden at klage arbejder, til de segner, og mister enhver form for status og alle rettigheder under den dobbelte byrde med arbejde både i og uden for hjemmet.
Derfor har vi brug for en selvstændig syge- og pensionsforsikring, vi har brug for en selvstændig repræsentation af disse kvinder i faglige organisationer, der skal være muligheder for videreuddannelse, og jeg synes, at det kort før den 8. marts, kvindernes internationale kampdag, er et krav, som Europa-Parlamentet skal støtte helt og fuldt. Jeg anmoder Dem om at stemme for betænkningen.

Flemming
Fru formand, mine damer og herrer, debatten om medhjælpende hustruers rettigheder indledtes i Østrig for ca. 30 år siden. I dag ser den juridiske situation således ud: Den medhjælpende hustru eller ægtemand kan være beskæftiget helt normalt som arbejdstager. Så er vedkommende syge-, ulykkes- og pensionsforsikret. Består aktiviteten kun i intern bistand, er der ikke tale om et arbejdsforhold, men vedkommende kan lade sig medforsikre i sygesikringen. Kommer det til en skilsmisse, skal i henhold til § 81 i ægteskabsloven boet, herunder den opsparing, ægteparret har foretaget, deles. Kvinden skal blot reelt have ydet sit bidrag; dette bidrag udgøres i henhold til § 83, stk. 2, i ægteskabsloven allerede af »ledelse af den fælles husholdning, omsorg for og opdragelse af fælles børn og af al anden ægteskabelig bistand«. Det kan f.eks. være et godt råd.
Især angående landbokoner: I 1989 indførtes der i Østrig adskilt udbetaling af pensioner. Landbokonen kan også mod sin mands vilje forlange, at 50 % af hans pension udbetales direkte til hende. Siden 1992 har der eksisteret en særlig pension til landbokoner. Siden den 1. juli 1990 har også landbokoner efter et barns fødsel fået karenspenge i 1 1/2 år. Løn i forbindelse med barsel udbetales ligeledes til landbokoner i den ved lov fastsatte barselorlovsperiode - den er i Østrig fire uger før og fire uger efter barnets fødsel - og bygger på en særlig forsikring.
Fra den 1. januar 1993 har kvinder, der går på pension, fået et tillæg pr. barn, og den tid, der er brugt på opdragelse af børn, medregnes og giver ret til en særlig pension.
Mine damer og herrer, jeg synes, vi skal fortsætte drøftelsen. Jeg er rede til at give Dem alle bilagene om disse juridiske muligheder. Vi drøfter her ikke fantastiske ønskeforestillinger, men den levede virkelighed og den levede ret i en stat, der er medlem af Den Europæiske Union.

Kestelijn-Sierens
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg er fuldstændig enig med fru Lulling. Den kendsgerning, at denne betænkning drøftes på plenarmødet i Strasbourg på en fredag, siger allerede meget om mangelen på interesse for dette emne. Det er for øvrigt en god afspejling af situationen for de medhjælpende ægtefæller indtil nu.
De medhjælpende ægtefæller er for det meste registreret som »uden erhverv« eller som »husmor«. For den sociale sikring er de som regel ukendte. I virkeligheden er de imidlertid en uundværlig arbejdskraft for deres ægtefæller. Den Liberale Gruppe er derfor meget glad for denne initiativbetænkning, men vil være endnu mere tilfreds, når Kommissionen endelig vil forelægge os sit forslag om ændring af det nuværende direktiv. Den medhjælpende ægtefælle fortjener mere end blot anerkendelse fra sin ægtefælle og familie. Omstændigheder såsom skilsmisse, ægtefællens dødsfald eller invaliditet kan jo uventet bringe denne anerkendelse til ophør og betyde begyndelsen til en masse elendighed.
Nu kommer jeg til betænkningen. Hvad jeg først og fremmest finder vigtigt, er for det første, at vi vælger et obligatorisk system med hensyn til registrering og tilslutning til en forsikring. Vi har jo lært af det franske system, at et frivilligt system ikke får den forventede reaktion. For det andet er det nødvendigt, at den juridiske status, selv om den er obligatorisk, alligevel er fleksibel nok, frem for alt for så vidt angår beregningen af bidragene. For hvis vi gør opnåelse af status for belastende, risikerer vi ubevidst at skabe en kategori af skjulte medhjælpende ægtefæller. Det må ikke være vor hensigt. Endvidere støtter jeg de forslag, som ordføreren fremsætter med henblik på en større bevidstgørelse og stimulering af de pågældende til at tilslutte deres ægtefæller gennem skatteincitamenter.
Jeg beklager at måtte konstatere, at den belgiske regering på dette punkt går modsat til værks og nu netop skruer tiden tilbage. Fra 1. januar i år tillader den ikke længere, at selverhvervende sætter en del af deres indkomst på deres medhjælpende ægtefællers navn, og de afskaffer derfor dette skatteincitament. Den medhjælpende ægtefælle kan fremover kun blive registreret som arbejdstager eller blive forretningsfører, men for mange liberale erhverv er dette umuligt i betragtning af det liberale erhvervs deontologi og selskabslovgivningen. Der er altså ikke længere tale om fleksibilitet. Men forhåbentlig får den nye europæiske lovgivning den belgiske regering til at ændre opfattelse, for hvad vi nu oplever, ligner processionen i Echternach.
Fru formand, kære kolleger, jeg håber, at forhandlingen om forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedrørende medhjælpende ægtefæller snart kan føres her. Jeg ville gerne have hørt, hvad Kommissionen agter at foretage sig i denne sag.

Ribeiro
Hr. formand, det der indtil for kort tid siden betegnedes atypisk arbejde, er efterhånden blevet typisk arbejde. Ustabile og atypiske arbejdsforhold, som er et resultat af det såkaldte arbejdsmarkeds øgede fleksibilitet - som efter arbejdsgivernes mening aldrig er tilstrækkelig - giver sig udtryk i en betydelig stigning i antallet af selverhvervende.
Og medens den selverhvervende i mange tilfælde blot er en arbejdstager, der har mistet sin juridiske arbejdsaftale, men opretholder et faktisk arbejdsforhold, der er identisk med det tidligere, er det selvstændige arbejde i andre tilfælde en ny og anderledes aktivitet, som har erstattet et typisk arbejdsforhold.
I kølvandet på denne udvikling opstår en række diskriminerende forhold, og i den sammenhæng bør situationen for selverhvervendes medhjælpende ægtefæller, som næsten altid er kvinder, vies særlig opmærksomhed.
Det glæder os, at denne betænkning gør det. Da det drejer sig om medhjælpende ægtefæller i en afledt og yderst heterogen gruppe arbejdstagere, må det formodes, at uanset den manglende definition på den erhvervsmæssige status og vanskeligheden ved at sætte tal på, er tallet langt højere end de 3 mio, der nævnes i Kommissionens beretning om social beskyttelse. Da kvinder udgør 3/4 af disse arbejdstagere, kan de i en medlemsstat som Grækenland endog komme til at tegne sig for en fjerdedel af den kvindelige erhvervsaktive befolkning.
Som det understreges i betænkningen af fru Lulling, som jeg komplimenterer for hendes arbejde, er direktiv 86/613 navnlig utilfredsstillende på grund af manglen på krav om fastsættelse af de omhandlede ægtefællers status og mangel på effektivitet med hensyn til retten til social beskyttelse for denne gruppe arbejdstagere. Derfor er det nødvendigt med et revideret direktiv i 1997.
Samtlige forslag i nærværende betænkning fortjener vores principielle tilslutning, og de udgør et godt arbejdsgrundlag for et nyt direktiv, som tager sigte på at håndtere situationer, som ikke må udkrystallisere sig i en stadfæstelse af gamle og nye former for diskriminering af kvinder på arbejdsmarkedet med den yderligere graverende omstændighed, at de i det omhandlede tilfælde er så godt som usynlige.
Jeg vil især udtrykke støtte, - i øvrigt i overensstemmelse med de ikke-opfyldte bestemmelser i det direktiv, som nu bør ændres, - til virkeliggørelsen af initiativer som rundbordssamtaler, som giver de berørte en reel mulighed for at deltage i definitionen af behovene og det nye direktivs status og ordlyd.

Van Dijk
Hr. formand, jeg tilslutter mig helhjertet fru Lullings betænkning. Det er faktisk blevet en udmærket betænkning, og den udtrykker Kvindeudvalgets og Parlamentets utilfredshed med virkningen af det direktiv, som skulle forbedre medhjælpende ægtefællers stilling. I virkeligheden er der ikke forbedret så meget, men der skulle gøres meget mere for at drage omsorg for, at disse kvinder kan gøre krav på den sociale sikring, som de har ret til. Det er så meget desto mere ejendommeligt, som netop Det Europæiske Fællesskab og Unionen har forsøgt at ligestille kvinder og mænd på arbejdsmarkedet, og det er jo en væsentlig del af arbejdsmarkedet, som i virkeligheden simpelthen skubbes til side. Vi må virkelig spørge os selv, hvad der nu præcist er hensigten med at tillade disse former for i virkeligheden sort arbejde. Jeg vil gøre opmærksom på den kendsgerning, at det også er optaget i betænkningen, at vi vil have anerkendelse af andre varige samlivsformer i medlemsstaterne, hvor samlivskontrakter er anerkendt.
Endelig står der i betænkningens nederlandske titel: «zelfstandige werknemers«. Disse eksisterer ikke. Selvstændige arbejdstagere er et selvmodsigende udtryk. Det må virkelig være: «zelfstandig werkenden«. Vil De venligst tage dette i betragtning.

Féret
Hr. formand, jeg hilser med glæde det initiativ, Udvalget om Kvinders Rettigheder har taget, med udarbejdelsen af denne betænkning, der tager sigte på at give medhjælpende ægtefæller en anstændig social beskyttelse. Jeg beklager i lige så høj grad som ordføreren forsinkelserne, og al den tid, som Kommissionen har spildt, år, som kunne have været brugt til en mere omfattende udveksling af synspunkter mellem de forskellige berørte parter.
Ingen her kan med rimelig grund benægte nødvendigheden af lovgivning på dette område, og der kan efter min mening slet ikke være tale om at rejse spørgsmålet, om hvorvidt der skal indføres et fakultativt eller et obligatorisk beskyttelsessystem. Erfaringen i Luxembourg har vist, at opfordring til frivillige bidrag ikke har den store effekt. Grunden hertil er indlysende. De små og mellemstore virksomheder er i alle Unionens medlemslande i forvejen overbebyrdet med skatter og afgifter af enhver art, som de store multinationale selskaber i øvrigt alt for let unddrager sig.
Ud over kravet om, at medlemsstaterne træffer foranstaltninger til at sikre, at medhjælpende ægtefæller er omfattet af social beskyttelse må vi tilføje en forpligtelse til korrekt informering af de berørte arbejdstagere og til, at de nationale myndigheder - som en god familiefader - forestår forvaltningen af de indbetalte midler i modsætning til, hvad der er skik og brug i størstedelen af medlemslandene, uanset om regeringen er venstre- eller højreorienteret.

Torres Marques
Hr. formand, den initiativbetænkning, som vi i dag forelægger, og som er udarbejdet af fru Lulling, som jeg takker for arbejdet, er omgivet af enorme vanskeligheder, eftersom den omhandler mange millioner usynlige arbejdstagere, så usynlige, at statistikkerne officielt klassificerer dem som »ikke-aktive«. Ikkeaktive grupper, fordi de ikke er registreret som arbejdsløse og ikke er jobsøgende, for arbejde har de nok af, det er blot ikke anerkendt og ulønnet. Denne situation gælder navnlig selverhvervendes ægtefæller, som hjælper til i markerne eller i ethvert andet lille familieforetagende, som findes overalt, og som ifølge de gennemførte undersøgelser omfatter millionvis af mennesker.
Såvel fællesskabslovgivningen som de nationale lovgivninger, selv når de udtrykkeligt omhandler situationen for selverhvervendes ægtefæller - som det er tilfældet i portugisisk lovgivning - står over for en virkelighed, der er helt anderledes end lovgivningens ånd.
Kvinder opfatter det ofte som deres pligt at hjælpe deres mænd eller samlevere gratis og anser det for deres pligt som ægtefælle at yde dette kæmpearbejde - som ikke tæller med i beregningen af landenes bruttonationalprodukt. Hvis vi hertil føjer manglende kendskab til lovgivningen og til de rettigheder, som denne giver dem, er det let at forstå, hvorfor vi taler om usynlige arbejdstagere: de arbejder, men tjener intet, de arbejder, men har ingen sociale rettigheder, selv om de ifølge loven er berettigede hertil.
Derfor tilslutter jeg mig ordførerens forslag og de ændringer, som sigter mod at trække hele denne del af den arbejdende befolkning frem i lyset: krav om at medhjælpende ægtefæller obligatorisk er omfattet af en social sikringsordning, forpligtelse for medlemsstaterne til at træffe ikke alene de nødvendige lovgivningsforanstaltninger, men også til at sikre, at disse reelt gennemføres, incitamenter til familieforetagenderne om at opfylde disse forpligtelser, det er altsammen forslag, der bør støttes. Det er derfor af allerstørste vigtighed, at Kommissionen udarbejder et ændret direktiv både vedrørende de sociale aspekter og de økonomiske. Der er mange flere arbejdstagere, end det fremgår af statistikkerne, de tæller bare ikke med hverken i BNP eller i de sociale sikringsordninger.
Også forslagene om fleksibilisering af systemet og dets tilpasning til virksomhedens størrelse forekommer mig relevante, ligesom forslaget om, at udgifter til sociale sikringsordninger kan fratrækkes virksomhedens indtægter i små familieforetagender.
Endelig opfordrer jeg til, at sammenslutninger af selverhvervende i højere grad ser det som deres pligt at afhjælpe den sociale situation for deres respektive medlemmers medhjælpende ægtefæller.
Til sidst vil jeg endnu en gang takke ordføreren og udtrykke håb om, at Kommissionen snarest udmønter dette forslag, som Europa-Parlamentet ganske givet vil vedtage i dag, i et forslag til direktiv.

Thyssen
Hr. formand, jeg vil over for Kvindeudvalget og frem for alt ordføreren udtrykke min glæde over initiativet til at hente de medhjælpende ægtefællers situation frem af støvet og til at fremsætte forslag om nu endelig at skabe en status for en kategori af befolkningen som er stor i antal, men lille i statistikken. Jeg håber om lidt at høre, at Kommissionen deri finder inspiration til lovgivende arbejde.
Jeg har fulgt denne sag allerede længe inden direktivet fra 1986, og jeg har altid spurgt mig selv, om medhjælpende ægtefællers status ville være lige så tom og uden betydning, hvis sammensætningen af denne gruppe overvejende var mænd. For mig er situationen for medhjælpende ægtefæller i særdeleshed en målestok for den stadig eksisterende forskelsbehandling af mænd og kvinder. I mit land, det er Belgien, er de medhjælpende ægtefæller den eneste gruppe mennesker, som er permanent erhvervsaktive uden at have en obligatorisk social status. Men denne gruppe består da også for 97 % vedkommende af kvinder.
Denne situation kan naturligvis ikke ses løsrevet fra den stadig ringe tilstedeværelse af kvinder i faglige og tværfaglige organisationer og i den politiske beslutningsproces. Hvis kvinder ikke sidder med ved bordet der, bliver deres interesser ikke forsvaret særlig godt. Hvad vi må arbejde hen imod, i alle Unionens medlemsstater, er hverken mere eller mindre end en status, som beror på den samme automatisme som den status, som de selverhvervende, landmændene og de liberale erhverv har, nemlig en status, som giver social og juridisk beskyttelse mod enhver passende risiko. På medaljens bagside sidder der uden tvivl en prisseddel, men medens ingen drager princippet om »noget for noget« i tvivl for de respekterede selverhvervende, dukker der alle mulige indvendinger op, når det drejer sig om disse selverhvervendes medhjælpende ægtefæller.
Hr. formand, jeg slutter med den betragtning, at den kendsgerning, at vi endnu i 1997 må kritisere dette, ikke blot er uforståelig, men egentlig skandaløs.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne takke Udvalget om Kvinders Rettigheder og især ordføreren, fr. Lulling, for det fremragende arbejde, de har gjort. Den betænkning, vi drøfter i dag, er et klart bevis på Europa-Parlamentets interesse for at arbejde for lige muligheder og ligestilling af kvinder og mænd. Spørgsmålet vedrørende ligestilling af medhjælpende ægtefæller er efter min opfattelse af ganske særlig betydning. Spørgsmålet blev som bekendt behandlet første gang på fællesskabsniveau i 1986 med vedtagelsen af Rådets direktiv 86/613/EØF af 11. december 1986. Hvis man ser på, hvilke foranstaltninger medlemsstaterne har truffet på dette område, må man konstatere, som det også klart står i betænkningen, at der stadig er meget at gøre, både med hensyn til social beskyttelse og med hensyn til medhjælpende ægtefællers status og anerkendelsen af deres rolle. Som fr. Gröner ganske rigtigt var inde på, må vi ikke glemme, at de manglende fremskridt på dette område på en måde er en afspejling af den traditionelle holdning til de medhjælpende ægtefællers rolle. En holdning, som ikke skelner mellem ægteskabeligt og forretningsmæssigt fællesskab. Ja, der er en tendens til at se ægtefællernes bidrag til virksomheden som en selvfølge og en forlængelse af de ægteskabelige pligter. De manglende fremskridt afspejler endvidere de problemer, der dukker op i forbindelse med ændringen af de sociale sikringsordninger og de udgifter, som virksomheder med samarbejdende ægtefæller må bære i den forbindelse. Kommissionen kender disse problemer. Vi har finansieret mange undersøgelser, der afslører det store hul, der er med hensyn til social beskyttelse af medhjælpende hustruer. Samtidig er det imidlertid en kendsgerning, at de muligheder, der er for en frivillig sikringsordning eller for erhvervelsen af særskilt juridisk status, som regel ikke udnyttes. Her vil jeg gerne påpege, at medhjælpende ægtefæller er et spørgsmål, der er omfattet af det fjerde handlingsprogram på mellemlang sigt om lige muligheder. Kommissionen har iværksat en omhyggelig vurdering af situationen samt brede høringer af alle involverede parter. Vort mål er at undersøge mulighederne for at fremlægge et revideret direktiv, der lever op til de reelle behov på dette område. De rundbordssamtaler, som De hilser velkommen i Deres betænkning, og som De har været en aktiv deltager i, udgør det forum, hvor spørgsmålet drøftes. Men for at forstå, hvad der står i vejen for en forbedring af den sociale beskyttelse af medhjælpende hustruer, har vi brug for flere informationer både om deres egne synspunkter og om de faglige organisationers holdning til spørgsmålet. Til dette formål må der gennemføres foranstaltninger og politikker, der eventuelt kan variere på grund af de konkrete hindringers forskelligheder, men også fordi medhjælpende ægtefællers sociale beskyttelse hænger sammen med bl.a. selve anerkendelsen af deres rolle i familievirksomheden, som både fr. Kestelijn-Sierens og fr. Thyssen klart understregede. Der sker væsentlige ændringer i samfundet i dag. Kvinderne ønsker at indtage en mere aktiv rolle på arbejdsmarkedet på alle niveauer, som fr. Torres-Marques fremhævede. Men vi har visse problemer, og især mangel på finansielle midler, som hr. Ribeiro så klart understregede. Vi har problemer på grund af mangel på instanser, der kan vejlede virksomhederne. Mangel på en god erhvervsuddannelse og manglende anerkendelse af deres kvalifikationer. Omlægningen af landbruget og justeringerne af den fælles landbrugspolitik vil i øvrigt betyde radikale ændringer af landbrugslivet, og i denne forbindelse må en forbedring af kvindernes status i familielandbruget være noget, vi prioriterer højt, som fr. Flemming gjorde os opmærksom på. Alle disse faktorer skal tages i betragtning i forbindelse med behandlingen af spørgsmålet om selvstændige og deres medhjælpende ægtefæller. Jeg vil rette endnu en tak til Parlamentet for dets engagement i spørgsmålet om lige muligheder og endnu en gang komplimentere fr. Lulling for hendes fremragende betænkning. Jeg føler mig overbevist om, at vort samarbejde vil fortsætte med de samme prioriteter og de samme målsætninger. Lige nu bør der lægges vægt på spørgsmålet om lige muligheder for mænd og kvinder, så vi kan opfylde tidens krav og udvikle mere effektive politikker for inddragelsen af kvinderne på arbejdsmarkedet. Mange tak.

Formanden
Tak, hr. Papoutsis. Jeg giver nu ordet til ordføreren, fru Lulling.

Lulling
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. kommissær Papoutsis hjerteligt for hans særdeles positive tale, og jeg vil gerne fastholde det, han sagde: Kommissionen vil forelægge et ændret direktivforslag. Da hr. Flynn ikke kunne være til stede i dag, vil jeg gerne give udtryk for det håb, at efter hr. Papoutsis smukke ord følger hr. Flynns handlinger.

Formanden
Tak, fru Lulling.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemningen.
Før afstemningen om ændringsforslag nr. 4

Lulling
Hr. formand, jeg vil gerne henlede medlemmernes opmærksomhed på vigtigheden af dette ændringsforslag, da der i min tekst taler om beregning af bidrag til en social sikringsordning på basis af personlig indkomst. Det er rent faktisk et meget uheldigt udtryk, da noget sådant ikke forekommer nogen steder, bidrag beregnes aldrig på basis af personlig indkomst, men på basis af virksomhedens indtægter. Dette præciseres i ændringsforslaget. Jeg ser derfor gerne, at dette ændringsforslag vedtages såvel som ændringen til den følgende sætning, der er bedre end min, hvori der taltes om beregning som en procentdel af loftet for de sociale sikringsydelser. I den nye formulering tales der om en fast basis.
Det er efter min mening en vigtig detalje, men hvis der ikke er tilslutning til denne anden del, anmoder jeg om særskilt afstemning om den første del, fordi det under ingen omstændigheder er muligt at beregne bidraget på basis af personlig indkomst. Det gør man som sagt ingen steder.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Rævesakse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel (B4-0002/97) af Kenneth D. Collins for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse til Kommissionen om Kommissionens indstilling til lovgivningen om rævesakse.
Hr. Collins har ordet.

Kenneth Collins
Hr. formand, dette er den fortsatte saga om rævesaksene. Det er et trist eksempel på pligtforsømmelse fra Kommissionens side. Europa-Parlamentets medlemmer husker jo, at rævesakse er en specielt grusom måde, hvorpå man fanger vilde dyr til brug for pelsindustrien, en måde, som forårsager frygtelige og unødvendige lidelser for dyrene. Medlemmerne husker ligeledes, at Carlos Pimentas betænkning fra sidste år om rævesakse, hvor han opfordrede til indførelse af forbud mod rævesakse, fik støtte fra et meget stort flertal i Parlamentet.
Den 9. december sidste år fulgte Rådet af miljøministre vort eksempel og krævede, at Kommissionen skulle gennemføre forslaget i fuld udstrækning. Det var den 9. december. Den 18. december sagde Kommissionen blankt nej til dette krav. Så Parlamentet stemte for det sidste år. Rådet vedtog det i december måned, og den 18. december blev vore krav afvist af Kommissionen, som ikke er valgt af eller ansvarlig over for nogen.
Man opfordrer i Pimenta-betænkningen til, at der indføres humane fangstmetoder, og den var udarbejdet så dygtigt, at man undgik at komme i konflikt med Den Europæiske Unions forpligtelser efter GATT- og WTOaftalerne. Man går endda så vidt som til at forbyde brug af skind fra dyr, som er fanget i rævesaks, og give mulighed for at ophæve dette forbud, når der er indgået aftale med tredjelande om at ophøre med at bruge rævesakse. Det ville ikke engang være nødvendigt, at en sådan aftale var trådt i kraft, før man kunne ophæve forbudet. Der skulle blot være indgået en aftale. Det lykkedes Europa-Parlamentet at slå et slag for princippet, samtidig med at tredjelandene fik udstrakt manøvrefrihed.
Nu erfarer vi alligevel, at Kommissionen overvejer at stille et nyt forslag til forordning, hvori man søger at undtage Rusland og Canada. Det er der ikke grund til. Man lader fuldstændig hånt om Parlamentets demokratiske stemme og om Rådets beslutning. Jeg har skrevet til hr. Santer og fik svar fra ham her til morgen. Jeg vil ikke acceptere hans svar. Det er et tappert forsøg på at bortforklare noget, der ikke kan bortforklares. Kommissionen må erkende, at spørgsmålet om rævesakse er et spørgsmål om dyrenes velfærd.
Denne sag drejer sig ikke blot om handel. Kommissionen kan ikke tillade, at principperne skal komme i anden række, fordi man ønsker at tækkes nogle handelspartnere. Den må have sine meningers mod, når det gælder vore demokratiske principper. Vor kommissær og vor Kommission må holde op med at optræde som Verdenshandelsorganisationens repræsentant i Europa og begynde at optræde som Det Europæiske Fællesskabs talerør i Verdenshandelsorganisationen. Den har vendt op og ned på prioriteringsrækkefølgen.
Det er grunden til, at spørgsmålet kommer op her i dag, fordi der er møde i Rådet (almindelige anliggender) i næste uge, og der er mødet i Rådet af miljøministre i marts. Kommissionen må gøre sig klart, hvilken hvepserede den har stukket hånden i med denne beslutning, og jeg vil gerne bede den om at fortælle os her i dag, hvordan den får sin beslutning til at stemme overens med respekten for de demokratiske procedurer og principper. Jeg vil gerne bede Kommissionen om at meddele Parlamentet, hvorfor lovgivning, som det har vedtaget, ikke bliver gennemført, og jeg vil gerne bede Kommissionen om at give Parlamentet det løfte, at den agter at rådføre sig med såvel Parlamentet som med Rådet, før den vedtager nogen form for international aftale om rævesakse.
Endelig vil jeg gerne stille det krav, at Kommissionen her i dag skal fortælle os klart og tydeligt, at der ikke findes omstændigheder, og heller ikke kommer til det, som kunne få den til at forsøge at udarbejde lovgivning uden at være tvungen til at høre Europa-Parlamentet og uden at skulle respektere det, man ønsker i Rådet af miljøministre. Jeg håber, vi kan få disse forsikringer fra Kommissionen her i dag.
(Bifald)
Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg oplyse Dem om, at Kommissionens formand, hr. Santer, i en skrivelse af 4. februar 1997, har svaret på den skrivelse, som hr. Collins sendte ham den 23. december 1996.
I sit svar har hr. Santer gjort klart og detaljeret rede for Kommissionens holdninger til det konkrete spørgsmål. Forordningen gælder til punkt og prikke og gennemføres for de bestemmelsers vedkommende, der vedrører Fællesskabet internt. Der er kun problemer med gennemførelsen af forordningens foranstaltninger vedrørende udenrigshandel.
Jeg vil dog tillade mig at gøre opmærksom på baggrunden. Rådets forordning (EØF) 3254/91 om rævesakse giver tredjelande to muligheder for at undgå de handelsrestriktioner, som Den Europæiske Union pålægger import af pels, enten med et forbud mod anvendelse af rævesakse eller med anvendelsen af fangstmetoder, der opfylder de internationalt vedtagne standarder for human fældefangst. Den valgmulighed, som tredjelande hermed får, er bevis på lovgivernes hensigt med hensyn til de internationale standarder, nemlig at løse problemet med foreningen af forordningens handelsmæssige foranstaltninger med de internationale handelsregler. Som bekendt var disse internationale standarder endnu ikke vedtaget, da den pågældende bestemmelse trådte i kraft den 1. januar 1996. Dette skyldes det mindre vellykkede udfald af arbejdet i Den Internationale Standardiseringsorganisation, som Kommissionen ikke havde nogen indflydelse på. Derfor var det ikke muligt at gennemføre forordningen under de betingelser og med de målsætninger, der er fastsat heri. Af disse årsager besluttede Kommissionen i november 1995 at udsætte forordningens ikrafttrædelse et år og stille forslag til Rådet om ændring af forordning 3254/91. Hovedformålet var at skabe mulighed for at forhandle sig frem til en international aftale om standarder for human fældefangst med de største pelseksporterende lande, dvs. USA, Canada og Den Russiske Føderation.
Indtil for nylig støttede Rådet det tiltag, som Kommissionen lagde op til, hvilket bl.a. fremgår af de retningslinjer, Kommissionen modtog i juni 1996 om forhandling af en aftale om standarder for human fældefangst. Under Europa-Parlamentets førstebehandling af forslaget til ændring af forordning 3254/91 gav det ligeledes udtryk for sin støtte til forhandling af en sådan aftale, samtidig med at det dog opfordrede til øjeblikkelig gennemførelse af handelsrestriktionerne i henhold til forordning 3254/91 og opretholdelse af disse, indtil den pågældende aftale er indgået.
Det er ikke korrekt, at Kommissionen ignorerede denne opfordring. Derimod var det vor opfattelse, at en gennemførelse af forbuddet mod import af pels ikke ville bidrage til at skabe de bedst mulige betingelser for konstruktive forhandlinger. Værdien af en international aftale, der for første gang indfører regler for handelskontrol, bør ikke undervurderes.
Som bekendt undertegnedes i december 1996 en aftale om internationale standarder for human fældefangst. Aftalen blev undertegnet af Det Europæiske Fællesskab, Canada og Den Russiske Føderation. Kommissionen stod for forhandlingerne på Fællesskabets vegne i overensstemmelse med traktatens bestemmelser, og vi kan bl.a. forsikre Dem om, at aftalen dels er helt i overensstemmelse og harmoni med bestemmelserne i forordning 3254/91, dels i overensstemmelse med de retningslinjer, som Rådet gav Kommissionen i juni 1996. Kommissionen er endvidere overbevist om, at denne konsekvente, ambitiøse og juridisk bindende aftale er det bedste middel til at sikre en reel højnelse af beskyttelsesniveauet for dyr, der fanges i fælder i Nordamerika, Den Russiske Føderation og Europa. Desuden bevares med aftalen de kontraherende parters legitime handelsinteresser.
Hvis der ikke var kommet en aftale i stand, ville det højst sandsynligt have medført en handelsstrid, som ikke ville have givet nogen beskyttelse af dyrene, ligesom en manglende aftale ville have grundlæggende, negative økonomiske og sociale følger både for Den Europæiske Union, for de involverede tredjelande og for de oprindelige folk. Herudover ville en handelskrig undergrave EU-handelspolitikkens troværdighed, en politik som altid vil søge at undgå ensidige handelsforanstaltninger rettet mod tredjelande. Derfor tilsendte Kommissionen den 24. januar Rådet et forslag til afgørelse om Det Europæiske Fællesskabs godkendelse af denne aftale. Naturligvis vil Parlamentet i henhold til traktatens bestemmelser blive anmodet om at afgive udtalelse om det pågældende forslag. Samtidig tog Kommissionen de nødvendige initiativer til gennemførelse af forordning 3254/91 efter anmodning af Rådet (miljø) den 9. december. Kommissionens forordning om de certifikater, som importørerne skal forevise toldmyndighederne i Fællesskabet, før de indfører pels, var blevet offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Med hensyn til listen over tredjelande er Kommissionens procedure som angivet i artikel 5 i forordning 3254/91 stadig gældende.
Endelig har Kommissionen fulgt opfordringerne fra Rådet (miljø) af 9. december og taget kontakt til de involverede tredjelande. Formålet med denne kontakt var at undersøge muligheden for at ændre den aftale, der var undertegnet af Canada og Den Russiske Føderation. Og i denne forbindelse kan jeg oplyse Dem, at der for få dage siden blev afholdt møder i New Orleans, den 14. februar, og i Ottawa, den 17.-18. februar, hvor de involverede lande blev gjort bekendt med Rådets krav. Disse kontakter har endnu ikke bragt resultater, og Kommissionen afventer nu supplerende retningslinjer fra Rådet med hensyn til de næste skridt.
Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen ikke alene respekterer og accepterer Parlamentets og den parlamentariske kontrols rolle, men, som De kan se, har vi flere gange bevist, at vi på enhver måde forsøger - også uden for de institutionelle rammer, som er fastlagt af traktaten - at samarbejde med Europa-Parlamentet, navnlig inden for spørgsmål som dette, som ikke kun er af interesse for de økonomiske aktiviteter, men også er følsomme emner for de europæiske borgere. Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen fortsat vil holde Parlamentet underrettet om enhver udvikling i spørgsmålet.

Kellett-Bowman
Hr. formand, jeg ville gerne stille kommissæren et spørgsmål i forbindelse med det, han lige sagde. Han var inde på muligheden for at få dette i sat i kraft i december. Er han ikke enig i, at da vi jo hovedsagelig beskæftiger os med den nordlige halvkugle, ville det være temmelig fjollet, hvis skæringsdatoen skulle ligge midt i fangstsæsonen? Ville det ikke være mere logisk, at det skete til sommer?

Formanden
Tak, hr. Kellett-Bowman. Jeg mener ikke, det ligefrem var til forretningsordenen, men snarere et spørgsmål om kronologi. Under alle omstændigheder giver den fleksibilitet, der karakteriserer fredagsmøderne, mig mulighed for at give ordet til kommissionsmedlemmet, hvis han ønsker at svare på det af hr. Kellett-Bowman rejste problem vedrørende kronologien.

Papoutsis
Hr. formand, jeg kan forsikre hr. Kellett-Bowman om, at denne ordning træder i kraft, når vi er i stand til at indgå en aftale, der indebærer, at alle medlemsstater kan acceptere ordningen.

Pollack
Hr. formand, da Kommissionen ikke er kommet ud af stedet med disse nye forhandlinger, har den fået manøvreret sig selv ind i et hjørne, som den absolut ikke kan forsvare, når det gælder forordningen om rævesaksene. Den har ikke blot udfordret Parlamentet, den har også udfordret Ministerrådet, hvilket virkelig kan tage pusten fra én. I den uhindrede, fri handels interesse forventer Kommissionen i fuldt alvor, at Den Europæiske Union blot skal lægge sig ned og faktisk gnave sit eget ben af, præcis som 600.000 pelsdyr pr. år prøver at gøre det, når de er blevet fanget i disse barbariske benfælder i Canada, blot for at modebevidste damer i Europa kan bære pelse og for at pelshandlerne og den canadiske regering kan blive ved med at tjene millioner af dollars. Det er disse fælder, den canadiske regering ikke vil indrømme er grusomme.
Det hele begyndte med sagen om tunfisk og delfiner, hvor handelshensyn sejrede over miljøets krav. Nu er Kommissionen parat til at ofre, hvad nogle måske kan føle er det bløde hensyn - pelsdyrene - både hvad angår rævesaksene og i kosmetikindustrien, i håb om til gengæld at skaffe sig nogle frihandelsfordele. Men den går ikke! Hele denne sag med Verdenshandelsorganisationen er ved at løbe fuldstændig af sporet, og det samme gælder Kommissionen. Det såkaldte forslag til aftale med Canada og Rusland om rævesakse ligner ikke så meget et kompromis som et efterladt brev fra en selvmorder. For eksempel står der i artikel 13: «Ingen af parterne kan indføre handelsrestriktioner for skind og skindprodukter fra en anden part«. Dermed er vor lovgivning jo fuldstændig til grin!
Hvor Canada stædigt har nægtet at bringe anvendelsen af rævesaksene til ophør, har Kommissionen blot set fuldstændig bort fra det mandat, den har fået fra sine principaler i Europa og har sagt: «O.K., så fortsæt da bare med jeres grusomheder, vi skal nok blive ved med at købe jeres skind - det gør ikke noget!«. Der er over hele verden mere end 60 nationer, herunder naturligvis Den Europæiske Union, der har forbudt rævesaksen, så der er ikke tale om en urimelig hjemmemarkedsfordel for Den Europæiske Union på dette felt.
Endvidere indeholder GATT's artikel 20 et ganske fortrinligt forsvar for et importforbud under foranstaltninger, som kan accepteres, hvis de er påkrævede af hensyn til den offentlige moral. Den offentlige moral må beskyttes. Civiliserede nationer kan ikke gå med til, at man ofrer den offentlige anstændighed og miljøets krav på frihandelens alter. Der må være visse grænser, og forordningen om rævesakse udgør den grænse, vi gerne vil have respekteret i denne sag. Vi ønsker, at Kommissionen skal have en smule rygrad.

Pimenta
Hr. formand, det gør mig ondt, men endnu en gang kryber Sir Leon Brittan i skjul bag kolleger i Kommissionen, som ikke har noget ansvar i dette spørgsmål, og undlader at komme til stede her for at drøfte et problem, som han alene er ansvarlig for.
Og kommissionsmedlem Papoutsis' indlæg - og De må ikke opfatte det som en personlig bemærkning, for det er ikke Deres indlæg, det er Sir Leon Brittans - er en samling løgne.
For det første er forordningen fra 1991 stadig gældende, den er ikke blevet ophævet ved nogen juridisk akt, som er godkendt af Parlamentet og Rådet. Kommissionen har ikke gennemført dette direktiv, Kommissionen ophævede det via en skrivelse fra to generaldirektører. Det er en juridisk set uacceptabel fremgangsmåde.
For det andet, hr. Brittan, blev forordningen fra 1996 - som det er blevet sagt her i dag - forkastet af Parlamentet ved førstebehandlingen, hvor det stemte modsat det, som Kommissionen foreslog. Og Ministerrådet har aldrig fulgt forordningen op, det har aldrig fastlagt en fælles holdning, så stor afstand er der mellem Rådets og Kommissionens synspunkter.
Den tredje løgn, hr. kommissær, er udtalelsen om, at den aftale der er opnået med Canada, var i overensstemmelse med Rådets mandat. Det selvsamme Råd påpegede i sin afgørelse af 9. december udtrykkeligt, at aftalen med Canada ikke var i overensstemmelse med det mandat, det havde givet Kommissionen.
Hold op med at lyve, hr. kommissær Leon Brittan! Vi kan altid tale om indholdsmæssige spørgsmål. Hvad jeg ikke kan tolerere, er, at De forsøger at lege kispus med de demokratisk valgte medlemmer af Parlamentet, der har til opgave at kontrollere beslutningsprocessens legitimitet. Der drejer sig her dels om et substantielt spørgsmål og dels om et spørgsmål om respekt for institutionerne. Jeg føler det krænkende, at kommissæren lyver på denne måde!
Til sidst vil jeg stille to spørgsmål: som hr. Ken Collins ligeledes spurgte, hvilket retsgrundlag vil disse aftaler med Canada og med Rusland få? Vil Kommissionen forsøge at erstatte samarbejdsprocessen med en simpel høring af Parlamentet? Er det, hvad Kommissionen ønsker? At køre Europa-Parlamentet ud på et sidespor? Og endelig, hvor er pengene til den videnskabelige undersøgelse af muligheden for at anvende mere humane fangstmetoder?

Eisma
Hr. formand, jeg vil ikke gentage denne sags sørgelige forhistorie. Ken Collins og hr. Carlos Pimenta har udtrykt det glimrende. Vor gruppe støtter fuldstændigt Deres opfattelse, og alligevel må jeg i anledning af det korte svar, som kommissæren gav, konstatere, at handelsinteresser viser sig at veje meget tungere i hele denne sag end dyrenes velfærd og demokratiske principper. Han sagde: Hvis vi havde gennemtvunget det, ville vi have haft store problemer med hensyn til økonomiske forbindelser og handelsinteresser. Det er et forkert udgangspunkt, når der allerede foreligger et direktiv fra 1991, som siger: Lad dyrenes velfærd veje tungere end handelsinteresserne, og kommissæren og hele Kommissionen retter sig ikke efter det.
Jeg synes, at det er en meget tvivlsom rolle, som Kommissionen har spillet i denne ubehagelige sag om rævesakse. Kommissionen har handlet mod Ministerrådets vilje og mod Europa-Parlamentets vilje. Vi ville alle sammen, både Ministerrådet og Parlamentet, have et importforbud mod skind fra de lande, som stadig arbejder med rævesakse. Denne beslutning fra Kommissionens side strider fuldstændigt mod alle foregående aftaler; kommissæren og De, kære kolleger, se engang disse videofilm, så vil De se, på hvilken grusom måde disse dyr fanges. Det er ikke noget beslutningsforslag imod jagt, ikke Parlamentets opfattelse, der går imod jagt, men det drejer sig om en grusom fangstmetode. Vi håber, nu hvor Kommissionen truer med at opgive et importforbud og fuldstændigt rette kursen mod en indholdsløs og uforpligtende aftale med disse skindeksporterende lande, at Ministerrådet nu hurtigt vil gribe ind og lade importforbuddet gælde for Den Europæiske Union og korrigere Kommissionen.

Van Dijk
Hr. formand, i to år har Parlamentet nu kæmpet mod Kommissionen for at drage omsorg for, at dette importforbud mod skind fra dyr, der er fanget med rævesakse, nu endelig kommer. Vi bliver her forbavset den ene gang efter den anden. Først udsættes forordningen, og nu foreslås der et kompromis, som virkelig ikke kan opfattes som et kompromis. Kommissionen vover at true det eneste land, som ønskede at gennemføre denne forordning på det rette tidspunkt, med retsforfølgelse. Hvordan er det muligt. Har Kommissionen nu virkelig fundet ud af, at det er klogere at forelægge dette såkaldte kompromis, denne aftale, for Rådet (generelle anliggender) i stedet for Miljørådet, fordi Rådet (generelle anliggender) måske er mere lydhørt over for handelsargumenter og mindre lydhørt over for dyrs velfærd? Det er overordentlig tydeligt, at kommissær Brittan her har vundet over kommissær Bjerregaard.
Jeg vil rette et par appeller. Den første er appellen til rådsformand Van Mierlo fra Rådet (generelle anliggender) om ikke at acceptere dette punkt til mødet i Rådet (generelle anliggender), men sende det videre til Miljørådet, hvor det hører hjemme. Hr. Van Mierlo ville blamere og latterliggøre sine kolleger, miljøministrene, hvis han accepterede dette. Miljøministrene, som jo allerede med overvældende flertal har ladet vide, at de ikke vil acceptere denne aftale.
Jeg appellerer indtrængende til Kommissionen om nu at holde op med at vælge vejen med den mindste modstand og også i WTO-regi indlede en miljødebat, en dyrevelfærdsdebat og en naturdebat. For det er overordentlig tydeligt, at der er noget galt med det i WTO-sammenhæng, og at vi, hvis vi stadig vil redde noget her, må sætte dette presserende spørgsmål på dagsordenen og sørge for, at vi vil vinde der.

Formanden
Jeg har modtaget et beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 40, stk. 5, i forretningsordenen.

Schnellhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, efter det svar fra kommissæren hilser jeg den mundtlige forespørgsel af Collins meget velkommen på dette tidspunkt. Efter de ufuldstændige oplysninger om resultatet af forhandlingerne mellem EU, Canada og Rusland, som der allerede har lydt mange kritiske røster om, er det på høje tid, at Kommissionen informerer Parlamentet mere omfattende. Det overrasker mig allerede en smule, hvor længe det kan vare, inden Europa-Parlamentet informeres bare nogenlunde om udkastet til aftalen, medens lobbyister og andre grupper råder over færdige aftaletekster. Med den beslutning, der skal vedtages i dag, skal Parlamentet - hr. formand, De gjorde så rigtigt opmærksom derpå - også i denne henseende sende et signal.
Jeg støtter også indholdet af det foreliggende beslutningsforslags målsætning, hvori holdningen i spørgsmålet om rævesakse understreges. Inhumane fælder skal væk, og dét over hele verden! Anvendelse af andre fælder kan kun tillades, dersom de er humane. Dét skal være princippet! Her siges det kun, at vi orienterer os efter Pimentabetænkningen fra i fjor, hvor de mange aspekter af problematikken blev taget op. Det er: forbud mod inhumane fælder, udarbejdelse af internationale standarder for human fældefangst, hensyntagen til de oprindelige folks særlige rolle og situation samt afklaring af den handelspolitiske sammenhæng.
Samtidig vil jeg imidlertid gerne advare imod, at der gennem alt for ærgerrige aktioner opnås den stik modsatte virkning. Som negativt eksempel skal her blot nævnes Brent Spar, hvor megen troværdighed gik tabt på grund af forkert information.
Sidste uges aktion med alt det papir, der føg ind på medlemmernes borde, skød efter min mening over målet. Jeg har virkelig ikke noget imod lobbyister; men i sagens interesse er der behov for en afbalanceret argumentation. Det vil kun lykkes for os at opnå en ændring af adfærden i de berørte lande, hvis vi optræder troværdigt over for befolkningerne dér. Det gælder i første omgang for de oprindelige folk, som er direkte berørt. Vi skal endvidere tage hensyn til deres kulturelle særegenheder, og skal ydermere efter at have behandlet resultatet drage de relevante konklusioner.

von Habsburg
Hr. formand, jeg er en af dem i Europa-Parlamentet, som er med i arbejdsgruppen om jagt og tillige går ind for dyrebeskyttelse, for jeg er af den overbevisning, at en virkelig nimrod, en virkelig jæger, samtidig også er dyreværnsmand. Netop på den baggrund vil jeg gerne sige, at jeg takker hr. Collins af hele mit hjerte, fordi han igen har taget spørgsmålet om disse umenneskelige fælder op. Jeg har nu allerede været i Parlamentet i 18 år, og jeg kan fortælle Dem, at den sag har kørt hele tiden, og jeg må med beklagelse konstatere, at der igen og igen fra Kommissionens side er kommet udsættelsesmanøvrer og tilsløringsmanøvrer, som har gjort det umuligt for os omsider at træffe en klar afgørelse. Vi har jo truffet nogle afgørelser, men de er så med forskellige påskud ikke blevet anvendt.
Her vil jeg gerne lægge særlig vægt på et punkt: Der tales nu meget om humane fælder. Det er måske muligt at lave sådan nogle, men det, der i dag i det mindste i pressen betegnes som humane fælder, er næsten lige så inhumane, som de hidtidige fælder var. At man bare overtrækker fælderne med gummi, gør overhovedet ingen forskel for benene. Tragedien er jo den, at dyrene, især i Canada, af og til i dagevis må leve i disse fælder under gruopvækkende forhold.
Jeg mener derfor, at det er vor absolutte pligt for alvor at gøre Kommissionen opmærksom på, at vi omsider ikke bare vil have ord, men handlinger. Jeg synes ikke, man skal rejse til New Orleans eller guderne må vide hvorhen, der skal omsider handles, og det skal ske fra vor side. Jeg ved, der er stor modstand, men modstand er jo til for at blive overvundet. Jeg anmoder derfor Kommissionen - som jeg netop også har stemt for i forbindelse med mundtlig forespørgsel af Böge, fordi jeg anser det for rigtigt at stille den et ultimatum - om at passe på, for vor tålmodighed er langsomt ved at være brugt op.

Papoutsis
Hr. formand, først vil jeg gerne takke de ærede medlemmer for deres indlæg, uanset hvilken tone de var holdt i, og hvilken kritik de indeholdt.
Jeg er i øvrigt udmærket klar over, at alle vi, der er til stede her, arbejder for demokratiets sag, og derfor må de forskellige holdninger respekteres, når blot vi altid holder os til sandheden og realiteterne.
Jeg vil først besvare fr. Pollacks og hr. Eismas kommentarer i forbindelse med spørgsmålet om, hvordan Kommissionen kan have godkendt en aftale med Canada og Rusland, som ikke indeholder et totalt forbud mod rævesakse.
Som jeg også sagde i min første tale, er Kommissionen klar over, at aftalen medfører problemer, netop fordi den ikke indeholder et klart forbud mod alle typer rævesakse. Der hersker dog visse misforståelser omkring dette punkt, som jeg vil tillade mig at gøre rede for:
Som vi sikkert alle husker, giver forordning 3254/91 om rævesakse to forskellige muligheder for at undgå Den Europæiske Unions handelsbegrænsninger ved import af pels, og som jeg sagde før, består de to muligheder i dels et forbud mod anvendelse af rævesakse, dels i anvendelsen af fangstmetoder, der opfylder de internationalt vedtagne standarder for human fældefangst.
Det ville imidlertid være urimeligt og juridisk uholdbart at kræve af tredjelande, at de opfylder begge disse alternative betingelser, idet de som nævnt opstilles som alternativer i aftalen. Aftalen med Canada og Rusland opfylder tydeligvis den anden betingelse, og derfor er den ikke alene i overensstemmelse med forordning 3254/91, men i virkeligheden støtter den denne ved at indeholde lignende internationalt vedtagne standarder for human fældefangst.
Dette var det eneste grundlag, som disse lande ville deltage i forhandlinger på, hvilket stod klart fra starten, da de på trods af alle vore forsøg på at overbevise dem ikke på noget tidspunkt kunne tilslutte sig det synspunkt, at alle typer rævesakse i sig selv er grusomme eller mere grusomme end andre fangstmetoder, der er almindeligt udbredte, blandt andet i Den Europæiske Union.
Indtil for nylig havde vi Rådets støtte til dette tiltag, hvilket fremgår af de retningslinjer, som Rådet tilsendte Kommissionen i juni 1996, retningslinjer, som imidlertid ikke indeholder nogen krav om forbud med en bestemt type fælder, heller ikke rævesakse. Aftalen lever fuldt ud op til de konkrete retningslinjer.
Til sidst, hvad angår hr. Pimentas bemærkninger, hr. Pimenta, som jeg respekterer og sætter særlig stor pris på for det arbejde, han har gjort i løbet af sine mange år i Europa-Parlamentet, hvilket han også selv er klar over, vil jeg sige, at det ikke er helt korrekt, hvad han siger. Kommissionen har overholdt traktatens bestemmelser og proceduren i henhold til artikel 228, sådan som Rådet pålagde den.
Europa-Parlamentet er også bekendt med, at det er Rådet, der beslutter, om det skal være Rådet (miljø) eller Rådet (almindelige anliggender) der skal behandle spørgsmålet. Det er ikke Kommissionen, der stiller forslag herom, og det er ikke Kommissionen, men Rådet, der har besluttet, at Rådet (almindelige anliggender) skal følge sagen i stedet for Rådet (miljø).
Desuden har Kommissionen fulgt alle samrådsprocedurer med Europa-Parlamentet, og som nævnt vil EuropaParlamentet i henhold til traktaten blive anmodet om at afgive udtalelse om godkendelse af aftalen med Canada og Rusland.
Med hensyn til importforbuddet har Kommissionen taget de nødvendige skridt til forbuddets ikrafttrædelse. Proceduren var allerede vedtaget af medlemsstaterne inden mødet i Rådet (miljø). Forordningen blev vedtaget af Kommissionen og offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende i begyndelsen af januar 1997. Denne forordning, der som sagt var helt igennem i overensstemmelse med Rådets retningslinjer, fastslår bl.a., at forbuddet vil træde i kraft den første dag i den tredje måned efter offentliggørelsen af listen over lande. Forslaget til listen over lande blev forelagt CITES-Kommissionen den 19.12.1996, og den 13.1.1997 afgav medlemsstaterne en negativ udtalelse vedrørende Kommissionens forslag. Derfor tager Kommissionen nu, i overensstemmelse med forordning 3254, de nødvendige skridt til at få gennemført dette forslag i Rådet, og som nævnt i min tale vil jeg under alle omstændigheder holde Europa-Parlamentet underrettet, ligesom vi vil følge samrådsproceduren som fastlagt i traktaten.

Formanden
Hr. Pimenta har ordet for en personlig bemærkning.

Pimenta
Hr. formand, en halv sandhed er ikke bedre end en løgn. Rådet af medlemsstaternes repræsentanter forkastede i januar måned den liste over lande, som Kommissionen ønskede, fordi Kommissionen havde indføjet Canada og Rusland, selv med en præambel, hvori der stod, at det var foreløbigt. Ja, hr. Papoutsis, det er jo ikke Deres fejl. De kender ikke detaljerne. De skulle ikke forsøge at forsvare nogen, som ikke har fortjent det.

Papoutsis
Hr. formand, først vil jeg sige, at jeg ikke forsøger at forsvare nogen. Jeg forsøger kun at forsvare Kommissionens autoritet og beslutninger, og som bekendt er Kommissionens beslutninger kollektive, og disse kollektive beslutninger danner grundlaget for alle de øvrige EU-institutioners bedømmelse af Kommissionen og for Parlamentets kontrol. Hvad angår listen over de konkrete lande, har Kommissionen som sagt givet denne til Rådet. Medlemsstaterne kunne ikke tilslutte sig, og det er årsagen til forsinkelserne, de skyldes altså ikke Kommissionen, men Rådets manglende evne til at træffe en afgørelse. For det andet, hvad angår Rådets retningslinjer, som De selv nævnte, og som Rådet gav Kommissionen, der fulgte dem til punkt og prikke, vil jeg tillade mig at udlevere Rådets protokol til Deres sekretariat, så den kan indgå i Parlamentets protokol.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Vi går over til afstemningen.

Ford
Jeg støtter beslutningsforslaget om, at Kommissionen skal følge Parlamentets ønsker og forbyde import af skind fra dyr, der er fanget i rævesakse. Det kan ikke accepteres, at frihandelsdogmet skal have lov til at veje tungere end dyrenes velfærd. Rævesaksene er den mest grusomme straf, man kan give et dyr. Som vi så det her i ugens løb, forsøger dyr i smerte at gnave deres egne ben af for at undslippe smerten.
Den Europæiske Union og næsten tres andre lande har forbudt brugen af rævesakse. Der er absolut ingen grund til, absolut ingen begrundelse for, at vi i den fri handels interesse skal tillade canadierne og russerne at indføre skind til Den Europæiske Union, som ville være ulovlige, hvis de stammede fra fangster her.
Kommissionen må gøre, som Europa-Parlamentet, Rådet og først og fremmest det overvældende flertal i den europæiske offentlighed ønsker, og forbyde denne grusomme import, som blot skal tjene til, at modebevidste mænd og kvinder kan få lejlighed til at demonstrere deres umenneskelighed over for dyrene.

Sandbæk
Hr. formand, jeg synes, det er bemærkelsesværdigt, at man ved at stemme imod ændringsforslag 3 netop har benægtet fakta, men det skal jeg nu lade ligge.
Jeg vil stemme imod forslaget til beslutning, fordi jeg føler mig overbevist om, at en bevidstløs gentagelse af kravet om at implementere gennemførelsesbestemmelserne til forordningen om importforbuddet af pelse vil stille sig i vejen for, at man ad forhandlingens vej når frem til en ordning, som i sidste ende vil gavne dyrs velfærd langt mere, fordi der her stilles krav til fældefangsten både i Canada, USA, Rusland og i EU, hvor millioner af dyr stadig fanges i fælder. Vi opfylder jo nemlig langt fra selv de krav, som vi stiller i forordningen. Benfælder er forbudt i EU på offentligt, men ikke på privat område, og de kan købes med instruktioner om brugen lige uden for EuropaParlamentets dør. Fælder bruges desuden mest til at fange skadedyr. Og et importforbud af skind vil ikke være noget incitament til at stoppe denne brug af fælderne. Ad aftalevejen kan vi derimod forbyde alle former for grusomme fælder til gavn for dyrene. Jeg ved, at man, inden forordningen blev vedtaget, forgæves forsøgte sig med forhandlinger, men det betyder jo ikke, at de nuværende forhandlinger vil lide samme kranke skæbne. De forhandlinger, som Kommissionen har indledt med Canada, USA og Rusland, er den første internationale aftale, som fokuserer på velfærden af de dyr, som fanges i fælder. Lad os ikke sætte det over styr ved at rive grundlaget for disse forhandlinger væk for til gengæld at få en retssag ved WTO, som kan trække ud i årevis, uden at det i hvert fald på nogen måde gavner dyrene.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Genetisk modificeret majs
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler til Kommissionen:
B4-0003/97 af Breyer og Lannoye for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om markedsføring af genetisk modificeret majs; -B4-0005/97 af des Places for Gruppen af Uafhængige/Nationernes Europa om GMO - markedsføring af genetisk modificeret majs; -B4-0012/97 af Pasty for Gruppen Union for Europa om genetisk modificerede organismer; -B4-0013/97 af González Álvarez for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om anmodningen om midlertidigt forbud mod indførsel af genetisk modificeret majs i Den Europæiske Union; -B4-0014/97 af Barthet-Mayer og Kouchner for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om markedsføring af genetisk modificeret majs; -B4-0015/97 af Roth-Behrendt for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om markedsføring af genetisk modificeret majs; godkendelsesprocedure; -B4-0016/97 af Grossetête for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om markedsføring af genetisk modificeret majs.Hr. Lannoye har ordet til forretningsordenen.

Lannoye
Hr. formand, på min gruppes vegne anmoder jeg under henvisning til forretningsordenens artikel 131, stk. 1 og 2, om udsættelse af forhandlingen til næste mødeperiode, og om at den i stedet opføres som første punkt på dagsordenen for mandag den 10. marts.
Hvorfor en sådan udsættelse? For lidt siden påtaltes det, at Sir Brittan ikke var til stede ved den vigtige forhandling om rævesakse. Jeg konstaterer imidlertid, at også ved denne mindst lige så vigtige og måske endnu vigtigere forhandling om genetisk modificeret majs er Kommissionen repræsenteret ved hr. Papoutsis. Vi har absolut intet imod hr. Papoutsis' person, men det er klart, at fru Bjerregaard burde have været her i stedet for.
Det betyder, at ud over at forhandlingen kommer til at finde sted på ikke særligt gunstige betingelser, en fredag sidst på formiddagen med meget få tilstedeværende, har vi en kommissær, som ikke har kendskab til sagen, og jeg gentager, at det ikke er en personlig bebrejdelse mod ham. Jeg gentager derfor anmodningen om på grundlag af artikel 131 at udsætte forhandlingen om disse forespørgsler til den 10. marts som første punkt på dagsordenen.

Formanden
Hr. Lannoye, jeg har slået op på artikel 131, og De er i Deres gode ret til at fremsætte denne anmodning. Men jeg vil dog gøre opmærksom på to ting - for det første, hr. Lannoye, at fredag er en arbejdsdag som alle de andre, og derfor mener jeg absolut, at det er udtryk for respekt for Europa-Parlamentets medlemmer, at vi behandler betænkningen i dag. For det andet kan jeg ikke på indeværende tidspunkt love noget, hvad angår tidspunktet for opførelsen af dette punkt, idet det ene og alene afhænger af fastsættelsen af forslaget til dagsordenen.
Hvad vi på indeværende tidspunkt kan beslutte, er om forhandlingen under ét skal udsættes.
Derfor giver jeg nu ordet til en taler for og en taler imod, og dernæst sætter jeg anmodningen under afstemning.
Hr. Lannoye, De har ordet.

Lannoye
Hr. formand, jeg er ikke kyndig i forretningsordensspørgsmål, men jeg kan dog læse, og jeg konstaterer, at det i artikel 131, stk. 1, hedder, at en politisk gruppe kan stille forslag om, at forhandlingen udsættes til et nærmere angivet tidspunkt. Det er et sådant forslag, jeg har fremsat. Det »nærmere angivne tidspunkt« er som første punkt på dagsordenen i mødeperioden i marts, mandag den 10. marts. Det forekommer mig at være i overensstemmelse med forretningsordenen.

Formanden
Jeg vil under alle omstændigheder forelægge Deres forslag for Formandskonferencen, der, som De vil vide, i princippet træffer beslutning om fastlæggelsen af dagsordenen, og som ganske givet vil tage hensyn til Deres argumenter, men jeg kan som mødeformand ikke her og nu give løfte herom.
Hr. von Habsburg har ordet til et indlæg imod hr. Lannoyes forslag.

von Habsburg
Hr. formand, jeg vil skarpt imødegå hr. Lannoyes forslag, ikke fordi det retorisk ikke har nogen berettigelse, men fordi det simpelthen betyder, at fredagen ødelægges som arbejdsdag. Vi er nu engang blevet valgt for at tjene vore vælgere. Så er det helt ligegyldigt, om det er mange eller få. Her erstatter kvalitet i det mindste kvantitet. Det har vi ofte set, og jeg anmoder derfor om, at der under alle omstændigheder stemmes nej. Jeg takker formanden, fordi han også sagde det. Fredag er en arbejdsdag nøjagtig som alle andre.

Formanden
Mange tak, hr. von Habsburg. Jeg har på ingen måde prætenderet at hierarkisere afstemningstidspunkterne. Som jeg forstod det, gik hr. Lannoyes argumenter på andet og mere end det forhold, at afstemningen er opført til en fredag. Og jeg - der altid går ind for det synspunkt, at alle arbejdsdagene er lige gode, også fredag - ønskede ikke som formand at love noget vedrørende det nye afstemningstidspunkt. Formanden skal være fuldstændig neutral i forbindelse med afstemninger, og det i en sådan grad, at han normalt ikke engang stemmer.
Jeg giver ordet til fru Pailler, der vil tale for hr. Lannoyes forslag.

Pailler
Hr. formand, der er tale om en meget vigtig debat, som kommer lige efter en afstemning, hvor der var 118 stemmer for det mistillidsvotum, der var stillet til Kommissionen i en sag, der ligger meget tæt på den her omhandlede. Derfor så vi gerne, at de ansvarlige kommissionsmedlemmer var til stede, og at mødesalen var tilstrækkeligt godt besøgt til at give denne forhandling den værdige og seriøse karakter, den fortjener.
I går, da der var mange tilstedeværende i salen, anmodede hr. Caccavale med helt igennem vage og upræcise argumenter om udsættelse af behandlingen af sin betænkning, og jeg tror ikke, at det faldt nogen for brystet. Det var imidlertid på en torsdag, og hans betænkning blev henvist til fornyet udvalgsbehandling. Jeg kan ikke se nogen grund til, at vi ikke skulle have det fornødne mod til at henvise et så vigtigt emne som dette til et tidspunkt, hvor både medlemmerne og Kommissionen og endog Rådet vil være til stede.

Formanden
Tak, fru Pailler.
Jeg sætter anmodningen om udsættelse af forhandlingen under ét under afstemning.
(Forslaget vedtoges) Hr. Ford har ordet til forretningsordenen.

Ford
Hr. formand, til forretningsordenen. Jeg går ud fra, at talerlisten er lukket, så de medlemmer, som ikke mente, det var vigtigt nok til at blive her i morges, ikke pludselig finder ud af, at det er et fuldstændig fascinerende emne, når det er på en mandag aften! Kan De bekræfte, at talerlisten er lukket?

Formanden
Hr. Ford, som fremtrædende medlem af Forretningsordensudvalget ved De udmærket, at talerlisten åbnes igen i forbindelse med forhandlingen, således at de medlemmer, der måtte ønske det, kan deltage i debatten.
Hr. Rübig har ordet til forretningsordenen.

Rübig
Hr. formand, jeg finder det uansvarligt, at en så vigtig forhandling udsættes.

Formanden
Hr. Rübig, det var ikke til forretningsordenen. Det var en personlig mening - som er yderst respektabel - men ikke en bemærkning til forretningsordenen. Plenarforsamlingen har ved fri stemmeafgivning truffet sin beslutning, hvilket i et demokrati er en definitiv afgørelse. Følgelig er formanden forpligtet til at respektere flertallets vilje.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Mine damer og herrer, endnu en gang har jeg haft den behagelige opgave at føre forsæde ved disse eksemplariske fredagsmøder. Jeg ønsker Dem en afslappet weekend og retter en tak til alle Parlamentets tjenester for samarbejdet og til Dem, mine damer og herrer, for at De har gjort det så let og behageligt at lede dette møde.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 11.30)

