
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 29 september 2005. 
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! I dag delar vi smärtan hos familjerna till de många offren för de naturkatastrofer som ägde rum i förra veckan: en fruktansvärd jordbävning i Sydasien och orkanen Stan i Centralamerika. 
Jordbävningen som har drabbat Pakistan, norra Indien och Afghanistan har lett till tusentals dödsfall, många skadade och enorma materiella förluster. Skadorna har varit störst i synnerhet i Kashmir. 
En stor tragedi har drabbat Centralamerika. Orkanen Stan passerade genom flera länder i regionen och åstadkom enorma materiella skador och oersättliga mänskliga förluster. Följderna är svåra att bemästra, och det kommer de att fortsätta att vara under lång tid framöver. 
På Europaparlamentets vägnar uttryckte vår talman Josep Borrell omedelbart vår solidaritet och medkänsla till myndigheterna i de länder som drabbades av dessa tragedier.
Europeiska unionen har handlat snabbt genom att mobilisera och erbjuda nödhjälp till de drabbade regionerna och deras invånare. Vi måste ta ställning till hur vi ska kunna bidra till återuppbyggnadsarbetet i de regioner som har drabbats av dessa katastrofer i samarbete med regeringarna i de berörda länderna. 
Vi i Europaparlamentet vill uttrycka vår solidaritet, vår kärlek och vårt stöd till familjerna och offren i Asien och Centralamerika. Vi står vid deras sida i denna ytterst svåra stund. 
Nu vill jag be er, mina damer och herrar, att hålla en tyst minut till minne av dessa människor som för alltid har ryckts bort från oss av de grymma naturkrafterna. 
Talmannen.
   – Det är också min sorgliga plikt att tala om för er att vår kollega Jürgen Zimmerling avled den 8 oktober.
Som ni vet var Jürgen Zimmerling ledamot av Europaparlamentet under den senaste mandatperioden, och han hade återigen suttit i parlamentet sedan i juli som företrädare för gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater. Han var ledamot av utskottet för utveckling och delegationen för förbindelserna med Gulfstaterna, inklusive Jemen. 
Det är nu min smärtsamma plikt att be er hålla en tyst minut till minne av vår uppskattade kollega som har gått bort efter att ha tjänat Europa och de ideal som vi alla delar. 
Talmannen.
   – Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista för innevarande sammanträdesperiod som upprättades av talmanskonferensen vid sammanträdet den 26 september har delats ut (artiklarna 130 och 131 i arbetsordningen). 
Martin Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Jag har ett yrkande som gäller föredragningslistan. Som företrädare för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet yrkar jag att kommissionen under denna sammanträdesperiod ska göra ett uttalande om sin inställning till den europeiska sociala modellen, och vi yrkar att detta uttalande ska göras gemensamt av kommissionsledamot Charlie McCreevy och kommissionens ordförande José Manuel Barroso.
Vi motiverar detta med att kommissionsledamot McCreevy – om vi inte har blivit felunderrättade – vid sitt besök i Sverige var vänlig nog att delge världen sina åsikter om den europeiska sociala modellen. Han sa att den skandinaviska modellen för den europeiska välfärdsstaten inte är en modell som kommissionen anser förenlig med EU:s inre marknad. Om detta är vad kommissionen anser, då kan den räkna med beslutsamt motstånd från socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet. 
Nu förstår jag att de kan räkna med motstånd från andra grupper, däribland gruppen De gröna, och det är vi mycket glada att höra. 
När det gäller att utforma ett socialt Europa är den skandinaviska modellen en av de grundläggande modeller som vi européer kan lita på, och därför är det fullständigt oacceptabelt att kommissionens ordförande varje gång han närvarar vid parlamentets sammanträden påstår att han försvarar den europeiska sociala modellen och sedan tillåter sina kommissionsledamöter att gå omkring och säga raka motsatsen. Det håller inte!
Vår grupp ber därför att kommissionen ska göra detta uttalande. Det toppmöte där den europeiska sociala modellen ska diskuteras ligger nu bara några dagar fram i tiden. Om det visar sig bli den sociala modell som förespråkas av kommissionsledamot Charlie McCreevy kan jag på socialdemokratiska gruppens vägnar tala om för er att det är bäst för kommissionen att den förbereder sig för hårda duster, för då kommer det att bli strid om vilken inriktning vår europeiska union ska ha, och ni kan lita på att det inte kommer att gå så som McCreevy tänker sig! Vi kräver att kommissionen utan dröjsmål tydligt ska tala om var den står i denna fråga. 
Talmannen.
   – I enlighet med arbetsordningen har en ledamot nu möjlighet att tala emot förslaget. 
Hans-Gert Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste saga att jag är ganska förvånad nu. Efter att ha diskuterat frågan har vår grupp kommit till slutsatsen att parlamentet har rätt att höra en kommissionsledamot som gör ett uttalande oavsett hur man bedömer kvaliteten på det kommissionsledamoten har sagt. Vi insisterar på att denna fråga måste klaras ut, och därför har vår grupp beslutat att kommissionsledamot Charlie McCreevy bör klargöra sin ståndpunkt inför parlamentet. 
Jag kan tala om för Martin Schulz att det är därför vi vill att kommissionsledamot McCreevy ska komma hit, men jag ber också om att saken inte ska drivas alltför långt just nu. Vi anser inte att detta är ett fall då vi bör kräva att kommissionens ordförande kommer hit till oss, i stället vill vi först höra kommissionsledamot McCreevy. Om det han har att säga till oss visar sig oacceptabelt, då kan vi gå ett steg längre och kalla kommissionens ordförande till parlamentet, men vi stöder detta endast under förutsättning att det blir Charlie McCreevy som först kommer till parlamentet för att förklara sig. 
Talmannen.
   – Jag anser att vi i enlighet med arbetsordningen bör höra en åsikt för Martin Schulz’ yrkande och en åsikt emot. 
Eftersom ordförandena för de olika grupperna har begärt ordet kommer jag ändå att tolka reglerna flexibelt, men jag vill be er att begränsa er till en minut och att tala ytterst kortfattat – och jag vill särskilt be er, herr Cohn-Bendit, att lyssna på denna begäran. 
Daniel Marc Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Nu när vi har en stor koalition vill vi skapa en liten spricka i den. Vi i gruppen De gröna stöder socialdemokratiska gruppens krav att inte bara kommissionsledamot Charlie McCreevy utan också José Manuel Barroso ska framträda inför parlamentet. Detta är inte någon cirkus, och om kommissionsledamot McCreevy kan göra detta slags uttalande i en tid då den europeiska sociala modellen är allmänt accepterad, då åligger det kommissionens ordförande att på kommissionens vägnar säga vad som är acceptabelt och vad som inte är det. 
Graham Watson (ALDE ).
   – Herr talman! Om detta är en föraning om vad som väntar från det inflytande som händelserna i Berlin har på kammaren av så kommer de inte att föra med sig något gott. Kommissionsledamot Charlie McCreevy har rätt till sin åsikt. Det han sa i Sverige är helt normalt. Min grupp stöder inte att kommissionsledamot McCreevy skall kallas till kammaren.
Om vi menar allvar med att få Europeiska unionen att fungera är vi skyldiga varandra solidaritet. Solidaritet innefattar att tillåta företag från de nya medlemsstaterna att framgångsrikt lägga anbud på arbete i befintliga medlemsstater och utföra det. Det utgör en del av det sätt på vilket vi ska få våra ekonomier att fungera väl tillsammans. Det är orsaken till att min grupp kommer att motsätta sig att kommissionsledamot McCreevy kallas till kammaren.
Francis Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Om jag helt stöder kravet att Charlie McCreevy och kommissionens ordförande ska inbjudas samtidigt för att uttrycka sina åsikter är det därför att man kan lita på att McCreevy inte lägger fingrarna emellan. Jag tror att han är van att säga rent ut vad en del av hans kolleger i kommissionen säger i förtäckta ordalag. McCreevy sa till exempel vid en konferens i London att man aldrig får glömma att den inre marknaden avgjort är det projekt som går längst när det gäller att avreglera Europeiska unionen. 
Därför vill vi veta om McCreevy när han uttrycker sin åsikt säger rent ut och utan omsvep vad José Manuel Barroso inte vågar säga offentligt. Jag föreslår därför att de båda får uttrycka sina åsikter i dessa frågor här i parlamentet. 
Brian Crowley (UEN ).
   – Herr talman! Jag instämmer inte alls i vad Martin Schulz sa när det gäller vad kommissionsledamot Charlie McCreevy sa eller inte sa, för om ni läser de 16 olika pressuppgifterna om händelsen i Sverige handlade ingen av dem om den svenska sociala modellen. Den enda person som nämnde den svenska sociala modellen var den svenska industriministern. Det ligger inget som helst i denna storm i ett vattenglas som socialdemokraterna försöker skapa runt kommissionsledamot McCreevy. Om ni vill döma honom för hans förflutna, så titta på hans förflutna som Irlands finansminister i fråga om den sociala modellen, en period då hälsovården utökades, pensionerna växte och den dittills högsta minimilönen infördes. Dessutom förekom fler handelsförhandlingar och fler fackföreningsförhandlingar på nationell nivå, och under sju år utarbetades fyra olika program för att garantera arbetarnas rättigheter och rätten till deltagande för arbetstagarnas företrädare.
Detta är ett opportunistiskt agerande från den socialdemokratiska gruppens sida för att försöka skapa oreda innan konferensen i London äger rum. Vi borde avvakta diskussionerna och se till att ägna vårt arbete åt faktiska och viktiga frågor för EU:s medborgare, inte åt tomma attityder. Jag går emot förslaget.
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Vi har ett formellt förslag från Nigel Farage. 
Nigel Farage (IND/DEM ).
   – Herr talman! Ni verkar ha glömt att det åtminstone finns en grupp i parlamentet som är EU-skeptiker, som motsatte sig den europeiska konstitutionen och som, för fullständighetens skull, är något större än UEN-gruppen. Jag skulle, trots att jag inte är känd för att vara blyg i min kritik av kommissionen, med er tillåtelse vilja be Kathy Sinnott att tala för vår grupp för att ange vår ståndpunkt. 
Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Två förslag har lagts fram: ett från socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet att kalla kommissionens ordförande till parlamentet och ett av Hans-Gert Poettering från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater att ge kommissionsledamot Charlie McCreevy rätten att upprepa här vad han sa i Sverige. Det innebär att det bör ske omröstning om två förslag. Om kommissionsledamot McCreevys uttalanden är falska bör han ha rätt att tillrättalägga dem här i parlamentet. Herr talman! Jag vädjar till er att låta båda förslagen gå till omröstning. 
Talmannen.
   – Låt oss klargöra denna punkt så att vi kan fatta beslut som bygger på de verkliga förhållandena.
Herr Schulz! Jag uppfattar att ni formellt föreslår att kommissionsledamot Charlie McCreevy och kommissionens ordförande ska infinna sig båda två.
Herr Poettering! Kan ni förtydliga om gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater kräver att Charlie McCreevy ska infinna sig? 
Hans-Gert Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman! Politiken är en prövning, och vi vill behålla vår trovärdighet. Vår grupp har just beslutat att om socialdemokratiska gruppen yrkar att kommissionsledamot Charlie McCreevy ska inbjudas att framträda inför parlamentet kommer vi att rösta för detta yrkande. 
Nu har parlamentet dock att ta ställning till ett annat yrkande, nämligen att inbjudan ska utökas till att gälla både kommissionsledamot McCreevy och kommissionens ordförande. Vi kommer inte att rösta för detta yrkande, det vill säga vi kommer att rösta emot det. Även om vi inte framförde yrkandet att kommissionsledamot McCreevy ska komma till parlamentet vill vi förvisso uppfattas som trovärdiga. Om yrkandet att kommissionens ordförande också ska komma röstas ned kan ni därför genomföra en andra omröstning för att avgöra om kommissionsledamot McCreevy ska komma själv.
Som situationen nu är kräver vår egen trovärdighet att vi fattar detta beslut. 
Talmannen.
   – Herr Poettering! Föreslår ni som företrädare för gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater att Charlie McCreevy ska infinna sig, eller föreslår ni att vi ska rösta om McCreevy ska infinna sig eller inte? 
Hans-Gert Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är fullständigt klart att om socialdemokratiska gruppens yrkande att både kommissionens ordförande och kommissionsledamot Charlie McCreevy ska inbjudas skulle röstas ned skulle vi därefter vara tvungna att rösta om huruvida vi ska inbjuda kommissionsledamot McCreevy att komma själv. Detta är läget när det gäller omröstningen. 

– I enlighet med parlamentets beslut kommer presidiet att ta kontakt med kommissionen för att följa upp vad parlamentet har beslutat. 
Kathalijne Maria Buitenweg (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Namnet för en specifik debatt har blivit föremål för en frenetisk intern diskussion i parlamentet. Denna frenetiska reaktion är verkligen typisk för hur migrationsfrågor såväl som kritik av nationella regeringar hanteras i Europeiska unionen.
En av punkterna på dagens föredragningslista är aktuella problem på immigrationsområdet. Detta är ett ganska omfattande ämne, och inget specifikt namn eller land nämns, även om vi alla vet precis vad detta handlar om. Det handlar om de mänskliga tragedierna i Ceuta och Melilla och på Lampedusa. Vi bör helt enkelt kalla tingen vid deras rätta namn. 
Till att börja med stödde de flesta grupperna ett förslag av socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet som innebar att debatten borde få rubriken , en rubrik som hade fått stöd från de flesta grupperna. Under tiden har ledningen för Socialdemokratiska gruppen dragit tillbaka sitt stöd för detta, och dimman har lättat. 
Jag vill att vi ska hålla en ny omröstning om denna rubrik som på ett mycket tydligare sätt bör klargöra vad vi talar om, och jag litar också på socialdemokratiska gruppens hederlighet när det gäller den debatt vi kommer att ha i dag. 
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Vi måste nu behandla några ändringsförslag till föredragningslistan för i dag och i morgon. 
Det första ändringsförslaget gäller vad Kathalijne Maria Buitenweg just har förklarat: det innebär att rådets och kommissionens uttalanden om aktuella problem på immigrationsområdet placeras före rådets och kommissionens uttalanden om Iran.
Kathalijne Maria Buitenweg har just föreslagit en ändring av rubriken till denna punkt på föredragningslistan för att specificera vissa platser där problemet uppstår. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Jag undrar om det kanske inte har uppstått ett missförstånd. Samtidigt som det finns specifika exempel på immigrationsproblem är det också klart att invandringen till EU, som är ett allmänt och grundläggande problem, inte kan lösas på de platser som Kathalijne Maria Buitenweg har nämnt. Det är anledningen till att vi valde denna heltäckande rubrik och är benägna att hålla fast vid den. 
Talmannen.
   – I enlighet med arbetsordningen kan jag tillåta en ledamot att tala för förslaget. 
Francis Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag stöder helt Kathalijne Maria Buitenwegs begäran eftersom detta inte är bara vilken gammal immigrationsdebatt som helst. Vi kommer dessutom att ha andra sådana debatter. Problemet är att människor denna gång har dött. I detta fall beklagar jag att vi inte gav dessa oskyldiga offer vår hyllning när sammanträdet inleddes.
Det har begåtts ytterst allvarliga handlingar på båda sidorna av EU:s södra gräns, handlingar så allvarliga att jag tror att till och med kolleger som inte har samma syn på EU:s immigrationspolitik som vi tillsammans med oss beklagar och fördömer dem. Därför stöder jag helt förslaget att ändra rubriken och specificera ”Ceuta, Melilla”. 
Kathalijne Maria Buitenweg (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle också vilja klargöra för Hannes Swoboda, som vill ha en allmän debatt, att en sådan debatt kommer att äga rum under nästa sammanträdesperiod i Strasbourg, eftersom immigration/invandring nu står på föredragningslistan genom Ewa Klamts betänkande. 
Talmannen.
   – Jag vill klargöra att förslaget går ut på att lägga till namnen på specifika platser i denna punkt på föredragningslistan. 
(1)

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om aktuella problem på immigrationsområdet. 
Douglas Alexander,
   . – Herr talman! Under denna morgon och denna sommar har vi upplevt en nivå av olaglig invandring över Medelhavet in i Europeiska unionen som saknar motstycke. I och med den tragiska förlusten av liv genom människor som drunknat i havet och människor som olagligt försökt korsa EU:s gränser har de problem som vi står inför i fråga om att hantera migrationsflöden och att bekämpa olaglig migration på ett skarpt sätt hamnat i fokus.
Fastän uppmärksamheten är riktad mot de aktuella händelserna vid den spansk-marockanska gränsen i Ceuta och Melilla har också Malta och den italienska ön Lampedusa ställts inför stora problem under de senaste månaderna. De medlemsstater som gränsar till Medelhavet tyngs under en oproportionerlig börda när det gäller att ge stöd åt dem som är i behov av internationellt skydd medan de samtidigt är ansvariga för att hejda och skicka tillbaka olagliga invandrare som inte har någon rättighet till inresa i Europeiska unionen.
EU:s länder delar bekymret att hantera dessa frågor på ett bestämt men rättvist sätt som uppfyller våra internationella åtaganden. Medlemsstaterna måste dela denna börda. Jag tänker inte kommentera de specifika fallen i Spanien, Italien eller Malta under vår debatt denna eftermiddag. Kommissionen sände en grupp tekniska experter till Ceuta och Melilla tidigare i veckan, och kommer att rapportera sina resultat till rådet (rättsliga och inrikes frågor) i dag. Jag är övertygad om att kommissionsledamot Ján Figeľ kommer att berätta mer detaljerat om detta om en liten stund.
Det är viktigt att vi inser att dessa händelser är tecken på ett större problem som kräver en långsiktig lösning. Europeiska unionen har under de senaste åren gjort avsevärda framsteg när det gäller att anta gemensamma miniminormer inom asyl- och migrationslagstiftning och nu i samarbete i fråga om gemensam verksamhet inom ramen för den nya europeiska gränsförvaltningsbyrån. Men detta har uppenbarligen inte varit tillräckligt. Vi måste samarbeta mer effektivt med länder utanför Europeiska unionen för att reagera på en regelbunden migration.
Det stämmer att EU försöker lägga sin kollektiva tyngd på att förbättra samarbetet i fråga om migration med ursprungs- och transitländerna. Kommissionen och medlemsstaterna tillhandahåller tredjeländer ett väsentligt tekniskt och ekonomiskt stöd för att hjälpa till att förbättra deras hantering av migrationsflöden. Detta sker med hjälp av program som finansieras av EU och med hjälp av bilaterala projekt. Detta har gett verkliga resultat, såsom ökad gränskontroll och förbättrad förmåga att hantera invandring, vilket också innefattar skydd av flyktingar och fördrivna personer. Europeiska unionen har dessutom ökat takten när det gäller förhandlingar om återtagandeavtal. Ett avtal har nu ingåtts med Ryssland, ett betydelsefullt transitland, och förhandlingar pågår med Marocko. Detta arbete måste fortsätta.
I förra månaden diskuterade justitie- och inrikesministrarna migrationsfrågor med Nordafrika och Afrika som helhet vid det informella rådet i Newcastle. De gav ett starkt stöd för ett större engagemang från EU:s sida. Detta är en prioritet för det brittiska ordförandeskapet, och vi kommer att sträva efter ett äkta partnerskap med Afrika i fråga om migration, bl.a. genom Euromed och Afrikanska unionen. Ett viktigt exempel är EU:s nuvarande arbete för att förstärka samarbetet i fråga om migration med Libyen när det gäller gränsförvaltning och asylskydd. Junirådet beskrev detta som ”akut och nödvändigt för att undvika humanitära katastrofer och förebygga ytterligare förluster av liv”. Sedan dess har EU och Libyen samarbetat i fråga om utbildning av gränsvakter och arbete med att förbättra sök- och räddningstekniker.
Samarbetet med Marocko är av lika stor betydelse. Marocko har undertecknat ett gemensamt avtal med Spanien och Frankrike om åtgärder för bekämpning av olaglig invandring som innefattar tidig varning och stöd till offer för människohandel. Idéerna i detta avtal kommer att vidareutvecklas vid Euromed-toppmötet i november.
Slutligen måste Europeiska unionen samarbeta med ursprungs- och transitländer för att bygga upp en kapacitet för flyktingskydd i dessa områden. På det här området har vi gjort konkreta framsteg. Rådet (rättsliga och inrikes frågor) och FN:s flyktingkommissarie diskuterar i dag genomförandet av regionala skyddsprogram. Dessa regionala skyddsprogram är utformade för att skapa förhållanden för människor att flytta till och integreras närmare sina ursprungsområden eller i länder som de transiterat genom.
EU:s invandrings- och asylpolitik måste balanseras noggrant och verkligen övervägas noggrant. Migration är ett komplicerat ämne, och ämnen som rör gränskontroll, olaglig invandring och skydd av flyktingar bör inte förväxlas. Men ett offentligt stöd för invandring under kontrollerade former och för invandrares välfärd är beroende av ett fast agerande mot olaglig invandring och den organiserade brottslighet som alltför ofta stöder den. Det är orsaken till att det brittiska ordförandeskapet anser att det är viktigt att bedriva påtryckningar genom EU:s samarbete med tredjeländer för att undvika ytterligare mänskliga tragedier vid Medelhavet, och att skapa invandring under kontrollerade former som ligger i EU:s och, inte minst, dess grannländers intresse. 
Ján Figeľ,
   . – Herr talman! Det är en speciell dag i dag. I morse ägde ett möte rum mellan de två kommissionerna – Europeiska unionens kommission och Afrikanska unionens kommission – och den här frågan var en del av den komplexa dagordning och strategi som diskuterades av dessa två viktiga organisationer.
Europeiska kommissionen påminner om att EU:s tillvägagångssätt i fråga om migrations- och asylfrågor har varit balanserat sedan Europeiska rådets möte i Tammerfors 1999. Å ena sidan skyddar och förstärker vi med detta tillvägagångssätt rättigheterna för dem som är lagligt bosatta här eller är i behov av internationellt skydd, och å andra sidan bekämpar vi missbruk och olaglig invandring.
I och med handlingsplanen från Haag bekräftades och stärktes detta tillvägagångssätt för migrationshantering. Den uppsättning åtgärder som kommissionen antog på det här området den 1 september bådar gott för detta tillvägagångssätt. En rad åtgärder för integrering av tredjelandsmedborgare, som syftar till att förbättra legala invandrares rättigheter och status inom EU, har lagts fram. Kommissionen antog också ett förslag om återsändande som kommer att bidra till en mer effektiv bekämpning av olaglig invandring, samtidigt som det är helt i enlighet med de mänskliga rättigheterna.
Detta betydelsefulla agerande kommer också att åtföljas av andra initiativ som rör den externa aspekten av vår politik och det inflytande dessa initiativ kan få på tredjeländers utvecklings- och skyddskapacitet. Kommissionen har för avsikt att senare i år anta ett handlingsprogram för legal invandring som kommer att utgöra ett betydande vidare steg mot detta balanserade tillvägagångssätt.
De aktuella, tragiska händelser som ägde rum i städerna Ceuta och Melilla och som nämnts av några av er och av rådets ordförande Douglas Alexander påminner oss återigen om hur viktigt det är att finna ett heltäckande och framsynt svar på migrationsfrågorna. Om detta misslyckas kan migrationen mycket väl förvandlas till en humanitär tragedi, där konsekvenserna är svåra att förutsäga.
I efterdyningarna av dessa händelser har vice ordförande Franco Frattini beslutat att sända en grupp tekniska experter till Marocko och Spanien för att få en förstahandsbedömning av den nuvarande migrationssituationen och för att undersöka på vilka sätt EU kan bistå de berörda länderna när det gäller att ta itu med denna allvarliga situation.
Vid morgondagens utfrågning i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor ska vice ordförande Frattini ge fler detaljer angående denna tekniska expertgrupps synpunkter. Han har bett mig att framföra sin ursäkt för att han inte har möjlighet att delta i denna viktiga debatt i dag men, som många av er förmodligen känner till, deltar vice ordförande Frattini i dag i rådets (rättsliga och inrikes frågor) möte i Luxemburg.
Det är uppenbart brådskande att göra mer för att hantera problemet med olaglig invandring. Vår målsättning borde vara att samarbeta med alla berörda länder i syfte att undvika ytterligare förluster av liv och mänskligt lidande. Vi måste utveckla ett heltäckande tillvägagångssätt som innefattar ett flertal instrument som sträcker sig från upprätthållande av lag till utvecklingsbistånd.
Enbart stängsel är inte svaret på denna mänskliga tragedi. Stängsel kommer inte att hindra desperata människor från att riskera sina egna liv i ett försök att ta sig in i Europeiska unionen. Kommissionen förstår helt och fullt parlamentets oro, vilket anges tydligt i den aktuella rapporten om mottagningsvillkoren i fråga om olagliga invandrare i Lampedusa.
Det bör betonas att detta problem inte enbart rör Italien. I aktuella rapporter från icke-statliga organisationer och i enskilda klagomål har det framhållits att ett flertal medlemsstater, inte enbart de som påverkas särskilt på grund av sin geografiska situation, kan ställas inför problem när det gäller att tillhandahålla tillfredsställande normer vid mottagandet av asylsökande.
Till följd av ikraftträdandet av direktivet om miniminormer för mottagande av asylsökande i medlemsstaterna, som trädde i kraft den 6 februari detta år, granskar kommissionen för närvarande de nationella åtgärderna för överföringen av detta direktiv. Vice ordförande Frattini kommer att ge närmare information i morgon om på vilket sätt kommissionen tänker gå vidare i denna särskilda fråga.
Kommissionen är medveten om att parlamentet också avser att avlägga ett antal besök hos andra mottagningscentraler efter besöket i Lampedusa. Kommissionen kommer att ta vederbörlig hänsyn till Europaparlamentets slutsatser i den rapport som man ska utarbeta. 
Ewa Klamt,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Vi har under de senaste dagarna sett fruktansvärda saker hända i Ceuta och Melilla, men Ceuta och Melilla är bara toppen av isberget. I Mayotte, Malta eller Lampedusa och överallt kan vi se flyktingströmmar, men de nya medlemsstaterna i östra delen av Europeiska unionen har också märkt ett ständigt växande antal människor som inte har någon laglig rätt att vara där. 
Den enda anledningen till att deras problem inte har uppmärksammats av allmänheten är att bilderna är mindre komprimerade och har mindre genomslagskraft. Men alla dessa bilder föreställer människor med deras individuella öden, och de ställer oss mot väggen. En av politikernas uppgifter är först och främst att förhindra vissa missbruk och att i stället ge hjälp så snabbt som möjligt. 
Vad vi ser just nu är följderna av underlåtenhetssynder och insatser som bygger på falska premisser. Att bara ta itu med symptomen är ingen lösning; vi måste också ta itu med de bakomliggande orsakerna. Både nu och i framtiden kommer vi att tvingas att ta itu med ett omfattande immigrationstryck; att hantera strömmen av invandrare är en av Europeiska unionens mest angelägna uppgifter. All EU:s immigrationspolitik måste ha som sitt mål att hantera den lagliga invandringen, att ge humanitär hjälp i enlighet med Genèvekonventionen om flyktingar och att samtidigt förhindra illegal invandring. Följaktligen måste alla EU:s invandringsregler inte bara garantera våra yttre gränsers säkerhet utan också innebära en konsekvent kamp mot människosmuggling och trafficking och en tydlig rapporteringspolicy. 
Att kasta ut människor i öknen är inhumant och ett erkännande av nederlag inför allt det som vi ännu inte har tagit itu med. Men det hjälper inte heller att låta några hundra eller några tusen illegala invandrare i Ceuta och Melilla komma in i EU i tron att vi därigenom har löst problemet. Enligt UNHCR finns det 4,6 miljoner flyktingar i Afrika. Icke-statliga organisationer arbetar utifrån uppskattningar om att det finns 20 000 människor som väntar i Marocko. 
Det finns tyvärr ingen enskild lösning på detta problem; vad vi behöver är ett paket med lösningar. EU måste fastställa otvetydiga regler för invandring samtidigt som unionen ger mera bistånd till de länder invandrarna kommer ifrån och passerar igenom, men den måste vara lika konsekvent när det gäller att säkerställa efterlevnaden av reglerna för att passera våra yttre gränser. Detta kommer inte bara att innebära en konsekvent politik för återvändande, utan också att EU ingår avtal om återvändande med ursprungsländer och transitländer. 
Allt detta är sådant som vi måste lösa tillsammans. Man kan inte alltid välja ut de bitar som passar för tillfället och vinna allmänt erkännande. Detta är vår uppgift, och vi måste ta itu med den!
Martine Roure,
   – Herr talman! Det utspelas mänskliga dramer vid EU:s gränser. Tusentals invandrare anländer allt oftare, särskilt till Malta, Lampedusa, Ceuta och Melilla, och vi har fått en oroande rapport om situationen i Lampedusalägret efter vårt besök, en rapport som bekräftar alla våra värsta farhågor. Dessutom har vi alla under de senaste dagarna oroats över det sätt på vilket personer som vill invandra har övergivits i öknen och det våld som de utsatts för.
Vi talar om kvinnor och män, ofta åtföljda av barn, som har fattat det smärtsamma beslutet att lämna sitt land. De flyr från extrem fattigdom, nöd eller våld. Allt de vill är att leva i fred och värdighet, och EU:s nuvarande asyl- och invandringspolitik har inte kunnat ge någon verklig lösning. Vår asylpolitik måste vara i linje med våra värderingar. Jag vill påminna er om att den första artikeln i stadgan om de grundläggande rättigheterna tar upp respekten för den mänskliga värdigheten.
En verklig respons på den nuvarande utmaningen ligger dessutom i en solidaritet från EU:s sida. Det är oacceptabelt att vi låter länderna vid EU:s yttre gränser ensamma ta hand om dessa situationer. Vi måste skapa resurser för att bekämpa den ödeläggelse som hotar planeten: krig, terrorism, fattigdom och underutveckling, inte att förglömma andra former av förstörelse, inklusive förakt för de mänskliga rättigheterna och den växande intoleransen som hänger samman med främlingsfientlighet och med frågor om nationell och etnisk identitet.
Låt oss ljudligt påpeka att vi, om vi har viljan och använder oss av de politiska verktyg som vi har tillgång till, kan hjälpa till att tygla de fenomen som nu är de som mest förefaller hota vårt mänskliga öde. Vi har redan svaret. Det finns en nära koppling mellan att befästa freden och eliminera fattigdomen. Individuell ekonomisk säkerhet är en grundläggande beståndsdel i kulturen och freden. Att undanröja fattigdomen handlar i grund och botten om att utveckla mänskliga resurser och fördela dem rättvist, och detta måste åtföljas av utbildning. Det finns ingen fred eller kontrollerad immigration om inte fattigdomen minskas.
Fästning Europa existerar inte. Det är en fantasi. Vi måste förstå, och det snabbt, att det är nödvändigt att visa solidaritet med utvecklingsländerna och främja fred och framsteg överallt i världen. Det är ingen fantasi eller utopi. Det krävs vilja, och det krävs resurser för att ge uttryck åt den viljan. 
Graham Watson,
   . – Herr talman! Knappt 15 kilometer söder om min valkrets i Gibraltar hopas tusentals immigranter från området söder om Sahara nära gränsen mot fästning Europa. Många är hungriga och svaga efter sin resa genom Afrikas öknar och berg. De kämpar mot sjukdomar, våld och mot att utnyttjas av kriminella grupper. Nu får vi veta att de dör vid de stängsel som skiljer fattigdom från välstånd, eller att de lämnas i öknen utan mat och vatten. Många av oss minns sådana händelser från kristendomsundervisningen. Skillnaden är att detta uttåg inte kommer att lösas genom en gudomlig intervention – bara genom politiskt agerande.
Afrika är Europas bakgård, vårt näraliggande grannskap. Vi kan inte avskärma oss från det, och stänga våra dörrar och blunda för dess sociala och ekonomiska problem. För att använda poeten Thomas Grays ord, får vi inte ”stänga barmhärtighetens portar för människorna”.
Floden av migranter längs våra södra gränser rubbar vår bekväma beräkning att orättvisa kan fortgå utan kostnader. Kom ihåg detta när det gäller utvecklingsländerna: hungriga människor visar med handling vad de tycker. Så endera godtar vi deras produktion och tillåter deras ekonomier att blomstra eller så godtar vi deras invandrare.
Vi är inbördes beroende av varandra i fråga om framtiden. En hållbar ekonomisk, social och politisk utveckling i Afrika är av gemensamt intresse och av avgörande betydelse för Europas framtid. Vi erkände detta i samband med Barcelonaprocessen 1995, då multilaterala förbindelser över Medelhavet blev den nya strategiska realiteten. Tio år senare förhandlar Spanien om ett avtal med Marocko för att hantera invandring och främja samarbete med ursprungsländerna.
Partnerskap är verkligen vägen framåt. Men tills Marockos gränsvakter slutar att skjuta obeväpnade flyktingar, tills Marocko slutar att dumpa av dem nära gränsen, oförmögna att klara sig själva, kan inte, och bör inte, Europeiska unionen erbjuda stöd för dessa förslag. De flesta av dem som drabbas i dag är inte marockanska medborgare; de är medborgare från tredjeländer som rest in i unionen via Marocko och som förtjänar att skyddas av våra lagar.
Hittills har planer för en överenskommelse inom EU om en invandringspolitik begravts på botten av EU:s politiska inkorg. Varför? Medlemsstaterna kan inte enas om något av de tillvägagångssätt som Europeiska unionen föreslår. Men det hindrar dem inte att kräva åtgärder av EU när de ställs inför egna, specifika problem med invandring.
Problemen i Melilla och Ceuta är inte enbart Spaniens: de är Europas. Den svåra situationen i Lampedusa är också Europas problem, hur mycket Italien än försöker att dölja den för besökande parlamentsledamöter. Inte undra på att Barcelonaprocessens sydliga länder har tappat tålamodet.
Vi måste tänka större och vara medvetna om att, som Kofi Annan sa, invandring är nödvändig. Vi behöver en enighet inom den ekonomiska politiken. Vi är i behov av att Doha och Hongkong leder till resultat för att hjälpa Afrika.
När kommissionsledamot Louis Michel redogör för sin strategi för Afrika senare i dag hoppas jag att medlemsstaterna kommer att fästa avseende vid hans budskap att det är dags för en överenskommelse inom EU om utveckling och invandring som visar respekt för värdena demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen. 
Kathalijne Maria Buitenweg,
   . – Herr talman! Låt mig säga att jag håller med om det mesta av det som Graham Watson från gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa har sagt, och det var olyckligt att vi inte rådgjorde med varandra när rubriken på denna debatt diskuterades, detta sagt i förbigående.
Min grupp vill framföra sitt hjärtliga tack till kommissionen för att den snabbt sände en delegation till de spanska enklaverna Melilla och Ceuta. Situationen där är verkligen tragisk, och den rör hela EU. Men jag skulle vilja höra från kommissionen om man också har tagit en titt på gränsområdet mellan Marocko och Algeriet, där ett stort antal migranter har övergivits utan mat eller dryck i öknen, i ingenmansland.
Medan den spanska utrikesministern ligger bakom idén att skjutsa människor i buss tillbaka till deras ursprungsländer, är det stora problemet att de mycket ofta aldrig kommer fram till sina bestämmelseorter. Vi här i parlamentet får inte säga nej till att kontrollera vart människorna förs. Vi är skyldiga oss själva och EU:s medborgare att få veta vart människorna förs och om människor omkommer i öknen.
Jag skulle också vilja veta om delegationen har undersökt om det är lagligt att Spanien överför migranter till Marocko. Såvitt jag vet medger det bilaterala avtalet om återtagande att Spanien utlämnar marockaner till Marocko, men inte personer från Ghana, Liberia eller Mali, vilket är fallet här. Är det acceptabelt? Finns det bland dessa migranter också människor som har ansökt om asyl? Undersöker man det, eller handlar det om ett slags massdeportation? Varför innehöll denna delegation faktiskt endast personer som huvudsakligen arbetar med gränskontroll? Innehöll den också experter på mänskliga rättigheter, och undersökte man hur människor behandlas av de lokala myndigheterna?
Här i EU är vi alltid glada när människor tar tillfällen i akt, utvecklar sig själva eller håller utkik efter nya möjligheter, men så snart de som gör det är människor från länder utanför EU som försöker gripa tillfällen inom EU, behandlas de som verkliga brottslingar. Jag delar Graham Watsons åsikt att det är dags att vi undersöker möjligheten till en laglig migrationskanal. Har vi tagit någon hänsyn till vilka slags människor det är som berörs? Det är huvudsakligen unga män som har lärt sig ett yrke och som vet att det inte finns någon framtid för dem i deras egna länder. Vi behöver alla ta itu med att utveckla en laglig migrationskanal. Det skulle gynna inte bara en kanalisering av den olagliga invandringen, utan också göra EU:s ekonomi mer dynamisk.
Låt mig avsluta med att säga att EU-projektet handlar om civilisation – en civilisation som inte enbart borde gälla européer. Det är verkligen hög tid att vi kavlar upp ärmarna och fokuserar inte enbart på strängare gränskontroller eller strängare regler, utan snarare på de möjligheter som vi kan erbjuda de människor som har en desperat önskan om att komma in i EU. 

Giusto Catania,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att det är hyckleri att tala om invandring i dag utan att diskutera de dubbla stängsel som skiljer enklaven Melilla från Afrika. Symboliskt representerar stängslen hur vi misslyckats i våra försök att bygga ett EU med fred, social rättvisa och interkulturell samexistens. För bara två dagar sedan kunde en delegation från vår grupp själva se det barbariska tillståndet på den platsen: en militariserad gräns, en skrämmande plats som fungerar som en stor skiljelinje mellan hopp och död.
Det är en reaktionär utopi att tro att man kan inskränka den fria rörligheten för män och kvinnor med hjälp av taggtråd som skiljer två kontinenter. Det är en självisk dårskap att skapa ett fysiskt hinder mellan det välmående och behagliga EU och den obarmhärtiga desperationen hos dem som flyr från hunger och krig, och som i stället för att välkomnas och erbjudas stöd överfalls med gummikulor från den spanska och den marockanska armén.
Den spanska regeringen har ett medansvar både för de massdeportationer som den marockanska regeringen utfört och för att dussintals människor har dött i öknen. Det är här allvarliga anklagelser som framförs av många icke-statliga organisationer som verkar i Ceuta och Melilla, och från min grupps sida begär jag att en undersökningskommitté tillsätts genast för att ta reda på sanningen och vem som var ansvarig för det som hände i Ceuta och Melilla, och även undersöka på vilket sätt invandrare tas emot i EU.
Det är oacceptabelt i politiska och rättsliga termer, och även i etiska och mänskliga termer, att det sker massfördrivning av människor från EU:s territorium. De immigranter som klättrade över det första hindret i Melilla men inte lyckades komma över det andra har utvisats från EU:s territorium utan någon form av erkännande, utan något försök att ta reda på deras ursprung och utan kontroll av huruvida de hade rätt till flyktingstatus.
Kommissionens uppträdande i samband med vad som hände är oacceptabelt: att begränsa sig till att predika skydd av de mänskliga rättigheterna är att uppträda som de tre aporna: man ser inte, man hör inte, och man talar inte om de många kränkningar som medlemsstaterna gjort sig skyldiga till. Spanien har agerat som Italien gjorde när man genomförde massdeportationer från Lampedusa till Libyen, och resultatet blev att immigranter övergavs i öknen.
Det är bedrövligt att rådet i dag talar om att förbättra samarbetet med Libyen, när man borde begära att Libyen ratificerar Genèvekonventionen. Men allt detta sopas under mattan. Händelsen i Lampedusa och Libyen, som betraktades som en mycket allvarlig oegentlighet, håller nu på att bli normal praxis. Parlamentet, som fördömde Italien och dess regering för den brottsliga deportationen till Libyen, måste nu agera konsekvent, och därför uppmanar vi de grupper som tillsammans med oss röstade för resolutionen om Lampedusa att nu sammanställa en resolution där händelserna i Ceuta och Melilla fördöms.
Vi kan inte godta en princip varigenom EU beviljar de rättigheter som garanteras i internationella avtal och gemenskapsavtal endast till de starkaste och lyckosammaste invandrarna som har lyckats klättra över också det andra stängslet, eftersom sådana rättigheter inte bör styras av en naturlig urvalsmekanism. Det skulle leda till att EU hamnar i – som Thomas Hobbes sa – ett naturtillstånd. Rätten att bli mottagen borde vara en oförytterlig rättighet. Melillas flyktingläger bör ge ett tillbörligt och humant mottagande, vilket tyvärr skulle stå i kontrast till det mottagande man gav i Lampedusa. Vi kunde konstatera – vilket bekräftades i en undersökningsrapport som gjordes av den största italienska veckotidningen – att de mänskliga rättigheterna systematiskt kränks i Lampedusa.
Vi anser att man inte kan bygga ett EU med hjälp av taggtrådsstängsel. Det vi i stället behöver göra är att försöka öppna gränserna för att se till att EU får en framtid och kan hoppas på framgång. 
Mario Borghezio,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Man håller envist fast vid att inte se eller förstå att en politik för att stänga gränserna och förhindra en invasion av olagliga invandrare är den enda politik som kan undanröja risken för människosmuggling. Allt vänstern gör är att tala om mänskliga rättigheter, utan att föreslå några åtgärder för att bekämpa dem som bedriver människosmuggling, och rycker upp miljontals människor från deras rötter i de egna länderna. Det är detta vi skulle vilja höra från alla som hävdar de mänskliga rättigheterna.
Man har talat om Lampedusa som om det var Guantánamo. Det är helt enkelt löjeväckande, och eftersom jag var en av de parlamentsledamöter som besökte Lampedusa kan jag bekräfta att jag personligen hörde någon säga: ”det är för rent; det är något som inte stämmer här”, eftersom mottagningscentrumen i andra delar av EU alla är mycket smutsigare och sämre organiserade.
Vi bör därför ge ett erkännande till den italienska regeringen – som ger ut tiotals miljoner av skattebetalarnas pengar – för det de gör i Lampedusa, där man ger medicinsk vård 24 timmar per dygn, i motsats till de villkor som gäller för EU:s medborgare. Det är skamligt att vissa tidningar försöker fläcka ned det arbete som och italienska frivilliga gör, när i stället det sätt på vilket de uppträder i Lampedusa och på havet för att rädda olagliga invandrare borde framhävas som en modell för hela EU.
Det är något som herrarna inom vänstern bör förvissa sig om, i stället för att låtsas omedvetna om vad José Luis Rodriguez Zapateros regering gör, när den faktiskt skjuter på olagliga invandrare. 
Romano Maria La Russa,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Eftersom jag nu känner honom väl kan jag förstå Giusto Catanias överdrifter, fantasier och det han insisterar på – vilket alltsammans naturligtvis är pessimistiskt. Jag vill i stället be Graham Watson att bekräfta sin information innan jag talar om den italienska regeringens uppträdande, så att han kan undvika att prata strunt här i kammaren.
Herr talman! Jag hoppas hur som helst, och mot bakgrund av de senaste händelserna i Ceuta och Melilla, att alla medlemsstater till slut blir fullt medvetna om att olaglig invandring är ett problem för hela EU och att vi inte längre kan vänta med att vidta stränga och samlade åtgärder i fråga om invandringen, inte ens för en sekund.
Jag konstaterar med tillfredsställelse att kommissionen, i syfte att förstärka EU:s område med frihet, säkerhet och rättvisa, har för avsikt att för perioden 2007–2013 anslå betydande resurser för att hantera invandrarströmmarna, och vidta särskilda åtgärder för att bekämpa invandringen och främja integrationen. Med de belopp som anslagits för att stärka de yttre gränserna och skapa en EU-fond för flyktingar och en annan för dem som sänds tillbaka, hoppas jag att man också gör en bedömning av möjligheten att förbättra mottagningsanläggningar enligt Lampedusamodellen, som på ett orättvist sätt har angripits av vänstern.
Tyvärr har jag inte tid att uppehålla mig vid det som José Luis Rodríguez Zapatero har gjort de senaste dagarna, men det är sant att vänstern, med några få undantag, inte har uttalat sig lika häftigt i den frågan.
Italien, som redan ger ut enorma summor på att återbörda olagliga invandrare, kan inte längre själv bära bördorna och kostnaderna för dessa invandrarflöden. Det krävs EU-finansiering för förbättringar och inrättande av nya anläggningar och för att utveckla ett samarbete med ursprungsländerna, vilket är det effektivaste sättet att undvika sådana fall som Lampedusa, som alltför ofta råkar ut för en så allvarlig överbeläggning att den nästan inte kan hanteras.
Av den anledningen, och det är min slutliga kommentar, bör vi varmt tacka dem som arbetar i Lampedusaförläggningen – civila personer, personer som upprätthåller lag och ordning, poliser, , personer från religiösa stiftelser och frivilliga – för den medmänsklighet och professionalism som de visar och de uppoffringar som de gör varje dag.
Men vi bör uppskatta det faktum, och det vill jag tacka talmannen för, att parlamentet har velat ägna denna tid – som inte fanns med i programmet – åt ett så viktigt och känsligt ämne. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Det stämmer naturligtvis att Spanien och andra EU-länder i hög grad är ansvariga för att vi fortfarande inte har kommit någonstans när det gäller den olagliga invandringen. Det beror på att den släpphänta behandlingen av olagliga invandrare, och uppenbarligen de bestämmelser som hänger samman med den, får en enorm effekt genom att den drar till sig hundratusentals och miljoner andra lycksökare. 
Det är faktiskt löjeväckande att Louis Michel, liksom flera andra av kommissionens talesmän, anser och säger att en politik med begränsad laglig invandring skulle kunna lösa problemen. Det är inte genom att vi får några dussin, några hundra eller till och med några tusen läkare eller tekniker som invandringen av outbildade människor från utvecklingsländerna kommer att minska. Tvärtom. Vi måste i själva verket bemöda oss om en öppen politik, där olaglig invandring inte belönas utan omedelbart för med sig att personerna tvingas återvända till sina ursprungsländer.
Vår flyktingpolitik bör grunda sig på tre pelare: för det första mottagande och behandling av asylansökningar inte hos oss, utan i ursprungsländerna eller ursprungsregionerna. För det andra ursprungsländernas obligatoriska återtagande av falska asylsökande, med risk för att länderna förlorar utvecklingsstöd om inte så sker, och för det tredje en komplett omarbetning av utvecklingssamarbetet, eftersom utvecklingssamarbete inte längre får hjälpa potentater att samla miljarder dollar på sina schweiziska bankkonton.
Vi är beredda att visa solidaritet, men vi är inte längre beredda att låta vår kontinent översvämmas av lycksökare från hela världen, eftersom vår första plikt är att försvara våra egna medborgare. 
Agustín Díaz de Mera García Consuegra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har verkligen för avsikt att tala om Ceuta och Melilla. Vi står inför en fasansfull kris som varken parlamentet eller EU kan bortse från. Vi kräver mer gemenskapsengagemang i alla invandringsfrågor och en bred helhetssyn på sådana frågor som integration, asyl, laglig invandring, olaglig invandring och internationellt skydd.
Vi har en kris i hanteringen, ett komplett misslyckande från den spanska regeringens sida. Vad är den överhängande frågan? Det finns flera: masslegalisering, när invandrare som etablerat sig i ett land uppmanar sin familj att följa efter. Vi står inför en humanitär kris, en uppenbar kränkning av de mänskliga rättigheterna, en kränkning av den spanska gränsen och gränsen till gemenskapen. Armén befann sig av misstag vid gränsen och förödmjukades där, man var oförberedd och utan ROAS. Överfyllda interneringsläger, överansträngda sociala organ (jag vill varmt applådera de icke-statliga organisationerna och styret i städerna Ceuta och Melilla). En moralisk kris: en demokratisk regering som är nöjd med sig själv och eftergiven mot ett annat land som inte respekterar de mänskliga rättigheterna (ny statistik: 67 procent av spanjorerna säger att regeringen är alltför tolerant mot Marocko). En ansvarskris: ingen tar ansvar för tragedin. Förvirring, överläggningar, brist på information och öppenhet, dubbla attityder och dubbla språk: först tillåts de komma och tillåts utföra ett angrepp på gränsen, sedan skjuter man på dem, tvångsförflyttar dem och lämnar dem åt sitt öde i öknen. Vi vet inte vart de tar vägen, och vi vet inte vart de förs. Man använder sig av tragedin för att köpslå: man sänder detta meddelande till oss: om vi vill stoppa det kan vi göra det, men ni måste betala, och ni måste titta bort, och dessutom får ni inte kritisera. Javier Solana har rätt: det får inte finnas någon hjälp utan åtaganden, utan ärligt samarbete, utan respekt för andra och utan respekt för människor.
Vad är lösningen? Det är svårt, men det finns några lösningar: mer gemenskapsengagemang, mer information, mer krav, mer kontor vid de yttre gränserna, mer samarbete, mer gemenskapsstöd, mer gemenskapskontroller, återsändande med respekt för de mänskliga rättigheterna och identifiering av och sanktioner mot opålitliga länder. Marocko måste respektera de mänskliga rättigheterna, landet måste vara trovärdigt och använda sig av den hjälp som finns. Annars är ingen grannsämja möjlig. Och en slutlig kommentar, herr Catania: den spanska delegationen i gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater stöder ert förslag att inrätta en undersökningskommitté.
Enrique Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman! I just denna kammare fäste Förenta nationernas generalsekreterare Kofi Annan, när han mottog Sacharovpriset, européernas uppmärksamhet på invandringsdramat, och rådets ordförande Tony Blair sa att Afrika är en ytterst viktig prioritering för oss.
Den situation vi bevittnar för närvarande visar att vi står inför ett drama av bibliska proportioner, eftersom det, som Ewa Klamt har sagt och jag anser att hon har rätt i det finns över fyra miljoner internflyktingar i Afrika.
Vi har GPS-system som visar precisionen av bombningar, och vi skulle kunna se på det som för närvarande sker i Sahara, i Sahel, där hundratusentals människor flackar omkring på grund av torka, hungersnöd och mördargräshoppor som förstör grödor som vi skyddar, med hundratusentals människor i rörelse, som ett bibliskt drama, och det måste vi ta itu med. Därför finns det inget utrymme för beklagan från en före detta generaldirektör från polisen som, just här och i dag, öppet erkänner sitt misslyckande, sin frustration och sin brist på patriotism.
Det vi föreslår i en mycket konkret och direkt form har även föreslagits av det brittiska ordförandeskapet: att ta ett steg framåt när det gäller Afrika. Detta innebär – jag anser att kommissionen har godkänt detta i dag – en Marshallplan för Afrika, i vilken hänsyn tas till människornas rätt att leva under värdiga förhållanden. Det vi inte får göra är att överlåta våra problem till vår granne.
I går i Rabat riktade ministrarna Miguel Ángel Moratinos och Mohamed Benaissa en vädjan till Europeiska unionen, som jag menar att vi måste tillmötesgå: vi kräver en konferens med Europeiska unionen, med de berörda europeiska och afrikanska länderna, med Förenta nationerna och med Afrikanska unionen (AU) för att hantera detta problem och, som rådsordföranden har sagt, för att gemensamt hantera migrationsströmmarna på ett mänskligt sätt.
Detta är den lösning vi måste stödja. Vi har Thabo Mbekis och Kofi Annans stöd, och vi behöver Europeiska unionens stöd. Låt oss se om vi kan åstadkomma detta. 
Agustín Díaz de Mera García Consuegra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja att ni lyssnar till detta förslag. Den föregående talaren har kommit med allvarliga och osanna kommentarer om mig. Jag vill be om ert stöd och vill åberopa parlamentets arbetsordning, så att jag kan svara. 
Talmannen.
   – Ni kan uttala er om denna fråga i slutet av debatten. 
Jean-Marie Cavada (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka rådets och framför allt kommissionens företrädare, och vi ser fram emot morgondagens arbete med Franco Frattini.
Det vi nu upplever beskrevs och förutsågs exakt för över 35 år sedan av den tankesmedja som var känd som Romklubben, och av dess ledare Aurelio Peccei, som sa att syd otvivelaktigt skulle röra sig norrut.
Det kan inte finnas någon effektiv och hållbar politik som bygger på rent nationella grunder. Enstaka försök att förebygga eller sporadiska åtgärder för att främja säkerhet och respekt för det mänskliga livet är inte tillräckliga. Det är följaktligen dags att se till att politik om migrationsströmmar blir en angelägen europeisk prioritering. Vi föreslår därför att en konferens som omfattar europeiska och afrikanska länder och länder kring Medelhavet anordnas. Denna konferens kunde anordnas i samarbete med, eller till och med under gemensam ledning av FN och Europeiska unionen. Vid konferensen bör en nödplan i stil med Marshallplanen utarbetas på FN- och EU-nivå och följande två områden bör beaktas.
När det gäller svält, hälsofrågor och skydd av mänskligt liv måste vi för det första se till att vi har resurser för en mänsklig hantering av problemen med de flyktingar som för närvarande dör i öknen eller skjuts när de försöker korsa områden som de stängs ute från eller som i andra fall drunknar i Atlanten eller Medelhavet, för sådana saker händer. Sedan, och det är vår huvuduppgift, är det viktigt att vi brådskande mobiliserar de internationella finansiella institutionerna för att skapa ekonomisk aktivitet i länderna i syd, och särskilt för att skapa stabilitet för de ungdomar som vill arbeta i sina egna länder och stanna kvar där. Grundläggande insatser krävs för att främja politik för utbildning och ekonomisk stabilisering i syfte att förhindra att de berörda befolkningarna migrerar. Subventioner, som i alla händelser ger upphov till korruption, måste stoppas. De två internationella organen, FN och EU – och naturligtvis ett tredje organ – Afrikanska enhetsorganisationen (OAU) – måste utan dröjsmål gripa sig an detta problem. 
Jean-Claude Martinez (NI ).
   – Herr talman! Alla är självfallet oroade över det som sker i Ceuta och Melilla. I Tijuana eller i Brindisi, på Lampedusa eller i Ceuta, är män och kvinnor i denna vår värld nu på rörlig fot. Naturligtvis kan inte våra spanska vänner eller mina marockanska vänner själva lösa detta problem, som för närvarande har en global och inte bara en europeisk dimension. Så länge som människorna är törstiga och hungriga kommer de att börja vandra, hur höga taggtrådsstängslen än byggs.
Vad kan då göras? Faktum är att en kvadratisk modell för humanitärism nu måste inrättas. Det vill säga, livsmedel och vatten, mediciner och vaccin samt utbildning måste vara globala offentliga varor. Detta är inte bara en europeisk fråga längre, utan en global fråga. Det är inte längre fråga om slå samman kol och stål, som det var 1950. Det handlar om att dela vatten, vaccin, livsmedel och utbildning globalt. Den dag detta sker kommer människorna på vår planet inte längre att behöva passera Gibraltar eller korsa Saharaöknen, Arizonaöknen eller Rio Grande. 
Stefano Zappalà (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Detta är en mycket viktig fråga som en del dock hanterar på ett kontroversiellt sätt. Det finns två synsätt: det ena har kunnat observeras här i parlamentet, på ett något annorlunda sätt jämfört med det som har rapporterats i pressen; det andra kan observeras vid nationella evenemang, i pressen och i politiskt agerande.
Jag stöder rådets uttalanden, som har uttryckts på annat sätt av kommissionen. Dessutom besökte jag Lampedusa tillsammans med alla mina kolleger i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och jag kommer att resa till alla andra europeiska centrum som vi beslutar att besöka. Jag anser dock att några av aspekterna av dessa uttalanden inte bör betonas. Jag instämmer även i den ståndpunkt som uttryckts av Kathalijne Maria Buitenweg och jag håller delvis – för en gångs skull – även med om det som Giusto Catania sa, även om jag inte instämmer i hans uttalanden om att Italien ska genomföra deporteringar eller om journalistiskt agerande, som verkligen inte kan bidra till en sådan viktig sak.
Herr talman! Denna fråga berör hela Europeiska unionen – någon kallade det nyss ett ”planetariskt problem”. Det finns för närvarande ingen EU-politik för invandring, och det finns länder som inte kan hantera problemen själva Italien och Spanien är stora länder – i Spanien fick till och med armén ingripa – och några länder, såsom Italien, har utposter mitt i havet, som Lampedusa. Andra länder – som Malta, som har en befolkning på bara 400 000 personer – står emellertid under en enorm press och kan inte hantera detta problem.
Man kan alltså tala om Lampedusa hur mycket man vill, man kan utnyttja det för sina egna syften av hjärtans lust – jag syftar på Giusto Catania – men Lampedusa förblir en liten ö mitt i havet, med endast 5 000 invånare, som inte kan hantera situationen eller skapa ett hotell Hilton för de tusentals och åter tusentals personer som kommer dit. Vi bör, som Mario Borghezio och Romano Maria La Russa gjorde, tacka alla dem som arbetar på ön, däribland våra vänner från Malta, som även de gör allt de kan. Vi kommer att besöka Malta i januari.
Herr talman! Det är viktigt att inrätta en politik på detta område en gång för alla, som rådets ordförandeskap kort har redogjort för, men denna politik måste genomföras på ett engagerat sätt. Rådet måste ta ansvar för den, och kommissionen bör utarbeta ett specifikt förslag. Vi måste utarbeta en gemensam invandringspolitik – jag avslutar nu, herr talman – så att även andra aspekter beaktas, förutom de mänskliga tragedierna, förutom de nödlidande hungriga människor som behöver arbete, såsom de som fraktar olagliga invandrare på fartyg, människohandlarna och framför allt de terrorister som kan dra nytta av dessa situationer för att infiltrera Europa. 
Giovanni Claudio Fava (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Ärligt talat förväntade vi oss mer av rådets uttalande. Vi förväntade oss större tydlighet, särskilt eftersom invandringsfrågan kräver gemensamma och samordnade åtgärder för en EU-politik, som inriktas på behovet av och hjälpmedlen för att skydda oss från invandring, men framför allt på möjligheten att garantera invandrarnas mänskliga rättigheter, deras mänskliga värdighet och medlemsstaternas enighet.
En sådan politik kräver framför allt mod och sanningsenlighet, och därför kommer jag endast att uppehålla mig vid ett utelämnande i Douglas Alexanders inlägg, som jag anser vara särskilt allvarligt: han nämnde inte alls, inte med ett enda ord, de senaste dagarnas händelser på Lampedusa. Jag vill därför ställa fyra snabba frågor till honom och rådet.
Är rådet medvetet om att det tillfälliga uppsamlingslägret på Lampedusa i själva verket har förvandlats till – men inte lagligt – ett interneringsläger, en plats där det inte finns några rättigheter och där misshandel och våld hör till ordningen för dagen?
Känner rådet till att en officiell delegation från Europaparlamentet togs ut på en rundtur av den italienska regeringen, som dagarna före vårt besök hade evakuerat lägret?
Är Förenade kungarikets minister medveten om att hans italienska motsvarighet, justitieminister Roberto Castelli, denna morgon skyndsamt avfärdade händelserna på Lampedusa som en massa nonsens som journalister hittat på?
Avslutningsvis, känner rådet till att de nuvarande samarbetsavtalen med Libyen inte bara omfattar gränskontroll, utan även medför att tredjelandsmedborgare som har avvisats och deporterats blir internerade i flyktingläger i den libyska öknen, som inte identifieras vidare?
Vi emotser era svar på dessa frågor. 
Lapo Pistelli (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag kan likaväl säga att vi behöver en politik på EU-nivå och sluta där, eftersom vi redan har sagt allt.
Vi instämmer i förslagen för framtiden och de initiativ som gäller olaglig invandring, asylpolitik och bekämpning av människohandel som medför olaglig invandring som kommissionens vice ordförande Franco Frattini har tagit under de senaste månaderna. Vi är dock mycket oroade över att höra att Italien, Frankrike och Spanien har beslutat att de inte ska företrädas av sina inrikesministrar i rådet, utan av andra ministrar, eftersom denna fråga borde ha varit en viktig angelägenhet för ministrar på högsta nivå.
Som ledamot av Europaparlamentet har jag för avsikt att utöva påtryckningar på rådet, eftersom bilden av strömmen av invandrare som stormar enklaverna Ceuta och Melilla symboliserar våra framtida demografiska och politiska förbindelser. Som parlamentsledamot vill jag också skarpt kritisera manipuleringen av sanningen under det besök som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor gjorde vid lägret på Lampedusa och det skamliga agerande som avslöjats av den undersökande journalistiken.
Mina vänner i kommissionen, ni kommer att ha parlamentets stöd om ni agerar snabbare. Det finns ingenting som en period av eftertanke när det handlar om invandringen till Europa. Tiden är knapp, och politikerna är skyldiga att vidta åtgärder med avseende på människornas brådskande behov. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill ge uttryck för mina kondoleanser till de olagliga invandrare som har dött, och min solidaritet med de lokala myndigheterna och människorna i de länder, städer och regioner vid Europas gränser som dagligen berörs av invandringen. För att stoppa invasionen måste vi få bort illusionen att det är möjligt att ta sig in olagligt i EU och antingen stanna kvar där olagligt eller reglera sin situation.
Att hylla solidariteten och skyldigheten att visa gästfrihet, som lever kvar i kravet att de som inte är EU-medborgare ska få privilegier i stället för att försvara de europeiska skattebetalarnas rättigheter och sociala garantier, är en absurd och mycket orättvis inställning, som även gör oss till medbrottslingar till slavhandlarna, till de tragiska konsekvenserna av resor av dödsdömt hopp.
Jag tackar José Luis Rodríguez Zapatero och hans socialistiska regering för att ha visat de andra medlemsstaterna och de andra regeringarna att de som har makten är skyldiga att garantera lagligheten och välfärden för dem som de styr över. Jag tackar mina ledamotskolleger för att de äntligen har insett att det är nödvändigt att försvara det egna landet mot olagliga invasioner. Tack för att ni försvarar dessa värderingar om laglighet och allmän ordning som vi alla, och Europaparlamentets ledamöter , fäster stor vikt vid och som vi alla måste respektera. 
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill säga något om två saker som, även om de är olika, ändå har samband med varandra. Å ena sidan är allt detta ännu ett tecken på att vi, allteftersom Europeiska unionen utvecklas, måste gå närmare gemensamma asylbestämmelser, Schengen och andra aspekter av politik för rättsliga och inrikes frågor. Jag anser att detta är en brådskande nödvändighet om vi ska kunna vidta åtgärder snabbare för att hantera dessa faktorer.
Detta skulle dock, med tanke på hur läget är, inte vara något annat än ett försök att tillfälligt mildra symtomen på att de krafter som är i rörelse, som flera ledamöter har beskrivit i dag, är fullständigt olika. Om människor anser att det är värt risken att dö, kommer våra bästa ansträngningar inte att tjäna något till om vi inte undanröjer orsakerna. Vi måste skapa en situation där dessa människor återigen får något att se fram emot.
Vi har att göra med en kontinent i dödsryckningar, för vi kan se hur aids skär som en lie genom några av kontinentens länder, hur klimatförändringen har lett till att människorna inte längre har några möjligheter att livnära sig och att vi inte alltid ger rätt slags eller tillräckligt stort bistånd. Vi har även frågan om handelsvillkoren, som inte alltid är rättvisa. Om vi ska kunna ge folket hopp måste vi välja ett annorlunda tillvägagångssätt – inte bara genom att fördjupa, utan även genom att bredda verksamhetsfältet.
Det måste även stå klart att skulden inte bara är vår, och att vi gör de saker som goda människor bör göra. Det är precis lika viktigt att erkänna att dessa länder styrs av elit och diktaturer som hotar det egna folket med väpnade styrkor, förtrycker dem och omöjliggör all utveckling. Vi måste besegra diktaturerna i dessa länder som utsätter det egna folket för en så omänsklig behandling.
Alla dessa saker måste kombineras om vi vill hantera dessa frågor framgångsrikt, och även vinna våra egna medborgares gillande. Av det som sker framgår det tydligt att vi även kan se detta som en fråga i vårt eget självintresse, som bäst tillgodoses om dessa människor ges en chans och utsikter till ett bättre liv i sina egna hemländer. Vi måste klargöra att dessa två faktorer är sammanlänkade, och det är absolut nödvändigt att dra denna lärdom om inställningen ska kunna ändras.
Vi har vetat allt det här ända sedan 1970-talet, ända sedan rapporterna från Edward Heath, Willy Brandt och andra, där man kan finna allt detta. Inget av det är nytt; allt vi behöver är styrkan att genomföra det i praktiken.
Louis Grech (PSE ).
   – Herr talman! Dödläget i fråga om olaglig invandring i EU är ohållbart såväl för medlemsstaterna, som tyngs av ansvar de inte kan bära ensamma, som för invandrarnas välmående och värdighet. Medlemsstater som Malta påverkas till en oproportionerlig grad, vilket skapar en alarmerande situation, i synnerhet om öns storlek och befolkningstäthet tas i beaktande.
Jag vill föra till protokollet min uppskattning för det initiativ som kommissionsledamot Franco Frattini tagit. Även om jag inser att enskilda medlemsstater delvis måste ta ansvar för detta problem anser jag att unionen inte har behandlat denna tragiska verklighet med den brådska, saklighet och effektivitet som den förtjänar.
Det är tydligt att vi fortfarande inte alls har genomfört den politik som går ut på att dela på bördorna. Unionen måste vidta direkta och brådskande åtgärder och tillhandahålla de nödvändiga medel, den expertis och kunskap och det diplomatiska stöd som behövs för att hantera detta globala bekymmer på ett effektivt och humant sätt.
Detta är ett internationellt problem, och det kräver därför en internationell lösning. På lång sikt skulle en gemensam ansträngning av Europa och FN betyda mycket för en mer holistisk lösning, i synnerhet när det gäller länder utanför EU. I detta avseende välkomnar jag varmt ”Marshallplanen” som rekommenderas av Enrique Barón Crespo. Detta är den sorts europeiska solidaritet som EU:s medborgare, medlemsstater och invandrare verkligen skulle ta till sig och uppskatta. 
Antonio Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Invandringen är, tillsammans med kampen mot terrorismen, en av det nya millenniets mest kritiska frågor. De händelser som inträffar gång på gång, huvudsakligen i södra Europa, visar dock att Europeiska unionen inte hanterar detta vår tids fenomen tillräckligt beslutsamt.
Alltför många människor anser att detta är ett problem som endast berör Italien, Spanien eller Malta. Det är inte sant. EU har en plikt att ta ansvar, politiskt och ekonomiskt, för det som sker längs Medelhavets stränder, eftersom de utgör unionens yttre sydliga gräns. EU får därför inte fortsätta att slå dövörat till för denna vädjan, utan bör utöka antalet initiativ för att hantera den nödsituation som råder när det gäller invandringen.
Därför är det inte tillräckligt att gripa sig an denna fråga genom att fundera på oundvikliga och nödvändiga initiativ för allmän ordning. Även om dessa initiativ är viktiga måste vi göra mycket mer. Avtal med ursprungsländer behövs, och vi måste gå längre längs den väg som inleddes i Barcelona och öka investeringarna och initiativen för utveckling. Därför blir vi alltmer övertygade om att invandringen bör vara ett av Europeiska unionens ansvarsområden i framtiden. Uttalandet från kommissionsledamot Ján Figeľ och de initiativ som Franco Frattini har tagit ger oss anledning till hopp.
När det gäller de senaste dagarnas händelser är det omöjligt för oss att inte kraftfullt fördöma det som har skett i Ceuta och Melilla. Zapateroregeringen kunde inte hantera situationen; den kunde inte hantera ett nödläge och samtidigt respektera de mänskliga rättigheterna för de invandrare som pressade på vid gränserna. Vi vill inte se några upprepningar av de scener som har visats på TV de senaste dagarna: så många oskyldiga offer som dödas på grund av en fullständig oförmåga att klara av denna nödsituation och veta hur man kombinerar säkerhet och respekt för människors liv.
Avslutningsvis är alla jämförelser – och detta är min sista kommentar – mellan det som skedde i Ceuta och Melilla och det som hände på Lampedusa fullständigt oacceptabla. Den italienska regeringen, lag- och ordningsmakten och de icke-statliga organisationerna orsakade inte några dödsfall eller deporteringar ut i öknen, utan de fortsätter att varje dag rädda livet på dussintals invandrare som faller offer för människohandlare utan skrupler och människor som säljer drömmar som förvandlas till tragedier. 
David Casa (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även jag vill ge mina synpunkter i dag på den stora tillströmningen av illegala invandrare till Europa, en situation som inte bara berör mitt land, Malta, utan även Spanien, Italien och andra europeiska länder; en situation som har bidragit till att Maltas resurser är ansträngda till bristningsgränsen; en situation som jag befarar att EU inte har uppmärksammat tillräckligt.
De maltesiska myndigheterna har haft det här problemet i flera år, men de senaste två åren har det skett en ökning som har gjort det mycket svårt att kontrollera. Rent logistiskt har det blivit mycket svårt – nästan omöjligt – att ta emot dessa illegala invandrare och samtidigt garantera deras privatliv och mänskliga värdighet. Bara i år har omkring 44 båtar tagit sig in på vårt territorialvatten – ett litet antal kan tyckas, men om man jämför med exempelvis Tyskland skulle det innebära motsvarande 830 båtar. De har transporterat 1 600 illegala invandrare. Om man återigen jämför med Tyskland skulle det motsvara nästan 300 000 personer, en situation som jag är säker på att ingen europeisk regering skulle vilja ställas inför.
Denna situation är tyvärr verklighet på vår ö och jag uppmanar kommissionen att agera så snart som möjligt för att hitta en varaktig lösning. Låt oss samarbeta för att anta en gemensam migrationspolitik som är förenlig med principerna om ett enat Europa. Problemet vi står inför är kritiskt, men jag är likväl övertygad om att de maltesiska myndigheterna kommer att fortsätta att göra sitt yttersta för att hjälpa och skydda dessa olycksdrabbade människor som i de allra flesta fall flyr från sina länder av politiska, sociala och ekonomiska skäl.
Vi kommer att fortsätta att göra vårt bästa, men vi behöver stöd eftersom detta inte enbart är ett maltesiskt, italienskt eller spanskt problem: det är ett problem som berör hela Europeiska unionen. 
Douglas Alexander,
   . – Herr talman! Tack för att ni låter mig svara i denna viktiga och lägliga debatt. Jag ska besvara ett antal av de uttalanden som har gjorts.
Jag vill börja med att hålla med kommissionsledamoten Ján Figel’ om att invandringen kräver, som han beskrev det, en balanserad strategi för att skydda rättigheterna för dem som behöver skydd och för att bekämpa den illegala invandringen. Ewa Klamt och Martine Roure uttryckte med rätta oro över rapporter om invandrare som lämnats ute i öknen. Detta är helt oacceptabelt och visar tydligt behovet av att samarbeta med tredjeländer och hjälpa dem att hantera migrationen bättre.
Graham Watson uppmärksammade i ett kraftfullt inlägg närheten till Afrika och dess betydelse för EU:s intressen. Denna fråga togs även upp i inläggen av Enrique Barón Crespo, Jean-Marie Cavada och Elmar Brok. Så är naturligtvis fallet, det är en uppfattning som jag instämmer helhjärtat i. Därför är jag oerhört stolt över att EU under året har visat ett sådant ledarskap. Detta visade sig före toppmötet i Gleneagles, när det fattades beslut om att i praktiken fördubbla EU-medlemsstaternas bilaterala internationella bistånd. Det visade sig även vid själva toppmötet i Gleneagles, där det vidtogs ytterligare åtgärder för att garantera multilateral skuldavskrivning för många av de fattigaste och högt skuldsatta länderna i världen. Sedan visade det sig så sent som i september vid toppmötet för översyn av millenniemålen, där ledande europeiska nationer sågs arbeta tillsammans för att garantera en progressiv agenda när det gäller stärkandet av FN:s intressen inför det kommande århundradets utmaningar.
Giusto Catania kritiserade rådets förbindelser med Libyen, men på denna punkt håller jag tyvärr inte med honom. Rådet delar inte hans åsikter. Dialogen om migration med Libyen framhäver EU:s förväntningar på Libyen på områden som mänskliga rättigheter, och vi anser att det är viktigt att påverka Libyens agerande och dess engagemang för mänskliga rättigheter genom omfattande kontakter.
Jag ska försöka att fatta mig kort eftersom jag är medveten om tidsbegränsningen. Som jag sa tidigare är det viktigt att vi erkänner att de problem som Spanien, Italien och Malta står inför delas av Europeiska unionen som helhet. De är också problem för EU:s grannar, som Libyen och Marocko, och för de afrikanska länderna söder om Sahara, där trycket från den illegala migrationen kanske är allra störst.
Den långsiktiga lösningen ligger i att arbeta i partnerskap. Tidigare har EU:s förbindelser med länder utanför unionen för att bekämpa illegal migration uppriktigt sagt inte varit tillräckligt effektiva. Det håller nu på att förändras och EU börjar samla sina gemensamma krafter för att förbättra samarbetet och migrationen med ursprungs- och transitländer. Detta kommer att prioriteras i det brittiska ordförandeskapets fortsatta arbete, bland annat när utrikesministrarna träffas för att diskutera frågan nu i november.
Jag varnar dock för en alltför stor förenkling av migrationsfrågan. EU:s migrations- och asylpolitik måste vara väl avvägd och genomtänkt. Målet med förbättrade gränskontroller för att stoppa den illegala invandringen bör inte blandas ihop med målet att skydda flyktingar, vilket är en av EU:s grundläggande värderingar.
Vi bör driva EU:s samarbete med tredjeländer framåt. Det är enda sättet att undvika ytterligare mänskliga tragedier i Medelhavet och åstadkomma en migration under kontrollerade former som verkar i både EU:s och våra grannars intressen. 
Ján Figeľ,
   . – Herr talman! Jag har endast några få ord att tillägga eftersom jag anser att detta ämne inte bara ska behandlas i dag utan även i morgon och några dagar därefter. Det är en fråga som påverkar många andra närliggande frågor, inte bara utveckling utan även yttre förbindelser och Europas framtid. Jag skulle vilja tacka parlamentsledamöterna för deras anföranden och för deras värdefulla förslag och idéer om ytterligare åtgärder.
Migrationen har flera grunder. Vi måste undersöka och ta itu med dessa grundläggande orsaker och vi måste agera i mycket större utsträckning än vi har hittills. Det här är ett växande fenomen och det påverkar även i allt högre grad vår nuvarande situation. Jag vill bara påminna er om att för många år sedan – 60 år eller mer – flydde människor från Europa till andra kontinenter. Nu är Europa en attraktiv region. Vi bör inte vara likgiltiga inför integrationens följder. Vi bör aktivt dela med oss av solidaritet och rättvisa, grundvalarna för vårt europeiska hus, till människorna runt omkring Europa. Jag anser att respekten för mänskliga rättigheter, odlandet av mänskliga rättigheter och integreringen av mänskliga rättigheter i all politik gentemot våra partner och gentemot ursprungs- eller transitländer bör utgöra en permanent del av våra förbindelser och normer.
Vi behöver en heltäckande strategi som sammanför utvecklingspolitik, ekonomiskt samarbete, humanitär politik och naturligtvis rättvisa och inre angelägenheter. Kommissionen stöder en sådan hållning och kommer att fortsätta att stödja den tillsammans med FN. Jag är övertygad om att samma strategi kommer att komma till uttryck grundligare och intensivare i november på tioårsdagen av Barcelonaprocessen. Det är ett betydelsefullt tillfälle att reflektera över denna regions framtid.
Parlamentet kommer senare i kväll att diskutera unionens strategi för Afrika. EU står i dag för 60 procent av det totala biståndet till Afrika. Det är det klart högsta beloppet i jämförelse med andra länder och organisationer i världen. Vi kommer att hjälpa till att övervinna många problem – och, vilket har nämnts, göra så att människor kan se en framtid i sina länder – men inte bara med hjälp av bistånd utan även med en politik som främjar grundläggande värderingar, utbildning och bättre levnadsförhållanden.
Herr talman! Jag skulle vilja avsluta med att försäkra er om att vi ska diskutera denna fråga vid utfrågningen i Europaparlamentet i morgon. Vi är alltmer beroende av varandra och som Kathalijne Maria Buitenweg sa handlar det europeiska projektet egentligen om civilisation – inte bara för oss, utan för världen i allmänhet. 
Talmannen.
   – Herr Díaz de Mera García Consuegra! Ni har ordet enligt artikel 145 i arbetsordningen. 
Agustín Díaz de Mera García Consuegra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle bara vilja svara på Enrique Baróns anförande och säga följande: Före denna eftermiddag hade jag respekt för Enrique Barón, ja mycket respekt. Jag har hört honom och sett hur mycket han arbetat för att förstöra denna respekt, och han har lyckats. Jag har ingen respekt för honom längre.
En annan fråga: För att visa artighet i parlamentet, herr talman, säger jag inte att det Enrique Barón har sagt om mig gör honom ovärdig och oanständig, utan jag säger att han har använt ett oanständigt och ovärdigt språk, inte att han har dessa egenskaper.
Slutligen, herr talman, sa Enrique Barón en gång i mitt land: ”Jag är statens ägodel.” Han har visat att han faktiskt inte är statens ägodel. Han är flera staters ägodel. När han talar och uppför sig på det sättet, är det just vad Enrique Barón är.
Slutligen är jag stolt över att jag har ägnat en del av mitt liv åt alla spanjorers säkerhet. Det har varit många sömnlösa nätter. Herr talman, vad skamligt! Vad skamligt att människor när de inte har några argument tar till förolämpningar! Vad skamligt att människor när de inte har några argument eller tankar måste använda ett sådant språk! Enrique Barón har visat att han i denna och andra frågor inte vet vad han talar om. 
Talmannen.
   – Herr Barón Crespo! Också ni får ordet i en fråga som rör er person. Vi ska inte inleda någon debatt i frågan, men ni får möjlighet att tala om något som rör er personligen och komma med klarlägganden om ni så önskar. 
Enrique Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman! Om man tittar noga i protokollet visar det att jag inte sagt något om Augustin Díaz de Mera personligen. Jag ska i varje fall inte besvara hans olämpliga kommentarer. Jag skulle bara vilja påpeka för honom att det finns en plats där det är korrekt att ta upp hans allvarliga och ogrundade kritik mot den spanska regeringen, och det är i deputeradekammaren, Carrera de San Jerónimo i Madrid – jag kan ge Augustin Díaz de Mera adressen – men vårt jobb här är att diskutera Europeiska unionens institutioner, inte den spanska regeringen. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalanden om Iran. 
Douglas Alexander,
   . – Herr talman! Dagens debatt här i Europaparlamentet kommer verkligen lägligt. Jag vet att flera av er följer utvecklingen i Iran på nära håll och jag ser fram emot att utbyta åsikter med ledamöterna under diskussionen denna eftermiddag.
Iran har nu en ny president och regering. De kommer att behöva fatta viktiga beslut om reformer, utrikespolitiken och Irans kärnenergiprogram. Deras beslut kommer inte bara att påverka Irans framtid i regionen utan även några av Europas viktigaste intressen.
I Iran finns en omfattande potential. Det finns en ung och välutbildad befolkning av vilken två tredjedelar är yngre än 30 år. Många iranier har en stark entreprenörsanda. Om man slår ihop detta med Irans naturtillgångar – särskilt olja och mineraler – borde det leda till en dynamisk ekonomi och ett dynamiskt samhälle om den nya regeringen kan skapa en gynnsam miljö som grundar sig på rättsstatsprincipen.
EU har sedan 1998 fört en politik för närmare förbindelser med Iran. Vårt engagemang motiveras av vår starka önskan att uppmuntra till framsteg på områden där Irans politik är en källa till oro. Dessa områden inbegriper Irans kärnenergiprogram och program för ballistiska missiler, dess sätt att hantera terrorismen och fredsprocessen i Mellanöstern samt mänskliga rättigheter.
Jag vill koncentrera mig på två av dessa frågor i dag: de mänskliga rättigheterna, eftersom jag vet att det är en mycket viktig fråga för många av parlamentsledamöterna, och kärnvapenfrågan, eftersom den, om den inte hanteras på rätt sätt, fullständigt skulle kunna överskugga förbindelserna mellan Iran och världssamfundet, inklusive EU.
Låt mig därför inleda med det senare. När det 2002 och 2003 uppdagades att Iran hade hemlighållit avgörande delar av sitt kärnenergiprogram skulle styrelsen för Internationella atomenergiorganet (IAEA) i normala fall ha anmält Iran till FN:s säkerhetsråd. Vi beslutade att försöka hitta en väg framåt som skulle ge Iran möjlighet att skingra farhågorna och bevisa att syftet med kärnenergiprogrammet var helt och hållet fredligt. IAEA:s styrelse enades om att skjuta upp anmälan till säkerhetsrådet för att ge det europeiska initiativet en chans. Det centrala i initiativet var ett förslag om att Iran skulle återupprätta förtroendet genom att upphöra med all verksamhet gällande anrikning och upparbetning av uran medan vi diskuterade ömsesidigt godtagbara och långsiktiga arrangemang.
Jag bör framföra att ingen – vare sig EU eller det större världssamfundet – försöker hindra Iran från att generera elektricitet med kärnkraft, vilket Iran ibland har hävdat. I de förslag vi lade fram för Iran i augusti erbjöd sig den europeiska sidan att särskilt stödja utvecklingen av ett civilt kärnenergi- och forskningsprogram som är säkert och ekonomiskt hållbart samt innehåller garantier för icke-spridning. Vårt huvudsakliga mål har alltid varit att få Iran att vidta nödvändiga åtgärder för att skapa tillit för att avsikterna med dess kärnenergiprogram är enbart fredliga.
Som ledamöterna känner till beslutade Iran i augusti att återuppta verksamheten med omvandling av uran, vilket styrelsen för IAEA hade bett landet att upphöra med som ett avgörande steg. Fullständigt upphörande med all verksamhet med anknytning till kärnbränslecykeln utgjorde också grunden för det avtal som ingicks i Paris i november förra året mellan Iran och den europeiska sidan, vilket har utgjort ramen för vår diskussion om långsiktiga arrangemang.
Vi har uppmanat Iran att återigen upphöra med all verksamhet och återgå till förhandlingar på grundval av Parisavtalet. EU har klargjort att vi är villiga att samarbeta med Iran och att, som en del av ett långsiktigt avtal, öppna dörren för ett närmare ekonomiskt, politiskt och socialt samarbete. I den resolution som styrelsen för IAEA antog den 24 september klarläggs den stora internationella oron över Irans beslut. Det återstå att se hur Iran kommer att reagera. Iran har nu möjlighet att följa de krav som IAEA:s styrelse har lagt fram. Vi hoppas att Iran kommer att välja denna konstruktiva väg.
Jag kommer nu att övergå till att tala om mänskliga rättigheter, ett område där det brittiska ordförandeskapet har haft anledning att vara aktivt de senaste tre månaderna på grund av fortgående allvarliga kränkningar. Under president Khatamis första mandatperiod 1997–2001 uppstod en livlig fri press, ett växande civilt samhälle och ansatser till politiska partier. Framstegen var vacklande men trots allt verkliga. Tyvärr har utvecklingen inom dessa områden de senaste åren gått tillbaka i Iran. Jag hoppas att Irans nya regering kommer att ägna förnyad uppmärksamhet åt detta område.
Ett av de områden där Iran inte uppfyller sina internationella förpliktelser är bestraffningen av ungdomsbrottslingar. Vi fortsätter att få rapporter om barn som döms till döden, och i vissa fruktansvärda fall verkar domarna ha genomförts. Att döma människor till döden för brott som begåtts när de var under 18 år är ett tydligt brott mot Irans förpliktelser enligt internationell rätt. I januari uppmanade FN:s kommitté för barnets rättigheter Iran att upphöra med denna praxis. Det är absolut nödvändigt att detta sker. EU har försökt förmå Iran att se till att inga sådana domar fälls och att utan dröjsmål införa ny lagstiftning som förbjuder dem.
De senaste månaderna har även yttrandefriheten blivit lidande. Flera människorättsförsvarare, journalister och webbloggare har arresterats. Jag vet att många ledamöter är lika bekymrade över dessa frågor. Därför vill jag särskilt nämna Akbar Ganji, en inspirerande undersökande journalist, människorättsförsvarare och nu samvetsfånge, som sitter kvar i det fängelse där han har tillbringat större delen av de senaste fem åren. EU har vid flera tillfällen begärt att han frisläpps och jag hoppas i dag att de iranska myndigheterna kommer att se detta som en prioriterad fråga.
Vi är också bekymrade över religionsfriheten: många av Irans religiösa minoriteter fortsätter att utsättas för förföljelse och orättvis behandling. Vi anser att vi genom att gå vidare med en politik för diplomatiska förbindelser har större möjlighet att förmå Iran att prestera bättre när det gäller de mänskliga rättigheterna. Vi övervakar ständigt situationen för de mänskliga rättigheterna i Iran och ordförandeskapet har nyligen tagit upp flera fall som har krävt omedelbara ingripanden. EU:s medlemsstater är fortfarande, som sig bör, beredda att ställa sig bakom FN:s generalförsamlings resolutioner om situationen för de mänskliga rättigheterna i Iran.
Dialogen mellan EU och Iran om mänskliga rättigheter gör det möjligt för EU att arbeta för att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna i Iran. Vi skulle vilja se ett mycket större engagemang från Irans sida i dialogen och för att se till att dialogen leder till verkliga, konkreta framsteg. Vi är uppriktigt sagt besvikna att Iran ännu inte har kommit överens om datum för nästa runda och vi kommer att fortsätta att driva på. Irans attityd till mänskliga rättigheter är till skada för landets anseende i världssamfundet och jag är övertygad om att ledamöterna håller med mig om att den iranska regeringen är skyldig sitt folk att uppnå betydande framsteg på detta område.
Jag tror att vi alla inser att det här är en avgörande tidsperiod för Iran och den nya regeringen. För vår del fortsätter vi att engagera oss för att försöka uppnå framsteg på de områden vi bekymrar oss för genom en politik för närmare förbindelser. Jag vet att ledamöterna också kommer att fortsätta ha ett starkt intresse för de mänskliga rättigheterna, kärnvapenfrågan och andra element i Irans utveckling under de viktiga månaderna och åren framöver. 

Ján Figeľ,
   . – Fru talman! I det nuvarande klimatet är det oundvikligt att diskussioner om Iran koncentreras på dess kärnenergiprogram. Detta är en av de allvarligaste säkerhetsfrågorna på den internationella agendan. Världssamfundet måste stå enat om vi ska kunna hitta en tillfredställande lösning. Det innebär att man arbetar via lämpliga kanaler: först och främst Internationella atomenergiorganet och, om och när det behövs, FN:s säkerhetsråd.
Utvecklingen av EU:s förbindelser med Iran beror till stor del på framsteg i denna fråga och på världssamfundets hållning. Men vårt förhållande till Iran handlar inte bara om kärnvapenfrågan. Enligt kommissionens åsikt bör man även fortsättningsvis gå vidare med andra frågor med Iran.
Jag vill därför uttrycka min uppskattning för det arbete som utförts av delegationen för förbindelserna med Iran, under Angelika Beers ordförandeskap. Jag hoppas att ni de närmaste månaderna kommer att ha möjlighet att utveckla kontakter med era samtalspartner vid det iranska parlamentet, majlis, och med ett så stort spektrum som möjligt av det iranska samhället.
Kontakter mellan människor är det bästa sättet att övervinna fördomar och negativa stereotyper och för att främja ömsesidig förståelse. Det skulle till exempel vara mycket värdefullt att stödja den vidare utvecklingen av akademiska, kulturella och konstnärliga utbyten mellan Europa och Iran, två urgamla civilisationscentrum som har mycket att erbjuda varandra.
På officiell nivå vill jag inledningsvis uppmärksamma er på två frågor: den övergripande dialogen och dialogen mellan EU och Iran om de mänskliga rättigheterna.
Den övergripande dialogen är efterföljaren till den kritiska dialogen. Den är ett forum som har utvecklats för att låta båda sidor på ett uppriktigt och öppet sätt diskutera ett stort antal frågor inom områden som ekonomi, politik och säkerhet. Betoningen har alltsedan starten lagts på de fyra frågor som sedan länge berör oss: massförstörelsevapen, terrorism, fredsprocessen i Mellanöstern och de mänskliga rättigheterna. Vi anser att man nu bör fortsätta med denna dialog som har spelat en värdefull roll tidigare. Nästa session ska hållas i Teheran. Vi väntar på att Iran ska komma med praktiska förslag.
När det gäller den mer specifika bilaterala dialog om mänskliga rättigheter som vi upprättade 2002 så utgör den ett strukturerat forum som gör det möjligt att föra formella diskussioner om enskilda fall och om en stor mängd frågor kring mänskliga rättigheter utifrån tydliga kriterier. Den innefattar även en rundabordskonferens med en mängd aktörer inom det civila samhället samt parlamentariker. Den kvarstår som ett av de medel genom vilka EU kontinuerligt kan bidra till att främja en systematisk förändring och förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna på plats.
Den senaste sessionen inom ramen för dialogen om mänskliga rättigheter ägde dock rum för mer än ett år sedan. Vi försökte hålla en session i september, men det visade sig omöjligt eftersom ingen bekräftelse kom från Irans sida. I samband med FN:s generalförsamling sa min kollega, kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner, till Irans utrikesminister Manoushehr Mottaki att det är viktigt att Iran återigen bekräftar sitt engagemang för EU:s och Irans dialog om mänskliga rättigheter genom att bestämma ett datum för ett möte inom kort. Vi väntar fortfarande på svar från Irans sida.
När det gäller den nuvarande situationen för mänskliga rättigheter i Iran finns det anledning till allt större oro, vilket belyses av det fortsatta fängslandet av Akbar Ganji – som Douglas Alexander nämnde – och hans bundsförvant och advokat Abdolfattah Soltani. Det har nyligen dykt upp andra allvarliga frågor: fallen med dödsstraff för minderåriga trots att det införts ett moratorium för detta straff, gripandet av anhängare av bahaitron, användningen av omotiverat våld för att stävja oron i provinserna Khuzestan och Kurdistan samt det fortsatta undertryckandet av pressfriheten. Var och en är en källa till djup oro.
Kommissionen är aktiv i alla dessa frågor. Vi håller helt med Europaparlamentet om att våra förbindelser med Iran inte kan utvecklas ordentligt om det inte sker en systematisk förbättring av situationen för mänskliga rättigheter. I själva verket är våra förbindelser med Islamiska republiken Iran för närvarande långt ifrån vad de skulle kunna vara: Iran är ett av de få länder som EU inte har avtalsförbindelser med.
Ett ramavtal med EU skulle kunna underlätta Irans återintegrering i världssamfundet och bidra till ett klimat som gynnar ekonomisk tillväxt och bidrar till att skapa arbetstillfällen. Detta skulle i sin tur stärka den egna reformprocessen som leder till ett öppnare samhälle. Som presidentvalskampanjen visade är dessa bland de väsentligaste kraven från väljarnas sida.
Kommissionen har sedan 2002 fört samtal om att sluta ett handels- och samarbetsavtal med Iran. De löper parallellt med de förhandlingar som förs av EU-ordförandeskapet om ett avtal om politisk dialog. Dessa två frågor är oskiljaktiga och ömsesidigt förstärkande. De är också beroende av det allmänna politiska klimatet. Ni kanske minns att vi var tvungna att skjuta upp diskussionerna om handels- och samarbetsavtalet och avtalet om politisk dialog när kärnvapenkrisen först bröt ut 2003. De återupptogs inte förrän efter undertecknandet av Parisavtalet i november 2004, som bidrog till att återskapa en mer gynnsam politisk miljö.
Den åttonde – och hittills senaste – förhandlingsrundan ägde rum i Teheran den 12–13 juli 2005. Fram till den senaste krisen i kärnvapenfrågan hade våra förhandlare gjort stora framsteg.
Detta leder mig till att säga några ord om var vi står i kärnvapenfrågan och dess följder för handels- och samarbetsavtalet sedan antagandet av Internationella atomenergiorganets (IAEA) resolution av den 24 september. Vid sammanträdet i rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) den 3 oktober bekräftades det att EU står starkt enat i fråga om EU-trojkans strategi. EU:s starka solidaritetskänsla när det gäller EU-trojkans ståndpunkt utgör den plattform som ett enat världssamfund kan ställa sig bakom för att stärka sin position och för att stödja de utmärkta insatser som gjorts av IAEA och dess generaldirektör Mohammed El Baradei.
Ett enat EU kan även utgöra grunden för ett tydligt budskap från världssamfundet till Iran om att vi, även om Iran enligt artikel IV i fördraget om icke-spridning av kärnvapen (NPT) har en oförytterlig rätt att utveckla forskningen, produktionen och användningen av kärnenergi för fredliga syften – och detta utan åtskillnad – behöver objektiva garantier för att Irans kärnenergiprogram har enbart fredligt syfte.
EU anser att NPT:s integritet bör bevaras och att ett internationellt samarbete bör äga rum inom de snäva gränser som sätts i NPT och i de riktlinjer som gruppen av länder som levererar kärnmaterial (Nuclear Suppliers Group) har utfärdat. Dessa principer stöder den ram som de europeiska länderna inrättade i Paris i november förra året. Det omfattande paket som lades fram för Iran i augusti utgör en stadig pelare som kan tjäna som gemensam grund för Irans och världssamfundets rättmätiga intressen.
Kommissionen har också spelat sin roll. Till följd av att konverteringsverksamheten vid anläggningen i Isfahan återupptogs för två månader sedan beslutade vi att skjuta upp förhandlingarna om ett handels- och samarbetsavtal. Kommissionen har starka förhoppningar om att den iranska ledningen kommer att göra en noggrann bedömning av vad som står på spel och till följd av detta vidta nödvändiga åtgärder för att vända den nuvarande negativa trenden och för att garantera fullt samarbete med internationella organisationer. 
Michael Gahler,
   . – Fru talman! Detta förslag till resolution måste ge en klar politisk signal till Teheran, inte bara om mänskliga rättigheter, utan också rörande kärntekniska frågor.
När det gäller mänskliga rättigheter kompromissar inte Europaparlamentet. Eftersom vi är generellt emot dödsstraff kräver vi alla kraftfullt att avrättningar av ungdomar ska upphöra och att ingen som var under 18 år gammal när brottet begicks ska dömas till döden. Jag vill också tacka ordförandeskapet för att det är lika öppet för att återuppta dialogen om de mänskliga rättigheterna.
Vi förväntar oss att kommissionen ska ställa medel till förfogande från Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, så att vi kan inleda samarbete med det civila iranska samhället, och för kommissionsledamot Ján Figeľ måste jag nämna ett antal områden där vi kan göra det. Om ingen avsevärd förbättring kommer till stånd för situationen för de mänskliga rättigheterna kommer det att bli omöjligt att slutföra förhandlingarna om partnerskap och samarbetsavtal.
Samma förhållande mellan orsak och verkan gäller för kärnteknikfrågorna, som är lika avgörande för den fortsatta utvecklingen av förbindelserna med EU. Vi välkomnar varje ansträngning att samarbeta med IAEA, så att effektiv övervakning kan bli möjlig, men vi uppmanar Iran – helt oberoende av detta – att som prioriterad åtgärd helt avbryta sitt program för anrikning av uran, vilket man enades om i Paris i november förra året.
Vi uppmanar Iran att återuppta dialogen med EU innan IAEA:s styrelse har sitt nästa möte i november. De vet att Europeiska unionen har erbjudit sig att tillhandahålla anrikat uran för civila ändamål. Ryssland, för att ta ett exempel, kan mycket väl komma att erbjuda detsamma – och det kommer då att finnas möjlighet att skicka tillbaka de förbrukade bränslestavarna – men Iran borde vidta praktiska åtgärder och ta itu med den misstro som finns, inte minst beträffande de kärntekniska frågorna. Om Iran gör det kan inget gå fel, men om Iran inte gör det kommer säkerhetsrådet att reagera, och chanserna att lyckas kommer att vara dåliga. 
Pasqualina Napoletano,
   Fru talman! Mina damer och herrar, herr Alexander och kommissionsledamot Figeľ! De iranska myndigheternas beslut att avbryta förhandlingarna med de tre europeiska länder som fått uppdraget som förhandlare är oroväckande. Jag skulle dock genast bestämt vilja säga att det är uteslutet med någon som helst militär lösning på krisen.
På den punkten ber vi Förenta staternas administration att bli delaktig i förhandlingarna, på samma sätt som skedde med viss framgång i fallet Nordkorea. Vi är faktiskt oroade över denna skillnad i Förenta staternas attityd, delvis på grund av att mycket av Irans oro över den egna säkerheten grundar sig på Förenta staternas attityd, den politik som Förenta staterna för i regionen och de påtryckningar som utövas, delvis militärt, på de militärbaser som är lokaliserade i områden som gränsar till Iran.
Iran måste för sin del avbryta all verksamhet som syftar till att få fram kärnmaterial för militära ändamål, eftersom landet har undertecknat icke-spridningsavtalet, och därmed även har åtagit sig att tillämpa tilläggsprotokollet till detta avtal. Vi stöder därför resolutionen från Internationella atomenergiorganets styrelse som gav sin generaldirektör, dr Mohammed El Baradei, i uppdrag att fortsätta på förhandlingsvägen – sedan dess har han välförtjänt tilldelats Nobels fredspris. 
Vi välkomnar också Europeiska rådets resolution av den 3 oktober. Vi skriver inte bara på den formellt, utan vi anser att detta tillvägagångssätt är särskilt klokt. Något som är välkänt och som de iranska myndigheterna är väl medvetna om, och som Douglas Alexander även påpekade, är detta en fråga som omfattas av FN:s säkerhetsråds behörighet. Beslutet att inte inleda ett förfarande som kunde leda till en upptrappning av situationen är alltså ett val som gör förhandlingsvägen desto mer övertygande, eftersom Iran får en chans som man inte bör missa.
För att uttrycka mig klarare bör jag säga att Iran, liksom vilket annat land som helst i världen, har rätt att bygga upp kärnteknisk kapacitet för icke-militära ändamål, och det framgår tydligt både av Internationella atomenergiorganets resolution och vår resolution.
Jag skulle vilja avsluta med att vädja till rådet i frågan om mänskliga rättigheter, en fråga som alla har berört. I vår resolution har vi hänvisat till de fall ni har nämnt, herr Alexander. Jag skulle vilja uppmuntra kommissionen och rådet att fortsätta med den politiska dialogen och aldrig undanta frågor om mänskliga rättigheter från handelsavtal med Iran. 
Janusz Onyszkiewicz,
   . – Fru talman! Ansträngningarna för att förhindra spridning av kärnvapen har varit särskilt framgångsrika. Flera länder som t.ex. Argentina och Sydafrika har beslutat sig för att inte fullfölja sådana program. Även länder som Vitryssland, Kazakstan och Ukraina, som fick ta över kärnvapen efter Sovjetunionens sammanbrott, har i allmänhet beslutat sig för att inte använda dem. Tyvärr har dock denna process inte fått det stöd den behövde för att lyckas helt och hållet.
Några länder har vägrat att underteckna icke-spridningsavtalet om kärnvapen, och trots starka påtryckningar från den allmänna opinionen världen över har de fortsatt sin bana och skaffat sig sådana vapen. Jag tänker på Israel, Pakistan och Indien. Till följd av detta har andra länder beslutat sig för att följa deras exempel.
I dag diskuterar vi ett sådant land, nämligen Iran. Farhågorna för att processen kan komma att fortsätta tycks vara helt motiverade, och det är absolut nödvändigt att få stopp på denna dominoeffekt.
Europeiska unionen har nu kommit till en återvändsgränd i sina förhandlingar, och det är därför helt avgörande att hänvisa ärendet till FN. Vi måste uppmana FN:s säkerhetsråd att agera snabbt och effektivt i denna fråga.
Det är också viktigt att komma ihåg vem vi är skyldiga att ge information om hemliga militära kärntekniska program i Iran. Den iranska oppositionen förde fram denna verksamhet i ljuset, så att världsopinionen kunde uppmärksamma den, och deras stora bidrag till detta bör erkännas.
Jag anser också att det vore lämpligt att ta upp en annan fråga som inte har diskuterats på ett tag. Det handlar om att förklara den iranska rörelsen Mujahedin som en terroristorganisation. Parlamentet har tagit upp denna kniviga fråga en gång tidigare, och jag hoppas att rådet kommer att ta upp den. 
Angelika Beer,
   . – Fru talman, herr Alexander, kommissionsledamot Figeľ! Jag tackar er för vad ni har sagt och för att ni har uppmärksammat frågan om mänskliga rättigheter, för vi alla vet att fred förutsätter mänskliga rättigheter och vice versa.
Vår debatt i dag hålls vid en tidpunkt då ingen vet vad som kommer att hända sedan, så vi bör – inte minst med tanke på de många olika resolutioner vi ska rösta om i morgon – diskutera igenom dem mycket noggrant. Det är detaljerna som kommer att avgöra om vi i parlamentet lever upp till vårt ansvar att finna en nedtrappningsstrategi, som jag skulle vilja säga handlar om att öppna för nya möjligheter till förhandlingar för att främja vårt politiska mål att förhindra ytterligare spridning av vapen i Mellanöstern och Irans eventuella innehav av en atombomb.
Min grupp ser nedtrappning som möjligt att uppnå, men inte – som vi har lärt av Irak – genom att kontakta säkerhetsrådet. Om vi inte kan ha en enad front mot säkerhetsrådet fruktar vi att det kan leda till upptrappning och att IAEA inte längre kan utföra sitt arbete i Iran utan att stöta på hinder, något som vi vet kommer att sluta med att en militär upptrappning blir mer sannolik.
Jag hyser inga tvivel om att vi är eniga om målet, och vi måste söka möjligheter hålla dörrarna öppna, för Irans folk – de människor vi är i kontakt med, de journalister som vi känner, människorättsorganisationerna, för att inte nämna nobelpristagarna – har förväntningar på oss, och de förväntar sig att vi ger diplomatin en chans. På den punkten håller jag med om vad kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner sa. Vi har talat med dem den här veckan; vi måste vända säkerhetsrådet ryggen och försöka finna politiska lösningar.
Av samma skäl är vi oroade över de mänskliga rättigheterna. Vi brukar inte ständigt tala om de mänskliga rättigheterna, men dialogen om de mänskliga rättigheterna är en av de saker vi har lagt på is sedan president Mahmoud Ahmadinejad valdes, och situationen för de mänskliga rättigheterna förvärras. Teheran har sänt officiella företrädare för att lyssna till denna debatt, och jag vädjar till dem att för vår information klargöra huruvida Akbar Ganji fortfarande lever, att se till att han omedelbart friges villkorslöst, liksom hans advokat, som var gäst hos Europaparlamentet så sent som i juli och diskuterade dessa frågor med oss. Det är vad vår resolution syftar till, och jag menar detta mycket bestämt. Jag skulle önska att kommissionen och rådet visade oss sitt stöd för att nå detta mål. 
Erik Meijer,
   . – Fru talman! Irans tekniska förmåga att använda kärnenergi gör att resten av världen sitter upp och betraktar vad som sker. Frånsett de allvarliga miljömässiga invändningarna mot kärnenergi finns det inget skäl till varför länderna i Asien inte skulle höja sin tekniska nivå till Europas och Nordamerikas nivå. Det blir endast ett problem om den kunskapen missbrukas till att komma med militära hot mot andra länder.
I detta fall finns det en verklig risk för detta, eftersom den regim som har makten i Iran stöds av en militant minoritet som har tvingat bort och uteslutit andra politiska krafter från landet. Denna minoritet vill inte bara ha ett teokratiskt system i Iran – som bland annat kännetecknas av kvinnornas missgynnade ställning och att dödsstraff är vanligt förekommande – de vill också ha ett sådant system i resten av världen. Dessutom ogillar denna minoritet mycket starkt föreningsfrihet, åsiktsfrihet, lika tillgång till politisk makt och möjlighet till individuella val. De rättfärdigar sitt terrorstyre med sin egen tolkning av Guds vilja, vilket gör dem immuna mot rationella argument.
Den politiska oppositionen har förvisats till Europa och andra plaster. Ett demokratiskt Europa måste ta denna opposition på allvar. Att försöka försena hotet om kärnteknik genom en tillfällig kompromiss med regimen i Iran får aldrig ske på bekostnad av vår solidaritet med oppositionen. Oppositionen är vårt hopp om ett bättre Iran i framtiden, där människor åtnjuter de fri- och rättigheter som vi i Europa tar för givna. Stöd till denna opposition kan med tiden ändra situationen. Av det skälet bör delar av den oppositionen, som t.ex. Folkets Mujahedin, inte tas upp på terroristlistan.
En eventuell militär intervention, liknande den som Förenta staterna tagit initiativ till under senare år mot Irans grannländer Irak och Afghanistan, skulle dock ge Irans folk känslan av att deras land hotas utifrån och därför borde försvaras. Det skulle bara vara ett sätt att tillmötesgå den fundamentalistiska regimen.
Europas val måste därför vara tydligt. Europa måste visa sin solidaritet med den demokratiska oppositionen, både i Iran och utanför landet, och med kraft motsätta sig ett militärt ingripande från utlandet. 
Bastiaan Belder,
   . – Fru talman! För tio år sedan publicerade den iranske poeten Said en kraftfull litterär dagbok med titeln ”The long arm of the mullahs, notes from my exile”. Denna långa arm från Islamska republikens makthavare är något som säkert är välbekant för det brittiska ordförandeskapet i dag. Teherans terroristtentakler har till och med nått så långt som till södra delen av dess granne, Irak. Den långa armen är orsaken till det brutala förtryck som fortsätter inom landet och det allvarliga instabila läget utanför Iran.
Rådet och kommissionen borde begrunda den iranska regimens skamfilade vitsord, särskilt om denna terrorregim så mystiskt hävdar att den har helt fredliga intentioner beträffande kärnteknik.
Jag skulle vilja fråga rådet och kommissionen hur vi kan förhindra att denna mullornas långa arm tar till kärnvapen. Ni måste åtminstone se till att det politiska priset för president Mahmoud Ahmadinejad blir oacceptabelt högt. Konkret betyder detta att vi tillsammans med Förenta staternas administration borde hålla alla möjligheter öppna när det gäller regimen i Teheran. Mullorna kan dessutom få svälja förödmjukelsen helt på egen hand.
Om FN inte presenterar någon effektiv strategi mot Irans farliga atomenergiplaner kommer helt säkert de stater som känner sig mest hotade att själva vidta åtgärder. Den möjligheten borde också låta bekant för rådet och kommissionen. En sak är säker: som fredsmäklare för Mellanöstern måste de resolut ta avstånd ifrån och förkasta mullornas blodbesudlade långa armar, både principiellt och praktiskt. 
Ģirts Valdis Kristovskis,
   . – Ärade företrädare för kommissionen och rådet, mina damer och herrar! För en vecka sedan diskuterades Europaparlamentets betänkande om massförstörelsevapen i utrikesutskottet. Vi bör komma ihåg att det faktiskt var Irans kärnteknikprogram som gav upphov till de livligaste debatterna.
Ledamöternas åsikter visar också nu att det efterlyses mer konstruktiva åtgärder mot Iran och att det finns en önskan om att inte överanstränga förbindelserna med landet. Andan i vår resolution är densamma som meddelandena de senaste dagarna från rådet och Internationella atomenergiorganet. Dessa har betonat att en politisk dialog är det lämpligaste instrumentet för att övertyga Iran. Detta bekräftar att valet av de tillgängliga resurserna för att påverka Iran i realiteten är mycket begränsade. Vi bör dock inte glömma att detta redan är Europaparlamentets tredje resolution om Iran i år. Vi bör också komma ihåg resolutionerna från andra internationella organisationer.
Vilka typer av svar har dessa fått? Irans svar har inte gått att ta miste på – överträdelse av Parisavtalet och andra avtal, överträdelser som döljs och återupptagande av energitillförsel för att framställa kärnvapen. Internationella atomenergiorganet hade inte heller fel då det i sin resolution av den 24 september uppgav att Irans verksamhet skapade bristande förtroende och att ytterligare åtgärder skulle vara FN:s säkerhetsråds behörighetsområde. Mot bakgrund av detta måste vi förstå att den politiska dialogen som ett förebyggande verktyg för att hantera Irans utmanande och provokativa handlingar är på väg att nå sin kritiska gräns. Man får dock en känsla av att det både i dagens resolution och i rådets meddelande av den 3 oktober saknas beslutsamhet att låta denna fråga gå vidare till FN:s säkerhetsråd. Detta beror kanske på att rådet och vi i Europaparlamentet faktiskt inte är övertygade om viljan i FN:s säkerhetsråd att fatta beslut om Irans kärnteknikprogram. Jag hoppas att jag har fel, men det förefaller som om de senaste besluten från världssamfundet fortsätter att låta Irans styrande kretsar få göra som de vill. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Fru talman! Nedtrappning, behovet av att verka för en politisk lösning i stället för att dra in säkerhetsrådet och framför allt trovärdighet – det är vad alla talar om. Givetvis! Men om vi vore i motpartens kläder skulle vi inte kunna undgå att tycka att Internationella atomenergiorganet i sig gynnar de etablerade kärnkraftsländerna, givetvis på grund av hur det är sammansatt. Kruxet är att det inte går att säkert skilja mellan fredlig och militär användning av atommaterial.
Som jag ser det måste Europeiska unionen välja en betydligt mer radikal framtoning, som innefattar att ifrågasätta vår egen kärnkraftsstyrka och verka för nedtrappning till ett läge där det inte längre finns några kärnvapen. 
Jana Hybášková (PPE-DE ).
   – Fru talman, minister Alexander! Jag minns fortfarande situationen för 15 år sedan när en iransk delegation kontaktade det nyligen befriade Tjeckoslovakien för att köpa kärnutrustning till kraftverket i Bushehr. Jag tror inte att situationen har förändrats särskilt mycket sedan dess, även om jag har sett iranier komma via Shatt al-Arab till Basra; även om jag har sett brittiska soldater dö i södra Irak; även om vi känner till Irans stöd till Hizbollah; även om vi känner till kränkningarna av de mänskliga rättigheterna. Att vara samlade här i dag anser jag är den enda tydliga målsättningen.
Vi måste hindra Iran från att slutföra kärnbränslecykeln. Vi måste förhindra anrikning som är en form av omvandlingsverksamhet, vilket inte är tillåtet och omfattas av fördraget om icke-spridning av kärnvapen. Ingen förnekar Irans rätt till kärnenergi för civila syften. Trots det måste vi stoppa landets militära program. Vi måste få Iran att återvända till förhandlingsbordet för att pressa dem att ratificera tilläggsprotokollet, att anta alla åtgärder för öppenhet och att samarbeta på ett öppet sätt och arbeta med IAEA.
Vi stöder här i dag eftertryckligen rådets beslut och EU-trojkan. Vi stöder i synnerhet Frankrike och Förenade kungariket om det är sant att Iran nu på eftermiddagen har gett signaler om att man tänker återvända till förhandlingsbordet. Det skulle vara väldigt bra om så var fallet. Likväl har vi ingen rätt att lägga skulden på USA. Vi bör skylla på en skadlig, totalitär och förtryckande regim som inte kan bevisa att den enbart kommer att använda kärnenergin för civila syften. I dag måste vi alla – parlamentet, rådet och kommissionen – stå enade och starka. 
Lilli Gruber (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Vad vi ska fatta beslut om i morgon är enligt min åsikt en resolution om öppenhet och dialog, som representerar ett EU som tror på politik som ett sätt att förena vision och verklighet.
Det är mycket viktigt att i dag på nytt bekräfta den centrala roll som Internationella atomenergiorganet har för att se till att en militär utveckling av de iranska kärnenergiprogrammen förhindras. Det är dock lika viktigt att sända ett tydligt budskap till kommissionen, medlemsstaternas regeringar och det internationella samfundet: EU:s folk, som parlamentet företräder, vill att Iranfrågan ska hanteras inom ramen för ett åtagande som lämnar dörren öppen för förhandlingar.
Vi måste också erkänna Teherans legitima oro för sin säkerhet och identifiera Irans centrala roll som en regional maktfaktor. Vi måste dock också lika tydligt och bestämt vägra att godta alla former av köpslående kring de allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna som fortfarande pågår, särskilt när det gäller yttrandefriheten och kvinnors och barns rättigheter, där rättssäkerheten fortfarande är avlägsen.
Teheran bör se resolutionen som ett uppriktigt, tydligt krav på fortsatta förhandlingar, och resolutionen bör också bidra till att involvera den andra huvudaktören i denna känsliga fråga, nämligen Förenta staterna.
Som vi dagligen blir dramatiskt påminda om i Irak är användningen av våld, ett lands ensidiga åtgärder samt regimförändringar som införts med vapenmakt de perfekta förutsättningarna för en potentiell katastrof. Endast en multilateral, beslutsam och öppen insats kommer att göra det möjligt att skapa förutsättningar för att Iran inte längre bara ska ses som ett hot, utan i stället som en viktig aktör med central betydelse för att stabilisera världens mest strategiska region. 
Nicholson of Winterbourne (ALDE ).
   – Fru talman! Det är min åsikt att Islamiska republiken Iran har mycket att erbjuda regionen och världen i övrigt. I Iran tillämpas en mer avancerad form av demokrati än i de flesta av grannländerna. Teokrati eller inte, kvinnors rättigheter i Iran är mer utvecklade än på andra ställen i regionen, med utbildning för alla och arbeten som är öppna för alla, ända upp till vicepresidentposten.
Angående konst, besök gärna British Museum i London och se den utmärkta utställningen om Persepolis, som invigdes av Irans vicepresident för en månad sedan.
Jag anser att Irans återintegrering i världssamfundet borde ha skett för länge sedan och är ytterst nödvändig. En nödvändig förutsättning är och bör vara det grundläggande kravet på en lösning av kärnvapenfrågan. Men för att undvika eventuella träffande anklagelser om hyckleri är det mycket viktigt att EU med samma kraft för en politik för icke-spridning av kärnvapen i hela regionen. EU:s gemensamma utrikespolitik kräver inget mindre. 
Bernat Joan i Marí (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag vill framhålla att jag talar på mina egna vägnar. Jag uttrycker inte min grupps åsikter.
Situationen för de mänskliga rättigheterna i Iran har förvärrats efter ”valet” av den nye presidenten. I synnerhet har situationen för kvinnor och ungdomar försämrats avsevärt. Antalet offentliga avrättningar har ökat. Regimen har fördömts i FN för kränkningar av de mänskliga rättigheterna fler gånger än något annat land i världen: 51 gånger.
Allt hopp om att Iran rör sig i riktning mot återhållsamhet har nu försvunnit. Många rapporter vittnar också om att den iranska regimen engagerar sig alltmer i Irak i ett försök att upprätta en islamisk systerstat. Teheran har även beslutat att inte fullfölja något av avtalen med EU när det gäller kärnenergiprogram, inte heller Parisavtalet.
Ett av Irans huvudkrav rör motståndsrörelsen Folkets Mujahedin. De fördes utan någon rättslig grund upp på listan över terroristorganisationer för cirka tre år sedan. Många parlamentsledamöter här i kammaren liksom majoriteten i de brittiska, belgiska och italienska parlamenten har krävt att Mujahedin avlägsnas från listan. Vi anser att det enda sättet att förbättra demokratin i Iran är att stödja huvudoppositionen. 
Gerard Batten (IND/DEM ).
   – Fru talman! Vi har hört om de två huvudfrågorna när det gäller Iran: deras kärnvapenprogram och deras inställning till mänskliga rättigheter. Även en tredje fråga blir dock alltmer uppenbar: Irans roll när det gäller träning och rustning av irakiska rebeller, som inte bara dödar brittiska och amerikanska soldater utan också motarbetar Iraks smärtsamma omvandling till en demokratisk stat.
Om Irak inte framgångrikt omvandlas till en demokratisk stat, kommer hela regionen att destabiliseras. Ján Figeľ hade inte så mycket att säga, förutom att föreslå fortsatt dialog och samarbete. Som den brittiska regeringen har iakttagit under de senaste åren, har denna ansats hittills inte varit särskilt framgångsrik.
Situationens allvar och svårigheterna att hitta en fredlig lösning kan inte överdrivas, men problemen kommer inte att lösas av Europeiska unionen. Ännu en gång ikläder EU sig rollen som politisk stat. Den allvarliga situation som Iran bidrar till måste hanteras av korrekt konstituerade suveräna stater, som agerar inom korrekt konstituerade internationella institutioner.
Om EU lyckas skapa en europeisk försvarsidentitet – d.v.s. en militär EU-styrka – och om Turkiet blir medlem i EU, kommer ett militariserat EU att gränsa inte bara mot Iran utan också mot Irak och Syrien. Om den nuvarande situationen är alarmerande kan man föreställa sig hur det skulle bli då. 
Karl von Wogau (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Den 1 augusti återupptog Iran sin upparbetning av kärnbränsle i Isfahan, vilket var ett uppenbart brott mot Parisöverenskommelsen. IAEA:s styrelse uppgav den 24 september att den efter de tidigare erfarenheterna inte trodde att Irans kärnkraftsprogram enbart har fredliga syften.
Vad betyder detta? Det betyder i alla fall att det inte bara är våra förbindelser med Iran som står på spel, utan också framtiden för Fördraget om icke-spridning av kärnvapen och det hot som består i att fler och fler regimer får tillgång till kärnvapen. Förutom de ökande rapporterna om avrättningar av ungdomar under 18 år och om dödsstraff för ungdomar kvarstår också det faktum att Akbar Gandji, som greps för över fem år sedan, fortfarande sitter fängslad och att hans tillstånd är kritiskt.
Det är ofrånkomligt att man får intrycket att Iran utnyttjar EU som ett sätt att köpa tid för sitt program. Det verkar också som om Iran utgår från att EU även i framtiden kommer att vara oförmöget att vidta gemensamma åtgärder – vilket stod sorgligt klart för oss efter våra erfarenheter från Irak.
Jag är övertygad om att detta inte är rätt tidpunkt för förstående resolutioner och vänskapliga besök. I stället måste vi visa en enad front för att göra klart för Iran att landet skadar sig självt genom att fortsätta på denna farliga väg. 
Richard Howitt (PSE ).
   – Fru talman! Situationen i Iran är mycket allvarlig. Jag vill ändå börja med att klargöra, även för den näst siste talaren, att vi inte skulle vara där vi är i dag utan EU-trojkans mödosamma arbete.
Flera parlamentsledarmöter har efterlyst en starkare och mer beslutsam europeisk utrikespolitik. Våra förhandlingar med Iran är ett exempel på vad vi kan åstadkomma om vi samarbetar. Därför är det bra att vi i dagens resolution efterlyser nya förhandlingar och försöker få tredjeländer att stödja våra insatser i stället för att fungera som ett alternativ till dem, samt att resolutionen ligger inom ramen för Parisavtalet från november förra året. I det sammanhanget är jag stolt över att Förenade kungarikets utrikesminister den 28 september sa att det inte är aktuellt att starta krig mot Iran och att detta är en fråga som bara kan lösas genom diplomati och diplomatiska påtryckningar.
I dagens resolution konstateras, med all rätt, att avbrottet i EU:s dialog om mänskliga rättigheter med Iran, bör betraktas som lika allvarligt som sammanbrottet i samtalen om Irans kärnenergiprogram. Teheran försöker faktiskt rättfärdiga gripandet av människorättsjuristen Abdolfattah Soltani genom att anklaga honom för atomspionage. Även om vi gratulerar Mohammed El Baradei till Nobels fredspris får vi inte glömma den tidigare pristagaren, den iranska människorättsjuristen Shirin Ebadi, som just nu lever under hot på grund av sitt arbete. Frågor om politiska och mänskliga rättigheter är tätt förbundna och jag välkomnar återigen rådsordförandens löfte i detta avseende nu i eftermiddag.
Slutligen framkom i morse ytterligare bevis på att Irans revolutionära garde kan vara inblandade i att förse irakiska rebeller med pansargenomträngande bomber med infraröd teknologi. Även om jag inte med säkerhet kan bekräfta dessa påståenden är det, när åtta soldater från mitt eget land, Förenade kungadömet, har dödats i Irak de senaste fem månaderna, rätt att Europa gör sitt yttersta för att hindra Iran från att sprida civila vapen såväl som kärnvapen. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Fru talman! Frågan är vad vi vill ha. Vill vi ha ett nytt Irak i Iran?
Vi bör inte anta en aggressiv resolution som kan amerikanerna kan ta som intäkt för att ensamt invadera Iran. Jag är orolig för att det ska bli fler oskyldiga offer, som i Madrid och London. Jag vill inte att oljepriset ska stiga till 70 och 100 US-dollar igen. Vi måste därför välja en annan väg: . För att skingra Irans farhågor. För att minska landets intolerans och stoppa dess fanatism. Fanatism är värre än en atombomb.
Deng Xiaoping har sagt att man aldrig ska tränga in en katt i ett hörn, utan alltid ge den en smitväg. Den här katten har vi trängt in i ett hörn. Jag vill inte att den ska flyga på mig; jag vill inte att den ska flyga på EU.
Det som amerikanerna vill är irrationellt. Förenta staterna uppmanar oss att inlemma islam i EU genom Turkiet, men uppmanar oss också att bekämpa islam i dess persiska gestalt. Låt oss äntligen följa en tydlig EU-linje. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Iran förblir ett stort huvudbry för EU och för vår allierade, Förenta staterna. Frågan om Irans försök under de senaste 20 åren att i hemlighet utveckla teknologi för anrikning av uran med stöd av Pakistans Abdul Qadeer Khan och hans ”kärnteknologibasar”. Det står klart för alla observatörer i Iran att landets hårdföra fundamentalistiska regering, trots sina officiella förnekelser, bestämt sig för att skaffa en atombomb och att anrikning av uran i militärt syfte är centralt led i landets säkerhetsstrategi. Därför är punkt 12 i resolutionen särkilt förmildrande i detta avseende och oacceptabel. Eftersom Iran har skrivit under icke-spridningsfördraget är detta också helt uteslutet. Jag stöder till fullo IAEA:s senaste resolution, som banar väg för ett eventuellt hänskjutande till säkerhetsrådet.
Jag anser att alla möjligheter måste hållas öppna för att förhindra kärnvapenspridning. Vi vill inte ha en upprepning av det som hände med Nordkorea, som kom undan genom att dra sig ur NPT. Och förresten, vad gjorde mottagaren av fredspristagaren El Baradei och IAEA för att hindra Nordkorea från att skaffa kärnvapen?
Om FN vidtar sanktioner kan Iran effektivt nekas tillgång till uranmalm som råmaterial. Just nu har de endast ca 35 ton yellow cake-uran, som räcker för att tillverka en eller högst två bomber. Jag håller också med om att Iran har ett skrämmande register i fråga om mänskliga rättigheter, inklusive avrättningar av minderåriga för sexuella förseelser och till och med av gravida kvinnor. Jag tror att det är det enda landet i världen som avrättar gravida kvinnor.
Slutligen fördömer jag Irans agerande genom sin terroristiska gren Hizbollah – som jag ännu en gång uppmanar rådet att bannlysa – till stöd för upproret i Irak med leveranser av sofistikerade bomber som dödar brittiska och amerikanska soldater. På så vis förhindras fred, demokrati och återuppbyggnad av det ödelagda landet. 
Józef Pinior (PSE ).
   – Fru talman! Europaparlamentet har upprepade gånger tagit upp frågan om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Iran. Det politiska systemet i Iran uppfyller inte internationellt överenskomna normer om grundläggande mänskliga rättigheter och politisk frihet.
Vi fördömer framför allt användningen av dödsstraff för ungdomsbrottslingar och hotet om att tillämpa dödsstraff för ungdomar i Iran. De iranska myndigheterna har infört allvarliga restriktioner för medierna. Dessa restriktioner omfattar censur av Internet, som är en av de få oberoende informationskällor som finns i Iran. Vi ser med oro på att nya gripanden av bloggare och Internetanvändare har skett.
Vi vädjar först och främst till det iranska parlamentet att försvara mediernas frihet och det iranska folkets yttrandefrihet, både i traditionella publikationer och på Internet.
Vi fördömer de iranska myndigheternas behandling av det kurdiska folket. Nationella minoriteter är garanterade vissa politiska friheter enligt internationella konventioner, men kurderna kan inte utöva dessa friheter i Iran.
Irans kränkningar av internationella avtal om icke-spridning av massförstörelsevapen har varit en särskild källa till oro. Vi stöder IAEA:s krav på att Irans kärnkraftsprogram ska göras till en fråga för FN:s säkerhetsråd. Teheran måste offentliggöra samtliga dokument om sitt kärnkraftsprogram. Detta är särskilt viktigt eftersom det internationella samfundet, mot bakgrund av de odemokratiska förhållandena i Iran, har starka skäl att misstänka att landets kärnkraftsambitioner inte enbart har fredliga syften.
EU kan inte tolerera en situation där ett odemokratiskt land fortsätter att driva ett kärnkraftsprogram som kan leda till att en atombomb tillverkas. 
Vytautas Landsbergis (PPE-DE ).
   – Fru talman! Rådets och kommissionens uttalanden, liksom parlamentets resolution, belyser ännu ett misslyckande med unionens politik. I den gemensamma resolutionen presenteras omsorgsfullt en rad faktorer till försvar för Irans kärnenergiprogram. Samtidigt är det välkända målet för Irans regering inte längre så avlägset.
Vi måsta tydligt slå fast, att det utgör ett reellt hot att en terroristisk och terroriststödjande fundamentalistisk stat tänker skaffa kärnvapen genom att ”förvirra och vilseleda dumma européer”, som chefen för Irans kärnenergiprogram sa öppet i juli 2005.
Om Europaparlamentet marginaliserar denna stora fara för den internationella freden och framtida demokratier, marginaliserar parlamentet också sig självt. Paradoxalt nog har den enda egentliga oppositionen mot terroriststatens styre satts upp på terroristlistan och förföljts i Europa. Det vore riktig och sund EU-politik att stryka Mujahedinrörelsen från listan.
Nu går jag över till resolutionen. Särskilda proiranska och amerikanska varningar, som avses i ändringsförslag 12, vore, om de antas, politiskt okloka och kontraproduktiva. Två ändringsförslag – det första och det fjärde – gäller införande av klausulen om säkerhetsrådet, som bör stödjas. Ett eventuellt motstånd mot den bör ses som en tjänst gentemot Ryssland, för att förhindra ett olustigt veto i säkerhetsrådet. Jag förstår inte varför Europeiska unionen ska förlora sitt eget ansikte för att rädda Rysslands. I händelse av ett sådant veto skulle vi förstå hur strategiskt pålitlig vår påstådda strategiska partner verkligen är. Om ändringsförslag 1 avvisas innebär hela resolutionen ingenting annat än en allmän kapitulation. 
Helmut Kuhne (PSE ).
   – Fru talman! Efter att ha lyssnat till de anföranden som hållits den senaste timmen och inte minst det senaste måste jag säga att jag förstår varför vissa av ledamöterna oroar sig för att Iran kanske känner sig inträngt i ett hörn och inte längre vill delta i en dialog eller förhandlingar.
Jag tror att det måste upprepas att det som trojkan och EU:s organ har erbjudit under dialogen är en balanserad strategi för Iran. Det är sant att det inte finns någon självklar garanti för framgång, men det finns inget annat alternativ. Samtliga militära lösningar som nämnts under debatten skulle vara en politisk katastrof, för att inte tala om att de kanske inte ens är genomförbara. Det måste vi bli fullkomligt på det klara med.
Flera av mina kolleger som yttrat sig den senaste timmen måste också påminnas om att vi redan har upplevt en situation – även i Europa – där två stormakter beväpnade till tänderna med kärnvapen var redo att angripa varandra. Om det inte hade varit för att de kunde bedöma den andra partens säkerhetsmässiga intressen utifrån den partens synvinkel hade vi varken fått till stånd något icke-spridningsavtal eller någon nedrustning, och vi hade kanske redan fått vara med om ett kärnvapenkrig. Jag skulle inte ha överlevt det, och det hade antagligen inte heller de som har stått för de krigiska tongångarna här. Det tål att tänka på.
Visst är det så att vi måste ta hänsyn till andra regimers legitima säkerhetsintressen i våra beräkningar, till och med denna regims intressen. Det är rimligt att ha en strategi som erbjuder dessa regimer något, men vi bör inte utesluta möjligheten att använda säkerhetsrådet som ett påtryckningsmedel. Något annat vore politisk oklokt. 
Douglas Alexander,
   . – Fru talman, ärade ledamöter! Tack för era inlägg i vad som har varit en viktig debatt vid en viktig tidpunkt. Jag ska försöka att ge min syn på ett antal av de synpunkter som yttrats under den här lägliga debatten.
Jag börjar med att hålla med om vad som sagts av bl.a. Richard Howitt och understryka hur vi, under de senaste månaderna, verkligen har visat vad Europa kan åstadkomma genom samarbete. Jag gratulerar kollegorna i trojkan, som har visat styrkan i Europas diplomatiska röst under svåra omständigheter.
Ett flertal ledamöter tog upp frågan om mänskliga rättigheter. Det finns ingen anledning för ett muslimskt politiskt system som det i Iran att förneka fundamentala demokratiska rättigheter som valfrihet och yttrandefrihet. Det finns ingen ursäkt för något system att kränka de mänskliga rättigheterna. Angelika Beer m.fl. har upprepat min tidigare vädjan till Teheran att släppa Akbar Ganji och att generellt sett stärka de mänskliga rättigheterna i Iran. Jag upprepar på nytt det kravet och jag håller med om vad kommissionsledamot Ján Figeľ, Richard Howitt m.fl. har sagt om Abdolfattah Soltani.
Det är viktigt att förstå att FN:s säkerhetsråd har en potentiellt viktig roll att spela. Jag inser att säkerhetsrådets roll ifrågasattes i flera inlägg. Jag hoppas dock att det inte råder någon tvekan här i kammaren om att utsikten till en rapport till FN:s säkerhetsråd kvarstår. Ansvaret för de omedelbara åtgärder som måste vidtas ligger direkt hos de iranska myndigheterna.
Frågan om militärt ingripande har under den här debatten åter aktualiserats av flera kollegor – bl.a. Pasqualina Napoletano, Angelika Beer och Richard Howitt – som uttryckt sin oro över möjligheten att ingripa militärt mot Iran. Jag vill bara på nytt påpeka att EU:s utrikesministrar den 3 oktober 2005 återigen bekräftade EU:s stöd för en diplomatisk lösning av den internationella oron över Irans kärnenergiprogram, som bör innefatta ett avtal om långsiktiga åtaganden. En sådan lösning skulle bidra till att skapa bättre förbindelser med Europa och det övriga internationella samfundet.
Som jag nämnde tidigare kommer samarbete och engagemang med Irak att bli en utmaning, men vi måste alla göra vårt bästa för att anta utmaningen. Nyttan för Iran och befolkningen där, för grannländerna och för det övriga internationella samfundet är oändlig. Vi vill fortfarande i första hand bidra till ömsesidigt gynnsamma förbindelser baserade på samarbete i frågor av gemensamt intresse. EU vill att Iran inser sin potential, och att landet ska växa och blomstra. Det förtjänar de yngre generationerna. Men en relation av detta slag måste även gälla EU:s viktigaste angelägenheter, som återigen bekräftats i dag av så många av kammarens ledamöter. Här ingår utan tvekan både frågan om kärnvapenspridning och den närliggande frågan om mänskliga rättigheter.
Sammanfattningsvis kan sägas att Iran befinner sig i ett avgörande skede. Omvärlden iakttar hur den nya regeringen ska sköta den ekonomiska och sociala politiken och om den kan vara en ansvarsfull partner med utgångspunkt i hanteringen av internationella angelägenheter som mänskliga rättigheter och icke-spridning. Jag anser att budskapet från denna kammare när det gäller EU:s prioriteringar är klarare nu än i början av den här debatten. 
Ján Figeľ,
   . – För det första vill jag tacka de ärade ledamöterna för deras genomtänkta ståndpunkter, som till övervägande delen inte bara vittnar om deras stöd för en gemensam strategi i kärnenergifrågan och medvetenhet om icke-spridningsfördraget, utan som också i allra högsta grad handlar om mänskliga rättigheter och stöd för dialog med det civila samhälle som håller på att växa fram i Iran.
För det andra vill jag uttrycka min uppskattning över det omfattande resolutionsförslaget, som vittnar om betydande insatser från de politiska gruppernas sida och som faktiskt är ett uttryck för deras stöd för den balanserade, övertänkta och ansvarsfulla strategi för Iran som vi tillämpar.
För det tredje vill jag uttrycka en önskan om fortsatt konstruktiv och effektiv enighet bland EU:s medlemsstater, EU:s institutioner och det internationella samfundet i denna fråga, vilket otvivelaktigt kommer att generera positiva resultat förr eller senare. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Jag har avslutningsvis mottagit sex resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är anföranden på en minut om frågor av politisk vikt. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Låt mig efter den föregående debatten om situationen i Iran delge er en bedrift som utförts av det land som jag företräder i Europaparlamentet.
Jag är mycket stolt över att FN:s generalförsamling har utsett mitt hemland Slovakien till medlem i säkerhetsrådet. Från januari 2006 kommer EU, tack vare Slovakien, att ha sin största representation i det enda FN-organ som är behörigt att fatta beslut i frågor om krig och fred. Detta är en historisk möjlighet inte bara för Slovakien, utan för hela EU, eftersom så mycket som en tredjedel av säkerhetsrådets medlemmar kommer att företräda EU.
I ett läge då FN ska ta ställning till Kosovos framtida status och till utvecklingen i Ukraina, Vitryssland och Moldavien kommer EU att få möjlighet att bidra till säkerheten över hela den europeiska kontinenten. Genom den framgångsrika resolutionen om konflikterna i Mellanöstern och Afrika kan EU dessutom stärka sin position som en nyckelaktör på den globala politiska arenan och visa världen att EU är fast beslutet och redo att agera. 

Neena Gill (PSE ).
   – Herr talman! Jag talar på Sydasiatiska delegationens vägnar, som jag är ordförande för. Jag vill uttrycka mitt uppriktiga och innerliga deltagande med alla vänner och familjer som har förlorat nära och kära i jordbävningen i Pakistan och Indien.
Denna tragedi är den senaste i raden av naturkatastrofer i området, och ännu en gång behöver världens fattigaste vår hjälp. Med tusentals döda och många fler hemlösa och utsatta utgör sjukdomsspridning, extrema väderförhållanden och också kriminalitet ett hot mot människorna i området. Tyvärr kommer hjälpinsatserna inte fram i tid. Även om jag välkomnar kommissionens löfte om 3 miljoner euro, är det inte tillräckligt. Därför ber jag kommissionen och rådet att se till att deras bidrag står i proportion till tragedins omfattning.
För det första måste de samordna sina insatser mellan EU:s medlemsstater, så att rätt sorts hjälp når området. För det andra måste de skicka tekniska experter och teknisk utrustning samt genomföra en detaljerad behovsanalys, så att inga fler människor behöver lida på grund av försumlighet från det internationella samfundets sida. För det tredje måste vi börja tänka på framtiden och på hur vi ska agera vid katastrofer. Jag stöder ordförandeskapets förslag om en permanent internationell fond för att kunna agera så fort och effektivt som möjligt vid katastrofer som tsunamin, orkanen Katrina och jordbävningen. 
Talmannen.
   – Tack, fru Gill, jag är säker på att vi alla delar den uppfattningen. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Fågelinfluensan knackar återigen på EU:s dörr. Den misstänkta massdöden bland fjäderfä som det rapporterats om från Rumänien och Turkiet är mycket oroande. Rädslan för en global fågelinfluensa är befogad. Utförliga planer på hur man ska klara av detta hot upprättas av alla ansvariga europeiska regeringar och av kommissionen.
Tyvärr verkar den turkiska regeringen inte ta problemet på allvar. Detta syns tydligt i två instanser. För det första har EU-tjänstemän rapporterat att resultat av viktiga tester försenats och fortfarande inte är klara för att Turkiet varit sena med att skicka prover till rätt laboratorium. För det andra deklarerade Turkiets jordbruksminister i ett officiellt uttalande i går att det inte finns anledning till oro.
Herr talman! Kan ni till Turkiets regering framföra vår djupa oro över det självgoda och oansvariga sätt på vilket myndigheterna i det här kandidatlandet verkar sköta denna mycket allvarliga fråga? Kan ni dessutom understryka för kommissionen att vi förväntar oss att drastiska åtgärder vidtas för att förhindra att denna sjukdom sprids från Turkiet till landets grannländer? 
Andrzej Tomasz Zapałowski (IND/DEM ).
   –  Herr talman! Ett år har gått sedan Polen blev medlem i Europeiska unionen. Situationen för det polska jordbruket har därefter stadigt försämrats i stället för att förbättras, och då ska man komma ihåg att det polska jordbruket redan befann sig i ett svårt läge efter fem decennier av sovjetisk ockupation.
För det första tvingades Polen i enlighet med anslutningsfördraget att gå med på lägre betalningar till jordbrukare på lång sikt. I praktiken innebar detta att status quo bevaras för jordbrukarna i stället för att de får utvecklingsmöjligheter. Denna olyckliga situation har förvärrats ytterligare av att eurons förändrade växelkurs innebar att värdet på årets direktbetalningar försämrats jämfört med föregående år. Dessutom har inflödet av billigt spannmål till Polen lett till en prissänkning på närmare 35 procent jämfört med 2003, då Polen fortfarande stod utanför EU.
Nu håller EU på att sänka de nationella sockermängder som omfattas av betalningar. Den kommissionsledamot som ansvarar för handel planerar dessutom att sänka subventionerna till jordbrukshandeln med närmare 60 procent i framtiden. Allt detta vittnar om EU:s totala ointresse för de nya medlemsstaternas intressen och dess oförmåga att främja utvecklingen i gemenskapens östra delar. EU har bara gett tomma löften i detta avseende. Jag vädjar till kommissionen att bevilja fullständiga betalningar till dessa områden från och med 2007, för att förhindra en tragedi inom jordbrukssektorn och utvecklingen av sociala spänningar i de nya medlemsstaterna. 
Talmannen.
   – Särskilda inlägg för bönder får inget stöd från mig. 
Nigel Farage (IND/DEM ).
   – Herr talman! Våra väljare förtjänar att få veta om deras valda regeringar tillgodoser deras intressen vid ministerrådets möten. Men det får de förstås inte, eftersom dessa förhandlingar är hemliga. Därför är jag glad över att vara en av författarna till den skriftliga förklaringen nr 45, där vi efterlyser ett slut på detta och kräver öppenhet och insyn i ministerrådet. Jag uppmanar andra parlamentsledamöter att skriva under denna skriftiga förklaring.
Jag vill säga till det brittiska ordförandeskapet att detta är en möjlighet för dem. Det var i just det här rummet som Tony Blair sa att han ville ta ledningen i Europa och få Europas medborgare engagerade igen. Det finns något som det brittiska ordförandeskapet kan göra lätt och smärtfritt: avskaffa sekretessen och notera en framgång för det brittiska ordförandeskapet. Jag misstänker att Tony Blair i slutet av december kommer att behöva ha en eller två framgångar bakom sig. 
Talmannen.
   – Jag vill bara meddela att det vid de nationella parlamentens möte inom COSAC i måndags beslutades att rådets möten bör vara offentliga, så ni får stöd där också, herr Farage. 
Laima Liucija Andrikienė (PPE-DE ).
   – Jag vill tala om Kazakstan. Även om detta land inte tillhör Europa har det stor betydelse för EU, inte minst med tanke på dess oljefyndigheter. Samarbete mellan EU och Kazakstan på detta område kan väsentligt minska EU:s beroende av olje- och gasleveranser från Ryssland. Att ett enda land dominerar en marknad skapar oro och bör undvikas. Presidentval ska hållas i Kazakstan den 4 december i år. Landet vill dessutom bli ordförande för OSSE 2009. Internationella människorättsorganisationer rapporterar dock om kränkningar av de mänskliga rättigheterna och friheterna i landet och om lagar som inte uppfyller normerna för en demokratisk stat, t.ex. lagen om politiska partier. Jag uppmanar Europaparlamentets ledare att sända en delegation från parlamentet för att övervaka valet och kontrollera att det genomförs enligt internationella krav och normer. Detta skulle vara ett avgörande prov för att bedöma presidentvalets resultat och fastställa huruvida Kazakstans strävan att bli ordförande för OSSE bör stödjas. Tack. 
Arlene McCarthy (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka er och talmannens kansli för att ni svarade på förfrågan från det kashmiriska samfundet i min valkrets och Manchesters kashmiriske borgmästare Afzal Khan, om att sända kondoleanser och bistånd till jordbävningens offer.
Dödssiffran stiger; minst två miljoner människor är hemlösa och vintern kommer om bara några veckor. En fruktansvärd tragedi kräver drastiska och snabba åtgärder och generös finansiering och generöst stöd för att tillgodose behoven och se till att biståndet motsvarar det vi gav till offren för tsunamikatastrofen.
DM Digital Television, ett tv-bolag från mina hemtrakter, har kontaktats av desperata släktingar från hela Europa som söker snabb hjälp till föräldralösa barn. Jag ber kommissionen att prioritera biståndet till barn och föräldralösa barn, att hjälpa familjer och släktingar i Europa och Förenade kungariket att adoptera föräldralösa barn om de så önskar, och att få hjälp från regeringar och migrationsmyndigheter för att göra detta möjligt. Jag ber också om att man bidrar med akut medicinsk vård.
Jag ber kommissionen och EU att tillgodose denna förfrågan så snabbt som möjligt för att hjälpa dessa barn och föräldralösa barn i nöd. 
Elizabeth Lynne (ALDE ).
   – Herr talman! Med anledning av jordbävningen nyligen vill jag sända min kondoleanser. Skulle parlamentets talman emellertid i kraft av sitt ämbete kunna försöka övertala både Indiens och Pakistans regeringar att tillåta hjälp att obehindrat passera över gränserna till de områden de kontrollerar? Det gläder mig att höra att fem familjer från pakistanska Kashmir och en från det Indien-kontrollerade Kashmir hittills har kunnat återvända hem. Det är ett steg i rätt riktning. Men jag har också förstått att många människor och organisationer från den indiska sidan får höra att de inte har rätt att passera gränsen för att hjälpa offren, på grund av den konflikt om Kashmir som har pågått mellan Indien och Pakistan i över 50 år. Jag hoppas att man kan lägga gammal fiendskap bakom sig och helt koncentrera sig på det humanitära biståndet. 
Caroline Lucas (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag talar på en av min väljares vägnar: John Packwood, en brittisk medborgare som nyligen har utlämnats från Spanien till Marocko för att åtalas för narkotikasmuggling trots total avsaknad av bevis. Han har inte bara fallit offer för ett justitiemord utan han är också ett offer för diskriminering på grund av sin nationalitet, i strid med EU:s lagstiftning. John Packwood utvisades på grundval av ett mycket diskriminerande fördrag mellan Spanien och Marocko. Enligt detta fördrag är spanska medborgare undantagna från utvisning, medan andra EU-medborgare kan utvisas utan att de spanska myndigheterna på något sätt är skyldiga att utreda de verkliga sakförhållandena.
Detta strider direkt mot EG-fördragets förbud mot diskriminering på grund av nationalitet och är i grunden oförenligt med EU:s värderingar. Därför ber jag parlamentets talman och särskilt kommissionsledamot Franco Frattini att vidta åtgärder för att se till att ett område med frihet, säkerhet och rättvisa verkligen existerar inom EU, genom att avhjälpa både den orättvisa och den diskriminering som John Packwood har utsatts för.
Skulle parlamentets talman kunna skriva till de marockanska myndigheterna och påpeka detta? 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
   –  Herr talman! Det hot som fågelinfluensan utgör gör att jag vill ta upp frågan om ansvaret för folkhälsan här i parlamentet. Det var trots allt meningen att folkhälsan skulle bli en av EU:s mest prioriterade frågor. Det verkar dock som om kommissionen bara vill styra utan hänsyn till solidaritet och ansvarstagande och att den är mer intresserad av att skydda fåglar än människor.
EU är återigen delat i två läger. Å ena sidan har vi den rika halvan, som skyndar sig att hamstra lager av antivirala läkemedel, och å andra sidan har vi den fattiga halvan som bara har råd med små mängder av dessa läkemedel. Om man kunde samordna leveranserna av dessa läkemedel till hela unionen skulle priserna säkert kunna pressas. De enda som vinner på decentraliserade inköp av Tamiflu och vacciner är de tillverkare och smugglare som vill sko sig på bekostnad av människors hälsa.
Den rättsliga situationen för patent på Oseltamivir och andra neuraminidashämmare och deras erkännande som antiretrovirala medel bör också standardiseras i hela unionen. För närvarande verkar man tycka att det är viktigare att förlänga livet på människor som är smittade med hiv/aids än att förebygga att människor dör av andra orsaker. 
Tunne Kelam (PPE-DE ).
   – Herr talman! Enligt Cecilia Malmströms betänkande om Ryssland från maj i år är den slutliga utstakningen av alla gränser som Ryssland delar med de nya medlemsstaterna en förutsättning för avtalet om viseringslättnader mellan EU och Ryssland. Vid det senaste toppmötet i London ignorerades parlamentets ståndpunkt helt. Hittills har Ryssland vägrat att fastställa en gräns mot Lettland. När det gäller Estland undertecknades gränsfördraget i maj och ratificerades vederbörligen av det estniska parlamentet. Vladimir Putins regering gjorde dock därefter något aldrig förut skådat. Den underkände giltigheten i sin egen underskrift på ett internationellt fördrag. Detta innebär att trovärdigheten i framtida ryska löften måste ifrågasättas.
Dessa frågor togs inte ens upp vid toppmötet i London. Tyvärr ser vi i dag ett EU som låter sig splittras av Kreml i stället för att, som föreslås i Cecilia Malmströms betänkande, göra den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken mer tillförlitlig och sammanhängande. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
   – Herr talman! Efter mitt anförande skulle jag vilja överlämna ett tvåeuromynt till er. Detta mynt präglades 2005 och bilden föreställer de femton gamla medlemsstaterna – inte bara euroländerna, utan även Förenade kungariket, Sverige och Danmark, som står utanför EMU. Nu ett år efter att EU fick tio nya medlemsstater skulle jag vilja att dessa länder tas med på EU:s karta, även om vi inte heller är med i EMU ännu. Detta skulle ha ett mycket stort symbolvärde, och jag uppmanar Europeiska centralbanken och er, herr talman, att vidta åtgärder i denna riktning. Detta är ett väldigt litet symboliskt steg, men tro mig, det är ett mycket viktigt steg för oss, de nya medlemsstaterna. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Förhandlingarna om f.d. jugoslaviska republiken Makedonien inleds om en månad. Det finns en fråga som fortfarande är olöst, och det är namnfrågan. Landet gör anspråk på det grekiska namnet Makedonien. Vi måste därför vidta vissa åtgärder efter den amerikanske förhandlaren Matthew Nimitz’ misslyckande.
Jag uppmanar därför Europaparlamentet att vända sig till dem som har kunskap, till professorerna. Jag uppmanar er att gå till biblioteket och ta reda på vilket språk Aristoteles, Progagoras och Demokritos skrev på och vilket språk Alexander den store talade, och se till att rättvisa skipas till slut. Vi får inte låta detta fortsätta, denna annektering av ett namn som inte tillhör dem och av en historia som inte heller tillhör dem. Denna nation, denna fredliga nation, etablerades i området på 800-talet e.Kr. Hur kan den göra anspråk på Makedoniens historia, som sträcker sig ända tillbaka till 500-talet f.Kr.? Vi kräver att rättvisa skipas till slut. Förstår ni? Sanningen förtär oss. Vi vill att EU ska agera. EU måste se de problem som finns i dess omedelbara närhet. 
Pál Schmitt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig i egenskap av ordförande för den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Kroatien uttrycka min glädje och tacksamhet över det beslut som rådet fattade i förra veckan och som ger även Kroatien klartecken att inleda anslutningsförhandlingar.
Även om förhandlingarna med Turkiet inleds samtidigt anser jag att det är viktigt att hålla isär de båda länderna, både under kontrollprocessen och i förhandlingarna om de olika kapitlen. Kroatien måste bedömas enbart utifrån sina egna meriter och prestationer. För Kroatien handlar det egentligen om en återföreningsprocess snarare än en utvidgning, eftersom detta land med fyra och en halv miljon invånare alltid har varit en del av Europa. Kroatien delar vår gemensamma historia och kultur. Vi har också fått försäkringar från våra kroatiska kolleger vid den parlamentariska delegationens möte om att de kommer att fortsätta att samarbeta fullt ut med Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien i Haag, vilket var ett av villkoren för att inleda anslutningsförhandlingar. Jag uppmanar er att göra vad ni kan inom ert specifika område för att slutföra förhandlingarna snabbt och framgångsrikt, så att vi kan välkomna våra kroatiska vänner som nya parlamentsledamöter efter 2009 års val till Europaparlamentet. 
Carlo Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill väldigt gärna låta hela Europa få veta vad som hände mig i måndags, dvs. den 10 oktober 2005, när jag gav telefoninformation till pensionärer på en privat italiensk TV-kanal.
En pensionär ringde från Genua, och hon började med att säga att hon hade änkepension. Hon slutade att tala eftersom hon började gråta, men sa sedan att hon inte visste hur hon skulle överleva eftersom hon inte hade fått månadens pension.
Då kom jag ihåg något som hade hänt i London, när en pensionär som inte hade fått sin pension i brevlådan eftersom den hade tagits bort av det lokala postkontoret, hittades död några månader senare p.g.a. att hon inte längre kunde få ut sin pension.
Herr talman! Hur mycket längre kommer regeringar i EU, av vilken politisk färg det vara månde, att fortsätta att behandla pensionärer som om de vore pappersdokument eller döda trädgrenar och inte människor som andas, lever, med ett arbetsliv bakom sig och som därför förtjänar allas respekt? 
Gerard Batten (IND/DEM ).
   – Herr talman! Förra veckan beslutade EG-domstolen att brittiska fångar ska ha rätt att rösta i val. Detta skedde sedan en brittisk fånge hade anfört att den engelska lagstiftning som förhindrar fångar från att rösta innebär ett brott mot hans mänskliga rättigheter. EG-domstolen är naturligtvis ingen domstol i vanlig mening. Dess syfte är att se till att Europeiska unionens politiska vilja tillämpas i medlemsstaterna.
Denna dumhet är en direkt konsekvens av labourregeringens beslut från 1998 att införliva Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna i den engelska lagstiftningen. Om denna dom verkställs innebär det att Sohammördaren Ian Huntley, ”hedmördaren” Ian Brady, barnmördaren Robert Black samt varje pedofil och brottsling i brittiska fängelser kommer att få vara med och bestämma vilken regering vi ska ha. Denna dom demonstrerar tydligt varför Storbritannien bör återta kontrollen över sina egna angelägenheter. 
Milan Gaľa (PPE-DE ).
   – Jag tillhör de parlamentsledamöter som kan göra anspråk på att besitta en viss kunskap om bioetikfrågan. Under 1998 tog Europaparlamentarikern Miroslav Mikolášik och jag initiativ till en resolution i det slovakiska parlamentet om Slovakiens anslutning till ”Oveidoprotokollet” om förbud mot kloning.
Jag har också engagerat mig för att se till att kontroversiell forskning om embryon och embryonala stamceller blir olaglig i Slovakien. Jag undertecknade därför, i likhet med vissa andra parlamentsledamöter, skrivelsen till kommissionsordförande José Manuel Barroso i vilken man krävde att denna kontroversiella forskning inte skulle finansieras genom EU:s budget. Jag avser användning av medel för specifika program inom ramen för det sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling.
Jag vill tacka ordförande José Manuel Barroso för hans svar, i vilket han lovar att kommissionen ska följa denna fråga noggrant och att han ska ta hänsyn till vår oro. Jag vill också försäkra kommissionsordföranden att den grupp som undertecknade skrivelsen även fortsättningsvis noga kommer att följa utvecklingen på detta område och behålla sin ståndpunkt. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp ett problem som en organisation som heter Frontline upplever. Frontline är en internationell stiftelse för skydd av försvarare av de mänskliga rättigheterna, en organisation som försöker hjälpa dem som arbetar i olika delar av världen med att försvara de mänskliga rättigheterna, och som själva är i farozonen. Frontline har organiserat en stor konferens i Dublin denna vecka och åtta av deltagarna i denna konferens har nekats utresetillstånd av sina hemländer. Bland dem finns en deltagare från Uzbekistan, en deltagare från Tunisien, en deltagare från Palestina som har nekats utresetillstånd av Israel, deltagare från Iran och Saudiarabien, en deltagare från Västsahara som har nekats utresetillstånd av Marocko, en deltagare från Syrien samt en deltagare från Tjetjenien som har nekats utresetillstånd av Ryssland.
Detta är uppenbart en situation där människor som försvarar den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna förvägras rättigheten att lämna och återvända till sitt eget land. Jag ber parlamentets presidium att ingripa på dessa människors vägnar. Jag kommer att översända detaljerna i varje enskilt fall till presidiet. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   – Herr talman! Momssänkningar på arbetskraftsintensiva tjänster har använts av olika länder för att göra det lättare för enskilda och familjer att ha råd med byggnadsarbeten. Dessa skattelättnader kommer att upphöra den 31 december om vi inte gör någonting. Detta skulle vara kontraproduktivt just nu när en åldrande befolkning kommer att behöva arbetskraftsintensiva anpassningar av sina bostäder. Det ökande antalet människor med funktionshinder kommer också att leda till ett behov av arbetskraftsintensiva anpassningar.
Det är också ironiskt att vi tar bort momslättnaden samtidigt som EU kräver och uppmuntrar en effektiv energianvändning i bostäder. Om vi ska kunna göra bostäder mer energieffektiva krävs det mycket arbetskraftsintensivt byggande och renoverande, och vi gör det inte billigare, utan dyrare. Menar vi allvar med att minska hushållens energianvändning? I så fall måste vi förlänga momssänkningen på arbetskraftsintensiva tjänster, särskilt inom byggnadssektorn. 
Den Dover (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kathy Sinnott och jag har lagt fram två skriftliga förklaringar för att rikta ledamöternas uppmärksamhet på att de låga momssatserna kommer att upphöra att gälla i slutet av december 2005 om inte ministerrådet fattar det i våra ögon riktiga beslutet att förlänga dem. Vi försöker också utöka valmöjligheterna för att se till att gamla och funktionshindrade människor kan dra nytta av momslättnaden, vilket kommer att ge dem billigare boendekostnader, i synnerhet när de anpassar sina bostäder.
Som ordförande för Europaparlamentets byggforum kan jag konstatera att byggnadsindustrin för närvarande inte har någon aning om huruvida dessa låga momssatser kommer att fortsätta att gälla om några veckor. Det är viktigt att man fattar ett snabbt beslut. 
Antonio López-Istúriz White (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som ni känner till har rådets tjänstgörande ordförandeskap godkänt ett uttalande, på de 25 ledamöternas vägnar, i vilket det uttrycker sin oro över läget för de tre politiska fångarna i Kuba som har torterats på uppdrag av den kubanska regeringen: José Daniel Ferrer García, Víctor Rolando Arroyo och Félix Navarro som hungerstrejkade.
Samtidigt som jag vet att parlamentets talman Josep Borrell Fontelles kommer att närvara vid det ibero-amerikanska toppmötet i Salamanca och att diktatorn Fidel Castro inte har vägrats att närvara personligen i denna stad, skulle jag vilja uppmana Josep Borrell Fontelles att meddela de kubanska delegaterna Europeiska unionens och vårt parlaments slutliga ståndpunkt: ett omedelbart och ovillkorligt frisläppande av alla politiska fångar i Kuba. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! En grupp borgmästare var här i Bryssel i förra veckan för att besöka Belgien, och en av dem fick sin ryggsäck stulen på Grand-Place. Han ville polisanmäla stölden, men poliserna på Grand-Place sa att detta inte var möjligt om han inte gav dem sitt passnummer. Detta är inte det enda fallet av detta slag; sådana här händelser äger rum hela tiden.
På mitt kontor växer högarna med klagomål från besöksgrupper som angrips och får saker stulna, och jag skulle vilja uppmana parlamentet och de som är ansvariga för driften att överväga att inrätta en hjälpcentral för att följa upp dessa klagomål, inte minst med de belgiska myndigheterna. 
Talmannen.
   – Tack för det. Jag är säker på att Louis Michel lyssnade med intresse.
Anförandena på en minut är därmed avslutade. De som kräver ett svar kommer naturligtvis att besvaras av institutionen. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om unionens strategi för Afrika. 
Louis Michel,
   – Herr talman, ärade ledamöter, mina damer och herrar! Innan jag börjar skulle jag vilja uttrycka min sorg och indignation till följd av helgens händelser i Darfur. Förlusten av två soldater och två civila som ingick i Afrikanska unionens fredsbevarande styrkor i Darfur har varit en chock för oss alla. Europeiska kommissionen fördömer kraftfullt denna grymma och fega handling. Jag vill uttrycka mina uppriktigaste kondoleanser till Afrikanska unionen och till alla soldater som ingår i styrkan, och jag skulle vilja säga till dem att EU stöder dem mer än någonsin i sökandet efter fred.
Herr talman, ärade ledamöter! I och med antagandet i dag av unionens strategi för Afrika anser jag att kommissionen tar ett mycket stort steg mot ett nytt politiskt partnerskap mellan Europa och Afrika – ett strategiskt, solitt och rationellt partnerskap mellan å ena sidan ett utvidgat EU och å andra sidan ett förnyat Afrika. Alltför länge har förbindelserna mellan EU och Afrika karakteriserats av inkonsekvens mellan fastställandet och genomförandet av strategierna; mellan å ena sidan vissa medlemsstaters handlingsstrategier och å andra sidan kommissionens dito; mellan förhållningssättet som intagits i Afrika söder om Sahara och det som gäller i Nordafrika; mellan samarbete i samband med handel och samarbete i samband med ekonomisk utveckling; och mellan initiativ i samband med traditionell socioekonomisk utveckling och åtgärder i samband med strategisk politik. Varken EU eller Afrika kan tolerera att denna situation fortgår.
Syftet med den nya strategin för Afrika som jag lägger fram för er i dag är, därför, att ge EU en gemensam, övergripande och integrerad ram för hantering av dess långfristiga förbindelser med Afrika. För första gången behandlar EU på ett sammanhållet sätt Afrika som en helhet från Kairo till Kapstaden. Även om Afrika har åtskilliga ansikten, åtskilliga historier och olika behov, har det nu som ett enda väsen gett sig ut på vägen mot politisk, ekonomisk och kulturell integration av hela kontinenten. Detta åtagande har fått ett konkret uttryck genom ansträngningarna för att integrera de regionala ekonomiska gemenskaperna och genom ”Nytt partnerskap för Afrikas utveckling” (NEPAD) och starten för Afrikanska unionen. Dessa organisationer förkroppsligar nu kontinentens hopp. Jag kommer också ihåg den skepsis som omgärdade skapandet av Afrikanska unionen för tre år sedan. Man kan nu se att det har skett anmärkningsvärda framsteg inom alla områden, särskilt inom fred och säkerhet. Afrikanska unionen är en viktig strategisk aktör, och jag vågar t.o.m. säga en aktör som vi anser att man inte kan nonchalera på den afrikanska kontinenten. EU är skyldigt att svara på ropet från ett Afrika där mycket händer. 
För första gången skapar dessutom denna strategi en handlingsram för EU som helhet. Det är inte fråga om att eliminera de olika nationella strategierna. Jag upprepar att dessa nationella strategier har sin egen specifika karaktär och mervärde. Nej, det handlar snarare om att skapa en sammanhållen ram för att stärka gemensamma åtgärder på EU-nivå. Tillsammans blir vi effektivare och starkare. Utvidgningen av EU med tio nya medlemsstater har ökat detta behov eftersom det har ökat antalet möjliga enskilda partner till 26: medlemsstaterna plus Europeiska gemenskapen.
Det räcker inte med att EU:s bistånd ökar. Det måste även bli effektivare. Tidigare har bristen på samordning och komplementaritet mellan givarna ofta hindrat utvecklingspolitiken från att resultera i praktiska och effektiva resultat. EU har redan gjort mycket för att förbättra denna situation, särskilt inom ramen för högnivåforumet om biståndseffektivitet som hölls i Paris i mars 2005. Jag anser emellertid att vi måste gå ännu längre. Det är därför jag föreslår att vi nästa år upprättar en handlingsplan för biståndseffektivitet som vi kan tillämpa i så hög grad som möjligt i Afrika söder om Sahara. Denna handlingsplan kommer att innehålla praktiska verktyg när man väl, t.ex., har skapat en operationell och interaktiv atlas över givare från EU, harmoniserat nationella ”färdplaner”, antagit gemensamma programplaneringshandlingar och utarbetat gemensamma förfaranden. Vissa kanske anser att detta initiativ är ett avsteg från normen. Faktum är att det bara handlar om att tillämpa det som vi redan har bestämt.
Jag anser också att EU bör öka sitt budgetstöd både rent allmänt och sektorsvist. Detta skulle inte bara göra EU:s bistånd med genomsynligt och förutsägbart och ge det större kontinuitet, utan också ge EU en mycket större kollektiv påverkan genom de åtgärder man vidtar. För första gången innehar EU en övergripande och integrerad ram för sina olika strategier i samband med förvaltning av sina förbindelser med Afrika. Som jag redan har sagt vid flera tillfällen i just denna kammare, kommer vi att prioritera Afrika söder om Sahara i tillämpningen av alla de beslut vi har fattat för att öka biståndets kvantitet, kvalitet, effektivitet och sammanhållning.
Låt oss återvända till frågan om sammanhållning. Hittills har strategier för Afrika om handel, säkerhet, miljö och s.k. utveckling samexisterat så gott de kunde. Man måste säga att dessa strategier inte alltid var välformulerade och att de ibland t.o.m. var motstridiga. EU:s säkerhetspolitik har t.ex. länge samexisterat med EU:s utvecklingspolitik, och ibland har detta inte fått några bra effekter. Erfarenheter från den senaste tiden – jag tänker då särskilt på möjligheterna för fred i Afrika – visar hur intimt säkerhet och utveckling är sammankopplade och hur viktigt det är att noga samordna EU:s strategier på dessa områden.
Ärade ledamöter! Det centrala målet för EU:s strategi för Afrika är att göra det lättare att uppfylla FN:s millennieutvecklingsmål i Afrika. Jag anser att vi måste utgå från och hänvisa till dessa. Detta är skälet till varför kommissionen föreslår en tredelad strategi: för det första för att stärka strategierna på de områden – t.ex. fred och säkerhet och gott styre – där man anser att de preliminära villkoren måste följas för att man ska kunna uppfylla utvecklingsmålen. För det andra för att stärka strategierna – t.ex. för handel, utveckling av den privata sektorn och kopplingen mellan dessa två – som skapar den ekonomiska miljö som är nödvändig för att uppnå dessa mål, och slutligen för att stärka strategierna i de områden som är direkt kopplade till utvecklingsmålen, t.ex. hälsa, utbildning, sysselsättning och miljö.
Tillsammans utgör dessa åtgärder ett gemensamt, övergripande och sammanhållet svar från EU på utmaningen i samband med den afrikanska utvecklingen. Dessa åtgärder är ambitiösa och uppenbarligen mycket mångskiftande, men om vi ska kunna ändra historien på ett grundläggande sätt måste vi göra mer: vi måste klarlägga vår grundmetod, andan i våra förbindelser och, kanske också ibland, vår mentalitet. Det är därför vi i meddelandet föreslår en anpassning av principerna som styr förbindelserna mellan EU och Afrika till en ny afrikansk och europeisk verklighet. För att kunna göra detta måste man tillämpa tre huvudprinciper: likställdhet, anslag och dialog. Vi måste ersätta skuld och välgörenhet som bestämmande faktorer i vårt partnerskap.
Första principen: likställdhet. Afrikanska unionens framväxande och de regionala ekonomiska gemenskaperna å ena sidan, och konsolideringen i samband med den europeiska integrationen å den andra, har skapat en mer symmetrisk och mer likställd institutionell ram. EU har mer att erbjuda än utvecklingsbistånd. EU har en unik erfarenhet av integration, dialog och skapande av övernationella politiska institutioner, trots det faktum att integrationen ibland har gått långsamt och aldrig har varit lätt.
Andra principen: partnerskap. EU och Afrika delar samma värderingar och samma mål. Vi tror på en mycket mer multilateral världsordning, rättvisare utveckling och främjande av mångfald. Våra två kontinenter måste mer än någonsin vara strategiska allierade inom världssamfundet.
Tredje principen: anslag. Utvecklingspolitik och utvecklingsstrategier kan inte skötas utanför de aktuella länderna. Afrikanska unionens och NEPAD:s vision av gott styre, demokrati och respekt för mänskliga rättigheter förtjänar EU:s stöd. Detta rent afrikanska initiativ har medfört en ny dimension till idén med anslag som grund för dialogen och samarbetet med respektive land och region och med kontinenten som helhet.
Själva ordalydelsen i strategin för Afrika är det bästa exemplet på hur dessa principer bör tillämpas. Jag vill också tacka de regionala organisationerna och Afrikanska unionen för deras uttömmande, konstruktiva och omdömesgilla bidrag i samband med utarbetandet av dokumentet. Allt för ofta utarbetades strategier ”i förhållande till” eller ”för” våra afrikanska partner, i stället för tillsammans med dem.
Ärade ledamöter! När jag för nästan ett år sedan begärde att få bli kommissionsledamot med ansvar för frågor om utvecklings- och humanitärt bistånd var jag mycket medveten om att Afrika även framöver skulle vara centralt när det gällde mina åtgärder och mitt engagemang. Jag kan inte dölja min tillfredsställelse över att hela Europeiska kommissionen i dag har engagerat sig i samma fråga. Det gemensamma mötet med Afrikanska unionens kommission har visat hur motiverade och engagerade mina kolleger är. EU har nu en unik möjlighet att få till stånd ett nytt partnerskap mellan de afrikanska och europeiska kontinenterna. Kommissionen lägger fram för er en plan, en vision och en sammanhållen och integrerad grupp av praktiska och ambitiösa förslag. Det är nu upp till er själva som ledamöter av Europaparlamentet och upp till rådet att göra er plikt.
Fem år efter toppmötet i Kairo tror jag att ögonblicket är inne att förvandla våra samtal till handling. Vi måste samarbeta för att vi ska kunna bryta det rådande dödläget och se till att toppmötet i Lissabon kan hållas. Ett toppmöte i Lissabon krönt med framgång kommer att bli ett ögonblick med stort symboliskt värde då vi ska bekräfta det allt närmare partnerskapet mellan våra två kontinenter och slutföra en ny och ambitiös euro-afrikansk pakt.
Maria Martens,
   . – Herr kommissionsledamot! Jag märker att ni är starkt engagerad i detta ämne. Jag anser att vi skulle glädja oss över ett meddelande i vilket man föreslår en långsiktig strategi för att uppfylla millennieutvecklingsmålen i Afrika. Detta är positivt, och det är ett sunt initiativ. Det krävs en ambitiös plan för att stödja Afrika söder om Sahara.
Herr talman! Jag vill först och främst kommentera förfarandet, som faktiskt är fruktansvärt. Kommissionen lade fram sin rapport i dag och värdesätter parlamentets bidrag, men om vi vill göra en insats i tid och lägga fram en ståndpunkt har vi redan missat tåget för ändringsförslag. Detta är inte en idealisk situation.
En annan komplicerad fråga är att jag har mottagit klagomål på kommunikationen med afrikanerna. Detta borde faktiskt vara omöjligt, och jag är därför nyfiken på hur man anpassar rapporten till de 23 prioriteringar som formulerades av själva Afrikanska unionen.
Som man redan har nämnt är det brådskande med en ny strategi för Afrika. Fattigdomen är värst där, och den blir allt värre. Man har redan gett mycket bidrag, men allt för lite har åstadkommits. Samtidigt som man tydligt blottlägger problemen i rapporten och lägger fram användbara lösningar kan man inte övertyga mig att, som kommissionsledamoten ofta säger till oss, man genom denna nya strategi kan göra mer på ett effektivare och snabbare sätt, inte minst p.g.a. förväntningarna på vårt eget europeiska funktionssätt. Som kommissionsledamoten sa är det viktigt att vi håller samman och samordnar vår egen strategi om vi vill öka effektiviteten. Jag tvivlar på om denna nya strategi verkligen erbjuder de rätta instrumenten för detta. Mycket kommer emellertid också att vara beroende av den politiska viljan i medlemsstaterna och hos de ansvariga inom kommissionen. 
När det gäller Afrika tar kommissionen helt riktigt upp Afrikas mångfald och behovet av att de afrikanska staterna godtar äganderätten. Det främsta ansvaret ligger hos dem. När det gäller strategin gör inte kommissionen tillräcklig åtskillnad mellan de s.k. stabila staterna och de labila. Det är önskvärt med äganderätt i båda fall. Vi i EU måste emellertid använda andra instrument i båda fall; därav denna vädjan, i mitt betänkande, för ett tudelat tillvägagångssätt.
Det är rätt och riktigt att kommissionsledamoten nämner millennieutvecklingsmålen som vår startpunkt och vårt slutmål. Det är därför jag är överraskad över en rad förslag, t.ex. rörande större infrastrukturprojekt, utbyten mellan universitet eller Nyerere- eller Erasmusprogrammen. Samtidigt som de är bra idéer kan jag inte riktigt följa dem när de handlar om prioriteringar i kampen mot fattigdomen. Min tid är slut. Jag litar på kommissionsledamoten, som jag även skulle vilja tacka för hans engagemang. 
Mauro Zani,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att den nya strategi för Afrika som kommissionen föreslagit förtjänar parlamentets stöd.
För första gången får vi i uppgift att behandla frågan om utveckling i Afrika på flera sammanhängande nivåer, i en långsiktig plan. Vi får hoppas att EU:s regeringar ger den här innovativa hållningen sitt eftertryckliga stöd vid Europeiska rådet i december.
I alla fall vet vi alla att det behövs ett fokuserat engagemang för utvecklingsstöd och ett lämpligt kompletterande förhållningssätt till alla typer av ingripanden för att uppfylla de flesta av millennieutvecklingsmålen, särskilt i de afrikanska länderna söder om Sahara.
Inte bara borde biståndets kvantitet öka – det håller jag med kommissionsledamot Louis Michel om – utan effektiviteten behöver också bli betydligt bättre. Det kan endast åstadkommas genom en europeisk enhällighet som gör att varje bilateral förbindelse kan försiggå inom en övergripande sammanhängande ram. Naturligtvis är det i detta sammanhang som de största svårigheterna förekommer eftersom de gamla synderna av nationella intressen alltid har en tendens att väga tyngre än dygderna av en gemensam europeisk strategi.
Jag anser att det är ännu viktigare att placera bistånds- och utvecklingspolitiken högre än nationella intressen – och det skulle jag vilja göra kommissionen uppmärksam på – inom ramen för principen om egenansvar, inbegripet budgetstöd: afrikanerna borde få möjligheten att kunna bygga sin egen framtid och ta fullt ansvar för den. Ett av villkoren är dock ett mer rättvist världshandelssystem, och i det sammanhanget kan vi se ett test börja ta form för Europa, ett test för parlamentet och för kommissionen: utvecklingspolitik kan inte skiljas från politiken för världshandelssystemet.
Jag hoppas att Europa kommer att kunna spela sin roll fullt ut vid nästa konferens i Hongkong, särskilt när det gäller frågor som är avgörande för den afrikanska världsdelens egenansvar för utvecklingspolitiken, som exempelvis frågorna om avgifter, tullar och exportstöd.
Slutligen skulle jag vilja tillägga att parlamentet har ett särskilt uppdrag i den europeiska allmänhetens ögon, som ofta är benägen att tro att situationen i Afrika är desperat. Det är inte så, och det måste vi klargöra: Afrika är en resurs för oss också. 
Thierry Cornillet,
   . – Herr talman! Vi talar här absolut om ekonomisk och social utveckling och inte om kulturell eller andlig utveckling: Afrika har inget som helst behov av det från oss; vi skulle till och med kunna lära oss något av dem.
Det är därför vi satt upp millennieutvecklingsmålen. Jag skulle vilja påpeka att dessa mål inte får betraktas som heliga. Om vi, av någon anledning, inte skulle nå upp till dem så kommer det nämligen att ge en känsla av desperation och misslyckande, och då är vi tillbaka på ruta ett, ett väldigt farligt resultat.
Receptet för utveckling är tämligen välkänt. Låt oss dock vara ödmjuka och först påpeka att medan offentligt stöd otvivelaktigt är en hävstång för utvecklingen är effekten minimal i jämförelse med vad de privata medlen skulle kunna göra för att utveckla Afrika och, för det andra, att vi måste akta oss för att ta oss an Afrika, invecklad som den världsdelen är, med enkla idéer. Mot bakgrund av det kan det vara lönt att nämna några grundläggande faktorer. Infrastruktur är en av dessa faktorer. Det råder ingen tvekan om att vi behöver infrastruktur för vägar, hamnar och flygplatser, infrastruktur för kommunikation och infrastruktur för hälsovård. Sedan kommer säkerhet, och med det menar jag säkerheten för varor och personer, juridisk säkerhet, rättstrygghet och banksäkerhet. Slutligen krävs en stat: en stat som utför sina plikter som suverän stat, som betalar sina statstjänstemän och som går sida vid sida med det civila samhället. Vi måste därför vaka över dessa grundläggande faktorer.
Jag vill gärna betona kvaliteten i ert meddelande, herr kommissionsledamot, där alla EU:s resurser utnyttjas. Sammantaget är det en utmärkt diagnos och en mycket bra ordination som innebär att patienten måste fortsätta sin behandling men att man måste se upp så att patienten inte avlider efter att ha blivit botad. Det räcker inte med pengar för att förhindra detta. Det räcker inte att skaffa fram finansiella medel. Afrika måste hjälpa sig självt. Vi måste för vår del först och främst ha tilltro till de institutioner som Afrika inrättar. För det andra måste vår politik vara sammanhängande och samordnad. För det tredje måste Afrika skriva ut sina egna ordinationer, och då tänker jag särskilt på den diagnos som NEPAD har ställt. För det fjärde, avslutningsvis, finns pengarna nu, så låt oss sluta leta syndabockar.
Övergången från 0,31 procent till 0,5 procent motsvarar 20 miljarder euro: hälften av det beloppet kommer att avsättas för Afrika, alltså 10 miljarder euro. 10 miljarder euro motsvarar ett årligt finansieringsanslag för EUF – EUF får 13 miljarder för fem år. Vi kommer alltså att kunna ge 10 miljarder euro till Afrika varje år. Med de förfaranden och kanaler som vi har tillgång till i dag är det omöjligt att investera och ge ut dessa pengar. Det visar det belopp som återstår av EUF. Vi måste därför göra en omprövning av våra budgetinstrument för bistånd. Dessutom anser jag att vi inte får se budgetstöd som ett universalmedel utan att införa ett mycket strängt kontroll- och övervakningsförfarande. 
Caroline Lucas,
   . – Herr talman! Om denna nya EU-strategi verkligen innebar ett mervärde för de program och den politik som redan existerar skulle vi stödja den. Afrika har ett trängande behov av vårt starka stöd, bland annat när det gäller tekniköverföring, skuldavskrivning, utvecklingsresurser och rättvisa handelsvillkor som ges på ett konsekvent sätt.
Jag hoppas att denna strategi kommer att ge en större samstämmighet och ett mervärde. Jag är dock inte övertygad om detta, inte minst eftersom den inte innefattar någon utvärdering av effekten av vår tidigare politik och eftersom det inte fastställs något ytterligare finansiellt instrument för att ge en bättre politik i framtiden. Vad den har att erbjuda är mer av samma misslyckade politik, för den skrämmande sanningen är att antalet människor som lever i fattigdom i Afrika fortsätter att öka.
Vad vi behöver från kommissionen är inte ett nytt dokument utan en ny politik, i synnerhet handelspolitik eftersom den nuvarande fortsätter att undergräva Afrikas utvecklingspotential. När det gäller avtal om ekonomiskt partnerskap måste AVS-länderna garanteras rätten till fortsatt icke ömsesidigt tillträde om de väljer detta. Kommissionen måste se till att förhandlingarna i Världshandelsorganisationen om tillträde till marknaden för andra produkter än jordbruksprodukter tar full hänsyn till de afrikanska ländernas behov av att skydda sina nyetablerade industrier. När det gäller råvarupriserna måste vi vidta åtgärder för att motverka att dessa sjunker. När det gäller tjänster måste kommissionen överge sitt nya förslag om riktmärkning som skulle tvinga fattigare länder att öppna sina tjänstesektorer, stick i stäv med kommissionens tidigare garantier när det gäller flexibilitet för tjänster. När det gäller jordbruket måste vi få ett slut på exportdumpningen och ge stöd till de afrikanska länderna för att göra det möjligt för dem att skydda sitt jordbruk tills de blir självförsörjande.
Agendan med liberalisering, privatisering och avreglering har inte lett till att det skapats tillväxt eller att fattigdomen utrotats. En ny strategi måste baseras på nya värderingar: rättvis handel och samarbete i stället för frihandel och mer konkurrens. Det är det vi behöver se från kommissionen. 
Luisa Morgantini,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag delar Louis Michels sorg över de två dödade soldaterna från Afrikanska unionen i Darfur. Det ser jag som ytterligare ett exempel på hur vi ofta koncentrerar oss på en viss fråga som vi sedan överger.
Jag måste dock säga att jag också skulle ha velat höra något om de tusentals människorna från länderna i Afrika söder om Sahara som är i rörelse och som möter stängsel och taggtråd och ofta gummikulor eller till och med riktiga kulor samt om de som vandrar genom öknen utan mat. I mina ögon måste immigrationsfrågan vara nära kopplad till utvecklingsproblemen.
Jag anser att det arbete som kommissionen, särskilt Louis Michel, utför är av största vikt. Jag anser också, som Mauro Zani redan betonat, att det är viktigt att få till en samordning inom utvecklingspolitiken, inte bara när det gäller Afrika utan även övergripande. Jag anser dessutom verkligen att rådet, parlamentet och kommissionen i det här sammanhanget måste arbeta samstämmigt eftersom det egentligen – som Mauro Zani noterat – väldigt ofta är medlemsstaterna som har övertaget.
Med tanke på att Europeiska unionen inte är den enda större biståndsgivaren i Afrika borde även närvaron av sådana internationella institutioner som Världsbanken och Internationella valutafonden, och deras strategier, förstärkas. Deras beslut har avsevärda effekter på den inhemska befolkningens liv och på millennieutvecklingsmålen.
Annullering av skulder är, som vi sett, något mycket viktigt även om det för gäldenärsnationerna egentligen bara varit ett första steg. Vi måste därför även se till att vi, inom ramen för denna nya politik, strävar mot en annan definition av hållbar skuldsättning. Afrikanska länders finansiella krav måste också betraktas som mycket viktiga i sammanhanget. I det aktuella dokumentet påpekas också att det vore lämpligt att få samhället och nationella parlament mer engagerade i sammanställandet av landstrategidokumentet.
Louis Michel talade om fred, säkerhet och gott styre. Säkerhetsfrågan måste dock även anses handla om människornas trygghet, inte bara om de tragedier som inträffat efter den 11 september. Framför allt anser jag att vår politik ska innefatta en typ av fred och säkerhet som, exempelvis, stämmer överens med definitionerna av officiellt utvecklingsstöd.
Väldigt ofta bär vi själva ansvaret för konflikterna i Afrika, framför allt om man tänker på att vi fortsätter sälja vapen. Det är därför ett annat område där kontrollerna måste vara stränga. Andra ledamöter har nämnt handel, något som verkligen är ett grundläggande instrument men som inte endast får inskränkas till bistånd för handel: det måste vara lika rättvist för båda parter. 
Eoin Ryan,
   . – Herr talman! Jag vill hälsa kommissionsledamot Louis Michel välkommen denna eftermiddag. Jag lyssnade med intresse till hans anförande och jag håller med om mycket av det han sa.
Europeiska unionen spelar en viktig roll på utvecklingsområdet eftersom den står för 55 procent av världens utvecklingsbistånd, varav det mesta går till Afrika. Under Förenta nationernas toppmöte i New York i september 2005 bekräftade EU eftertryckligt sin vilja att bidra till uppnåendet av millennieutvecklingsmålen. Det första av dessa åtta ambitiösa mål är att utrota extrem fattigdom och svält. Att halvera världens fattigdom fram till 2015 är en stor utmaning som vi står inför under de kommande åren.
EU:s engagemang för Afrika och för att utrota fattigdomen kan inte ifrågasättas. Det finns dock en stor brist på konsoliderad information om vad vi givare verkligen gör i Afrika. Hur säker är Europeiska unionen på att dess hjälp är effektiv och verksam? Jag välkomnar kommissionsledamotens avsikt att införa en handlingsplan för hjälpens effektivitet.
Europeiska unionen ger mer bistånd till Afrika än någon annan institution eller regering i världen. Ändå stjäl korruptionen så mycket av det vi ger till dem som behöver det mest. Det är berömvärt att donera stora summor pengar, men det för också med sig ansvar: ansvar från givarens sida – det vill säga oss själva – och från mottagarens sida, i detta fall Afrika.
Det finns ett trängande behov av utveckling av ägarskap, ansvar och ledarskap bland de styrande regeringarna och länderna i Afrika. Europeiska unionen måste tillämpa en strikt objektiv strategi för att främja gott styre. Det övergripande målet att utrota fattigdomen är grundat på det kompletterande målet att främja gott styre och respekt för de mänskliga rättigheterna. Vi måste premiera de afrikanska länder som verkar för demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och vi måste fortsätta att fördöma korrupta regimer som sakta men säkert förstör sina egna länder. 
João de Deus Pinheiro (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag har både lyssnat uppmärksamt till ert anförande här och noga läst det meddelande som kommissionen antog i morse, och jag skulle vilja börja med att gratulera er. Ni har lyckats använda ett enkelt språk och återupptagit välkända men skingrade begrepp, instrument som antingen har prövats och testats eller som är på gång, och mål som är tydliga för alla, nämligen millennieutvecklingsmålen. Ni har avstått från sensationslystnad och rubrikskapande till förmån för en sammanhängande, enkel hållning, något som jag måste säga är sällsynt i sådana här sammanhang. Följaktligen, herr kommissionsledamot, skulle jag vilja säga, medveten som jag är om svårigheterna i er funktion, att er hantering av problemet förtjänar att uppskattas och att det, vad mig anbelangar, gjort att jag inte bara hellre friar än fäller utan att ni även får mitt stöd. Jag litar på att ni kommer att fortsätta jobba utifrån fungerande, effektiva och enkla lösningar. Det är nämligen det bästa sättet att nå framgång med samarbetspolitiken mellan EU och Afrika. 
Miguel Angel Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr talman och herr kommissionsledamot! De vidriga händelserna de senaste veckorna där hundratals afrikaner i stora grupper försökt kasta sig över gränsen från Marocko till Ceuta och Melilla har chockat allmänheten. Detta är inget nytt fenomen. Vi har i flera år bevittnat hur desperation tvingar män och kvinnor att riskera sina liv för att komma in i Europa, eller snarare fly Afrika, trots att Afrika är deras hem.
Vi har sedan länge sett hur afrikanska män och kvinnor lastats ur flottar vid våra kuster och kroppar sköljts upp sedan havet slukat människor på deras dramatiska färd. Vi får nu intrycket av att detta kanske inte bara rör hundratals eller tusentals människor, utan desperationen kan mobilisera miljoner människor som inte har något att förlora och som inte tvekar inför något i sin jakt efter överlevnad.
Att världen är oerhört orättvist organiserad med ökande ojämlikhet mellan det industrialiserade nord och underutvecklade syd och att detta oundvikligen får explosiva konsekvenser, är inte längre något som bara konstateras av ett fåtal av världssamfundets pionjärer. Något som tidigare bara diskuterades av specialister har nu hamnat på generalisternas dagordning. Nu är dock inte tiden att invänta krisen – den briserar direkt framför oss och ertappar oss utan någon klar uppfattning om hur vi ska reagera. Den strategi för Afrika som kommissionen föreslår och de insatser som föreslås av det brittiska ordförandeskapet kan fylla behovet av att reagera på ett problem där det enda som är tydligt är att vi står inför ett europeiskt problem där den europeiska dimensionen är den enda lösningen, det vill säga EU-insatser i kombination med övriga medlemsstaters insatser.
Afrikas utveckling är mycket viktig för Afrika, men också för Europa. När nu kommissionens meddelande läggs fram borde det kallas ”EU:s strategi för Afrikas utveckling”. Det råder ingen tvekan om att meddelandet kommer sent, men bättre sent än aldrig.
Det förslag som läggs fram verkar tillräckligt ambitiöst, men inte tillräckligt exakt. Det är dessutom långt och framför allt komplicerat att organisera. I vilket fall är det ändå ett steg i rätt riktning. Låt oss hoppas att vi bland oss, och framför allt här i Europaparlamentet, kan göra processen både så bred och så specifik som jag anser den bör vara för att vi ska kunna stödja kommissionens goda intentioner. Vi måste också ta itu med frågan tillräckligt snabbt så att vi kan reagera på den oerhörda nöd som dessutom utmanar EU:s trovärdighet och förmåga att agera i enlighet med sina egna principer. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ).
   – Afrika står fortfarande för enbart två procent av världshandeln – en lägre andel än för 50 år sedan. Är handelsavtalen hänsynslösa, eller har inte Afrika något att sälja?
De senaste 20 åren har fattigdomen i Afrika fördubblats. Afrika har inte kunnat dra nytta av möjligheterna i samband med den avreglering av handeln vi skryter så mycket om. EU och dess medlemsstater stöder utvecklingsländer via budgeten och Europeiska utvecklingsfonden. Enbart stödet från Europeiska utvecklingsfonden uppgår till 13,5 miljarder euro.
Hur effektivt är biståndet om det inte kan minska, utan snarare verkar öka, fattigdomen?
Att investera i utvecklingsekonomier för att de ska få ny kraft och kunna utvecklas är ett av de viktigaste sätten att bekämpa fattigdomen. Vad investerar biståndsgivande länder i om handeln minskar och fattigdomen ökar?
Jag uppmanar kommissionen att bedöma hur effektivt biståndet till utvecklingsländerna är, och jag uppmanar både de medlemsstater som historiskt har haft intressen i Afrika och övriga länder att investera i och stödja dessa länder genom att skapa oberoende ekonomier, investera i branscher, skapa arbetstillfällen, utnyttja naturresurser och mänskliga resurser på ett rationellt och ärligt sätt och bedriva rättvis handel.
Förutom att ge finansiellt stöd till Afrika bör vi ge Afrika möjlighet att självt bidra till att skapa sin framtid och välfärd. 

Margrete Auken (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag tackar kommissionsledamoten. Jag tror att vi alla är glada över att det nu finns ett starkt fokus på Afrika, både politiskt och glädjande nog även ekonomiskt. De behövs onekligen relativt kraftfulla insatser om Afrika ska kunna lyftas upp ur fattigdomen, och det är därför lämpligt att EU utarbetar en övergripande strategi för samtliga förbindelser med Afrika.
Kommissionens förslag har många goda sidor. Hänsyn till miljön, gott styre, kvinnor och jämställdhet, fredsskapande arbete, handel och en stärkt privat sektor har varit avgörande för att föra utvecklingen framåt. Jag hade gärna hört lite mer om dessa aspekter i kommissionsledamotens uttalande. Däremot lades också ett oerhört oroande förslag fram om mer centraliserad planering i samband med EU-bistånd till Afrika. Enligt detta skulle exempelvis givaratlaser användas – som om vi här i Europa kunde sitta och planera hur bistånd ska samordnas i de enskilda afrikanska länderna. Det står i rak motsättning till principerna om effektivt bistånd och sunt beteende från biståndsgivarna, principer som EU i mars i år hjälpte till att fastställa vid högnivåforumet i Paris om biståndseffektivitet. De afrikanska länderna måste stå i centrum för samordningen av biståndet och få arbeta med utgångspunkt från sina egna strategier för att bekämpa fattigdomen. Om vi slopar allt vi har uppnått på området för att kunna agera samfällt i en toppstyrd strategi riskerar vi att i stället för en kompetent förd kamp mot fattigdomen få se en hel karavan av vita elefanter invadera den afrikanska kontinenten.
Jag frågar kommissionen vad som i grunden är meningen med de fyra punkterna i punkt 3.3 och huruvida dessa står i motsättning till vad vi hittills har sagt, nämligen att det måste vara ländernas egna fattigdomsstrategier som ligger till grund för vårt arbete. 
Marcin Libicki (UEN ).
   –  Herr talman! Afrika är en olyckligt lottad kontinent. De senaste 30 åren har det stadigt gått utför för kontinenten.
Jag anser tyvärr att kommissionsledamotens uttalande inte är till någon större hjälp. Vi fick höra en hel del om samstämmighet, strategier och framsteg, men mycket lite, om ens något, om praktiska detaljer.
Ekonomisk utveckling är av största nöd, men om den ska komma till stånd måste det internationella kapitalet sluta ingå avtal med korrumperade lokala myndigheter. Detta är särskilt viktigt om det internationella kapitalet får stöd av ursprungslandet, vilket definitivt inte är önskvärt.
Om verkliga framsteg ska kunna göras i Afrika måste man först utveckla en lokal ekonomi som fungerar bra för lokalbefolkningen och dessutom bygger på den. För det andra handlar det om utbildning, utbildning och utbildning. Europa gör inte mycket i det hänseendet, men skulle kunna göra en hel del. Sedan handlar det om att bekämpa sjukdomar. Nödhjälp behövs omedelbart för att effektivt kunna bekämpa sjukdomar och hunger. Såsom tidigare talare redan har nämnt måste EU sluta dumpa jordbruksprodukter om unionen verkligen vill stödja den lokala ekonomin, särskilt jordbruket. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tilltalades av kommissionsledamotens anförande, särskilt det han sa om respekt och partnerskap: respekt för människorna i Afrika och partnerskap med dem. Jag vill börja med att säga att om man talar med människor från Afrika säger de: ”Alltför ofta talar ni i Europa bara om torka och svält och allt som är dåligt med Afrika, varför hyllar ni aldrig det som är bra med Afrika?” Jag anser att detta är vad kommissionsledamoten gjorde. Det är vad vi bör göra. Vi bör locka fram afrikanernas begåvning. Vi bör bygga vidare på Afrikas resurser.
Jag välkomnar varmt kommissionsledamotens bidrag och meddelandet. Det är tydligt att millennieutvecklingsmålen är grundläggande för detta. Jag skulle vilja se ännu mer betoning på hälsa och utbildning; dessa saker lyftes visserligen fram i hans anförande, men det tog en stund att komma dit. Vi gick igenom fred, säkerhet, gott styre, ekonomisk tillväxt, handel och sammanlänkning – vad nu det betyder – innan vi kom dit. Jag är säker på att alla dessa saker är av grundläggande betydelse, men det är också hälsa och utbildning.
Som ett litet exempel har partnersamverkan tagits upp. Ja, partnersamverkan är bra: vi har rekommenderat detta för skolor och städer och till och med museer, så varför inte för sjukhus också? Varför inte för undervisningssjukhus, varför inte för sjukvårdsteam och icke-statliga organisationer inom hälsoområdet?
Jag skulle vilja se och höra mer om kommissionsledamotens tidigare löften till mig om försummade sjukdomar och de betänkanden vi har fått igenom i parlamentet tidigare. Det finns mycket mer att göra på detta område.
Slutligen vill jag understryka en sak som har kommit från Afrika självt, och det är dess första plan för livsmedelssäkerhet. Vi uppmanar ofta människor att hjälpa Afrika att göra sina livsmedel säkra och trygga; här gör de något åt det själva. Får jag dock bara nämna en siffra: misslyckandet med att uppfylla Europeiska unionens nya livsmedelsnormer 2001 resulterade i att Afrikas export av spannmål, torkad frukt och nötter minskade med 64 procent – en förlust på 670 miljoner dollar. Detta är bara ett exempel på varför vi måste se till att Afrika lär sig att använda sina egna förmågor för att hjälpa afrikanerna att hjälpa sig själva. 
Glenys Kinnock (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill fokusera på hur jag anser att vi som européer bör sopa rent framför egen dörr.
För det första, när det gäller handel, måste vi upphöra med subventioner till jordbrukare i Europa som håller priserna nere och pressar ut afrikanska råvaror från våra marknader, och exportstöd som gör det möjligt att dumpa billiga livsmedel på den afrikanska marknaden. Höga tullavgifter som håller afrikanska varor borta måste sänkas, men de afrikanska länderna behöver tid på sig att öppna sina marknader. De har inte de skyddsnät som vi kanske har för att skydda sin arbetskraft.
Dessutom måste vi uppmana medlemsstaterna att skriva under FN:s konvention om korruption. Medlemsstaterna bör hållas ansvariga om deras personal eller tjänstemän använder sig av korrupta metoder. Detta finns inte med i betänkandet och jag anser att det är någonting som medlemsstater som min egen bör uppmanas att ta till sig.
Efter den 11 september har det tagits hårdare tag mot korruptionen, men den behandlas fortfarande inte lika allvarligt som terrorism eller narkotika. EU måste också sluta uppmuntra begåvningsflykten från Afrika. Detta finns inte heller med i betänkandet, men det har en stor inverkan, särskilt för hälsovårdstjänsterna i Afrika.
Till sist övergår jag till vapenhandeln, som ingen har nämnt. De flesta av de vapen och minor som dödar tusentals människor och har gjort så i Afrika i generationer har tillverkats i Sovjetunionen. Som vi vet handlar man dock med dem och låter dem cirkulera i Europa. De har sin utgångspunkt i Europa. Som européer måste vi göra mycket mer för att kontrollera vapenaffärerna och transithandeln från vår egen kontinent.
Detta ansvar måste vi ta som européer och vi får inte försöka lägga hela ansvarsbördan på afrikanerna. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Kinnock har rätt. Afrika behöver inte mer vapen. Strategin visar att mer behöver göras. Utvecklingspolitiken kommer aldrig att lyckas om handelspolitiken saboterar den. Jag vill varna också för en överdriven tro på att utländskt kapital och företag ska lösa Afrikas problem. Vi måste stödja utvecklingen av lokalt ägt näringsliv där vinsterna stannar i Afrika. Det är viktigt att de får full frihet att välja utvecklingsväg, fria från påtryckningar och påtvingade marknadsöppningar. De ska själva avgöra vad som är i deras intresse. En sammanhållen strategi mellan handel, utvecklingssamarbete och demokratistöd krävs för att ge Afrika den chansen.
Det gäller även vår forskningspolitik. Jag ber er stödja kraven på att sjunde ramprogrammet för forskning ska användas till att öka forskningen om de bortglömda tropiska sjukdomarna. De dödar miljoner människor varje år. 
Godelieve Quisthoudt-Rowohl (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det enda sättet för Afrika att långsiktigt nå framgångar är att ge kontinenten vårt stöd för att forma sin egen framtid. Enligt samma synsätt blir inte ens de bästa biståndsprogram till gagn om vi inte kan hjälpa människorna på plats att hjälpa sig själva eller om vi inte lyckas föra in demokrati och rättsstatliga principer på ett sätt så att de inte bara blir ömtåliga plantor, utan kan utveckla starka rötter. Det viktiga är att vi måste kunna ge afrikanerna möjlighet att själva påverka sitt öde och ta ansvar för hur de gör det.
Jag anser det vara en skam att de mest rörliga försöker fly från Afrika och att vi inte skapar möjligheter för dem att på de platser de kommer från prägla samhället och föra det framåt. De kommer inte att kunna göra något i den riktningen såvida vi inte koncentrerar oss på ”utbildning, utbildning, utbildning”, framför allt av flickor och kvinnor, som jag ser det. Ju längre vi kan låta flickor gå i skolan och ju mer utvecklade och utbildade de blir, desto bättre uppfostran kan de ge sina egna barn. Dessutom får de barn senare i livet, vilket är ett viktigt inslag i ett samhälle på frammarsch.
Vi måste samla våra styrkor. En politik där den vänstra handen inte vet vad den högra gör måste bli en påminnelse från det förflutna. Framför allt behöver vi en politik som andas optimism. Detta är min tanke när jag lyckönskar kommissionen till detta meddelande och till den tillit det ger uttryck för. Jag är dock medveten om att även med gemensamma insatser kommer det att ta lång tid innan Afrika befinner sig där vi vill. På vägen dit måste vi försöka hjälpa Afrika att undvika alla de misstag vi själva gjort genom historien. De får gärna utnyttja våra erfarenheter. 
Ana Gomes (PSE ).
   – Ceuta och Melilla visar att oavsett retoriken har EU:s strategi gentemot Afrika misslyckats. Detta är inte bara ett problem för Spanien och Marocko. Inte heller får det ses enbart som en fråga om att kontrollera den illegala invandringen. Detta är ett problem för hela unionen, och det undergräver vår trovärdighet i fråga om de mänskliga rättigheterna.
Jag välkomnar Louis Michels ord när han med rätta påpekar att vi behöver en samstämmig strategi för Afrika, en strategi som effektiviserar vår utvecklingspolitik och hjälper oss att uppfylla millenniemålen. Om strategin ska lyckas måste den få tillräckliga resurser i unionens budget. Kommissionen och medlemsstaterna måste arbeta närmare varandra, rättvis handel måste gynnas och den gemensamma jordbrukspolitiken måste i sin tur granskas mot bakgrund av de förödande konsekvenser den fått för utvecklingsländerna. Genom strategin måste också korruption bekämpas, vilket är något som måste fungera i båda riktningarna.
Vi behöver en strategi som ger EU en ledande ställning när det gäller att genomföra de nya tankarna om ansvar för att skydda, vilket stärker unionens förmåga att i samarbete med Afrikanska unionen vidmakthålla och skapa fred. I strategin ligger även att bekämpa straffrihet för dem som begår brott mot mänskligheten genom att ställa dem inför internationella brottmålsdomstolen och andra domstolar. Kommande testfall är till exempel målen mot Hissène Habré, Charles Taylor och förövarna i Darfur.
Vi behöver en union som ger mer praktiskt stöd vid valprocesser, till civilsamhället, icke-statliga organisationer, demokratiska institutioner, stärkt roll för kvinnor och gott styre i Afrika. Till sist behöver vi ett EU som främjar fred och säkerhet i världen och som omedelbart stoppar terrorismen i Afrika. Faktorerna bakom terrorismen måste en gång för alla behandlas tillsammans med frågan om vapenspridning till den afrikanska kontinenten, det vill säga den vapenexport från Europa och andra håll som ger bränsle åt de konflikter som förstör Afrika.
Ceuta, Melilla och Lampedusa väcker allvarliga frågor om säkerheten i Afrika och vår egen säkerhet. De folk som migrerar och flyktingar som flyr gör detta på grund av att de är desperata, och de är desperata delvis på grund av Europas tystnad och oförsonlighet, där konflikten i Västsahara är ett typiskt exempel. Det är samma förtvivlan och ilska som underblåser internationell terrorism, vars anhängare lyckas hitta in i Europa, oavsett hur höga murar vår kontinent bygger vid sina gränser. 
Marie-Hélène Aubert (Verts/ALE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag skulle vilja ta upp frågan om energi och energipolitik som jag anser inte har behandlats tillräckligt ingående i er text. I den resolution om oljeberoende som Europaparlamentet antog vid sin förra sammanträdesperiod betonades behovet av en hållbar energipolitik som ett inslag i EU:s politik för att främja utveckling. Här har vi ett mycket tydligt exempel på att vi måste ha en samstämmig hållning.
Som ni känner till finns det tecken på att en allvarlig oljekris kommer att drabba EU och norra halvklotet i allmänhet. Samtidigt ser vi att oljeresurserna, som det finns gott om i Afrika, inte har gynnat, för att uttrycka sig milt, lokalsamhällenas utveckling. Jag skulle vilja nämna Nigeria som exempel. Landet har den största befolkningen, och trots att det i fråga om resurser är ett av Afrikas rikaste länder har det inte fått den utveckling det behöver. Därför kommer spänningarna att öka. Vi kräver nya rättsliga och finansiella instrument och en kraftfull strategi från EU så att vi kan klara att hantera oljefrågan på ett rättvist och hållbart sätt. Jag ser fram emot att få höra era förslag i frågan. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Eftersom min gode vän och före detta kollega Stefano Manservisi befinner sig på mitt kontor börjar jag givetvis med att berömma meddelandet. Jag tänker ta upp fem punkter.
För det första: EU är Afrikas största biståndsgivare, och så ska det också vara, av historiska skäl. Att vi har 26 olika inriktningar på vår utvecklingspolitik tenderar däremot att minska effektiviteten. Vi måste samla våra styrkor och insatser i en gemensam utvecklingspolitik, vilket kommissionen också förespråkar.
För det andra: Jag skulle vilja påstå att den pakt mellan EU och Afrika som kommissionen föreslår i sitt meddelande framstår som en utmärkt idé. Pakten bör bygga på ett jämlikt partnerskap mellan EU och Afrikanska unionen.
För det tredje: Jag vill gärna påpeka att Världshandelsorganisationens pågående förhandlingsrunda i Doha måste ge resultat som förbättrar Afrikas möjligheter att agera på globala marknader. Detta innebär ett slut på protektionistiska tullar och exportersättningar inom exempelvis jordbrukssektorn.
För det fjärde: Jag framhåller att fred, stabilitet, hälso- och sjukvård och gott styre är prioriterade mål för många länder i Afrika som fortfarande inte är stabila.
Slutligen vill jag betona att det i sista hand är afrikanerna själva som har ansvar för utvecklingen i Afrika. Med detta i åtanke blir initiativ som NEPAD – det nya partnerskapet för Afrikas utveckling – avgörande och mycket värdefulla. Jag stöder därför kommissionen i frågan. 
Enrique Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först och främst skulle jag vilja uppmärksamma det politiska mod som kommissionen visar, framför allt kommissionsledamot Louis Michel, med att lägga fram denna strategi för Afrika. Jag hoppas den inte bara ska bli ihågkommen som en lista över goda intentioner – som kantar vägen till helvetet – utan som en Michelplan, i viss mån stöpt i samma form som Marshallplanen. Detta är en utmaning. Dessutom anser jag att det nu är rätt tid att göra det.
Jag skulle vilja erinra om att rådets tjänstgörande ordförande Tony Blair också har tagit upp frågan. Tyvärr är han inte här, men jag anser att detta är ett åtagande för oss alla, och jag skulle vilja lyfta fram något som redan påpekats av kommissionsledamoten: Afrikanska unionens ordförande har också medverkat till att lägga fram planen, vilket visar en vilja till jämlikhet och partnerskap.
Dessutom har jag två kommentarer. Den första gäller det drama av bibliska mått vi åser – människor i massflykt, framför allt i Sahel, undan hunger, gräshoppor, krig och torka. Europas stater har en ytterst liten närvaro i staterna öster om Sahel, även i diplomatiskt hänseende. Jag anser därför att vi snabbt måste vidta åtgärder, på kommissionens initiativ.
För det andra måste vi, herr talman, inför förhandlingsrundan i Hongkong hitta ett sätt så att försvaret av våra intressen blir förenligt med att vi öppnar dörren för Afrika på jordbruksområdet. 
Karin Scheele (PSE ).
   – Herr talman! En av de principer som kommissionsledamoten nämnde som stöd för denna strategi för Afrika var dess kombination av jämlikhet och partnerskap – det senare i meningen att Europa som kontinent, EU och våra afrikanska partner tror på multilaterala lösningar och arbetar för att inrätta sådana.
När det gäller Västsahara, den sista kolonin i Afrika, anser jag att vi – och då menar jag inte enbart EU som institution, utan även medlemsstaterna – inte gör något bra jobb. Jag får ofta frågan varför EU genom sina associeringsavtal lägger så mycket pengar i ett land som i nästan exakt 30 år har ockuperats av ett annat i strid mot all folkrätt.
Befolkningsökningen är en annan fråga. Det är uppenbart att ingen diskussion om en utvecklingsstrategi för Afrika kan föras utan hänsyn till problemet med befolkningsökning och den reproduktiva rätten för de människor som bor där. Vetskapen att lägre befolkningsökning har en positiv inverkan på ett lands utveckling och bidrar till att minska fattigdomen är ingen nyhet.
När vi diskuterar denna strategi för Afrika finns det två saker som vi måste ägna mycket uppmärksamhet: den ena är att den generation ungdomar vi arbetar med är den största som någonsin funnits i mänsklighetens historia. Den andra är spridningen av hiv/aids-pandemin. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Förslaget från Europeiska kommissionen och kommissionsledamot Louis Michel om ett nytt strategiskt partnerskap mellan EU och Afrika står verkligen i kontrast till den utvecklingspolitik EU har tillämpat tidigare.
För första gången går EU utanför sitt traditionella sätt att tänka i termer av humanitärt bistånd och utvecklingssamarbete och formulerar en integrerad strategi för Afrika, som jag också hoppas att man omedelbart kommer att genomföra.
Afrika kommer inte att ha någon framtid om kontinenten fortsätter att lita till välgörenhet från de rika. Afrika behöver en fredlig revolution för att förändra produktionsstrukturer, ekonomi, handel, jordbruk, institutioner och utbildning.
Ingen internationell strategi för Afrika kommer att lyckas om den inte bidrar till att konsolidera de demokratiska institutionerna, bekämpa det etablerade enväldet, stärka det civila samhället och försvara mänskliga rättigheter och demokratiska friheter.
Europeiska kommissionen bör utforma särskilda program för medier, icke-statliga organisationer, universitet och forskningsinstitut i Afrika.
Genomförandet av Europeiska kommissionens mål att stärka den regionala, ekonomiska och handelsmässiga integrationen har avgörande betydelse för att bekämpa fattigdomen och för den ekonomiska utvecklingen på den afrikanska kontinenten.
Detta mål kan dock inte genomföra sig självt. Samtidigt måste EU sätta in ytterligare insatser för att uppnå ett rättvist handelssystem, förbättra Världshandelsorganisationens sätt att fungera och få till stånd en djärv reform av det allmänna preferenssystemet som gynnar de fattiga länderna. 
Kader Arif (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Louis Michel lägger i dag fram ett förslag om ett strategiskt partnerskap mellan EU och Afrika. Det ger oss ett nytt tillfälle att uppfylla den afrikanska kontinentens grundläggande behov.
För bara några veckor sedan möttes stats- och regeringscheferna i New York. Då hördes tjusiga uttalanden och kraftfulla utfästelser präglade av välvilja, och luften var full av hopp. Ändå blev resultaten obetydliga. Millennieutvecklingsmålen kommer inte att uppnås, och Afrika är än en gång den stora förloraren i allt detta. Den desperata situationen i Afrika har nyligen illustrerats av bilderna på våra TV-skärmar. Bilder på män beredda att dö på den europeiska kontinentens taggtrådsstängsel för att skaffa sig bättre framtidsutsikter och en framtid för sig själva och sina barn, liksom för sitt land och sin kontinent.
För att hjälpa Afrika att besegra fattigdom, krig, hunger och våld är vi alla medvetna om att en process måste inledas och finansiella resurser tillhandahållas. Vi har länge varit medvetna om vårt ansvar. EU har en lång tradition av utvecklingsfrämjande insatser på den afrikanska kontinenten, men resultaten har i allmänhet varit långt ifrån tillfredsställande. Herr kommissionsledamot! Ni har förklarat att er plan syftar till att försöka hitta en balans mellan sociala mål och ekonomisk utveckling. Jag hör inte till dem som tror att ekonomisk avreglering automatiskt leder till sociala framsteg, och när vi ändå är inne på detta ämne vill jag säga att jag är oroad över de fria handelsavtalen med AVS-länderna. Jag tror att våra investeringar i första hand måste inriktas på utbildning, yrkesutbildning, forskning, hälsovård och allmännyttiga tjänster. Vi måste se till – och jag tror att detta är en av våra prioriteringar – att medlen används och fördelas mer effektivt, att styrelseformerna förbättras och förvisso att öppna och fredliga demokratier etableras.
Herr kommissionsledamot! Jag har förtroende för er politiska vilja. Jag skulle emellertid vilja att ni förtydligade några punkter för oss. Hur tänker ni hantera de afrikanska ländernas olika förutsättningar? Mer specifikt undrar jag hur kopplingen ser ut mellan denna övergripande plan och de olika partnerskap som redan existerar? Hur ska vi ta i tu med skuldfrågan, eftersom den enligt min åsikt inte ges tillräckligt utrymme i planen? I korthet, hur ska strategin konkret genomföras, och vilka resurser kommer att avsättas för den? 
Louis Michel,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att svara på de anföranden som hållits av Luisa Morgantini och av föregående talare. Båda tog upp vad som just nu pågår vid EU:s grindar.
Jag är som ni. Jag är en av dem som tror att det verkliga svaret på människors desperation eller fåfänga drömmar självklart inte är att stänga våra dörrar eller agera brutalt och omänskligt. Det verkliga svaret ligger i en stark utvecklingspolitik, mycket kraftfulla politiska åtgärder som skapar framtidsmöjligheter i de länder som migrationsströmmarna kommer från. Det är svaret, och den strategi jag lade fram för er ger enligt min åsikt ett ambitiöst svar på önskan att hitta ett hållbart sätt att lösa denna typ av tragedier, orättvisor och missförhållanden. Det säger sig därför självt att jag delar er oro över dessa frågor.
Tillsammans med Afrikanska unionens kommission och Europeiska kommissionen diskuterade vi för en kort tid sedan dessa frågor med Alpha Oumar Konaré, och det vore ganska klokt av oss att precis som ni själva har gjort betänka att detta problem inte begränsar sig till Spanien eller Marocko. Det här problemet påverkar hela Afrika och hela EU. Om vi inte har den politiska förmågan att lösa denna fråga på EU-nivå inom ramen för ett verkligt partnerskap och en verklig politisk dialog med den afrikanska kontinenten, så kommer vi aldrig att hitta någon lösning. Vi kommer hela tiden att få uppleva tragedier av detta slag, och vi kommer – med all rätt – att ådra oss förakt, eftersom vi inte har klarat att genomföra en så grundläggande uppgift.
Mina damer och herrar! Jag måste säga till er att jag inte kan gå i den fälla som kanske har gillrats för mig i parlamentet – om än omedvetet eller åtminstone ofrivilligt. Jag tror att saker och ting måste vara tydliga mellan oss vad gäller detta: Jag vill inte att min plan för Afrika ska bli någon sorts julgran där varje parlamentsledamot, påtryckningsgrupp, frivilligorganisation och medlem av det civila samhället kommer för att hänga upp sin julgranskula, med risk för att vi tappar bort själva huvudfrågan. Vad jag verkligen hoppas kunna göra med hjälp av denna plan – och jag vädjar till er att hjälpa mig med detta – är att lägga fast en kurs, inrätta en ram, utan att ange prioriteringar eller utesluta något. Jag hoppas också att folk inte ska kunna skymma de breda konturerna genom att lägga till en massa saker som i sig självklart är mycket viktiga, men som kan överskugga huvudfrågan.
Somliga ledamöter har talat om strategins effektivitet. Ni kan inte uppmana kommissionen att stå fast i frågor som inte ligger helt inom kommissionens kontroll. Vad kommissionen beträffar har ni bara min goda vilja och mitt löfte. Jag vill också be er att göra något, nämligen att hjälpa mig att lyckas övertyga medlemsstaterna. Vad som kanske är ovanligt med mitt förslag är att jag försöker skissera en ram, en gemensam strategi mellan kommissionen och medlemsstaterna för att se till att arbetet för att främja utveckling delas upp mer effektivt. Min plan är att försöka att tillsammans ha och utveckla ett ramverk, ett mål och en strategi, samt att inom ramen för denna strategi försöka vända oss till grupper i medlemsstaterna som är mer specifikt intresserade av ett visst område och se hur vi kan dela upp arbetet mer effektivt. Det skulle också möjliggöra besparingar innan vi genomför alla processer, projekt och förfaranden för att behandla ärenden som i annat fall – det ska erkännas – ger upphov till en hel del dubbelarbete, kolliderande arbetsuppgifter och administrativt arbete. Jag vill ändå påpeka att vi i dag har 26 olika regeluppsättningar. Det är vad våra samarbetspartner har att hantera.
Vad jag vill att den här planen ska göra är att ge en impuls och mobilisera den politiska vilja som krävs för att skära ned alla dessa regeluppsättningar, bringa dem i överensstämmelse med varandra och förenkla dem. Vi skulle göra stora effektivitetsvinster, och framför allt skulle vår politik bli mer effektiv. Medlemsstaterna kommer följaktligen att spela en nyckelroll.
Någon frågade mig märkligt nog varför jag vill inrikta mig på infrastruktur. Vi måste veta vilka önskemål som finns. Jag tror faktiskt att vi alla är överens om att principen om egenansvar är central. Vi är alla överens om att Afrikas folk måste tala om för oss vad de för egen del har för prioriteringar. Och ja – nu vänder jag mig till den person som ställde denna något märkliga fråga till mig – Afrikas folk har bett oss att just inrikta oss på infrastruktur som en prioriterad åtgärd. Jag vill också säga er att man inte behöver vara afrikan för att förstå hur viktigt det beslutet är. Alla som reser till Afrika eller som är väl bekanta med Afrikas kärnfrågor kan se att så länge det inte finns några transafrikanska nät eller transafrikanska gemenskaper kommer det inte att ske någon ekonomisk omstrukturering i Afrika. Då kan vi lika gärna glömma den saken. Därför är det skälet till att vi inriktar oss på infrastruktur.
Jag vill tillägga att detta inte på något sätt betyder att vi har glömt bort utbildning och hälsovård. Jag instämmer helt med de ledamöter som yttrade sig i denna fråga, och är det någon som är uppmärksam på detta så är det faktiskt jag själv. Jag vill hänvisa till sidan 33 i dokumentet där det utförligt förklaras att vi självklart kommer att inrikta oss på utbildningsfrågor. Varför skulle jag förresten vilja ägna en dag åt att diskutera hur budgetstöd måste prioriteras när detta är möjligt? Det är just för att se till att länderna ska kunna genomföra en självständig politik inom exempelvis utbildningsområdet. Det är också för att se till att de kan finansiera sina lärare och betala ut lön till dem, vilket i dag ofta inte är fallet. Ni kan därför vara helt säkra på att jag är ytterst medveten om att utbildning är prioriterat. Jag kan inte ge er någon uttömmande förteckning över alla prioriterade områden, men ni kan vara säkra på att jag stöder dem. Jag ville klargöra den punkten.
När det gäller naturtillgångar kommer ni i dokumentet att se att vi planerar att bland de villkor som är förknippade med budgetstödet till partnerskapsländerna införa ett krav på att intäkterna från naturtillgångar ska föras in i ländernas nationella budget. Ni har goda skäl att betona den frågan. Det är fullständigt orimligt att det i ett antal potentiellt välmående länder med naturtillgångar (som tyvärr ofta hamnar i orätta händer och ibland plundras) inte finns ett spår av dessa naturtillgångar i deras nationella budgetar, när dessa tillgångar skulle kunna finansiera den självständiga politik som vi har talat om.
Jag vill ta upp två aspekter och börja med vapenfrågan. Jag vill kommentera vad jag har hört här. När det hävdas att EU kan bli en vapenleverantör till Afrika vill jag bestämt förneka det påståendet, med full kunskap om fakta. Jag ifrågasätter inte att det finns länder i EU:s grannskap som säljer ut förråd från en tidigare epok. Jag bekräftar det faktum att det finns en illegal handel, som vi förresten gör stora ansträngningar för att bekämpa. Jag vill ändå påminna er om att det på EU-nivå finns en etikkod som medlemsstaterna har åtagit sig att följa. Den innebär i princip att en EU-medlemsstat inte får bevilja exporttillstånd till ett krigförande land i Afrika, eller någon annanstans. Det var vad jag ville säga, och vi kommer att fortsätta arbeta efter dessa riktlinjer.
Min sista kommentar gäller handel. Det är uppenbart att WTO-förhandlingarna måste sätta utvecklingsbistånd högt upp på prioriteringslistan. Jag kan försäkra er att min kollega Peter Mandelson gör det, och vi stöder honom självklart. För att ge er ett exempel är vi världsledande när det gäller handelsrelaterat bistånd. Jag vill påminna er om José Manuel Barrosos uttalande på G8-mötet om att vi donerar 1 miljard euro per år. Jag vill också påminna om ett annat uppenbart faktum, nämligen att vi är den enda ländergruppen i världen som tillämpar ”allt utom vapen”-förfarandet. När det gäller jordbrukspolitiken finns det en principöverenskommelse i Dohaagendan, och vi har reformerat den gemensamma jordbrukspolitiken, vilket i sig var ett stort steg framåt. Räcker detta? Tveklöst är svaret nej, men vi får inte heller visa prov på naiv optimism. Vi måste vara medvetna om att EU:s och vissa länders intressen är en faktor som spelar in och att det är detta som hindrar oss från att göra snabbare och mer långtgående framsteg. Vi måste vara medvetna om detta. Jag tror inte att det hjälper att sticka huvudet i busken inför vad som verkligen försiggår på det jordbrukspolitiska området i olika länder.
När det gäller de ekonomiska partnerskapsavtalen (EPA) syftar de till utveckling, i synnerhet genom stöd till regional integration. Att exempelvis stödja syd-syd-handel är en fråga som prioriteras av afrikanerna. AU:s ordförande Alpha Oumar Konaré förklarade detta utförligt för oss nu på förmiddagen. Självklart kommer det att bli anpassningskostnader, och vi ska även på den punkten hjälpa dem.
Allt det här är givetvis väldigt ideologiskt laddat, och jag har stor respekt för ideologiska ”ytterligheter”, eftersom jag kan förstå dem. De kommer från hjärtat, något som väcker avsevärd respekt från min sida och avsevärd förståelse. Efter att ha konstaterat detta undrar jag ändå om det nuvarande systemet hjälper utvecklingsländerna? Jag vill uppmärksamma er på att den fortsatt nedåtgående kurvan för våra ”preferenshandelspartners” bidrag till den internationella handeln inte har brutits, trots alla våra preferenser och trots alla preferensordningar som inrättats. Vi måste förse dem med medel för att verkligen anpassa sig till och bli en del av den globala ekonomin.
Jag vill avsluta med ett sista påpekande, eftersom jag tror att det är viktigt. Det är inte de små AVS-länderna som kommer att tjäna mest på dessa preferenser, utan stora exportländer som Brasilien. Det visar att det är bra med nyanserade beskrivningar.
Herr talman! Jag har kanske överskridit talartiden något och ber om ursäkt för det. Det var så många bra frågor att jag ville försöka besvara så många som möjligt av dem. 
Talmannen.
   – Herr Michel! Ni behöver inte oroa er. Ni har inte överskridit talartiden. Som kommissionsledamot kommer tiden i alla händelser inte att noteras för er.
Debatten är avslutad.
Nigel Farage (IND/DEM ).
   – Än en gång får vi bevittna hur EU kastar sten i sitt glashus.
För några veckor sedan talade unionen om för Irak hur man ska utarbeta en konstitution, trots att den själv har problem med detta.
I dag presenterar den sin ”strategi för Afrika” och har mage att predika om gott styre.
Kommissionen har fräckheten att säga att problemet med den afrikanska demokratin är ”begränsad information” och ”inhemsk korruption”; det råder en ”legitimitetskris”, med en ”växande klyfta mellan statsapparatens ’legalitet’ och dess legitimitet i vanliga människors ögon”.
Låter detta bekant?
Här är en riktig pärla från dokumentet: ”Alltför ofta blir valen en källa till konflikt eftersom den förlorande sidan inte accepterar ett nederlag.”
Det är bara några månader sedan vi hörde EU-rådets ordförande Jean-Claude Juncker säga att han vägrade att tro att fransmännen och nederländarna hade röstat nej till konstitutionen.
Därför vill jag säga till kommissionen – och till alla politiker i parlamentet som delar Jean-Claude Junckers åsikt – att Afrika inte behöver några lektioner från er, men om ni verkligen vill föregå med gott exempel ska ni acceptera nederlaget med konstitutionen. Förlika er med att ni förlorade kampen om väljarna. Och börja med att ta itu med ert eget dåliga styre innan ni ger några fler predikningar. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om situationen i Etiopien. 
Louis Michel,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag välkomnar EU:s samordnade insatser för att hantera den här krisen. Förenade kungarikets ordförandeskap, EU:s höge representant Javier Solana och jag själv har upprätthållit fortlöpande kontakter på hög nivå.
Budskapet från EU, som vidarebefordrades av trojkan i Addis Abeba, var och är att uppmana alla politiska aktörer att hålla fast vid valprocessen och den politiska dialogen. Jag välkomnar också de framsteg i dialogen mellan regeringen och oppositionen som har gjorts sedan den 2 oktober. Det fanns i realiteten en allvarlig risk för urspårning, som hotade att leda landet till ett scenario som var rena rama återvändsgränden. I det sammanhanget skrev jag till premiärministern för att uttrycka min oro över det spända läget mellan olika politiska krafter och behovet av att hålla alla kommunikationskanaler öppna. Att frige samtliga politiska fångar och öppna oppositionspartiernas kanslier igen sedan de stängts av myndigheterna kommer att utgöra steg i denna riktning.
Jag observerade med stort intresse öppningssammanträdet i det etiopiska federala parlamentet och omvalet av premiärminister Meles Zenawi den 10–11 oktober. Att parlamentet fungerar riktigt och normalt är en nödvändig förutsättning för att etablera ett politiskt flerpartisystem i Etiopien och för att demokratin ska kunna rota sig i landet. Jag mötte premiärminister Zenawi vid tre tillfällen före detta skede. Vid varje tillfälle upprepade jag beslutsamt våra förväntningar i fråga om behandlingen av oppositionen. Jag menar att detta är helt avgörande. Om det största oppositionspartiet, CUD, inte heller i fortsättningen finns representerat i det etiopiska parlamentet kan detta bli en instabilitetsskapande faktor. Detsamma gäller om den nya majoriteten inte tillämpas på styret av huvudstaden Addis Abeba.
Jag är övertygad om att EU måste fortsätta att delta i en konstruktiv men ändå bestämd och krävande dialog med alla parter för att fortsätta ha en positiv betydelse för och inverkan på den pågående processen i Etiopien. Detta är vad jag vill se hända inom ramen för den politiska dialogen.
Jag vill som en sista kommentar säga att jag är oroad över att läget mellan Etiopien och Eritrea återigen är spänt. Europeiska unionen måste vara vaksam också i detta avseende. 
Anders Wijkman,
   . – Herr talman! Vi var många som trodde att ett demokratiskt genombrott skett i Etiopien i samband med valet i maj. Ack, hur fel vi hade! Redan dagarna efter valet visade regeringen Meles att man hade svårt att acceptera att oppositionen vunnit stora framgångar. Lagar stiftades som begränsade oppositionens möjlighet att agera. Media kontrolleras åter hårt av regimen, oppositionspolitiker har arresterats vid upprepade tillfällen, fredliga demonstrationer har brutalt slagits ned av säkerhetspolisen, något som ledde till över 40 dödsfall i juni.
Händelserna de allra senaste dagarna bekräftar tyvärr bilden. Förhandlingarna mellan oppositionen och regeringspartiet bröt samman för några dagar sedan efter att regeringen vägrat diskutera enligt min mening helt självklara önskemål om demokratiska reformer. Som en konsekvens valde ett antal oppositionsledamöter att ej närvara vid parlamentets kommande möte. Följden blev en lag som tar ifrån dessa ledamöter deras immunitet. De ledamöter av oppositionen som deltog i mötet förvägrades rätten att delta i förhandlingarna.
Vi i detta hus vet att sådana metoder inte har något med demokrati att göra. I den resolution som vi nu diskuterar går vi igenom händelserna efter valet i maj. Vår avsikt är inte i första hand att kritisera regeringen och regeringspartiet. Vår avsikt är att dels visa att vi känner stor oro över utvecklingen i Etiopien precis som kommissionär Michel uttryckte, dels att sända en uppmaning till båda parter att uppta förhandlingar och ta vara på den chans till en fredlig och demokratisk utveckling i landet som valet i maj gav starkt stöd för.
Från unionen sida finns en önskan att bidra till en positiv utveckling i Etiopien, inte minst att stödja arbetet för att reducera fattigdomen, men detta kan bara lyckas inom ramen för förhållanden som respekterar demokratins principer och där de mänskliga fri- och rättigheterna respekteras. Detta måste regeringen Meles ta till sig, annars riskerar man att förlora sina vänner, något som sist och slutligen skulle gå ut över den fattiga befolkningen. 
Ana Maria Gomes,
   . – Herr talman! Förra gången jag tog till orda sa jag att jag var väldigt bekymrad. Det är jag fortfarande. Sedan den 1 oktober 2005 har det visserligen skett en mycket intressant utveckling med förhandlingar som inleddes och sedan fördes med hjälp av givarländer och ambassadörer. Såvitt jag förstår råder det dock fortfarande ett dödläge trots att det etiopiska parlamentet redan har sammankallats. Enligt den information jag har fått sköts verksamheten inte särskilt demokratiskt.
Jag uppskattar kommissionsledamot Louis Michels uttalande och jag uppskattar de ansträngningar han har gjort. Jag önskar att rådet och särskilt det brittiska ordförandeskapet också kunde ge oss sina åsikter om hur saker och ting fungerar och om de tror att deras strategi är effektiv. Jag är mycket oroad och jag är medveten om de särskilda förbindelser det brittiska ordförandeskapet har med våra allierade på andra sidan Atlanten. På denna punkt är enigheten i världssamfundet och bland givarsamfunden avgörande. Jag skulle vilja höra rådets inställning till detta.
Jag ska inte säga mer eftersom jag fortfarande leder Europeiska unionens valobservatörsuppdrag i Etiopien. Självklart kan jag göra andra kommentarer när jag har färdigställt min slutliga rapport. Det är dock bara i sin ordning om parlamentet visar sitt engagemang och fortsätter att noggrant övervaka situationen i Etiopien. 
Fiona Hall,
   . – Herr talman! Jag deltog i den delegation från Europaparlamentet som gjorde observationer under valdagen den 15 maj. Jag talade för delegationens räkning på presskonferensen den 17 maj och sa då att valet innebar ett viktigt steg framåt i demokratiseringsprocessen i Etiopien. Jag känner därför personligen stor sorg och upprördhet över att läget har försämrats sedan dess.
När det gäller valet måste vi ha tilltro till vad Europeiska unionen och Carter Center har observerat, nämligen att det sköttes bra fram till den 15 maj men att det därefter förekom oegentligheter.
Det har nu gått fem månader sedan valet. Hela meningen med demokratiska val är att få en fungerande demokratisk församling på plats. Detta har inte skett, och jag skulle vilja vädja till parterna – den styrande sidan och oppositionen – att fortsätta dialogen för att lösa meningsskiljaktigheterna. Om inte slutresultatet blir ett fungerande parlament med aktiva politiker med alla möjliga övertygelser så har valet misslyckats. Det skulle verkligen vara ett svek mot de 90 procent av etiopierna som lade sin röst den 15 maj, många efter att ha köat i flera timmar. De hade tilltro till valförfarandet. Jag hoppas att de ledare som de valde kommer att svara upp mot den tilltron.
Det är uppenbart att regeringen har ett ansvar för att respektera de grundläggande principerna i konstitutionen och garantera grundläggande friheter och mänskliga rättigheter. Den etiopiska regeringen måste garantera att medlemmar av oppositionspartier inte trakasseras eller tas i förvar utan rättegång. Regeringen måste också på nytt ge oppositionspartierna tillgång till medierna.
I upptakten inför den 15 maj hade alla partier god tillgång, men så är inte längre fallet. Att oppositionsledarna, som har förklarat att de är beredda att arbeta inom ramen för konstitutionen, inte på ett enkelt sätt kan föra ut sitt budskap till sina anhängare via medierna är särskilt farligt i en tid då alla måste hålla sig lugna.
Det finns inga vinnare i det dödläge man befinner sig i. Om den politiska processen kollapsar blir inte bara oppositionspartierna i Etiopien förlorare. Etiopien som nation kommer att bli förlorare, för landet kommer från en dag till nästa att bli en misslyckad stat, efter att ha varit tongivande i Afrika, en ledstjärna för hopp och framåtskridande, ett land vars president varit ordförande i kommissionen för Afrika.
Jag tycker inte att Etiopien förtjänar att bli Afrikas sista hopplösa fall. Därför vill jag vädja till alla parter att fortsätta förhandlingarna. 
Margrete Auken,
   – Herr talman! Situationen för de mänskliga rättigheterna i Etiopien är mycket oroande. Efter att ha åsett ett mycket lyckat och fredligt val – jag deltog själv i delegationen – där vi på djupet berördes av att se detta fantastiska resultat, är den påföljande händelseutvecklingen skrämmande. Hundratals människor har arresterats, de stora oppositionspartierna har plundrats och förbjudits, medierna har monopoliserats och det är omöjligt för oppositionen att yttra sig offentligt och nu att över huvud taget yttra sig i parlamentet. Regeringens hållning och åtgärder förvärrar situationen drastiskt.
Den pågående förnedringen av oppositionsledarna bidrar givetvis till att skapa en oerhört spänd och farlig situation i Etiopien. Andra talare har gått igenom vad som har hänt. När oppositionen väl hade accepterat valets utgång förnekades de möjligheten att arbeta i parlamentet.
Jag anser självklart att det är vår uppgift att göra vårt yttersta för att förhindra att våldet tar över, men jag är inte helt säker på att vi mest effektivt når politiska lösningar enbart genom att vara diskreta i vårt sätt att arbeta. Jag tror att det måste sägas mycket högt och tydligt att Europaparlamentet är kritiskt mot hur oppositionen och demokratin för närvarande underkuvas i Etiopien, och jag hoppas verkligen att vi med denna debatt och med den resolution vi har antagit kommer att få kommissionen att mycket tydligt förklara att förhandlingar nu på allvar måste komma i gång. Det behövs även politiska lösningar, men allt dessa våra mer diskreta lösningar hittills har fört med sig är ytterligare förödmjukelser och nedbrytning av oppositionen. Vi måste emellertid självklart göra allt vi kan för att se till att vi inte förlorar kontrollen över utvecklingen. 
Luisa Morgantini,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Att bygga upp en demokrati är inte en enkel sak: vägen dit är full av med- och motgångar. Även jag observerade valet och såg väljarna delta i en ytterst viktig demokratisk process, som emellertid har rubbats av oroande händelser.
Jag vill gratulera kommissionen till den funktion som den fyllde vid detta tillfälle, och jag vill också tacka både EU:s representant i Etiopien, Tim Clarke, – som jag framför mina hälsningar till – för hans exceptionella arbete, och även Ana Maria Gomes för den stora klokhet som hon har visat prov på i denna situation. Det är alltför lätt att uttrycka missnöje och att fördöma, men jag tror att det är desto svårare att försöka hantera en process som den vi ser i Etiopien, som är ytterst komplex.
Jag berömmer kommissionen för dess roll att uppmuntra till dialog och samarbete, och att utöva påtryckningar mot alla de inblandade: mot regeringen och majoritetspartiets styrkor, men också mot oppositionspartierna, eftersom även de har olika sätt att gå framåt och agera.
Givetvis är det alltid det starkaste partiet, och följaktligen den etiopiska regeringen, som bär det tyngsta ansvaret. Det är ändå viktigt att fortsätta att arbeta för samarbete och dialog, för att försöka förverkliga den demokratiska processen. 
Rainer Wieland (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som ledamot av delegationen för korttidsobservatörer vill jag särskilt tacka långtidsobservatörerna för det arbete som de har utfört. I den föreslagna texten anges att etiopierna har visat tilltro till demokratin. Jag anser att de har gjort mer än så: att de har bevisat sin värdighet och visat sig vara redo för demokrati. Det är framför allt de som förtjänar vår och demokratitankens tacksamhet.
En gång, vid sextiden på morgonen i Etiopien, räknade jag till 150 människor i en kö; vid tolvtiden såg jag 1 500 personer i olika vallokaler. Liksom jag såg Ana Maria Gomes hur äldre människor köade flera timmar i sträck utan vare sig mat eller vatten och hur de sedan avlämnade sina röster med breda leenden. Vid en tidpunkt då allt färre personer ur vår egen valmanskår går och röstar, var det i Etiopien som jag återupptäckte demokratins ”sex appeal” – om jag tillåts använda detta öppenhjärtiga och sentimentala begrepp. Jag såg hur vacker demokratin kunde vara!
Vi såg emellertid också hur sårbar demokratiprocessen kan vara, med människor som viskade ”snälla, gå inte!” till oss när vi lämnade vallokalerna. Vi såg vilket gott anseende Europeiska unionen har, och att människor känner förtroende för denna union. Att den uppfattas som en enhet som inte bara skyltar med sina ideal i form av paroller, utan som också är beredd att stå upp för dessa ideal, och vad mig beträffar har jag aldrig förut varit så stolt över att bära EU:s ”ring av stjärnor”.
Vi fick också höra lokala valobservatörer som sa att de skulle försvinna under några dagar för sin egen säkerhets skull, när en gång rösterna var räknade. När vi var i Addis Abeba hörde vi det ofta sägas att regeringen kanske inte skulle vara villig att avstå från makten, men det sades också att oppositionen kanske inte heller skulle vara villig att, eller kunna, överta den. Under sådana osäkra förhållanden var det riktigt att råda EU att vägledas med varsamhet.
Senare händelser har emellertid visat att regeringen troligtvis inte kommer att kunna stanna kvar vid makten, och att oppositionen är bättre lämpad än vad vi trodde att utöva makten. Vi borde successivt frångå den försiktighet som är uppenbar i dessa resolutioner. 
Michael Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman! Situationen i Etiopien blir alltmer instabil för varje dag som går, och ansvaret för detta vilar huvudsakligen hos regeringen. Samtidigt som det 90-procentiga valdeltagandet åskådliggjorde det etiopiska folkets förtroende för den demokratiska processen, greps regeringen uppenbarligen av panik så snart de första resultaten tillkännagavs.
Jag stöder avsikten hos EU:s huvudsakliga valobservatör Ana Maria Gomes att föra fram ett objektivt och uppriktigt betänkande. De personer som vanligtvis hyser misstro – inte minst här i Bryssel – och som, vad Afrika beträffar, skulle föredra att fortsätta att arbeta under nuvarande förhållanden, och vars bundsförvanter finner det demokratiska valet ganska störande, borde akta sig för att lägga fram opassande förslag här i parlamentet, i syfte att relativisera den kunskap som faktiskt har förvärvats.
Det är beklagligt att även våra amerikanska vänner för närvarande tycks ha fallit offer för samma frestelse. Jag varnar för att göra likadant, för detta kommer inte att bidra till att vare sig upprätta demokrati eller en långvarig stabilitet, eller ens att bekämpa den internationella terrorismen.
Det är viktigt att regeringen och oppositionen, trots allt som har hänt sedan den 15 maj, prioriterar landets intressen och återupptar dialogen. Även om också våra diplomater i Addis Abeba gör en värdefull tjänst i detta avseende är skapandet av förtroende framför allt regeringens skyldighet. Regeringen borde därför förändra parlamentets arbetsordning så att oppositionen åtminstone kan utnyttja sina rättigheter i enlighet med konstitutionen; den borde återge immuniteten åt de ledamöter som inte deltog under det inledande sammanträdet, och också åt Addis Abebas kommunfullmäktige. Jag uppmanar också regeringen att släppa de politiska fångarna och att garantera oppositionen tillträde till medierna.
Om den inte är redo att skapa demokratiska förhållanden, så visar den sitt rätta ansikte som ännu ett exempel på det som vi så ofta ser i Afrika, nämligen att val betraktas som godtagbara enbart när de bekräftar den sittande regeringen. Men detta är inte vad valen är till för. Nittio procent av etiopierna har uppgett vad de förväntar sig av det demokratiska valet, och regeringen måste acceptera deras omdöme. 
Ursula Stenzel (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det är förvånande att jag ska ta till orda och tala om den förvärrade krisen i Etiopien, men det är ett land som jag bryr mig mycket om, för det är där en av mina landsmän, Karlheinz Böhm, låter människor arbeta för andras bästa, och han fortsätter att mobilisera bistånd – bistånd som är en droppe i havet.
Jag anser att detta gör det än mer beklagansvärt att det demokratiska experimentet i Etiopien hotar att misslyckas, på grund av regeringens tydliga oförmåga att acceptera den demokratiska realiteten och garantera oppositionen dess grundläggande rättigheter. Jag uppmanar kommissionen att gå längre än enbart vädjanden och vackra ord, och att klargöra att bistånd från kommissionen inte står att vänta förrän framsteg görs i riktning mot demokrati. Kommissionen bör också styrka detta med villkor som är förbundna med biståndet.
Jag ställer mig också mycket positiv till att skicka en särskild kommitté från parlamentet till Etiopien och att stödja Ana Maria Gomes projekt. Ju mer Europeiska unionen – och varje nivå av den – är synligt närvarande, desto bättre, för därigenom visar vi att vi inte tänker tillåta att landets kris förvärras. 
Louis Michel,
   – Herr talman! Jag ska fatta mig kort, för faktum är att jag instämmer i det mesta som har sagts här i parlamentet. Jag vill också gratulera och tacka Ana Maria Gomes för att ha hållit huvudet kallt under vissa ögonblick, som jag kan förstå måste ha varit prövande för henne. Jag tackar henne för att ha slutfört detta observationsuppdrag på ett alltigenom positivt och lämpligt sätt. Jag vill också ansluta mig till dem som tackade Tim Clarke: det kan inte ha varit lätt att utföra hans jobb alla dagar.
I själva verket anser jag att om inte premiärministern, inom en ganska kort tid, uppfyller ett lägsta antal av våra förväntningar så kommer det att bli ytterst svårt att fullfölja den politiska dialogen i nuvarande läge. Det är min fasta övertygelse. Jag är en av dem som har visat mycket förståelse för det som har inträffat där. Alla dessa budskap har förmedlats till premiärministern. Ibland har jag en känsla av – och jag vet inte riktigt varför det är så – att han i grund och botten inte förstår vidden av de risker som han utsätter landet för. Vi har utövat påtryckningar på honom. Jag har också talat länge och väl med medlemmar ur oppositionen för att försöka övertala dem att inta sina platser i parlamentet så att den parlamentariska institutionen kan börja fungera. I gengäld måste givetvis premiärministern nu sända ut ett antal signaler som ligger i linje med det vi hoppas på.
När det gäller frågan om ett upphävt samarbete anser jag att vi i det här skedet inte kan inleda ett formellt förfarande i syfte att upphäva utvecklingssamarbetet. Enligt artikel 8 i Cotonouavtalet är dialogen alltid öppen, och jag anser att denna dialog är det lämpligaste sättet att hålla dörren öppen och att uppmuntra parterna att göra konstruktiva framsteg.
Samtidigt följer jag mycket noggrant hur den politiska situationen utvecklas, och jag ska inte dölja att även jag, trots medvetenheten om riskerna för ett kaotiskt läge, sakteliga håller på att bli otålig. Vi måste utöva största möjliga påtryckningar på premiärministern så att han inser att demokrati inte följer av ensidigt handlande, att oppositionen måste respekteras och att valresultatet också måste iakttas. I och med detta val står vi i själva verket inför ett helt nytt scenario, och om premiärministern vill fortsätta att dra nytta av ett förhandsstöd från världssamfundet så måste han se till att han inte missbrukar det. Det är min uppfattning. Därför instämmer jag i huvudsak i det som har sagts här i parlamentet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
För att avsluta denna debatt har jag mottagit fem resolutionsförslag i enlighet med artikel 103.2.(1)
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0245/2005) av Guy Bono för utskottet för kultur och utbildning om utbildning som en hörnsten i Lissabonprocessen (2004/2272 (INI)). 
Christopher Beazley (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har noterat att företrädarna för rådets brittiska ordförandeskap inte är närvarande. De var inte heller närvarande vid den tidigare debatten. Det finns förmodligen en mycket god anledning till det, men vi skulle vilja be att ordförandeskapet – brittiskt eller annat – är närvarande nästa gång vi debatterar utbildning.
Talmannen.
   – Det förefaller som om era kolleger håller med er. 
Guy Bono (PSE ),
   . – Herr talman! Jag vill först kortfattat påminna er om bakgrunden till utarbetandet av detta betänkande, sedan redogöra för de sex prioriteringar som har väglett mig under mitt arbete, och slutligen fästa er uppmärksamhet vid de sex huvudförslag som betänkandet omfattar.
När det gäller bakgrunden måste jag påpeka att detta betänkande syftar till att uppmärksamma rådet på EU:s förseningar när det gäller att genomföra Lissabonstrategin på utbildningsområdet. Som ni vet fastställde man vid Europeiska rådets vårmöte den 22–23 mars 2005 ett mål om att förverkliga det europeiska utbildningsområdet. Medlemsstaterna måste emellertid gå vidare från storartade förklaringar till konkreta åtgärder. I detta betänkande definieras därför de prioriterade åtgärdsområdena.
I ett nyligen publicerat arbetsdokument från den 11 april 2005, som har ägnats åt framstegen för att uppnå Lissabonmålen på utbildningsområdet, har kommissionens tjänsteenheter analyserat effektiviteten inom trettio olika utbildningssystem. Utifrån analysen av de mycket exakta uppgifter som dokumentet tillhandahåller vill jag kommentera de sex prioriterade områden där jag anser att medlemsstaterna måste agera skyndsamt, om vi vill att utbildningen ska bevara sin plats i hjärtat av Lissabonprocessen.
Dessa sex prioriteringar, som jag redan har tagit upp i utskottet för kultur och utbildning, är följande: att minska antalet personer som lämnar skolan i förtid, att åtgärda behovet av ett tillräckligt antal forskare, att genomföra enhetliga strategier för livslångt lärande som främjar social integrering, att under det kommande decenniet locka mer än en miljon människor till läraryrket, att ta itu med det faktum att de flesta elever i EU inte uppnår målet att lära sig minst två främmande språk, och slutligen, att stärka den öppna samordningsmetoden och utbytet av bästa praxis på utbildningsområdet. Jag vill nu följaktligen, utifrån dessa sex prioriteringar och kommentarerna från mina kolleger i utskottet för kultur och utbildning, fästa er uppmärksamhet vid de sex förslag som förekommer i betänkandet.
För det första, i syfte att utveckla kunskaper som överensstämmer med behoven i ett kunskapsbaserat samhälle förfaller det avgörande att medlemsstaterna snabbt tar initiativ till att å ena sidan öka takten när det gäller rörligheten hos studenter, praktikanter, arbetstagare och deras familjer samt forskare, och att å andra sidan utveckla en social integrationspolitik för underprivilegierade ungdomar som lever i fattigdom.
För det andra, i betänkandet uppmanas kommissionen och medlemsstaterna att stimulera ungdomars önskan att söka sig till tekniska utbildningsprogram, som ger goda möjligheter till sysselsättning och integration. I detta hänseende anser jag att det skulle vara lämpligt att föreslå att Europeiska unionen lanserar en kommunikationskampanj för att uppmuntra ungdomar att söka sig till framstående tekniska utbildningsprogram, för att på så sätt förbättra deras ofta negativa sociala anseende.
För det tredje, i betänkandet betonas att parlamentet bör tillkännage att det stöder initiativet att skapa ett pilotprojekt för utarbetande av ett lärlingsprogram av samma typ som Erasmus, för att underlätta för lärlingar att få tillgång till EU:s utbildningsprogram av den s.k. nya generationen.
För det fjärde anser jag att det vore lämpligt att inom ramen för budgetdebatten även påpeka att EU måste garantera en tillräcklig finansiering av det nya integrerade åtgärdsprogrammet för livslångt lärande. Vi måste också se till att Europeiska socialfonden fortsätter att vara tillgänglig i alla EU:s medlemsstater även efter 2006.
För det femte, i betänkandet uppmanas rådet att inom ramen för den kommande budgetplanen anslå tillräckliga medel för alla åtgärder som gäller livslångt lärande, något som i hög grad är avgörande för att Lissabonmålen ska kunna nås.
Till sist, och för det sjätte, i betänkandet uppmärksammas medlemsstaterna på behovet att utan dröjsmål utforma en mer sammanhängande nationell utbildningspolitik i syfte att förbättra förutsättningarna för arbetssökandes tillgång till utbildning.
Slutligen, mina damer och herrar, anser jag att Europeiska unionen befinner sig i ett kritiskt läge. Vissa politiska händelser som nyligen har inträffat har fått oss att inse behovet av att fokusera vår offentliga politik på medborgarnas utbildning och på bekämpandet av arbetslösheten. Vi kommer inte att ha en konkurrenskraftig ekonomi om vi saknar ett tillfredsställande och konkurrenskraftigt utbildningssystem. Dessutom, och detta säger jag uttryckligen till både er och era kolleger i kommissionen och rådet, om det inte anslås en lämplig budget till utbildningen på EU-nivå så kommer det aldrig att existera något riktigt EU-medborgarskap, och de tjugofem medlemsstaterna kommer även fortsättningsvis att ha svårt att enas om ett gemensamt EU-projekt som de tillsammans kan fullfölja.
Jag räknar därför med ert stöd, så att vi kan sända ett kraftfullt budskap till medlemsstaterna att de som ett brådskande ärende återigen ställer utbildningen i hjärtat av Lissabonstrategin. 
Ján Figeľ,
   . – Herr talman! Guy Bonos betänkande kommer vid en kritisk tidpunkt för Lissabonstrategin. Vi har kommit halvvägs, och utbildningens betydelse för genomförandet av strategin diskuteras och stöds nu alltmer. Det är glädjande att notera att det stödet också kommer till uttryck i detta betänkande och här i parlamentet, särskilt med tanke på parlamentets inställning till budgetplanen och till utbildning inom dessa ramar. Jag menar att Europas största tillgångar är hjärnor, kunskap, färdigheter och våra medborgares skaparkraft. Jag vill särskilt tacka Guy Bono för hans förträffliga arbete. De idéer som utvecklas i betänkandet kommer att vara till stor hjälp för kommissionen.
Som ni mycket riktigt konstaterar är utbildning en hörnsten i Lissabonprocessen. Det kommer inte att bli någon verklig ökning av tillväxt, innovation, sysselsättning och social sammanhållning i EU utan en alltmer effektiv investering i mänskliga resurser genom utbildning. Ert betänkande är ett viktigt bidrag när det gäller att föra ut det centrala budskapet till beslutsfattare.
I betänkandet betonas ett antal områden som har en avgörande strategisk betydelse för att Lissabonstrategin ska lyckas. Jag vill lyfta fram endast tre sådana områden, där vi menar att konkret utveckling är nödvändig i en nära framtid.
För det första har medlemsstaterna förbundit sig att utveckla strategier för livslångt lärande senast 2006. Vi kommer att fortsätta att nära följa den nationella utvecklingen på detta område. Alltfler länder utformar nationella strategier, men genomförandet är fortfarande den stora utmaningen i hela EU.
För det andra vill jag säga att vi uppskattar att man i betänkandet fokuserar på de mindre gynnades behov liksom på målgrupper som ungdomar – såsom nu krävs i den europeiska pakten för ungdomsfrågor – och arbetssökande. Jag är särskilt oroad över bristen på framsteg i förhållande till de av EU:s riktmärken som närmast hänger samman med social integration.
Om inte större ansträngningar görs för att motverka att ungdomar avbryter sin skolgång, för att de ska gå färdigt gymnasiet och skaffa sig basfärdigheter, kommer en större andel av nästa generation att ställas inför ett socialt utanförskap, till en mycket hög kostnad för dem själva, för ekonomin och för samhället. Kommissionen planerar att anta ett förslag till rekommendation om basfärdigheter för livslångt lärande, som vi hoppas kommer att bidra avsevärt till de nödvändiga reformerna på detta viktiga område.
För det tredje vill jag ta upp frågan om bättre styrning. Kanske är den största utmaningen av alla när det gäller att förverkliga det livslånga lärandet behovet av att förändra styrningen av systemen. Styrningen måste vara sammanhängande och samordnad, och det är nödvändigt med synergi mellan berörda ministerier, en stark social dialog och medvetenhet och aktivt deltagande av andra viktiga intressegrupper. Vi har för avsikt att noga följa upp dessa områden genom konkreta lärlingsprogram där medlemsstaterna stöttar varandra i genomförandet av reformer genom att lära av andra medlemsstaters erfarenheter. Jämsides med det fortsätter vi att utveckla det europeiska området för utbildning. För närvarande diskuterar vi ett förslag om ett europeiskt ramverk för kvalifikationer, som vi hoppas kommer att bidra mycket konkret till större rörlighet för studenter, praktikanter och anställda.
Jag vill tacka parlamentet för dess fortsatta stöd, särskilt för prioriteringen av utbildning i samband med diskussionen om budgetplanen. 
Christopher Beazley,
   . – Herr talman! Jag begärde ordet i en ordningsfråga som kan verka lite oartig för att fästa uppmärksamheten på att rådets ordförande inte är närvarande. Rubriken på Guy Bonos betänkande är på engelska (Utbildning som en hörnsten i Lissabonprocessen). På engelska skulle jag helst vilja ta bort ”corner” och ersätta det med ”key”. En ”keystone” i en valvbåge är den centrala delen – själva grundvalen. Om den försvagas eller ramlar ur omintetgörs hela strukturen. En hörnsten är en sten i hörnet. 
 Herr Bono! Ni talade på franska och använde uttrycket ”au coeur du processus de Lisbonne” [i hjärtat av Lissabonprocessen]. ”Hörnsten” och ”i hjärtat av” innebär samma sak. 
 Kommissionsledamot Figel’, med er sedvanliga artighet har ni uttryckt kommissionens korrekta åsikt att utbildning måste vara : den bör utgöra grundvalen. Den brittiska regeringen är inte här. Jag har inte något särskilt problem med den brittiska regeringen – den brittiske premiärministern höll ett fantastiskt tal här. Jag har ett litet politiskt problem, nämligen att han inte företräder mitt parti, men även om mitt parti skulle ha regeringsmakten skulle jag kritisera mitt parti och min regering såsom jag kritiserar mina motståndare därför att de aldrig tar utbildning på allvar. Vi sviker våra ungdomar, och det gör vi därför att vi tror att vi vet hur undervisning ska gå till.
Många ledamöter i utskottet har varit lärare i sina tidigare yrkesliv. Lärare vet hur man undervisar; regeringar vet ingenting om utbildning. Regeringar vet ingenting om hur man skapar arbetstillfällen. Arbetsgivare skapar arbetstillfällen, regeringar gör det inte. Regeringar motverkar skapandet av jobb. De motverkar lärarnas yrkesutövning. Jag ska bara ge ett exempel, mycket kort, med brittiska lärare som har utbildats i England och som inte kan få jobb i Frankrike eller Italien därför att utbildningsmyndigheterna vägrar erkänna deras kvalifikationer eftersom de kommer från en annan medlemsstat.
Min tid håller på att ta slut, så jag ska avsluta med att säga att någonting måste göras. Lärare i England som vill undervisa i Frankrike, Italien eller Litauen ska kunna göra det. Nästa gång jag har tillfälle att tala till det brittiska ordförandeskapet ska jag fortsätta den här diskussionen. Jag vill dock uppmana alla att stödja Bonos betänkande – det kommer min grupp att göra. 
Gyula Hegyi,
   . – Herr talman! Guy Bonos betänkande är förträffligt, och på mina två minuter vill jag göra några korta kommentarer om det. De nya medlemsstaterna har på många områden inte kommit lika långt som de gamla. Detta gäller dock inte på utbildningsområdet. Trots ideologiska hinder blev det ungerska utbildningssystemet ganska framgångsrikt efter andra världskriget. Det förekom knappast någon social diskriminering: Barn med olika social bakgrund gick i samma skolor, och extraundervisning var gratis eller mycket billigt.
Om vi vill att alla ska ha tillgång till utbildning med kvalitet måste vi ha mera av allmän standard och färre undantag. Till exempel bör undervisning i främmande språk ingå i den allmänna läroplanen och betalas över budgeten, inte av föräldrarna själva. Tillgång för alla bör betyda att medlemsstaterna erbjuder samma möjligheter för barn från lägre klasser och för etniska minoriteter.
I vissa medlemsstater, såsom Ungern, har universiteten inträdesprov. Det allmänna utbildningssystemet bör ge tillräcklig kunskap för dessa inträdesprov eftersom specialkurser är dyra och utesluter barn från lägre klasser, barn med ensamstående föräldrar och från etniska minoriteter. Samarbetet mellan universiteten å ena sidan och industrin och dess forskningscentrum å andra sidan bör vara regelbundet och starkt. Det bör också inbegripa fortbildning av lärare och inte bara utveckling av undervisningen.
I dag har jag träffat en ung turkisk expert från JCI, Internationella juniorhandelskammaren, inbjuden av vår socialistiska grupp. Hon berättade om ett pilotprojekt som de driver tillsammans med EU, som redan har gett användbar information om entreprenörskap till ett tusental turkiska lärare. Den här typen av pilotprojekt bör vi uppmuntra. 
Lena Ek,
   . – Herr talman! Jag förhandlade i Lissabonprocessen om den resolution som antogs i Europaparlamentet för ALDE-gruppens räkning. Med det som utgångspunkt kan vi väl vara ärliga och konstatera att halvtidsresultatet för Lissabonstrategins räkning är katastrofalt. Mycket, mycket få av de nyckeltal som satts upp har verkligen uppnåtts. För att klara målet har vi bara halva tiden kvar men faktiskt dubbla uppgiften. Medan vi sitter här och funderar över varför vi halkar efter USA när det gäller ekonomisk tillväxt så sitter man i USA och funderar över varför tillväxten i Kina är dubbelt så hög som i USA.
Jag tycker att föredraganden har utarbetat ett mycket bra betänkande men att det, med förlov sagt, är alldeles för snällt. Vi har hållit med om kommissionens förslag och stött att hela denna process ska grundas på att Europa ska ha en kunskapsdriven ekonomi, , men då krävs både ganska tuffa beslut och också att man lever upp till ambitionerna i budgetdiskussionerna. Det vi kan se är att de förslag som kommer från kommissionen och som har stötts av alla de stora grupperna i Europaparlamentet inte alls stöds av ministerrådet.
De budgetdiskussioner som nu förs om budgetplanen är rent ut sagt pinsamma, för de aktuella förslagen skulle, i stället för att öka forskningsanslaget från nuvarande nivå, i själva verket minska forskningsanslagen med mer än 40 procent. Samma gäller förslagen på EU-området i fråga om utbildning. I debatten har frågan om livslångt lärande nämnts. Det är självklart en oerhört viktig grund för att alla medborgare ska kunna ta del av denna kunskapsdrivna ekonomi. Därför ber jag kommissionen redogöra för varför det finns budgetposter med oerhört stora summor för livslångt lärande som inte används, som är inlåsta och omöjliga att söka och som ingen kommer åt förrän den här budgetperioden har gått ut.
Jag undrar också om inte en mycket viktig fråga i det här sammanhanget är frågan om att förbättra förvaltningen. Det faller ju, anser jag, väldigt mycket på medlemsstaterna.
När det gäller själva betänkandet har jag en fråga om utbildning i språk. Utbildning i språk är ju väldigt viktigt, men varför fokusera på grannländernas språk? Det är väl studenternas egen frihet att välja vilka språk de vill läsa och det är ingenting som kommissionen och Bryssel ska styra.
Slutligen, vår grupp kommer att stödja detta betänkande. Vi tycker att föredraganden har gjort ett mycket gott jobb, men vi kräver faktiskt mycket tuffare tag. Vi kräver inte bara att parlamentet lever upp till sina mål utan att även kommissionen gör det och släpper pengarna för livslångt lärande för ansökning, samt att rådet svarar på frågan om varför man i ena andetaget talar om och i nästa sedan inte anslår de medel som behövs. 
Sepp Kusstatscher,
   . – Herr talman! Detta betänkande är fyllt av goda förslag, och jag hoppas att så många som möjligt av dessa förslag kommer att omsättas i handling. Jag vill bara belysa två aspekter – den ena är yrkesutbildningen, och den andra är rörligheten.
Låt mig börja med yrkesutbildningen, och ge en kortfattad redogörelse över en personlig erfarenhet. En italiensk politisk beslutsfattare på utbildningsområdet yvdes över att hans region visade upp fler människor med avancerade avgångsexamina än någon annan region, så jag ställde två frågor till honom – för det första, vad alla dessa människor gjorde med sina kvalifikationer, och för det andra huruvida det var svårt att hitta hantverkare om man till exempel hade något fel på ledningsnätet i hemmet. Ja, svarade han, båda dessa frågor utgjorde stora problem; flera av dessa människor saknade arbete eller tillbringade åratal – utanför arbetsmarknaden – vid universitetet, och praktiskt verksamma människor som har fallenhet för att arbeta med händerna var svåra att få tag på i den här delen av världen. Detta är ett exempel på den befängda utbildningspolitik som tillämpas i många delar av EU, där yrkesutbildning i stor grad negligeras, vilket medför att ett stort antal unga människor går utan arbete samtidigt som det råder stor brist på kompetent arbetskraft.
För det andra, när det gäller rörligheten är det beklagansvärt att endast 1,5 procent av EU:s arbetstagare lever i ett annat medlemsland än det egna. Ett mycket lämpligt sätt för dem att utbilda sig och att komplettera sin utbildning skulle vara att ta plats som lärling eller gesäll, en praktik som härrör från medeltiden och som borde återupplivas. Sokrates och Erasmus har vitaliserat EU:s skolor och universitet med utmärkt framgång. Mer behöver göras för lärlingar och studenter som genomgår yrkesutbildning, unga akademiker och personer som deltar i praktisk utbildning för att få dem att röra på sig.
När vi emellertid ser hur nonchalant och halvhjärtat kommissionen har förberett sig för 2006, det europeiska året för arbetstagares rörlighet, och med vår vetskap om de stora ansträngningar som har krävts från budgetutskottets sida, och hur svårt det har varit att under de senaste fem dagarna få fram ynka 4 miljoner euro för detta särskilda initiativ, är det tydligt att någonting är fel. Dessvärre finns det inget verkligt initiativ inom synhåll. 
Jiří Maštálka,
   . –  Mina damer och herrar! Det framlagda betänkandet är fokuserat på utbildning som hörnsten i Lissabonstrategin. I betänkandet understryker man ett antal av de problem vi står inför för närvarande, och det anser jag vara rätt angreppssätt. Samtidigt är jag emellertid emot betänkandet som det ser ut nu eftersom man reducerar utbildning till att vara ett verktyg för ekonomisk tillväxt och inget annat, emedan man bortser från dess värde som verktyg för personlig utveckling. Den sistnämnda synen på utbildning har redan vunnit erkännande en gång tidigare i vår historia tack vare Jan Ámos Komenský, nationernas lärare. Emellertid håller jag trots detta med om att vi måste prioritera utbildning, särskilt med beaktande av hänvisningen till budgetmedel i punkt 17.
Jag vill också lyfta fram de problem som ungdomarna står inför. De har ofta möjlighet att skaffa sig en utbildning, men finner det svårt att engagera sig i utbildningsprocessen, finna ett lämpligt yrke eller få ett erkännande för den utbildning vi erbjuder dem. Samtidigt som vi uppmärksammar ungdomarna i första hand måste vi också ändra vår inställning till människor i andra åldrar. Som jag ser det måste utbildning bli en livslång rättighet, skyldighet och förutsättning. 
Thomas Wise,
   . – Herr talman! I detta betänkande efterlyses större investeringar i utbildning i ett försök att uppnå Lissabonmålen. Det kan till och med vara en återspegling av ett upprop från den brittiske premiärministern Tony Blair, som lanserade sin allmänna valkampanj 1997 med mantrat ”utbildning, utbildning och åter utbildning”. Beslut om utbildningsfrågor måste emellertid fattas av medlemsstaterna. Det tillhör definitivt inte EU:s behörighetsområde, trots en önskan om att det borde vara så.
Bristen på realism i detta betänkande framhävs genom kravet på en ökning med 15 procent av antalet utexaminerade från vetenskapliga utbildningar i EU fram till 2010. Detta är omöjligt att uppnå eftersom unga forskare, när de väl tagit sin examen, i växande skaror utvandrar, främst till Förenta staterna. Till och med i kommissionens egen studie sägs att 400 000 europeiska utexaminerade från tekniska och vetenskapliga utbildningar har utvandrat för att hitta arbete. Varför är det så? Svaret är uppseendeväckande enkelt: en oändlig mängd EU-bestämmelser och EU-byråkrati kväver innovativa företag och ger dem inget annat val än att flytta eller lägga ned.
I detta sammanhang kan betänkandet användas för att framhäva att de investeringar medlemsstaterna gör i utbildning, oavsett nivå, inte kommer att betala sig om företag och industrier flyttar på grund av kvävande regleringar. I betänkandet bortser man från att Lissabonmålen inte kommer att uppnås med dagens tillväxttakt. Försöken att motverka detta misslyckande, till och med genom ytterligare missriktade insatser från EU, är dömda att misslyckas.
Som jag har sagt tidigare: om EU är svaret måste det ha varit en dum fråga. Det behöver man inte vara akademiker för att förstå. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Föredragande Guy Bono konstaterade helt riktigt att utbildning är en av de allra viktigaste förutsättningarna för att göra EU till den mest dynamiska ekonomin senast 2010. Jag är glad över att kunna rapportera att vi i Slovakien respekterar detta, och jag är mycket glad över att det är en kommissionsledamot från Slovakien som har ansvaret för detta område.
Utbildningsnivån i mitt land ligger bland de högsta i EU. Våra studenter läser redan två främmande språk som obligatoriska ämnen på gymnasiet, och flertalet högskoleprogram är femåriga. Treåriga program finns bara inom vissa ämnesområden.
Sedan Slovakien blev medlem i EU har många studenter från Slovakien utnyttjat den möjlighet som den fria rörligheten skapar och genomfört delar av sin utbildning utomlands, antingen inom Erasmusprogrammet eller som forskarstuderande. Emellertid har våra studenter ställts inför ett speciellt problem när det gäller den fria rörligheten för personer. På grund av de betydligt högre levnadskostnaderna utomlands jämfört med Slovakien måste flertalet studenter som tillfälligt vistas utomlands arbeta. För att kunna arbeta måste de ha ett arbetstillstånd, med undantag för Irland och Förenade kungariket, eftersom flertalet länder har infört en övergångsperiod för mitt land som förhindrar fri rörlighet för arbetstagare. Tillstånden begränsar ofta arbetstiden till 20 timmar i veckan, ibland mindre ändå. 
Dessa begränsningar hindrar den fria rörligheten för studenter. Terminsavgiften på universiteten uppgår ibland till mer än 1 000 euro. Våra studenter borde få studera och arbeta samtidigt eftersom de nya medlemsstaterna har svagare ekonomi, och därför bör vi försöka undanröja de administrativa hindren för att bevilja arbetstillstånd eller studentvisum. 
Nina Škottová (PPE-DE ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Det är inte troligt att någon ledamot av parlamentet kommer att motsätta sig initiativet för att främja utbildningen i EU som en del av Lissabonstrategin. Samhället gynnas på många plan av att utbildning främjas, och i Lissabonstrategin, vars mål är att åstadkomma en mycket dynamisk och konkurrenskraftig ekonomi, betonas att utbildning har en bärande funktion som hörnsten eller grundpelare. Med tanke på detta hade jag förväntat mig att man i dagens betänkande åtminstone skulle fastställa provisoriska mål och en strategisk ram med delmål på vägen dit, med andra ord tillhandahålla en mer lättbegriplig struktur.
Även om jag är glad över att ”Europaparlamentet betonar den avgörande roll som universiteten spelar” i betänkandet, så sker detta i punkt 21 som är näst sista punkten. Det enda som kommer efter är en anvisning till talmannen om att vidarebefordra resolutionen. Ändå är rekommendationen att ”deras [universitetens] betydelse stärks genom ökade synergier mellan högre utbildningar i Europa, det europeiska forskningsområdet, europeiskt livslångt lärande och näringslivet” av så stor betydelse att den kan ses som en strategisk prioritering. Med tanke på hur mycket tid jag har på mig är det naturligtvis omöjligt för mig att diskutera varje detalj av dessa synergier som i slutändan skulle kunna leda till modernare universitet och därmed bättre universitetsutbildning. Emellertid vill jag betona några saker.
Det är ett välkänt faktum att forskning omvandlar pengar till kunskap och att innovation omvandlar kunskap till pengar. Att öka anslagen till universiteten på ett godtyckligt sätt kommer dock inte att ge önskvärt resultat. Att universiteten ger sig in på innovationsområdet är en av de avgörande strukturförändringar som EU bör ge sitt fulla stöd. Ekonomisk forskning har visat att samarbete mellan universitet och näringsliv, tillgång på kapital till innovation och utveckling, samt främjandet av offentliga-privata partnerskap, på ett betydande sätt bidrar till ett lands samlade innovationspotential.
Sådana områden erbjuder således stora möjligheter för en målinriktad, effektiv och meningsfull användning av EU-medel som på så sätt kan fungera som drivkraft och katalysator för åtgärder som syftar till att förbättra innovationspotentialen. Projektens kvalitet, snarare än att de uppfyller invecklade offentliga krav, måste vara den avgörande faktorn när man beviljar sådana medel. Rättframma, flexibla och transparenta projekt, tillsammans med de relevanta rättsliga förutsättningarna, är av central betydelse om moderniseringen av universiteten ska ta fart. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! I Lissabonstrategin fastslås att unionen ska bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi. För att nå detta mål måste en omfattande omvandling av utbildningen sättas i gång.
Det är inte förvånande att många beslutsfattare i våra alltmer materialistiska och helt penningbaserade samhällen har missuppfattat denna omvandling och trott att den huvudsakligen går ut på en massproduktion av första klassens ekonomer, vetenskapsmän och andra akademiker och följaktligen har lagt tyngdpunkten på att uppnå det målet. Jag menar att det är i grunden fel, och jag är särskilt glad över att Guy Bono också instämmer i det i sitt utmärkta betänkande.
Alla barn i våra skolor kommer inte att växa upp till en Einstein. Det är inte heller många som skulle vilja leva i en värld full av sådana som Einstein. Utan tvekan behöver vi några högpresterande akademiker, och vi måste ge dem alla tänkbara möjligheter att nå sin maximala potential. Men i ett humanistiskt, omtänksamt samhälle behöver vi också medelmåttorna liksom de svagpresterande. Vi måste ägna oss åt dem med samma engagemang.
Tråkigt nog är många av våra omdebatterade utbildningssystem fortfarande oförmögna att ta hand om de barn som behöver extra hjälp. De är oförmögna att ta itu med de särskilda behoven hos fysiskt funktionshindrade eller elever med inlärningssvårigheter såsom dyslexi, vilka utgör ungefär 10 procent av eleverna. På samma sätt är de oförmögna att ta itu med de särskilda behoven hos barn med problematisk socioekonomisk bakgrund och besvärliga hemförhållanden.
Det är därför inte förvånande – men ganska bekymmersamt – att fler än 2 miljoner britter, herr Beazley, helt saknade läs- och skrivkunnighet enligt en rapport från Unesco i mitten av 90-talet. Detta kommer från ett land som är känt för att ha ett utbildningssystem av hög klass.
Jag menar att Guy Bonos betänkande är mycket bra, och vi måste stödja det. Jag beklagar att jag inte har tid att avsluta mitt anförande. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Syftet med att koppla utbildning till Lissabonstrategin är att ersätta en integrerad utbildning med fragmenterad och ovetenskaplig kunskap och information med utgångspunkt i marknadens behov för tillfället. Detta, anser vi, ändrar utbildningens karaktär och gör den till en simpel handelsvara.
Målet med livslångt lärande är att tillfredsställa de stora företagens efterfrågan på flexibla arbetsvillkor och att genom livslångt lärande skapa halvutbildade arbetstagare som kommer att tvingas omskola sig för att ständigt generera högre vinst. 
Man bereder väg för en invasion av utbildnings- och forskningsföretag som kommer att leda till en fullständig privatisering av utbildningen och till en drastisk försämring av arbetstagarnas utbildningsnivå i ett försök att avskilja utbildning och examensbevis från arbetet, stärka förmyndarstaten och kontrollera arbetstagarnas medvetande. Vill ni skapa billiga, fogliga arbetstagare för att generera enorma vinster? Det är er strategi.
En verklig demokratisering av utbildningen innebär inte att alla ungdomar ska få tillgång till omskolning och fragmenterad kunskap, utan det innebär en kostnadsfri statlig standardutbildning upp till 18 års ålder som ger en fullständig kunskapsgrund. Utbildning måste utbilda, inte producera billiga och fogliga arbetstagare. 
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I takt med att samhället utvecklas är det kokt att regelbundet anpassa prioriteringarna i den europeiska ungdomspolitiken.
Stats- och regeringschefernas antagande av Europeiska ungdomspakten den 22–23 mars 2005 är ett särskilt viktigt steg för detta område. För första gången definieras gemensamma linjer för åtgärder för alla medlemsstater inom viktiga delar av EU-politiken såsom sysselsättning och utbildning.
Målet med pakten är att försöka förbättra utbildning, yrkesutbildning, rörlighet och social integration för ungdomar i EU samt att underlätta tillträdet till arbetsmarknaden. Därför är pakten en grundförutsättning för att säkra en ständig och hållbar utveckling i EU eftersom ungdomarna utgör den framtida arbetskraften och den framtida källan till forskningskapacitet, innovation och företagsamhet.
Det är nödvändigt att tillämpa Europeiska ungdomspakten som är bindande för medlemsstaterna inom denna ram, vilket innebär att kommissionen måste informeras om framsteg i genomförandet av pakten i medlemsstaternas årsrapporter till Europeiska kommissionen om framsteg som gjorts inom de nationella programmen inom ramen för Lissabonstrategin.
Medlemsstaterna bör också ha i åtanke att ungdomar under 25 utgör 17,9 procent av de arbetslösa. Följaktligen är kunskapssamhället centralt för att Lissabonstrategin ska bli framgångsrik. Ett annat förslag som gör det lättare att nå Lissabonmålen är att närma de 25 medlemsstaternas utbildningssystem till varandra. På så sätt skulle kvaliteten på utbildningen i EU kunna garanteras, och medlemsstaterna skulle kunna utarbeta mer sammanhållningsåtgärder för att förbättra sin prestation i förhållande till Lissabonmålen.
Därutöver är en minskning av antalet ungdomar som slutar skolan tidigt och att fler ska få tillgång till högre utbildning grundläggande mål som bör uppnås senast 2010.
Avslutningsvis är det en viktig förutsättning för EU:s ungdomar att förbättra kunskaperna i främmande språk, vilket också bidrar till kunskapssamhället. 
Małgorzata Handzlik (PPE-DE ).
   –  Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden så mycket för ett intressant och detaljerat betänkande om utbildning i EU. Jag anser att det tar upp många av de utmaningar som EU står inför.
Jag håller med föredraganden om att utbildning och yrkesutbildning bör inriktas på ungdomar och arbetssökande. Lärarna får emellertid inte glömmas bort, och mer uppmärksamhet bör ägnas åt deras behov. Dagens ungdomar växer upp i en värld som karaktäriseras av skoningslös konkurrens. I ett samhälle som styrs av pengar händer det ofta att brist på pengar leder till aggression och olika former av oroligheter. Antalet ungdomsbrottslingar stiger i alarmerande takt. Lärarna spelar därför en mycket viktig roll. Förutom sina ämneskunskaper behöver de lämplig utbildning i psykologi. Därför anser jag att man i EU:s utbildningsprogram inte får glömma den viktiga frågan om lärarutbildning av god kvalitet.
Den andra frågan jag skulle vilja ta upp handlar om den högre utbildningens kvalitet. Vissa av de ämnen som unga människor studerar är irrelevanta för dagens samhälle. I många länder har utbildningssystemet fortfarande inte reagerat på utmaningarna från globaliseringen, Internet och den senaste tekniken. Det är viktigt att lära sig främmande språk, men vid undervisningen av dessa bör man även öka medvetenheten om kulturella och religiösa skillnader och olika sedvänjor. Alla språk bör ha samma möjligheter, och inget språk bör diskrimineras. Vi bör lära ut tolerans mot andra hudfärger, seder och religioner. Detta är särskilt viktigt i samband med fredsutbildning. I deklarationen om utbildning av samhällen i en anda av fred anges att eftersom krig börjar i människors sinnen måste även försvaret av freden börja där. Detta kan endast åstadkommas med hjälp av ett lämpligt utbildningssystem som baseras på undervisning i tolerans, öppenhet, jämlikhet och kunskap om andra.
I dagens värld har skolan det största ansvaret för ungdomars uppfostran. Läroböckerna bör därför ses över och allt innehåll som kan tänkas väcka hat och aggression rensas bort. Det är viktigt att lära ut respekt, glädjen i att ge, att dela med sig, altruism och hur man hjälper de som är svagare än oss själva. Det är på dessa grundläggande värden som utbildningen på 2000-talet måste baseras. 
Tomáš Zatloukal (PPE-DE ).
    –  Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag anser att den fråga som vi debatterar är av grundläggande betydelse för många av Europaparlamentets ledamöter. Om vi vill uppnå målen i Lissabonstrategin, dvs. hållbar utveckling av en kunskapsbaserad ekonomi, fler och bättre arbetstillfällen, större social sammanhållning och lika möjligheter, har vi inte råd att försumma en av de viktigaste faktorerna för att uppfylla dessa mål, nämligen mänskliga resurser.
Att investera i utbildning är aldrig bortkastat. Tack vare min yrkeserfarenhet vet jag att bra lärare är den viktigaste förutsättningen för god undervisning. För att dessa lärare ska kunna hålla sig à jour i ett kunskapsbaserat samhälle måste även de få möjlighet att fortbilda sig, särskilt i informationsteknik. Livslångt lärande spelar en nyckelroll inom utbildning, som handlar om så mycket mer än bara skolor. För att Lissabonmålen ska kunna nås är det viktigt att det utarbetas nationella strategier för livslångt lärande och yrkesutbildning och att de nationella reformerna sätts in i ett europeiskt sammanhang. Tillräckliga medel måste anslås för att se till att en majoritet av dessa krav uppfylls. Även jag ställer mig därför bakom kravet på att EU måste garantera tillräcklig finansiering för att täcka relevanta kostnader. Alla EU-medlemsstater måste ha tillgång till Europeiska socialfonden även efter 2006.
Jämförelserna mellan enskilda utbildningssystem har lett till många förvånande resultat. Det vore därför i högsta grad önskvärt att ytterligare indikatorer skapas på de nyckelområden som hittills har saknat sådana indikatorer, exempelvis språk, informations- och kommunikationsteknik, investeringars effektivitet och vuxenutbildning. På så sätt skulle man kunna bedöma enskilda utbildningssystems resultat och framsteg. Jag skulle vilja tacka föredraganden. 
Laima Andrikienė,
   . – Innan jag blev ledamot av Europaparlamentet arbetade jag som universitetslektor och fakultetsdekanus vid ett av Litauens mest dynamiska universitet, som bildades när Litauen blev självständigt. Universiteten i Litauen och de andra medlemsstaterna har ett särskilt ansvar och en särskild uppgift att fylla eftersom vi genomför Lissabonstrategin och strävar efter en europeisk union som är en kunskapsbaserad, ekonomisk union med dynamisk utveckling.
För att EU:s universitet ska kunna fullgöra sin uppgift och infria medborgarnas förväntningar är det nödvändigt att höja kvalitetsnivån på utbildningen vid universitet och högskolor samt utveckla den akademiska forskningen. En annan lika viktig uppgift är utbildning av samhället så att det är redo att acceptera dagens utmaningar. Vi européer lever i en komplicerad social och politisk värld; vi vill planera våra egna liv, vi är tvungna att leva och arbeta under förhållanden med kulturell, etnisk och språklig mångfald, och dessutom förväntas vi ta aktiv del i samhället och beslutsfattandet. Våra samhällen och våra medborgare måste inse att tron på att en universitetsexamen räcker hela livet är något som tillhör det förgångna. Livslångt lärande måste bli en viktig princip, och vi måste göra en gemensam ansträngning för att sträva efter denna vision genom att genomföra nationella program, under aktiv medverkan av medlemsstaterna, och vid behov med stöd av och bidrag från samhället. När allt kommer omkring är ju ett av målen med livslångt lärande att öka sysselsättningsmöjligheterna. Dessutom är detta kopplat till ökad innovation, ekonomisk modernisering och konkurrenskraft. Detta leder i sin tur till fler och mer högkvalitativa arbetstillfällen. För att nå detta mål måste vi ändra och anpassa medlen för utbildning och undervisning. Det är oerhört viktigt att livslångt lärande blir heltäckande, dvs. att formell och informell undervisning kompletterar varandra och är kvalitativt förenliga, så att vi kan skapa samhällen som baseras på gedigen erfarenhet.
Jag skulle också vilja påpeka att ett framgångsrikt genomförande av Lissabonmålen om livslångt lärande i hög grad beror på sund och fortlöpande finansiering. Detta borde vara såväl hela EU:s som de nationella regeringarnas ansvar. Vi måste prioritera detta mål och anslå tillräckliga medel i den nya budgetplanen. 
Ján Figeľ,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka för de många intressanta bidrag och tankar som har förts fram i diskussionen. Oavsett om vi hänvisar till utbildning som en hörnsten, ett centralt tema eller ett nyckeltema står det klart att utan utbildning och yrkesutbildning som är bättre, av högre kvalitet och mer tillgänglig kommer det att vara omöjligt att hitta lämpliga ekonomiska och sociala lösningar på Lissabonstrategins, EU:s eller medlemsstaternas nuvarande problem. Jag är övertygad om att utbildning måste vara en central prioritering både här och givetvis framför allt i medlemsstaternas politik.
Låt mig kort besvara en kommentar om rörlighet och Europeiska året för arbetstagares rörlighet 2006. Jag anser att det bästa sättet att bidra till ökad rörlighet vore att upphäva det moratorium för arbetstagares rörlighet som många av de gamla medlemsstaterna har infört för de nya medlemsstaterna. Den 1 maj 2006, som markerar den första inledande tvåårsperioden, vore ett lämpligt tillfälle för detta.
Livslångt lärande är sammanfattningsvis varken en lyx eller en hobby. Det är en nödvändighet om människor ska kunna utveckla sina talanger, sitt datorkunnande, språk och andra färdigheter. Samma sak gäller lärare, som förmedlar detta till sina elever. Livslångt lärande bör tillämpas som en princip, en politik, en strategi och ett program. Å ena sidan är vi bekymrade över uteblivna framsteg med att nå de resultat som vi har kommit överens med medlemsstaterna om. Å andra sidan finns det uppmuntrande tecken på att de kan nås. Lissabonprocessen, programmet för internationell utvärdering av elevprestationer (PISA) och jämförande analyser uppvisar också goda resultat, även om genomsnittsresultatet är otillfredsställande. Jag måste emellertid påpeka att vi inte får gå mot ”det medelmåttiga”. Vi bör snarare sträva efter att bli så bra som möjligt och lära av de bästa exemplen. EU-länderna kan utan tvekan bli bäst i världen när det gäller vetenskap, yrkesskicklighet eller läs- och skivkunnighet och på många av de områden som är en förutsättning för att vara konkurrenskraftig.
Målet, och även lösningen, är att investera mer i utbildning och att rikta investeringarna på ett mer effektivt sätt. Effektivare investeringar handlar om reformer och anpassningar som är viktiga, rimliga och som sker i tid. Att investera mera handlar om det verkliga behovet av att öka såväl enskilda länders budgetar (vissa föregår med mycket gott exempel) som EU:s budget. Jag skulle vilja tacka er för denna typ av strategi och för ert stöd i ekonomiska frågor. Jag ser fram emot att utveckla dessa former av politik och samarbete till förmån för utbildningen i Europa. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0261/2005) av Ljudmila Novak för utskottet för kultur och utveckling om förslaget till Europaparlamentets och rådets rekommendation om ytterligare europeiskt samarbete om kvalitetssäkring i den högre utbildningen (KOM(2004)0642 – C6-0142/2004 – 2004/0239(COD)). 
Ján Figeľ,
   . – Herr talman! Kvalitet är det centrala i strategin om vi verkligen vill åstadkomma något, och jag är glad över att vi åter ska prata om utbildning och kvalitet.
För exakt ett år sedan, den 12 oktober 2004, antog kommissionen ett förslag till rekommendation från rådet och parlamentet om ytterligare europeiskt samarbete om kvalitetssäkring i den högre utbildningen. Det här förslaget grundas på resultatet av rådets rekommendation från 1998, och vi fortsätter alltså arbetet mot de mål som medlemsstaterna har enats om.
Huvudsyftet med detta förslag är att underlätta det ömsesidiga erkännandet av kvalitetssäkring inom hela EU och på det sättet åstadkomma ett enkelt erkännande av kvalifikationer och större rörlighet för medborgare. Det innebär att medborgare tillåts förflytta sig med sina rättigheter och kompetenser, inte bara som turister inom unionen.
Kommissionens förslag har varit föremål för många givande debatter i Ecosoc, i rådets utbildningsutskott och i parlamentets utskott för kultur och utbildning. Diskussioner mellan det brittiska ordförandeskapet, parlamentet och kommissionen har lett till flera kompromissändringsförslag som är föremål för debatt och omröstning under denna sammanträdesperiod.
Kommissionen kan gå med på alla ändringsförslag som föreslås i kompromisstexten. Jag ska förtydliga några av dem och kommissionens inställning genom att nämna de viktigaste ändringsförslagen.
Vi välkomnar det nya skäl som hänvisar till kommunikén från Bergen. Vi menar att det främjar konsekvens mellan kvalitetsåtgärder från EU respektive Bologna. Det ligger i vårt gemensamma intresse mot bakgrund av att de stater som undertecknat Bolognadeklarationen och EU:s medlemsstater är desamma. Nu är 45 länder med i Bolognaprocessen.
I led b om samarbete med högskolevärlden, mångfald och innovation välkomnar vi hänvisningen till högskolevärldens delaktighet i den vidare utvecklingen av kvalitetsstandarder och riktlinjer samt hänvisningen till behovet av att skydda och främja mångfald och innovation.
I led c och i punkt 1 i bilagan om det europeiska registret betonas i ändringsförslagen de nationella myndigheternas roll i upprättandet av ett europeiskt register över kvalitetssäkringsorgan. Ändringsförslagen återspeglar myndigheternas ansvar för de nationella kvalitetssäkringssystemen.
Led d gäller högskolans val av organ. I rekommendationen uppmanas medlemsstaterna att underlätta för högskolorna att välja ett organ från det europeiska registret som svarar mot deras behov och profil. Ändringsförslaget innebär att denna valfrihet kräver tillåtelse från nationella myndigheter. Jag är glad över att principen om valfrihet finns kvar i texten, för den är viktig.
Led e om examensrätt och finansiering har strukits. Ett tillägg har gjorts om stärkande av högskolans internationella rykte. Jag välkomnar detta. Vi anser att strykandet av examensrätt och finansiering i texten inte utesluter att nationella myndigheter kan använda utländska bedömningar som en grund för beslut om examensrätt och finansiering.
I kompromisstexten stöds huvudinriktningen i kommissionens förslag. Kommissionen kan godta ändringsförslagen. Ett genomförande av rekommendationen kommer att bidra till att kvalitetssäkringen i EU blir mer sammanhängande och effektiv. Jag hoppas därför att rekommendationen kan antas vid första behandlingen.
Jag vill också lyfta fram det fantastiska arbete som Ljudmila Novak har utfört i nära samarbete med kommissionen och rådet. Detta arbete har gjort det möjligt för oss att nå ett mycket gott resultat i dag. 
Ljudmila Novak (PPE-DE ),
   . – Detta betänkande utarbetades på grundval av behovet av att förbättra det europeiska samarbetet inom högre utbildning, särskilt när det gäller bättre kvalitet. Den högre utbildningen måste bli tydligare och mer tillförlitlig för studenterna och EU:s medborgare, men även för de som bor på andra kontinenter.
I betänkandet föreslås inrättandet av gemensamma grunder för ett internt kvalitetssäkringssystem och för extern bedömning på grundval av gemensamma riktlinjer och kriterier. På detta sätt vill vi uppmuntra alla högre utbildningsinstanser att hjälpa till att utveckla strikta interna mekanismer för kvalitetssäkring och att tillämpa resultaten från samtliga bedömningar för att åstadkomma ytterligare förbättringar. Minst lika viktigt är att resultaten från bedömningarna görs tillgängliga för allmänheten.
De standarder och riktlinjer som har föreslagits av det europeiska nätverket för kvalitetssäkring i den högre utbildningen (ENQA) har redan antagits – närmare bestämt vid det ministermöte med ministrarna med ansvar för högre utbildning som hölls i Bergen den 19 och 20 maj 2005 inom ramen för Bolognaprocessen. De gemensamma standarderna och riktlinjerna får emellertid inte hindra utvecklingen, och vi måste uppmuntra mångfald och innovation bland högre lärosäten.
Ministrarna har även välkomnat förslaget om att inrätta ett europeiskt register över kvalitetssäkringsorgan och har uppmanat de behöriga myndigheterna att fortsätt utveckla de praktiska aspekterna av genomförandet. I vårt betänkande betonas dessutom att för att undvika skillnader bör EU:s verksamhet för kvalitetssäkring av högre utbildning utvecklas i linje med Bolognaprocessen, i vilken 45 europeiska länder deltar.
När processen fortsätter kommer det att bli nödvändigt att inrätta ett europeiskt register över tillförlitliga kvalitetssäkringsorgan. Dessutom kommer det att bli nödvändigt att fastställa kriterier och regler för hur dessa organ ska bedriva sin verksamhet.
För utvärdering eller extra utvärdering i syfte att stärka de högre lärosätenas internationella ställning i förhållande till deras behov och profil kommer dessa att fritt kunna välja bland organen i registret, i överensstämmelse med nationell lagstiftning eller avtal med behöriga myndigheter.
Det är också önskvärt med samarbete mellan organ för att skapa ett ömsesidigt förtroende och ömsesidigt erkännande av bedömningar. Detta kommer att bidra till att kvalifikationer erkänns snabbare när personer studerar eller arbetar i ett annat land.
Ju mer EU förbättrar utbildningskvaliteten på alla nivåer, desto större chans är det att man åtminstone kommer att vara nära att nå Lissabonstrategins mål. Vi får heller inte glömma att personer inom den akademiska världen kan lära mycket av varandra, om vi kan samarbeta och framgångsrikt utbyta våra erfarenheter och exempel på bra praxis. Jag är övertygad om att varje land har särskilda positiva erfarenheter och kunskaper som kan delas med andra.
I denna tid av snabb utveckling och ekonomisk konkurrens är vårt samarbete inom utbildning och vetenskap ännu viktigare och brådskande om vi vill hålla jämna steg med utvecklingen på andra kontinenter.
Jag litar på att alla medlemsstater och behöriga institutioner kommer att ta detta betänkande på allvar och arbeta för att förbättra den högre utbildningens kvalitet, något som utan tvekan även kommer att göra såväl studenter, lärare och forskare som medborgarna nöjdare, och samtidigt leda till förbättrad ömsesidigt samarbete och ekonomisk tillväxt i EU. 
Tomáš Zatloukal,
   . –  Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Utan tvekan håller de flesta av parlamentets ledamöter med om att utbildning, och framför allt högre utbildning på universitetsnivå, är en av grundförutsättningarna för att nå Lissabonmålen. Den högre utbildningen i Europa måste förbättras för att göra den tydligare och för att förbättra dess rykte, både för våra medborgare och våra studenter och forskare från andra kontinenter. Det är inte många som skulle ifrågasätta att utveckling och förmågan att konkurrera på den globala marknaden beror på utbildningsnivån.
Forskning är en nyckelaspekt i teknisk utveckling, och det senare är nära förbunden med nationellt välstånd. Eftersom universitet är centrum för både den senaste forskningen och undervisning är bedömningen av sådana institutioner av både akademiskt och allmänt intresse. För att se till att högre utbildning på alla områden har så hög standard som möjligt bör en gemensam uppsättning standarder och förfaranden för att bedöma enskilda universitet, baserat på en rad olika kriterier, användas. Det ligger i varje medlemsstats intresse att ta reda på hur deras universitet står sig i internationella jämförelser eftersom det är medlemsstaterna som delegerar befogenheten att dela ut akademiska examina, och som i de flesta fall även finansierar de studier som leder fram till sådana examina.
Rådet har rekommenderat medlemsstaterna att inrätta kvalitetssäkrings- och ackrediteringsorgan på utbildningsområdet. Om dessa kvalitetssäkringsorgan ska kunna utför de uppgifter som de har tilldelats bör även de omfattas av regelbunden utvärdering för att garantera att de är helt oberoende och professionella. På så sätt skulle man se till att deras resultat kan betraktas som korrekta och inte kan betvivlas.
Även de som berörs mest av det berörda problemet, nämligen studenter och universitetsanställda, bör involveras i det övergripande bedömningssystemet. För kvalitetssäkring på EU-nivå krävs det att det utarbetas en trovärdig förteckning eller ett trovärdigt register över oberoende och tillförlitliga kvalitetssäkringsorgan. Avslutningsvis skulle jag vilja tacka föredraganden, Ljudmila Novak, för hennes utmärkta arbete. 

Christa Prets,
   . – Herr talman! Mycket har sagts här i dag om Lissabon och betydelsen av utbildning. Ett av Lissabonmålen är ytterligare europeiskt samarbete för kvalitetssäkring av högre utbildning. Det finns olika kriterier som mätningen av kvaliteten måste baseras på. Medlemsstaternas egna kvalitetskriterier är minst lika viktiga som de enskilda universitetens eller de kriterier som gäller på internationell nivå för högre utbildningar inom EU i konkurrens med andra länder.
Därför måste vi inrätta kvalitetssäkringssystem och ackrediteringsorgan för att – som redan har påpekats – utvärdera de högre lärosätena eller för att förbättra de som redan finns och göra dem mer internationella. Detta bör följas upp med ett Europaomfattande register eller förteckning över kvalitetssäkringsorgan bland vilka de högre lärosätena kan välja ut ett lämpligt organ, som sedan utför själva bedömningen.
Bedömningen bör utgå från de standarder och förfaranden som antogs i Bergen, även om dessa inte bör ses som statiska och oföränderliga. Utbildning är ett levande och ständigt föränderligt område. Kraven bör anpassas till förändrade omständigheter och ny utveckling, och jag skulle vilja tillägga att samarbetet med de högre lärosätena är något som är absolut nödvändigt för att detta ska ske. Det är tänkt att organen ska kopplas ihop med organ i andra medlemsstater, och det måste de göra.
Om vi inrättar standarder kommer detta att leda till att vi erkänner fler examina, examensbevis och typer av yrkesutbildning. Detta är något som det finns ett akut behov av inom det gemensamma utbildningsområdet.
Även om rörlighet är ett kvalitetskriterium kan det bli extremt negativa effekter när antalet studenter från ett angränsande land pendlar mellan 30 och 50 procent. Förlorarna blir de inhemska studenterna – vilket är fallet i Österrike just nu. Jag inser att den österrikiska regeringen har en hel del ogjort på detta område, men jag ber kommissionsledamoten om hans stöd för att ta udden av denna konfliktsituation. Det är mycket viktigt att så sker, inte minst med tanke på hur detta påverkar allmänhetens bild av EU. 
Rolandas Pavilionis,
   . – Samtidigt som jag välkomnar min kollega Ljudmila Novaks betänkande skulle jag vilja fästa er uppmärksamhet på ändringsförslag 25, som syftar till att stryka den del av kommissionens text där medlemsstaterna rekommenderas ”att godta bedömningar som gjorts av kvalitetssäkrings- och ackrediteringsorgan i det europeiska registret som underlag för beslut om examensrätt för eller finansiering av högskolor”. Jag anser att detta förslag av kommissionen är välgrundat och synnerligen viktigt, eftersom det medger att kvalitetsbedömningen av den högre utbildningen kopplas ihop med en institutions finansiering. Detta är särskilt av betydelse för Europeiska unionens nya länder, däribland mitt eget land, Litauen. Om vi förkastade detta förslag från kommissionen skulle EU förlora ett särskilt viktigt medel som bidrar till att säkra kvaliteten på den högre utbildningen i hela Europeiska unionen och till att förhindra att pengar slösas bort. 
Maria Badia i Cutchet (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Många länder har gjort och gör fortfarande ansenliga framsteg med att upprätta kvalitetssäkringssystem och främja samarbete i unionen, vilket är detsamma som framsteg med att utveckla ett europeiskt område för högre utbildning.
Likväl skulle jag vilja insistera på behovet av att ta ett ytterligare steg genom effektiv samverkan och samordning mellan dessa organ, på både nationell nivå och EU-nivå, eftersom det gagnar alla medborgare om kvalitetssäkringssystem och kvalitetsbedömningar kan erkännas ömsesidigt, genom att detta underlättar erkännandet av akademiska examensbevis mellan medlemsstater samt studenters och lärares rörlighet. Båda frågor är centrala för att höja vår utbildningsnivå och för att skapa ett gemensamt europeiskt medvetande.
För att detta ska bli möjligt anser jag dock att det är avgörande att främja det nödvändiga ömsesidiga förtroendet mellan alla berörda aktörer. Detta betyder att även universitet, lärare och studenter måste medverka.
Bara på detta sätt kommer vi framgångsrikt att kunna möta den utmaning som det innebär att skapa ett spetskompetensens EU på grundval av satsningar på utbildning, yrkesutbildning och forskning, vilket är nödvändigt om vi ska uppnå ett allomfattande kunskapsbaserat samhälle inom ramen för Lissabonstrategin. 
Mieczysław Edmund Janowski (UEN ).
   –  Herr talman! Jag tackar Ljudmila Novak för betänkandet. Kvaliteten på det akademiska lärandet handlar inte bara om att sörja för fullt ömsesidigt erkännande av olika högskoleexamina. Saken gäller också en mycket större fråga, nämligen sökandet efter sanningen.
Som kommissionen förklarade 2002 bör den europeiska utbildningsmodellen tjäna som kvalitetsexempel för resten av världen. De beslut som fattades i Bologna, Prag och Bergen är därför centrala, och ett av huvudinslagen i dessa är europeisk ackreditering. Ackrediteringsorgan måste vara öppna för insyn och kunna stå emot alla slags påtryckningar. Det finns utrymme för missbruk i samband med ackreditering. Demografiska faktorer betyder att läroanstalterna konkurrerar hårt med varandra om studenterna, eftersom deras existens faktiskt är beroende av de senare. Å andra sidan kan ett omedelbart införande av alltför stränga bestämmelser leda till stora svårigheter för vissa utbildningsanstalter som ännu inte har uppnått sin fulla potential. I sådana fall är det viktigt att ge anstalterna en möjlighet att åtgärda bristerna.
Ett stort akademiskt utbildningssprång har även ägt rum i mitt land, Polen. Till exempel har 300 privata högskolor startats där under de senaste 15 åren, vilket är extraordinärt.
Alla aspekter av forskning och undervisning måste även ha en moralisk dimension. I ett högkvalitativt lärandes intresse är det väsentligt att främja förhållandet mellan lärare och elev och mellan lektor och student. Vi bör komma ihåg Salomos ord: ”Långt bättre är att förvärva vishet än guld, förstånd är mer värt att förvärvas än silver.” 
Ján Figeľ,
   . – Herr talman! Tack så mycket för de i allt väsentligt positiva och stödjande synpunkterna, som ytterligare kommer att underbygga besluten om rekommendationen. Jag skulle vilja betona ordet ”rekommendation”, eftersom det är staterna som har befogenhet och rätt att besluta. Ett möte mellan utbildningsministrarna kommer att hållas i november.
Jag är övertygad om att vi nu har gått in i den avgörande andra halvan av Bolognaprocessen och att trovärdigheten för hela Bolognaprocessen är starkt kopplad till kvaliteten, som enligt det föreslagna systemet bör vara en fråga om ömsesidigt förtroende. Bland annat därför är denna fråga så ytterst viktig för den högre utbildningens framtid i Europa och för dess dragningskraft och status i världen, och jag instämmer här naturligtvis med många andra talare. Mieczysław Edmund Janowski påpekade att detta är det högre målet: att göra så att Europa återfår sin dragningskraft och blir en referenspunkt och arena för övergripande frågor och diskussioner och för reformpolitik på utbildningsområdet.
En fråga som Christa Prets ställde gällde uttryckligen Österrike och situationen i landet. På universitetsnivå återspeglar situationen EG-domstolens beslut i juli. Beslutet är en del av unionens primärrätt, det vill säga fördraget plus domstolens rättspraxis, och det är viktigt att staterna tillämpar fördragen riktigt. Men kommissionen är beredd och villig att dela med sig av sin sakkunskap och att erbjuda specifik hjälp i sökandet efter sätt att gå vidare i framtiden. Härigenom skulle å ena sidan villkoren i EU-fördraget uppfyllas och å andra sidan ett svar ges på de specifika problem eller svårigheter som finns i samband med rörligheten. Men det skulle vara för tidigt att avsluta denna diskussion nu, eftersom arbetsgruppen just har påbörjat sitt arbete med specialisterna från Europeiska kommissionen och medlemsstaterna, däribland Österrike.
Det var allt från mig. Jag skulle vilja tacka er inte bara för ert betänkande, utan även för det förslag som stöder kommissionens förslag, som trots vissa förändringar bevarar sin ursprungliga prägel och innebörd. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdagen den 13 oktober, kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0243/2005) av Miguel Portas för utskottet för kultur och utbildning om integration av invandrare i Europa med hjälp av skolor och flerspråkig undervisning (2004/2267(INI)). 
Miguel Portas (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill först tacka skuggföredragandena, som har hjälpt till att utarbeta betänkandet. Tack vare deras ändringsförslag kunde texten nå plenum med en klar majoritet i utskottet för kultur och utbildning i ryggen.
En kommentar till innan jag börjar: Utbildningspolitiken är medlemsstaternas exklusiva ansvar. Detta är inget som jag har bestämt, utan det framgår av de gällande fördragen. I alla händelser är det inom ramen för de nuvarande reglerna möjligt att göra mer och mycket bättre för att underlätta integreringen av invandrargrupper genom våra utbildningssystem. Detta är syftet med betänkandet.
Herr talman! Varken migrationsflödena inom gemenskapen eller de utifrån kan stoppas, även om politikerna skulle vilja det. Migrationen har under senare årtionden skapat nya identitetsproblem. Ju sämre levnadsförhållanden och ju lägre integrationsnivå för de nya grupperna, desto svårare är det för dem att övervinna dessa problem. Dessutom har arbetslösheten i Europa gett upphov till en känsla av osäkerhet bland muslimska grupper. Det hjälper föga att förklara att antalet invandrare inte påverkar arbetslöshetssiffrorna och att det är invandrarna som utför det byggnadsarbete som våra nationer är stolta över.
Mot bakgrund av det stegrande antalet krig och terrordåd förlorar den väl övervägda och rationella debatten sin tyngd. Vi lever i en tid av demagogi, populism och fundamentalism. Det är därför EU:s och medlemsstaternas uppgift att driva en god integrationspolitik, som är det enda egentliga alternativet till å ena sidan gettobildning och å andra sidan försök till påtvingad assimilering av grupper vars livsstil och sedvänjor skiljer sig från dem i värdlandet.
Förslagen i betänkandet grundar sig således på en enkel tanke, nämligen att alla som lever i våra samhällen – oavsett hudfärg, kön, språk, tro eller rättslig status – har rätt till utbildning, en linje som kommer till uttryck i de olika beslut som EU:s institutioner har fattat. Skolsystemen ska garantera att invandrare och deras barn inte bara lär sig värdlandets språk, utan även sitt modersmål. I ett direktiv från 1977 fastslås denna rättighet för invandrare från länder inom gemenskapen. Det är nu dags att utvidga rättigheten till grupper som kommer från andra delar av världen.
Herr talman! Jag ska nu övergå till frågan om goda rutiner. Några ledamöter i kammaren har barn som studerar vid Europaskolor som unionen har inrättat för att underlätta integreringen av EU-anställda. Tonvikten i dessa skolor ligger på integrerat lärande av språk och innehåll. Eleverna tänker och studerar både på värdlandets språk och på sitt modersmål. Jag tror att alla är stolta över denna flerspråkiga utbildning, som syftar till att våra barn ska se framtiden an med tillförsikt. Det är så det bör vara. Likväl får det som vi vill ha för våra barn inte vara en lyx för privilegierade invandrare, utan det måste i stället vara normen för utbildningssystemen i EU.
Under ett besök i Hamburg kunde jag se hur detta system har införts med framgång i statliga skolor. I nio grundskolor finns det klasser där tyska barn går tillsammans med barn som har ett annat modersmål. Undervisningen bedrivs på båda språk, med två lärare per klass. De senaste fem åren har invandrarföräldrar gjort sitt yttersta för att få in sina barn i dessa klasser, även om de bor på andra sidan staden. Portugiser, italienare, spanjorer, polacker och turkar har dragit fördel av detta pilotprojekt, som ger resultat. Även om undervisningsprojektet inte kan genomföras överallt och inte är det sista ordet när det gäller flerspråkig utbildning, så visar det vägen framåt. Denna framtidssyn utgör utgångspunkt i mitt betänkande.
Det tredje viktiga förslaget i betänkandet handlar om att inrätta ett europeiskt nätverk av skolor till vilket projekt för integrerat lärande av språk och innehåll kan ansöka om att ansluta sig. Problemet är att bilaterala överenskommelser mellan medlemsstater ställs mot väldiga budgetnedskärningar och bristande politisk vilja. Ett särskilt budgetanslag inom ramen för programmet ”Livslångt lärande” för att främja nätverket skulle stimulera intresset och driva på den flerspråkiga utbildningen. Detta är det minsta vi kan göra! 
Ján Figeľ,
   . – Herr talman! Jag vill inleda med att gratulera Miguel Portas till hans betänkande, som är ett relevant bidrag till en viktig debatt.
Situationen i EU har förändrats mycket sedan det senaste direktivet om utbildning för barn till migrerande arbetstagare antogs 1977. Sedan dess har antalet migrerande arbetstagare och antalet språk som talas av invandrare i unionen ökat avsevärt, och själva unionen har utvidgats.
Dessutom är antagandet att invandrare och deras barn ska återvända till sina ursprungsländer inte längre giltigt. Invandrare stannar i värdländerna. Invandrarbarnens undervisningsbehov är olika och mer sammansatta, nu när de omfattar andra och tredje generationerna. Europa har blivit ett verkligt flerspråkigt område, och det är i detta sammanhang som vi måste främja språk och språkinlärning.
Miguel Portas betänkande ger mig tillfälle att informera er om vad vi redan gör och vad vi har för avsikt att göra i framtiden. Först och främst fastställs konkreta mål i arbetsprogrammet om utbildningssystemen i EU. I detta sammanhang omfattar det allmänna målet om ett bättre aktivt medborgarskap, lika möjligheter och social sammanhållning frågor som den om invandrares och deras barns tillgång till utbildning.
Tre av EU:s fem -riktmärken är särskilt relevanta i detta sammanhang med avseende på invandrargrupper. Det första är att minska antalet elever som avbryter sin skolgång, det andra är att höja den uppnådda utbildningsnivån och det sista riktmärket som gäller invandrare är att minska antalet lågpresterande i fråga om läskunskaper.
Vi genomför också handlingsplanen ”Främjande av språkinlärning och språklig mångfald”, som antogs 2003. Låt mig erinra om dess huvudprinciper. För det första: språkinlärning är en livslång process som bör utvidgas till att gälla alla medborgare. Alla bör studera sitt modersmål och ytterligare två språk från tidig ålder. För det andra: ett urval av flera språk bör vara tillgängligt, däribland invandrarspråk. För det tredje: föräldrar och pedagogisk personal behöver bättre information om fördelarna med att lära sig främmande språk tidigt. För det fjärde: integrerat lärande av språk och innehåll, där elever undervisas i ett ämne på ett främmande språk, är ett viktigt inslag för att nå EU:s mål om språkinlärning.
Gemenskapsprogrammen, särskilt Comenius, Grundtvig and Lingua inom ramen för Sokrates, ger stöd till en lång rad projekt, alltifrån klass- och lärarutbyten till utveckling och spridning av undervisningsmetoder. Det framtida programmet för integrerat livslångt lärande kommer att erbjuda nya möjligheter. Främjande av språkinlärning och språklig mångfald är ett specifikt mål för det framtida nya programmet. Övergripande åtgärder kommer att stödja nätverk för språkinlärning och språklig mångfald. Det europeiska nätverket för skolor, som omnämns i Miguel Portas betänkande, kan mycket väl stödjas av programmet. Flerårig finansiering kan göras tillgänglig, vilket skulle garantera stabilitet och kontinuitet i finansieringen.
I Kultur 2000-programmet uppmuntras interkulturell dialog och utbyten mellan europeiska och utomeuropeiska kulturer. Denna dimension kommer att förstärkas ytterligare i Kultur 2007-programmet.
Jag skulle vilja nämna två initiativ på kulturområdet som ligger i linje med betänkandet. Först och främst vill jag nämna att jag förra veckan lade fram ett förslag om att utlysa 2008 till det europeiska året för interkulturell dialog, som antogs av kommissionen. Jag hoppas före årets slut kunna lägga fram en ny strategi för flerspråkighet för kollegiet, det första policydokumentet om flerspråkighet i Europeiska unionen.
Låt mig avslutningsvis återigen tacka Miguel Portas för hans inspirerande betänkande och idéer som jag tillsammans med mina kolleger kommer att titta noga på. Jag ser därför fram mot våra kommande diskussioner. 
Doris Pack,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Miguel Portas förtjänar stort tack för betänkandet, som behandlar den oerhört viktiga frågan om integrering av invandrare, en process som särskilt och i första hand äger rum genom språket.
Skolor och språkförvärvande spelar en viktig roll för en framgångsrik integrering, och det är här viktigt att komma ihåg den roll som skolor och språkinlärning spelar för människor i allmänhet och barn i synnerhet. De har en betydande påverkan på människors intellektuella utveckling, på deras utveckling av en förståelse av sig själva och andra samt på deras strävan att bli framgångsrika samhällsmedlemmar. Detta gäller särskilt människor med invandrarbakgrund, som så att säga har en dubbel social och kulturell identitet – dels ursprungslandets och modersmålets identitet, dels den som bygger på kulturen och språket – eller i Belgiens fall språken – i det nya hem dit de har kommit.
I betänkandet går Miguel Portas en gyllene medelväg genom att å ena sidan betona alla vuxnas och barns rätt till allmän utbildning, som naturligtvis måste innefatta inlärning av värdlandets språk. Men å andra sidan framhålls även dessa barns rätt att lära sig sitt modersmål, vilket ligger i linje med stadgan om de grundläggande rättigheterna, där såväl rätten till utbildning och yrkesutbildning som rätten till en egen kulturell, religiös och språklig identitet slås fast.
Vi måste främja de olika utbildningsmetoder som bäddar för språkförvärvande, och kommissionsledamoten hänvisade också till några av de utmärkta saker som redan har gjorts. EU kan göra detta möjligt genom att bidra med politiska och administrativa resurser och medel för att främja till exempel utvärdering av erfarenheter av språkundervisning, utbyte av erfarenheter och upprättande av nätverk för skolor där flerspråkighet används som ett integreringshjälpmedel i den dagliga verksamheten.
Med dessa saker i åtanke och i min egenskap av föredragande av betänkandet om livslångt lärande – som man i dag har hänvisat till gång på gång – stöder jag betänkandet. Även jag betraktar skolutbildning och språkförvärvande som politiska prioriteringar – och de prioriteras också, i synnerhet genom Comeniusprogrammet. Vårt gemensamma mål måste vara att övervinna svårigheter och att bygga upp erfarenhet inom språkinlärning. 
Christa Prets,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Främjandet och skyddet av den språkliga mångfalden är viktiga frågor i Europeiska unionen, liksom migrationsfrågan. Om frågorna om språklig mångfald och migration sammanfaller, då måste Europaparlamentet ha något att säga om saken, och jag tackar därför Miguel Portas för att han har tagit detta initiativ.
Det finns många vägar till integration, och språk och språkfrämjande är den port som leder till dem alla. Språkexperterna talar om för oss att inlärningen av både modersmålet och det nationella språket måste främjas om människor ska integreras och utveckla sin personlighet, och jag håller med dem. Framsteg i skolan är ett viktigt inslag i integrationen, som även det är beroende inte bara av att landets språk förvärvas, utan även av att kunskaperna i modersmålet utvecklas.
Men om detta ska hända krävs det åtgärder, som måste omfatta till exempel målinriktat undervisningsmaterial, personal med interkulturella färdigheter och helst lärare som kommer från värdlandet men som har kunskaper i de språk som är vanligast bland invandrarna. Inte minst måste barnens vårdnadshavare – med vilket jag framför allt menar deras föräldrar – medverka. Jag skulle vilja påpeka att det är mycket viktigt att kvinnor i allmänhet och mödrar i synnerhet deltar i dessa integrerings- och utbildningsprojekt, för de kan bäst meddela sig med sina barn och därigenom bidra till sin egen integrering.
Men om deras sociala och ekonomiska integration ska gagnas är den allra viktigaste prioriteringen för både barnen och deras föräldrar att lära sig värdlandets språk. Något annat som skulle spela en viktig roll vore en europeisk Internetportal, ett slags ”tankesmedja” eller ett expertnätverk, genom vilken exempel på bästa metoder kunde förmedlas, så att många människor fick möjlighet att lära av varandra över Internet. 
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Flödet av invandrare till Europeiska unionen, som ökade avsevärt efter 1980-talet, bekräftar behovet av att i medlemsstaternas skolor vidta särskilda pedagogiska stödåtgärder för barn vars modersmål skiljer sig från språket i deras sociala miljö. Medlemsstaterna bör därför stödja varje åtgärd som värnar den språkliga mångfalden och begränsa de tekniska svårigheter som gör att målet inte kan nås.
I utbildningssystemen bör alla elever lära sig utländska språk, eftersom målet för Europeiska unionen är och alltid har varit ett verkligt flerspråkigt europeiskt samhälle.
Dessutom är syftet med institutionernas verksamhet inom denna ram att garantera lika utbildningsrättigheter för barn som talar ett annat språk i sin familjemiljö. Varje politisk åtgärd som bidrar till att utplåna alla former av diskriminering är välkommen.
Flerspråkigheten har alltså två dimensioner. Å ena sidan har den en funktionell uppgift som ett verktyg för kommunikation mellan folk av olika ursprung. Å andra sidan är den ett viktigt medel för att forma en europeisk identitet. Om vi lär oss att tala andra språk än vårt modersmål blir vi dessutom öppnare inför andra, inför deras kulturella värderingar och deras åsikter.
Flerspråkigheten skapar nya utsikter och är utan tvekan en viktig faktor för att främja social integrering och uppmuntra sociala kontakter i Europeiska unionen. Dessutom får vi inte glömma bort att den bidrar till att skapa en verkligt enhetlig europeisk arbetsmarknad som erbjuder medborgarna möjlighet att fullt ut utnyttja rättigheten att bosätta sig, arbeta och studera i en annan medlemsstat.
Vårt mål bör därför vara att forma ett samhälle där andelen flerspråkiga medborgare, som faktor för att ena samhället som helhet, stadigt ökar. 
Nikolaos Sifunakis (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Initiativbetänkandet av Miguel Portas om integration av invandrare i Europa med hjälp av skolor och flerspråkig undervisning handlar om en mycket viktig fråga som berör alla medlemsstaterna i samma utsträckning. I diskussionerna i vårt utskott fick det här betänkandet stöd av alla, och vi gratulerade Miguel Portas.
Invandrarbarn i skolåldern som bor i våra länder måste få sina rättigheter utökade från rätten att lära sig värdlandets språk till rätten att lära sig sitt modersmål och ta del av sitt ursprungslands kultur. Inlärningen av modersmålet bör dock inte ske på bekostnad av värdlandets språk, vilket måste förbli det huvudsakliga undervisningsspråket.
Den flerspråkighet som unionen värnar om som ett sätt att föra en dialog mellan kulturer får därmed en ny integrationsdimension. Den förstärker det tvärkulturella som en ny undervisningsstrategi, och den värnar om det mångkulturella som ett speciellt kännetecken för Europa, samtidigt som den framhåller våra samhällens potential att favorisera en viss utveckling.
Under de senaste decennierna har större delen av invandringen i Europa varit intern, det vill säga att människor har flyttat inom Europas gränser. Dessa förflyttningar har definitivt förändrat det kulturella landskapet i många länder. I Grekland utgör till exempel den fast boende utländska befolkningen 10 procent av den totala befolkningen. Grekland har förändrats från att vara ett land som människor emigrerar från till att bli ett land som tar emot invandrare, av vilka de flesta är i arbetsför ålder. De har barn i skolåldern och har kommit till vårt land för att stanna.
Icke desto mindre kan vi inte bortse ifrån att främlingsfientlighet och rasistiska reaktioner ökar i en oroande omfattning när länderna får alltmer blandade nationaliteter. Detta är en verklighet som överförs till skolorna, vilka fungerar som samhällets spegel. Fram till helt nyligen byggde våra utbildningssystem på assimileringslinjen, som innebar att det faktum att det fanns invandrarbarn i skolorna med annat språk och annan kultur än det officiella språket och den officiella kulturen i landet betraktades som ett problem som måste lösas. 
Därför antog Grekland 1996 en lag som gjorde tvärkulturell utbildning till en grundpelare i utbildningssystemet. 
Christopher Beazley (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är tråkigt att utbildning, som vi har enats om är hörnstenen, och grundvalen, alltid behandlas mycket sent på kvällen och att den brittiska regeringen inte är här. Den brittiska regeringens företrädare är dock här, och jag vill framföra en formell ursäkt till dem: jag bär det brittiska ordförandeskapets slips och samtidigt kommer jag med fräcka påståenden om den brittiska regeringen som inte hör hit, och jag ber om ursäkt. 
 Jag ska försöka tala franska, inte för att visa mig på styva linan, utan för att debatten handlar om integration av invandrare med hjälp av skolor och flerspråkig undervisning. ”Integration av invandrare” är normalt och någonting bra. ”Med hjälp av skolor och flerspråkig undervisning” är någonting mycket bra. 
Lär vi oss verkligen främmande språk i skolan? I England gör vi det i varje fall inte. Undervisningen i främmande språk i England går nämligen till precis som undervisningen i latin och grekiska: vi är mycket bra på grammatik och vi är mycket bra på litteratur: 
 [Vem är dessa ormar som väser på era huvuden till för?] 
Det var Racine. Det kunde jag säga när jag var 18. Men kunde jag köpa en biljett i tunnelbanan? Nej!
Hur integrerar vi egentligen invandrare? Det finns ett problem med ordet ”invandrare”. Man kan se på mitt lands historia, såsom den beskrivits av en engelsk historiker, som invandrarnas historia – ganska upprörande. Det här är ingen historielektion, men bara två prinsessor av Wales har varit från England: Lady Diana Spencer och Anne Neville. Anne Neville gifte sig med Edward av Lancaster, den enda engelska kung som krönts till kung över Frankrike i Frankrike. Jag har inte tid att förklara mer.
PPE-DE-gruppen stöder detta betänkande. Jag skulle vilja be att kolleger med livslång erfarenhet får mer än två minuters talartid – kanske tre minuter. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Efter denna trevliga historielektion ska jag kort upprepa vad som sades och presentera några nya idéer.
Några av de grundläggande friheterna i Europeiska unionen är fri rörlighet och etableringsfrihet för dess medborgare. Omfördelning och rätt utnyttjande av arbetskraften till kvalitativa arbeten är en strategi för att nå målen för 2010. Tillsammans med de vuxna flyttar en stor del av de unga i Europa och etablerar sig någon annanstans.
Det är en grundläggande rättighet för dessa europeiska medborgargrupper, liksom för invandrarna, att få en flerspråkig utbildning och en grundutbildning och ett livslångt lärande med kvalitet. Det är också en investering för staterna och för Europeiska unionen som helhet. Det finns emellertid ett trängande kulturellt behov av att bibehålla mångfalden i Europa.
Därför gratulerar jag utskottet för kultur och utbildning och Miguel Portas till detta initiativbetänkande. Jag hoppas att de positiva punkterna i det här betänkandet kommer att hjälpa kommissionen att formulera om och uppdatera direktiv 77/486, som ni sa, herr kommissionsledamot.
Jag vill också framhålla ytterligare tre saker:
För det första respekt för att det är medlemsstaterna som fastställer innehållet i undervisningen och hur utbildningssystemen ska se ut, enligt artikel 149. 
För det andra att invandrarnas ursprungsländer verkar för att de lär sig och behåller förmågan att använda sitt modersmål, först de europeiska språken och sedan alla andra språk, naturligtvis i samförstånd med värdlandet.
För det tredje att medlemsstaterna samordnat tillhandahåller och på ett kontrollerat sätt använder de många program som ni nämnde och finansieringsmekanismerna, under kommissionens överinseende. 
Talmannen.
   – Jag tycker att alla anföranden har varit ovanligt stimulerande. Jag måste även påpeka att Europeiska unionens statistik också visar att i en genomsnittlig klass med tjugo elever i stora europeiska städer så tillhör tolv, tretton stycken tio olika etniska grupper. Flerspråkighet är således en mycket komplicerad fråga också ur praktisk synvinkel. 
Ján Figeľ,
   . – Herr talman! Tack för era uppmuntrande ord. Jag vill också tacka er för diskussionen, som bekräftar att flerspråkighet är viktig, både med tanke på migration och på europeisk integration, både i vidare och snävare bemärkelse.
Jag vill bara säga att vi har tillräckligt med goda exempel som visar hur den här frågan kan utvecklas på ett positivt sätt. Låt mig bara nämna två av dessa. I samband med Europeiska språkdagen den 26 september publicerades några nya undersökningar. Enligt dessa undersökningar talar hälften av unionens befolkning ett främmande språk. Det är en hygglig siffra, och en siffra som ständigt stiger, även om man måste framhålla att det finns länder där andelen av befolkningen som kan kommunicera på ett främmande språk är nästan 90 procent. Vi har också en grupp länder där endast omkring 30 procent av befolkningen kan kommunicera på ett främmande språk. Det finns en 1 + 2-modell (modersmål + 2 främmande språk) – men i genomsnitt är det ungefär 1,5 som gäller i dagens europeiska utbildningssystem, det vill säga 1 + 1,5. Det finns dock också länder i EU-25 där eleverna lär sig fler än två främmande språk, det vill säga 1 + fler än 2, och andra länder där de lär sig ett främmande språk eller mindre. Det är en utmaning för medlemsstaterna att åstadkomma mycket mer på det här området, eftersom detta också har betydelse för sysselsättning, rörlighet, personlig och intellektuell utveckling och naturligtvis för toleransen, liksom förmågan att förstå andra kulturer och leva i en mångkulturell miljö. 
Jag vill understryka att Europeiska kommissionen kommer att bidra till en webbplats i EU-portalen som just ska tjäna det syfte som Christa Prets nämner – för språkundervisning och språklig mångfald. Tack så hemskt mycket för ert stöd och era diskussioner, och ett speciellt tack till föredraganden. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdagen den 13 oktober, kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0237/2005) av Doris Pack för utskottet för kultur och utbildning om nya utmaningar för cirkusen som en del av Europas kultur (2004/2266(INI)). 
Doris Pack (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Vi ska diskutera någonting underbart – cirkus. Jag hoppas att vi ska kunna ha lite roligt också. Jag har då i alla fall haft mycket roligt under den tid som jag har lagt ned på den här frågan. Jag fick många vänner i cirkusvärlden och kan bara säga att det var givande att ge sig i kast med cirkusen som ämne. Jag gjorde det dock inte för att jag tyckte att det var njutbart, utan för att jag såg de problem som cirkusen har i Europeiska unionen och på andra håll som en utmaning.
Ett syfte med det här betänkandet är att cirkusen ska bli erkänd som en självklar del av den europeiska kulturen. Det är bara i mycket få länder i Europeiska unionen som den betraktas som en kulturell tillgång, och nationalstaterna måste ta itu med detta problem och inse att cirkusen är en viktig del av kulturen. Då kommer det att bli möjligt att lösa de problem som cirkusen fortfarande dras med.
Den andra frågan som jag vill ta upp handlar om utbildning och yrkesutbildning. Kommissionen bör införa mekanismer för samarbete mellan medlemsstaterna i syfte att garantera och främja en rimlig fostran och utbildning för barnen i de resande samhällena – och med det menar jag inte bara cirkusanställdas barn, utan alla resande samhällen – oaktat vilket medlemsland de råkar befinna sig i. Härvid vore det önskvärt att en ny resolution från rådet förbereds, där utbildning och yrkesutbildning av hög kvalitet garanteras för barn, ungdomar och vuxna i de resande samhällena, och där cirkusskolornas yrkesutbildning erkänns och stöds.
Den tredje frågan handlar om det som kallas tillfälliga anläggningar. Kommissionen bör efter att ha rådfrågat Europas cirkusförbund, som är baserat här i Bryssel, ge Europeiska standardiseringsorganisationen i uppdrag att sammanställa utförliga normer avpassade för de resande cirkusarnas anläggningar. Till exempel finns det olika regler om sådant som säkerhet och tältmaterial i länderna i Europeiska unionen. Detta är inget skämt, utan ett beklagligt faktum som man inte kommer ifrån, och här måste det till förändringar. Brandsäkerheten, där reglerna till och med skiljer sig från en ort till en annan, är ett av dessa enkla ting som ger alla resande cirkusar stora problem, och vi måste faktiskt få ordning på dem utan att äventyra publikens säkerhet.
Vi måste också ta hänsyn till cirkusmedarbetare, rörlighet och anställning av medborgare från tredjeland. Kommissionen bör utarbeta en analys av de nuvarande systemen för utfärdande av viseringar och arbetstillstånd och med utgångspunkt från denna utarbeta EU-bestämmelser inom detta område. Dessa bör ta hänsyn till de nuvarande svårigheterna att få viseringar och arbetstillstånd. 
De krav som gäller i dag för artister med kortfristiga arbetsavtal är svåra att uppfylla och måste också avskaffas – jag tänker på kravet att bevisa att ingen lika kvalificerad person finns inom EU. Kan ni förklara för mig hur jag ska kunna bevisa det när jag vill ta in en stjärnartist från Ukraina eller Kina till en cirkus i Europa? Jag skulle behöva visa att det inte finns några artister i EU med motsvarande kvalifikationer, men det är ju löjligt. Ingen opera skulle acceptera sådant trams. La Scala kan anställa sångare från Europeiska unionen och från tredjeland också, men en cirkus har inte den möjligheten, och det är därför som det är viktigt att cirkusens kulturella värde erkänns. Det kommer att underlätta för artisterna.
När vi sammanställde betänkandet kompromissade vi och kom överens om att inte nämna djurhållningen, eftersom vissa länder betraktar cirkusars djurhållning som en verkligt stor fråga som de gärna vill reglera på nationell nivå. Icke desto mindre anser vi att djuren är en del av den traditionella cirkusen och att det måste gå att anta direktiv som gör att cirkusarna får behålla dem. En sådan lagstiftning finns i till exempel Tyskland och Storbritannien. Vi behöver bara ta efter den.
Således är det som vi kräver i det här betänkandet fullt rimligt. Vi ber inte bara kommissionen att notera det, utan också att faktiskt göra det som vi kräver av den, genom att koppla in standardiseringsorganisationen och göra det klart för medlemmarna i de nationella regeringarna att cirkusen är en viktig kulturell tillgång, en tillgång som vi fortfarande gärna vill föra vidare till våra barn och barnbarn. 
Ján Figeľ,
   . – Herr talman! Jag vill inleda med att tacka föredraganden Doris Pack för hennes förnämliga arbete och för initiativbetänkandet. Betänkandet inrymmer alla aspekter av cirkusfrågan. Kommissionen kommer naturligtvis att noggrant studera rekommendationerna i betänkandet. Jag vill emellertid redan nu göra några kommentarer om några av huvudinslagen.
Parlamentet vill att cirkusen ska erkännas som en del av den europeiska kulturen. Självklart är det inte upp till kommissionen att bestämma vad som hör till eller inte hör till den europeiska kulturen. Det torde vara en naturlig process, och cirkusen verkar helt naturligt erkännas som en del av vår kultur. En god illustration av det på gemenskapsnivå är att många samarbetsprojekt på cirkusområdet delfinansieras genom EU:s kulturprogram, till exempel projektet – nycirkus – ett nätverk med cirkusskolor och musikskolor som delfinansieras inom ramen för Kultur 2000-programmet.
I betänkandet understryks också vikten av att vidta särskilda åtgärder för att hjälpa barn i resande familjer såsom de inom cirkusen. Utbildningen för elever med utbildningsnackdelar på grund av särskilda omständigheter är mycket viktig. Dessa barn bör så långt det är möjligt förses med flexibla inlärningsmiljöer. Kommissionen föreslår att en studie påbörjas 2006 för att uppdatera betänkandet från 1996 om medlemsstaternas åtgärder för att följa upp rådets resolution från 1989 – det är 16 år sedan – om skolutbildning för barn till yrkesresande .
Kommissionen har uppmanats att studera utvecklingen av åtgärder för att tillgodose de särskilda behoven hos den här målgruppen. Vi föreslår att Europeiska byrån för undervisning för elever med behov av särskilt stöd ska utföra den studien i sitt arbetsprogram för perioden 2006–2007. Inom de nuvarande programmen Sokrates och Leonardo ges redan stöd till projekt för resande barn och familjer. Det arbetet kommer att fortsätta i det framtida programmet för integrerat livslångt lärande. Därför vill jag uppmana de organisationer som företräder cirkusen att till fullo utnyttja de möjligheter som gemenskapsprogrammen erbjuder. Jag vet att Doris Pack, som också är föredragande för det mycket viktiga nya programmet för livslångt lärande är fullt medveten om de möjligheter som de programmen erbjuder.
I betänkandet krävs också att vi upprättar europeiska normer för de resande cirkusarnas anläggningar. Jag är glad att kunna upplysa er om att kommissionen redan har gett i uppdrag till Europeiska standardiseringsorganisationen att upprätta en europeisk standard för säkerheten i tillfälliga anläggningar, särskilt tält. Denna europeiska standard ska publiceras av vår standardiseringsorganisation inom de närmaste månaderna. Kommissionen är beredd att titta närmare på möjligheten till ytterligare europeiska standarder tillsammans med cirkusföreträdare.
Enligt betänkandet bör kommissionen underlätta rörligheten för och anställning av cirkusmedarbetare från tredjeland. Gällande EU-lagstiftning gör det inte möjligt att utfärda visum eller uppehållstillstånd som tillgodoser artisters behov. Vi är väl medvetna om svårigheterna för artister att få visum som gäller längre än sex månader. Kommissionen kommer att beakta detta i våra överväganden om den framtida invandringspolitiken i Europa.
Avslutningsvis vill jag låna några ord från den franske drama- och sångläraren Francois Delsarte: ”Artisten är en resande här på jorden.” Det är särskilt sant för cirkusmedarbetare. Doris Pack har satt dem på kartan. Hennes betänkande kommer utan tvivel att bidra till ett större erkännande av cirkusen som en del av Europas kultur och till att större hänsyn tas till dess särskilda behov när vi utformar vår politik.
Jag kan försäkra er att jag kommer att göra mitt allra bästa, när det finns en tydlig roll för kommissionen. 
Ria Oomen-Ruijten,
   . – Herr talman! Låt mig börja med att framföra ett hjärtligt tack till Doris Pack, som i går kväll utnämndes till parlamentsledamot för kultur för året 2005, något som delvis beror på hennes roll som cirkusens ambassadör.
Jag vill också tacka kommissionsledamot Ján Figeľ för det utmärkta sätt på vilket han svarade på frågorna i Doris Packs betänkande.
Charlie Chaplin sa en gång [”Jag är och förblir en enda sak, bara en enda sak, och det är en clown. Det placerar mig på ett mycket högre plan än någon politiker”]. Vi politiker får acceptera det. Det finns dock ett annat citat från William Shakespeare, som sa: [”En bondlurk! Det är det bästa jag vet”]. 
Båda uttalandena visar hur högt en cirkusartist som clownen rankas. Vi har ju alla härliga minnen av clowner, akrobater, jonglörer och djurtämjare.
Även om cirkusen har utvecklats över tiden så är den djupt förankrad i vår europeiska kultur. I sin nuvarande form har den funnits sedan 1700-talet, men akrobater och jonglörer uppträdde också på marknader och nöjesfält under många århundraden dessförinnan. De reste från plats till plats för att visa upp sina färdigheter. Det är inte mycket som har förändrats på den fronten.
Däremot har någonting annat förändrats, och det är erkännandet av detta kulturarv – som Doris Packs betänkande också handlar om – vilket faktiskt är mycket ringa. Cirkusen erbjuder inte bara underhållning, utan också bildning, och den når en stor publik. Allt detta gör att den europeiska cirkuskulturen är någonting som rör oss alla.
Mot den bakgrunden gör föredraganden rätt i att framhålla vikten av god utbildning för barnen i de resande samhällena. De måste garanteras tillgång till bra skolor och yrkesutbildning på samma sätt som andra barn. Föredraganden hävdar att cirkusen finns till för unga och gamla, för ”barn i alla åldrar”, och jag vill följa upp det med någonting som clownen Pipo, som var en berömd nederländsk clown, alltid brukade avsluta sina TV-program med: ”hej då fåglarna, hej då blommorna, hej då barn”. 
Roger Helmer (NI ).
   – Herr talman! Det är helt i sin ordning att vi debatterar cirkus här i parlamentet med tanke på att Europaparlamentet är den största resande cirkusen i världen, även om jag är rädd att många av mina väljare i East Midlands i England nog undrar om vi inte har viktigare saker att syssla med.
Jag har blivit kontaktad av allmänheten som oroar sig för bruket av djur på cirkus och möjligheten att de behandlas illa eller kommer till skada. Jag delar den oron. Jag vill uppmana medlemsstaterna att se till att bruket av cirkusdjur blir föremål för reglering och granskning. Jag tror dock att det är att gå för långt att förbjuda djur på cirkus. Det är en sak att stödja djurens välbefinnande och en helt annan att förbjuda ett mycket omtyckt och traditionellt inslag på cirkus som, vilket mycket riktigt sägs i Doris Packs betänkande, är en erkänd och mycket gammal del av den europeiska kulturen.
Man kan dra en parallell med jaktfrågan, en annan måltavla för djurrättsrörelsen. Samma kriterier kan tillämpas: Jakt bör ske med vederbörlig hänsyn till djurens välbefinnande och gör det också normalt sett. Den engelska rävjakten är – liksom cirkusen – en betydelsefull del av det engelska kulturarvet och särskilt i East Midlands, som jag representerar.
Jag skulle motsätta mig varje försök att förbjuda djur på cirkus, och jag motsätter mig det orättvisa och kontraproduktiva förbudet mot rävjakt, som nyligen införts i mitt eget land. 
Gyula Hegyi (PSE ).
   – Herr talman! Cirkus är magi för barn. Cirkus är en speciell underhållning för vuxna. Cirkus är konst och skapar arbete för dem som jobbar där. Cirkusen är också en djurpark för de människor som bor långt från de riktiga, allmänna djurparkerna i stora städer. Cirkusen är många familjers hem och en skola för deras barn. Cirkusen finns både utanför och inuti våra samhällen, utanför med sin magi och sina sagor och inuti med sina vardagliga behov och faktiska förhållanden. Doris Packs utmärkta betänkande visar respekt för magin, och hon vet mycket väl att den magin inte bör regleras. Hon försöker alltså hjälpa cirkusfolket att lösa sina vardagsproblem. Det är ett bra tillvägagångssätt.
Det är viktigt att tillhandahålla fullgod utbildning för barnen i resande samhällen. Distansutbildning och e-lärande kan vara en del av lösningen, men cirkusbarn bör också träffa andra barn från det så kallade verkliga livet. Ett ändamålsenligt system för visum och arbetstillstånd är också viktigt för cirkusmedarbetare, eftersom cirkusen verkligen inte har några gränser.
Som tidigare medlem av det ungerska parlamentet lade jag fram ett ändringsförslag för att i vår strafflagstiftning införa straff för djurplågeri. Jag respekterar följaktligen formuleringen om djur, men jag stöder ändå inte ett totalförbud för djurattraktioner på cirkus och menar att Doris Pack tar upp frågan på ett vettigt sätt. Djur bör respekteras, men utan dem skulle cirkusen förlora sin uråldriga magi, och vi får inte döda magin. Lejon, elefanter, apor och andra exotiska djur på cirkus gav mera färg åt min barndom, och så bör det också förbli för kommande generationer.
Jag vill göra en sista kommentar som inte precis gäller cirkusproblemet. Jag instämmer helt med Doris Pack i att arbetstillstånd bör ges till cirkusmedarbetare, men jag menar också, som Ján Figel’ mycket riktigt pekade på, att arbetstillstånd också bör ges till alla som arbetar i Europeiska unionen, till och med de som kommer från de nya medlemsländerna och till och med i länder som Tyskland. 
Christa Prets (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag ska tala i stället för Guy Bono. Jag vill tacka Doris Pack för detta initiativ, för jag anser att det är mycket viktigt att erkänna att cirkusen har ett kulturellt värde och inte är någon ordinär affärsverksamhet.
När alla länder en gång inser detta och verkligen omsätter det i praktiken kan cirkusen mycket väl få bättre möjligheter att överleva – nu har vi nämligen kommit till en punkt där detta är någonting som vi måste kämpa för. Vi måste vara medvetna om denna tradition och om dess status som en europeisk specialitet. Det handlar om att bevara ett kulturarv, och det måste sägas högt och tydligt.
När man gör det så blir mycket enkla saker ofta betydelsefulla – saker som icke desto mindre framstår som mycket svåra, såsom gemensamma normer för säkerhetsåtgärder. Det är inte acceptabelt att en cirkus om och om igen ska behöva sätta sig in i olika administrativa krav när den förflyttar sig från ett land till ett annat och orka med kostnaderna för att uppfylla dessa, vilka belastar en redan hårt ansträngd budget ytterligare. 
Jag tycker att vi också behöver ha en ny debatt om beviljandet av visum. Artister som dessa bör kunna få visum som varar längre, men vi måste verkligen se till att det inte finns några möjligheter att dessa missbrukas för att bedriva människohandel.
Vi måste också tänka igenom frågorna som har med barnens utbildning att göra och hitta gemensamma lösningar. Det ännu större problemet, som vi säkerligen inte kommer att kunna lösa på egen hand, är cirkusarnas djurhållning. Här gör skillnaderna mellan de nationella reglerna och bestämmelserna att det blir svårt att komma överens. Jag hoppas dock att vi kommer att kunna göra någonting som både gör att djuren har det bra och att människorna kan roa sig. 
Ján Figeľ,
   . – Herr talman! Tack så mycket för diskussionen. Det är intressant att se hur många ämnesområden som har beröringspunkter med cirkusen och den europeiska kulturen, eller som samverkar kring detta tema. Naturligtvis frestas man ofta att blanda ihop yrken eller arenor, men en riktigt bra cirkus av hög kvalitet förtjänar ett erkännande, vilket i huvudsak är vad det här betänkandet handlar om. Det handlar också om ett specifikt ansvar för att ta upp frågor som inte bara hänger samman med kultur, utan också utbildning, rörlighet och ekonomi, eftersom vi talar om underhållningsbranschen.
Jag vill återigen framföra min uppskattning av föredraganden Doris Packs arbete, betänkande och tillvägagångssätt, liksom för debattinläggen. Jag ser fram emot att samarbeta med er om utvecklingen av den europeiska kulturella agendan på det här området. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdagen den 13 oktober, kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0273/2005) av Anna Záborská för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män om kvinnor och fattigdom i Europeiska unionen [2004/2217(INI)]. 
Anna Záborská (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Med fader Joseph Wresinskis ord: ”När människor döms att leva i extrem fattigdom kränks de mänskliga rättigheterna: det är vår heliga plikt att gå samman för att se till att dessa rättigheter respekteras.” Detta tema för Internationella dagen för utrotande av fattigdom återkommer också i Europaparlamentets filosofi.
Fattigdomen måste utrotas i det nya Europa, och detta sträcker sig längre än strategier för att göra EU till den mest konkurrenskraftiga och dynamiska ekonomin i världen. Den måste utrotas för att alla medborgares värdighet och ansvar ska främjas. Mäts inte ett samhälles välmåga också i termer av hur det behandlar sina svagaste medlemmar? Visst är det så att arbete integrerar individer i grupper, men det räcker inte för att göra någon till en medborgare, vilket erfarenheten utvisar. Ja, det behövs ett partnerskap med de minst gynnade medborgarna, eftersom det är de som är experter på att bekämpa extrem fattigdom. Fattiga människor som inte har introducerats i medborgarandan kommer inte att vara delaktiga i samhällslivet heller. Kan inte de också betraktas som verkliga byggare av det nya Europa? För att de fattigaste människorna ska bli aktiva partner måste de emellertid först av allt få en röst – de behöver erkännande, säkerhet och integration. Att bekämpa extrem fattigdom innebär att respektera allas rättigheter.
Kravet från Fourth World Committee, den äldsta intergruppen i Europaparlamentet, kommer exakt i rätt tid för att förstärka strategin för social sammanhållning, skapa reella förutsättningar för att fattiga människor ska kunna delta och slutligen bedöma hur EU-politiken egentligen påverkar hur de fattigaste familjerna i medlemsstaterna lever, vilket är helt avgörande. Det faktum att en människa lever i fattigdom betyder inte att andra ska bestämma vad som är bäst för henne, åt henne. Varför ska man till exempel omhänderta barn från familjer av socio-ekonomiska skäl som har med extrem fattigdom att göra? Vore det inte bättre att i stället stödja deras föräldrar, som också har rätt att fullgöra sina skyldigheter som föräldrar. De känner samma glädje, har samma förhoppningar, samma farhågor och samma tvivel, men under mycket svårare omständigheter. Och samtidigt som fattigdomen drabbar kvinnor hårdare så är det de som har störst vilja att försvara sina nära och kära mot fattigdom och social utslagning. Kvinnor, som bygger grundläggande nätverk och skapar fred, måste uppmuntras att främja mänskliga rättigheter och värdighet för alla.
Jag ska sluta med att betona att sjuttiotre ändringsförslag har diskuterats i utskottet. Med undantag av två eller tre, accepterades de. Därefter antogs betänkandet enhälligt, och jag vill tacka mina kolleger för deras samarbete. En sak ska dock framhållas, eftersom mina kolleger från kommunistgruppen genom ändringsförslag 7 föreslår att fattiga kvinnor inte ska ha tillgång till primär hälsovård. Det stämmer att tillgång till offentlig hälso- och sjukvård är viktig för att alla ska få ett anständigt vardagsliv. Men det räcker inte. Varför inte stödja kvinnorna i deras kamp mot fattigdom genom att göra det möjligt för dem att behålla sin hälsa? Vad är det vi talar om? Vi talar om att de ska kunna äta sunt, ha tillgång till rent dricksvatten, kunna planera sina familjer och ha tillgång till vacciner och grundläggande behandling av vanliga sjukdomar. Och varför förvägra dem rätten till gynekologisk-obstetrisk hälsa? Som läkare förstår jag inte det. Jag tycker faktiskt att det är en skymf. Jag ber er alla att stödja primär hälsovård, också för de fattigaste kvinnorna, och att tillbakavisa ändringsförslag 7.
Vladimír Špidla,
   . –  Mina damer och herrar! Med er tillåtelse vill jag börja med att tacka parlamentets ledamöter, och särskilt utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, för det här betänkandet. Kvinnors fattigdom och sociala utslagning är enormt viktiga frågor. Det finns en trend mot feminisering av fattigdomen i de europeiska samhällena, vilket ju också framgår av ert betänkande. Majoriteten av de arbetslösa och långtidsarbetslösa är kvinnor, och det är mycket vanligare att kvinnor arbetar deltid än att män gör det. Man kan inte komma ifrån att kvinnor fortfarande utsätts för våld, både offentligt och privat. Vidare är omkring 500 000 kvinnor i Europa varje år föremål för människohandel för sexuellt utnyttjande. Båda dessa problem är ofta en följd av den fattigdom som dessa kvinnor tvingas att leva i.
I ert betänkande slås det än en gång fast att kvinnors sysselsättning är och förblir nyckeln till ekonomiskt oberoende, och ett av de främsta verktygen för att ta sig ur fattigdomsfällan och den sociala utslagningen. Sysselsättningen har en direkt inverkan på kvinnornas ställning i samhället som helhet. EU:s åtgärder på sysselsättningsområdet är avgörande för att nå jämställdhet mellan kvinnor och män, och det är viktigt att ha en enhetlig strategi för att öka sysselsättningen och göra det lättare för kvinnor att komma in på arbetsmarknaden. Denna strategi måste vara skräddarsydd för kvinnors behov, och värna om vissa kvinnogrupper som löper störst risk för social utslagning, såsom ensamstående mödrar, invandrarkvinnor, kvinnor som tillhör etniska minoriteter, kvinnor som har dålig hälsa och äldre kvinnor.
Andelen sysselsatta kvinnor ökade från 50,6 procent till 55,7 procent mellan 1997 och 2004. Ett av de främsta skälen till detta var den ekonomiska tillväxt som Europa hade under denna period, även om denna var relativt låg. Sysselsättningen ökar alltså, men det finns fortfarande en utpräglad ojämlikhet och åtskilliga exempel på könsdiskriminering på det här området. Allmänt sett är det vanligare att kvinnor är arbetslösa, och de arbeten de har är ofta sämre betalda, mindre permanenta och mindre fördelaktiga i fråga om social trygghet. Samtidigt är det fortfarande kvinnorna som har det största ansvaret för omsorgen om barn och andra vårdbehövande. De mål för att bekämpa social utslagning som har satts upp med den öppna samordningsmetoden visar hur viktigt det är att medlemsstaterna tar hänsyn till jämställdhet mellan könen när de tar fram, genomför och övervakar de nationella handlingsplanerna för social integration.
De nationella handlingsplanerna är hörnpelare i den europeiska metoden, och ses över vartannat år. I teorin är alla medlemsstater skyldiga att ta hänsyn till jämställdhet mellan könen på alla områden, eller med andra ord tillämpa integrering av ett jämställdhetsperspektiv på alla nationella genomförandeåtgärder. För att göra den här uppgiften lättare samlas gemensamma indikatorer på fattigdom och social utslagning in regelbundet, både för män och kvinnor. Dessutom gör finansieringen genom åtgärdsprogrammet mot social utslagning att den sociala integrationen blir synligare och främjar delaktighet från aktörer ute på fältet.
Avslutningsvis vill jag framhålla tre prioriterade framtidsfrågor. För det första måste jämställdhet mellan kvinnor och män bli ett prioriterat mål för de sociala trygghetssystemen, i syfte att stärka de sociala rättigheterna för minoriteter på arbetsmarknaden. För det andra måste vi verka för en politik som är inriktad på att öka tillgången på omsorg med kvalitet för barn och andra vårdbehövande i alla åldrar, så att män och kvinnor faktiskt har ett val i fråga om balansen mellan arbete och privatliv. Slutligen måste jämställdhetsdimensionen av politiska åtgärder för att bekämpa fattigdom och social utslagning förstärkas för att motverka feminiseringen av fattigdomen.
Mina damer och herrar! Jag vill fästa er uppmärksamhet på en sak som visar vilken viktig roll vi alla har, och att man ibland inte kommer särskilt långt med enbart lagstiftning. EU:s lagstiftning för att motverka en löneklyfta mellan könen har funnits i 30 år, men löneskillnaderna mellan män och kvinnor är för närvarande 16–33 procent, beroende på medlemsstat. Som jag ser det är det helt klart att det vi nu behöver är en övergripande och konsekvent strategi. 
Edit Bauer,
   . – Herr kommissionsledamot, herr talman! De senaste uppgifterna som kommissionen har offentliggjort visar att i sjutton av de tjugofem medlemsstaterna löper kvinnor större risk att drabbas av fattigdom än män. Antalet är bara sjutton eftersom en del länder inte har lämnat några uppgifter.
Statistiken har länge visat att det finns två grupper som är oerhört riskutsatta: för det första ensamstående föräldrar, av vilka 85 procent är kvinnor, vilket visar att risken för fattigdom är klart könsspecifik, och för det andra kvinnor på arbetsmarknaden, som har en ogynnsam position på grund av framför allt moderskap och löneskillnader som har med detta att göra och också påverkar deras pensioners storlek. Två tredjedelar av människorna i pensionsålder är kvinnor över 65, och ändå är deras genomsnittsinkomst bara 53 procent av männens i samma ålder enligt Europeiska ekonomiska och sociala kommittén.
Vid världstoppmötet om social utveckling i Köpenhamn 1995 uttalades det att vi måste uppmärksamma kvinnors och barns behov och rättigheter, eftersom det ofta är de som bär den tyngsta fattigdomsbördan. Kvinnors fattigdom hänger ofta samman med barns fattigdom och leder till att en lågutbildad arbetsstyrka med låg anställbarhet permanentas. Ett resultat av detta är uppkomsten av en fattigdomsfälla mellan generationerna och ett stort hinder när det gäller att nå Lissabonmålen, med tanke på till exempel andelen elever som hoppar av från studierna, som är hela 18 procent för pojkar.
Herr talman! Det är tydligt att fattigdomen har en allvarlig könsdimension. Jag vill också understryka detta i samband med det faktum att en del av våra kolleger anser att det är möjligt och nödvändigt att avskaffa utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män. 
Edite Estrela,
   . – Varje timme dör 1 200 barn på grund av fattigdom. På grund av fattigdom förlorar världen 900 000 barn i månaden. Enligt FN:s rapport för 2005 är det antal barn som dör av fattigdom varje månad tre gånger så stort som antalet offer för den tsunami som drabbade Sydostasien i december 2004.
Varje dag dör tusen och åter tusen människor, främst kvinnor och barn, på grund av fattigdom. Det mål om sänkt barnadödlighet som sattes upp som en del av millennieutvecklingsmålen 2000 kommer att missas med 4,4 miljoner. Om man däremot lägger ihop de 500 rikaste människornas inkomster får man en summa som överstiger de 416 miljonerna fattigastes inkomster. De 2,5 miljarder människor som lever på mindre än 2 US-dollar om dagen utgör 40 procent av världens befolkning, men har bara 5 procent av världens inkomster. Millenniedeklarationen innehöll ett löfte om att halvera fattigdomen inom 15 år. Trots det fortsätter klyftan mellan rika och fattiga att växa.
Det finns mycket som man kan göra för att rädda åtskilliga kvinnor och barn från fattigdom. Låt mig bara ta ett exempel: mikrofinansieringsinstrument, som till exempel mikrokrediter, har visat sig vara effektiva i kampen mot fattigdom, och det är kvinnorna som har haft störst nytta av mikrokrediter och som har lyckats att förbättra sina familjers ekonomiska situation. Dessa kvinnor är arbetslösa eller har låga inkomster, och dörrarna till konventionella finansinstitut är stängda för dem.
Också i Europa löpte 16 procent av befolkningen risk att hamna i fattigdom 2003, enligt siffror från Eurostat. Det finns omkring 70 miljoner fattiga medborgare i EU-25. Det är därför som parlamentets socialdemokratiska grupp har lagt fram ett ändringsförslag till det här betänkandet, i syfte att lagstiftningsvägen fastställa en garanterad minimiinkomst – i linje med det som redan gäller i mitt land, Portugal – för att effektivt bekämpa fattigdom, och speciellt kvinnors fattigdom. 
Fattigdom leder till människohandel med kvinnor och barn, till sexuellt slaveri, till våld, till avbruten skolgång, till barnarbete, till att barn blir utsatta, till fundamentalism och till och med till terrorism. Att bekämpa fattigdom betyder att bygga ett rättvisare och säkrare samhälle för alla, också de välbeställda. 
Raül Romeva i Rueda,
   . – Herr talman! Som det står i betänkandet ägnar vi här i parlamentet generellt sett mycket mer tid och möda åt prisstabilitet och åt budgetunderskottet än åt fattigdom, utrotande av den och Lissabonmålens sociala dimension, till exempel. Icke desto mindre har fattigdomen, som har sagts här, ett kvinnligt ansikte också i Europa.
I större delen av medlemsstaterna tar inte de sociala trygghetssystemen tillräcklig hänsyn till kvinnors specifika förutsättningar. Därför måste parlamentet tydligt uppmana medlemsstaterna att införa och garantera en grundinkomst som ett grundläggande instrument i kampen mot fattigdom – vilken mest drabbar kvinnor, jag insisterar – inom ramen för en övergripande politik som främjar social och ekonomisk integration.
Dessutom vill jag än en gång påpeka att vi måste ersätta uttrycket ”våld i hemmet” med ”könsrelaterat våld”, eftersom det är ett slags våld som inte bör klassificeras efter var det äger rum utan snarare utifrån hur vårt samhälle fördelar rollerna mellan män och kvinnor, vilket ofta får många män att tro att de är överlägsna och att kvinnor är deras ägodelar, vilket beklagligtvis leder till våld. Vi har lagt fram ett ändringsförslag om detta. 
I det här sammanhanget handlar de ändringsförslag som vi har lagt fram om en strukturell dialog som ofta etableras i Europeiska unionen. 
Eva-Britt Svensson,
   . – Herr talman! Vi i vänstergruppen anser att kvinnor ska ha lika och rättvis tillgång till all sjuk- och hälsovård. Vi kan inte acceptera att kvinnor endast ska ha tillgång till viss sjuk- och hälsovård. Lika tillgång till all sjuk- och hälsovård, anser vi.
Fattigdom påverkar naturligtvis hela livssituationen, utbildning, hälsa, boende, socialt utanförskap, men jag vill särskilt lyfta fram betydelsen av kvinnors möjlighet till egen försörjning. Arbete är den viktigaste faktorn bort från fattigdom och därför är det särskilt oroande att 1975 års direktiv om lika lön för kvinnor och män fortfarande inte är genomfört. Kvinnor tjänar i EU i genomsnitt fortfarande endast 85 procent av männens löner, i vissa länder är skillnaden ännu större.
Utöver dessa osakliga löneskillnader så hänvisas kvinnor till låglöneyrken, till deltidsarbete, till sämre anställningsförhållande osv. Och denna diskriminering följer kvinnor livet ut ända upp i pensionsåldern med pensionssystem som också diskriminerar kvinnor. Herr talman! Kvinnor är inte svaga, men de görs svaga. 
Urszula Krupa,
   . –  Herr talman! Fattigdom som drabbar kvinnor i synnerhet är ett symtom på en stor samhällelig funktionsstörning som bör åtgärdas av rättskaffens och ansvarstagande individer som innehar viktiga administrativa befattningar. Fattigdomen kan dock inte särskiljas från den liberala världssyn som ledde till en modell för den ekonomiska politiken med inriktning på vinst och individuella karriärer till förfång för mänskligheten.
Den snikna kapitalismen är en av huvudorsakerna till fattigdom, eftersom den gör att de rika blir rikare medan de fattiga förpassas till armod. Vi har också den omänskliga globaliseringen och den så kallade fria marknaden som styrs av monopolföretag, tillsammans med feministiska tendenser som skadar familjerna outsägligt. Dessa faller samman, och mänskliga relationer försvinner. Övergången från den så kallade patriarkaliska äktenskapsmodellen till en förening av partner lägger ytterligare en börda på kvinnorna, som med större sannolikhet beslutar sig för skilsmässa om de hamnar i en svår situation. Detta är också skälet till att fattigdomen ökar, särskilt bland kvinnor över 65 år.
Att envist upprepa påståendet att fattigdom beror på arbetarnas låga produktivitet, vilken i sin tur beror på deras dåliga hälsa, undernäring och brist på kvalifikationer, är en underlig förvrängning av sanningen.
Jag vill fästa kammarens uppmärksamhet på vad det är som orsakar fattigdom i Polen. Trots sin enorma potential så är mitt land Europeiska unionens fattigaste medlemsstat enligt Eurostat. Det har också den högsta arbetslösheten, och det beror både på den korrumperade postkommunistiska koalition som regerar och följderna av att ekonomin har anpassats för att uppfylla anslutningskraven. Den fattigdom som större delen av det polska samhället, däribland kvinnorna, lider av kan inte åtgärdas med propaganda, tomma slagord, betänkanden, direktiv eller en internationell dag för utrotande av fattigdom, som kommer att kosta en förmögenhet. Det som krävs är en ekonomisk ordning som bygger på solidaritet och syftar till att tillvarata människors, det vill säga vanliga mäns och kvinnors, intressen. En sådan ordning måste vara förenlig med moraliska normer, eftersom det är de som talar om hur vi ska behandla våra grannar, särskilt de individer, länder och regioner som är svagare än vi. 
Brian Crowley,
   . – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för hennes fantastiska arbete med detta betänkande. Det kommer mycket lägligt, då vi påbörjar diskussioner om reformen av den europeiska sociala modellen och om att uppamma större stöd för Lissabonstrategin. Till syvende och sist måste alla dessa riktlinjer – oavsett om de gäller det ekonomiska eller det sociala området – utgå från människan.
Siffrorna och statistiken visar oss att fattigdomen i EU:s medlemsstater påverkar kvinnor mer än någon annan grupp i samhället. På grund av kvinnors unika roll i våra samhällen som huvudansvariga för barnen och barnens uppfostran finns hela tiden problem för barnen som också fångas i fattigdomsfällan. Låt oss tala med de kvinnor som är fattiga, låt oss höra vad behöver för att undslippa fattigdom och vad anser vara problemen, i stället för att skriva fler betänkanden.
Vi får inte glömma Nelson Mandelas ord, att det inte är en välgörenhetshandling att övervinna fattigdomen. Det är en handling till försvar för rättvisan. Det är att värna den grundläggande mänskliga rättigheten till ett anständigt liv och till frihet. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Jag vill tacka Anna Záborská för hennes betänkande om förhållandet mellan kvinnor och fattigdom i Europeiska unionen i dag. Jag är övertygad om att fattigdomen har en kvinnas ansikte: en mor som vill uppfostra sina barn med kärlek, en gammal kvinna som har kämpat för ett samhälle som inte ger henne någon uppskattning och en ung kvinna som står vid ett vägskäl i dagens värld – familj eller jämställdhet.
När natten blir till dag ser vi enorma möjligheter som ger kvinnor fri tillgång till utbildning och arbete.
De som kämpade för kvinnors rättigheter förr i världen avundas kanske dagens kvinnor deras möjligheter och de lagar som har utformats för att skydda dem. Vem, eller snarare vad, är det då som gör att fattigdomen har en kvinnas ansikte? Jag kan, kanske oväntat – jag ska inte skylla på den här gången, mina herrar – sammankoppla fattigdomen med vår önskan att axla den roll som ni bara tyst kan avundas oss, modersrollen.
Vår situation beror inte på att vi inte kan hålla jämna steg med er i arbetet. Många stora och viktiga män har kommit fram här i världen endast beroende på det hårda arbete som de självutplånande kvinnorna omkring dem har lagt ned.
Samhället betonar att kvinnorna ger livets gåva. I en del länder ger lagen dem inte ens möjlighet att välja att göra något annat. Men så fort en kvinna blir mor upphör samhället att bekymra sig för nationens framtid och låter henne ta över. Lagarna värderar inte hennes arbete, en mors och hemmafrus arbete, tillräckligt högt och gör det inte heller lättare. Hur kommer framtiden att se ut?
Medierna, till exempel ...
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Eurostats statistik visar att upp till 16 procent av EU:s befolkning hotas av fattigdom, vilket gör Anna Záborskás betänkande än viktigare.
Låt mig först tacka föredraganden för ett koncist och substantiellt betänkande, som kan bli en bra utgångspunkt för utrotandet av fattigdomen och därmed för att nå ett grundläggande mål för Lissabonstrategin.
Konceptet fattigdom hänger nära samman med feminiseringen av den. Kvinnorna är de som är mest sårbara för fattigdom, särskilt när de är familjeförsörjare. Å ena sidan har globaliseringen och datateknikens intåg ökat de ekonomiska möjligheterna och självständigheten för en del kvinnor. Å andra sidan knuffas många kvinnor mot samhällets periferi och kan inte utnyttja fördelarna av denna process på grund av låg utbildningsnivå, fördomar i samhället eller högre ålder.
Jag håller med föredraganden om att medlemsstaterna måste vidta åtgärder för att se till att kvinnor som lever i fattigdom får samma tillgång till de offentliga sjuk- och hälsovårdssystemen – framför allt primär sjukvård, inklusive skydd för kvinnor med barn, och gynekologisk vård – utbildning och arbetserfarenhet som andra. Detta är den främsta medicinen om diagnosen är fattigdom. Det är dags att agera. Vi kan inte fortsätta att vara passiva i en värld där kvinnor och barn dör av hunger, förblir analfabeter och inte kan bygga upp ett anständigt liv för sina närmaste familjemedlemmar. Vi måste värna om livet jämt och ständigt och göra världen till en bättre plats för alla, utan fördomar.
Därför uppmanar jag kommissionen, liksom oss alla, att visa ansvar för den misär som miljontals fattiga människor lever i, om de så är fattiga i utvecklingsländerna eller i våra städer, och därmed skapa möjligheter till ett anständigt liv, i en anda av solidaritet och europeiska värden. 
Christa Prets (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Över 68 miljoner människor i EU, dvs. 15 procent av unionens befolkning, befinner sig i riskzonen för fattigdom. Utanför EU:s 25 medlemsstater är situationen ännu värre. Därför bör alla tänkbara EU-instrument – vare sig det är den europeiska grannskapspolitiken eller utrikespolitiken, utvecklingspolitiken eller finanspolitiken – utnyttjas till det yttersta om vi ska kunna minska fattigdomen både hemma och i andra länder. Nationella handlingsplaner måste innehålla särskilda åtgärder för att minska fattigdomen, och kommissionen måste övervaka genomförandet av dem.
Det är mycket viktigt att lägga större fokus på kvinnor, både i de europeiska sysselsättningsriktlinjerna och i Lissabonstrategin. EU:s utvecklingspolitik måste inriktas mer på att minska fattigdomen, men samtidigt måste den internationella utvecklingspolitiken snarast granskas för att fastställa i vilken utsträckning grupper i riskzonen antingen blir hjälpta eller marginaliseras ytterligare. Världsbanken, G8-gruppen, Internationella valutafonden och Världshandelsorganisationen måste visa sina kort och redogöra för vilka effekter deras politik tidigare har haft på kvinnor och fattigdom och vilken effekt den har i dag.
En tänkbar konsekvens av fattigdomen utanför EU:s 25 medlemsstater är ökad illegal invandring, människosmuggling och kriminell verksamhet, vilket kan leda till ökad kvinnohandel. Vi upprepar därför vårt långvariga krav på att medlemsstaterna en gång för alla bör lagstifta om en garanterad minimiinkomst. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Det räcker inte att fördöma den svåra fattigdom som många tiotals miljoner kvinnor i EU:s 25 medlemsstater lever i. Det räcker inte att konstatera att den fattigdom och sociala utslagning som mer än 72 miljoner människor inom EU lever i är en kränkning av de mänskliga rättigheterna och främst drabbar kvinnor.
Det som behövs är en radikal förändring av den ekonomiska och sociala politik som ökar arbetslösheten, fattigdomen, den sociala utslagningen och den ojämlika fördelningen av välstånd. Det är hög tid för oss att göra upp med nyliberala idéer och med Europeiska centralbankens riktlinjer.
Stabilitets- och tillväxtpakten måste ersättas med en tillväxt- och sysselsättningspakt. Dessutom måste vi utarbeta en ekonomisk och social utvecklingsstrategi för att stoppa privatiseringen av offentliga sektorn och socialförsäkringssystemet, och se till att människor får en inkomst som ger social trygghet och tillgång till hälso- och sjukvård, vilket givetvis omfattar den vård som kvinnor behöver. Endast på det sättet kan vi se till att människor har högkvalitativa arbeten med rättigheter och rimliga löner, och att kvinnor kan åtnjuta de mänskliga rättigheter som de är berättigade till. 
Godfrey Bloom (IND/DEM ).
   – Herr talman! De flesta av oss instämmer i att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män gör ett gott arbete – lika gott som något annat utskott, åtminstone enligt min uppfattning. Jag instämmer i grundinriktningen bakom betänkandet och de problem vissa kvinnor står inför när det gäller löner, och jag stöder också helhjärtat behovet av bättre statistisk information i denna fråga, men jag måste ändå fästa er uppmärksamhet på den dubbelmoral vi tillämpar. Vi kan i dag köpa den här tidningen i parlamentets affär: det är hårdporr. Trots att det är en amerikansk publikation visas östeuropeiska modeller, och jag misstänker att det har att göra med den fattigdom som Anna Záborskás team talar om. Det är toppen på ett isberg av utnyttjande och människohandel, ämnen som belyses i just detta betänkande. Ändå kan man köpa denna tidning här. Jag anser att Europaparlamentets skenhelighet i detta avseende, liksom i så många andra, är sorgligt förutsägbar. 
Robert Kilroy-Silk (NI ).
   – Herr talman! I betänkandet fastslås att det är nödvändigt att skapa det nya Europa på grundval av ett nyskapande samarbete mellan kulturer. Det är fel! Kulturer och män är i högsta grad ansvariga som de största kvinnoförtryckarna i Europa. Och ändå är vita, liberala västkvinnor – som de som är företrädda här – livrädda för att kritisera det farliga struntpratet om mångkultur och blundar för att kvinnor från etniska minoriteter, som i min valkrets, är föremål för övergrepp, att kvinnor förtrycks och behandlas som männens ägodelar, att de förvägras utbildning, att de förvägras att arbeta, att de förbjuds att gå ut, att de blir instängda i gettot. Ännu värre, de könsstympas, de beordras att skyla sina kroppar, de tvingas in i äktenskap och de utsätts för hedersmord, något som polisen i Derbyshire och Londonområdet har vittnat om.
Om vi ska ge kvinnor fullständiga rättigheter måste de befrias från kulturer och från män. De måste bli fria så att deras liv kan bli jämställda och berikade och fattigdomen kan utrotas. Frågan är om kvinnorna här har modet att göra vad som krävs. 
Kartika Tamara Liotard (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Först vill jag uttrycka mitt missnöje över att en debatt om kvinnor inte bara är den sista punkten på föredragningslistan, utan dessutom – återigen – läggs ned.
Jag ska nu gå över till ämnet kvinnor och fattigdom. Trots att det betänkande vi har framför oss är i fickformat så är det lika svårläst som en text ur Bibeln. Som en progressiv kvinna är jag därför mycket besviken över slutprodukten, som främst är beskrivande och inte handlingsinriktad.
Vad man faktiskt gör i betänkandet är att föra upp frågan om fattigdomens särskilda följder för kvinnor på EU:s dagordning, vilket är bra. Jag stöder till fullo avsnittet om att inrätta en aktiv grupp inom EU, i vilken de fattigaste kvinnornas deltagande aktivt främjas och stöds. De är trots allt sakkunniga och har stor kunskap om hur vi kan lösa de mest brådskande problemen när det gäller fattigdom och kvinnor. 
Maciej Marian Giertych (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det är konstig tid vi lever i. Å ena sidan finns den höga arbetslösheten, och å andra sidan det ekonomiska trycket att ha två inkomster i varje hushåll. Vi borde anstränga oss för att överföra åtminstone en del av den arbetslösheten till hem och familjer, eftersom detta är något som vi ändå måste finansiera. En kvinna som sköter ett hushåll känner sig inte arbetslös. Hon är tvärtom sysselsatt 24 timmar om dygnet, vilket syns på hennes händer.
Vi gör kvinnor som sköter hushållet en mycket stor otjänst om vi betraktar dem som arbetslösa. En arbetslös man däremot känner sig frustrerad, oduglig, värdelös och tillintetgjord.
Den vanligaste orsaken till fattigdom i en familj är att fadern förlorar sitt arbete. Familjer som lever på en inkomst har ofta en mycket anspråkslös livsstil, men de känner sig inte fattiga. Det starka familjelivet är deras rikedom. I dessa familjer uppstår färre beteendeproblem. Ett land som bistår familjer som lever på en inkomst, exempelvis genom skattelättnader eller bidrag, behöver inte spendera lika mycket pengar på daghem, ungdomsanstalter, fängelser, äldreboenden och liknande inrättningar. Det landet kan dessutom glädjas åt lyckligare kvinnor, lyckligare barn och lyckligare män. 
Vladimír Špidla,
   . –  Mina damer och herrar! Jag vill tacka er för den debatt som just har ägt rum. Jag anser att vi kan dra flera grundläggande slutsatser av den. En del av dessa slutsatser finns förstås med i det ursprungliga betänkandet, men i dag har de upprepats med förnyad relevans, och ibland backats upp med nya argument. Det råder ingen tvekan om att kvinnor löper större risk att drabbas av fattigdom, vilket innebär att lika möjligheter inte kan komma på fråga i ett samhälle där det ena könet uppenbarligen har färre möjligheter. Trots alla framsteg i jämställdhetspolitiken och den utveckling som har skett, har vi därför fortfarande lång väg kvar.
Ett annat påtagligt problem som har uppstått är att fattigdom utgör ett särskilt hot mot kvinnor i vissa sociala situationer, även om detta hot förstås alltid är närvarande för kvinnor under hela livet. Demografiskt åldrande innebär att vi står inför problemet med fattiga änkor och framför allt fattiga ensamstående kvinnor, och denna fråga måste beaktas. Enligt min mening gjorde debatten också klart att vi inte kan ta utvecklingen för given, eller med andra ord lita på att framsteg kommer att ske en vacker dag och att situationen successivt kommer att bli bättre för varje år tills vi når de resultat som vi vill ha. Den typen av framsteg kräver mycket hårt arbete på alla plan, särskilt på medlemsstatsnivå.
Vi har också hört debattinlägg om vikten av en minimiinkomst, och jag vill bara nämna att vi kommer att lägga fram ett meddelande om detta i slutet av året. Jag tror att det kan bli början på en grundläggande och ingående debatt om begreppet minimiinkomst och om hur varje enskild medlemsstat behandlar denna fråga.
Mina damer och herrar! Jag vill återigen tacka er för det betänkande som har lagts fram. Jag har studerat det mycket noggrant, och det tycks bara vara en enda punkt som jag inte helt förstår. Jag tror mig ha förstått de grundläggande principerna, eftersom de redan har föreslagits under vissa debatter här i kammaren, nämligen att en mycket stor del av det arbete som utförs är inofficiellt och försummat när det gäller den officiella ekonomin och bruttonationalinkomsten, trots att arbetet i högsta grad är verkligt. Så uppfattar jag den del av betänkandet som handlar om livets ekonomi, och jag ville bara säkerställa att det verkligen var vad som menades, eftersom det givetvis vore intressant att föra en strukturerad debatt om detta.
Därför vill jag återigen tacka er, mina damer och herrar, för det betänkande som har lagts fram. Slutsatserna av det är utan tvekan inspirerande och kommer att ha betydelse för EU:s arbete med att utrota fattigdomen och skapa lika möjligheter. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Debatten kommer att äga rum i morgon, torsdagen den 13 oktober, kl. 11.00.
Zita Gurmai (PSE ).
   – Fattigdom är ett allvarligt problem som påverkar kvinnor betydligt mer. Kvinnor möts av diskriminering på många sätt – äldre kvinnor, kvinnor från etniska minoriteter, funktionshindrade kvinnor, ensamföräldrar – och riskerar att bli offer för socialt utanförskap och extrem fattigdom.
Risken för fattigdom hänger nära samman med arbetslöshet. Denna risk ökar om arbetslösheten förblir hög. Integrering på arbetsmarknaden av funktionshindrade, långtidsarbetslösa, äldre och etniska minoriteter är en stor utmaning.
Ekonomisk politik, arbetsmarknadspolitik och socialpolitik förstärker varandra. Ekonomisk utveckling måste åtföljas av ansträngningar för att minska fattigdomen och bekämpa utanförskap och diskriminering.
Att hjälpa kvinnor att få arbete är en av nyckelfaktorerna eftersom en anställning ger inkomst och främjar social delaktighet. Om Lissabonmålet för sysselsättning 2010 ska uppnås måste underliggande faktorer som skapar klyftor mellan könen i fråga om sysselsättning och lön angripas kraftfullt. Man måste gå vidare med åtgärder som underlättar för kvinnor att kombinera arbetsliv och familj.
Utbyte av bästa metoder i medlemsstaterna skulle vara till mycket stor nytta i våra sociala skyddssystem för att eliminera och förebygga våld mot kvinnor.
Vi måste anstränga oss mer för att få med arbetsmarknadens parter på nationell, regional och lokal nivå i utvecklingen och genomförandet av riktlinjer, särskilt när det gäller utbildning, sysselsättning och pensioner. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   – Mina damer och herrar! Förslagen om fattigdomen bland kvinnor är viktiga, och jag vill tacka föredraganden och hennes utskott. Betänkandet visar att de decentraliserade diskussionerna bland europeiska politiker gör det möjligt att analysera våra gemensamma problem när det gäller EU:s fortsatta utvidgning.
Fattigdomen bland kvinnor beror på en social och samhällsrelaterad dynamik som också påverkar andra delar av samhället. Sådana grupper är till exempel människor i missgynnade områden, människor med funktionshinder, olika etniska grupper och äldre människor som lever i fattigdom.
Fattigdomens kvinnliga ansikte är mycket tydligt i dessa utsatta delar av samhället. Kvinnor har generellt lägre lön, kort(are) anställningstid och, i de gamla medlemsstaterna, lägre levnadsstandard. De kulturella traditionerna bland invandrare och ”infödda” romer skapar särskilda samhällsrelaterade hinder för långsiktig ekonomisk trygghet och kvinnors självständighet.
De grupper av kvinnor som löper störst risk att bli fattiga är ensamma föräldrar och (ensamstående) äldre kvinnor. I Centraleuropa löper kvinnor särskilt stor risk att bli fattiga. Där ligger andelen fattiga mellan 21 och 28 procent.
Den ökande livslängden innebär att många äldre människor i framtiden kommer att drabbas av fattigdom om inte EU:s solidaritet kommer till deras räddning.
Främjandet av mänskliga rättigheter bidrar också till att minska fattigdomen. Rätten till mänsklig värdighet är en grundläggande mänsklig rättighet. Fattigdom förnekar människor möjligheten att välja hur de vill leva sina liv. Vår uppgift är att återupprätta självbestämmanderätten för kvinnor, som utgör majoriteten av världens befolkning. Låt oss uppmana oss själva och EU:s institutioner att beakta denna fråga varje gång vi lagstiftar eller delar ut gemenskapsmedel. 
Katalin Lévai (PSE ).
   – När man lyssnar till debatten kan man få intrycket att fattigdom och svält är u-landsproblem. Svår fattigdom finns faktiskt i Europa. Därför instämmer parlamentet fullständigt i att EU – jämsides med en fullgod biståndspolitik – borde förenas med FN i dess ansträngningar och bidra till att lindra problemen för de behövande.
Med de kommande anslutningarna kommer den romska minoritetsbefolkningen i Central- och Östeuropa att växa från i nuläget uppskattningsvis 1,5–2 miljoner till 5–6 miljoner och utgöra den största etniska minoriteten i EU. Huvuddelen av romerna lever under marginaliserade förhållanden, ofta i stora familjer med många barn. (Anna Záborská har rätt när hon fäster uppmärksamheten på den dubbla diskrimineringen på grund av kön och ursprung, men hon förbiser risken för därav följande barnfattigdom). Flera handikapp leder till sämre förutsättningar för förbättring eller genombrott i det förebyggande arbetet, som snarast måste inriktas mot målet.
Jag ber kommissionen att se till att de sammansatta utvecklingsprojekt som syftar till att höja livskvaliteten för missgynnade grupper – särskilt den romska minoriteten – kommer att integreras i den nya sammanhållningspolitiken för 2007–2013 såsom EP–Roma Forum begärde den 31 januari, med förslag om att förena krafterna och dela uppgifterna med ”Roma Decade Programme” – decenniet för romsk integration – som startades den 2 februari av Världsbanken, Open Society Foundation och åtta europeiska nationella regeringar. 
Talmannen.
   – Jag förklarar sammanträdet avslutat.
