Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från i går har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Ferber
Fru talman! Det uppstod en mindre incident i samband med gårdagens debatt om situationen för de turkiska fångarna. I det sammanhanget påstod bland annat vice talmannen att budgetutskottet har blockerat poster som är nödvändiga för att förstärka säkerhetstjänsten. Jag vill i egenskap av föredragande här bekräfta att nämnda poster i samförstånd med presidiet är upptagna i reserven och att hittills ingen begäran har inkommit från presidiet om att dessa poster skall tas ur reserven. Jag tillbakavisar därför bestämt anklagelsen om att budgetutskottet här skulle blockera poster som krävs för att öka säkerheten i parlamentet. Jag vill också påpeka att presidiet har uppmanats att begära en överföring av medel.
(Applåder)

Talmannen
Herr Ferber! Man kan minst sagt säga att ert inlägg inte har att göra med protokollet. Samtidigt tar ni upp problemet med den incident som inträffade i går. Jag kan tala om för er att vi har diskuterat dessa incidenter med det allvar som krävs. Kvestorerna har redan sammanträtt och studerat den här frågan. Jag vill dessutom meddela att det rörde sig om en grupp som var på besök hos en av våra kolleger, men att kollegan inte längre var där, och inte heller hans assistent, vilket gjorde att gruppen på sätt och vis var föräldralös, utan sällskap. Det är en sak.
När det gäller presidiet, herr Ferber - jag tackar er för att ni påminner om detta - håller vi just nu på att vidta mycket strikta säkerhetsåtgärder, som jag tror att många kolleger vill ha för vår institution. Det som hände i går är en sak, men andra saker skulle kunna inträffa. Alla är väl medvetna om detta. Självklart vill presidiet samarbeta med budgetutskottet. Vi hoppas kunna uppnå ett samarbete så snart som möjligt.

Schmid, Gerhard
Fru talman! Gårdagens incident har inget att göra med det faktum att vissa poster fortfarande inte har beviljats. Det finns inget sådant samband.
(Applåder)
För det första handlar det om ett misstag i kontrollerna vid ingången till kammaren. Det finns folk. Vi behöver inga nya poster. För det andra handlar det om att den bevakningstjänst som vi har anlitat till ingångarna bör ha varit ansvarig. Inte heller det har något med posterna att göra. Det viktiga är att vi vidtar åtgärder på säkerhetsområdet. På den punkten har kollegan Ferber rätt. Men det saknas ett direkt samband med gårdagens incident.
(Applåder)

Talmannen
Det stämmer, herr Schmid, det var vad jag själv sade: incidenten i går är en sak, det allmänna säkerhetsproblemet är en annan.

Provan
Fru talman! Jag vill också ta upp punkt 23 om säkerhet i gårdagens protokoll.
Vi är alla mycket tacksamma för den förklaring som ni gav till hur incidenten inträffade i går, och det är mycket viktigt att kammaren inser det ni också betonade, nämligen att detta är en fråga som också presidiet just nu diskuterar. Det är en oerhört allvarligt och mycket viktig fråga, eftersom säkerheten i kammaren inte är tillräckligt hög.
Det som hände i går är emellertid en aning annorlunda, eftersom det gör att enskilda ledamöters ställning och ansvar ifrågasätts när det gäller vem de bjuder in i denna kammare.
(Applåder)
Vi förde en mycket livlig diskussion i vår egen politiska grupp i morse angående denna fråga, och jag kommer att be er, fru talman, att sammankalla till ett särskilt sammanträde i presidiet så att alla dessa frågor kan diskuteras. Jag är medveten om att frågan redan finns på presidiets dagordning och att den är föremål för en kontinuerlig diskussion, men det är så pass viktigt att vi får tid att fundera över frågan ordentligt att jag tror att vi behöver ett särskilt sammanträde med presidiet, och jag uppmanar er härmed att sammankalla till detta sammanträde.

Talmannen
Tack, herr Provan. Vi tittar på det i morgon förmiddag för att se om det skulle kunna vara möjligt. Jag skojar. Den 30 maj kommer vi tillsammans att gå igenom situationen ur alla dess aspekter. Jag tror inte att Provan förstod min uppmaning.

Wurtz
Fru talman! Först vill jag tacka herr Ferber och herr Schmid för att de inte tog upp denna incident på ett polemiskt sätt. Också jag beklagar att incidenten kunde äga rum. Jag tog snabbt reda på hur dessa personer hade kunnat ta sig in hit. Det visade sig att det är en ledamot i min grupp som har utnyttjats i det här fallet. Jag kan garantera min kollegas lojalitet. Han har aldrig önskat sig en incident av detta slag.
Det som hände var att dessa tre personer
(Applåder) hade bett om att få komma hit eftersom modern till en av dem är en av de hungerstrejkande i Turkiet, och hon befinner sig i ett kritiskt tillstånd. Min kollega samtyckte till att träffa dem på sitt kontor, och det var när han tog farväl av delegationen som han brast i uppmärksamhet och dessa tre personer kunde ta sig in i kammaren.
Jag måste nämna att min kollega - som jag snabbt varskodde - skickade ett brev till mig i förmiddags, där han förklarar omständigheterna. Han uttrycker sin bestörtning och framför sina ursäkter till kammaren. Jag skall överlämna brevet till er, fru talman. Jag vill dessutom säga att incidenten gör mig besviken, eftersom jag inte tror att den gagnar de män och kvinnor som varje dag dör i Turkiet, vilket enligt min mening är den verkliga tragedin.
(Applåder)

Talmannen
Herr Wurtz! Oändligt stort tack för denna förklaring.

Ferber
Fru talman! Mitt inlägg har med protokollet att göra i den bemärkelsen att det som står i den tyska versionen av protokollet är rätt, nämligen att generalsekreteraren uppmanades att avlägga rapport till presidiet. Jag har visserligen inte kunnat testa alla elva språk, men åtminstone i den spanska versionen av protokollet står det att poster har blockerats av budgetutskottet.
Jag ber att protokollet ändras så att det överensstämmer med den tyska versionen. Den spanska versionen är hur som helst inte riktig!

Pack
Fru talman! Jag vill bara göra ett tillägg: Det dramatiska i den här situationen var att en av de tre som ledde demonstrationen var samma person som attackerade den turkiske utrikesministern i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Jag vill att det förs till protokollet igen. Det talade jag om för er företrädare redan i går. Det får inte vara så att en person som har identifierats inte är portförbjuden! Varför finns ingen dator med en inprogrammerad larmsignal som gör att en sådan person vägras inträde? Detta får inte upprepas! Jag uppmanar till att detta åtgärdas!
(Applåder)

Talmannen
Det stämmer, fru Pack. Wurtz förklarade på ett bra sätt att hans kollega hade utnyttjats, men ni tar upp ett annat problem - som också jag har iakttagit - och som vi kommer att ägna oss åt tillsammans med kvestorerna, så att en liknande händelse inte inträffar igen och så att kontroller utförs.

Dupuis
Fru talman! Jag skulle vilja göra ett inlägg angående punkten "stadgar för och finansiering av europeiska politiska partier".
Jag tror inte att protokollet exakt återger den fråga som Ribeiro e Castro ställde i går. Han hänvisade till artikel 143 i arbetsordningen, vilken handlar om det som först måste avgöras och därmed ifrågasätter den rättsliga grunden för betänkandet av Schleicher. En majoritet i parlamentet följde Ribeiro e Castros tolkning, och eftersom det handlar om en på förhand avgörande fråga - dvs. att Nicefördraget inte har ratificerats - kan parlamentet ovedersägligen inte återkomma till den här frågan förrän Nicefördraget har ratificerats. Frågan kan således inte på nytt föras upp på parlamentets föredragningslista.
Jag skulle också vilja tacka sammanträdets ordförande, Vidal-Quadras Roca, för hans sätt att leda debatten i går. Jag skulle också vilja nämna en skrivelse från Palacio, där hon påminner oss alla om att de rättsliga grunder som parlamentet skall yttra sig om inte endast avgörs av majoriteter, utan även på grundval av rättsliga faktorer och utvärderingar.

Talmannen
Herr Dupuis! Jag får inte en känsla av att det ni just sade uppmanar oss att ändra protokollet från gårdagens sammanträde.

Berthu
Fru talman! När det gäller punkt 25 i protokollet och den utmärkta begäran om otillåtlighet från vår kollega Ribeiro e Castro, vilken antogs i går, skulle jag vilja meddela att protokollet återger inlägget av Poettering, som begärde att betänkandet skulle tas upp på föredragningslistan för nästa sammanträdesperiod, inlägget av Barón Crespo, som begärde att betänkandet skulle tas upp på föredragningslistan för ett kommande sammanträde, samt inlägget av Berthu, att han svarade, men däremot framgår inte hans ståndpunkt.
För att protokollet skall vara korrekt skulle jag under alla omständigheter vilja klargöra att denna begäran om otillåtlighet antogs, att denna text inte på nytt kan tas upp på föredragningslistan, och om den skall tas upp kan det inte ske utan att utskottet för konstitutionella frågor sammanträder på nytt. Det vore inte värdigt att gå tillväga på annat sätt.
(Applåder)

Talmannen
Herr Berthu! Var det detta ni sade i går?

Berthu
Exakt, fru talman, det var vad jag yttrade i går, och det finns inte med i protokollet.

Talmannen
Mycket bra, vi kommer således att ändra protokollet så att ert uttalande blir korrekt återgivet.
Ni gick lite i förväg, men vi behandlar fortfarande protokollet. Samtidigt kan detta bespara oss ytterligare inlägg.

Poettering
Fru talman! Låt mig få säga följande för att klargöra situationen: I går rådde stor förvirring här i kammaren och jag skall inte gå in på sakförhållandena igen. Anledningen till att vi inte skulle behandla betänkandet om en partistadga var i själva verket att det sades att den rättsliga grunden för detta saknas. Det stämmer att den rättsliga grunden - så som ni sade - är artikel 143 i arbetsordningen. När kollegerna och jag själv ansåg att betänkandet skulle återförvisas stödde vi oss på fel artikel i arbetsordningen och det är mänskligt att fela. Det var artikel 143 som var grunden. Därför kan vi redan nu rösta om huruvida betänkandet skall behandlas eller ej.
(Applåder)

Maes
Fru talman! Jag har nu läst igenom exakt vad det i protokollet står skrivet om händelsen med demonstranterna. Jag vill precisera en sak. Under demonstrationen kommer tre demonstranter med banderoller in i sammanträdessalen. Så står det. Jag måste säga att de tre personerna gick in i salen, inte lugnt inpromenerande utan snabbt inslinkande men då hade de ännu inte vikt upp sina banderoller. De banderollerna öppnade de inne i salen och vår personal kunde inte se dem. Jag ville bara säga det eftersom man av texten annars skulle kunna tro att personalen borde ha sett att de hade banderoller med sig. Det var inte så.

Talmannen
Finns det ytterligare synpunkter?

Barón Crespo
Fru talman! Angående mitt inlägg i debatten om otillåtligheten eller den begärda otillåtligheten för Schleichers betänkande om stadgar för och finansiering av europeiska politiska partier begärde jag att det skulle föras upp på dagens föredragningslista, men jag vill tillägga följande: jag begärde detta på grundval av artikel 111 i arbetsordningen, där talmannen tillskrivs rätten att föreslå detta, och jag skulle vilja att frågan togs upp, för här diskuterar vi inte en återförvisning till utskottet utan huruvida en order under ett sammanträde i parlamentet kan ändra föredragningslistan och undanhålla en sådan viktig fråga som denna från ledamöternas kännedom i all evighet ad calendas graecas.
(Applåder)

Talmannen
Det stämmer, herr Barón Crespo. Vi kommer att göra den ändringen i protokollet.

Seppänen
Herr talman! Jag önskar att de behöriga instanserna i parlamentet lyssnade på bandupptagningen från i går innan Baron Crespos åsikt antecknas i protokollet, eftersom jag anser att hans åsikt denna morgon skiljer sig från den han uttryckte i går.

Talmannen
Vi kommer självklart att titta på allt det.
(Protokollet justerades.)

Föredragningslista
Talmannen
I enlighet med artikel 111.2 i arbetsordningen och på begäran av flera politiska grupper, föreslår jag att vi som första punkt på dagens föredragningslista tar upp betänkandet av Schleicher för utskottet för konstitutionella frågor, om stadgar för och finansiering av europeiska politiska partier.
Vem vill tala för det här förslaget?

Poettering
Fru talman! Jag vill inte upprepa det jag just har sagt. Det är helt legitimt att lägga fram denna begäran enligt artikel 111. Vår grupp och även andra grupper, inte alla men vi som är mycket engagerade i frågan eftersom vi anser att den främjar demokratin i Europa, anser att vi inte får ge Europas motståndare möjlighet att skjuta upp detta betänkande, utan att vi här måste fullgöra vår plikt.
Därför förespråkar vi att punkten förs upp på föredragningslistan och går till omröstning kl. 12.00. För Europas medborgare förväntar sig att vi tar vårt ansvar här.
(Livliga applåder)

Talmannen
Tack, herr Poettering.
Herr Dell'Alba! Ni vill uttala er emot förslaget.

Dell'Alba
Tillåt mig att säga att jag inte förstår vad Poettering hänvisar till. Varken Europa eller medborgarna som sådana är berörda, utan endast de europeiska politiska partiernas administrationer. Enligt arbetsordningen har ni, fru talman, visserligen rätt att begära att den här punkten tas upp, men innan ni bekräftar denna begäran skulle jag vilja erinra er om att ordföranden i utskottet för konstitutionella frågor, Napolitano, och sex kolleger, Gollnisch, Abitbol, Souladakis, Onesta, Krarup, Meijer och föredraganden själv så sent som i går eftermiddag stödde förslaget från ordföranden i utskottet för konstitutionella frågor att så snabbt som möjligt hänvisa ärendet till utskottet, vilket i mina ögon framstår som en klok gest. Jag förstår således inte denna brådska.
För det andra stämmer det att artikel 111 tillåter er att begära ett förslag om ändring, men denna artikel föreskriver också att föredragningslistan inte får ändras, förutom i enlighet med artiklarna 112, 143, bl.a. Det var artikel 143 som tillämpades. Vi skall inte göra det två gånger under samma sammanträde och i samma fråga. Det vore verkligen att vränga på reglerna. Så låt oss vara realistiska - snart har vi en ny sammanträdesperiod. Jag tror att sessionstjänsten kan vänta lite till. Det föreligger ett allvarligt problem med den rättsliga grunden, vilket ordförande Napolitano sade, så låt oss därför först hänvisa problemet till utskottet för konstitutionella frågor.

Talmannen
Vi har hört en talare för och en talare emot. Med tanke på att ni nämnde ett inlägg av ordföranden i utskottet för konstitutionella frågor, Napolitano, och han begär ordet, ger jag mycket gärna ordet till honom. Sedan kommer kammaren att fatta beslut.

Napolitano
I mitt inlägg i går - vilket framgår av det fullständiga förhandlingsreferatet - sade jag inte alls Dell'Alba att det finns ett problem med den rättsliga grunden. Vad jag sade var raka motsatsen: det vill säga att vad beträffar den rättsliga grunden i förhållande till fördragen för detta förslag från kommissionen - det är ju ett förslag från kommissionen och därefter Schleichers betänkande som vi skall diskutera - så har vi diskuterat saken länge och grundligt i utskottet för konstitutionella frågor och vi har även mottagit ett yttrande från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden som inte har framfört några anmärkningar angående den rättsliga grunden för åtgärden.
Vad gäller mitt förslag att sammankalla utskottet så var det ett resultat av den förvirring som ordförande Poettering talade om. Tyvärr kom jag till kammaren först sedan man redan hade röstat - och jag ber om ursäkt för det - och fick otydliga upplysningar. Kollegan Berthu har sagt till mig att han själv hade tänkt på att begära återförvisning till utskott, men sedan har jag verkligen konstaterat att man röstat i enlighet med arbetsordningens artikel 143 och inte 144. Då det stod klart vilken den rättsliga grunden för församlingens omröstning var fanns det inte längre någon mening med min avsikt att ställa mig till förfogande för ett snabbt sammankallande av utskottet för konstitutionella frågor.
(Applåder)

Talmannen
Herr Dell'Alba! Jag skulle vilja säga att jag självklart funderade mycket innan jag använde mig av artikel 111 i arbetsordningen. Jag träffade Napolitano, jag träffade andra kolleger och jag tog självklart noggrant del av yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden när det gäller problemet om tillåtlighet. Alla villkor tycks uppfyllda - det säger jag helt uppriktigt, men jag kan missta mig - för att jag skall kunna föreslå att denna punkt tas upp på föredragningslistan med stöd av artikel 111 i arbetsordningen.
(Parlamentet godkände förslaget.)
Denna punkt är härmed inskriven på föredragningslistan som första punkt..

Stadgar för och finansiering av europeiska politiska partier
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0167/2001) av Schleicher för utskottet för konstitutionella frågor om förslaget till rådets förordning om stadgar för och finansiering av europeiska politiska partier (KOM(2000) 898 - C5-0081/2001 - 2001/0011(CNS)).

Schleicher
Fru talman, mina damer och herrar! Jag beklagar att en rad sammanträden äger rum samtidigt, när det här rör sig om en fråga som i själva verket angår hela parlamentet. Partierna är grunden för demokratin. En demokrati är otänkbar utan partier som i idealfallet kämpar för de bästa idéerna för statens och samhällets välbefinnande. Europeiska unionens 15 medlemsstater styrs i dag av demokratiska statsbildningar, det vill säga av regeringar med olika partipolitiska sammansättningar. Det har vi anledning att sätta värde på som medborgare i de demokratiskt styrda medlemsstaterna, det har vi anledning att som européer vara stolta över.
Många undrar om vi verkligen behöver en europeisk partistadga. Europaparlamentet är den enda institutionen i Europeiska unionen som har legitimerats genom direkta fria val. Europaparlamentet fungerar också som vågskål för de europeiska partierna. Samarbetet i grupperna kräver att partierna håller närmare kontakt sinsemellan och med partiet i hemlandet. På det viset växer nya internationella partistrukturer och europeiska partier fram med tiden. Jag vill bara påpeka att Europeiska folkpartiet finns sedan 1976, Europas socialdemokratiska partiet sedan 1992 och Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiet sedan 1993 och sedan 1993 även European Greens.
Om den information jag har fått är riktig har ytterligare två europeiska partier grundats sedan dess, något som innebär att det numera finns minst sex europeiska partier. Partilandskapet är inte särskilt överskådligt. Antalet partier som är representerade i de nationella parlamenten varierar kraftigt mellan de olika medlemsstaterna. Våra 626 ledamöter i Europaparlamentet kommer trots allt från 130 olika nationella partier. Italien är med sina 21 partier det land i Europaparlamentet som företräder flest partier. Alla dessa nationella partier har i Europaparlamentet slutit sig samman i 8 grupper, förutom de 14 Grupplösa.
Mot bakgrund av alla dessa partier har parlamentet sedan 1980-talet krävt en rättslig grund för de europeiska partierna. Europaparlamentet lyckades med EG-fördraget för tio år sedan få ett genombrott med artikel 191 som antogs med enhällighet av medlemsstaternas regeringar. Artikeln lyder: "Politiska partier bidrar substantiellt till Europas utveckling samt, genom att bidra till att uttrycka medborgarnas politiska vilja, till det institutionella systemets demokratiska funktion."
I och med Nicefördraget kompletterades artikel 191 och blev en rättslig grund. "Rådet skall i enlighet med förfarandet i artikel 251 fastställa regler för politiska partier på europeisk nivå och särskilt bestämmelser om deras finansiering". Europeiska partier ger därmed ett värdefullt bidrag till den europeiska integrationen som ej bör underskattas. Det arbetet kan inget nationellt parti åstadkomma. För att fortsätta det arbetet behöver europeiska partier exempelvis utrymme och medarbetare, det vill säga pengar. De europeiska partierna har hittills erhållit stöd från sina grupper i Europaparlamentet. Men denna indirekta finansiering genom grupperna har kritiserats av Europeiska revisionsrätten på grund av bristande insyn och en icke korrekt användning av parlamentets medel, och revisionsrätten tolererar inte längre detta.
Medel har redan avsatts i Europeiska unionens budget för innevarande budgetår under budgetpost B3-500, närmare bestämt 7 miljoner euro till samtliga partier. Det är inget ymnighetshorn anser de missgynnade. Fördelningen av medlen har hur som helst fastställts i förordningen. Kommissionen lade i februari fram ett förslag till förordning för att fastslå vilka villkor som skall uppfyllas. Däribland ett förslag på en stadga om att ett europeiskt parti skall vara skyldigt att iaktta de fastställda principerna i Fördraget om upprättandet av Europeiska unionen, om demokrati, respekt för de grundläggande rättigheterna samt kontroll av utgifter och intäkter. Det sträcker sig längre än det som hittills har fastställts i de nationella partilagarna.
Dessutom måste ett europeiskt parti bland annat kunna bevisa ett framgångsrikt resultat i valen i minst fem medlemsstater eller att de har företrädare i Europaparlamentet från minst fem olika medlemsstater. Förutom detta finns det detaljerade bestämmelser om förverkligandet av förordningen och om kontroller. Det är förbjudet för de europeiska partierna att finansiera de nationella partierna. Det förbudet gäller även finansiering av valkampanjer. Utskottet för konstitutionella frågor har i sina överläggningar lagt till några punkter, bland annat om stadgan om de grundläggande rättigheterna, en definition av partiet som juridisk person för att partiet skall ha rättslig handlingsförmåga och ytterligare förslag på kontroller, även av bidragsintäkterna.
Här är också budgetutskottet och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden värda ett tack för sina värdefulla förslag. Därtill kommer ytterligare 40 ändringsförslag som jag vill dela in i tre grupper: preciseringar av texten i förordningen, detaljerade bestämmelser samt yrkanden om att förslaget skall förkastas. Att jag som föredraganden inte kan stödja ett förkastande av förordningen förstår ni säkert, för det är ju parlamentet självt som länge har krävt en reglering. Ett förkastande är också obegripligt för mig av en annan anledning. Det väcker nämligen misstankar om att man vill hindra insyn i partifinansieringen på europeisk nivå.
Detaljerade bestämmelser kan jag för närvarande inte rekommendera. Denna förordning är en övergångslösning tills vi i och med Nicefördragets ikraftträdande är i stånd att ta fram en omfattande lagstiftning tillsammans med rådet. Vi tar första steget i dag och kan inför rådets enhälliga beslut tyvärr inte göra annat än att avge vårt yttrande. Det ligger i Europaparlamentets intresse att Europeiska revisionsrättens kritik beaktas så snabbt som möjligt i form av en ärlig lösning.
Jag vill ta upp ännu en fråga: Rådet fanns på plats i går och jag fick ta del av talet av råddets ordförande som företrädare för rådets ordförandeskap. Jag vill gärna vidarebefordra det till parlamentets talman. För rådet sade att det helst vill att vi fattar beslut redan i dag. Rådet har viljan att göra allt för att detta ärende om möjligt skall avslutas redan under det svenska ordförandeskapet. Jag vill därför tacka det svenska ordförandeskapet för att det med stort engagemang försöker göra de europeiska partiernas arbete oberoende genom att tillskriva det en rättslig status och genom en genomblickbar finansiering. Det är en mycket svår uppgift som i demokratins intresse förhoppningsvis kommer att krönas av framgång. Jag överlämnar härmed detta tal till parlamentets talman.
(Applåder)

Costa Neves
Fru kommissionär, kära kolleger! Genom att framhålla det bidrag som de europeiska politiska partierna lämnar till hävdandet av de demokratiska värdena och stärkandet av ett europeiskt medvetande, godkände Europeiska rådet i Nice ett tillägg till artikel 191 om stadgan för de politiska partierna på europeisk nivå och framför allt reglerna för deras finansiering. Fram till ratificeringen av beslutet i Nice är det lämpligt att vi fastställer en rad regler som kan tillämpas på skapandet och finansieringen av de partier som kan garantera en direkt effektivitet och öppenhet på detta område. Europeiska kommissionens lägliga förslag går i denna riktning och till detta kommer de förslag som lagts fram i Schleichers betänkande, vilken jag gratulerar för kvaliteten på sitt utförda arbete. Budgetutskottets yttrande syftar till att stärka garantierna för en öppenhet i finansieringen av partierna, främst genom att klart fastställa ursprunget och målet med finansieringen. Samtidigt vidmakthålls till nästa mandatperiod en klar distinktion mellan politiska grupper i Europaparlamentet och europeiska politiska partier, främst när det gäller fastigheter och personal.

Marinho
Herr talman! Trots allt tar Europa något steg framåt med denna förordning. Detta för att den rättsligt fastställer de europeiska politiska partierna som prioriterade instrument för att skapa en europeisk allmänhet. Det vill säga, den för oss närmare medborgarna och stärker demokratin. För det andra klargör vi karaktären på resurserna till dessa partier och garanterar öppenhet i gemenskapens offentliga finansiering av dem, och med normala revisioner från revisionsrätten, samtidigt som vi skiljer dem från all slags promiskuitet med de nationella partierna. Därefter hedrar vi parlamentet genom att ge det ansvaret för det juridiska erkännandet av de europeiska partierna, liksom den första politiska bedömningen av anpassningen till de olika gemensamma demokratiska värden som unionens existens är baserad på.
Denna förordning som följer på Tsatsos betänkande och som tar upp det väsentligaste i dess filosofi, är det första stora genomförandet av den institutionella båge som den europeiska demokratin grundas på. Den öppnar dörren för att snabbt kunna anta ledamotsstadgan och den nödvändiga enhetliga vallagen för Europaparlamentet.
Jag skulle vilja säga att vi tar de första stegen mot avtalen om ett strukturerat system för gemenskapsdemokratin, grundade på ett europeiskt medborgarskap.
Som föredragande för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, vill jag uttrycka min uppriktiga beundran för Schleichers arbete som hon har gjort med stor öppenhet, och tagit emot bidragen från andra utskott, bland annat från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden med en öppen anda och genom sin inställning slutförde hon arbetet för att förstärka Europaparlamentets bidrag och hon skapade ett förtroende för att rådet, vilket vi redan har fått bevis på, skulle förstå oss och att vi inom kort kommer att få en definitiv stadga, åtminstone inom denna rättsliga ram, för de europeiska politiska partierna. Jag uppskattar alltså mycket Schleichers arbete.

Poettering
Herr talman, kära kolleger! Debatten om partistadgan och resultatet av en sådan partistadga är mycket viktigare än många tycks ana. Vi anser att en partistadga i ordets rätta bemärkelse är viktig för Europas enande och för demokratin i Europa.
Hur skall de europeiska medborgarnas vilja komma till uttryck om inte genom partierna? Oavsett våra olika uppfattningar så är det partierna som i slutänden ger uttryck för den politiska viljan, även om detta ofta föregås av en mycket hård debatt. Därför kan betydelsen av partistadgan inte överskattas för enandet av vår kontinent och för demokratin på vår kontinent, även om det av och till kritiseras av massmedia eller här i parlamentet från extremt håll.
Vi talade senast om detta projekt den 14 juni 2000 - jag blev själv förvånad över att det nästan är ett år sedan. Vi hade i går en incident här i parlamentet och jag säger bara, herr talman, att vi måste fundera över hur vi i framtiden skall kunna förhindra att en minoritet som är emot Europa ställer hinder i vägen. Därför måste vi ändra vår arbetsordning.
(Applåder) Jag vill ge uttryck för mitt erkännande av detta - och det ingav mig som demokrat en känsla av lycka i går - att fyra ansvariga grupper efter gårdagens tumult direkt var medvetna om sitt ansvar för Europa, nämligen Europeiska folkpartiets grupp och Europademokrater, Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp och Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och att dessa sökte en egen lösning på situationen. Det blev eldprovet för demokratin här i Europaparlamentet och jag vill uttryckligen tacka de andra grupperna som följde oss på vägen.
Jag vill rikta ett hjärtligt tack till Ursula Schleicher som genom en oerhört stor arbetsinsats i utskottet för konstitutionella frågor under vår uppskattade kollega Napolitanos ordförandeskap har lyckats uppnå en majoritet. Kära Ursula Schleicher, ni har gjort en utmärkt insats och man kommer att minnas ert namn med tacksamhet när partistadgan antas.
Jag vill emellertid också tacka kommissionen, och i synnerhet Michel Barnier och kommissionens ordförande Prodi för att de tog fasta på initiativet från de fyra nämnda grupperna i detta parlament och lade fram detta förslag. Även om det fortfarande grundar sig på den gamla rätten - vi rådfrågas - är det ändå en förutsättning för att det svenska ordförandeskapet skall kunna fatta beslut. Danielsson kunde ju inte vara med här i dag. Men han var här i går och det är vårt eget fel att vi inte kan föra debatten med honom här i dag. Det beklagar jag och vi måste i framtiden hitta ett sätt att samarbeta med ministerrådet för att garantera rådets närvaro här i Europaparlamentet - och det är ingen kritik mot det svenska ordförandeskapet - under hela sammanträdesveckan.
Vi vill ha en ökad insyn: Vi vill ha en tydlig finanskontroll, kommissionär Schreyer. Därför var det med förvåning - det måste jag säga - jag lyssnade på ett uttalande av kollegerna Kuhne och van Hulten i Euronews. De fick inte majoritet i budgetkontrollutskottet och gick till angrepp mot oss. Det är fullkomligt malplacerat! Om inte föredraganden i utskottet lyckas vinna en majoritet för sitt betänkande beror det på dennes oförmåga och man bör inte smutskasta andra som har viljan att bidra till ett gemensamt resultat.
Vi vill ha insyn och vi behöver också denna partistadga för att partierna skall närma sig oss från Europas mitt. Där demokratin håller på att byggas upp är det ännu viktigare än det är hos oss att stabilisera de demokratiska strukturerna. Jag vill nämna en punkt: Det gäller partierna som juridiska personer. Parlamentets presidium kommer genom att anlita en expertkommitté samråda om grunden utifrån vilken beslut fattas om vilket ett riktigt europeiskt parti är som uppfyller kraven. Det kommer givetvis alltid att förekomma frestelser i form av politisk opportunism, att säga ja eller nej till ett politiskt parti. Därför måste partierna bli juridiska personer, så att de kan överklaga ett beslut om de anser att det är lagstridigt och att de beslut som har fattats inte är de rätta. Rättssäkerheten är egentligen det viktigaste i Europeiska unionen.
Slutligen, vill jag säga att det i alla konflikter som vi har med varandra är viktigt att hitta en fredlig lösning. En sådan fredlig konfliktlösning kan endast ske på rättslig grund. Därför är det viktigt att vägen till EG-domstolen öppnas. Jag hoppas att det förslag som har lagts fram av Ursula Schleicher kommer att vinna stor majoritet här i parlamentet.
(Applåder)

Barón Crespo
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! I dag är det en stor dag för den europeiska demokratin, för vi talar alltid om den europeiska arkitekturens institutioner, men vi talar aldrig om förgrundsgestalter. Vi behöver förgrundsgestalter som intar den europeiska scenen. Och det är de politiska partierna.
Låt mig, herr talman, efter de galenskaper jag fick höra i kammaren i går, få säga något som grundar sig på min egen erfarenhet som jag delar med er, i ert land, och med Poettering: att de som är emot de politiska partierna är emot demokratin.
Partierna må ha sina brister, men det finns ingen pluralistisk demokrati i världen utan politiska partier som ger uttryck för folkets vilja. Därför måste man vara mycket försiktig när man bedriver demagogi med en sådan viktig fråga som denna. Jag måste få säga att jag är stolt, för det är nästan tio år sedan som jag under medverkan och stöd av ordförande Martens, ordförande De Clercq, som fortfarande är vår kollega, och ordförande Spitaels som parlamentets ordförande, lade fram det första förslaget som konkretiserades i artikel 138 i fördraget, numera artikel 191 i vilken vi i överensstämmelse med ordförande Lubbers uppnådde att de politiska partierna togs med i fördragen.
Det vi nu måste göra är att inte bara nöja oss med att tillkännage principer. Det vi måste göra är att utveckla och ge en personlighet åt de europeiska politiska partierna, så att de inte fortsätter att vara ett slags bihang till våra egna grupper. Det är anledningen till att vi, även om vi diskuterar och är oense om många saker, är överens i dessa frågor som är så viktiga för demokratin.
Vad gäller debatten och utarbetandet av Schleichers betänkande, ett arbete som jag välkomnar, vill jag säga till min kollega Poettering att vi är oense i många frågor, men jag vill ändå be honom att inte bli irriterad på Kunhe, för i budgetkontrollutskottet lades en begäran fram som vi fick från revisionsrätten, och jag ber honom att nu innan klockan tolv överväga sin irritation och sedan stödja dessa ändringsförslag som jag tror kan vara positiva för alla.
En annan aspekt som jag anser är viktig - och även här vill jag be om stöd från hans grupp - är att vi tar ett steg framåt i en fråga som är så viktig för den europeiska demokratin, nämligen frågan om finansieringen av partierna, vad gäller de som kan bidra med pengar. Det är en öppen debatt. I Förenta staterna har vi just sett McCain-initiativet om soft money och hard money. I många europeiska länder har vi bittra erfarenheter på det området. Vi har inte satt stopp för detta, vi har lagt fram förslag mot bakgrund av de erfarenheter vi har gjort i de olika europeiska länderna... det vi säger är att juridiska personer, i första hand affärsföretag, inte bör ha möjlighet att ge pengar till partierna. Och vi förespråkar ett förbud på området, för vi anser att det är bra för demokratin och genomblickbarheten, för det handlar inte om en filantropisk verksamhet, något begärs alltid i gengäld, och det räcker med att se vad president Bush föreslår på energiområdet.
Slutligen, herr talman, vill jag understryka det lyckliga sammanträffandet att majoriteten av kammaren och grupperna som har en europeisk dimension - vi får inte glömma att vi har en europeisk dimension - i dag har medlemmar från alla unionens länder. Vi vill ha en ordning, bestämmelser, insyn och ansvar gentemot medborgarna och därför ber vi att vårt ställningstagande i denna debatt respekteras och att i synnerhet en delad demokratisk vilja råder i en stund som är avgörande för den europeiska uppbyggnaden.

Maaten
Herr talman! Jag tror att jag allra först i enlighet med vår arbetsordning måste tala om att jag har dubbla intressen i den här frågan eftersom jag också är kassör i Europeiska liberala och demokratiska partiet. Ett ekonomiskt intresse är det inte eftersom det är en oavlönad funktion, ovanligt oavlönad får jag lov att säga, men jag tror ändå att det kan vara fråga om en politisk intressekonflikt. Jag talar här dock å den liberala gruppens vägar och inte för det europeiska liberala och demokratiska partiet.
I hela den här diskussionen måste det naturligtvis främst handla om att den situation som nu råder verkligen inte är godtagbar. Den situation som innebär att grupperna håller partierna flytande. Hittills har det inte gått på något annat sätt. Det fanns ingen annan metod att göra det här på men jag tror att vi alla, även känslomässigt, redan har förstått att det inte kan fortsätta så här. Revisionsrätten har sagt det och det är bra. Det har naturligtvis inte skett något hemlighetsfullt. Allt har ägt rum i öppenhet, alla har kunnat se att det gick till så här men det kan inte fortsätta längre. Våra partier kan dock inte leva av luft allena och om de inte stöds genom allmänna medel, var skall det stödet då komma från? Vill vi att de europeiska politiska partierna skall bli en lekboll för någon intressegrupp, antingen fackförbund eller företag eller icke-statliga organisationer eller rika enskilda personer eller vad det nu kan vara? Det är självklart att politiska partier måste kunna vara oberoende. Om vi inte ser till att det är på det viset så får vi amerikanska situationer och då vill jag inte bara peka på president Bush utan även på den praxis som innebär att kandidater egentligen endast sysslar med att skaffa fram finansiella medel i stället för att bedriva politik. Vi får aldrig hamna i ett sådant läge. Vi behöver väl fungerande partier. Poettering och Barón Crespo har också redan sagt det mycket vältaligt. Så fungerar ju representationsdemokratin allra bäst. Det är så på nationell nivå och i ännu högre grad på europeisk nivå. Vi behöver stabilitet i vår demokrati med tanke på utvidgningen. I de nya länder som ansluter sig förs också politik. Även där finns det politiska partier som måste kunna känna sig hemma i de nuvarande europeiska politiska familjerna. Det är bara på det sättet som vi även i det här parlamentet kan hjälpa demokratin vidare. Det är mycket viktigt. Vidare behöver vi den stabiliteten för den demokratiska utvecklingen i Europeiska unionen. Vi vet inte hur den kommer att utvecklas men vi kan inte utesluta att det kommer en tid då det på ett eller annat sätt även kommer att finnas europeiska valsedlar vid valen. Någon kommer då att behöva föra fram sina kandidater. Vi kan inte utesluta att det bildas ett system som innebär att man kan bli enskild medlem i ett europeiskt politiskt parti. Även det måste det finnas ett ordentligt system för.
Dessutom är det nödvändigt att de här partierna är oberoende. Det är naturligtvis egentligen inte klokt att de politiska partierna är ekonomiskt beroende av dem som blir valda i det partiets namn. Det måste vara tvärtom. De som blir valda måste kontrolleras av sina politiska partier. Så fungerar demokratin bäst och i det avseendet tycker jag till och med att det nu aktuella systemet kan bli bättre.
Det finns mer att säga. Vi håller naturligtvis med om att det här inte kan betyda stöd till nationella partier. Vi håller också med om att systemet inte innebär att EU-kampanjer inte kan finansieras med de här medlen. Vi tycker att en del saker fortfarande behöver undersökas, till exempel den juridiska befogenheten.
Vi måste undersöka det hela noggrannare. Den aspekt som gäller stöd till politiska kampanjer måste fortfarande tas upp till granskning. Det kan vi återkomma till vid den revidering som kommer att ske inom överskådlig framtid och då kan vi komplettera systemet ytterligare.

Maes
Herr talman! Jag har inte så mycket tid på mig och därför har jag inte så stor möjlighet att understryka vikten av de europeiska partiernas existens. Den som säger att partier behövs måste dock även veta att de ekonomiska medlen måste skaffas fram och hittills skedde det på ett ganska osedvanligt sätt. Det måste tvunget ske i skymningszonen. Det måste komma en fast och seriös rättslig grund. Det måste finnas öppenhet och insyn samt kontroll.
Därför är vår partigrupp av princip för att det inte blir möjligt för företag att skänka gåvor till politiska partier så att oberoendet hos parlamentet som institution och hos de enskilda parlamentsledamöterna kan garanteras. Varje land har haft skandaler på det området och vi vet att det är nödvändigt att i det här avseendet agera mycket strängt och kontrollerat. Om gåvor skänks, så måste det vara mycket tydligt var de kommer från och var pengarna tar vägen.
Det måste vara möjligt att bilda demokratiska partier utan allt för höga trösklar. Därför stöder vi det förslag som kommissionen från början lagt fram om att använda fem länder som norm så att inga krafter blir avskräckta, åtminstone om det är demokratiska krafter.
Det måste också finnas tillräckliga medel för alla erkända partier att kunna fungera som parti också. De fasta kostnaderna - och det kan man kontrollera objektivt - måste också kunna täckas innan medlen blir proportionellt fördelade.
Slutligen, måste vi vara mycket väl medvetna om att medborgarna håller ett mycket vakande öga på systemet. Vi måste själva se till att de demokratiska grundläggande rättigheterna respekteras eftersom vi inte kan subventionera några partier som vill stjälpa omkull demokratin.

Kaufmann
Herr talman! Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster är inte en partigrupp i ett europeiskt vänsterparti. De partier som företräds i vår grupp har olika ståndpunkter beträffande de europeiska partiernas politiska projekt. Många kolleger frågar inte helt omotiverat efter syftet med dessa och i vilken utsträckning de verkligen kan sägas företräda en europeisk allmänhet. Den direkta kontakten med människor finns nämligen inte på europeisk nivå utan den finns på nationell och regional nivå. Det är där partierna är förankrade, det är där de har sina medlemmar, sina väljare.
Jag vill rikta en önskan till Poettering och Barón Crespo om att de än en gång skall fundera över vad de har sagt. Barón Crespo sade just att de som är emot partier är emot demokratin. Jag tror inte att det stämmer. Jag tror snarare att partierna ofta har en tendens att ta sig själva på för stort allvar. Det är inte en slump att medborgarna- till exempel i Tyskland - är skeptiska till medlemskap i politiska partier. Jag tror att det i Tyskland endast är 3 procent som organiserar sig politiskt som partimedlemmar. Ändå är de demokrater. De engagerar sig i andra organisationer i det civila samhället, till exempel i aktionsgrupper och i icke-statliga organisationer.
Jag anser att det europeiska partiets existensberättigande inte bör ifrågasättas. De politiska krafter som anser att sådana sammanslutningar är bra och nödvändiga måste också få tycka det. Dessutom är jag personligen helt övertygad om att europeiska partier, som det står i artikel 191 i fördraget, i själva verket utgör viktiga faktorer för integrationen. Därför stöder jag Schleichers betänkande och tackar även kommissionen för initiativet. Mot bakgrund av revisionsrättens kritik finner jag det nödvändigt att skapa tydliga förhållanden. Rättssäkerhet, budgetdisciplin och insyn är oumbärliga element och jag anser absolut att förslagen om en stadga, i synnerhet kravet om full insyn i finanserna och alla bidrag, bör omfattas av förordningen.

Ribeiro e Castro
Herr talman, kära kolleger! Då jag talar för min grupp måste jag naturligtvis säga att de ståndpunkter jag här uttrycker inte utgör gruppens som helhet, där det finns två inställningar i denna fråga. Men jag vill komma tillbaka till principfrågor jag anser att vi måste behandla rigoröst. Jag vill börja med att beklaga att i de olika etapper av den debatt vi har utkämpat, har majoriteten, vars styrka jag aldrig har betvivlat, aldrig tagit itu med arbetet med att försöka svara på frågorna om lagligheten. Vi skulle vilja veta hur man kan tillämpa artikel 308. Hur kan man föregå Nicefördraget? Hur kan man hoppa över likheten för de politiska partierna på europeisk nivå för att skapa en restriktiv enhet: de europeiska politiska partierna. Vi har dock aldrig fått något grundläggande svar.
Jag vill också passa på att ge ett artigt svar till kollegerna Poettering och Barón Crespo. Vi är inte emot Europa. Vi är emot att köra över rätten, framför allt när det handlar om grundläggande rättigheter i Europa. Och vi är inte emot politiska partier! Tvärtom, vi anser att denna förordning går emot de politiska partierna på ett fullkomligt illegitimt sätt, eftersom den inte ingår i fördragen. Vi är emot den illegitima diskrimineringen av partier. För övrigt bör dessa angelägenheter tas upp inför rätten: revisionsrätten. Det skulle inte förvåna mig, med tanke på de förändringar som denna förordning har genomgått, om revisionsrätten första gången den behandlar denna fråga själv tar upp frågorna om avsaknad av rättslig grund som vi här har diskuterat.
Jag skulle också vilja uppmärksamma artikel 191. Fördraget säger följande: de politiska partierna på europeisk nivå spelar en viktig roll som en faktor för integration i unionen. Det motiverar ingen diskriminering mellan dem. Den enda diskriminering som kan förekomma i Europaparlamentet grundas på styrkan i väljarstödet, genom demokratisk röstning och inte på några andra slags instrument som gynnar vissa på bekostnad av andra.

Bonde
Herr talman, SOS-demokrati och EDD-gruppen avvisar enhälligt förslaget om att använda fördragets gummiparagraf, artikel 308, till att finansiera övernationella partier på EU-nivå. Nicefördraget inför en speciell rättslig grund för stöd till partier och bevisar därmed att det inte finns stöd för det i Amsterdamfördraget. Domstolen har fastslagit att artikel 308 inte kan tillämpas i stället för ändringarna i fördraget. Grunden till förslaget är därför uppenbarligen olaglig, till dess Nicefördraget har godkänts i alla medlemsstater. Innehållet kommer dessvärre också att vara olagligt efter Nicefördraget, eftersom det inte berör övernationella europeiska partier. Det berör politiska partier på europeisk nivå och utestänger i en speciell framställning diskriminering. Schleichers betänkande kommer att ge vissa ett speciellt stöd, som andra inte kan få. Det strider mot likhetsprincipen. I en demokrati är det endast väljarna som avgör representationen i parlamentet, och konkurrensen mellan partierna skall vara likställd. Man kan inte ge vissa, speciella partier fördelar på grund av att de antingen organiserar sig lokalt eller övernationellt. Det åligger inte majoriteten i parlamentet att rätta sig efter valresultatet genom att tvinga samtliga väljare att bidra till finansiering av fem övernationella EU-partier, och det är ofattbart att kommissionen, i egenskap av laglydighetens väktare, kan framställa ett så påtagligt olagligt förslag, och det är ofattbart att parlamentet i dag kommer att anta ett förslag, som efter gällande rättspraxis kan förklaras som olagligt av EG-domstolen. Jag vill uppmana grupperna till att tala igenom saken med parlamentets egen rättstjänst och åtminstone skjuta upp omröstningen till nästa sammanträde.

Dupuis
Herr talman! Episoden i går och i dag utgör enligt min mening en ny dyster episod i parlamentet. Det var verkligen ett charlatanernas parlament som uttalade sig i förmiddags. Jag tror att Europeiska gemenskapernas domstol i Luxemburg kommer att finna frågan...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen
Parlamentsledamot Dupuis, ni är också en del av detta parlament. Försök att väga era ord.

Dupuis
Herr talman! Vad mig anbelangar så har vårt parlament uppfört sig som en skojare. Jag varskor er att vi arbetar på att gå till Luxemburg. De motiveringar som kollegan Ribeiro och andra kollegor har gett för avsaknaden av rättslig grund är enligt min mening något alldeles oerhört och vårt parlament har inte velat se det. Problemet med diskrimineringar är ett lika oerhört problem.
Det finns dessutom andra frågor: i detta betänkande talas det om "varaktiga partier". Jag skulle önska att ni, kära kollegor, ville upplysa mig om vad som menas med "ett varaktigt parti". Det finns en politisk rättskipning inbyggd i detta betänkande: vårt parlaments presidium kommer att kallas att besluta om ett parti är värdigt att få finansiering eller inte. Detta är politisk rättskipning!
Jag har lyssnat med intresse på kollegorna, utan alltför många överraskningar. Kollegan Jules Maaten talar mycket vackert om varifrån partiernas finansiering borde komma. Men vad är de politiska partierna? De är, de måste vara, ett uttryck för det civila samhället. Antingen ger det civila samhället, medborgarna - ingen har talat om medborgarna - pengar till partierna som således lever därför att de är ett uttryck för det civila samhället, eller också är de dömda att dö, och det är inte mer än rätt att de skall dö om de inte företräder någon. Ingen vill tala om detta. Det är helt otroligt! Det är en byråkratisering inte bara av Europa men av våra samhällen. Det är partier som lever utanför samhället. Ett uttryck för det är - läs Eurobarometern för den senaste månaden - det ständigt allt större avståndet mellan er, era byråkratier och medborgarna.
Ni har hittat på en ny pålaga för medborgarna som tvingar dem att finansiera era byråkratier. Detta är oacceptabelt, det är en åtgärd som går emot medborgarna, och vi kommer att handla beslutsamt och vi kommer att gå till Luxemburg, för helheten av allt detta är emot Europa. Och Barón tror att det finns någon här som är emot partierna! Vi är för de levande partierna som är ett uttryck för samhället och inte för byråkratierna.

Hager
Herr talman! Poettering sade i går att han som demokrat har tagit del av beslutet enligt artikel 143.1. Han önskade att majoriteten i går skulle ha visat sig vara demokrater, när bladet vändes. Jag kan försäkra honom att vi alla beter oss som demokrater. Och just demokrater är angelägna om att arbetsordningen respekteras. När en behandling eller prövning av frågan för överläggningar väl har förkastats enligt artikel 143 i arbetsordningen på grund av otillåtlighet i brist på rättsordning, finns det enligt mig ingen möjlighet att trolla tillbaka den till föredragningslistan med hjälp av artikel 111.2 i arbetsordningen.
I artikel 111.2 fastslås nämligen att föredragningslistan - förutom vid tillämpningen av bland annat artikel 143 eller på förslag av talmannen - inte längre kan ändras. Det är en exklusiv bestämmelse. Sedan fallet i artikel 143 har uppstått hos oss är inte det andra fallet aktuellt.
Det innebär med andra ord att dagens debatt enligt min uppfattning inte står i samklang med arbetsordningen, och jag vill därför inte yttra mig mer i den. En sak till om den rättsliga grunden: Kommissionen föreslog i sitt dokument KOM 2000/444 att en rättslig grund för stadgan skulle införas i artikel 191. Det var i juli 2000. Att det inte har varit föremål för diskussion i utskottet är för mig ett obegripligt påstående.

Agag Longo
Fru talman! Jag vill börja med att säga något om Dupuis inlägg. Han har bekräftat att det är medborgarna och det civila samhället som bör avgöra om ett parti skall finnas eller försvinna. Det var oroväckande att höra Dupuis säga detta, för det är uppenbarligen en fråga som han är väl insatt i, eftersom hans parti precis har försvunnit från den italienska politiska kartan.
För att återgå till de mer seriösa frågorna och inläggen, jag är generalsekreterare i ett europeiskt politiskt parti, och det vill jag poängtera, ett parti som dessutom inte håller till i Europaparlamentet. Det är det enda parti som har ett eget säte, ett litet hus i Bryssel, oberoende av Europaparlamentet och med en finansiering som till största delen (över 70 procent) inte är beroende av den parlamentariska gruppen utan av de partier som ingår i vår politiska familj.
Jag anser att den här dagen är en stor dag för den europeiska uppbyggnaden, men jag vill gå längre än så: i dag tar vi ett stort steg in i uppbyggnaden av ett politiskt Europa. För vi som tror på ett politiskt Europa, och det gör vi i min grupp, vet att partierna är en grundläggande del av den politiska unionen. De politiska områdena, liksom medlemsstaterna, räknar med partier som ger en sammanhållning: Frankrike, Spanien, Italien, Tyskland... har alla nationella partier.
Europa behöver partier som engagerar sig och är verksamma i hela unionen och det är det som skapar sammanhållning och samstämmighet i Europeiska unionen.
Därför anser jag att dessa stadgar är bra och positiva, av två skäl: det första är att det uppenbarligen ger bestämmelser och insyn för funktionen och finansieringen av dessa faktorer som är så viktiga för den politiska framtiden i Europeiska unionen. Det andra är den roll dessa partier kommer att ha i framtiden. För en politisk union, fru talman, mina damer och herrar, ett Europa med 23, 25, 27 eller fler stater kommer att bli allt svårare att styra, det kommer att bli allt svårare att föra framåt och det kommer att bli allt svårare för oss att ha gemensamma kriterier.
De europeiska partierna är ett nytt instrument som kan skapa sammanhållning, som kan utgöra ryggraden i den politiska union vi vill ha, för att finna det samförstånd som i annat fall är svår att uppnå. Jag föreställer mig hur de olika europeiska politiska familjerna, inför de europeiska rådsmötena med 27 premiärministrar, samlas och uppnår ett samförstånd som är det som kommer att göra att Europeiska unionen med bestämda steg kan närma sig framtiden.
Jag tror, fru talman, mina damer och herrar, att vi inte är medvetna om vilket otroligt viktigt steg vi tar i dag.

Duff
Fru talman! Detta förslag kommer troligen att fungera väl som en övergångsåtgärd för att reglera vad som i dag är ett undermåligt system för finansiering av våra nya politiska partier. Men jag håller med vissa kritiker som säger att det förslag som vi har framför oss inte kommer att ge några hållbara regler för utvecklingen av kampanjförande politiska partier, som är en avgörande faktor för att vår livfulla transnationella europeiska parlamentariska demokrati skall blomstra.
Vi lägger fram ett ändringsförslag som kommer att förbättra förslaget, och det är att göra de politiska partierna till juridiska personer enligt Europeiska unionens lagar. Att lämna sakerna i deras nuvarande tillstånd med femton konkurrerande nationella domsrätter skulle orsaka förvirring och framtida problem. Vi borde reda ut det här nu och ta itu med de andra olösta frågorna med större allvar och framgång när Nicefördraget trätt i kraft. Vi välkomnar också kompromissändringsförslaget, som sänker tröskeln för registreringen av politiska partier från en tredjedel till en fjärdedel, vilket främjar både rättvisa och mångfald.

Onesta
Fru talman! Jag skulle först, för en liten stund, vilja återkomma till det som hände i förmiddags. Min grupp är lite oroad över att formmässiga strider skulle kunna få den här texten att gå i stöpet, en text som är viktig för oss. Det faktum att det pågick ett slags kraftmätning i förmiddags hoppas vi inte kommer att göra framtiden osäker för denna text, eftersom vi anser det nödvändigt att finansieringen av de europeiska politiska partierna är öppen för insyn. För vi vet mycket väl vad de förväntar sig som säger nej till den här finansieringsmekanismen. De föredrar fortfarande ett system där väskor fyllda med sedlar utväxlas i skydd av mörkret.
Låt oss säga det rakt ut: som den nu ser ut är texten från utskottet för konstitutionella frågor fortfarande inte bra. Den är inte en tillräcklig garanti för öppenhet. Andelen röster som ett parti måste ha i ett visst antal länder för att få tillgång till den här typen av finansiering är alltför stor. Och när det gäller finansieringens beskaffenhet blir vi oerhört bekymrade när vi ser att privata företag får finansiera partierna, såsom det ser ut nu. Vi vet mycket väl vad detta också innebär: när ett företag finansierar ett parti hoppas det på att få fördelar tillbaka. Detta kallas organiserad korruption.
Vi hoppas därför, eftersom det nu ligger en mycket bra kompromissändringsförslag på bordet, att öppenheten kommer att stärkas, att representativitetströskeln - vilket min vän Andrew Duff påpekade - verkligen kommer att sänkas: fem omedelbart och en fjärdedel av medlemsstaterna efter Nice, och framför allt att privat finansiering kommer att förbjudas helt och hållet. För vi i Verts/ALE-gruppen har ingen önskan om att organisera korruption, om det så sker i öppenhet. Jag vill här meddela att vår grupp inte kommer att rösta för detta betänkande ifall privata företag får köpa politiska partier på europeisk nivå för pengar.

Frahm
Huruvida man skall ha europeiska partier eller inte ha europeiska partier, det måste till Europas befolkningar få avgöra själva, och i ett demokratisk samhälle är det inte något som ett parlament eller en kommission skall blanda sig i.
Det handlar ju inte om att bilda europeiska partier. Det handlar om att ge pengar till europeiska partier, och det är något helt annat. Problemet är, som jag förstår det, att det nu finns en grå zon, och att vissa väljer korruption och andra underliga metoder för att få pengar till sina aktiviteter, och därför måste vi kräva att man reder ut situationen. Vi måste kräva öppenhet, och vi måste kräva att befintliga europeiska partier till punkt och pricka följer regler och lagar i stället för att fiffla med dem. Nu bereder man i stället en förordning, där partierna själva kan ta av kassan. Det råder en dalande anslutning till partierna, 3 procent i Tyskland, vilket säkert svarar mycket bra mot situationen i mitt hemland, och ingen anslutning till europeiska partier, och i den situationen väljer man att förgylla sig själv. Det är ett enormt problem som vi skapar. Vi gräver klyftan mellan oss och befolkningen mycket djup. Det blir svårt att stå ansikte mot ansikte med väljarna i nästa valstrid till parlamentet.

Krarup
Vi har just upplevt upptakten till det som vi kan förvänta oss om den förordning som vi förhandlar om i dag genomförs. Vi har upplevt att parlamentet kör över minoritetsgrupperna i strid mot tydliga rättsliga principer. Det är uppenbart att man inte kan tillämpa arbetsordningens artikel 111, som denna majoritet gjorde. Det är skamligt att man inte har en enda rättslig invändning mot att parlamentet i går beslutade att förkasta frågan och i dag säger att detta inte betyder något. Majoriteten bestämmer, majoriteten har alltid rätt, det är hållningen. Men efteråt, när denna förordning har trätt i kraft, får de stora politiska partierna mycket allvarliga problem. De får problem, eftersom det är uppenbart att denna förordning inte kan genomföras med stöd i artikel 308. Det är helt uppenbart efter domstolens uttalande av den 28 mars 1996. Man kan inte tillämpa artikel 308 för att ändra fördraget, men det är det man i realiteten gör, eftersom Nicefördraget, som inrymmer erforderlig legitimitet, inte har trätt i kraft. Detta är den konkreta situationen, och jag kan försäkra alla företrädare för majoritetsgrupperingarna, de partier som bestämmer här i denna kammare, att det från vår sida kommer att göras allt för att bestrida denna rättsliga grund. Vi kommer att vidta åtgärder för att dra ärendet inför domstolen i Luxemburg, och jag kan lova att en politisk storm är att vänta över det maktmissbruk som denna förordning ger uttryck åt.

Berthu
Fru talman! Förslaget till förordning om stadgar för och finansiering av europeiska politiska partier är inte endast olämpligt av alla de skäl som jag lägger fram i min röstförklaring - den saknar också en rättslig grund.
Den grundar sig på artikel 308 i Fördraget om upprättande av gemenskapen, men denna kan endast användas när gemenskapen har ett behörighetsområde för vilken den saknar befogenhet att handla. Det har EG-domstolen klart och tydligt slagit fast i sitt yttrande av den 28 mars 1996, om gemenskapens eventuella anslutning till Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna, på grundval av artikel 308. Där har domstolen förklarat att det är omöjligt att utnyttja artikel 308 i ett sådant fall, eftersom gemenskapen inte har någon generell förhandsbehörighet att definiera och ändra grundläggande lagar. Därför kommer domstolen i punkt 30 i beslutet fram till - som jag skall citera i sin helhet - : "Eftersom denna bestämmelse (artikel 308) är en viktig del av en institutionell ordning baserad på principen om tilldelning av befogenheter, kan den inte utgöra en grund för att utöka gemenskapens befogenheter utanför den generella ram som följer av alla bestämmelser i fördraget, särskilt de som fastställer gemenskapens uppdrag och verksamhet. Den får inte under några omständigheter tjäna som grund för att anta bestämmelser som konkret sett skapar konsekvenser som innebär att fördraget ändras utan att man har följt de förfaranden som föreskrivs för det ändamålet."
I dag befinner vi oss i exakt samma situation i frågan om de europeiska politiska partierna. Artikel 191 i fördraget nämner dem, men denna artikel duger inte som förklaring, eftersom den inte anförtror gemenskapen någon uppgift när det gäller dessa partier. Denna artikel kan därför under inga omständigheter tjäna som utgångspunkt för att använda artikel 308. Ingen behörighet för gemenskapen - ingen artikel 308, det är tydligt.
För att avsluta skall jag till sist tillägga att den reform som anges i Nicefördraget, vilken syftar till att inrätta den rättsliga grund som saknas, ännu inte är ratificerad. Och jag hoppas att den aldrig kommer att bli det, eftersom den står i strid såväl med den franska konstitutionen som med ett fritt samhälles allmänna principer, som innebär att politiska partier måste stå fria.

Karas
Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Den europeiska partistadgan som vi diskuterar i dag är en åtgärd som borde ha vidtagits för länge sedan. Jag vill därför tacka kommissionen för att den har medverkat till att vi under denna parlamentsperiod tillsammans med de europeiska partierna och grupperna kan åtgärda den bristen i bestämmelserna på europeisk nivå.
Här handlar det om det som, trots olika bestämmelser, länge har varit nationell lag för de nationella partierna i alla medlemsstater. Alla vi som nu talar om partier, det måste jag få säga, alla sitter vi här för att vi har varit kandidater för politiska partier på nationell nivå. Vi lever ju i en partidemokrati. Partier är inget självändamål. De är ett viktigt medel i en fungerande demokrati och en länk mellan medborgarna i den åsiktsbildande och beslutsfattande processen, grupperna och allmänheten.
Med den förordning som vi i dag diskuterar bidrar vi till att stärka den europeiska demokratin, intensifiera den inomeuropeiska åsiktsbildnings- och diskussionsprocessen och europeisera de nationella partierna. Förordningen bidrar till större insyn i finansieringen av det politiska arbetet, en större tydlighet och en avgränsning av det grupp- och partiarbete som sedan länge bedrivs av Europeiska folkpartiets grupp - min vän Alejandro Agag har talat om det - mer intensivt än hos andra. Vidare bidrar det till att säkerställa Europeiska revisionsrättens kontrollbefogenheter gentemot de europeiska partierna.
Dagens förordning är också grundförutsättningen för debatter om gemensam valrätt, om gemensamma bestämmelser för ledamöterna från de olika länderna om oförenlighet och en förutsättning för debatten om de europeiska partiernas möjlighet att ställa upp i de europeiska parlamentsvalen. De bidrar till en demokratisering av processen efter Nice. Vi, Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater, vill ha större insyn och ett stärkande av medborgarnas Europa i stället för lyckta dörrar - nyckelord rådet - och sekretariat. Vi förespråkar den rättsliga vägen, en förankring av stadgan om de grundläggande rättigheterna som en kvalitativ förutsättning för partierna, för de europeiska partierna som juridiska personer och ett slut på tvärfinansieringen.
(Applåder)

Abitbol
Fru talman! Vi står inför en av parlamentets alla nymodigheter som sannerligen varken lider brist på fantasi eller brutalitet så fort det handlar om att trygga, säkra och skydda det interna system som parlamentet döpt till "demokrati".
Fru föredragande! Till de goda författarna vill jag säga att er text kallas en studie i en missbildning, dvs. skapandet av monster, en disciplin som den gode doktor Frankenstein utmärkte sig i före er tid. Man föreslår därmed att europeiska politiska partier skall bildas ur ingenting, en exceptionell anti-beteckning eftersom det inte rör sig om några partier - de är inte ett uttryck som resulterar av allmänna direktval, vilka fortfarande ingår i ett nationellt sammanhang - och eftersom det inte handlar om något politiskt, då textens enda syfte är att låta parlamentets stora grupper undslippa ett beslut fattat av Europeiska revisionsrätten, och eftersom allt detta endast är europeiskt för att det varken är afrikanskt eller asiatiskt.
Fru föredragande! Bakom den pompösa beteckningen europeiskt politiskt parti döljer sig i realiteten ett urgammalt knep, det stora lotteri som gagnar lotteriorganisatören, eller, om ni så föredrar, en bekväm pension som tilldelas de parlamentsgrupper som är mest följsamma gentemot de institutioner som parlamentet trots allt har i uppdrag att antingen kontrollera - såsom kommissionen - eller fatta beslut tillsammans med - dvs. rådet - en pension som beviljas av dessa institutioner själva. På klarspråk kallas detta missbruk av offentliga medel.

Stockton
Fru talman! Jag känner mig litet grand som den store Blondin, precis innan han började gå på sin lina över Niagarafallen. Jag måste säga att min grupp och min delegation i princip vänder sig emot en reglering eller en finansiering av politiska partier på europeisk nivå.
Liksom andra här i kammaren hyser vi stor oro för att den finansiering av europeiska politiska partier som föreslagits inte har någon rättslig grund. Följaktligen kan vi inte stödja rättsliga bestämmelser för offentlig finansiering av politiska partier på europeisk nivå. Offentlig finansiering av europeiska politiska partier är därför inte riktigt samma sak som offentlig finansiering av politiska grupper inom Europaparlamentet. I Förenade kungarike betalar man ut "short money", som det kallas, för att stödja ledningen för oppositionspartier i deras parlamentariska verksamhet.
Vi är också av den åsikten att Schleicher-betänkandet inte följer principerna i Niceförklaringen. I artikel 191 i förklaringen står det att "bestämmelserna om finansiering av politiska partier skall gälla på samma grundval för alla politiska krafter som är företrädda i Europaparlamentet." I Schleicher-betänkandet diskrimineras några av de mindre partierna och grupperna relativt tydligt.
Slutligen, och som kommissionär Patten sade: "Denna förordning är ett principiellt misstag, den är ogenomförbar i praktiken och har diskriminerande följder."
Jag vill emellertid tacka alla de kolleger som förstår att vår grupp och vår delegation, liksom Europa, blomstrar på grund av dess olikheter. Av de anledningar som jag angivit, kommer jag och mina brittiska kolleger dock att motsätta oss detta förhastade betänkande.
Avslutningsvis ansåg alltid min framlidne farfar, Harold Macmillan, att parlamentsledamöter inte skulle få någon ersättning, eftersom det drog till sig fel typ av karl.

Schreyer
Fru talman, ärade ledamöter! Vi är fast övertygade om att artikel 191 i fördraget innehåller en viktig princip. Jag citerar: "Politiska partier på europeisk nivå är viktiga som en integrationsfaktor inom unionen. De bidrar till att skapa ett europeiskt medvetande och till att uttrycka unionsmedborgarnas politiska vilja."
Om det är så, om de europeiska partierna skall spela den roll som tilldelats dem, måste de under öppna och genomblickbara former få en stadig och legitim grund och de medel som krävs för deras arbete. Det är en sammanfattning av motiveringen för det förslag till förordning om finansieringen av de europeiska politiska partierna som vi diskuterar i dag.
Jag vill först och främst rikta ett varmt tack till fru Schleicher för hennes utmärkta arbete. Dessutom vill jag som företrädare för kommissionen även tacka de medverkande från de övriga utskotten för deras ändringsförslag, i synnerhet Marinho från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och Costa Neves från budgetutskottet.
Jag vill även kort ta upp frågan om den rättsliga grunden för förslaget och just med tanke på gårdagens debatt poängtera igen att kommissionen som fördragens väktare naturligtvis ingående har prövat vilken den rättsliga grunden är och kan vara. Artikel 191 är i Maastrichtfördragets version endast av fastställande karaktär och den innehåller inga konkreta bestämmelser som skulle göra det möjligt att utfärda de regler som krävs.
Vi tog fasta på den kraftiga uppmaning som förra året riktades mot oss efter revisionsrättens rapport där vi kritiserades för de metoder som vi fram till dess hade tillämpat, nämligen uppmaningen att hitta metoder och lösningar i form av en solid rättslig grund. Vi har som ni vet bestämt oss för ett tvåspårigt förfarande. Det första spåret, som ledde till framgång i Nice, innebar att en konkret bestämmelse infördes i artikel 191 så att vi i framtiden kan anta en rättsakt om finansiering av de europeiska politiska partierna med ett kvalificerat majoritetsbeslut och i ett medbeslutandeförfarande.
Samtidigt har vi föreslagit övergångsbestämmelser mot bakgrund av artikel 308. Det är en solid rättslig grund för detta förslag. Vi har i det sammanhanget stärkts genom den politiska signal som gavs i Nice på högsta politiska nivå. Vi gläds över att även parlamentets utskott för rättsliga frågor och den inre marknaden stöder tanken på övergångsbestämmelser mot bakgrund av artikel 308.
Kommissionen har i sitt förslag försökt att följa två principer. För det första har vi i definitionen av de europeiska partierna velat lämna spelrum och plats för utveckling. Samtidigt gällde det att fastställa en demokratisk minimistandard och minimikrav på den europeiska representativiteten och garantera en maximal insyn vid finansieringen. Beträffande definitionen av de europeiska partierna vill jag klart och tydligt påpeka att de europeiska partierna absolut inte är tvungna att följa en viss Europapolitisk riktning, däremot måste värden som demokrati, rättsstatlighet och respekt för de grundläggande rättigheterna bevaras.
Det framgår av de ändringsförslag som från början lades fram i utskottet för konstitutionella frågor att det råder vitt skilda uppfattningar om exakt hur principerna om finansieringen skall förverkligas. Kommissionen har försökt uppnå ett samförstånd och finna en medelväg. Jag vill ta upp de viktigaste ändringsförslagen som har lagts fram för parlamentet. Vi håller med om att en koppling bör finnas till stadgan om de grundläggande rättigheterna. Vi delar också uppfattningen att de europeiska politiska partierna skall vara juridiska personer. Vi välkomnar vidare en ökad insyn eller närmare bestämt en omfattande insyn vad gäller privata bidrag till partierna, det vill säga att bidragen uppges. Vi anser också att de ändringsförslag som tillåter att parlamentet mot ersättning från partierna ställer sina tjänster till förfogande är värda att diskutera.
Hur som helst kan garanteras att en partifinansiering inte kommer att ske i det fördolda igen. Vi måste hitta de rätta bestämmelserna för detta.
Angående frågan om representativiteten, det vill säga i hur många medlemsstater det skall finnas företrädare i parlamenten och om dessa måste ha uppnått ett visst valresultat, anser vi att vårt förslag om kraven är ett väl avvägt förslag och vi står fast vid det. Låt mig få påpeka att kommissionen efter långa diskussioner uttryckligen har valt en absolut och ingen relativ siffra, det vill säga inte en tredjedel eller en fjärdedel, eftersom det i utvidgningsprocessen naturligtvis skulle leda till frågan om vad som händer om man i samband med utvidgningsprocessen har olika siffror under en mandatperiod. Skulle då en anpassning göras varje gång? Vad innebär en fjärdedel om antalet är 21 eller 23 medlemsstater? Det innebär att det ständigt skulle krävas specialbestämmelser. Av den anledningen föreslår vi uttryckligen talet 5.
Vi ansåg att det lämpliga förfarandet är ett av parlamentet oberoende biläggande av tvister beträffande uppfyllandet av villkoren i artikel 1, det vill säga uppfyllandet av kriterierna för europeiska partier. Det är dock en fråga för politisk bedömning där vi kan anta parlamentets ståndpunkt, det vill säga godta ändringsförslag 13.
Ändringsförslag 22 om förordningens giltighetstid kan vi inte godta. Två ändringsförslag ser vi som problematiska ur rättslig och konstitutionell synpunkt. Det ena är ändringsförslag 16 som skulle innebära ett förbud mot donationer från offentligt ägda företag. Bortsett från problemen med en avgränsning anser vi att det mot bakgrund av artikel 295 är svårt att rättsligt motivera ett sådant förbud på europeisk nivå.
För det andra ställer sig kommissionen mycket tveksam till ändringsförslag 21 om ekonomiska sanktioner. Vi kan godta den andra meningen "Felaktigt erhållna bidrag skall betalas tillbaka." Jag vill dock påpeka att det är en ren upprepning av normala budgetbestämmelser.
Vi har inget att invända mot de principer som nämns i första meningen, men förfarandet i sig är olämpligt. Bidrag kommer att utgå från kommissionen enligt de vanliga reglerna. Artikel 274 ger varken rådet eller parlamentet möjlighet att bidra till budgetens genomförande. Uttrycket "lämpliga ekonomiska sanktioner" som ändringsförslaget innehåller är för vagt och skulle leda till rättsliga problem.
Av de ändringsförslag som har antagits i utskottet kan kommissionen godkänna följande: 1, 2, 3, ändringsförslag 5 (första meningen), 6, 7, 9, 10, 11, 12, 13, 15, 17 (delvis), 18, 19, 20 och 21 (delvis). Beträffande de ändringsförslag som har lämnats direkt till kammaren kan kommissionen godkänna ändringsförslagen 23, 31, 32, 34, 37, 56, 58 och 62. Ändringsförslagen 33 eller 46 eller 57 som handlar om samma sak är - som redan påpekats - värda att diskutera. Jag vill dock än en gång nämna riskerna i samband med dessa.
Bara en kort kommentar angående giltighetstiden. Kommissionen har föreslagit att förordningen skall upphöra att gälla vid utgången av det andra budgetåret. Varför en sådan provisorisk lösning? Jag kan åter påpeka att det handlar om att i nästa förordning dra nytta av de erfarenheter vi har gjort under två år.
Frågan om finansieringen av partierna är ett politiskt känsligt område. Just av den anledningen är det viktigt att den diskuteras och regleras under genomblickbara och öppna former. Kommissionen hoppas att vi mycket snart kommer att förfoga över sådana genomblickbara bestämmelser. Det är i demokratins intresse. Det ligger i demokratins, i gemenskapsdemokratins intresse.
(Applåder)

Talmannen
Fru kommissionär! Tack för de mycket fullständiga upplysningar ni gav oss.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum kl. 12.00.

Eurojust
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0153/2001) av Gebhardt för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter om initiativet från Republiken Portugal, Republiken Frankrike, Konungariket Sverige och Konungariket Belgien inför antagandet av rådets beslut om inrättande av Eurojust för att stärka kampen mot grov organiserad brottslighet (10357/2000 - C5-0396/2000 - 2000/0817(CNS)).

Gebhardt
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! När vi ledamöter tänker på Europeiska unionens råd fylls vi inte alltid av starka lyckokänslor. Det är inte bara den goda viljan som saknas utan samarbetet försvåras ibland också av problematiska frågor och olika prioriteringar.
Därför är jag som föredragande extra glad över att det har fungerat med Eurojust. Vi har arbetat för samma sak och gjort stora framsteg i kampen mot den svåra gränsöverskridande brottsligheten. Därför vill jag framföra mitt tack, både jag personligen och som företrädare för parlamentet, men i synnerhet från alla de människor som lever i Europeiska unionen. När Eurojust inleder sitt arbete i början av år 2002 och avlöser den provisoriska enheten för bekämpande av den svåra och organiserade gränsöverskridande brottsligheten kan medborgarna glädja sig. Då har Europa nämligen tagit sig en bit på vägen mot ett område för frihet, säkerhet och rättvisa.
Det förväntar sig också medborgarna av oss, och jag är övertygad om att de till och med kräver detta. Därför vill jag tacka kollegerna i utskottet som har bidragit till att konkretisera och förbättra rådets initiativ. Vi vill därigenom skapa en förhoppningsvis effektiv enhet för rättslig samordning som bedriver ett nära samarbete med institutionella partner som till exempel Europol och det europeiska rättsliga nätverket. Jag uppmanar kammaren att rösta för de ändringar och kompletteringar som detta kräver. Låt mig bara nämna några få exempel på de spår som Europaparlamentet har lämnat efter sig i Eurojust.
För det första är den utökade och tydliga förteckningen över Eurojusts behörighetsområden av stor betydelse. Den innehåller huvuddragen av min drömbild av ett europeiskt åklagarväsen och sträcker sig klart utöver det minimikoncept som ibland förespråkas, det vill säga att det skulle räcka med att skydda Europeiska unionens finansiella intressen. Ur medborgarnas synvinkel skulle ett sådant minimikoncept innebära att vi satsade för lågt.
Vi måste satsa hårt på att sätta åt alla de brottsformer som människorna i Europa har anledning att frukta i dag. Kampen måste gälla gränsöverskridande bedrägerier, korruption och brott mot Europeiska gemenskapens ekonomiska intressen lika väl som databrottsligheten. Tillvaron för de som tvättar pengar skall vara lika osäker som för miljöbrottslingar. Givetvis skall även de övriga brottsformer och straffbara gärningar som Europols polisiära ansvar gäller falla inom Eurojusts ansvarsområde, bland annat sådana avskyvärda brott som människohandel eller de terroristdåd vi dagligen tvingas läsa om i tidningen.
För det andra har vi lagt till dataskyddet i vår motivering. Det såg jag som helt nödvändigt, för kampen mot den internationella och organiserade brottsligheten sätter inte vår rättsstatliga ordning ur spel. Det innebär att även Eurojust måste underkasta sig stränga dataskyddsbestämmelser i all sin utredningsverksamhet. För insamling, bearbetning och användning av personuppgifter gäller likaså alltid Europarådets internationella bestämmelser och medlemsstaternas lagstiftning. Dataskyddet måste även vid utbyte av personuppgifter beaktas utan några inskränkningar.
För det tredje vill vi se till att Eurojust kan arbeta så flexibelt som möjligt. Det är en grundförutsättning för framgång. Särskilt viktig är den direkta och naturliga kontakten mellan aktörerna. Därför har vi i förslaget strukit de nationella kontaktpersonerna och tagit bort allt som skulle kunna leda till en ökning av de byråkratiska hindren.
Tillåt mig slutligen tala om att den belgiska regeringen har meddelat att den under sitt ordförandeskap är villig att avsluta förberedelserna för den slutgiltiga enheten Eurojust. I och med det löftet och parlamentets antagande av mitt betänkande, något som jag uppmanar er till, går Europa till rejäl attack mot den internationella brottsligheten.
(Applåder)

von Boetticher
Fru talman, kära kolleger! Nu har det gått ett och ett halvt år sedan rådet i Tammerfors beslutade att ta initiativ till Eurojust som en europeisk enhet för samordning av myndigheter för rättsliga åtgärder och åklagarväsen. Det är en relativt kort tid jämfört med utvecklingen på andra områden inom den europeiska politiken. Vi som parlament har anslutit oss till och följt den snabba utvecklingen. Inrättandet av Eurojust är efter Europol ytterligare ett viktigt steg mot en effektiv bekämpning av den organiserade gränsöverskridande brottsligheten i Europa.
Redan första steget på det rättsliga området, nämligen skapandet av det europeiska rättsliga nätet, var en framgång. Med hjälp av detta nät kunde till exempel åklagarväsendet i den tyska staden Celle inom loppet av några timmar organisera insatserna från en hemlig tullutredare i Belgien, tillsammans med åklagare i ett annat land inom loppet av några timmar göra en observation i ett tredje land. På det viset lyckades man väcka liv i många rättshjälpsfrågor som man trodde var begravda. Vissa problem återstår dock, till exempel vid tolkningen av överenskommelser om rättshjälp, rättigheter i samband med straff och straffrättsliga förfaranden samt problem på ansvarsfördelningens område.
Ytterligare en försvårande faktor har varit kommunikationsproblemen på grund av de naturliga språkbarriärerna. Dessa hinder kommer nu att övervinnas med hjälp av Eurojust. Det innebär att Eurojust till att börja med får en clearing-funktion. Tjänstemännen måste ta fram rättsliga jämförelser, lösa bilaterala tvister om tillämpningen och tolkningen av överenskommelser om rättshjälp, fastställa prioriteringar i samband med den europeiska brottsbekämpningen och följa de rättsliga åtgärderna på transnationell nivå.
I framtiden måste Eurojust också kunna tillhandahålla och vidarebefordra förteckningar över gränsöverskridande utredningsförfaranden, fungera som ett register för information om tidigare allvarliga brott och genomföra planering, samordning och genomförande av utbildnings- och vidareutbildningsåtgärder. Eurojust ger de nationella myndigheterna för rättsliga åtgärder tillgång till tillförlitlig rättslig information samtidigt som språksvårigheterna övervinns samt möjligheter att lösa transnationella tvister.
Jag vill tacka föredragande Gebhardt för hennes utarbetande av parlamentets yttrande som vi nu skall rösta om och för det goda samarbetet. Förutom hennes ändringsförslag finns det i synnerhet en ändring som jag finner angelägen. Det rättsliga nätet har hittills varit som en kropp utan huvud. Om vi nu placerar Eurojust på huvudets plats måste vi också ombesörja de nervtrådar som krävs för att huvudet och kroppen skall kunna fungera. Eurojust och det europeiska rättsliga nätet får inte existera vid sidan av varandra eller bara stå i lös förbindelse med varandra utan de måste bilda en enhet. Det kan ske genom att de redan befintliga kontaktpunkterna för det europeiska rättsliga nätet utnyttjas i stället för de planerade nationella kontaktpersonerna för Eurojust. Endast på det viset kan två parallella system med samma uppgifter undvikas i längden.
Det var innehållet i våra förslag. Jag vill uppmana rådet att ta hänsyn till dessa i sina överväganden. Då kommer Eurojust att bli en framgång och bidra till människornas säkerhet i Europa.
(Applåder)

Paciotti
Fru talman! Ihärdigt om än långsammare än många av oss skulle önska så framskrider uppbyggnaden av Europeiska unionen som ett område av frihet, säkerhet och rättvisa och växer dag för dag. I dag diskuterar vi två viktiga beståndsdelar av det straffrättsliga samarbetet. Den viktigaste är inrättandet av Eurojust, som redan har inletts med instiftandet av den provisoriska enheten som har lagt grunden för den definitiva.
Jag hoppas att Europaparlamentet kommer att godkänna Gebhardts utmärkta betänkande, och således ändringsförslagen som syftar till att förstärka Eurojusts roll och effektivitet. Dessa anger i själva verket uppgifter och befogenheter på ett sätt som är tillräckligt brett för att man skall kunna undvika svårigheter och obeslutsamhet vid ingripanden för att därigenom bättre kunna garantera medborgarnas säkerhet. De fastställer respekten för de grundläggande rättigheterna på ett bättre sätt, i synnerhet vad gäller rätten till försvar och skyddet av personuppgifter och de garanterar, inte minst, organisationens autonomi och oberoende, så som det anstår dess karaktär av juridisk myndighet.
Ett effektivare straffrättsligt samarbete är en avgörande beståndsdel i området av frihet, säkerhet och rättvisa för att möta utmaningen från brottsligheten i ett område med fri rörlighet. Dock, för att konkret inleda detta samarbete gör åtgärdernas komplexitet att jag än en gång vill uttala min förhoppning att även det straffrättsliga samarbetet till sist skall bli en gemenskapsfråga i nästa unionsfördrag, i lika hög grad som det civilrättsliga samarbetet, genom att en del av de frågor som hittills hört hemma inom tredje pelaren förs över till den första pelaren.

Thors
Fru talman! Historien kommer att visa att beslut att inrätta nätverk är viktigare än många andra beslut vi fattar. Detta gäller t.ex. även konsumentombudsmannens nätverk.
Vi ser att vi alla kan samarbeta. Vi kommer att åstadkomma konkreta resultat. Det är viktigt att personskyddsreglerna respekteras, vilket tidigare talare har påpekat. Jag vill dock även lyfta fram en idé som Watson har presenterat, nämligen att det också på motsvarande sätt organiseras ett samarbete för de anklagade, för dem som behöver försvar, för att alla skall ha lika utgångspunkt.
Vår grupp stöder till fullo att miljöbrott skall läggas till bland de brott som skall omfattas av detta förslag. Tyvärr vet vi att avsiktliga oljeutsläpp är en betydligt större källa till föroreningar än olyckor. Åklagare tar väldigt sällan itu med dessa brott. Vi behöver därför Eurojust för ett samarbete, t.ex. när det gäller den för mig så kära Östersjön.
Vår grupp har lagt fram ändringsförslag 28, eftersom vi måste respektera de olika sätt på vilka förundersökningar anordnas. I vissa länder, t.ex. mitt hemland, är förundersökningen delvis skild från åklagarmyndigheten. Detta måste respekteras, vilket också gjordes i slutsatserna från Tammerfors, vilka är grunden för vårt beslut och vår diskussion idag.

Boumediene-Thiery
Fru talman, kära kolleger! Inför den ökande organiserade brottsligheten tar Europeiska unionen alltfler initiativ för att stärka kampen mot kriminella organisationer och förbättra samarbetet mellan de myndigheter som bedriver spaningsarbete och rättsliga myndigheter.
Toppmötet i Tammerfors öppnade nya utsikter för det polisiära och rättsliga samarbetet, något som under lång tid betraktats som den fattiga kusinen när det gäller det europeiska enandet. Eurojust, som består av åklagare, domare och polistjänstemän med motsvarande behörighet, har blivit föremålet för dessa förväntningar.
Men hur kan man tro att en enhet som är tänkt att bli en framtida europeisk allmän åklagarmyndighet skall kunna fungera om man inte först harmoniserar medlemsstaternas lagstiftningar och genomför en minimal tillnärmning av deras förfaranden? Är det inte medlemsstaternas mål att nå en så hög standard som möjligt för att se till att det finns såväl tillräckliga processrättsliga garantier som en effektiv rättvisa för alla medborgare, samtidigt som man respekterar mänskliga rättigheter, bl.a. rätten till försvar?
Man måste konstatera att vi i dag diskuterar ett organ som inte kommer att underställas någon som helst kontroll från Europaparlamentets sida. Ännu allvarligare är avsaknaden av rättslig kontroll av Europeiska gemenskapernas domstol, i enlighet med artikel 35 i fördraget.
En annan sak att komma ihåg rör den hantering av personuppgifter som enheten skall svara för. Eurojust kommer också att ha uppgiften att samla in upplysningar från anteckningar i kriminalregister, polisrapporter och medlemsstaternas register, inom ramen för ett nätverk. Här inställer sig ett antal frågor. Vilket skydd kommer att gälla vid hantering av personuppgifter? Vem kan få tillgång till dessa uppgifter, använda dem? Vilken rätt till svaromål och försvar finns det, och rätt att rätta felaktiga eller föråldrade uppgifter?
Detta är innebörden i mina ändringsförslag, som är villkoret för att vi skall ge vårt stöd till betänkandet. Ja, Europeiska unionen behöver en överstatlig juridisk struktur och en förstärkning av de offentliga insatserna på hela EU:s territorium. Frågan är av allra största vikt. Detta förutsätter att det finns en vilja att genomföra en gemensam kriminalpolitik som går hand i hand med att staterna överlämnar ett minimum av den nationella suveräniteten, vare sig de vill det eller inte.
Med Eurojust handlar det om att ge Europol en verklig rättslig partner. Eurojusts hela effektivitet kommer att bero på huruvida enheten kan komplettera och ge ett mervärde till andra aktörer på det rättsliga och polisiära området. För vad tjänar det till att inrätta överstatliga strukturer? Varför skall olika länder göra ett besvärligt samordningsarbete för att centralisera en utredning, om den domare som ansvarar för ärendet varken har medel för att genomföra sin utredning eller för att svara för att åtalade personer döms?
För att avsluta: vore det inte bättre att man - i stället för att göra ändlösa utläggningar om ett verkligt europeiskt partis möjliga befogenheter - verkligen beslutade om en struktur som kännetecknas av snabbhet, effektivitet och tillgänglighet för Europas medborgare genom att ge dem alla garantier?

Korakas
Herr talman! Enligt betänkandet anses skapandet av denna ytterst centraliserande och egenmäktiga inrättning som heter Eurojust tillföra ett mervärde. Det handlar om en institution bestående av åklagare och domare från medlemsstaterna med mycket omfattande och okontrollerbara befogenheter att vidta rättsliga åtgärder och utredningar beträffande den så kallade, men ingenstans beskrivna, "grova gränsöverskridande brottsligheten". Det handlar om en institution som kommer att kunna reagera omedelbart och åsidosätta de nationella myndigheterna och som till och med kommer att kunna överföra ett ärende från en medlemsstat och ålägga - utifrån vilka bedömningsgrunder månne? - detta en annan medlemsstat. Oumbärliga medarbetare åt Eurojust kommer systemet Schengen och Europol att vara, det senare avancerar till och med till att bli institutionell partner. Det föreskrivs dessutom att det europeiska rättsliga nätverket skall kvarstå och att Eurojust skall inrätta sin egen informationsdatabas, det vill säga fyra nätverk med information om känsliga personliga data i straffregister, det vill säga fyra medel för registrering av medborgare och av dem som passerar genom denna maktfullkomliga fästning som heter Europeiska unionen.
Rättvisans omtalade funktionella oberoende vilken den borgerliga demokratin har varit så stolt över förkastas. Med Eurojust och den kommande euroåklagaren fullföljs en kvävande, centraliserande, okontrollerad och mardrömslik struktur för varje enskild medborgare men framför allt för den folkliga rörelsen.
Då vi betraktar Europeiska unionens utveckling mot dess fullbordan konstaterar vi å ena sidan en tendens till total avreglering av marknaden, det vill säga en total brist på kontroll beträffande monopolens vinster, och å andra sidan en maktfullkomlig centralisering beträffande institutionerna, militarisering av Europeiska unionen och politiskt förtryck. Denna utveckling måste Europeiska unionens folk vända på och de kommer att göra det. Det visar också erfarenheterna från mitt land där den folkliga rörelsen och mycket breda demokratiska krafter har slutit upp och beslutsamt opponerar sig mot den nya maktfullkomliga och odemokratiska lagen om demonstrationer som regeringen i dessa dagar försöker rösta igenom i det grekiska parlamentet.

Andrews
Fru talman! Europeiska unionen har alltför länge haft begränsade möjligheter när det gäller kampen mot den organiserade brottsligheten. Genom att godkänna inrättandet av Eurojust, anser jag att vi skulle få ett nytt vapen för att bekämpa Europas brottsliga organisationer. Den organiserade brottsligheten i Europa har varit åtminstone tio steg framför oss, och utnyttjat svagheter i vårt rättsliga och ekonomiska system. Dessa brottslingar är experter på att utnyttja rättsliga bestämmelser och domsrätter och de har utnyttjat vår öppna marknad fullt ut. Europeiska unionen kan inte längre vara en lätt måltavla för tung brottslighet. Det räcker inte längre med traditionella genomförandeåtgärder. Nationella förebyggande åtgärder måste när det är nödvändigt kompletteras med lämpliga åtgärder på gemenskapsnivå.
I detta initiativ anges att det borde innefatta handel med människor, och jag vill insistera på att också smuggling av illegala flyktingar, prostitutionsligor och sexuellt utnyttjande av barn borde innefattas. Dessutom talar vi om behörighet för att hantera terroristdåd, skyddet av euron, databrottslighet och skyddet av EU:s finansiella intressen. Initiativet sträcker sig även till tvättning av intäkter från brott. EU-forumet om organiserad brottslighet håller sitt första möte i Bryssel i dag. Kommissionen måste hålla oss och allmänheten underrättade om resultaten av sådana möten.
Låt oss göra det till en allmän regel att all berörd EU-politik måste innefatta brottsförebyggande faktorer. Låt oss tillkännage att EU-programmet mot social utslagning kan kompletteras med strategin för brottsförebyggande. Låt oss tillkännage att regionalfonden kan bidra till de nationella programmen, stödja initiativ och förebygga brott. Låt oss tillkännage att gemenskapens samarbete och biståndspolitik och biståndsprogram redan i hög grad innefattar brottsförebyggande. Låt oss se till att all ny lagstiftning är brottssäker och att den nuvarande lagstiftningen utvärderas.
Vår grupp kommer att stödja detta betänkande.

Dell'Alba
Fru talman! Jag skulle först vilja gratulera er till denna befattning och försäkra er om att jag som vanligt kommer att tala för de radikala ledamöterna i TDI-gruppen.
Tillsammans med mina vänner har jag ingående studerat frågan om Eurojust, som uppriktigt sagt skulle förtjäna beteckningen "Euro Saint-Just" bättre, om man tänker på vilket sätt den här frågan har lagts fram för oss. Dessutom har jag hört att Saint Juste var en bra jurist. Eurojust väcker många frågetecken. Jag är därför belåten med att kommissionär Vitorino är här.
I Nice sade man klart nej till principen om en oberoende åklagare. En sådan vill länderna inte ha, av en rad olika skäl. Ni kan inte utveckla ett system för åtal utan att samtidigt utveckla ett system för försvar, ett system för skydd av personuppgifter och ett system med rättsliga garantier. Ni kommer att skapa ett byråkratiskt organ som skall försöka be staterna att vidta rättsliga åtgärder i brottmålsärenden, samtidigt som straffrättsliga åtgärder är förbehållna domstolarna. I det avseendet varierar reglerna från ett land till ett annat. I vårt land finns det en skyldighet att vidta rättsliga åtgärder i brottmål, medan det inte förhåller sig så i andra länder. Det här är invecklade frågor som enligt min mening inte förbättras av ett "Euro Saint-Just", som påminner om en inkvisition på europeisk nivå, om man inte skulle bygga upp ett parallellt system för kontroll och legalitet.
Herr kommissionär! När jag dessutom tänker på villkoren för hur vissa länder har utsett sina företrädare - t.ex. mitt land som har utnämnt Caselli i strid med de regler som fastställts av domstolsmyndigheten själv - börjar jag undra. När mitt land skickar er åklagaren från Palermo, som har åtalat Andreotti, Muzotto och Contrada, inlett fem processer med stöd av ångerfulla personer och förlorat fem processer av fem - de personer som han hade anklagat frikändes av domaren - då börjar jag undra. Jag frågar mig vart vi är på väg om dessa metoder går på export till Europa. Låt oss för Guds skull skjuta upp "Euro Saint-Just".

Pirker
Fru talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Omsättningen av världshandelsvolymen utgörs till 10 procent av den internationellt organiserade brottsligheten, varav en stor del i vår europeiska union. Om statistiken stämmer är utvecklingen inom den kriminella sektorn ett starkt hot, för i Europeiska unionen tillskrivs redan 30 procent av brotten den internationellt organiserade brottsligheten.
Med tanke på den utvecklingen måste vi fråga oss om den gränslösa Europeiska unionen verkligen har uttömt alla sina möjligheter att agera mot denna organiserade brottslighet. I fråga om det polisiära samarbetet kan vi konstatera att stora framsteg har uppnåtts. Vi har Europol, och Europol är mycket framgångsrikt i sin brottsbekämpning.
På det rättsliga samarbetets område tvingas vi tyvärr konstatera att samarbetet befinner sig i begynnelsestadiet. I och med Eurojust har vi ett nytt instrument som kommer att ta över arbetet år 2002 och innebära avsevärda framsteg för samarbetet mellan de rättsliga myndigheterna. Eurojust arbetar i princip på samma sätt som Europol. Enheten samordnar myndigheterna för rättsliga åtgärder i kampen mot den organiserade brottsligheten.
Det vi måste förvänta oss är att samarbetet med de befintliga enheterna, med det rättsliga nätverket, med Europol fungerar och att parallella utredningar undviks.
Jag gratulerar föredraganden. Det är bara på en punkt jag inte håller med henne. Hon föreslår att Luxemburg tas i anspråk som säte. Jag som österrikare, som vet att en utvidgning av Europeiska unionen kommer att ske och välkomnar det faktum att Wien kommer att hamna i Europeiska unionens mitt, lägger därför fram ett motförslag till Gebhards förslag, nämligen att Wien, och inte Luxemburg, tas i anspråk som säte för denna myndighet.

Sousa Pinto
Fru talman, kära kolleger! De initiativ som antagits inom ramen för skapandet av ett europeiskt område med frihet, säkerhet och rättvisa har befäst detta viktiga politiska mål i unionen som en av de mest dynamiska aspekterna i expansionen och fördjupandet av det europeiska bygget. När det gäller området med frihet, säkerhet och rättvisa utgör skapandet inom unionen av en Eurojust-enhet, precis ett av de mest lovande stegen framåt. Eurojust har konfronterat och försökt ge svar på ett av de allvarligaste och aktuella hoten mot rättsstaten. Den gränsöverskridande organiserade brottsligheten, vars tyngd i världsekonomin och därmed i Europa, uppskattas i dag till skrämmande värden. Nationerna har gett många signaler om otillräcklighet i de rättsliga mekanismer man förfogar över, för att på ett tillfredsställande sätt bekämpa den organiserade brottsligheten. Europeiska unionen har här ett privilegierat område som befäster subsidiaritetsprincipen, och Eurojust är ett nödvändigt och angeläget svar för demokratierna på gisslet från den organiserade brottsligheten, vilket har följt ekonomiernas växande oberoende och den tekniska utvecklingen, utforskat svagheter i den nationella lagstiftningen och utnyttjat dessa, maktlösa och offer för en anakronistisk strävan efter självtillräcklighet.
Eurojust och den oundvikliga framtida europeiska åklagarmyndigheten bekräftar det europeiska bygget som en medborgerlig nödvändighet, ett konkret svar på konkreta problem som medborgaren i allmänhet möter. Det framtida samhälleliga förtroende för de demokratiska institutionerna hänger i stor utsträckning på hur verksamheten på det rättsliga och politiska planet lyckas. Eurojust kommer att bidra till att skydda dessa institutioners effektivitet och prestige och kommer att innebära en stor service för rättsstaten.
Information, samarbete och gemensamma samordningsåtgärder är nyckeln till en ny impuls i kampen mot penningtvätt, människohandel, miljöbrott, penningförfalskning bland andra allvarliga former av brott. Det planerade kollegiet utgör ett viktigt innovativt instrument för att uppnå dessa mål. Men för att rättsstaten skall stärkas som vi önskar genom skapandet av detta viktiga rättsliga samarbetsinstrument, är det viktigt att de processuella garantierna som är så viktiga i den inre rätten, gäller likadant för Eurojusts verksamhet så att inte de grundläggande rättigheterna som dessa garantier skall skydda minskar. Jag avslutar med att gratulera föredraganden till betänkandets täthet och kvalitet och särskilt till den balans som ändringsförslagen har gett det.

Coelho
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill först gratulera Gebhardt till det utmärkta arbetet och även Boettcher som var PPE:s skuggföredragande. Vi är medvetna om de enorma proportioner som den gränsöverskridande organiserade brottsligheten har fått och som tvingar oss att agera snabbt, gemensamt och på ett bra sätt, främst genom att bekämpa terrorism, droghandel, barnpornografi, människohandel, förfalskning av euron, databrott och penningtvätt.
Fyra ord om Eurojust: vi bör för det första gratulera till att vi gått framåt i denna fråga, när Europaparlamentet i november förra året yttrade sig angående den provisoriska enheten, gav vi en tydlig rekommendation om att skapandet av enheten inte fick innebära en ursäkt för att på ett oönskat sätt försena inrättandet av Eurojust.
För det andra tar vi ytterligare ett steg mot skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Besluten i Tammerfors tar sig framåt, steg för steg bygger vi ett medborgarnas Europa, med kommissionens resultattavla, som respekterar parlamentets roll och med ett initiativ som delas mellan kommissionen och medlemsstaterna. Men kommissionär António Vitorino känner väl till att vi tyckte bättre om hans initiativ än medlemsstaternas, på grund av sammanhållningen och en gemensam syn.
För det tredje hedrar vi vår civilisations värde, rättsstatsprinciperna, enligt det lyckade uttrycket från António Vitorino, Eurojust är den rättsliga motsvarigheten till Europol. Eurojust bör fungera med en betydande självständighetsstatus. Dess årliga rapport kan inte bara presenteras inför rådet, utan även inför kommissionen och parlamentet.
För det fjärde, uppgiftsskyddet. Parlamentet har redan uppmärksammat denna fråga, Eurojust måste samarbeta med Europol, med Europas rättsliga nätverk, med OLAF, med Schengensystemet, förutom att använda brottsinformation som medlemsstaterna lämnar. Det är av särskild vikt att finna balanserade lösningar mellan, å ena sidan garantier för och skydd av medborgarnas rättigheter och friheter, och å andra sidan de instrument som behövs i brottsbekämpningen. Och det är aldrig i vägen att understryka att när vi talar om gemenskapsinstitutioner bör vi alla arbeta för att undvika dubblering av funktioner och konflikter mellan olika befogenheter.

Vitorino
. (PT) Fru talman, ärade ledamöter! Jag skall vara extremt kort för att inte försena omröstningarna. Kommissionen delar den allmänna syn som Gebhardt presenterat när det gäller Eurojust-betänkandet och jag vill gratulera henne till det utmärkta arbetet. Vi understryker framför allt vikten av att finna lämpliga lösningar för förbindelserna mellan Eurojust och Europas rättsliga nätverk, som har gett ett mycket viktigt bidrag till utvecklingen av det rättsliga samarbetet på europeisk nivå, liksom för att fastställa kommissionens och Europols associationsvillkor för arbetet med Eurojust.
I denna fas har inte Eurojust några befogenheter att fatta operativa beslut eller att bedriva undersökningar eller att väcka rättsprocesser. Men givetvis är den naturliga utvecklingen för Eurojust att nå detta högre stadium av rättsligt samarbete. Därför är Gebhardt ståndpunkter viktiga, vilka kommissionen delar, när det gäller garantier för de åtalades försvar, bestämmelser om uppgiftsskydd och allmänna skyddsfrågor om medborgarnas grundläggande rättigheter. Vi hoppas att Europeiska unionens stadga om grundläggande rättigheter blir en viktig guide för inriktningen av dessa lösningar.
Vi instämmer i ledamotens förslag, det är bara en punkt där jag skulle vilja lägga in en reservation. Det är viktigt att vara försiktig när det gäller att försvara Eurojusts befogenheter angående brott som rör skyddet av gemenskapens ekonomiska intressen. Vi föredrar att man talar om befogenheter i fråga om ekonomisk och finansiell brottslighet. En av de känsligaste frågorna är förbindelserna mellan Eurojust och OLAF. OLAF har befogenheter i första pelaren, Eurojust kommer specifikt ur det mellanstatliga sammanhanget i den tredje pelaren, därför vill vi undvika att ge idén om att Eurojust alltid måste vara inblandad i fall där OLAF tar initiativet till att skydda gemenskapens ekonomiska intressen. Därför anser vi att det är viktigt att specificera de olika tillämpningsområdena.
Slutligen, fru talman, när det gäller den kreativa figur som Dell'Alba presenterade och där han kallade Eurojust för "Eurosaintjust", vill jag säga att jag inte tror att Eurojust är ett instrument för en sanktojusticia - en helgonliknande rättvisa. Det är ett instrument för rättvisa mellan människor och i fullt medvetande om svårigheter och till och med vissa risker såsom all mänsklig verksamhet är ofullkomlig. Det är inte ett inkvisitionsinstrument, det är tvärtom ett första steg i riktning mot att garantera skyddet för de grundläggande rättigheterna och att bekämpa brottsligheten på europeisk nivå. Ofullkomligt, men ett första nödvändigt steg. Därför hoppas jag att kammaren stöder Gebhardts betänkande.
(Applåder)

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum om en stund.

Martin, David W
Tack så mycket fru talman! Som ni vet satt jag som ordförande i går när de turkiska demonstranterna tog sig in i kammaren. Jag vill inte på något sätt försena omröstningen eller åter ta upp den diskussion som vi förde i morse, men jag tycker att det vore lämpligt att protokollföra mitt tack till dörrvakterna för deras mycket effektiva och beslutsamma hantering av situationen. Jag tycker att deras professionella hantering av situationen förtjänar ett stort erkännande.
(Applåder)

Talmannen
Tack, herr Martin, för detta uttalande, som jag gärna för till protokollet.

Queiró
Jag ber att få uppta en minut av parlamentets tid för att påminna om att sju portugisiska medborgare fortfarande är kidnappade i enklaven Cabinda, inom det afrikanska landet Angolas gränser i norra delarna. Det är medborgare som arbetade i Cabinda för portugisiska företag och som alltså inte har någonting att göra med den självständighetskonflikt som pågår där sedan decennier.
Fru talman! Två i denna gisslan är fångna sedan praktiskt taget ett år, jag upprepar, ett års fångenskap, och de övriga fem sedan mer än två månader! De få nyheter vi får tyder på att de angolanska myndigheterna just nu utövar ett enormt militärt tryck i området och samtidigt har de nyligen utvisat alla utländska journalister. Vi vet alltså inte vad som händer där och det finns inga som helst opartiska vittnen i området, och vi fruktar naturligtvis för gisslans säkerhet och till med för deras liv. Problemets allvar fick nyligen Javier Solana att kräva en intervention i ett meddelande han riktade till rådet. Han har säkert möjligheten att erbjuda de lämpliga villkoren för att befria våra landsmän, mitt främsta mål med detta anförande. I likhet med vad jag gjort i en skrivelse, fru talman, yrkar jag på att ni, inom ramen för era befogenheter, skall utöva alla diplomatiska ansträngningar och tryck på kidnapparna och på de angolanska myndigheterna för att kunna skapa de förutsättningar som kan leda till en befrielse av de sju i gisslan.

Talmannen
Herr Queiró! Vi har mycket väl uppfattat ert budskap. Jag skall å min sida se vad jag kan göra för att bringa klarhet i denna situation, som är mycket tragisk. Men klockan är 12.20 och vi har en oändlig mängd omröstningar... Jag vill samtidigt säga att vi har mottagit ert budskap.

OMRÖSTNING
Gollnisch
Fru talman! Jag kunde nyss konstatera att denna fråga, som avvisats i och med omröstningen i kammaren i går i enlighet med artikel 143 och som strukits från föredragningslistan genom en motion om otillåtlighet, har återinförts i enlighet med artikel 111.2. Men artikel 111.2 anger uttryckligen att föredragningslistan kan ändras enligt artikel 143, vilket skedde, eller på förslag från talmannen, med andra ord från er. Men termen "eller" anger klart och tydligt att det enligt bestämmelserna rör sig om ett alternativ. Med andra ord: om föredragningslistan har ändrats i enlighet med artikel 143, kan den uppenbart inte längre ändras på förslag från talmannen. Det är skälet till att jag framför mina betänkligheter mot den omröstning som skall äga rum och som gör att många ledamöter inte kan delta i debatten. Jag anser att EG-domstolen bör avgöra i den här frågan, och jag tvivlar inte på att den än en gång, tyvärr, kommer att ogilla den något lättviktiga syn ni har på ert ansvar, fru talman.
Före omröstningen om ändringsförslag 12:

Schleicher
Fru talman! Jag ber i enlighet med artikel 130.3 i arbetsordningen att vi först röstar om utskottets förslag bland de tre förslag som föreligger - här krävs en delad omröstning och jag ber att hänsyn tas till det. Låt oss först rösta om förslag 12, sedan om de övriga.
Efter omröstningen om ändringsförslag 54:

Leinen
Fru talman! Jag vill be er att vi först röstar om ändringsförslag 63. Det handlar om ett kompromissändringsförslag från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp och Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen. En ny situation har uppstått. Numera krävs bara att partierna från en fjärdedel av staterna är närvarande. Det mest logiska vore att först rösta om det och sedan om kommissionens förslag.
Före omröstningen om ändringsförslag 46:

Onesta
Fru talman! Tillåt mig föreslå att ändringsförslag 46, vilket antogs, inte gör att ändringsförslag 47 bortfaller, eftersom det enligt min grupp utgör ett värdefullt komplement som inte på något sätt strider mot ordalydelsen i ändringsförslag 46.

Talmannen
Det stämmer.
Vi har just antagit ändringsförslag 17, det är klart. Däremot har ändringsförslag 46 bortfallit och ändringsförslag 47 kan bli ett tillägg.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0153/2001) av Gebhardt för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativet från Republiken Portugal, Republiken Frankrike, Konungariket Sverige och Konungariket Belgien inför antagandet av rådets beslut om inrättande av Eurojust för att stärka kampen mot grov organiserad brottslighet
(10357/2000 - C5-0396/2000 - 2000/0817(CNS))
Före omröstningen om ändringsförslag 28:

Gebhardt
Fru talman! Jag har granskat handlingarna igen och konstaterat att vi i och med ändringsförslag 7 redan har röstat om den fråga som tas upp i ändringsförslag 28. Därför är detta omotiverat. Jag utgår från att vi senare i samtal med rådet kan dryfta detta speciella problem igen som förslaget gäller.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Gemensamt resolutionsförslag om situationen i Mellanöstern
(Parlamentet antog resolutionen.)
Gemensamt resolutionsförslag om de transatlantiska förbindelserna
(Parlamentet förkastade resolutionsförslaget.)
Gemensamt resolutionsförslag om läget i den transatlantiska dialogen
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0147/2001) av Cercas för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén - Den framtida utvecklingen av den sociala tryggheten på lång sikt: Trygga och stabila pensioner (KOM(2000) 622 - C5-0011/2001 - 2001/2003(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0114/2001) av Casaca för budgetkontrollutskottet om revisionsrättens särskilda rapport nr 11/2000 om stödsystemet för olivolja samt kommissionens svar (C5-0009/2001 - 2001/2001(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0166/2001) av Buitenweg för budgetutskottet om parlamentets beräknade inkomster och utgifter för budgetåret 2002 (2001/2062(BUD))
(Parlamentet antog resolutionen.)


Gollnisch
Tack, fru talman! Jag ville helt enkelt säga - i enlighet med sedvanan i detta hus och kvestorernas rekommendationer - att jag och mina kolleger inte kommer att delta i den slutliga omröstningen av Schleichers betänkande, i linje med den rättsliga ståndpunkt som nyligen framfördes. Ja, det var det helt enkelt, det var verkligen inte mycket, och jag vill bara tillägga en liten sak. Fru talman: var inte rädd för oss, var inte rädd för att ge oss ordet, vi tar bara ordet för att hänvisa till arbetsordningen och rätta oss efter de seder och bruk som gäller i det här huset. Vi är, på det hela taget, mycket mindre elaka än vad man i allmänhet beskriver oss som.

Talmannen
Herr Gollnisch! Jag kan konstatera att detta samtidigt är en röstförklaring, i grund och botten. Ni är således i er fulla rätt att framföra den just nu.

Coûteaux
Tack, fru talman, för att ni gav mig ordet efter att ha föreslagit åhörarna att lämna församlingen.
Jag skulle vilja framföra en synpunkt och även hänvisa till arbetsordningen, när det gäller ert sätt att leda arbetet sedan två dagar tillbaka. Det gäller såväl betänkandet av Schleicher som omröstningen om Strasbourg i går, då ni överrumplade oss, det vet ni mycket väl, som ert sätt att dela ut ordet, t.ex. då ni vägrade ge ordet till min utmärkta kollega Gollnisch för en stund sedan. Jag bestrider ert sätt att utöva er roll som talman och jag kan meddela er att vi, jag och några av mina kolleger, kommer att skriva ett öppet brev till er och vi skall se till att det publiceras i ett stort antal franska dagstidningar. Tack så mycket, fru talman.

Talmannen
Jag tror inte att jag bör svara på det inlägget. Det gläder mig mycket att ni skall skriva ett sådant brev, och det blir en plikt och ett nöje för mig att svara på det med största noggrannhet, herr Coûteaux, särskilt när det gäller det faktum att jag skulle ha överrumplat er vid omröstningen i går. Jag tror att alla kan vittna om att denna omröstning genomfördes helt objektivt. Det är inte mitt fel att ni inte var närvarande när det var dags för omröstning. Jag beklagar! Doyle lade fram ett förslag som rörde förfarandet, och vi väntade... Jag förstå att ni är besvärad, herr Coûteaux. Allt detta är verkligen ganska dumt. Jag förstår självklart att ni som fransman besväras, men det är inte min sak. Jag är talman i Europaparlamentet. Jag förstår helt och hållet att ni är besvärad, herr Coûteaux, tro mig.
RÖSTFÖRKLARINGAR - Betänkande (A5-0155/2001) av Figueiredo

Fatuzzo
Fru talman! Figueiredos dokument är mycket viktigt. Att bekämpa och besegra fattigdomen i Europa är säkerligen ett mål som hittills ingen i världen har lyckats nå. Kommer Europa att lyckas? Jag hoppas verkligen det, för alla de fattiga i Europa, bland vilka det tyvärr även finns många pensionärer. Om vi lyckas skulle det innebära att det i Europa finns tre goda feer för de fattigaste medborgarna: parlamentets talman, Nicole Fontaine, som företräder oss alla; kommissionären Anna Diamantopoulou, som har föreslagit detta program, och Ilda Figueiredo, som har fullbordat det.

Bastos
. (PT) Vi stöder Ilda Figueiredos betänkande om programmet för att motverka social utslagning. Vi måste verkligen stimulera ett samarbete som gör det möjligt för Europeiska unionen och medlemsstaterna att motverka den sociala utslagningen och utrota fattigdomen - verkligheter som fortfarande tyvärr existerar i vissa av medlemsstaterna, som i mitt eget land, Portugal -, enligt kvalitativa och kvantitativa mål som rådet och parlamentet måste besluta om. Kommissionen måste årligen lämna information till parlamentet och rådet om de framsteg som har uppnåtts inom ramen för detta program. Stimulera dialogen med parterna inom detta område på europeisk, nationell och regional nivå, för att effektivare bekämpa fattigdomen och den sociala utslagningen, liksom att maximera det ekonomiska stödet till innovativa projekt med ett mervärde på europeisk nivå, är avgörande faktorer för att det skall nå framgång. Så för att göra det möjligt att förverkliga programmet, och bibehålla förflyttningen till området, tillåta människors deltagande vid situationer av social utslagning och fattigdom och finansiera åtgärder via icke-statliga organisationer, är det viktigt att öka beräknat belopp till 100 miljoner euro, inklusive tekniska och administrativa utgifter. Finansieringen utifrån de viktigaste europeiska nätverken som deltar i dessa åtgärder bör också beaktas.
Förberedandet av en årlig rundabordskonferens i EU om social utslagning, organiserad i nära samarbete med rådets ordförandeskap och i samråd med alla berörda är ett annat initiativ som vi inte kan undvara.
Slutligen skulle jag vilja komma med en varning om de otillräckliga mekanismerna för ekonomisk kontroll av de icke-statliga organisationerna, och kräva en bättre kontroll som kan ge garantier för en omdömesgill, rigorös tillämpning av de allmänna medlen.

Caudron
. (FR) Jag vill erinra om att Europeiska kommissionens förslag, som är föremålet för det betänkande vi har diskuterat i dag, syftar till att inrätta ett åtgärdsprogram för gemenskapen för 2001-2005, för att stödja och uppmuntra samarbetet i kampen mot social utslagning.
Målet med detta program är att uppmuntra medlemsstaterna att förena sina insatser i kampen mot fattigdom och social utslagning i Europa, inom ramen för en öppen samordningsmetod. För att vinna i effektivitet bör denna samordning grundas på nationella handlingsplaner för bekämpning av utslagning med riktlinjer beslutade på europeisk nivå. Man har konstaterat att metoden fungerar bra när det gäller sysselsättning.
Europaparlamentet granskade texten vid en första behandling i november förra året, under det franska ordförandeskapet, som stödde många initiativ på det sociala området och som bemödade sig om att göra kampen mot fattigdom till en prioriterad fråga på den europeiska sociala dagordningen.
I den gemensamma ståndpunkten har rådet helt eller delvis införlivat 25 av de 47 ändringsförslag som parlamentet antog vid sammanträdet den 16 november 2000, samtidigt som kommissionen övertog 31 ändringsförslag.
Till min stora sorg har rådet förkastat de allra viktigaste ändringsförslagen. Det ville t.ex. inte ha en hänvisning till Europarådets reviderade sociala stadga (1996, och till vilken man nu måste tillägga Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna). Det ville inte godta en finansiering på 90 procent av de verksamheter som icke-statliga organisationer bedriver inom ramen för programmet för bekämpning av fattigdom och social utslagning, samtidigt som samma andel redan har godkänts när det gäller programmet för bekämpning av diskriminering.
Finansieringen av programmet är också en stötesten. Eftersom Europaparlamentet bedömde att man måste förse sig med medel som motsvarar ambitionerna, ville parlamentet öka totalanslaget på 70 miljoner euro till 100 miljoner euro - men förgäves! Lika diskutabel är rådets vägran att uttryckligen ange att Europaparlamentet skall delta i uppföljningen av programmet.
Jag har självklart röstat för de ändringsförslag som syftar till att återinföra de bestämmelser som inte har fått rådets och/eller kommissionens godkännande. Jag anser faktiskt att programmet måste vara så långtgående som möjligt. Det bör vara ett instrument som skall tjäna främjandet av lika möjligheter för alla medborgare och en stark politisk signal från Europeiska unionens sida. Den allmänt tillfredsställande statistiken i fråga om tillväxt och sysselsättning bör inte få oss att glömma att alltför många personer lever i utkanten av vårt samhälle.

Crowley
. (EN) Den huvudsakliga inriktningen i detta betänkande handlar om att stödja ett ökat samarbete mellan Europeiska unionens femton medlemsstater för att bekämpa social utslagning. Jag anser att det är mycket viktigt att vi alla arbetar tillsammans i en samarbetsanda, så att vi kan se till att lösa problemen med social utslagning inom vår gemenskap.
I detta hänseende välkomnar jag fullt ut inrättandet av den nya kommittén för social trygghet, som ingår som en av ändringarna i Nicefördraget. Gemenskapens åtgärdsprogram för att bekämpa social utslagning måste stödjas helhjärtat. Europeiska unionen är ekonomiskt stark, men det finns fortfarande stora sociala problem i många landsbygds- och stadsområden.
Saken är den att långtids- och ungdomsarbetslösheten är relativt avgränsad till särskilda områden inom Europeiska unionen. Den är nämligen avgränsad till många specifika problemområden. Att införa initiativ för att lösa den sociala utslagningen och för att ge de mindre gynnade i vårt samhälle möjligheter måste vara en huvudsaklig policy för varje regering inom EU.
Den princip som gemenskapens nya åtgärdsprogram bygger på är att skapa en öppen samordningsmetod mellan medlemsstaterna för att bidra till avskaffandet av fattigdom och social utslagning. Detta skall uppnås genom inrättandet av specifika mål som skall införlivas i nationella handlingsplaner och genom tillämpningen av en politik som främjar lika möjligheter.
Genomförandet av det socialpolitiska åtgärdsprogrammet för 2000-2005 som kommissionen offentliggjort kommer också att bidra till bekämpningen av den sociala utslagningen. Inrättandet av planer för att hjälpa de långtidsarbetslösa och dem som slutat skolan tidigt kommer särskilt att betonas. Det kommer också att finnas ett kontinuerligt nationellt stöd för lokala sysselsättningsskapande program i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Samordning av politikområdena inom området för informationssamhället, moderna telekommunikationstjänster och Internetrelaterad verksamhet kommer också att bli bättre.
Vi vill inte bygga ett Europa för två tredjedelar av befolkningen, eller ett Europa för de fattiga och ett för de rika. Det är mycket viktigt att de som inte har någon yrkesutbildning ges utbildnings- och yrkesutbildningsmöjligheter. Det är också viktigt att ge dem som redan finns på arbetsmarknaden omskolningsmöjligheter. Partnerskap är nyckeln i alla lägen, och rådfrågning mellan berörda parter är mycket viktigt om problemet med social utslagning skall lösas förr snarare än senare.

Lambert
. (EN) Min grupp stöder med glädje Figueiredo-betänkandet, och gratulerar föredraganden till hennes hängivna inställning till frågan.
Vi anser att det högre finansieringsbelopp som föreslagits är en förutsättning för att vi verkligen skall kunna uträtta något när det gäller bekämpningen av social utslagning och fattigdom. Det är uppenbart att många människor inom EU inte ges en tillräcklig levnadsstandard med det nuvarande ekonomiska systemet, och innan vi driver ansökarländerna i samma riktning måste vi veta vad vi kan göra som är mer effektivt när det gäller att möta människors behov. Det är tydligt att vi har ett stort antal arbetstagare som är fattiga, och människor som inte kommer att kunna arbeta över huvud taget eller arbeta heltid, och vi måste se vad som kan göras för att garantera att de får en tillräcklig inkomst och andra möjligheter som tillåter dem att delta i samhället. Vi kan inte ta för givet att arbete är den enda sysselsättning som antyder att man är en värdig medborgare.
Unga människor, människor från etniska minoritetsgrupper, äldre, människor med funktionshinder, hemlösa, psykiskt sjuka och många andra utesluts i vårt samhälle på många olika sätt.
Vi stöder därför föredragandens åsikt att det finns ett behov av ett mer omfattande organ som kan utvärdera hur åtgärdsprogrammet fungerar. Vi förkastar synsättet att endast medlemsstaternas regeringar skall utvärdera sina egna forskningsval och andra verksamheter. Det är inte de som är de fattiga och socialt utslagna, så det fyller en funktion att det civila samhället är delaktigt i utvärderingen för att bidra till att garantera att kommissionen och medlemsstaterna går i rätt riktning i sin utvärdering och för att ge en större insyn.
Europaparlamentets ledamöter företräder många av de fattiga och socialt utslagna, och kan också bidra med värdefulla erfarenheter i varje utvärdering. Det är absolut nödvändigt att vi ges denna möjlighet.
Betänkande (A5-0138/2001) av Ferber

Fatuzzo
Fru talman! Det handlar om en justering av budgeten för förvaltningen av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken.
General White, engelsman, från den framtida europeiska insatsstyrkan, träffar kapten Rossi, italienare. Båda två är gamla och har gått i pension från den framtida europeiska styrkan. "Hur har du det?" frågar kaptenen. "Bra, och du då?" svarar generalen. "Inte så bra" svarar italienaren. "Varför det?" "Därför att min pension är så låg", säger den italienske kaptenen. "Det menar du inte", fortsätter engelsmannen, "min pension däremot är mycket hög". "Hur stor är den? Åh, det är tre gånger så mycket som min! Men hur kan det komma sig att pensionerna för generaler som har tjänstgjort i den europeiska insatsstyrkan kan vara så olika? Vi måste komma ihåg att säga till Fatuzzo att han skall påpeka att det vore bra om löner och pensioner i den framtida europeiska armén vore lika för alla."

Miranda
. (PT) Förslaget till rådets tilläggs- och ändringsbudget (TÄB) nr 2/2001, syftar till att skynda på utvecklingen av den gemensamma europeiska utrikes- och säkerhetspolitiken genom att inrätta tre nya direktorat inom rådets generalsekretariat, rekrytera 51 tjänstemän och utbetala bidrag till kostnader för militära experter och inköp av telekommunikationsutrustning och uppgiftsskydd. Därigenom skapas strukturer för ledning av en gemensam europeisk utrikes- och säkerhetspolitik, vilka bidrar till att öka militariseringen av Europeiska unionen, en process som vi förkastar och som gör att vi röstar emot denna tilläggs- och ändringsbudget och Ferbers betänkande. Ferber ifrågasätter för övrigt inte denna process utan han "välkomnar rådets beslut att genom denna tilläggs- och ändringsbudget inleda en ny europeisk försvarspolitik" och han till och med beklagar att denna politik inte i större utsträckning integreras i den första pelaren.
Men det finns också institutionella och tekniska frågor att observera. När dessa operativa utgifter å ena sidan förs in som rådets administrativa utgifter blandar man å ena sidan ihop utgifternas karaktär, och å andra sidan avskaffar man möjligheten till demokratisk kontroll av dem, främst parlamentets kontroll, och detta avstår därigenom i praktiken sin budgetmakt. Mer, förutom frågorna om demokrati och öppenhet, ökar trycket på utgiftstaket i kategori 5 - administrativa utgifter - vid en tidpunkt då Europeiska unionens utvidgning förbereds. Det aktuella förslaget till avvisande av text som ingivits av Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen tar bara upp dessa två sistnämnda frågor och accepterar i grunden betänkande Ferbers ståndpunkt, och gör inga reflektioner om de grundläggande frågorna i den gemensamma europeiska utrikes- och säkerhetspolitiken. Därför kan vi inte rösta för detta avvisande.
Betänkande (A5-0167/2001) av Schleicher

Fatuzzo
Fru talman! Pensionärspartiet, som företräds av mig i denna kammare, har röstat för förslaget om stadgar för och finansiering av europeiska politiska partier. Jag är övertygad om att Europa byggs även och framförallt med de politiska partierna som Maaten sade i den redogörelse som han förklarade för oss när han tog till orda för den liberala gruppen. Enligt min uppfattning skulle det vara lämpligare om de europeiska politiska partierna deltog i de nationella valen, snarare än att de nationella politiska partierna deltog i de europeiska valen. Europa byggs genom att man börjar med att bygga europeiska politiska rum. Vi kommer aldrig att få ett Europa så länge som vi har nationella partier. Därför så önskar jag att det inom kort skall finnas en lista för de europeiska valen, där åtminstone 10 procent av oss väljs på europeisk nivå.

Ortuondo Larrea
Fru talman! I Fördraget om upprättandet av Europeiska unionen och stadgan om de grundläggande rättigheterna erkänns vikten och behovet av politiska partier på europeisk nivå för att främja integrationen.
Jag anser emellertid att kravet om att partierna måste företrädas i minst fem medlemsstater, det vill säga i 33 procent av dessa, för att erhålla finansiering, är överdrivet strängt och ger intryck av att man vill stänga dörren för nya idéer och nya sätt att uppfatta politiken.
Vad skulle hända om det inom staten krävdes att ett parti hade en parlamentarisk representation i 33 procent av valkretsarna för att det skulle betraktas som ett existensberättigat parti med rätt till statliga medel och finansiering?
Först och främst skulle många partier i de federala staterna och regionerna inte ha tillgång till de nationella parlamenten, något som skulle leda till en minskad demokrati, en minskad integration och ett mindre Europa.
Samma sak händer med de europeiska partierna. Om vi vill främja integrationen och skapandet av en ökad politisk medvetenhet och vilja måste vi lätta på restriktionerna och redan nu låta representationen i tre medlemsstaterna vara tillräcklig för att ett parti skall betraktas som ett europeiskt parti. Dagens små partier kan dessutom vara morgondagens stora. Vi bör inte stänga dörren till framtiden.

Speroni
Med denna omröstning har de stora partierna för avsikt att hugga för sig av skattebetalarnas pengar för att finansiera sig. Vi är inte principiellt emot en offentlig finansiering av partierna. Däremot är vi emot denna form av diskriminering som grundar sig på två faktorer: antalet och territoriet. I själva verket så utesluter denna åtgärd de partier som försvarar den territoriella identiteten, även om de är betydande. Ett parti skulle till och med kunna företräda 80 procent i sitt område men ändå uteslutas, om det inte har en europeisk anslutning. Det skulle vara som om, till exempel, i Italien Südtiroler Volkspartei eller Union Valdôtaine inte skulle få tillgång till offentlig finansiering. Detta är en djupt orättvis åtgärd och det är därför som vi har röstat emot.

Paasilinna
Fru talman! Jag vill tacka er för ert skickliga och opartiska sätt att leda sammanträdena. Mitt ärende gäller Schleichers betänkande om finansieringen av europeiska partier. I betänkandet föreslås att partiernas egen andel av finansieringen skulle vara 25 procent, följaktligen skulle stöddelen uppgå till 75 procent. Därför anser jag att stöd från företag inte behövs! Partiets egen aktivitet måste kunna inbringa någonting och dessutom bör partimedlemmarna ge sitt bidrag. Därför röstade jag emot stöd från företag. För övrigt anser jag att det omåttliga penningbruket har börjat snedvrida valen, det senaste valresultatet från Italien är ett belysande exempel. Det kan gå på samma sätt också i framtiden, och därför måste man finna en gräns för hur mycket pengar man kan använda i olika val.

Gollnisch
Fru talman! Med betänkandet av Schleicher är det inte korruptionens väg vi går in på, utan den institutionaliserade korruptionens väg.
De stora partierna, de vinnande partierna, etablissemangets partier, kommer att förbehålla sig ett oligopol, ja om inte ett monopol på finansieringen av sina valkampanjer och sin propaganda, vilket de kommer att beröva dem som inte är tillräckligt stora.
Men det räcker inte - vilket få talare har noterat - att vara ett parti med en europeisk
bas - något som redan i sig är diskutabelt, min kollega Speroni påpekade detta - man måste inte bara vara europeisk; man måste vara Europavänlig. Man måste, vilket sägs i ändringsförslag 2 om skäl 2, respektera de grundläggande rättigheterna i enlighet med fördragets bestämmelser och stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Vad händer med dem som bestrider fördragen? Vad händer med dem som bestrider stadgan om de grundläggande rättigheterna? De blir parias, de skalliga och de skabbiga. De kommer inte att få någon finansiering. De kommer att förföljas. De kommer att sättas under polisbevakning, som i Belgien. De kommer att ställas inför rätta. Vi går in i ett totalitärt system som i dag inte längre finns på andra sidan järnridån.

Berthu
. (FR) Kommissionens förslag, som i likhet med det stödjande betänkandet av Schleicher syftar till att inrätta en stadga för och en finansiering av de europeiska politiska partierna, saknar all rättslig grund, vilket jag förklarade i huvuddebatten. De största federalistiska gruppernas envishet att framhärda, trots beslutsprocessen, ger ett verkligt mått på den respekt som visas för lag och rätt i det Europa som de bygger upp. Man skulle förresten kunna säga detsamma om den franska regeringen, som i sitt meddelande av den 9 maj inte ser någon nackdel i att använda artikel 308 i ett sådant fall.
När det gäller innehållet är den föreslagna texten den logiska motsatsen till ett fritt samhälle. På nationsnivå bildar medborgarna politiska partier som utvecklas genom deras deltagande, och det är först i ett senare skede som lagen eventuellt tillåter dem att finansieras offentligt. Med den nya texten, som gäller europeisk nivå, är det motsatsen som gäller: gemenskapsbudgetens offentliga finansiering syftar till att få europeiska politiska partier att "bildas ", partier som i dag inte finns eller saknar verklig stadga.
Men det fördärvliga upphör inte där. I morgon kommer dessa artificiella skapelser att åberopas för att rättfärdiga en förment "europeisk politisk scen ", som i sig kommer att produceras som ett bevis på att den "europeiska demokratin " fungerar väl. Och denna i hög grad påhittade "europeiska demokrati " kommer i sin tur att tjäna som rättfärdigande för att frånta de nationella demokratierna deras befogenheter, de enda verkligt sanna demokratierna. Denna antidemokratiska apparat som plundrar folken går på högvarv och blir i det här fallet aktiva av vinsten som lockbete, eftersom de ektoplasmer som i dag kallar sig "europeiska politiska partier ", och som får stöd av sina vänner i Europaparlamentet, otåligt väntar på det ögonblick då de kommer att kunna växa med hjälp av allmänna medel.
Dessa grundläggande orsaker motiverar vårt motstånd, men det tillkommer många andra skäl som har att göra med att den framlagda texten inte är regelenlig, eftersom den skänker en "stadga " till politiska partier som bör förbli fria, eftersom den gagnar anhängarna av överstatlighet, eftersom den inrättar en rättvisa som är verkligt politisk, eftersom den inför en oförsvarlig diskriminering till nackdel för nationella partier som agerar direkt på europeisk nivå. Det är i den här typen av texter som man kan se att det i Frankrike verkligen saknas en kontroll av grundlagsenligheten i gemenskapens sekundärrättsakter.

Blak, Lund och Thorning-Schmidt
. (DA) De danska socialdemokraterna har i dag röstat för Ursula Schleichers betänkande om en förordning för och finansiering av europeiska politiska partier.
Fördraget innehåller bestämmelser om de politiska partierna. Det främsta syftet med denna förordning är att skapa öppenhet och transparens i finansieringen av de europeiska politiska partierna. Europaparlamentets ändringsförslag är en viktig inskränkning av kommissionens förslag, som vi helt kan stödja. En viktig punkt är de krav på representativitet som framförs till de europeiska partierna. Vi är av den uppfattningen att kraven inte skall vara så stränga att det endast är de stora partierna som omfattas av reglerna. Det är viktigt att medge att också mindre partier, inte minst i samband med utvidgningen, bidrar betydligt till den europeiska demokratin.

Bonde och Krarup
. (DA) Vi har röstat emot betänkandet av två grundläggande anledningar:
Den första anledningen rör innehållet i betänkandet. Det strider mot demokratiska principer om att gynna större politiska grupperingar i förhållande till mindre grupperingar. Tankegången är uppenbarligen att ge de största politiska grupperna i Europaparlamentet en ekonomisk fördel, utan att det på något sätt framgår om de representerar folk i de olika länderna bättre än de mindre grupperna. Den andra anledningen rör den rättsliga oklarheten och bristande överväganden i fördragen samt föredragandens fullständigt oacceptabla upprepning av förslaget, även om det beslutades att behandlingen skulle avvisas i förhållande till arbetsordningens artikel 143.

Figueiredo
. (PT) Det är bekant att vi är emot skapandet av "europeiska politiska partier" eller andra typer av överstatliga organisationer, med tanke på att ett framåtskridande på denna väg innebär ännu ett klart steg mot att stärka den federalistiska inriktningen i Europeiska unionen och föregår förutsägbara åtgärder i denna riktning. Även om detta initiativ om europeiska partier läggs fram på ett sätt så att det skall undgå revisionsrättens kritik, har det uppstått hos de dominerande politiska grupperna i Europaparlamentet utan att det finns något verkligt stöd för att skapa sådana "europeiska partier", med tanke på att Nicefördraget ännu inte ens har ratificerats av något nationellt parlament i medlemsstaterna. Slutligen är det viktigt att också ta upp den principiella oenigheten med ett antal aspekter i det aktuella förslaget, nämligen när det gäller kriterier för dess utformning och finansieringsmöjligheter.

Inglewood
. (EN) Över hela Europa fördärvas finansieringen av politiska partier av personer med låg moral, vilket är dåligt för den demokratiska politiken. Av den anledningen anser jag att en europeisk finansiering av politisk verksamhet som omfattar hela Europa, om politiken så är för eller emot Europeiska unionen, allvarligt borde övervägas, så länge som denna verksamhet utövas inom västvärldens accepterade värderingsramar.
Jag har dock allvarliga förbehåll när det gäller vissa av de detaljerade förslagen i betänkandet, och jag anser också att betänkandet inte har någon rättslig grund.

Korakas
. (EL) Trots att Nicefördraget i vilket föreskrivs hur de europiska politiska partierna skall finansieras ännu inte har ratificerats av medlemsstaterna och således blivit giltigt, läggs med onödig brådska betänkandet om stadgar för och finansiering av de europeiska politiska partierna fram i kammaren av rådet och det behöriga parlamentsutskottet för omröstning. Förevändning för denna brådska är det intresse EU sägs ha för det minskande valdeltagandet. I detta argument finns inte ett spår av sanning, vilket för övrigt visade sig i det stora valdeltagandet nyligen i Italien, men även i alla undersökningar i frågan vilka visar på de röstandes besvikelse och likgiltighet (på grund av inkonsekvensen hos de borgerliga partierna beträffande vad som sägs och vad som görs) över intrigerna i Bryssel eller Strasbourg. Denna distansering kommer att öka ytterligare i och med att europeiska partier grundas som kommer att ha ännu svagare band till sina röstande.
Med särskilt frestande ekonomiska lockbeten lagstiftas om regler som faktiskt blir bindande när det gäller de europeiska partiernas grundande och funktion. Dessa stränga ålägganden gäller både partiernas stadgar och den representation ett parti måste uppnå för att betraktas som "europeiskt" och kunna komma i fråga för finansiering i samband med detta. Således sägs det att partiet bör ha tydliga europeiska mål såsom exempelvis den europeiska integrationen även om partiets inställning kan tyckas vara emot denna. Detta "kan tyckas" är mycket suspekt. Kommer ett sådant parti som Greklands kommunistparti att godkännas som inte bara kan tyckas ha utan verkligen har en negativ inställning till den europeiska integrationen? Längre ner föreskrivs det att ett politiskt parti inte kan anses vara europeiskt om det förklarar sig vara "oförsonligt". Betyder det att den förklarade oförsonligheten mot fascismen eller snarare mot klassmotståndaren och utnyttjandet av arbetarklassen utgör skäl för att inte komma i fråga?
Beträffande representationen föreslås att partiet måste ha valda företrädare i antingen Europaparlamentet eller i de nationella parlamenten i åtminstone fem medlemsstater (eller i 1/3 av medlemsstaterna eller i 1/4 enligt dagens omröstning) eller ha fått vid det senaste valet till Europaparlamentet åtminstone fem procent i åtminstone fem medlemsstater (eller i 1/3 eller 1/4 av medlemsstaterna). Det handlar om en direkt inblandning i varje lands valsystem att denna mycket höga andel röster införs vilket i praktiken kommer att utesluta de röster som motsätter sig den så kallade "europeiska tanken", det vill säga EU:s imperialistiska väsen.
Slutligen, föreskrivs i öppenhetens namn att bidragen skall offentliggöras. Eftersom det dock inte sätts någon övre gräns för bidraget kan man anta att namnen på till och med partimedlemmar eller sympatisörer till ett parti kommer att registreras då de betalar sin medlemsavgift till partiet. I betänkandet uttrycks åsikten att det är en landvinning på öppenhetens område att förbjuda donationer till ett parti från offentliga företag. Det skulle väl knappast kunna vara på annat sätt! Problemet gäller emellertid donationerna från den allsmäktiga privata sektorn om vilken man inte nämner ett ord.
Projektet för ett obligatoriskt skapande av europeiska partier utgör ett rått intrång i varje lands politiska system. Det har som målsättning att försvaga de nationella partiernas roll och särskilt de som är motståndare till EU. Partierna är inrättningar som skall förmedla och uttrycka sina medlemmars fria vilja både när det gäller sådant som har med deras program att göra och deras regler för hur de fungerar. Genom att ovanifrån skapa europeiska politiska partier avser man att få folken att gå med på och godta, som enda möjlighet, EU:s imperialistiska fullbordan som en oundviklig och nödvändig utveckling samt att bekämpa - och om de lyckas, att utestänga - dem med motsatta åsikter från Europaparlamentet men också att ytterligare avlägsna arbetstagarna från de centra där de beslut fattas som direkt gäller dem.

Meijer
. (NL) Partier skall vara organisationer som kommer underifrån, inte uppifrån. Riktiga partier bildas inte för att en stats struktur behöver konkurrensen när det är val utan för att det finns grupper av människor med gemensamma tankar och idéer, intressen och verksamheter. Förespråkarna för en europeisk stat med flera folkgrupper har dock upptäckt att det inte finns någon europeisk allmän opinion. På konstgjord väg, uppifrån, vill de nu föra fram ledare och strukturer som försöker skapa en sådan opinion. Fyra sammanslutningar av mer eller mindre likasinnade partier i olika medlemsstater har redan organiserat sig som ett europeiskt parti och till viss del stöder de det partiet med pengar från de gemensamma partigrupperna i det här parlamentet. Jag ser det här förslaget främst som ett medel för att legalisera det här missbruket. Utdelandet av skattepengar till partier och myndigheternas åläggande av partiregler förstärker medborgarnas misstroende mot vad de ser som en politisk elit. Ett centralistiskt organiserat europeiskt parti kan leda till att medlemmarnas engagemang, partidemokratin och de olika prioriteter som skiljer sig mellan medlemsstaterna trängs undan i en gemensam politisk strömning. Även om jag ser det som positivt att de politiska partierna i det här förslaget inte diskrimineras på grund av inriktning och storlek och att gåvor från företag blir förbjudna så röstar jag emot.

Miller
. (EN) Europaparlamentets Labourparti stöder förslaget om att fastställa tydliga riktlinjer med insyn för de europeiska politiska partiernas verksamhet och för regleringen av deras ekonomi.
Det finns redan europeiska politiska partier som får offentligt stöd via sina politiska grupper i Europaparlamentet. Det är därför viktigt att vi fastställer regler för detta. De nya reglerna skulle ge systemet mer tydlighet, större öppenhet och större insyn, och framför allt göra det mer rättvist.
Demokratin kräver att partierna ger väljarkåren valmöjlighet och att de ger uttryck för väljarnas åsikt. På europeisk nivå påminner väljarna oss om att våra åsiktsskillnader i de flesta politiska frågor inte står mellan medlemsstaterna utan mellan olika filosofier och politiska ståndpunkter som finns i alla medlemsstater.

Sacrédeus
. Jag har röstat nej till betänkandet med hänsyn till följande: Den rättsliga grunden saknas i artikel 308 i fördraget för att ge Europaparlamentet rätt att behandla ärendet vid denna tidpunkt. Stadgarna får en demokratiskt och finansiellt utestängande effekt och verkar dessutom diskriminerande, eftersom det införs höga trösklar för att ett parti skall räknas som europeiskt parti. Därmed värnas inte rättvisan för och skyddet av minoriteter. Det finns vidare uppenbar fara, i amerikansk politisk riktning, som ligger i att företag tillerkänns rätten att ge finansiellt stöd till dem som godkänts som europeiska politiska partier.
Tidigast i slutet av år 2001 kommer samtliga 15 medlemsländers parlament och regeringar att ha ratificerat Nicefördraget. Först då kan frågan om finansiering av europeiska politiska partier sakbehandlas av Europaparlamentet. Beslutet idag är förhastat.
Det kommer att överprövas i EG-domstolen i Luxemburg för att utröna om artikel 308 i fördraget verkligen kan åberopas som rättslig grund. Det är min förvissning att dagens beslut då kommer att förklaras fördragsvidrigt och därmed upphävas.
Artikel 308 lyder: "Om en åtgärd från gemenskapens sida skulle visa sig vara nödvändig för att inom den gemensamma marknadens ram förverkliga något av gemenskapens mål och om detta fördrag inte innehåller de nödvändiga befogenheterna, skall rådet genom enhälligt beslut på förslag från kommissionen och efter att ha hört Europaparlamentet vidta de åtgärder som behövs".
För att en partisammanslutning skall komma ifråga för skattefinansierat partistöd på europeisk nivå anser Europaparlamentet att den skall ha fått minst fem procent av rösterna i minst en tredjedel av medlemsstaterna eller finnas företrädd i Europaparlamentet, i nationellt eller regionalt parlament i en tredjedel av medlemsstaterna. Kommissionen vill inte ha ett relativt tal, utan ett fastställt antal medlemsstater (fem stycken oavsett EU:s storlek).
Den demokratiska tröskeln görs påfallande hög av Europarlamentet, alltför hög. Stora medborgargrupper, med företrädare i Europaparlamentet, kan komma att utestängas från denna skattefinansiering av partier på europeisk nivå.
Formuleringen i artikel 3 om synen på europeiska politiska sammanslutningar och nationella partier vittnar om en framtidssyn jag på intet vis kan dela: "Partiet eller dess avdelningar på nationell nivå".
Så har då Europaparlamentet slagit fast de nationella politiska partierna som framtida "avdelningar på nationell nivå", en form av distriktsorganisationer till det man kallar europeiska politiska partier och som man anser att skattebetalarna runtom i Europa skall bistå med finansieringen av.
Kristdemokratiska partiet i Sverige, lett av Birger Ekstedt vid starten 1964 och från 1973 av Alf Svensson, uppbyggt av pionjärer med stor offervilja, uthållighet och tro på den kristna människosynens, etikens och familjesynens grundläggande betydelse för samhället, är något betydligt angelägnare och viktigare för demokratin än att beskrivas om "en avdelning på nationell nivå".

Souchet
. (FR) De debatter som behandlingen av Schleicher-betänkandet har gett upphov till under denna sammanträdesperiod avslöjar synnerligen oroväckande antidemokratiska strömningar inom gemenskapens institutioner och särskilt inom detta parlament.
Demokrati är i första hand en respekt för rätt. Alla vet mycket väl, även de som påstår motsatsen, att förslaget till finansiering av de europeiska politiska partierna inte har någon rättslig grund. Artikel 191 får inte tjäna som grund för en tillämpning av artikel 308, vilket Berthu visade på. EG-domstolens rättspraxis är solklar på den här punkten. Gemenskapen saknar behörighet. Men majoriteten i kammaren låtsas inte känna till detta, i likhet med kommissionen, eftersom det är avgörande saker som står på spel för de federalistiska partierna och den federalistiska ideologin. Det som egentligen är diskutabelt är dels den finansiella försörjningen av ett antal stora partier, eftersom deras anhängares avgifter inte längre räcker till för att hålla byråkratierna vid liv och eftersom de är snävt begränsade av strikta nationella antikorruptionslagar, och dels inrättandet av ett nytt instrument för en påtvingad utveckling mot federalism, som kommer att begränsa folkens fria val.
Demokrati är vidare öppenhet. Men man kan ha anledning att frukta att systemet för finansiering av överstatliga europeiska partier, vilket föreslås av kommissionen och i betänkandet av Schleicher, kommer att bli en gynnsam kanal för korruption och särskilt för tvätt av svarta pengar, eftersom en juridisk person får skänka gåvor utan begränsning och gåvor från fysiska personer godtas inom synnerligen släpphänta ramar. Den europeiska finansieringen gör det således möjligt att kringgå och motverka nationella insatser för att skapa moral och insyn i finansieringen av politiska partier med hjälp av strikta regler.
Demokrati är också respekt för minoriteter. Men det sätt på vilket debatten om betänkandet av Schleicher - efter det att den förklarats otillåtlig av kammaren - med tvång återuppfördes på föredragningslistan i förmiddags av en arrogant majoritet, som inte bryr sig särskilt mycket om att följa reglerna, är ytterst bekymmersamt, i likhet med det oroväckande uttalandet av Barón Crespo, som betecknade parlamentets minoritet som en "kommandogrupp". Majoriteten i den kammare som skryter med att undervisa hela världen om respekt för minoriteters rättigheter skulle göra gott i att börja respektera den minoritet som finns här i kammaren.

Van den Berg
Det är viktigt för ett demokratiskt Europa att ha europeiska partier. De ger medborgarna möjlighet att direkt rösta för ett parti. Valet, med europeiska valsedlar och kandidater, skall ligga till grund för sammansättningen av Europeiska kommissionen.
För att bilda seriösa europeiska partier behövs en bra rättslig grund. I det sammanhanget är det viktigt att ställa upp finansieringskriterier som är öppna och tydliga och att garantera politikers och politiska partiers oberoende. Vi är inte till salu. Det är omöjligt att ta emot pengar från statsföretag eller från näringslivet, inte ens små belopp. Vi tjänar de medborgare som röstat fram oss.
Bryssel är en attraktiv plats för näringslivet att bedriva lobbyverksamhet på. Sådana personer gör ofta nyttigt arbete genom att informera oss. Med tanke på de intressekonflikter som ibland uppstår mellan Europaparlamentet och till exempel läkemedelsindustrin (pris på aidsmedicin) eller bilindustrin (miljönormer), kan vi emellertid omöjligen ta emot deras pengar.
Nu när vi befinner oss i uppbyggnadsfasen av de europeiska partierna är det lika bra att göra det ordentligt från första början genom att bilda en europeisk norm. Jag uppmanar De gröna, liberalerna och kristdemokraterna att stödja den här normen.
Betänkande (A5-0137/2001) av Jové Peres

Fatuzzo
Fru talman! Det är nästan lunchdags. Känner ni inte doften av olivoljan på den napolitanska mozzarellan, på tomaterna från Syditalien, med lite parmesanost och ett ordentligt glas med rödvin eller öl? Detta är den Medelhavsdiet som gör att italienarna lever så länge och således låter dem vara pensionärer länge, även om finansministerierna och de olika regeringarnas finansministrar inte uppskattar det. Kunde jag alltså, inför denna bild, fru talman, rösta emot en åtgärd för att öka produktionen av olja och reglera den på det att vi alltid skall ha olivolja i Europa?

Blak, Lund och Thorning-Schmidt
. (DA)De danska socialdemokraterna har i dag röstat emot parlamentets betänkande om olivoljeförordningen. I betänkandet medges inte att ett omfattande bedrägeri har ägt rum i fråga om förordningen om olivstöd, och det är negativt inställt till kommissionens förslag om ändrat stöd. För ögonblicket ger EU stöd per ton olivolja. Denna form av stöd kräver kontroll av den faktiska produktionen. Denna kontroll har alls inte fungerat tillfredsställande. Medlemsstaterna har varit alltför dåliga på att utföra kontroller.
Kommissionen föreslår på längre sikt ett införande av stöd per olivträd i stället för per ton olivolja. En sådan stödform kräver att ett så kallat geografiskt informationssystem införs, så att producenternas odlingsangivelser kan kontrolleras med hjälp av luftfotografier. Kommissionen föreslår att det nuvarande systemet förlängs med 2 år, till dess ett sådant system inrättats. Vi stöder kommissionens förslag och hoppas att hela sektorn kan reformeras tillsammans med resten av jordbrukspolitiken under det danska ordförandeskapet om 2 år.

Korakas
. (EL) Ändringsförslagen som har lagts fram av föredraganden från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling är bättre än kommissionens förslag, emellertid snärjer även dessa in sig i förordningens logik och berör inte de grundläggande frågor som i dag engagerar olivoljeproducenterna och marknaden för olivolja såsom det upphävda interventionssystemet, handelsbolagens och de multinationella företagens oskäliga vinster utan någon kontroll, de låga kvoterna samt avgifterna för medansvar, det vill säga de katastrofala följderna av förordning 1638/98 som förde med sig att olivoljemarknaden kollapsade, att priserna sattes på mycket låga nivåer och att inkomsten gick förlorad för olivoljeproducenterna vilka alla har små och medelstora jordbruk i ofruktsamma regioner och på öar.
Kommissionen förbiser medvetet och avsiktligt dessa följder och har inga som helst tankar på att återinföra interventionssystemet så att olivoljeproducenterna tillförsäkras en minimiinkomst, kommissionen lägger inte fram något förslag om ökning av kvoterna så att åtminstone den befintliga produktionen täcks utan kommissionen riktar förment uppmärksamheten på olivoljans kvalitet som om den hittills mest hälsosamma och lämpliga produkten för konsumenternas hälsa skulle vara helt olämplig. Kommissionens så kallade intresse för olivoljans kvalitet är vilseledande och hycklande. Frågan är varför man låtsas visa detta intresse för kvaliteten samtidigt som man tillåter att olivolja i stor mängd säljs i handeln utblandad med olika fröoljor vilka inte på något sätt näringsmässigt kan sammanliknas med olivolja, allt därför att handelsbolagen och de multinationella företagen kan ta ut betydligt större vinster med denna blandning. Kommissionens undergrävande avsikter och flagranta hyckleri är uppenbar också i utredningen angående tillämpningen av sådana åtgärder som stödet per träd och den visar en likgiltighet för de dramatiska följder som detta kommer att få både för själva olivodlingarna och för produktens kvalitet, men också för producenternas sysselsättning och inkomster.
Allt detta inträffar samtidigt som kommissionen kommer till ett avgörande om legalisering av uppblandning, det vill säga försämring av olivoljan genom tillsättning, och främjar att distribution och handel med olivolja i förpackningar större än fem liter avskaffas under förevändning att detta sker för att undvika försämring av olivoljan genom utblandning, som om det inte skulle kunna ske i förpackningar som är mindre än fem liter. Även denna åtgärd syftar alltså inte till en förbättring av kvaliteten utan till en monopolisering av handel och distribution av olivolja genomförd av handelsföretagen och de multinationella företagen.
För att stoppa den nuvarande och för olivoljeproducenterna katastrofala situationen behövs förändringar av systemet för den gemensamma organisationen av olivoljemarknaden och inte vissa delingripanden i frågor av sekundär betydelse. Kommissionen döljer tyvärr sina åtgärder som inte är godtagbara med den grekiska regeringen - i och med ställningen den har intagit - som medskyldig.
Betänkande (A5-0153/2001) av Gebhardt

MacCormick
Fru talman! Det var ett beklagligt inslag i den handling som Gebhardt hänvisade till i sitt betänkande att parlamentet, som jag sade i motiveringen, i detalj kommenterade skyddet av individuella rättigheter, något som inte alls fanns med i rådets text. Jag anser att varje steg vi tar i denna riktning, och som vi tar med rätta, samtidigt måste vara ett steg där man i högsta grad tar hänsyn till skyddandet av försvarets rättigheter och av rättigheterna för de personer som har anklagats för brott inom alla unionens områden. Detta får inte bli ett sätt att uppnå en minsta gemensamma skyddsfaktor. Det måste vara så att rätten till försvar för alla människor som är delaktiga i brottmålsförfaranden respekteras i högsta möjliga utsträckning.
Kan jag få säga att ersättare tillåts i bestämmelsen om nationella företrädare? Jag hoppas att Förenade kungariket när de utnämner personer kommer att ta hänsyn till det faktum att det finns två distinkta system för straffrätt i landet.

Fatuzzo
Fru talman! Igår kväll, på sparrisfesten - som jag deltog i och jag vill tacka Strasbourgs borgmästare som bjöd in oss och er fru talman som har samtyckt till och samordnat detta viktiga årliga tillfälle till vänskap - träffade jag vid bordet en pensionerad domare. Vi talade naturligtvis om olika saker, mellan en sparris och en annan, och jag lät inte tillfället gå mig förbi att fråga honom om betydelsen av detta betänkande av Gebhardt, det vill säga om det är bra att ha Eurojust. Hans svar var entydigt: "Det är ett viktigt dokument. Europa måste röra sig mot en europeisk rättskipning, mot ett europeiskt samarbete, i avvaktan på en europeisk lagstiftning." Jag har följt hans råd och alltså röstat för.

Berthu
. (FR) Den rättsliga samordningsenheten Eurojust, såsom den i dag presenteras efter ett initiativ från ett antal medlemsstater, har som syfte att svara för goda förbindelser mellan brottmålsansvariga myndigheter i nationerna när det gäller ärenden som inbegriper gränsöverskridande brottslighet. Den här typen av samordning utesluter alla former av auktoritärt agerande gentemot medlemsstaterna och varje vilja till att integrera de nationella rättssystemen. Målet med denna samordning är att få de olika aktörerna på det rättsliga området att arbeta bättre tillsammans, och sammanhanget är klart mellanstatligt.
Vi godkänner detta sätt att gå tillväga, eftersom det är det mest realistiska: man drömmer inte om en allmän sammanslagning av de nationella rättssystemen - en omöjlig dröm som bara försenar konkreta lösningar - utan anstränger sig tvärtom för att arbeta med stöd av befintliga rättsliga nätverk, genom att avlägsna tekniska hinder som kan hindra det fria flödet i deras förbindelser.
För en gångs skull tycks ett betänkande från parlamentet ansluta sig till denna realism: man förkastar inte initiativet direkt, vilket det har funnits en tendens till på senaste tiden, under förevändning att det kommer från staterna och inte från kommissionen; man framkastar inte de sedvanliga uppmaningarna om att inrätta en överstatlig europeisk åklagarmyndighet, en gemensam "corpus juris" eller t.o.m. federala brottmålsdomstolar; för en gångs skull verkar det således som om man godtar den mellanstatliga metoden som mer livskraftig, och det kan vi bara glädjas åt.
Denna påfallande måttfullhet döljer dock flera fällor. För det första tenderar Europaparlamentets ändringsförslag till att stärka centraliseringen kring Eurojust-enheten, särskilt med begäran om att avskaffa de nationella kontaktpersonerna. Därigenom förnekar man i all tysthet idén om ett "nätverk", som systemet skulle grundas på. Men ändringsförslagen innebär framför allt att man fullständigt kullkastar den mellanstatliga andan, eftersom man vill göra en begäran från Eurojust om utredning eller åtal till ett bindande beslut för medlemsstaterna, och eftersom man vill avskaffa allt handlingsutrymme för staterna när det gäller tillämpningen av rättsakter på deras territorium. Denna förstulna omvandling av den ursprungliga testen är i våra ögon helt omöjlig att godta.

de Gaulle
. (FR) Självklart måste vi skriva under på en politik som skall stärka kampen mot alla former av korruption, såväl på nationell som på europeisk nivå. Det är något som vi för övrigt ständigt påpekar, framför allt då Schengenavtalen innebär att kontrollerna vid medlemsstaternas gränser har avskaffats.
Alla dessa allvarliga frågor, som rör själva utövandet av rättvisa, medborgerliga friheter och den allmänna ordningen, får endast vara en behörighet för medlemsstaterna. Man måste komma ihåg att rättvisan är en kunglig rättighet, dvs. en rätt organiserad av den nationella offentliga makten.
Men med tanke på den blomstrande utvecklingen av alla former av organiserad och gränsöverskridande brottslighet och att otryggheten och våldet ökar, är det önskvärt med ett mellanstatligt samarbete mellan medlemsstaternas polismyndigheter och rättsliga myndigheter.
Det är bara det att Europa använder detta samarbete som förevändning för att försöka tvinga oss att överföra våra rättssystem och interna allmänna ordning till gemenskapens behörighetsområde, särskilt genom att inrätta en europeisk allmän åklagarmyndighet. Vid rådets toppmöte i Nice i december 2000 ansåg man att det vore en farlig åtgärd, med hänsyn till respekten för personers rättigheter och demokratin, och sade med rätta nej till en överstatlig åklagare.
Europaparlamentet struntar återigen i de djupaste känslor som finns i medlemsstaterna. Enligt en gammal vana, som går ut på att gå ut genom dörren men komma tillbaka förklädd genom fönstret, försöker parlamentet med hjälp av Guigou - Frankrikes tidigare justitieminister - att göra Eurojust till ett embryo till en europeisk allmän åklagarmyndighet. Således skulle en enda åklagarmyndighet oberoende av medlemsstaterna och efter eget gottfinnande kunna besluta att arrestera, åtala eller utlämna medborgare utan att dessa har möjlighet att vända sig till de berörda staternas rättsliga myndigheter. Ett framsteg för den gemensamma säkerheten? Nej, snarare ett nytt steg mot en förvirrad behörighetsfördelning.
Situationen i Mellanöstern (RC B5-0344/2001)

Fatuzzo
Fru talman! Detta är ett mycket allvarligt och viktigt ämne. Som ni vet så är Pensionärspartiet för freden - som alla för övrigt - och vi inser hur svårt det är att uppnå denna fred i Mellanöstern. Vi vet att det i hela världen finns åtskillnader mellan olika grupper av människor på grund av deras ras, deras etnicitet, deras ursprung och även på grund av orten där de bor sedan många år. Pensionärspartiet anser att de motiv som får oss att handla inte bör vara dessa. Vi måste kämpa i detta liv för att vi alla - alla jordens medborgare - skall få det bättre än vi har det nu. Vi kan skilja oss åt ifråga om hur vi skall uppnå det resultatet, men inte på grund av etniska skillnader, dessa kan mycket väl finnas men de får inte leda till krig.

Alyssandrakis
. (EL) De dramatiska händelserna de senaste månaderna i Palestina, det palestinska folkets heroiska intifada och det israeliska förtryckets grymhet har tvingat Europaparlamentet att anta en resolution i vilken den israeliska statens ansvar tydliggörs.
I den gemensamma resolutionen om Mellanöstern erkänns, såsom den till slut formulerades, den ohållbara situation som den palestinska befolkningen kommit att befinna sig i på de ockuperade områdena som offer för en orättvis kollektiv bestraffning vilken inte kan godtas. I resolutionen fördöms den israeliska arméns olagliga intrång, utomrättsliga avrättningar, den totala avspärrningen av de ockuperade områdena och utökningen av bosättningarna där. Där omnämns särskilt att Israel brukar ge sken av att sådant som har producerats i bosättningarna på de ockuperade områdena är producerat i Israel så att dessa produkter gynnas av gemenskapspreferenserna, och ger en uppmaning om att åtgärder vidtas. I resolutionen framförs uppfattningen att den israeliska arméns oproportionerliga användande av våld och kollektiv bestraffning inte är förenligt med principerna i associeringsavtalet mellan EU och Israel. Vidare framförs kravet att all bosättningsverksamhet, inbegripet den naturliga utbyggnaden, genast måste upphöra, medlemsstaterna uppmanas föreslå FN:s säkerhetsråd att sända en observatörsgrupp varjämte det framförs en uppfattning som är till förmån för bildandet av en palestinsk stat.
Likväl innehåller resolutionen påtagliga inslag av en politik präglad av likabehandling som jämställer bödeln med offret, där talas om terroristattacker från palestiniernas sida och en kraftfull uppmaning riktas till alla berörda parter att upphöra med våldet samt till den palestinska nationella myndigheten att göra allt som står i dess makt för att bekämpa terrorismen, minska våldet och kontrollera extremisterna.
Trots de ovannämnda negativa inslagen ställde vi, det grekiska kommunistpartiets Europaparlamentariker, oss positiva till resolutionen tillsammans med 57 procent av de närvarande Europaparlamentarikerna eftersom det är första gången i ett beslut fattat av Europaparlamentet som Israels ansvar tydliggörs och landets handlingar fördöms.

Figueiredo
. (PT) Palestina upplever en mycket allvarlig situation på grund av Israels ockupation av dess land och den brutala repressionen av befolkningen från Israels armés sida. Bara sedan den 29 september 2000, datum för Ariel Sharons provokation på Tempelberget, har den israeliska ockupationsstyrkan dödat hundratals människor, de flesta barn och ungdomar, sårat tiotusental och gripit hundratals palestinier som kämpar för att förverkliga rätten till en stat. I detta eskalerade våld förstör Israel palestinska bostäder, fortsätter sin ockupationspolitik och sina illegala bosättningar, hindrar den palestinska befolkningens fria rörlighet, bombar, inför blockader, uppfyller inte ekonomiska åtaganden eller ingångna avtal, mördar selektivt, genomför räder på områden som står under den palestinska myndighetens förvaltning och attackerar syriska styrkor i Libanon, och detta förtjänar det allra största fördömande. Som bekant har Israel ockuperat palestinska områden sedan 1947. Sedan 1967 har man ockuperat Gaza och Västbanken och tvingar miljoner palestinier att leva utanför sitt land, en situation som fördömts av FN och bara har stöd av USA och åtminstone ett tyst medgivande från EU. Freden är bara möjlig genom en fullständig tillämpning av FN-resolutionerna och ett slut på Israels aggressioner, vilket innebär ett stöd till alla seriösa initiativ för att det palestinska folket skall kunna få sin oberoende och självständiga stat.

Gahrton
. Dags för sanktioner mot Israel, Anna Lindh!
I dagens nummer av den franska tidningen Libération (den 16 maj 2001) konstaterar en av Israels mest kända fredsvänner, författaren David Grossman, att om man inte tror på mirakel och inte gillar katastrofer finns det bara ett sätt att ändra situationen i Mellanöstern, nämligen genom "internationella påtryckningar". Han slår också fast att det är Israel, ockupanten, som är huvudskyldig och därför i störst behov av yttre tryck. Eftersom USA aldrig gör något som Israel inte gillar finns här en viktig internationell roll som söker innehavare. EU har länge varit den största ekonomiska och administrativa bidragsgivaren och uppbackaren till den palestinska myndigheten. EU-politiker har klagat över att EU inte spelar en motsvarande politisk roll. Varför då inte ta den kastade handsken och gå in med det som USA inte vill, det som både palestinier och israeliska fredsvänner tigger om, dvs. konkreta påtryckningar på Israel?
Formella folkrättsliga grunder till ekonomiska sanktioner mot Israel finns genom de brott mot Israels associationsavtal med EU som kommissionen har påvisat genom att varor från olagliga israeliska bosättningar på ockuperad mark säljs till EU med "Israel" som ursprungsland.
Om det nu verkligen är sant att EU:s nya interventionsstyrka inte alls är till för att skydda EU:s stormaktsintressen utan faktiskt, som Anna Lindh brukar påstå, bara osjälviskt skall "fixa fred" i världen, varför då inte föreslå att den sätts in i Mellanöstern längs den enda lagliga skiljelinjen mellan Israel och Palestina, nämligen 1967 års gräns?
Tyvärr hördes ingenting av detta när Anna Lindh i dag presenterade EU:s Mellanösternpolitik inför Europaparlamentet. Det var en mängd ord, men absolut ingenting konkret, ingenting som på något sätt kan sätta stopp för blodbadet och den illegala israeliska ockupationen av Palestina. Detta är så mycket mer tragiskt som Sveriges egen röst beträffande Palestina helt har tystnat. Förre utrikesminister Sten Anderssons arbete fullföljs inte av Anna Lindh utan av hennes danske kollega, Mogens Lycketoft, som numera talar klartext om Israels brott mot mänskliga rättigheter och folkrätt. Anna Lindh tycks dock ha kapitulerat för de krafter som inte vågar stå upp emot Israel och USA, både i sin egenskap av EU:s ordförande och svensk utrikesminister. Det är beklämmande.

Muscardini
- (IT) Det är våldet från extremisterna och terroristerna som hejdar fredsprocessen. Det är attentaten som provocerar fram reaktioner från den israeliska staten, som ibland svarar med handlingar som kanske inte står i proportion till de svekfulla attackerna och attentaten. Men där våldet härskar är det svårt att bedöma det i enlighet med en värdeskala och bara fördöma den som brukar våld för att försvara sig. Det bär mig emot att godkänna denna resolution som kallas för en kompromiss. Jag finner alltför många fördömanden av Israel! Detta är inte en resolution som är opartisk till parterna i konflikten. Detta är ett dokument som bara stöder den ena sidans skäl och som glömmer den goda vilja som de israeliska ledarna har visat vid flera tillfällen. Det är för övrigt lätt att konstatera att varje gång det såg ut som om fredsprocessen skulle ta fart igen så har de fanatiska terroristerna trätt i aktion. Och aldrig att Europa har gett sig tillkänna vid sådana tillfällen. Man måste slå vakt om den "ömsesidighetsprincip" som man kom överens om i Oslo 1993. Dialog, ömsesidig förståelse och fördömande av våldshandlingarna måste känneteckna ett initiativ för att det skall underlätta ett återupptagande av fredsprocessen. Europa, och vår institution i första hand, skall inte agera som domare utan snarare som en trovärdig och auktoritativ samtalspartner, om man vill bidra till fredsprocessen på ett verksamt sätt.
Förtroende och respekt för varje parts legitima strävanden borde framföras på ett väl avvägt sätt i texten som vi debatterar, men jag finner inte den balans jag skulle önska.
Läget i den transatlantiska dialogen (RC B5-0342/2001 och RC B5-0345/2001)

Fatuzzo
Fru talman! Det är säkert många av Europaparlamentarikerna som i likhet med mig betraktar medborgarna på andra sidan Atlanten, i Amerika, medborgarna i både Nordamerika och Sydamerika som våra vänner och mina vänner. Jag har själv, som ni vet, många gånger trampat på Förenta staternas mark även om det bara hände på lördagarna då jag gick iland från kryssningsfartyget Oceanic, på vilket jag hade mönstrat som medlem av besättningen. Jag har kunnat konstatera hur vänliga, entusiastiska, begåvade och intelligenta de amerikanska medborgarna är. Jag hoppas därför att detta samarbete skall fortsätta och att det även skall fortsätta mellan de amerikanska pensionärerna och de europeiska pensionärerna, för att vi alla skall kunna leva bättre.

Figueiredo
. (PT) Den transatlantiska agendan visar på det speciella intresse som finns i ett grundläggande partnerskap som mellan USA och Europeiska unionen om de stora globala ekonomiska frågorna, vilket är särskilt tydligt när det gäller den monetära och nyliberala politiken, med centralisering och koncentration av rikedomen samt exploatering av arbetare och folk, och som bryr sig mer om frågor som intresserar de ekonomiska och multinationella grupperna och struntar i sociala frågor, inklusive hälsa, utbildning, miljö och utveckling och kulturell mångfald.
En identisk situation råder när det gäller de så kallade säkerhets- och försvarsfrågorna med en politik som blandar sig i folkens interna angelägenheter, vilket Natosamarbetet och antagandet av ett nytt strategiskt koncept är exempel på, och detta var för övrigt mycket tydligt i kriget mot Jugoslavien. För närvarande förvärras dock den internationella situationen av den amerikanska imperialistiska strävan efter världsherravälde, konstruktionen av en "ny ordning" enligt USA:s intressen, nedmonteringen av den rättsliga och institutionella ordningen som har rått sedan andra världskriget, konfrontationen med FN-stadgan och den internationella rätten och förkastandet av protokoll som det från Kyoto, saker som med den nya Bushadministrationen fått en alltmer aggressiv karaktär. Det är alltså i detta sammanhang som vi har stött den resolution som Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster skrev under om tillståndet för den transatlantiska dialogen och röstade emot de övriga.
Betänkande (A5-0147/2001) av Cercas

Fatuzzo
Fru talman! Jag känner mig tvingad att lämna en röstförklaring angående detta dokument om säkra och hållbara pensioner. Jag har röstat för men jag skulle vilja göra er uppmärksamma på att Pensionärspartiet kräver en europeisk pension. Problemet med pensionerna kan bara lösas då den europeiska unionen får befogenhet att besluta även om pensionerna. Pensionärspartiet kräver att socialförsäkringarna, som finansieras med en del av våra löner, med en del av den ersättning som utgår till de arbetande, skall vara frivilliga och inte obligatoriska. Medlemsstaterna har visat att de inte klarar av att förvalta våra pengar. Därför bör vi ha rätt att fritt förfoga över våra löner för att få vår pension, utan att vara tvungna att betala pengar till staterna.

Blokland
. (NL) Vi har inte röstat för betänkandet av Cercas av följande skäl: för det första så görs den sociala tryggheten i betänkandet till ett gemenskapsämne när det gäller politisk utveckling och politiska åtgärder.
Med det sammanhänger att det i betänkandet frammanas en viss vision: eftersträvandet av social konvergens. Det har till följd att medlemsstaterna får väldigt litet utrymme att skapa sina egna lösningar. Det är just den skillnaden i system som kräver att varje medlemsstat använder sig av sin egen taktik. Många stora medlemsstater borde omstrukturera sin äldrevård med tanke på den ökande andelen äldre i samhället.
De övernationella aspekterna gäller kringvillkoren såsom konsekvenser för budgeten och kravet att uppbyggandet av pensionen i en viss medlemsstat inte får bli ett hinder för rörligheten till en annan medlemsstat. Det har vi händerna överfulla med.
Om reformerna måste ske tillsammans med samordningsinsatser för en europeisk social trygghet så kommer det att göra reformerna mycket svåra att genomföra. Det hindrar en ändamålsenlig lösning. Dessutom bör det i sammanhanget uppmärksammas att utvidgningen redan tar en stor del av de knappa medlen i beslag.
På det sättet är det här betänkandet inte förankrat i verkligheten. Pensionerna blir osäkra, ohållbara och ohållbara. Ingen vill ju ta steg bakåt och systemet med de flesta möjligheterna borde ju vara en utgångspunkt.
Europeiska kommissionens dokument ger en tydlig analys av problematiken. Kommissionsdokumentet har en mycket mer inriktad hållning. Betänkandet är alltså ingen förbättring jämfört med kommissionsdokumentet.
Av den anledningen har vi beslutat att inte stödja det här betänkandet som endast försämrar det goda angreppssättet i kommissionens meddelande.

Brie
. (DE) Vi tar de aktuella och kommande problemen inom pensionspolitiken och samhällsutvecklingen på största allvar. Kommissionens meddelande och kollegan Cercas betänkande innehåller utan tvekan en rad positiva faktorer. Det gäller enligt min uppfattning särskilt kraven på en social garanti för kvinnor. Vår grupp har dock en annan syn på grundproblematiken med försvaret och förnyandet av de solidariska garantisystemen.
Därför kan vi inte rösta för betänkandet.
Den generella tonvikten på en solidarisk inriktning vederläggs tydligt av de konkreta förslagen. En majoritet av Europaparlamentet är positiv till att den solidariska lagstadgade pensionsförsäkringen överges för en övergång till en trepelarmodell för ålderspensionen. I betänkandet utvecklas inga väsentliga alternativ till de icke samhällstillvända ramarna för "pensionsreformen" som EU-toppmötena i Lissabon och Stockholm har skissat på. Jag tycker att det är särskilt tragiskt att den europeiska socialdemokratin med en delvis privatisering av den solidariska pensionsförsäkringen har brutit dramatiskt med hela sin historiska tradition. Socialdemokratin har under mer än hundra år kämpat för tanken på en omfördelande och solidarisk socialstat - nu går den i det främre ledet för att ta död på den.
De demografiska argument som lyfts fram om att andelen äldre i de europeiska samhällena är inte övertygande. Möjligheten att som i det schweiziska pensionssystemet till exempel ta med alla inkomsttyper i finansieringen av pensionssystemet har inte ens diskuterats.
"Arbeta längre, spara mer, lev mer sparsamt" är ledmotivet för "pensionsreformen". Kommissionen liksom högnivågruppen för social trygghet kräver nya bestämmelser för att höja den nuvarande pensionsåldern. Den lagstadgade pensionsförsäkringen skall i framtiden inte längre under ålderdomen garantera den uppnådda levnadsstandarden utan endast möjliggöra "en grundläggande försörjning".
Solidariska pensionssystem kan uppnås även med dagens och framtidens villkor, om måttstocken för politiken är social rättvisa och inte de ensidiga intressena hos banker, investeringsfonder och försäkringar. Vi ser därför ingen anledning att medverka till det eftersträvade strategibytet.

Crowley
. (EN) Många av de barn som föds i dag kommer att leva tills de blir 120 år eller äldre. Detta har framkommit av bevis som har lagts fram av vetenskapliga organisationer, både i Amerika och inom Europeiska unionen. Saken är helt enkelt den att människor lever längre. Människor lever mer hälsosamma liv. Människor vet vilken mat de skall äta för att främja ett hälsosamt leverne och människor lever enkelt uttryckt längre.
Många människor pensioneras från sitt arbete vid 55 års ålder, och faktum är att EU:s regeringar kommer att bli tvungna att införa strukturer för att se till att framtida pensioner kan betalas ut till tjänstemännen i den offentliga sektorn. De som arbetar inom den privata sektorn kommer också att behöva se över sin pensionsplan mer noggrant.
Jag välkomnar en aktuell studie som genomförts av Merril Lynch, en ledande amerikansk bank, där det konstaterades att Irland ligger främst i den europeiska ligan när det gäller att garantera framtida pensionsutbetalningar. En procent av vår BNP sätts nu årligen åt sidan i vad som kallas National Pension Reserve Fund (nationella pensionsreservfonden), för att se till att pensionerna för våra tjänstemän i den offentliga sektorn kan betalas ut efter år 2025. Årligen betalar vi nu så mycket som 600 till 700 miljoner brittiska pund till denna fond.
Jag anser också att det är viktigt att vi inte bara främjar bra sparprogram i vårt land, utan att vi också bör se till att människor börjar spara till sin pension tidigt. Jag är medveten om att EU:s ledare diskuterade denna fråga när de träffades i Stockholm nyligen. Det åligger alla regeringar inom Europeiska unionen att ta fram lagstiftning som för det första kan garantera den framtida utbetalningen av pensioner för den offentliga sektorn, och för det andra kan främja bra pensionsprogram för den privata sektorn. Om detta leder till att man ger människor större skattelättnader för att uppmuntra dem till att pensionsspara inom den privata sektorn, så må det vara hänt.

Figueiredo
. (PT) Detta betänkande tar upp ett problem av störst betydelse för arbetstagarnas framtida välfärd i Europeiska unionen, för vilka det är nödvändigt att garantera trygga och hållbara pensionssystem i ett långsiktigt perspektiv. Som bekant saknas det inte katastrofvisioner om det framtida socialförsäkringssystemet, på grund av befolkningens åldrande och den förväntade längre livslängden. Och även om betänkandet inte tar tillräckligt avstånd från kommissionens mest negativa ståndpunkter, främst behovet av en större flexibilitet i pensionssystemet, betonar det en ökad sysselsättning och de offentliga systemen som baseras på solidaritet mellan generationerna och en rimlig balans mellan avgifter och förmåner å ena sidan, och solidaritetsprincipen å andra sidan för att förhindra fattigdom och social utslagning. I betänkandet tas också på nytt rekommendationerna från 1992 om garanterade minimiinkomster, vilka måste garanteras inom de sociala trygghetssystemen för att kunna genomföra initiativ som leder till ett förverkligande. Men betänkandet når inte helt fram till vad som är nödvändigt att genomföra i fråga om ekonomisk och sociala politik som garanterar effektiva offentliga system som är tillräckligt solida och garanterar värdiga pensioner. Därav vår nerlagda röst.

Lang
. (FR) Vi har alltså kommit ända hit! Trots era hycklande ståndpunkter struntar ni i att bibehålla de pensionssystem som grundas på omfördelning. Om vi i dag är överens om att den livsavgörande demografiska utmaning som hela Europa konfronteras med är en livsavgörande fråga för våra nationer, kan man minst sagt säga att vi inte godkänner de pseudolösningar som ni föreslår och det betänkande där de förekommer.
Med 31 högtravande punkter har föredraganden lyckats med att blanda bort korten. Inte en enda gång är det frågan om att uppmuntra nativiteten i Europa och främja en verklig familjepolitik. Det är bara tal om att på ett bättre sätt hantera den demografiska kollapsen och åldrandet i våra länder, och att i förbigående behaga den internationella finansvärlden genom att tillåta pensionsfonder. Enligt er en störtflod, förutsatt att man - under den period som skiljer oss från den tid då européerna kommer att ha ersatts av invandrade folk - bibehåller ett minimum av "solidaritet" (sic!) mellan generationerna, genom att uppmuntra kvinnor och pensionärer att gå ut på arbetsmarknaden, genom att uppmuntra den sociala klyftan med hjälp av att utveckla privata försäkringar, genom att främja en likriktning (på föredragandens nyspråk: ett öppet samarbete) på pensionsområdet.
Med undantag för några punkter väcker allt i detta betänkande en reaktion som växlar mellan ilska inför ert sätt att underkasta er allt det ni anser vara en fatalitet och avsmak för de finansiella och köpmannamässiga lösningar som ni förordar för att lösa en utmaning av det här slaget.
Men ni bevisar också på ett slående sätt att nationen utan tvivel är den enda och enastående strukturen som är livsduglig och trovärdig nog för att organisera solidaritet och social trygghet.

Lulling
. (DE) Jag är mycket tacksam för att Europaparlamentet i sin resolution om trygga och stabila pensioner har tagit upp en rad funderingar och krav som i synnerhet gäller kvinnor och som jag i många år har talat för här och även i Luxemburg.
Inte minst i de diskussioner som har pågått sedan 1975 om likabehandling av män och kvinnor vad den sociala tryggheten beträffar har det visat sig vilken betydelse draghjälpen från Europeiska unionen har haft inom ramen för unionens politik för likabehandling och lika rättigheter för kvinnor och män för att minska diskrimineringen av kvinnorna i pensionssystemet.
Jag hoppas att våra förslag tas på allvar av regeringarna som ju står inför utmaningen att garantera alla medborgare pensioner som motsvarar deras levnadsstandard och även kommer att leda till ett europeiskt samarbete i pensionsfrågor.
Ett mål för Lissabonprocessen är att höja antalet kvinnor bland de förvärvsarbetande. När det klagas över det låga antalet förvärvsarbetande kvinnor, även i mitt land, glömmer många att det finns miljontals osynliga arbeterskor i de 15 EU-länderna, nämligen de makar som hjälper till i familjeföretag och som inte finns med i statistiken över den aktiva befolkningen. Vi har länge krävt europeiska rambestämmelser för makar som hjälper till i familjeföretag, framför allt för att garantera dessas obligatoriska anslutning till pensionsförsäkringen.
Jag vill även här stryka under vårt krav igen, att garantera kvinnornas krav på änkepension, i synnerhet de generationer som inte hade möjlighet att yrkesarbeta utan ägnade sig helt åt att ta hand om familjen. Även jag anser naturligtvis att kvinnor i större utsträckning bör bygga upp sin egen individuella pensionsrätt. Det förutsätter dock att kontinuiteten i pensionsanspråken säkras för de äkta makar som bestämmer sig för att göra ett uppehåll i eller helt lämna sitt förvärvsarbete för att ta hand om anhöriga (barn och vårdbehövande äldre, under småbarnsåren och barnens uppväxt genom rätten till fortsatt inbetalning av försäkringsbeloppen.

Meijer
. (NL) Människor lever mycket längre än de är produktiva, åtminstone om deras hälsovård, bostäder, mat, arbetsförhållanden och deras existenstrygghet är tillräcklig. Nu när arbete hotar att bli en sorts elitidrott blir människor utbrända i allt yngre ålder och behovet växer av en lägre pensionsålder. Dessutom gör de små familjerna att de yngre generationerna blir mindre än de äldres så att färre kommer att arbeta per pensionär i framtiden. De flesta regeringar och företag har de senaste decennierna reagerat på fel sätt på det här. De ville minska antalet pensionsberättigade, bland annat genom att avskaffa änkepensionen och låta ålderspensionen börja vid en högre ålder. På det sättet hoppades man sänka skatter och pensionsavgifter. Under tiden blir det tydligt att besparingarna på pensionsrätten endast leder till fattigdom i framtiden. Den fattigdomen kan då endast förhindras genom en plötslig kraftig ökning av myndigheternas utgifter. Den verkliga lösningen är att tidigt börja spara för en allmän pensionsrätt för alla vi 60 års ålder och en förbättring av förtidspensionen på grund av arbetsoförmögenhet vid lägre ålder. Det här betänkandet är fortfarande otillräckligt men går åt rätt håll.

Patakis
. (EL) Bara som en förskönande omskrivning skulle man kunna ge det betänkande vi nu behandlar titeln "trygga och stabila pensioner" eftersom både betänkandets anda och text klargör att omtanken gäller företagen och arbetsgivarna samt att kapitalets intressen konsekvent gynnas när det gäller den grundläggande omvandlingen av socialförsäkringar och pensioner.
Med hänvisning till den "demografiska utmaningen beroende på en åldrande befolkning" och att tiden som pensionär förlängs vilket anses vara en negativ faktor för situationen på arbetsmarknaden driver man steg för steg fram genomförandet av de beslut som fattades i Stockholm om omfattande ingripanden i socialförsäkringssystemen. Detta kan röra deltidsarbete, avskaffande av förtidspensionering, förmåner motsvarande avgifter, smärtsamma nedskärningar av förmåner, förlängning av tiden i aktivt yrkesarbete och höjning av pensionsåldern eller antalet intjänandeår som krävs för att full pension skall utbetalas, stegvist avskaffande av statens skyldigheter beträffande socialförsäkringen och uppmuntran av privata alternativ inom vård och omsorg.
Listan med tuffa åtgärder riktade mot folket är ändlös och kan inte övertyga oss om "trygga och stabila pensioner" utan svarar direkt på den andra delen av betänkandet som är "den framtida utvecklingen av den sociala tryggheten på lång sikt". Den innebär åderlåtning av arbetskraften, otrygghet, dyr privat vård, kommersialisering av pensionssystemet, fattigdom och social utslagning. Detta förutses för arbetstagarna, åt kapitalet däremot, genom att socialförsäkringssystemen offras på konkurrensens altare, förutses ökad livskraft, obefintlig kontroll och jättelika vinster.
Upplösningen av försäkringssystemet i kombination med reglering av arbetstiden med arbetsgivarnas intressen som riktmärke, det vill säga deltidsarbete och "flexibla" regler för arbete, utgör på ett hårresande sätt förverkligandet av det som så cyniskt uttrycktes i Stockholm som en minskning av propparna på arbetsmarknaden, vilket innebär att en enorm armé skapas av sådana som väntar på att bli sysselsatta, utan rättigheter, utan anspråk och anpassningsbara för att passa till kapitalets spekulativa och konkurrensinriktade tyckande och intressen.
De grekiska arbetstagarnas och hela det grekiska folkets reaktion beträffande nedmonteringen av försäkringssystemet, de manifestationer och strejker i mycket stor skala som äger rum i protest, till och med nu då vi talar, ger det mest hörbara och kategoriska svaret till de styrande: att de bedriver ojust spel, men att de inte räknar med den andra parten! De grekiska arbetstagarna ger sitt första ljudliga och orubbliga "nej" till den fattigdom och den otrygghet som är avsedd för dem. Vi är säkra på att alla europeiska arbetstagare skall säga samma sak och de kommer att finna oss vid sin sida. Ni sår vind åt folket men ni kommer att skörda storm från arbetstagarna och folket. Det ni förorsakar kommer dock inte att godtas, var säkra på det!
Betänkande (A5-0166/2001) av Buitenweg

Fatuzzo
Fru talman! När jag skulle lämna Bergamos flygplats för att resa till Strasbourg var det några pensionärer som följde mig och tog avsked av mig. En av dem litade dock inte på mig och följde med mig på flygplanet för att själv se hur jag skulle rösta vid detta sammanträde. Det är herrn med den röda kavajen som man kan se bland åskådarna. Om ni inte ser honom så måste det vara därför att pensionärerna bara umgås med varandra. Jag vill försäkra honom om att jag även har röstat för Europaparlamentets budget för år 2002, trots att jag anser att en del av detta anslag borde användas till göra vår kammare tillgänglig för hela Europa genom televisionen. Jag anser att vi bör finansiera direktsändningar av Europaparlamentets plenarsammanträden, med alla dess skiftningar men även med dess fulla betydelse.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.30 och återupptogs kl. 15.00.)

DEBATT OM AKTUELLA OCH BRÅDSKANDE FRÅGOR
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är aktuella och brådskande frågor av större vikt.

Läget i Algeriet
Talmannen
Den första punkten är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
B5-0350/2001 av Belder för EDD-gruppen, om läget i Algeriet,
B5-0361/2001 av Swoboda med flera för PSE-gruppen, om läget i Algeriet,
B5-0366/2001 av Flautre med flera för Verts/ALE-gruppen, om läget i Algeriet,
B5-0368/2001 av Ferrer och Posselt för PPE-DE-gruppen, om läget i Algeriet,
B5-0373/2001 av Malmström med flera för ELDR-gruppen, om läget i Algeriet,
B5-0384/2001 av Boudjenah med flera för GUE/NGL-gruppen, om läget i Algeriet,
B5-0394/2001 av Caullery för UEN-gruppen, om läget i Algeriet,

Belder
Herr talman! Som före detta journalist ligger pressfriheten och pressens etiska ansvar mig varmt om hjärtat. Islamister och statliga myndigheter hotar envist att släcka den lilla låga av pressfrihet som finns i Algeriet. Den brinner dock fortfarande, trots många dödade och fängslade bland Algeriets oberoende journalister. En skärpning av paragrafen om förolämpning i brottsbalken är dock ett nytt försök av den algeriska regeringen att släcka lågan. På det sättet blir det möjligt att fängsla algeriska journalister snabbare och under längre perioder.
Hur allvarligt hotad pressfriheten är i Algeriet visar sig också tydligt i det offentliga motstånd som tidningsutgivare Omar Belhouchet de senaste månaderna utsattes för när han importerade en ny tryckpress från Tyskland. Hans uttalande är så tydligt det kan vara: "För Algeriet är den maskinen en teknisk men dock främst en politisk revolution. Äntligen kan det statliga tryckeriet inte längre hindra vår utgivning. Vi har fråntagit makthavarna en del av deras makt."
Hur precis? Genom att inte längre finna sig i den nuvarande regimens förakt för medborgarna och deras rättigheter, genom att öppet trotsa de politiska makthavarnas godtycklighet, polisen och rättsväsendet, vilka agerar i de härskande klanernas intresse. Myndigheternas föraktliga hållning sammanfattar algerierna i ett ord: "hogra". Det var just denna "hogra" som enligt kritiska algeriska röster drev de egna ungdomarna i islamisternas terroristiska armar. "Hogra" är med andra ord nyckelordet i dagens algeriska drama.
Som välgörande samhälleligt motgift mot "hogra" förtjänar den oberoende pressen i Algeriet - i det egna landet benämnda "de omutliga" - att stödjas av de europeiska institutionerna. Dessa måste efter bästa förmåga förse den algeriska pressfrihetens sparlåga med det oumbärliga syret, i första hand vid förhandlingsbordet med landets myndigheter. Det är ju ändå så att den oberoende pressen i Algeriet endast tar upp de frågor som verkligen sysselsätter medborgarna. Vad har annars det här landet som plågats av så mycket våld mer brådskande behov av än en uppriktig offentlig debatt?

Obiols i Germà
Herr talman! Sedan december 1991 har situation i Algeriet konstant präglats av våld. Enligt officiella uppgifter har 100 000 personer dött under den perioden, det vill säga 1200 varje månad, och de uppgifter som icke-statliga organisationerna har är ännu värre.
I april 1999 utfärdade den nye presidenten Abdelaziz Buteflika en begränsad amnesti, en lag om civil överensstämmelse, och lovade genomföra grundläggande reformer i syfte att sätta stopp för den ständiga krisen i landet. Denna politik har dock hittills haft begränsad genomslagskraft. Den tycks inte ha accepterats som den rätta politiken för en total demokratisering och återförening.
Terrorverksamheten bland de våldsamma fundamentalisterna har fortsatt och situationen har förvärrats av de senaste veckornas våld bland kabylerna, där demonstrationer av hundratals ungdomar till följd av den våldsamma döden av en av dem i gendarmeriets högkvarter, slogs ned med våld i ett riktigt blodbad som ledde till att 60 ungdomar föll offer för polisens kulor.
Situationen är verkligen kritisk. Det handlar givetvis om ett algeriskt problem som endast kan lösas av algerierna själva och argelierna emellan, i en process där institutionerna och staten omstruktureras på ett demokratiskt vis och får en större legitimitet, i form av en överenskommelse mellan alla politiska och sociala sektorer om att förkasta våldet, oavsett från vilket håll det kommer och gentemot de våldsamma fundamentalisterna och även de fasta nuvarande maktenheterna skapa större insyn och se till att alla fredliga krafter medverkar till landets återuppbyggnad.
Det är en stor och svår utmaning och Europeiska unionen får inte begå några misstag när de stöder de ansvariga i landet utan hjälpa dem som kämpar för fred och demokrati. Vi bör agera utan att blanda oss i, men samtidigt vara beslutsamma och visa en positiv anda i vårt främjande av de mänskliga rättigheterna och den demokratiska processen.
I morgon kommer en delegation från parlamentet att resa till Algeriet. Jag hoppas att den här debatten tjänar till att klargöra vår ståndpunkt, som sammanfattningsvis är positiv, och till att hjälpa hela den politiska demokratiska sektorn i landet, i institutionerna och i samhället, att finna en väg ut ur denna våldsamma situation, en väg som inte tycks finnas.

Isler Béguin
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Det uppblossande våld som har drabbat regionen Kabylien var tyvärr möjligt att förutse, för att inte säga oundvikligt. Frågan var inte att ta reda på om en sådan social explosion var möjlig, utan att förutse när den skulle inträffa.
Kabylien är i själva verket ett koncentrat av allt det onda som drabbat Algeriet, det onda som föddes under kolonialtiden, dvs. en aldrig fullt förverkligad nationell sammanhållning som vilar på institutioner som aldrig har haft en trovärdig grund, demokratins, rättsväsendets och rättsstatens institutioner. Längst fram på den algeriska samhällsscenen finner man de unga massorna, nationens levande kraft, som är koncentrerade till några stadscentra och som konfronteras med samma massarbetslöshet.
Vilken annan möjlighet har de än att göra uppror, än att bestrida sitt öde? Skall de ovanpå allt tiga? Och har den algeriska regeringen någon annan möjlighet än att börja driva en politik för att upprätta en verklig rättsstat, något som i dag i första hand bör förverkligas med hjälp av undersökningskommissioner?
Skall regeringen också blunda? Bör den inte erbjuda algerierna en verklig framtid och äntligen genomföra ekonomiska reformer, som är så livsviktiga? I brist på sådana reformer kommer denna sociala eld att fortsätta att ligga och pyra under den algeriska solen.

Posselt
Herr talman! Algeriet har en svår bakgrund. Kolonialismen som i synnerhet förstörde de strukturer som vuxit fram följdes av ett brutalt krig. Efter det brutala kriget kom ett socialistiskt enpartisystem som slutligen gick under i korruptionen.
I dag står Algeriet, detta stora och viktiga land, inför två stora utmaningar: För det första gör ungdomarna revolt, för Algeriet är ett ungt land och den unga generationen i landet protesterar eftersom ungdomarna har en känsla av att ingen bryr sig om dem och att de inte har någon framtid. De bildar tillsammans ett socialt och nationellt sprängstoff.
För det andra finns det här en islamisk fara som systematiskt underblåses av vissa grupper. Därför måste vi engagera oss i landet, men med stor försiktighet. President Bouteflika har närmat sig ett öppnande. Han har närmat sig en reform. För bara några veckor sedan arrangerade han en stor fest till Augustinus ära, något som vi kanske betraktar som symbolpolitik. På det viset ville han tydligt visa att Augustinus har sina rötter i dagens Algeriet. Han vill därmed också tala om för sin befolkning att de som algerier i ett islamiskt land är kulturellt förbundna med Europa och även med den kristna världen. Det är tecken på en öppning. Det är viktiga tecken. Men man får naturligtvis inte nöja sig med en sådan symbolpolitik, utan det krävs reformer med innehåll. Dit hör pressfriheten, dit hör rättsstatligheten, men dit hör även toleransen mot andra folk och folkgrupper.
För berberna är det tradition att odla sin särart och värna om sitt oberoende som kabyler. Historiens tredje stora revolt bland kabylerna är en stark varningssignal, för den leds av unga människor som inte anser att de är en del av statsväsendet. Därför krävs försiktiga reformer, ett bevarande av mångfalden, ett bevarande av friheten och ett stärkande av rättstatligheten. Vi måste trots allt se att det finns goda intentioner och försök som vi bör stödja i form av en dialog och ej genom ett förmyndarskap.

Van den Bos
Herr talman! Massakern på berber konfronterar oss på nytt med den vedervärdiga verkligheten i Algeriet. Återigen har våra modiga utrikesministrar beslutat att sticka huvudet i sanden. Hela världen fördöms, utom Algeriet. Varken oljeintressen eller de pågående förhandlingarna är dock tillräckliga skäl för att tiga om de grova kränkningarna av de mänskliga rättigheterna. I Meda-avtalen krävs respekt för mångfalden. En tredjedel av Algeriets befolkning är berber. Mångformighet måste vara en del av statssystemet. Kulturella, språkliga och även sociala rättigheter måste erkännas om Algeriet vill ingå som partner i ett fördrag. Fråga är om vi verkligen kan sluta ett avtal med Algeriet, där de mänskliga rättigheterna kränks i så stor skala, till och med av statstjänstemän. Det tycker jag kan ske först om regeringen försäkrar att de gör allt för att förhindra missdåd och straffa våldsverkare, vilken sida de än hör till. Ett avtal om rättsligt samarbete är meningsfullt först om det får ett riktigt innehåll från algerisk sida. Just nu tvivlar jag starkt på att det är fallet. Om jag gör ett bokslut över tio år av förtryck och måttlöst våld så är siffrorna skrämmande. 150 000 döda och dessutom 10 000 människor som är spårlöst försvunna och Europa bara tiger. President Bouteflika lovar hela tiden att göra något åt våldet. Han säger att han utreder den senaste tragedin i Kabylen men kommer de skyldiga att straffas också? Jag säger det igen: en stats mest grundläggande uppgift är att skydda sin befolkning. Det är skamligt att de algeriska myndigheterna inte kan få slut på den vedervärdiga verkligheten i deras land.

Boudjenah
Herr talman! Under tio dagar har det inträffat mycket allvarliga händelser i regionen Kabylien. Efter det att en ung gymnasist, Germa Massinissa, dog den 18 april i Beni Douala, på själva polisstationen, har imponerande fredliga demonstrationer brett ut sig på många platser för att kräva att upphovsmännen bakom detta "övergrepp" blir dömda. Dessutom har tusentals demonstranter, mycket ofta ungdomar, ropat ut sina sociala krav i en region som är hårt drabbad av arbetslöshet, fattigdom och bostadsbrist. Orsakerna till dessa missförhållanden bör sannolikt sökas i den mycket djupgående sociala kris som hela Algeriet går igenom. I det sammanhanget kan man fråga sig om krisen inte riskerar att förvärras av att den pågående avreglerings- och privatiseringsprocessen påskyndas. Det kulturella kravet om respekt för amazighspråket och -kulturen uttrycks också starkt i denna region, framför allt sedan " berbervåren" 1980. Förutom detta tycks poliskårens samlade provokationer och maktmissbruk gentemot befolkningen också vara en orsak till denna verkliga explosion av ilska. Det handlar således om fredliga demonstrationer för större sociala framsteg, frihet och demokrati.
Dessa marscher förvandlades till konfrontationer som säkerhetsstyrkorna stävjade på ett mycket våldsamt sätt, och det under flera dagar, vilket ledde till ett tiotal döda och hundratals sårade. Många vittnesbörd som publicerades i tidningarna tyder på att det rörde sig om en påfallande brutalitet. Både president Bouteflika och nationalförsamlingen har meddelat att undersökningskommissioner kommer att tillsättas. Man kan bara önska att de tillsätts så fort som möjligt, att de får tillräckliga medel för att arbeta effektivt och framför allt i öppenhet, i syfte att fatta beslut om sanktioner mot upphovsmännen bakom repressionen. Ytterligare ett tecken på situationens allvar är att det demokratiska partiet RCD bedömde att det för partiet är "omöjligt att stanna i en regering som skjuter på ungdomar". Det har dragit sig ur regeringskoalitionen.
Jag är övertygad om att framtiden för Algeriet, vars folk gjorde ett modigt motstånd mot de traditionalistiska terroristgruppernas barbariska påtryckningar, inte ligger i repression, utan tvärtom i att lyssna till sociala krav och olika sammanslutningars ofta mycket modiga handlande, vilka ingriper för att försvara kvinnors rättigheter och kräva att familjelagstiftningen ogiltigförklaras, eller för att ta hand om chockskadade barn, uppbåda solidaritet inför sociala svårigheter eller försvara mänskliga rättigheter. Framtiden ligger inte heller i de oroande restriktionerna av pressfriheten, vilket skulle bli ett resultat om de planerade ändringarna av strafflagen antogs.
Europaparlamentets delegation, som redan i morgon beger sig till Alger, kommer säkert att göra en värdefull insats för att tillsammans med våra olika samtalspartner fördjupa kunskapen om den algeriska situationen och i gengäld få höra deras förväntningar på Europeiska unionen. Kommissionen skulle göra gott i att fullfölja förhandlingarna om ett associeringsavtal i samma anda, genom att ta större hänsyn till ståndpunkterna inom politiska organisationer, fackföreningar och sammanslutningar.

Swoboda
Herr talman, kära kolleger! Jag har följt detta krigsdrabbade lands öde sedan mina ungdomsår. Jag ingick också i delegationen med parlamentsledamöter som försökte att bryta isen mellan Europeiska unionen och Algeriet. Ändå är det många av våra förhoppningar som inte har uppfyllts. Inte heller våra förhoppningar beträffande den nye presidenten Bouteflika som visade tecken på ett visst mod, liksom inbegripandet av RCD (Rally for Culture and Democracy) i regeringen har uppfyllts.
Grundproblematiken i Algeriet, som jag ser det, är att "makten" le pouvoir, som man så vackert kallar den i Algeriet - inte bemödar sig om att skapa ett samförstånd mellan samhällskrafterna i Algeriet. Jag menar då inte - något vi ofta anklagas för - ett samförstånd med terrorister och mördare. Där kan det inte finnas något samförstånd. Jag menar ett samförstånd med alla de grupper som inte är intresserade av att de islamiska radikala och terroristiska krafterna skall uppnå framgång. "Makten", åtminstone vissa delar av militären, vill inte ha ett sådant samförstånd utan är intresserade av att bevara den nuvarande situationen och de är tyvärr också insnärjda i korruptionen. Av den anledningen uppstår ständigt situationer som den senaste bland kalyberna med ett stort antal döda och ett främlingskap mellan ungdomarna i landet och makthavarna.
Jag hoppas att den delegation som skall tillbringa de närmaste dagarna i Algeriet kan förmedla något av det som krävs för att ge ungdomarna i Algeriet en ny chans och hoppet tillbaka.
(Applåder)

Verheugen
Herr talman, ärade ledamöter! Kommissionen beklagar djupt de senaste händelserna bland kabylerna. Ett stort antal dödsoffer och hundratals sårade visar att reformprocessen i Algeriet fortfarande inte har nått önskat resultat. Samtidigt står det klart att det inte finns några alternativ till politiken att ständigt kräva och främja en sådan reformprocess.
Inom ramen för Europeiska unionens politiska dialog med Algeriet tar unionen med jämna mellanrum upp frågor som kränkningar av de mänskliga rättigheterna, godtyckliga gripanden och tortyr. På det 57:e sammanträdet för FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève i mars 2001 uppmanade EU:s ordförandeskap Algeriet att vidta konkreta åtgärder i det avseendet och tillåta att FN:s särskilda rapportör om tortyr och avrättningar utan rättegång besökte landet.
Frågan om de försvunna finner vi särskilt angelägen. Under trojkans senaste besök i Algeriet den 24 april 2001 presenterades en sammanställd förteckning över trettio gamla eller nya fall för de algeriska myndigheterna. Kommissionen kommer även i framtiden att följa frågan uppmärksamt. Det associeringsavtal som för närvarande är föremål för förhandlingar med Algeriet innehåller en klausul om de demokratiska principerna och de mänskliga rättigheterna. Om avtalet ingås snabbt kommer Europeiska unionen att förfoga över ett effektivt instrument för en förstärkt och institutionaliserad dialog med Algeriet.
Kommissionen har sedan 1996 stött de ekonomiska och sociala reformerna i Algeriet med 300 miljoner euro från budgetposterna för Meda och finansprotokollen. Vi vill under 2001 främja en balanserad socioekonomisk utveckling och förbereder i det syftet två omfattande projekt för utvecklingen på landsbygden och för rehabiliteringsåtgärder i de områden som har utsatts för terrorism. Dessutom finansieras projekt för mänskliga rättigheter genom en budgetpost som enkom är till för detta.

Talmannen
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 18.30.

Läget i Bosnien-Hercegovina, bland annat i Banja Luka
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
B5-0357/2001 av Lagendijk med flera för Verts/ALE-gruppen, om läget i Bosnien-Hercegovina,
B5-0362/2001 av Swoboda och Van den Berg för PSE-gruppen, om attacken mot återuppbyggnaden av moskén (moskéerna) i Banja Luka (och Trebinje) i Bosnien,
B5-0369/2001 av Pack och Posselt för PPE-DE-gruppen, om attacken mot återuppbyggnaden av moskén (moskéerna) i Banja Luka (och Trebinje),
B5-0375/2001 av Haarder för ELDR-gruppen, om läget i Bosnien-Hercegovina och händelserna i Banja Luka och Trebinje,
B5-0385/2001 av Morgantini och Brie för GUE/NGL-gruppen, om läget i Bosnien-Hercegovina och händelserna i Banja Luka och Trebinje,

Maes
Herr talman, herr kommissionär! Bosnien och Hercegovina är egentligen prövostenen för vår dröm om stabilitet och fred. Den internationella gemenskapen har hittills ansträngt sig att stödja de fredssökande krafterna i landet. Naturligtvis finns det också motkrafter och de motkrafterna skördar offer. Förutom att man fortfarande från flera håll försöker få rätten på sin sida och hota Bosnien och Hercegovina som enhet så har vi ju naturligtvis också de religiösa konflikterna. Konflikter som har att göra med symboler och var och en som sysslar med politik vet hur viktiga symboler är. Det är så även i ett land som är sargat av krig. Det är alltså mycket viktigt att vi på ett beslutsamt sätt samarbetar med alla internationella och särskilt alla lokala krafter som vill ha fred ute på fältet. Det är alltså mycket viktigt att vi kan garantera att vår närvaro där inte är på kort sikt, att vi fortsätter vårt engagemang och att vi också kan förmå Förenta staterna, som med en ny Bushregering utgör ett hot mot en permanent stabilitet, att engagera sig för en fred i Bosnien och Hercegovina.

Swoboda
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Väst, eller Europeiska unionen närmare bestämt, har engagerat sig i Bosnien-Hercegovina, för att de ville göra det möjligt för olika samhällsgrupper, religioner och etniska grupper att samexistera. Vi kunde inte finna oss i att det i dagens och morgondagens Europa skulle uppstå kamp och krigskonflikter av etniska och religiösa skäl.
Dayton-avtalet blev konsekvensen och har - precis som man trodde - lett till grundandet av en ny stat - det var och är förmodligen på den här tidpunkten den enda möjligheten att skapa fred i Bosnien-Hercegovina. Många av oss här i parlamentet är inte nöjda med Daytonavtalet, men det var som sagt ett sätt att få slut på kriget. Det vi däremot inte kan acceptera är att vi nu tar ett kliv tillbaka från Dayton. Det finns krafter som vill det och som åter vill införa nya eller gamla etniska gränser i Bosnien-Hercegovina.
Först fanns de extrema kroatiska styrkorna som inte längre fick stöd från Zagreb och som tillsammans själva ville skapa en ny kroatisk delstat åtminstone i Bosnien. Där finns även de extrema serbiska styrkorna som ibland liksom tidigare stöds av Belgrad och kanske även av president Kostunica och tror att stunden nu är kommen för att utöva en viss revansch och förhindra att vissa faktorer i den multietniska tillvaron uppstår igen, som till exempel moskéerna, eftersom incidenterna uppstod i samband med att grundstenen skulle läggas.
Orsakerna till denna utveckling är säkert att flyktingarnas återvändande och därmed också blandningen av de olika etniska grupperna inte har skett i den utsträckning som den internationella gemenskapen, och just vi här i parlamentet, har krävt. Förhindrandet av flyktingarnas återvändande på de olika nivåerna har nu säkert också gjort att förhoppningar har väckts om att den ensidiga etniska orienteringen och inriktningen i de enskilda delstaterna, i synnerhet i republiken Srpska, skall bevaras. Vi kan dock inte rygga i det här läget. Vi måste uppmana alla ansvariga i området och särskilt i Bosnien-Hercegovina att åtminstone Daytonavtalet, som ju utgör ett minimum av det som vi under den här perioden kan eller måste uppnå, liksom multietniciteten återinförs i den utsträckning eller på det sätt som tidigare var fallet.
Det förutsätter att även Kroatien vidtar de åtgärder som gäller ägandebestämmelserna, men även de lokala förutsättningarna, så att flyktingarna återvänder. Framför allt är det också nödvändigt att i synnerhet republiken Srpska gör sitt. Det finns en överenskommelse mellan den kroatiske utrikesministern och den tidigare premiärministern eller presidenten i republiken Srpska . Det finns inte längre någon president, men på hans tid uppfylldes varken fördraget eller denna överenskommelse. Vi i parlamentet måste uppmana alla sidor, alla grupper i Bosnien att äntligen göra det som de har lovat att göra eller det den internationella gemenskapen har ålagt dem att göra, för det var vi som hjälpte dem att få slut på det fruktansvärda kriget och allt dödande.
(Applåder)

Pack
Herr talman, mina damer och herrar! Vi talar i dag om en incident i samband med en moské. Denna moské förstördes i kriget. Moskén låg i Banja Luka, där inget krig pågick. Den jämnades till marken år 1993. Grunden till moskén undanröjdes och en parkeringsplats byggdes där i stället. Denna moské förstördes på samma sätt som många andra kyrkor och moskéer. De förstördes på uppmaning av Karadjic och hans hantlangare. Det var inte bara dessa heliga byggnader som förstördes utan hundratusentals muslimer och kroater tvingades på flykt, när inget krig pågick i området, det vill säga mellan 1991 och 1995. Nu finns, som Johannes Swoboda just påpekade, Daytonavtalet sedan slutet av 1995. Vi var inte glada åt det. Det satte visserligen stopp för kriget, men det har ännu inte gett upphov till fred.
Nu har det gått sex år och vi tvingas konstatera att han inte har uppfyllt det som han för övrigt inte heller har lovat. Han har nämligen delat in landet i två etniska delar, en rent serbisk del och en annan med kroatisk-bosnisk prägel. Det var en konstellation som inte fungerade något vidare. Det innebär att vi har skapat en konstgjord produkt. Förväntar vi oss nu att politikerna där nere, som inte har någon erfarenhet, skall finna sig i detta? Det blir mycket svårt. Men vi hjälper dem inte heller i alla avseenden. Det är för få människor som har återvänt. Hundratusentals har drivits på flykt. Det är fortfarande 500 000 som inte har återvänt och som befinner sig på flykt inom Bosnien. Jag anser att vi bör uppmana alla att göra något.
Republiken Srpska är sista anhalten i Bosnien-Hercegovina för de återvändande flyktingarna. Nr grundstenen till denna urgamla moské lades för tio dagar sedan i Banja Luka och grundstenen lades till en annan moské åtta dagar dessförinnan i Trebinje var det tydligen så att hardliner till SDS, de serbiska nationalisterna, fick nya anhängare som störde festligheterna, tände eld på bussar och utsatte deltagarnas liv för fara.
Presidenten i republiken Srpska och hans regering med premiärministern måste verkligen bemöda sig om att straffa denna incident och skapa ett klimat för en fredlig samexistens, så som brukligt var i regionen fram till 1991. Jag anser att vi inte bör dra oss för att lägga värde på att koppla villkor till vårt ekonomiska stöd. Vi sade alltid till den nuvarande premiärministerns föregångare Dodik att vi skulle stödja honom ekonomiskt om han hjälpte till med återvändandet. Vi stödde honom i hans regeringsarbete, men han lät inga flyktingar komma tillbaka. Nu är det en ny regering. Vi måste helt enkelt vara försiktiga. Det är våra skattebetalares pengar. Vi måste se till att de används för den internationella gemenskapens och Europeiska unionens mål. De flyktingar som vill återvända måste också kunna göra det.
Samma sak gäller givetvis grannregionen Kroatien. Där finns en lag som innebär att egendom inte längre kan lämnas tillbaka till de serber som flydde därifrån. Många serber vill i och för sig inte återvända. Man bör dock åtminstone lämna tillbaka deras egendom och ge dem möjligheten att återvända till eller från Kroatien.
Vi har också tagit upp annat i vår resolution. Det finns i den kroatisk-muslimska federationen även kroatiska hardliner, som stör samexistensen och genom sina utbrytartendenser försöker få Bosnien-Hercegovina att bryta sig ur federationen. Det kommer de aldrig att lyckas med. De moderata krafterna är starkare. Vi måste stödja dessa krafter. Vi bör dock, när vi som internationell gemenskap har en viss makt där, inte godtyckligt utnyttja den till att godtyckligt ändra en vallag till nackdel för en folkgrupp. Det skulle nämligen leda till att sådana hardliner fick chansen att föröka sig och finna nya anhängare. Jag vet att ni ångrar att ni gjorde det. Det är lika bra att säga det högt, så att det inte upprepas.
Jag hoppas att vi skall göra allt vi kan inom ramen för vårt stödprogram Cards så att flyktingarna kan återvända till hela regionen. Det är det bästa vi kan göra för en fredlig samexistens i Bosnien-Hercegovina!
(Applåder)

Maaten
Herr talman! Vad skall vi som Europeiska unionen nu göra i Bosnien. Det är naturligtvis inte svårt att svara på. Det handlar om att stödja principerna om tolerans och samarbete mellan de olika folkgrupperna och att stödja dem som också själva förkunnar dessa principer. Det innebär också att understryka vikten av att demokratin byggs upp och de demokratiska politiska partiernas funktion där. Vi måste också kalla sakerna vid deras rätta namn. Det görs i den här resolutionen och Republika Srpska uppmanas att inte bara äntligen utlämna Karadzic och Mladic utan även att göra en grundlig utredning om hur våldet nu egentligen kunde startas.
Slutligen vill jag också ta tillfället i akt att uppmana kommissionen och även medlemsstaterna att snabbt och i sin helhet genomföra den stabilitetspakt som nyligen slöts, inbegripet de utlovade finansiella medlen. I det avseendet verkar inte allt alltid löpa lika friktionsfritt som vi skulle vilja.

Posselt
Herr talman! Bosnien-Hercegovina kommer antingen att vara en stat med tre folk eller upphöra att existera. Landet kommer endast att kunna hålla sig upprätt om de tre folken åtminstone tills vidare är beredda att leva i denna stat. Det låter enkelt, men det är ett faktum som vi ofta förtränger. Därför tror jag att det inte bara är dags att gå emot hardliner av olika nationaliteter utan även att vi självkritiskt frågar oss vad vi har gjort för fel. Jag tror att Doris Pack har pekat ut den rätta vägen. Daytonavtalet var ett steg på vägen mot ett icke-krig. Vi måste nu så sakteliga närma oss freden. Ett steg på vägen mot fred innebär slutligen att en federation med tre måste bildas där samtliga tre folk känner sig likaberättigade.
Jag vill på intet sätt rättfärdiga de kroatiska extremisterna i Mostar, men de finner naturligtvis anhängare eftersom de inte inser att de som folkgrupp inte har samma rättigheter som republiken Srpska. Här har vi ett enormt problem som vi måste kämpa med, eftersom det inte är en balanserad, en symmetrisk utan en asymmetrisk federation.
Den andra frågan vi tydligt måste se gäller - det har Doris Pack redan varit inne på - flyktingarnas återvändande. Här får inte olika måttstockar tillämpas, lika lite som för samarbetet med domstolen i Haag. Det råder dock en stor ensidighet vad gäller dem som överlämnas dit. Folken i regionen kommer i längden endast att vara beredda att samarbeta med domstolen om de har en känsla av att brottslingar från alla tre nationerna överlämnas och även döms i samma utsträckning. Det innebär att vi inte alltid bara får kritisera andra, utan vi måste också med självkritik säga att vi av olika anledningar ofta tillämpar olika måttstockar.
Jag tackar Swoboda för att han tydligt påpekade något som också bör sägas här, nämligen att president Kostunica tyvärr tycks uppmuntra vissa krafter i republiken Srpska till en nationalistisk politik. Jag anser också att vi tydligt skall tala om för Belgrad att vårt stöd till dem är beroende av att ingen sådan uppmuntran av nationalistiska krafter sker i republiken Srpska. Inte bara vårt stöd till Bosnien-Hercegovina får därför beläggas med villkor utan även stödet till Serbien eller närmare bestämt Jugoslavien, så som vi tydligt och klart har gjort i Kroatiens fall. I Jugoslaviens fall finns det en risk att vi i vår eufori över Milosevics fall, något som vi givetvis välkomnade, förlorar lite av vår måttstock. Det rubbar tyvärr också balansen i området!
(Applåder)

Verheugen
Herr talman, ärade ledamöter! Kommissionen delar parlamentets förskräckelse och avsky inför händelserna i Trebinje och Banja Luka. Min ansvarige kollega Chris Patten befinner sig i eftermiddag i Bosnien. Han har i sitt uttalande fördömt dessa våldsdåd och krävt att myndigheterna i republiken Srpska skall finna gärningsmännen och ställa dem inför rätta.
När det gäller det så kallade kroatiska självstyret inom federationen Bosnien-Hercegovina stöder kommissionen uttryckligen den höga representantens beslut att utesluta Jelavic från ordförandeskapet för Bosnien-Hercegovina, liksom hans uppmaning till de bosniska kroaterna att stödja uppbyggnaden av en stabil flerfolksstat.
Jag vill tydligt påpeka att de senaste händelserna inte på något vis bidrar till att främja integrationen av Bosnien-Hercegovina i den europeiska strukturen eller till att förbättra landets anseende hos i synnerhet givarländerna. Tvärtom! Händelserna gör det ännu svårare att finna de medel i landet som Bosnien verkligen behöver och som de även fortsättningsvis är beroende av.
Europeiska unionen kommer inte att dra sig tillbaka från Bosnien-Hercegovina. Vi kommer att fortsätta vår strävan att bygga upp landet och hjälpa alla de medborgare som längtar efter ett land i fred. Landets interna problem kan inte enbart lösas genom ingåendet av ett stabiliserings- och associeringsavtal eller genom perspektivet om ett närmande till Europeiska unionen.
Integrationen av Bosnien-Hercegovina i Europeiska unionen förutsätter snarare att landet självt får till stånd en genomgripande intern förändring, under beaktande av sådana värden som de mänskliga rättigheterna och skydd av minoriteter som Europeiska unionen vilar på. Först efter en sådan förändringsprocess skulle integrationen kunna bidra med något ytterligare vad gäller stabilitet, säkerhet och ekonomisk utveckling.
Enligt Europeiska unionens uppfattning är framstegen i stabilisering- och associeringsprocessen i Bosnien-Hercegovina en prövosten för landets beredskap att genomföra de förändringar som krävs. Vi förväntar oss i synnerhet framsteg i förverkligandet av särskilda åtgärder som för ett år sedan fastslogs inom ramen för den så kallade road map och dit även flyktingarnas återvändande hör.
Av de sammanlagt arton åtgärderna är det hittills bara fem som har förverkligats fullt ut. Ytterligare nio förverkligas till viss del, medan fyra åtgärder ännu inte har vidtagits över huvud taget. Först när alla åtgärder har vidtagits kan nästa fas i processen, nämligen genomförbarhetsstudien påbörjas.
Inom ramen för Cards-programmet kommer kommissionen i fortsättningen att koncentrera sitt stöd på de målgrupper som främjar flyktingarnas återvändande och försoningsprocessen. Av de sammanlagt 105,3 miljoner euro som år 2001 ställdes till förfogande för Bosnien-Hercegovina utgår 37,3 miljoner euro - det är den klart största enskilda posten - till flyktingarnas återvändande till Bosnien-Hercegovina. Dessutom har omkring 16 miljoner euro avsatts till stöd till integration och försoning för att stödja uppbyggnaden av institutioner och dit hör även stärkandet av författningsdomstolen och tre olika instanser för mänskliga rättigheter.
I enlighet med kraven här har stödet inom ramen för Cards kopplats till olika villkor. Eftersom flyktingarnas återvändande hittills har förhindrats i större utsträckning i republiken Srpska än i federationen Bosnien-Hercegovina har republiken Srpska också erhållit mindre bidrag på det området.
I beslutet om stödets nyorientering eller inriktning måste hänsyn tas till att strukturellt viktiga och av EU prioriterade projekt främjas genom Cards-programmet, som till exempel flyktingarnas återvändande, instanser för mänskliga rättigheter, den rättsliga reformen och utvecklingen av fri massmedia. Om sådana projekt skulle avbrytas skulle man snarare hjälpa extremisterna i Bosnien som dessa projekt ju vänder sig emot.
Till skillnad från Cards kan det ömsesidiga makroekonomiska stödet från kommissionen inte kopplas till särskilda krav. Stödet utgår inom ramen för ett sammanhållet makroekonomiskt program som har antagits av myndigheterna där och stöds av de internationella finansinstituten. På grund av de speciella förhållandena i Bosnien-Hercegovina är kommissionen ändå angelägen om att garantera att hela det politiska fältet, det vill säga också den politiska verkligheten på plats blir så förmånlig som möjligt och att åtgärderna när det gäller det makroekonomiska stödet överensstämmer med de andra åtgärderna i gemenskapen.

Pack
Tack herr kommissionär för ert anförande! Jag vill bara i anslutning till era uttalanden om allt det som inte fungerar i Bosnien-Hercegovina fråga om det stämmer att Bosnien-Hercegovina på Europarådets nästa eller nästnästa sammanträde skall bli medlem i Europarådet. Jag undrar om det verkligen är sant och om alla vi 15 medlemsstater kan ställa upp på det så länge de villkor som ni har beskrivit inte är uppfyllda.

Verheugen
Herr talman, jag beklagar! Mitt svar måste tyvärr bli att jag inte kan besvara den frågan. För kommissionen är, som ni vet, inte medlem i Europarådet. Jag måste be er ställa den frågan till rådet, som samordnar de femton medlemsstaternas ståndpunkter i Europarådet. Det kan jag däremot gärna hjälpa till med.

Talmannen
Mina damer och herrar! Vi har just blivit vittnen till den ovanliga situationen att en kommissionär inte har ett svar att ge. Även det är naturligtvis mänskligt och godtagbart.

Swoboda
Herr talman! Bortsett från att hela landet upptas om Bosnien-Hercegovina upptas, vill jag ställa följande fråga till er, herr talman: Jag har precis som kollegan Posselt och några andra röstat för fredagen i Strasbourg. Det förkastades även den här gången. Nu har vi bara torsdagen. Kan ni tala om anledningen till att vi röstar kl. 18.30, när debatten förmodligen avslutas redan kl. 17.10 eller 17.15? Det kommer ni förmodligen inte att kunna ändra på i dag.
Jag vill ändå ber er, herr talman, se till att vi röstar i slutet av debatten på torsdagen när vi diskuterar brådskande och angelägna frågor, precis som vi gjorde förr. Det innebär ingen ändring av om vi är för eller mot fredagen, om vi kan rösta direkt efter debatten i aktuella och brådskande frågor.
(Applåder)

Talmannen
Det problemet har vi ofta på torsdagar. Tidpunkten har fastslagits på föredragningslistan och sedan visar det sig att det antingen går fortare eller långsammare. Vi måste bli bättre på det. Men vad som händer i dag vet vi inte alls, kära kollega, för om det är många som begär ordet precis som ni blir klockan lätt 17.30. Sedan följer ju också debatterna om de tre betänkandena. Mellan kl. 17.30 och 18.00 är det ingen paus, utan då planeras debatten om de tre betänkandena äga rum.

Mänskliga rättigheter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
Etiopien - B5­0360/2001 från ledamöterna Lucas, Rod, Maes och Schörling för Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen om Etiopien;
B5­0363/2001 från ledamöterna Sauquillo Pérez del Arco och Carlotti för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om polisens förtryck av studenter i Etiopien;
B5­0370/2001 från ledamot Corrie för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater om situationen i Etiopien;
B5­0376/2001 från ledamot Van den Bos för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Etiopien;
B5­0386/2001 från ledamöterna Vinci och Korakas för Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster om polisens förtryck av studenter i Etiopien;
B5­0396/2001 från ledamot Muscardini för Gruppen Unionen för nationernas Europa om situationen i Etiopien;
Kamerun
B5­0358/2001 från ledamöterna MacCormick, Rod och Isler Béguin för Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen om de mänskliga rättigheterna i Kamerun;
B5­0371/2001 från ledamot Bowis för Europeiska folkpartiets grupp och Europademokrater om situationen i Kamerun;
B5­0377/2001 från ledamöterna Dybkjær och Van den Bos för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Kamerun;
B5­0387/2001 från ledamöterna Sylla och Patakis för Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster om mänskliga rättigheter i Kamerun;
B5­0397/2001 från ledamöterna Carlotti och Van den Berg för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om försvunna personer i Kamerun;
Pressfrihet i världen
B5­0356/2001 från ledamöterna Wuori, Frassoni, Schroedter och Maes för Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen om pressfriheten i världen;
B5­0364/2001 från ledamöterna Van den Berg, Swoboda och Imbeni för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om pressfriheten i världen;
B5­0367/2001 från ledamöterna Morillon, Lamassoure, Bayrou, De Sarnez, Salafranca Sánchez-Neyra och Dimitrakopoulos för Europeiska folkpartiets grupp och Europademokrater om pressfriheten i världen;
B5­0378/2001 från ledamöterna Malmström och Haarder för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp om pressfriheten i världen;
B5­0388/2001 från ledamöterna Wurtz, Di Lello Finuoli, Seppänen och Alavanos för Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster om pressfriheten i världen;
B5­0395/2001 från ledamöterna Muscardini och Segni för Gruppen Unionen för nationernas Europa om pressfrihet.
Etiopien

Maes
Herr talman, herr kommissionär! Fram till för inte så länge sedan var vi tvungna att prata om kriget mellan Etiopien och Eritrea. Lyckligtvis är det nu över och detta stolta och vackra etiopiska folk kan åter ägna sig åt sin egen tillvaro. Tyvärr måste vi konstatera att de mänskliga rättigheterna kränks, att det förekommer tortyr, att människor godtyckligt sätts i fängelse, att studenter förgäves vädjar om akademisk frihet. Det gör ont. Vi har som internationell gemenskap tecknat ett partnerskapsavtal. Det kommer vi att underteckna som "Cotonouavtalet". I det strävar vi efter att, i en ömsesidig dialog, komma fram till goda förhållanden. Det gäller också särskilt för Etiopien, ett land som alltid står på listan som kommer i fråga för nödbistånd. Jag hoppas att vi med Etiopien nu äntligen kan vända blad och att Etiopien skall vara berett att - och det tycker jag att vi måste insistera på, herr kommissionär - släppa de personer som just nu sitter i fängelse för att de är människorättsaktivister, nämligen Woldemariam, Nega och Lidetu Ayalew, att låta studenterna återvända till sina universitetsområden i full frihet och att respektera de grundläggande fri- och rättigheterna.

Van den Berg
Herr talman! I resolutionen fördöms helt riktigt ett antal saker och det uppmanas också till åtgärder från EU:s sida. Det kan också ske inom ramen för Cotonouavtalet.
Det sker i ett land, Etiopien, som har en viktig ställning i Östafrika och som genomlidit en fruktansvärd tid under Mengistu och som nu äntligen har fred efter ett intensivt inbördeskrig. Etiopien styrs av människor som härrör från motståndsrörelsen och som ibland fortfarande har en viss bushmentalitet och som har det svårt att verkligen dela makten med andra. Tigrerna spelar en viktig roll i regeringen och gör det mycket kompetent. Regeringen spelar också en mycket viktig roll i några fredsbevarande sammanhang, men samtidigt har de stora svårigheter att skapa goda förhållanden i Etiopien, i förbindelserna med Eritrea och även inne i Eritrea. Man försöker bygga upp ett regionalt självstyre i länderna, sammankopplat med en viss etnicitet med respekt för minoriteter. Det går väldigt mödosamt. Det stöter också ofta på motstånd från vissa grupper i Etiopien. Vi måste helt enkelt konstatera att det kostar dem väldigt mycket möda att bygga upp en kraftigare stabil demokrati.
I viss mån har jag förståelse för den möda det kostar dem. Samtidigt kan vi dock som internationell gemenskap svårligen göra annat än att fråga om de inser att om de inte respekterar de mänskliga rättigheterna, inte kan uppbringa någon respekt för oliktänkande grupper, reagerar med våld och skändar de mänskliga rättigheterna, så skadar de verkligen sin egen ställning och våra möjligheter att stödja dem. Jag tror att vi måste arbeta inom ramen för den förståelsen och den insikten och måste vara mycket tydliga och därför kommer vi också gärna att stödja den här resolutionen.

Van Hecke
Herr talman! Få afrikanska statschefer kunde vid sitt tillträde räkna med så mycket internationell goodwill som den etiopiska ledaren Meles Zenawi. Slutet på den militära diktaturen, det fredliga avskiljandet av Eritrea och bildandet av en nationell enhetsregering gjorde landet då till en modell för en framgångsrik övergång från diktatur till demokrati. Tyvärr har den bilden brutalt slagits sönder. Det blodiga gränskriget med Eritrea, regeringen oförmåga att förebygga en ny svältkatastrof och de senaste veckornas repression har allvarligt skadat bilden av Etiopien. Det är riktigt att arbetslösa ungdomar utnyttjade studentprotesterna i början av månaderna för att börja plundra, men det berättigar inte på något sätt ordningsmaktens ovanligt hårda agerande, varvid minst 30 personer dödades. Det berättigar inte heller den våg av repression som inneburit att studenter, journalister, människorättsaktivister och motståndare till regimen gripits och anklagats för att ha uppmanat till våld.
Etiopien brottas med två grundläggande problem: för det första regeringens tunna etniska grund och för det andra fattigdomen. Vad det första anbelangar så måste det snabbt skapas en interetiopisk dialog, i vilken alla politiska och etniska grupper är representerade och Europa kan spela en mycket viktig roll i det sammanhanget. När det gäller den andra punkten så måste den etiopiska regeringen utan förbehåll ställa sig bakom fredsavtalet med Eritrea så att de nödvändiga ekonomiska medlen för utveckling inte längre går till försvarsutgifter och till vapen.
Kamerun

MacCormick
Herr talman! Jag kan själv inte påstå att jag är bekant med omständigheterna i Kamerun, men tillsammans med andra kolleger i kammaren har jag blivit kontaktad av vänner och bekanta som vi litar på i icke-statliga organisationer, och särskilt International Federation for Christian Action Against Torture (internationella förbundet för kristen aktion mot tortyr), som uppmärksammat oss på de mest allvarliga frågor som förtjänar unionens institutioners uppmärksamhet och särskilt parlamentets uppmärksamhet. Vi har välgrundade rapporter angående upptäckten av 2 000 massgravar, häktningen av höga officerare i gendarmeriet, undersökningar av en organisation som är känd som "Operational Command", och rent allmänt angående frågor som är mycket oroande.
Det har förklarats för oss att vad som krävs är en oberoende undersökningskommitté som kan belysa överträdelserna mot de mänskliga rättigheterna, tortyrhandlingar, försvinnanden och olagliga avrättningar, ett engagemang för att ge tillräckligt skydd för dem som försvarar de mänskliga rättigheterna och för de lokala organisationer som arbetar med denna fråga, och att en särskild föredragande utnämns för utomrättsliga domar och godtyckliga avrättningar, och att arbetsgruppen för påtvingade eller ofrivilliga försvinnanden så snart som möjligt skall uppmanas att undersöka förhållandena i Kamerun.
Av en händelse innehåller dagens Le Monde en särskild bilaga om Kamerun, där man i inledningsmeningen talar om att all Afrikas ondska finns i Kamerun, och samtidigt också att alla skäl till att hoppas att situationen skall bli bättre finns där. Vad som här har avslöjats för oss antyder att båda dessa påståenden är sanna: både skälen till hopp och de nuvarande missförhållandena. I denna veckas Le Monde har vi också i samband med general Aussaresses blivit påminda om att tortyr, försvinnanden och ondskefulla gärningar och användandet av människor som verktyg och inte som syften i sig har givit vår kontinents historia fruktansvärda ärr, både under andra världskriget och senare.
Vi är inte i en ställning där vi kan framhålla oss själva som om vi på något sätt skulle vara överlägsna, men vi kan som människor som bryr sig dela den oro som finns hos våra medmänniskor i Kamerun som tar upp dessa frågor och hos ledamöter i internationella icke-statliga organisationer för mänskliga rättigheter som har fäst vår uppmärksamhet på frågan. Jag rekommenderar starkt denna resolution till kammaren och hoppas att den kommer att antas enhälligt i kväll.

Van Hecke
Herr talman! Det är inte första gången som icke-statliga organisationer och människorättsorganisationer ringer i larmklockan när det gäller människorättsläget i Kamerun. De talar om försvinnanden, avrättningar utan rättegång, tortyr, massgravar och överfyllda fängelser. Framför allt den särskilda enheten för banditbekämpning skulle systematiskt skända de mänskliga rättigheterna.
FN-kommittén mot tortyr uppmanade, helt riktigt, på att den här enheten snabbt skulle upplösas. Det räcker naturligtvis inte. Laglösheten är ett jättelikt problem i Kamerun. Det är positivt att presidenten, Biya, inrättat en undersökningskommission som lett till att några misstänkta officerare har gripits.
För att återställa förtroendet för rättsstaten behövs det dock mer, såsom en oberoende utredning om de försvunna personerna och om massgravarna och framför allt straffande av de skyldiga. Europa skulle i det sammanhanget kunna hjälpa till genom att ställa medel och experter till förfogande för rättsapparaten i Kamerun.
Utan att vilja ge Kameruns ledare något alibi så vill jag ändå i förbigående fästa uppmärksamheten på ett av de grundläggande problemen i Kamerun och förresten i stora delar av Afrika, nämligen den dramatiska nedgången på råvarupriserna.
Oxfam har i dag lagt fram en rapport i vilken man utgår från att den nedgången i råvarupriser kostar utvecklingsländerna mer än det totala belopp som de får i utvecklingsbistånd. Jag skulle därför vilja uppmana rådet och kommissionen att ta rekommendationen i Oxfam-rapporten på allvar och kanske kan vi anordna en debatt om det här inom kort.
Det är i alla fall hoppingivande att det belgiska ordförandeskapet i dag tillkännagivit att det vill göra Afrika till en av sina prioriteter och det välkomnar vi och det vill vi gärna medverka till.

Sylla
Herr talman! Jag håller helt med mina kolleger och vill även tillägga att FN:s kommitté mot tortyr kan intyga att tortyr är mycket utbrett i Kamerun, vilket också bekräftas av en f.d. kamerunsk ministers vittnesbörd. Enligt honom är fängelsevärlden i detta land omänsklig och det förekommer ständigt tortyr på det fysiska och det andliga planet.
Allt tyder på att den kamerunska regeringen - och det är kanske det som oroar mig mest i dag - inte längre har någon kontroll över de specialstyrkor som den själv har inrättat, de specialstyrkor som bl.a. skall vara ansvariga för 9 ungdomars försvinnande, vilka skall ha stulit en gasbehållare i Doualas idrottsområde.
För att bevisa att regeringen handlar i god tro - min kollega sade för en stund sedan att det finns en mängd skäl att hoppas på Kamerun - tror jag att man måste stämma in i FN:s förslag, dvs. att omgående inrätta en kommission som skall belysa allt det som har konstaterats under de senaste månaderna: övergrepp, tortyr, försvinnanden och avrättningar utan föregående rättegång.
I dag tror jag inte att parlamentet får nöja sig med att rösta igenom texter som inte kommer att respekteras och kontrolleras ute på fältet, med tanke på att Kamerun dessutom har undertecknat Cotonouavtalet av den 23 juni 2000, som föreskriver att parterna skall åta sig att främja och skydda alla grundläggande friheter och alla mänskliga rättigheter. Vi måste kräva att Kamerun rättar sig efter detta avtal och finna medel för att utesluta detta land, i likhet med alla andra som bryter mot avtal de själva undertecknat.
Ingen svårighet - ekonomisk, social eller demografisk - bör och får inte rättfärdiga tortyr.

Martínez Martínez
Herr talman! Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och Europaparlamentet bör skicka ett tydligt budskap till myndigheterna i Kamerun.
För att Cotonouavtalet skall bli effektivt och trovärdigt kräver Europeiska unionen att alla AVS-länder, naturligtvis även Kamerun, i praktiken visar sitt tydliga engagemang för de demokratiska värdena. Regeringarna och i synnerhet den statliga säkerhetsapparaten i alla de länder som är associerade till Europeiska unionen måste inse att säkerheten och den allmänna ordningen inte kan gå före utövandet av friheterna, för att inte tala om medborgarnas fysiska integritet.
Kamerun är ett viktigt land i regionalt avseende och den ekonomiska situationen visar hoppingivande indikatorer, men vi är skyldiga att se bortom dessa goda framtidsutsikter och uppmana regeringen i Kamerun att anstränga sig ytterligare för att upprätthålla rättsstaten och respektera befolkningens rättigheter.
Likaså bör vi uppmana regeringen i Kamerun att anpassa sig till rekommendationerna från Förenade nationerna som redan har begärt att den reformerar sin organisation samt agerandet från säkerhetsstyrkornas sida, så att dessa utgörs av reguljära styrkor som alltid agerar inom lagens ramar.
I Kamerun bör man inse att man i och med detta inte bara tillgodoser Europeiska unionens och de övriga ländernas krav utan även agerar i det egna folkets intresse; och dessutom är det bra för hela den afrikanska kontinenten att det europeiska samarbetet med Afrika, både det som sker inom ramen för Cotonouavtalet och det som våra länder bedriver i bilaterala former, styrs av respekten för de frihetliga värderingar som vi alla säger oss dela.
Jag vill precis som kollegan MacCormick avsluta med ett erkännande av det arbete och den mobilisering som sker inom vissa icke-statliga organisationer som till exempel Fiacat, som har försett oss med information och förmedlat sin oro, i sin ständiga bevakning av situationen i Kamerun och vi vill i ännu större utsträckning uppmuntra lokala organisationer som till exempel "De kristnas agerande för tortyrens avskaffande" som ständigt är alerta i området och därför har blivit offer för godtyckliga förfaranden. De förtjänar vår solidaritet.
Pressfrihet i världen

Schroedter
Herr talman! Press- och yttrandefriheten är demokratins kärna. Människor som har levt i totalitära system vet hur viktigt det är att inom en stat tillkämpa sig och utnyttja den kärnan i hela dess betydelse och omfång. De vet därför också att manipulering av pressen utgör ett angrepp mot demokratin, det vill säga att där pressen likriktas och manipuleras eller där den politiskt sett förlorar sin mångfald, eftersom den förvandlas till ett företagsmonopol, där hotas demokratin i allra högsta grad. Därför måste vi inte bara i tredje land, i staterna som befinner sig i omvandling, lägga oss i för att främja den demokratiska utvecklingen där genom att främja pressfriheten, utan vi måste också se till oss själva. Jag tror att det är särskilt viktigt att vi frågar oss om ett val kan kallas demokratiskt när de flesta TV-kanalerna är likriktade.
Måste vi inte också här fundera över om vi kan ställa upp på detta? Jag anser att det gäller Ryssland lika mycket som Europeiska unionens medlemsstater. Därför anser jag att det är viktigt att pressfriheten tas med som en indikator i rapporten om de mänskliga rättigheterna. Pressfriheten måste utgöra en del av det som ligger till grund för vår bedömning av klausulerna i partnerskaps- och samarbetsavtalen, vår bedömning av hur nära förbindelser vi skall ha till Ukraina, till Ryssland, men även vår bedömning av hur demokratin utvecklas i våra stater.
(Applåder)

Van den Berg
Herr talman! Pressfrihet är ett av de mycket värdefulla element som ingår i en riktig demokrati. Den pressfriheten saknas i många diktaturer på grund av makthavarnas rädsla för upplysta medborgare, för debatt, opposition och offentlighet.
Europa bör ta strid för den pressfriheten och för dem som kämpar för den. Det är förståeligt att vi i det sammanhanget främst ser till utvecklingsländerna och även till före detta centralstyrda länder som nu befinner sig i en övergångsfas. Helt riktigt, vårt stöd och bistånd till lokala icke-statliga organisationer, det civila samhället och olika media är nämligen ofta ett verkligt stöd.
Vi socialdemokrater betraktar frågan om pressfrihet som en hörnsten i vår övertygelse. Inom Europa vill vi dock fästa er uppmärksamhet på ett mycket oroande fenomen, nämligen koncentrationen av ägande av och inflytande över media i Europa i några få länder. Det skadar mångfalden i grunden. Ännu allvarligare blir det om den ekonomiska och den politiska makten sammanfaller. Då är friheten i fara. Jag behöver inte nämna några namn för att vara tydlig. Den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet skall ta initiativet till förslag för att motverka det här hotet mot pressfriheten. Tyvärr har Europeiska folkpartiet anmält att det, trots att det tagit initiativet till den här resolutionen, inte vill stödja den delen av resolutionen. Ännu värre, det har hotat att rösta mot resolutionen om den här delen av den skulle antas. Når den tidigare nämnda personens makt, eller rädslan för dem, så långt att han har folkpartiet i sin makt? Vi uppmanar Europeiska folkpartiet att snabbt tänka över om det vill försvara pressfriheten eller maktkoncentrationen. Det blir intressant att se det resultatet vid omröstningen strax.

Morillon
Herr talman, mina kära kolleger! Det här är ett bra tillfälle för att ge ett direkt svar till van den Berg.
Europeiska folkpartiets grupp tog initiativet till den resolution som är upphovet till denna debatt. I samband med den internationella pressfrihetsdagen, som firades den 3 maj i år, ville vi uttrycka vår solidaritet med de journalister som fallit offer för sitt engagemang under år 2000. 36 av dem dödades och ytterligare 77 sitter nu i fängelse på grund av att de har utövat sitt yrke.
När det förekommer brott mot pressfriheten är vi alla här medvetna om att människans värdighet skadas, hennes sanningssökande kränks och hennes utveckling förbjuds. Det ville vi säga så enkelt som möjligt. Tyvärr har denna mycket enkla tanke avletts från sitt syfte genom ett initiativ från övriga politiska grupper - vilket van den Berg nyss talade med oss om. Med detta initiativ fann de ett tillfälle att åter inleda en politiskt präglad polemik mot en av våra kolleger, den framtida statschefen för en av Europeiska unionens femton medlemsstater.
Som en beklaglig konsekvens av att sammanträdesperioderna har kortats ned visade det sig att jag -författare till det ursprungliga förslaget och på jakt efter schalottenlök, något vi ju alla är tvingade till här i Strasbourg - inte kunde delta i det samordningsmöte som ledde fram till den gemensamma resolution som vi skall rösta om i dag. Jag var vid den tidpunkten i kammaren för att delta i den viktiga diskussionen om Mellanösterns framtid. Den vilja som uttrycktes av en snäv majoritet av våra kolleger har dock inte gett oss förmågan att vara överallt samtidigt, och det kan jag bara beklaga.
Därför har jag - eftersom jag skulle ha motsatt mig den punkt som i dag finns med i den gemensamma resolutionen - bett mina kolleger i gruppen att inte underteckna denna gemensamma resolution och i stället föreslå att vi skall rösta om vår ursprungliga resolutionstext, i all sin enkelhet.

Sánchez García
Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionär! Ett starkt minne från min ungdomstid, då jag just hade inlett min yrkesbana, är en kommentar från en av mina chefer som sade att det största Gud har gett människan är yttrandefriheten. Den kommentaren gjorde så starkt intryck på mig att jag aldrig har glömt den eller slutat tillämpa den i mitt yrkesliv.
Därför står jag i dag bakom resolutionsförslaget som handlar om pressfriheten i världen och som jag absolut försvarar i en tid då många författare, journalister och fotografer på hela vår jord av olika skäl riskerar livet.
Jag vill i dag särskilt nämna stadgan för de grundläggande rättigheterna och den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna och sända en tanke till en baskisk journalist, Landaburu, som tyvärr i likhet med vissa av sina kolleger har utsatts för attentat från terroristerna som var ute efter hans liv för att på det viset hindra honom från att fritt uttrycka sina åsikter. Därför instämmer jag i det ändringsförslag som har lagts fram av ledamöterna Galeote och Salafranca.

Fiori
Herr talman! Jag talar som journalist. Jag måste säga att jag har iakttagit vad som har hänt med denna resolution med en viss bestörtning och även en hel del tvekan. General Morillon erinrade nyss om att vi, som det europeiska folkpartiets grupp, beslöt oss för att ta detta initiativ inför världsdagen för pressfrihet, den 3:e maj. Jag anser att det var ett utmärkt initiativ därför att det försvarar dem som varje dag kämpar för friheten och även riskerar sina liv för att informera världen om vad som händer i stora delar av Tredje världen eller - låt oss inte glömma det - i Östeuropa.
Sedan hände något mycket obehagligt. Man har ansträngt sig för att utnyttja detta utmärkta initiativ genom att vrida det till en viss politisk ståndpunkt, en politisk ståndpunkt som, enligt min mening, har visat sig alltför många gånger i denna kammare. Jag vill inte slösa ett enda ord på detta. Arton miljoner italienare har redan svarat, i söndags. Jag vill bara se vad resultatet blir av allt detta. Resultatet är att ett viktigt vittnesmål troligen förlorar en stor del av sin betydelse på grund av detta pryderi inom massmedievärlden, som föredrar våldsamma diskussioner framför ett utbyte av idéer. Framför allt har man avstått från den funktion som tillkommer denna institution och man fortsätter att brista i respekt för politiken. Vi tror endast på en politik som bygger på värden och ett utbyte av idéer; vi tror inte på en politik som bygger på agg. Agget har aldrig skapat någonting i historien och för det mesta har det inte aldrig belönat dem som använder sig av det. Vi tror endast på positiva värden.

Volcic
Herr talman! En regering som fängslar sina egna journalister är knappast så demokratisk att den kan garantera en rättvis rättegång i enlighet med internationella normer, och jag skulle därför ha större förtroende för en övervakning. Det är naturligtvis nödvändigt att insistera på principen om pressfrihet, men jag minns omdömena då den första pressfrihetslagen publicerades i Sovjetunionen. Då frågade sig journalisterna: vem kommer att betala oss för att ge ut tidningar? Frågan är ännu i dag inte löst. Jag pekar på detta problem, då vårt resolutionsförslag konstaterar den ryska pressens påtvingade förfall och även beklagar attackerna på avvikande och mot friheten. Jag skulle vilja tillägga att frågan om pressen utgör en del av maktkampen. I Ryssland förde pressen, understödd av miljardärerna, Jeltsin till presidentposten, men den dåvarande politiken faller inte den nuvarande ledningen i smaken och samma miljardärer återfinns nu på de anklagades bänk eller utomlands. Pressfriheten utgör naturligtvis en del av detta skeende, som dock i första hand är ett led i maktkampen.
Jag vill även tillägga att medievetenskapen alltmer pekar på att det som kallas redaktionell rutin är ett element som stör den fria pressen. De enskilda journalisterna accepterar det arbete de kan finna och de anpassar sig till det klimat och de idéer som råder på redaktionen, även då dessa står i strid med deras personliga uppfattning. Att förvandla konformister till helgon är hur som helst ingenting som man kan åstadkomma med resolutioner.
Här vill jag naturligtvis påminna om punkt 10 i resolutionsförslaget som handlar om intressekonflikt. Som vi vet är det ett problem som man har talat mycket om dessa dagar med anledning av det italienska valet. Man yrkar på att regeringarna skall hålla noggrann uppsikt över intressekonflikter och tvivelaktiga förbindelser mellan redaktionerna och ägaren. Och vad skall man göra när premiärministern och ägaren är en och samma person, herr talman?

Maaten
Herr talman! Tack för detta yttrande. Yttrandefrihet och särskilt pressens oberoende bidrar till att garantera och främja demokratin i världen. Ingripandet mot journalister i deras yrkesutövning är ett tecken på oförmåga att respektera en demokratisk struktur, men är snarare regel än undantag. Fortfarande utsätts journalister runt om i världen för censur, fysiska sanktioner och skändningar av den personliga värdigheten. I många fall sker det även med dödlig utgång. Problemet är naturligtvis Ryssland, där vi sedan Putin är vid makten sett nya steg i utvecklingen av Rysslands mediamarknad efter Sovjettiden. Tendensen är tydlig. Kreml försöker tvinga på Rysslands nationella nät ORT, RTR och NTV sin vilja och utveckla en ideologi där endast statsintressen kan utannonseras i media.
Vi såg det nyligen igen då allmänna åklagaren den 10 maj gjorde husrannsakan vid Echo Moskva, en radiostation, och tog alla ekonomiska och kommersiella handlingar i beslag. Hur långt det skall gå i Ryssland vet vi ännu inte, men det är i alla fall tydligt att demokratin har problem i det landet.
Naturligtvis måste vi också hålla ögonen på demokratin i Europa. I Italien har premiärministern nyss utsetts och han äger ett företag som bland annat innehar tre televisionskanaler och det största tidningsförlaget i landet, vilket i sin tur ger ut tidskrifter som stöder politikern. Jag tycker att initiativet av Van den Berg i den socialdemokratiska gruppen är intressant att titta på. Vi måste för övrigt inse att det här naturligtvis inte bara förekommer i Italien. Även i England är det en hand som styr över media och det gynnar just nu den socialdemokratiska regeringen vid valet. Även i andra länder är det så att liknande utvecklingar förekommer. Jag tycker det vore bra om även Europaparlamentet skulle granska det här och fundera över vilka möjligheter som finns för att göra något åt det, det berör nämligen oss alla.

Sichrovsky
Herr talman! Pressfriheten är utan tvekan grunden för varje fungerande demokrati. Jag anser - även i min roll som journalist - att detta sammanfattas på ett bra sätt i resolutionsförslaget. Om vi ställer informationsfriheten mot detta måste vi däremot gå ett steg längre än att bara garantera att alla journalister opåverkade skall kunna utöva sitt yrke.
Befolkningens informationsfrihet begränsas till viss del ändå i länder där pressfriheten garanteras. Det sker till exempel genom att medieägarna har ekonomiska affärer ihop, men även genom att det så kallade journalistiska ansvaret har försämrats. Det är till exempel oroväckande, även om det inte faller direkt under begränsningen av pressfriheten, att vissa tidskrifter har gått över till att definiera de olika avdelningar, alltså även de politiska, som profitcenter och därmed gör den politiska redaktionen ansvarig för annonsintäkterna.
Det påverkar också pressfriheten om en dagstidning, som i Österrike till exempel, ändrar politisk inriktning i sin rapportering, när den räddas från konkurs av en bank som är nära knuten till ett visst politiskt parti.
Det finns ytterligare ett problem, nämligen tendensen att allt mer skilja informationen och kommentarerna åt. Resultatet blir ett slags läsarbrevjournalistik, där vi i tidningar som påstår sig vara oberoende nästan bara möts av journalisternas uppfattning som påverkas av ägarna och deras intressen.
För att ändå garantera rätten till information krävs förutom pressfriheten också informationsfrihet för befolkningen. Vi som Europaparlament är skyldiga att se till att pressfriheten i alla länder respekteras. Kanske bör vi i framtiden i ännu större utsträckning respektera befolkningens rätt till åsiktsmångfald och åsiktsfrihet.

Hernández Mollar
Herr talman! Det går inte att acceptera en resolution om pressfrihet utan att parlamentets solidaritet med den baskiske, spanske och europeiske journalisten Gorka Landaburu, som nyligen blev offer för ETA:s attentat strax efter de baskiska valen, kommer till uttryck i denna. Dessutom bör den å andra sidan innehålla en tydlig uppmaning till försvaret av och garantin om ett fritt utövande av journalistyrket som är så hotat - och det bör man vara medveten om här i parlamentet - i en del av det europeiska territoriet, nämligen i Baskien.
ETA:s politiska gren, herr talman, har straffats hårt i valurnorna och hur svarade de på det? Det omedelbara svaret från denna brottsliga organisation blev än en gång att inge fruktan, hota och begå ett attentat mot en journalist som inte gjort annat än försvarat de värden som det europeiska samhället bygger på, försvarat en fredlig samlevnad och försvarat de baskiska medborgarnas frihet.
Yttrandefrihetens fiender, demokratins fiender och livets fiender förtjänar inte att vara medborgare i det Europa som vi håller på att bygga på sådana stabila grunder som frihet, säkerhet och rättvisa för de som bor och rör sig på det europeiska området.
Mina damer och herrar, det var innehållet i det ändringsförslag som min grupp har lagt fram och som jag hoppas vinner stöd av de politiska grupperna här i kammaren, och jag är tacksam till Sánchez García som redan hade meddelat det.

Verheugen
Herr talman! Jag vill börja med en kort kommentar angående Etiopien. Det gläder kommissionen att den frågan har tagits upp här. Kommissionen deltog den 26 april som företrädare för unionen i protesterna som framfördes till den etiopiska regeringen. Där beklagades förlusterna av människoliv till följd av de oroligheter som hade ägt rum den senaste månaden i Addis Abeba och på andra orter i landet. Där beklagades också säkerhetsstyrkornas våldsdåd. I framförandet av protesterna uppmanades regeringen till ett fullständigt uppklarande av de senaste fallen genom en omfattande och opartisk undersökning.
Beträffande konflikten mellan Etiopien och Eritrea uppmanar kommissionen de båda länderna att oinskränkt stödja fredsdelegationen under FN:s och OAU:s beskydd. Kommissionen förväntar sig att båda regeringarna garanterar FN-delegationen full rörelsefrihet, medverkar aktivt i minröjningsaktionerna, friger alla krigsfångar och interner och sätter igång en demobilisering av en stor del av försvarsmakten.
EU har stött FN-delegationens insatser genom att kontinuerligt följa utvecklingen i båda länderna och upprätthålla en nära kontakt med alla parter som medverkar. Den har gjort uttalanden där processen uppmuntras och - i den mån det har krävts - gett uttryck för sin oro. Kommissionen anser att det är bästa sättet att stödja FN:s insatser.
Kommissionen välkomnar uttryckligen initiativet från den religiösa ledaren att besöka områdena på båda sidor om gränsen och starta en försoningsprocess. Denna avgörande process bör enligt kommissionen inledas och genomföras av de berörda folken. Kommissionen anser att det ännu är för tidigt med ett formellt toppmöte i den internationella gemenskapens regi.
Angående situationen i Kamerun vill jag säga att kommissionen uppmärksamt följer situationen för de mänskliga rättigheterna i Kamerun och noterar att landet har påbörjat en demokratisering av samhället och dess institutioner. Vi ser en genomgående positiv utveckling vad gäller de mänskliga rättigheterna och medborgerliga friheterna. Men det bör konstateras att de olika aktörerna inte i tillräcklig utsträckning känner till och respekterar dessa nya rättigheter och friheter.
Kamerun har ratificerat avtalet mot tortyr och blev i november 2000 föremål för ett utskottsbetänkande mot tortyr. Förutom detta inrättades i Kamerun en kommitté för mänskliga rättigheter och de grundläggande friheterna, om än med begränsad funktion. Dessutom har i samarbete med Förenta nationerna ett regionalt centrum inrättats för främjandet av de mänskliga rättigheterna.
Europeiska gemenskapen har stött Kamerun inom ramen för Loméavtalet genom att bevilja 6 miljoner euro till den institutionella reformen på områden som rättsstaten, demokratisering liksom respekten för de mänskliga rättigheterna. Dessutom har ett program prövats för stöd till organisationen av straffrätten i Kamerun.
Reformen av rättsväsendet och stärkandet av en ansvarsfull statsledning i samarbete med Bretton Woods-institutionernas utgår med ett särskilt stöd från de nuvarande finansiella ramarna för den nionde Europeiska utvecklingsfonden. Vidare beviljas särskild finansiering från den nionde Europeiska utvecklingsfonden till stöd av de icke-statliga aktörerna, i synnerhet till förmån för föreningar och frivilligorganisationer som är verksamma på områden som statsledning, främjande av de mänskliga rättigheterna och ett stärkande av rättsstaten.
Kommissionen eftersträvar i Cotonou-avtalets anda positiva insatser som grundar sig på en dialog. Den anser därför inte att det finns något skäl att inleda samråd enligt Cotonou-avtalets artikel 96. Situationen bevakas tillsammans med medlemsstaterna på plats. Regeringen har tillsatt en undersökningskommitté och kommissionen och medlemsstaterna kommer att göra en noggrann analys av kommitténs resultat.
I den sista frågan i denna debatt om de mänskliga rättigheterna kan jag konstatera att det knappast råder några tvivel om att åsiktsfrihet och pressfrihet är helt grundläggande för ett demokratiskt samhälle och att pressfriheten och meningsfriheten endast kan utövas om det finns en mångfald i media. Om det saknas finns det antingen ingen demokrati eller demokratin är hotad.
Hoten mot press- och åsiktsfriheten i hela världen är ett av de sorgligaste kapitlen i vårt internationella arbete. Kommissionen ser precis som parlamentet mycket allvarligt på förföljelsen mot och förtrycket av åsikts- och pressfriheten. Det börjar med förhållandena inom massmedia, så som några medlemmar av parlamentet berättade från Ryssland och slutar med terroristattacker mot journalister som vi i går fick höra om i Baskien. Jag har nöjet att kunna meddela parlamentet att den baskiske journalisten Landaburu, den yngste brodern till kommissionens generaldirektör med ansvar för utvidgningen, inte dog till följd av attentatet. Han är svårt skadad men kommer tack och lov att klara sig.
Det är dock ett tydligt bevis på att terrorn riktas direkt mot journalister, eftersom alla extremistiska organisationer i hela världen med rätta betraktar massmediernas frihet och yttrandefriheten som det största hotet.
Låt mig också kort berätta att EU på det 57:e sammanträdet för FN:s kommission för mänskliga rättigheter tog ställning för yttrandefrihet, religionsfrihet och trosfrihet. EU inte bara företräder sin ståndpunkt på den internationella arenan utan garanterar också praktiskt stöd ur gemenskapens budget. Det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter räknar med omfattande belopp till stödet av oberoende massmedier i hela världen. Stödet omfattar alltifrån utbildningsinsatser för journalister till övervakning av massmedia. Över 5 miljoner euro avsattes från budgeten 2000 till projekt som gäller yttrandefrihet, frihet i massmedia liksom skydd och utbildning av journalister. Ett stort projekt i Asien och Afrika som drivs i samarbete med Reportrar Utan Gränser ta upp vissa av de största faror som journalister utsätts för och som omnämns i parlamentets resolutioner.
Projektet innebär en bedömning av situationen för anhållna journalister, ekonomiskt stöd till dessa journalister och deras familjer samt kampanjer för information och medvetandegörande.
Stödet inom ramen för det europeiska initiativet skall fortsätta utgå. I uppmaningen om att lämna in förslag i januari 2001 nämns uttryckligen frågan om yttrandefrihet som en av prioriteringarna.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Verheugen!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 18.30.

Tvångsarbetande afrikanska barn
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
B5­0359/2001 från ledamöterna Maes, Lucas, Rod och Schörling för Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen om handel med barn;
B5­0365/2001 från ledamöterna Van den Berg, Sauquillo Pérez del Arco och Carlotti för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om tvångsarbetande afrikanska barn;
B5­0372/2001) från ledamöterna Johan Van Hecke för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater om handel med barn (fartyget från Benin);
B5­0379/2001 från ledamot Thors för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp om barnslavar i Afrika;
B5­0389/2001 från ledamöterna Sylla, Miranda, Herman Schmid, Morgantini, Frahm, Alavanos och Alyssandrakis för Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster om tvångsarbetande afrikanska barn;
B5­0393/2001 från ledamöterna Andrews, Muscardini och Segni för Gruppen Unionen för nationernas Europa om tvångsarbetande afrikanska barn.

Maes
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! När 43 barn hittas ombord på ett fartyg som skall föra dem bort hemifrån för att arbeta på plantager i ett annat land så känner vi oss helt riktigt chockade. Vi trodde att slaveriet hade utrotats, men slaveriet finns kvar och den mest anstötliga formen av det är naturligtvis barnhandel och handel med barnslavar. Barn forslas bort för att arbeta på plantager. Barn kidnappas för att utbildas till soldater, bära vapen och bli maskiner för att döda eller tillhandahålla sexuella tjänster. Barn blir föräldralösa i förtid när deras föräldrar dör i aids och antas sedan som husslavar av dem som säger sig förbarma sig över dem. Barn är alltså ofta slavar. Ändå är det så att Afrika inte traditionellt sett är en världsdel där det var tradition att sälja barn. Extrem fattigdom är orsaken till det här barnslaveriet och det barnarbetet som strider mot konventionen om barnens rättigheter. Jag uppmanar därför i enlighet med resolutionen, herr kommissionär, att de nätverk som anordnar barnhandel skall åtgärdas och rullas upp, att det skapas program för återanpassning av barn som räddats eller själva flytt, men även för före detta barnsoldater och gatubarn och framför allt till att vi skall bidra till att produkter från Afrika säljs till ett rättvist pris så att föräldrar kan arbeta och deras barn kan gå i skola som sig bör.

Talmannen
Jag måste uppmana åskådarna på läktaren att inte applådera. Det är inte vanligt i ett parlament, även om det naturligtvis är mycket trevligt att ni stöder Maes tal. Men jag ber er vänligen att följa Europas demokratiska spelregler. Vi är ju alla européer!

Van den Berg
Herr talman! Vi har de senaste månaderna följt barnens trista öde, bortslitna från sina hem, på drift i en slavbåt utanför Västafrikas kust. Barn som, vilket vi kunde konstatera vid parlamentssammanträdet AVS-EU i Gabon, från olika grannländer förs till familjer som tillhör eliten i till exempel Gabon, där de arbetar i hushållet och som förhandlas via så kallade fastrar och mostrar, en sorts förmedlare mellan familjerna. Det betyder att vara slav i ett sånt hushåll och det betyder att de inte får någon undervisning, det betyder att de är i gång från tidig morgon till sen kväll och det betyder att de helt enkelt fråntas sin rätt att vara barn. Det är i strid med diverse ILO-avtal. Det är också i grunden i strid mot Cotonouavtalet.
Man skulle åtminstone kunna förvänta sig att eliten, vilken ofta själv sitter i regeringen i de berörda AVS-länderna, inte skulle medverka till det här. Man skulle åtminstone kunna förvänta sig att åtgärder vidtas enligt de rättsliga reglerna i det landet. Man skulle åtminstone kunna förvänta sig att man vidtar inbördes åtgärder. Det görs inte.
Jag uppmanar därför de berörda länderna att inte hänföra det här under rubriken fattigdom, kulturell sedvänja "och så går det helt enkelt till hos oss" och alltså mycket svårt att bekämpa utan att i grunden se det här som en skändning av de mänskliga rättigheterna. Barn har mänskliga rättigheter. Det är grundläggande avtal. Jag hoppas att vi har förmågan att agera proaktivt och även med sanktioner om det behövs. Det här är en sak som helt enkelt inte kan accepteras.
Jag skulle gärna vilja prata om hela det breda ämnet barnarbete men jag har medvetet koncentrerat mig på det här problemet i Västafrika som är enkelt att spåra. Det måste bli slut på skändningen av dessa barns mänskliga rättigheter.

Van Hecke
Herr talman! Enligt Unicef köps och säljs 200 000 barn i Väst- och Centralafrika varje år. Fattiga och skuldsatta familjer lånar ut sitt barn till gäldenären som borgen eller för att betala tillbaka skulden. Eftersom de inte blir av med sina skulder så säljs därför ofta barnen vidare och forslas bort till andra länder. Där används de som hushållshjälp, obetald arbetskraft på kakao- eller bomullsodlingar eller utnyttjas de i sexindustrin. Barnhandlare grips eller straffas sällan. Upptäckten av det nigerianska fartyget Etireno i hamnen i Cotonou är antagligen endast toppen av ett isberg. Den internationella arbetsorganisationen uppskattar att det i hela världen finns 250 miljoner barnslavar. Det är väl ändå oacceptabelt att sådant som barnhandel och slaveri fortsätter existera på 2000-talet och att det till och med ökar. Det måste till fler mekanismer för att spåra upp och bestraffa handel med och användande av barnslavar. Den lokala rättsapparaten borde få mycket mer medel och vara bättre utrustad för att bekämpa sådana här missförhållanden och multinationella koncerner måste själva ålägga sig en moralisk uppförandekod att inte missbruka barn för kommersiella ändamål. Samtidigt måste vi våga göra något åt de underliggande orsakerna till det här. Fattigdom och arbetslöshet. Låt oss hoppas att det löfte om skuldkvittning som gavs vid konferensen med de minst utvecklade länderna i Bryssel den här veckan verkligen infrias och att våra marknader äntligen öppnas för jordbruksprodukter från de här länderna, så att vi kan ge de här människorna något annat att sälja än barn.

Sylla
Herr talman, mina kära kolleger! Det har påpekats att det enligt Unicef finns 250 miljoner barn under 14 år som än i dag arbetar i världen. I Afrika arbetar tusentals av dem under tvång på kaffe- och kakaoplantager, med produkter som ofta är avsedda för export. Detta gör oss på sätt och vis indirekt medskyldiga till det som händer. Ett stort antal av dessa länder, det bör man veta, har undertecknat konventionen om barns rättigheter eller konventionen om förbud mot barnarbete.
Jag tror inte att parlamentet bara kan fortsätta att registrera de många rättsliga instrument som syftar till att få barns rättigheter att respekteras på det internationella planet, eller att sätta ett slags stämpel för gott uppförande på grundval av de olika konventioner som dessa länder har anslutit sig till, om det inte finns någon tvingande kraft någonstans. Det är vår sak att reagera snabbt, vilket man har pekat på, genom att sanktionera, avstänga och t.o.m. utesluta varje land som inte rättar sig efter dessa konventioner.
Men jag skulle vilja skilja debatterna åt. Jag tror att debatterna pågår på tre olika nivåer. Det finns en första nivå som handlar om misären och arbetslösheten, och det säger sig självt att IMF och Världsbanken inte kan fortsätta att tynga Afrika med strukturanpassningsåtgärder. I dag vet man dessutom mycket väl att skulden har samma innebörd som ett Damoklessvärd, och framför allt IMF måste föra en tydlig politik i frågan. Men det finns en annan debatt som jag i egenskap av parlamentariker tror går ut på att ställa sig frågan om det i dag är tänkbart att upprätthålla alla dessa konventioner, denna stora mängd konventioner, och samtidigt godta att det finns länder som inte rättar sig efter dem. Så vad gör vi? Jag tror faktiskt att det är mycket viktigt att vi funderar över saker med mycket större sprängkraft. Jag anser bl.a. att man skulle kunna införa en europeisk social märkning, som skulle innebära en skyldighet att märka produkter från Afrika, Asien med exakt ursprung, vilket gör att man skulle kunna urskilja de produkter som kommer från länder som utnyttjar barn eller bryter mot arbetsrättsliga bestämmelser. Slutligen, vilket min kollega sade, pågår det just nu ett toppmöte mellan Europaparlamentet och de minst utvecklade länderna, där även europeiska ledare deltar. Jag tror att det är mycket viktigt att vi kräver ett uttalande av dem och att de vidtar oerhört brådskande åtgärder när det gäller denna form av modernt slaveri som drabbar barn, åtminstone de barn som är i samma ålder som våra barn, i de europeiska länderna.

González Álvarez
Herr talman! Jag håller givetvis med om det min kollega Fodé Sylla har sagt och de övriga kollegerna som har talat här i eftermiddag.
Det här problemet har kommit till allmänhetens kännedom genom skeppet Etirenos vallfart från Benin till Gabon. Unicef har emellertid redan tydligt påpekat att mer än 200 000 barn från Öst- och Centralafrika växer upp på detta absurda vis. När vi ser hur europeiska barn växer upp bör vi tänka på dessa afrikanska barn. Det är fruktansvärt att tänka på att barn mellan 7 och 15 år utnyttjas som moderna slavar till allehanda uppgifter och ibland till vissa personers perversa sexuella behov.
Jag instämmer helt i de åtgärder som föreslås i resolutionen: konsumenterna måste upplysas om att de inte skall använda produkter som man vet är tillverkade och framställda av barn, rätt pris skall begäras och en rättvis handel skall ske.
Jag håller helt med om det ändringsförslag som har lagts fram av kollegerna i Nordisk grön vänster om granskningen av Världshandelsorganisationens bestämmelser i det här fallet. Rådet och de europeiska institutionerna måste samarbeta med de länder som dessa barn kommer från och de länder de kommer till, och som kämpar mot denna fruktansvärda illegala handel, och de europeiska institutionerna måste även på Förenta nationernas nästa sammanträde om barnens rättigheter inta en attityd av kampvilja när det gäller detta problem.
Precis som min kollega Fodé Sylla har påpekat talas det i skäl G tydligt om den växande fattigdomens effekter för problemet. Jag anser att vi bör ställa oss frågan om det är etiskt godtagbart att stödja ett system som leder till sådana perversa effekter bland en sådan extremt utsatt del av befolkningen som barnen är. Herr talman, jag tror att vi måste börja fundera över om vi kan tillåta att det sker.
(Applåder från vänster)

Verheugen
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen känner i likhet med Europaparlamentet stark oro över problemet med barnhandel i Väst- och Centralafrika. Enligt uppgifter från Unicef har mer än 200 000 barn blivit offer för den gränsöverskridande barnhandeln i Väst- och Centralafrika. Vi uppmanar regeringarna i dessa länder att göra allt som står i deras makt för att bekämpa och bestraffa det brottsliga utövandet av barnhandel.
Kommissionens strategi för att bekämpa barnhandel och barnarbete stöder sig huvudsakligen på åtgärderna för att minska fattigdomen i Afrika. Det är det främsta målet för partnerskapsavtalet från Cotonou.
Jag vill dessutom poängtera att kommissionen följer en strategi för att främja en säker kost och landsbygdens utveckling i Afrikas länder, som framför allt ställer situationen för barn och kvinnor i centrum vid förverkligandet av en hållbar utveckling på landsbygden.
Parallellt med detta finansierar kommissionen åtgärder som bidrar direkt till en lösning på problemet. Mer än 1,2 miljoner euro har gått till stöd av barnens rättigheter och skydd av barn mot våld och utnyttjande i Gabon, Benin, Togo och Nigeria. Dessutom finansierar kommissionen ett särskilt projekt i Benin. Målet är att bygga upp en så kallad brigad för skydd av minderåriga, främja ett effektivt verkställande av lagarna och öka allmänhetens medvetenhet i frågan.
Skyddet och stärkandet av barnens rättigheter är en viktig fråga inom ramen för det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter år 2001. Många fler åtgärder vidtas av internationella organisationer så som Unicef och Internationella arbetsorganisationen (ILO). En positiv signal på senare tid är att fler länder förmodligen kommer att ratificera ILO:s avtal nr. 182 om de värsta formerna av barnarbete. Benin ratificerade avtalet förra måndagen, det vill säga den 14 maj, och Elfenbenskusten skall göra det inom loppet av den här månaden. Kommissionen stöder uttryckligen detta initiativ.
I det meddelande om de mänskliga rättigheterna som antogs av kommissionen den 8 maj 2001 utvecklades konceptet för den politiska dialogen med partnerländerna. Där konstaterades framför allt att det i samtal skall prövas hur en ratificering kan uppnås samt en effektiv användning av de grundläggande instrumenten för mänskliga rättigheter och andra internationella överenskommelser som grundar sig på dessa rättigheter.
När det gäller handelsavtalet så begär Europeiska unionen för närvarande stöd från sina handelspartner för att de grundläggande arbetsbestämmelserna, även för barnarbetet, skall följas. Enligt kommissionen bör ytterligare handelspreferenser inom ramen för det allmänna preferenssystemet övervägas för länder som effektivt följer dessa bestämmelser.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Verheugen!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.30.
Jag vill framföra ett meddelande. Sessionstjänsten försöker i enlighet med de tidigare uppmaningarna att tidigarelägga debatten om Di Lello Finuolis betänkande till kl. 17.10. Talarna och även föredraganden blir uppringda och meddelade, så att vi kan utnyttja tiden bättre.

Översvämningar i Frankrike
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
B5­0381/2001 från ledamöterna Le Pen, de Gaulle, Gollnisch, Lang och Martinez för Tekniska gruppen för oberoende ledamöter om översvämningarna i det franska departementet Somme;
B5­0382/2001 från ledamöterna Berès och Ferreira för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om översvämningarna i Frankrike;
B5­0383/2001 från ledamöterna Grossetête, Morillon, Lamassoure och Fourtou för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater om översvämningarna i Somme (Frankrike);
B5­0390/2001 från ledamöterna Ainardi och Alyssandrakis för Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster om översvämningarna i Frankrike;
B5­0391/2001 från ledamot Butel för Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa om översvämningarna i Somme;
B5­0392/2001 från ledamot Marchiani för Gruppen Unionen för nationernas Europa om översvämningarna i Frankrike.

Ferreira
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Frankrike har sedan flera månader tillbaka fallit offer för allvarliga översvämningar.
Efter Bretagne har andra departement drabbats, men det är departementet Somme och mer särskilt staden Abbeville med omgivande kommuner som utsatts för den allvarligaste katastrofen. Hundratals invånare har tvingats lämna sina hem, förlorat alla sina egendomar och berövats sina tillgångar. Alla ekonomiska och samhällssektorer är drabbade: väg- och järnvägsinfrastrukturer har stora skador, butiker och företag har stängts, jordbruksföretagen är i stora svårigheter. Stora osäkerheter är ett hinder för deras kapacitet att återgå till den tidigare produktionsnivån. De personer som drabbats mest är de som redan innan var utblottade, och som inte kan få ekonomiskt och psykologiskt stöd från sin omgivning.
Samtidigt som man trodde att situationen snabbt skulle förbättras, befinner vi oss i en katastrof som kan pågå i många veckor till. Omfattningen av de ekonomiska konsekvenserna är hittills omöjliga att uppskatta. Solidariteten mellan invånarna såväl som den franska regeringens, förvaltningens, de regionala och lokala myndigheternas, polisens, arméns, civilskyddets och föreningsvärldens ingripanden är betydelsefulla, men räcker inte till för att undanröja effekterna av denna olycka.
Därför framstår det som nödvändigt att Europa är närvarande, och inte bara ger ord för stöd och medkänsla, och att vi ger starka signaler på vår vilja att ställa oss vid sidan om de människor som lider psykiskt och psykologiskt av denna katastrof.
För det ändamålet är det avgörande att Europeiska unionen bidrar till ett snabbt återställande av infrastrukturerna, med hjälp av ett finansiellt undantagsstöd, så att den ekonomiska aktiviteten kan komma igång på nytt.
Det är också viktigt att åter bekräfta vår oro för att det sedan några år tillbaka inträffar ständigt fler allvarliga naturkatastrofer, över hela världen och i Europa. Europeiska unionen måste göra allt för att följa och få Kyotoåtagandena att följas inom utsatt tid och att genomföra en politik för hållbar utveckling.

Grossetête
Herr talman! Förutom den naturliga medkänsla och nödvändiga solidaritet som vi alla uttrycker gentemot de allvarligt drabbade befolkningarna, särskilt i departementet Somme i Frankrike, måste vi fundera över de många översvämningar som inte bara har inträffat i Frankrike, men även i Portugal, Spanien och övriga länder, som kanske blir fler.
Först och främst brådskar det, och min kollega som talade före mig påminde om kravet på att ta hänsyn till den finansiella kostnaden för den tragedi som befolkningen går igenom. Men det är också brådskande att vidta nödvändiga åtgärder för att undvika att en katastrof orsakad av extrema väderförhållanden i Frankrike inte förvandlas till en tragedi, som under lång tid sätter sina spår på berörda familjer och företag. Jag välkomnar självklart de finansiella insatser som redan har föreslagits och hoppas att Europa kommer att delta i dessa insatser. Vi måste också stärka medlen för prognoser, för att kunna organisera snabba insatser och utveckla bästa möjliga teknik för att få tillgång till interventionsmedel som kan uppbådas när som helst i en nödsituation, i vilket land som helst i Europa. Vi har kunnat konstatera att det verkligen saknades sådana snabba interventionsmedel.
Följaktligen inväntar parlamentet texten om civil säkerhet i Europa, vilken skulle kunna bli en utgångspunkt för en verklig mekanism för övervakning mellan stater samt solidaritet. Men det krävs framför allt en grundläggande diskussion. Den här typen av katastrofer påminner oss om - om det nu skulle behövas - hur viktigt det är att dels se över vår politik för fysisk planering, vilket kommer att kräva stort mod, och dels genomföra åtagandena från Kyoto. Europa får inte spara på sina insatser för att övertyga sina partner om att bristen på respekt för naturen kan få förskräckliga sociala, miljömässiga och ekonomiska konsekvenser.

Boudjenah
Man har redan sagt detta; det ständiga regnandet har lett till allvarliga översvämningar i många av Frankrikes regioner. I departementet Somme, där det har regnat tre gånger mer än det normala mellan oktober 2000 och april 2001, ligger flera kommuner än i dag under vatten. Tusentals personer har evakuerats, ofta efter att ha förlorat allt. Skadorna på infrastrukturer, bebyggelser och odlingar uppgår till flera miljarder franc. Inför denna dramatiska situation, som många familjer gått igenom i flera månader, har humanitära och materiella hjälpmedel satts in på alla nivåer. Men denna spontana solidaritet, till vilken många medborgare för övrigt bidragit, är otillräcklig. Europeiska unionen, och jag tror att det har påpekats, måste bidra till denna solidaritet på ett aktivt sätt, genom att ge katastrofstöd till de drabbade personerna och på så sätt medverka till att infrastrukturerna återställs och de ekonomiska aktiviteterna kommer igång på nytt.
Detta är en prioriterad begäran i resolutionen från vår grupp, där vi också insisterar på nödvändigheten av att stärka åtgärderna för skydd av ekosystemen och för att bekämpa de föroreningar som skulle kunna vara en av orsakerna till de ständigt fler klimatkatastroferna.

Butel
Herr talman, mina kära kolleger! Ni bör först och främst veta att jag berörs särskilt av denna brådskande debatt, eftersom jag själv bor i Abbeville, den stad som ligger mitt i det katastrofdrabbade området. Vattnet rinner undan mycket långsamt, vilket man har påtalat, och medan jag nu talar till er har ytterligare 140 kommuner drabbats av vattenflödena och nära 3 500 bostadsområden översvämmats. Bostäder har sjunkit samman. Många infrastrukturer har skadats eller förstörts, företag har förlorat sina produktionsmedel och måste flytta, för att inte tala om försämringarna för själva miljön. På lokal nivå fungerar solidariteten sedan länge, med mänskligt och materiellt stöd samt livsmedel, men det regionen är i stort behov av nu är ekonomiska medel. Eftersom jag har bevittnat denna katastrof direkt och på plats vädjade jag till Europas solidaritet den 2 maj i år i Bryssel. Talmannen gav mig ett positivt svar, vilket jag tackar henne för. Jag vill också utnyttja tillfället för att tacka de kolleger som slutligen anslöt sig till det här initiativet.
Jag har redan bett regionens prefekt om att få delta i en eventuell ändring av de samlade programplaneringsdokumenten för strukturfonderna i Picardie, för att bemöta problemen på lämpligt sätt. Jag förväntar mig samma sak från Europas sida: ett brådskande och framför allt konkret sätt att ta itu med denna katastrof. Jag vill insistera på det faktum att initiativet framför allt inte får begränsas till en avsiktsförklaring. Den bör åtföljas av praktiska beslut och konkreta effekter så snabbt som möjligt.
Därför önskar jag att kommissionen i samarbete med lokala myndigheter tillåter en ändring av strukturfondernas områdesindelning, så att alla verksamhetssektorer och översvämmade kommuner gagnas av de europeiska resurserna. Samtidigt önskar jag att kommissionen påskyndar utbetalningen av de medel som i normala fall skulle räcka fram till år 2006.
Som ett komplement till kommunernas och departementens stöd och de regionala och nationella bidragen bör Europeiska unionen frigöra ett finansiellt undantagsstöd för att uppfylla de mest akuta behoven. Slutligen bör åtgärder vidtas för att bekämpa konsekvenserna av klimatförändringar. De internationella åtagandena från Kyoto måste följas i alla länder utan undantag, och jag önskar att konferensen i Berlin i juli blir ett tillfälle till det. Detta är syftet med mitt ändringsförslag.

Bourlanges
Herr talman! Med min röst ansluter jag mig givetvis till mina kolleger, för att visa mina starka känslor och djupa solidaritet med de befolkningar som är allvarligt drabbade av denna katastrof, som har varit mer omfattande och pågått längre än någon tidigare.
Jag kommer från en närliggande region, min far föddes i Abbeville. Somme är ett departement som jag står i regelbunden kontakt med. Det är som det skall vara att vi genom denna resolution visar hur måna vi är om solidariteten. I en nödsituation, i tragedi och nöd, är det normalt att man uttrycker starka känslor.
Men bortsett från denna nödsituation tror jag att vi måste inse att Europeiska unionen på lång sikt kommer att konfronteras med den här typen av problem. För det som verkligen utmärker sådana här tragedier är att de egentligen inte är undantag, de har upphört att vara undantag. Vi står inför en varaktig oregelbundenhet, i samma bemärkelse som vi talar om hållbar utveckling. Denna tragedi är inte ett undantag, då den kommer att pågå länge. Den är en katastrof som inte tar slut, som inte försvinner. Och tragedin är inte unik när det gäller plats, eftersom Somme inte är det enda område i Frankrike eller i Europa som har drabbats av översvämningarna.
I egenskap av européer med ansvar för den europeiska politiken är vi direkt konfronterade med nödvändigheten av att agera på tre mycket viktiga områden, nämligen den gemensamma jordbrukspolitiken och landsbygdens utveckling, strukturplanering och strukturåtgärder och till sist internationella insatser för att förverkliga åtagandena från Kyoto.
Det är i morgon och på lång sikt som vi måste agera. Den resolution som läggs fram för oss får inte vara en resolution som vi behandlar under tio minuter och sedan glömmer bort. Vi är förpliktade i flera år framöver att eliminera den här typen av faror, förebygga den här typen av hot och lösa de tragiska problem som uppstår för befolkningarna.

Isler Béguin
Herr talman, kära kolleger! Jag ansluter mig också till dem som undertecknat denna resolution för att å min grupps vägnar, Gruppen De Gröna/Europeiska fria alliansen, uttrycka vår totala solidaritet med alla katastrofdrabbade personer, i vetskap om att det än i dag finns familjer som väntar på en värdig bostad. Allt måste göras för att hjälpa dessa svårt prövade människor.
Vi kan också sluta upp bakom det konstaterande i resolutionen som riktar in sig på ansvaret för de alltmer vanligt förekommande katastroföversvämningarna, och vi måste fundera över deras naturliga karaktär. Den extrema nederbörden förklarar inte allt. De upprepade katastroferna kan tillskrivas den inkonsekventa planeringspolitiken, dvs. att man inte har känt till och alltför ofta fortfarande inte känner till vilket intresse naturliga miljöer och skörheten i riskutsatta områden har, t.ex. områden som lätt översvämmas, när det exempelvis gäller att dämpa översvämningarna. Det är ett framsteg som vi alla här erkänner. Men det är absolut nödvändigt att integrera dessa nya omständigheter i den framtida politiken för fysisk planering, dvs. miljöhänsyn och förverkligandet av en hållbar utveckling, framför allt inom ramen för strukturfonderna och den gemensamma jordbrukspolitiken.
Och jag vill vädja till mina kolleger som i dag är medvetna om dessa faror, när de skall rösta om såväl riktlinjerna för den gemensamma jordbrukspolitiken som strukturfonderna och Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ), att de skall vara medvetna om konsekvenserna av den politik vi för när vi tilldelar stöd.

Lang
Herr talman! 114 kommuner i Somme är översvämmade, 2 800 hus berörda, fler än 1 000 personer har evakuerats och fått tillfälligt tak över huvudet, en lokal ekonomi är paralyserad - så ser facit ut för de översvämningar som har drabbat Sommedalen.
Förutom den berättigade solidaritet som man har visat för de katastrofdrabbade personerna och de företag som drabbats av teknisk arbetslöshet, förväntar sig dessa personer att få ersättning så snart som möjligt, dvs. så snart undersökningskommissionen för naturkatastrofer har utarbetat sin rapport och lagt fram sina slutsatser. Efter det att vattnet runnit undan är det dags att fastställa ansvaret. Varför har t.ex. departementets anläggningsstyrelse i Somme inte underhållit flodstränderna eller rensat upp i floden på flera årtionden? Varför har kommunerna tillåtit byggnadsarbeten i områden som lätt svämmas över, med förakt för markanvändningsplanernas elementära regler? Varför tog man bort sluttningar, häckar och diken i samband med det laga skiftet och därigenom dessutom främjade ett intensivt jordbruk? Varför har man inte konstruerat en reservoar som håller kvar vattnet i Sommebukten eller vidtagit verkliga förebyggande åtgärder mot högt vattenstånd och översvämningar? Det räcker inte med att åberopa ödet, höga vattenflöden eller extrem nederbörd. De personer som blivit isolerade och fått en tillfällig, osäker bostad förtjänar bättre än goda ord från Republikens president eller några miljoner som tilldelats av den franska regeringen. Försäkringarna kommer givetvis att snarast ersätta de skador som förorsakats av naturkatastrofen, men inför framtiden måste vi på nytt lära oss att respektera och ta hänsyn till de nödvändiga och ofrånkomliga naturlagarna, genom att förse oss med medel för att tillämpa principen om förebyggande arbete på naturkatastrofer. Det är bara med konkreta, snabba och effektiva åtgärder som man kan hjälpa människor i nöd.

Verheugen
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen tackar för ledamöternas intresse för konsekvenserna av översvämningarna i Frankrike. Kommissionen beklagar de problem och skador som ovädret har gett upphov till, vilka har varit särskilt omfattande i departementet Somme i regionen Picardie. Kommissionen förklarade sig beredd att sätta in alla tillgängliga resurser till stöd för återuppbyggnaden av de drabbade områdena och återställandet av den ekonomiska kapaciteten. Det rör sig i det här fallet om åtgärder inom ramen för regionalpolitiken, jordbrukspolitiken, politiken för landsbygdens utveckling och politiken för statligt stöd.
I regionalpolitiken och politiken för landsbygdens utveckling kan många av de drabbade departementen stödjas inom ramen för strukturfondernas mål 2 för tidsperioden 2000-2006. Programmet för regionen Picardie som fick ett gemenskapsbidrag på 1,7 miljarder franc för tidsperioden 2000-2006 omfattar redan åtgärder mot naturkatastrofer. Kommissionen inväntar förslag från de franska myndigheterna och uppmanar dem att inkomma med förslag så att de medel som har avsatts i programmet för den ekonomiska återuppbyggnaden av de drabbade områdena kan ställas till förfogande. I fråga om jordbrukspolitiken så har kommissionen redan tagit ett initiativ för att producenterna skall få stor flexibilitet med tanke på möjligheten till ett omfattande jordbruksstöd och uttag av jordbruksmark. I övrigt har kommissionen godkänt vissa tolkningar som de franska myndigheterna har gjort av de nuvarande rättsliga bestämmelserna. Kommissionen har likaså inlett åtgärder för en förlängning av tiden för sådd efter den 15 juni.
Angående det statliga stödet till de drabbade områdena kommer kommissionen under beaktande av lagstiftningen att göra allt som står i dess makt för en snabb behandling av meddelanden och tillstånd för eventuellt statligt stöd i syfte att åtgärda de skador som uppkommit.
Vissa ledamöter i parlamentet har tagit upp frågan om katastrofbistånd till familjerna i de drabbade områdena. Det är en begäran som kommissionen tyvärr inte har möjlighet att tillgodose. Som ni vet rymmer Europeiska unionens budget sedan flera år tillbaka inte längre någon särskild budgetpost för katastrofer och katastrofstöd och jag tror inte att parlamentet skulle uppmana kommissionen att göra utbetalningar som den inte har rättslig befogenhet att göra.
Med tanke på att det i dag finns andra möjligheter för ett gemenskapsstöd för denna typ av katastrofer anser kommissionen att det med tanke på de ekonomiska och mänskliga resurser som för närvarande står till kommissionens förfogande i dagsläget vore för tidigt att på nytt lägga fram ett sådant förslag.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Verheugen!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.30.
Jag tackar alla kolleger som har medverkat, i synnerhet föredraganden och talarna för att ni har varit så pass flexibla att ni kom tidigare än den planerade tiden, nämligen kl. 17.30, så att vi bättre kan utnyttja den tid som står till vårt förfogande.

Ömsesidigt erkännande av slutgiltiga avgöranden i brottmål
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande A5-0145/2001 av Di Lello Finuoli för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om ömsesidigt erkännande av slutgiltiga avgöranden i brottmål.

Di Lello Finuoli
 - (IT) Herr talman, kollegor! Det ömsesidiga erkännandet av slutgiltiga avgöranden i brottmål ger upphov till många problem som vi har försökt att ta itu med och lösa på bästa möjliga sätt, även tack vare utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och dess föredragande Joachim Wuermeling. Det finns inte ett enda ändringsförslag till detta betänkande, vilket är ett bevis på den kompakta enighet som vi har funnit kring förslaget. Jag hoppas att vi kan nå en bred konsensus kring de föreslagna lösningarna i parlamentet för att på så vis ge större kraft åt dem som instämmer i dem när de argumenterar inom rådet och den europeiska unionens kommission. Ett gemensamt rättsligt område är meningsfullt bara om domstolarnas beslut i en medlemsstat, inom detta område, har laga kraft i varje annan medlemsstat. Konkret handlar det om att i en medlemsstat låta verkställa ett slutgiltigt avgörande som har meddelats av den behöriga myndigheten i en annan medlemsstat.
Fram till i dag sker erkännandet av domar mellan olika stater genom en mekanism med ansökningar, ett tidsödande och komplicerat förfarande vars resultat är synnerligen osäkert. Förutom det uppenbara målet att öka rättssäkerheten genom en effektiv tillämpning av lagstiftningen inom unionens hela territorium, så syftar det ömsesidiga erkännandet inte endast till att den dömde skall återintegreras i samhället genom att undvika att han måste lämna den stat där han valt att bo, utan även till att skydda brottsoffrets rättigheter.
En mekanism för ömsesidigt erkännande kan utformas på två sätt: antingen genom att man försöker harmonisera medlemsstaternas rättssystem eller genom att man bygger på ett ömsesidigt förtroende för att de enskilda staternas rättssystem är adekvata och för att bestämmelserna tillämpas på ett korrekt sätt i de enskilda förfarandena. Vi har valt den andra lösningen därför att den är mera genomförbar och därför att vi har att göra med rättssystem som, även om de är olika utformade, bygger på en samling processuella regler som garanterar att meddelade brottmålsdomar är korrekta och alltså kan verkställas i andra medlemsstater.
Vi är dock medvetna om att det, åtminstone på kort sikt, kommer att vara svårt att enas om ett förfarande för automatiskt erkännande, eftersom ingen medlemsstat någonsin kommer att vara villig att binda sig att erkänna en slutlig dom som inte garanterar några oeftergivliga gemensamma rättssäkerhetskrav. Det handlar just om att definiera dessa oeftergivliga krav, såsom att man tillämpar principen ne bis in idem, det vill säga att samma ärende inte skall prövas två gånger, eller att rätten till ett försvar som är reellt och inte bara formellt tillgodoses och även att brottsoffrens rättigheter tillgodoses.
Det kommer dessutom att vara nödvändigt att ha gemensamma behörighetsregler, framför allt för att undvika att samma ärende prövas två gånger, liksom det kommer att vara nödvändigt med gemensamma regler för återfall i brott eller straffkumulation. Det kommer dock att vara nödvändigt att avskaffa vissa hinder som i dag står i vägen för ett fullständigt erkännande av slutgiltiga avgöranden i brottmål. Bland dessa hinder finns rekvisitet dubbel straffbarhet, som ofta tillåter den behöriga myndigheten i den verkställande staten att på nytt granska, både formellt och i sak, det avgörande som myndigheten i en annan medlemsstat har meddelat.
Problemet med dubbel straffbarhet blir mindre genom att de samhällsfarligaste handlingarna är straffbara i samtliga medlemsstater. Det återstår att besluta, och det är en uppfattning som många av oss delar, om det är lämpligt att behålla ett begränsat antal brott, i fråga om vilka det kan vara svårt att nå en överenskommelse som till exempel dödshjälp, utanför det ömsesidiga erkännandet.
Detta betänkande markerar ett första steg mot förverkligandet av ett gemensamt område med frihet, säkerhet och rättvisa. Vägen är utstakad: nu måste vi finna viljan och den politiska styrkan att nå ända fram genom att höja rättssäkerheten till den högsta möjliga nivån.

Talmannen
Herr föredragande, tack för er introduktion i denna svåra fråga om ömsesidigt erkännande av slutgiltiga avgöranden i brottmål. Det kanske kan vara av intresse för kammaren att veta att en stor majoritet av medborgarna i mitt land har uttalat sig i en opinionsundersökning för ett sådant ömsesidigt erkännande.
Herr Posselt, ni ser att det förslag som ni så ofta har fört fram, nämligen att inga tidsluckor skall uppstå då sammanträdet måste ajourneras, i dag på ett flexibelt sätt har verkställts av parlamentets förvaltning. Därför är det nu er tur att tala igen!

Posselt
, ställföreträdande för föredraganden av yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. (DE) Herr talman! Jag vill börja med att säga att beslutet gläder mig, trots att även jag i det här fallet drabbades av konsekvenserna.
Jag företräder i dag kollegan Wuermeling som har utarbetat yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, i vilket han säger att det är viktigt att eftersträva framgång i erkännandet av slutgiltiga avgöranden i brottmål. Han varnar samtidigt för en förhastad och överilad centralism och påpekar att kommissionen noggrant måste definiera hur det skall tolkas. Kommissionen bör i synnerhet noggrant undersöka vilka nackdelar som har uppstått hittills genom att systemet inte har vidareutvecklats på det sätt som kommissionens meddelande kräver.
Vi måste vara medvetna om att detta är en mycket känslig fråga. För det finns ju i Europa på intet sätt en enhetlig straffrätt. Personligen anser jag att vi aldrig kommer att få en sådan enhetlig straffrätt. Det behöver inte vara något problem, för till och med Förenta staterna, som ju är betydligt mer centralistiskt än vi föreställer oss i Europeiska unionen i slutändan, har en högst varierad straffrätt. Där finns stater med dödsstraff och andra som inte har det. I det avseendet är EU mycket mer enhetligt. Hos oss finns det inget utrymme för dödsstraff.
Även England och Skottland har helt olika straffrätt och rättstraditioner. Det innebär att vi inte bara måste var försiktiga när vi skapar en enhetlighet och harmonisering med respekt för mångfalden, utan vi måste också gå mycket försiktigt tillväga i vårt erkännande av slutgiltiga avgöranden i brottsmål. Vi talar mycket om en europeisk värdegemenskap, men det hela kompliceras av att denna europeiska värdegemenskap utvecklas åt olika håll. Ett konkret aktuellt exempel är lagstiftningen om dödshjälp i Nederländerna, med vilken Nederländerna har tagit farväl av den hittills rådande europeiska rättskulturen, precis som Storbritannien i fråga om kloningen. Det pågår alltså en utveckling åt olika håll i många frågor som är straffrättsligt relevanta. Därför kommer ett ömsesidigt erkännande alltid att bli svårare. Det är en fråga som också har att göra med de olika värdesystemen och de olika rättskulturerna. Vi välkomnar således framsteg på området, men är mycket skeptiska och ser ett problem med denna utveckling åt olika håll. Därför uppmanar vi kommissionen att gå försiktigt tillväga, göra exakta definitioner och än en gång påpeka varför det är nödvändigt att skapa en enhetlighet, det vill säga vilka nackdelar som finns med det nuvarande systemet. Naturligtvis är vi medvetna om att det redan i dag finns avsevärda problem. Men de fall som jag nämner - och jag skulle också kunna nämna drogpolitiken som ett exempel - visar att de europeiska rättssystemen på straffrättens område inte närmar sig varandra utan snarare glider isär vad gäller vissa känsliga frågor som debatteras häftigt bland allmänheten.
Det visar hur viktigt det är att vi fortsätter vårt arbete på området frihet, säkerhet och rättvisa. Vi bör dock koncentrera oss på de frågor som verkligen är av europeisk betydelse och de frågor där det råder en samstämmighet mellan medlemsstaterna i fråga om de straffrättsliga bestämmelserna.

Palacio Vallelersundi
Herr talman! Jag vill börja med att framhålla att jag tar till orda som företrädare för Europeiska folkpartiets grupp, för detta är ett speciellt betänkande, på grund av frågans art, på grund av dess betydelse och något som föredraganden poängterar: det är ett betänkande som har blivit föremål för få ändringsförslag i utskottet och inget alls i kammaren, något som är ovanligt, inte minst för betänkanden som kommer från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och det, herr talman, beror på föredraganden. Betänkandet är ert, herr föredragande, men alla - och då även Europeiska folkpartiets grupp - känner igen sig i det, något som gör att jag vill koncentrera mig på två stora frågor.
Den första är att om Europeiska unionen i dag står inför en utmaning - om vi verkligen vill övergå från marknadens Europa till värdenas och medborgarnas Europa - så är den utmaningen att skapa ett område för rättvisa. Och om detta är en stor utmaning, vad kan då vara viktigare än att föredraganden i den här frågan framhåller den starka tradition som Europa vilar på? Denna starka tradition som gör att män och kvinnor av olika ursprung, från olika politiska ideologier och olika partier, framför sina individuella intressen prioriterar denna allmänna vision, denna europeiska vision, denna konstruktiva vision och enar sina krafter i strävan mot det målet.
Vi har nu en rad betänkanden framför oss och jag anser att kammaren kan berömma sig av att ha framställt ett betänkande som under månadernas och årens lopp kommer att tjäna som en referens i det arbete som väntar oss, kommissionen, rådet och parlamentet, samt i institutionerna.
Det är ett betänkande som i likhet med alla stora betänkanden förenar vision, realism och ambitioner. Visionen: föredraganden har talat om det och jag vill endast upprepa det han sade, för det är kärnan i betänkandet: det är en klar satsning på ett ömsesidigt erkännande. Ett ömsesidigt erkännande som dessutom grundar sig på den princip som Europeiska unionen bygger på, nämligen det ömsesidiga förtroendet mellan staterna; ett ömsesidigt förtroende som samtidigt grundar sig på att staterna erkänner varandras nivå på skyddet av de mänskliga rättigheterna och använder sig av samma källor i processfrågor.
Det finns uppenbara skillnader. Och det finns skillnader som måste bevaras; och det är där erfarenheten, realismen och kunskaperna på området kommer in, något som föredraganden har visat.
Jag kan nämna många exempel. Personligen har jag lärt mig mycket av hans tankar kring effekterna av den dubbla anklagelsen, som enligt honom helt riktigt leder till en dubbel straffbarhet, och jag hoppas att den frågan kommer att övervägas i de arbeten som följer.
Rent konkret har föredraganden nämnt ne bis in idem-principen och den lösning den kan ge på detta viktiga problem. Jag vill dessutom hänvisa till punkt 22 där behovet av gemensamma minimiregler för vissa processrättsliga frågor tas upp. Som han sade kan vi inte räkna med att de i morgon skall erkännas automatiskt utan varken kontroller eller filter, men vi måste erkänna vissa gemensamma minimiregler som gör att dessa godtas i ett starkt förenklat förfarande. Det innebär att föredraganden säger nej till en harmonisering, till ett ömsesidigt förtroende, till ett ömsesidigt erkännande, men på vissa punkter är en harmonisering eller att man får en enhetlighet nödvändigt.
Även påpekandet från Posselt kan nämnas, att vissa ageranden i Europa måste lämnas utanför det ömsesidiga erkännandet, för vissa frågor har en kulturell bakgrund som skiljer sig starkt åt, till exempel dödshjälp.
Jag anser att det är ett viktigt betänkande vi har framför oss. Jag är övertygad om att det kommer att vinna ett överväldigande stöd i kammaren, och jag hoppas att de två eller tre institutionerna skall ta fasta på detta betänkande som utan tvekan kommer att bli en milstolpe på detta område som vi vill göra framsteg på.
(Applåder)

Paciotti
Herr talman! Jag är fullständigt överens med Palacio. Di Lellos utmärkta betänkande behandlar allsidigt alla de relevanta frågorna i ett komplicerat problem som dock måste lösas snabbt om vi vill förverkliga Europeiska unionen som ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Problemet med ömsesidigt erkännande av slutgiltiga avgöranden i brottmål beror uppenbarligen på skillnaderna mellan de olika rättsliga systemen i Europeiska unionens olika medlemsstater. Skillnader som åtminstone på kort sikt - och i detta är jag överens med Posselt - inte kan avskaffas. Därför kan problemet bara lösas om man å ena sidan utgår från exakta och allmänt accepterade definitioner av begreppen slutgiltigt avgörande och straffrätt, som kan tillämpas av de olika rättsordningarna, dessa begrepp definieras på ett fullt tillfredsställande sätt både i meddelandet från kommissionen och i Di Lellos betänkande; och å den andra, om det skapas ett ömsesidigt förtroende i medlemsstaterna för att de respektive rättsordningarna är adekvata och processerna korrekta. Detta förtroende kan bygga på den gemensamma respekten för de grundläggande rättigheterna, vilket dessutom även tryggas av den kontroll som utövas av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, men den kan ges ytterligare garantier i form av gemensamma minimiregler som kan tillämpas för vissa processrättsliga frågor när det gäller rätten till försvar och brottsoffrens rättigheter.
Vidare, för att övervinna oförenligheten i vissa principiella uppfattningar när det gäller straffbarheten för kontroversiella handlingar - dödshjälp eller abort har här anförts som exempel - räcker det helt enkelt med att utesluta vissa begränsade och ovanliga brott från det ömsesidiga erkännandet. På detta sätt kan man övervinna det traditionella rekvisitet dubbel straffbarhet och därigenom undvika de omständligheter och svårigheter som är förknippade med ett domstolsgodkännande för varje avgörande i varje land, vilket, det kan jag personligen försäkra Posselt, är en omständlighet som verkligen hindrar en korrekt tillämpning av påföljderna, något jag fick uppleva i min tidigare verksamhet som domare.
Nåväl, efter att ha skisserat en korrekt lösning av grundproblemen behandlar Di Lellos betänkande tekniska och ömtåliga frågor som rör formerna för straffets verkställande, kostnaderna för verkställandet, hur man skall beräkna straffkumulation då flera domar meddelats, eftersom det inte alltid bara är att lägga ihop straffen när brotten är relaterade till varandra, och föreslår lämpliga lösningar som alla helt och hållet kan delas. Följaktligen uppmanar jag Europaparlamentet att godkänna detta viktiga och väl motiverade betänkande utan reservationer.
(Applåder)

Hager
Herr talman! För att undvika upprepningar vill jag börja med att hänvisa till allt det som Posselt sade och som jag instämmer i. Jag är medveten om hur viktigt målet med betänkandet är, men jag är inte beredd att stämma in i det allmänna jublet, eftersom jag också kan se en rad saker som inte stämmer överens. Det gäller redan den något oklara användningen av begreppet erkännande, som ändå har slagit igenom i stora delar av Europa samt verkställandet av slutgiltiga avgöranden.
Konflikten beträffande vissa begreppsdefinitioner ser jag snarare som tillfällig än som systematisk. Det är obegripligt att det vid flera domar, som kränker "ne bis in idem"principen eftersom sakförhållandena är de samma, är den dom som är mest förmånlig för den dömda som skall verkställas. Den första dom som vunnit laga kraft förhindrar enligt uteslutningsprincipen att senare domar vinner laga kraft.
Jag kan inte heller acceptera det tyvärr så utbredda kravet på ett avstående från den ömsesidiga straffbarheten. Ett straffrättsligt system som - förhoppningsvis - känner sig bunden av rättsstatsprincipen, det vill säga nullum crimen sine lege -principen kan inte godta konsekvenserna av icke straffbara gärningar i sitt rättskipningsområde. I annat fall skulle principen krossas och ett bekvämt förfarande skulle prioriteras. Då är det adjöss med rättsstaten!

Coelho
Jag vill ansluta mig till Ana Palacios ord och de flesta talare, i de rättvis lovorden av föredragande Di Lellos arbete. Vi betonar gärna, trots de politiska skillnaderna, den höga kvaliteten på hans arbete och den juridiska noggrannheten i hans förslag. Med förmiddagens debatt tar vi några steg på den väg som fastställdes i Tammerfors, mot skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. I en union med fri rörlighet för alla medborgare och även för dem som agerar vid sidan om lagen, måste man undvika möjligheten att det finns länder som fungerar som stöd för brottslig verksamhet. Vi välkomnar betänkandet som ger en mycket balanserad version om den rättsliga ramen angående slutgiltiga avgöranden i brottmål. Låt mig understryka preciseringen av begreppet om slutgiltigt avgörande, register över pågående ärenden, principen om att ingen skall kunna dömas två gånger för samma brott, men att även i fortsättningen en fällande dom i en medlemsstat skall gälla som prejudikat, och vid ytterligare dom i en annan medlemsstat skall man fastställa ett straff för återfall i brott, och att verkställandet av ett frihetsberövande straff skall ske enligt den verkställande statens lagstiftning, medan det skall vara den ansökande staten som är behörig att fatta beslut om upphävande av straffpåföljd, nedläggande av åtal, benådning eller amnesti.
Kära kolleger! Ömsesidigt erkännande kan bara vara effektivt om det sker utan stora administrativa hinder. Det är alltså nödvändigt med ett visst ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna när det gäller de rättsliga förfarandena. Vi vet också att erkännandet av slutgiltiga avgöranden i brottmål är en mycket ömtålig fråga som väcker känsliga frågor och som berör kärnan i de rättsliga värden som skyddas i de olika samhällena. Det finns skillnader mellan våra medlemsstater trots det mycket betydelsefulla och påtagligt gemensamma kulturella och rättsliga arvet. Vi måste rekommendera kommissionen att ta det försiktigt och bedriva en politik med små steg.

Verheugen
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill särskilt tacka ledamot Di Lello Finuoli för hans beaktansvärda betänkande som jag varmt välkomnar. Precis som poängterades på Europeiska rådet i Tammerfors är tanken på ett ömsesidigt erkännande av domstolarnas och de rättsliga myndigheternas avgöranden en viktig hörnsten i det område för frihet, säkerhet och rättvisa som vi vill skapa i Europa.
Tanken kommer ursprungligen från den inre marknaden. Den vilar på det ömsesidiga förtroendet för medlemsstaternas olika system och vissa gemensamma grundläggande rättsliga principer. Därför kan den inte betraktas som en isolerad företeelse utan bör kompletteras med andra åtgärder, till exempel ett närmande av medlemsstaternas materiella och processuella straffrätt, en ökad ömsesidig förståelse och bättre utbildning och vidarebildning.
I slutsatserna från Tammerfors uppmanas rådet och kommissionen att presentera ett program för detta i slutet av förra året. Kommissionens viktigaste bidrag var förra sommarens meddelande om ett ömsesidigt erkännande av avgöranden i brottmål. I det meddelandet redogjorde vi för kommissionens insatser på delområdet av det större området med ett ömsesidigt erkännande.
Eftersom det handlar om en ny och sammansatt fråga eftersträvar vi i vårt meddelande i många avseenden inte slutgiltiga och bindande svar på de frågor som lagts fram, utan vi försöker hitta tänkbara lösningar. Det handlar om att ställa de rätta frågorna och erbjuda alternativ för den fortsatta vägen.
Jag har med tillfredsställelse konstaterat att Di Lello Finuoli i sitt betänkande i mångt och mycket delar kommissionens uppfattning och inbjuder kommissionen att följa denna väg. Förverkligandet av principen om ett ömsesidigt erkännande inom ramen för det straffrättsliga samarbetet är en ambitiös uppgift som leder till en grundläggande perspektivförändring, från formerna för det traditionella samarbetet till en samverkan där arbetet delas.
Denna nya inställning kommer att leda till en rad initiativ i konkret och praktisk bemärkelse, så som framställs i rådets och kommissionens gemensamma program från november 2000. Vissa av de projekt som föreslås i detta har redan påbörjats. Kommissionen har i sitt arbetsprogram lovat att lägga fram förslag om hur utlämningen kan underlättas, utifrån tanken på en europeisk häktningsorder.
Vidare har diskussioner inletts om genomförbarheten av gemensamma standarder till skydd för de individuella rättigheterna i brottsmålsprocessen. Det är inte möjligt att här i detalj gå in på alla trettio punkterna i resolutionsförslaget. Även om kommissionens inställning till detta på det hela taget är positiv vill jag uttrycka mina tvivel på en punkt som för övrigt också har tagits upp i debatten. Resolutionen uppmanar till en full tillämpning av "ne bis in idem"principen. Kommissionen stöder det, i synnerhet som denna princip också finns med i vår nya stadga om de grundläggande rättigheterna. Kommissionen tvivlar dock på att det vore så klokt att i sådana fall som leder till dom i olika medlemsstater endast låta den mildaste domen drabba brottslingen.
På Europeiska rådsmötet i Tammerfors antogs ambitiösa planer på området rättsliga och inrikes frågor. Vi upplever i vårt dagliga arbete hur detaljerna är de som vållar störst problem. Det visar sig i de mindre frågorna att det ömsesidiga förtroendet för medlemsstaternas olika rättssystem ännu inte har utvecklats så långt som krävs för att få till stånd ett ömsesidigt erkännande. Det är säkert nyttigt att utvecklingen får en skjuts framåt.
Jag är övertygad om att vi kommer att lyckas med det politiska initiativ som krävs, om även parlamentet tydligt uttalar sig för ett förverkligande av principen om ömsesidigt erkännande. Därigenom skulle den politiska vikt som fortfarande saknas läggas till och den behövs för att vågen skall ge utslag till förmån för ett omfattande erkännande av besluten. Det är nämligen dags att väcka liv i den teoretiska tanken på ett ömsesidigt erkännande.
(Applåder)

Företagsråd och avskedanden
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet från kommissionen om företagsråd och avskedanden.

Verheugen
Herr talman, mina damer och herrar! Arbetsskyddsbestämmelserna som gäller mig respekteras tydligen inte i dag. Jag måste tala hela tiden.
Den senaste vågen av avskedanden på många storföretag på grund av nedläggning eller omstruktureringar har vuxit och blivit oroväckande stor. Omstrukturering är ofta detsamma som en minskning av arbetstillfällena. Denna minskning drabbar inte bara de anställda utan även deras familjer och i vissa fall hela regioner, om dessa huvudsakligen är beroende av en eller två arbetsgivare.
Eftersom många av de senaste meddelandena om omstruktureringar har lagts fram på europeisk nivå, måste gemenskapen skyndsamt agera. I ett omfattande gemenskapskoncept bör innovativa åtgärder eventuellt kombineras med en granskning av de redan befintliga instrumenten. Jag kommer i det här fallet att nöja mig med att ta upp de rättsliga aspekterna.
Till en början något om det snabba antagandet av en ny lagstiftning och en aktualisering av den nu gällande lagstiftningen. Angående ramdirektivet om information och samråd kan jag säga att kommissionen de närmaste dagarna kommer att färdigställa sitt ändrade förslag om fastställandet av generella ramar för information till och samråd med arbetstagarna, för att göra ett snabbt antagande i rådet möjligt. Kommissionen kommer att insistera på att rådet antar direktivet den 11 juni. Vi hoppas att vi skall uppnå enighet. Om det skulle bli nödvändigt kommer vi annars att eftersträva en politisk enighet med kvalificerad majoritet. Vi kan inte vänta hur länge som helst, i synnerhet inte med tanke på det nuvarande osäkra klimat som har uppstått till följd av omstruktureringsplanerna i många företag.
Jag vill i det här sammanhanget än en gång lyfta fram en avgörande faktor i kommissionens förslag, nämligen frågan om sanktioner. Jag vet att parlamentet uttryckligen stöder detta förfarande och delar kommissionens tillfredsställelse över de garanterade framsteg, som för en kort tid sedan uppnåddes på detta känsliga område.
Med parlamentets stöd och rådets starka politiska vilja kan vi avsluta denna process innan årets slut och det kommer att innebära avgörande framsteg.
Över till stadgan för ett europeiskt aktiebolag. Vi uppnådde i slutet av förra året ett viktigt och efterlängtat resultat: stadgan för ett europeiskt aktiebolag med bestämmelser om samråd med arbetstagarnas medverkan. En av de mest positiva faktorerna med stadgan var att den innehöll anpassade bestämmelser om arbetstagarnas medverkan, något som återspeglar de försök till framsteg som omfattas av förslaget om information och samråd på nationell nivå. Det kommer säkert att bidra till att den sociala dimensionen iakttas i större utsträckning i samband med omstrukturering av företag i Europa.
Jag är övertygad om att Europaparlamentet kommer att göra allt för att denna viktiga rättsakt skall kunna antas direkt efter sommaruppehållet.
Slutligen angående omarbetningen av direktivet om de europeiska företagsråden. Kommissionen kommer att omarbeta direktivet om de europeiska företagsråden år 2002. Innan dess kommer en granskning att ske i år av den praktiska tillämpningen av direktivet.
Globalisering och industriell förändring ger upphov till samhällsproblem. De kan dock vara en källa till välstånd för människor och regioner, om förändringarna styrs och sker på rätt sätt. För regeringarna och gemenskapen handlar det i första hand om att skapa ett balanserat förhållande mellan å ena sidan stöd till företagsinnovationer och tillväxt och å andra sidan förberedelser av människor på förändringen och de eventuella skyddsåtgärder som detta kräver.
Av den anledningen talade min kollega Diamantopoulou förra veckan om en checklista vid omstrukturering av företag. Denna checklista gäller befintliga politiska instrument, nämligen lagstiftningen, övervakningsförfaranden, ekonomiskt stöd och beprövade förfaranden. Regeringarna och företagen måste utnyttja dessa instrument optimalt eller fundera ut nya instrument. Dialog, insyn, lämplig medverkan från arbetstagarnas sida, framförhållning, riskförebyggande och utveckling av arbetskapaciteten är nyckelfaktorer för det europeiska svaret på denna utmaning. Låt oss göra vad vi kan för att utveckla dessa instrument via lagstiftningen eller på något annat sätt som gör att våra idéer kan förverkligas!
(Applåder)

Menrad
Herr talman, herr kommissionär! Jag tackar som företrädare för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater kommissionen för dessa uttalanden, även för påpekandet att ramdirektivet kommer snart och likaså europeiska aktiebolag. Jag vill dock framför allt hänvisa till projektet med det europeiska företagsrådet som vår grupp har varit starkt engagerade i. Jag tror att kommissionären har rätt i sin kritik mot agerandet hittills från företagens sida. Kommissionens rapport om de europeiska företagsråden som vi för närvarande håller överläggningar om i utskottet för sysselsättning och socialfrågor - vi har hållit ett samråd i frågan - är mycket intressant. Där påpekas att företagsråd i regel har skött sina uppgifter. Vi fick intressant nog veta att omstruktureringar som ibland är nödvändiga kunde genomföras mer effektivt när arbetstagarna informerades och engagerades i större utsträckning. Just i länder med en omfattande medverkan, till exempel Tyskland, förekommer färre konflikter och knappt några strejker i samband med strukturella förändringar i ekonomin.
I enlighet med den anda av samarbete och partnerskap som vi som parlamentet har infört på flera ställen i direktivet skall nedläggning av företag och förläggning av företag till annan ort inte ske med hjälp av mobila insatsstyrkor utan först efter omfattande information till och samråd med arbetstagarna i god tid. Det har man brutit mot i många fall. Garantier om meddelande och samråd i tid innan besluten fattades på företagen är en mycket viktig faktor som måste iakttas i denna förnyelse. Jag hoppas att kommissionen redan i år tar ett initiativ, åtminstone vad gäller informationen till och medverkan av arbetsmarknadens parter.
Jag håller med er, herr kommissionär, om att de nuvarande bestämmelserna måste skärpas. Det räcker inte att utdöma sanktioner på nationell nivå, utan här krävs även åtgärder på europeisk nivå. Precis som ni så riktigt poängterar behöver vi ramdirektiv, för många omstruktureringar har endast skett på nationell och inte transnationell nivå.
Hit hör även direktiven om massavskedanden och beaktandet av arbetstagarnas krav vid företagsövergångar. Jag frågar er, herr kommissionär: Tas även förnyelsen upp i dessa båda direktiv?
Jag tror att framtidens Europa också är arbetstagarnas Europa. Rätten till information, samråd och medverkan är medborgerliga rättigheter enligt den europeiska stadgan om de grundläggande rättigheterna.

Désir
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Under de senaste månaderna har vi bevittnat alltfler brutala beslut om kollektiva uppsägningar eller nedläggning av fabriker - allra oftast utan att man har synat alternativa lösningar som skulle kunna rädda arbetstillfällen - och detta sker t.o.m. i företag som gör stora vinster, såsom Danone, eller till följd av sammanslagningar som kommissionen just har gett sitt tillstånd till, som i fallet med ABB Alstom Power. I flera fall fick de anställda höra på radio att de blivit uppsagda, eftersom deras företrädare informerades först några minuter innan beslutet offentliggjordes, i fallet Marks & Spencer 10 minuter före börsens öppnande. Jag vill för övrigt hälsa företrädarna för de anställda vid Marks & Spencer välkomna till åhörarläktaren.
Den här typen av händelser, liksom det tidigare fallet Renault-Vilvoorde, understryker återigen gemenskapsrättens otillräcklighet, när en gemenskapsrätt väl existerar, och att det är brådskande att äntligen anta en allmän ram som skall garantera arbetstagarnas rätt till information, samråd och kollektivförhandlingar i syfte att skydda deras rättigheter och möjliggöra andra lösningar än dem som hotar deras arbeten och framtid. Arbetstagare som konfronteras med sådana beslut bör kunna räkna med unionen, dess lagstiftning och institutioner.
Europeiska unionen får inte förbli en struktur där de enda bindande reglerna avser den inre marknaden, konkurrens och budgetdisciplin, samtidigt som de sociala bestämmelserna förblir vaga, möjliga att kringgå och inte är försedda med sanktionsmekanismer i händelse av överträdelse. Uppgiften att å min grupps vägnar ta upp de allmänna ramarna överlåter jag till Ghilardotti, jag skall koncentrera mig på två andra aspekter: revideringen av direktivet från 1994 om europeiska företagsråd och förfaranden vid sammanslagning/förvärv. Definitionerna på information och samråd i direktivet om företagsråd är så vaga att de inte ger några garantier. Att definiera samråd som "diskussioner och upprättande av en dialog" är alldeles för oklart. Det krävs således en ny bestämmelse som garanterar att ett samråd verkligen äger rum i god tid, dvs. innan beslut fattas och medan beslutet utarbetas, att företagsrådet kan avge ett yttrande, föreslå andra lösningar och att förhandlingar inte bara kan inledas på grundval av ledningens plan, utan även på grundval av motförslag från arbetstagarnas företrädare. Jag tror slutligen att man måste genomdriva en möjlighet att vända sig till en behörig offentlig myndighet på nationell nivå, vilket direktivet från 1998 om kollektiva uppsägningar redan föreskriver, och i förekommande fall på europeisk nivå, särskilt när det gäller företagsgrupper som är verksamma i flera av gemenskapens länder. Respekteras inte förfarandet för föregående information och samråd eller besluten i fråga är uppenbart ogrundade och andra lösningar kan tänkas när det gäller sociala aspekter och sysselsättning, skulle den behöriga offentliga myndigheten kunna ogiltigförklara uppsägningsplanen, förklara den verkningslös. Direktivet från 1994 måste således revideras - jag delar er analys, herr kommissionär - annars slutar det med att denna text, på sin tid en föregångare, släpar efter i förhållande till de nya texter som antagits av rådet när det gäller europeiska bolag, eller av parlamentet 1999 vid första behandlingen av direktivet om en allmän ram. Ett verkligt samråd förutsätter givetvis att arbetstagarnas företrädare verkligen får tillgång till information som är användbar, att de får möjlighet att sammanträda, vända sig till experter och söka stöd från fackförbund.
För det andra och för att avsluta: frågan om sammanslagningar. Sysselsättningsdimensionen måste faktiskt kunna beaktas på allvar och detta är möjligt utan att fördragen behöver revideras, helt enkelt genom att man utvecklar lagstiftningen, eftersom fördragen redan ger kommissionen i uppdrag att övervaka sysselsättningseffekterna av den här typen av beslut. Följaktligen tror jag inte bara att det föreslagna frågeformuläret är nödvändigt, utan även att arbetstagarnas företrädare skall kunna vända sig till kommissionen i den händelse förslaget till sammanslagning förefaller hota sysselsättningen eller industriella anläggningar, och att det inte bara är kommissionären med ansvar för konkurrensfrågor utan även kommissionären med ansvar för sysselsättning och socialfrågor som i förekommande fall bör kunna ifrågasätta de angivna villkoren, om dessa inte utgör en tillräcklig garanti för en bevarad sysselsättning.

Isler Béguin
Herr talman, kära kolleger! Jag kommer att presentera min kollega Hélène Flautres anförande, eftersom hon var tvungen att lämna oss för att förbereda sin resa med vår delegation till Algeriet.
Ett år efter Lissabon har himlen förmörkats. Drömmen om ett Europa där den nya ekonomin rimmar med tillväxt och full sysselsättning har höljts i dunkel. De alltfler brutala uppsägningsplanerna får de anställda att inse hur försenad uppbyggnaden av ett socialt Europa är. Alla företag är berörda: mästare på sina områden och som sociala skyltfönster - Ericsson, Danone, Philips - aktörer som uppkommit i kölvattnet efter avregleringen på transportområdet - AOM, Air Liberté, som låter sina anställda betala den misslyckade sammanslagningen - mästare i samtliga kategorier för förakt mot anställda - Marks & Spencer, vars anställda i dag demonstrerar i London och som vi vill hedra, liksom de som finns här hos oss. Enligt kommissionen har mer än en kvarts miljon uppsägningar aviserats i världen under de senaste veckorna. Kommissionen har just meddelat sin avsikt att lägga fram en rad åtgärder som skall ge arbetstagarna legala och effektiva garantier när det gäller information och samråd. Det är en god nyhet, eftersom de anställda som revolterar får stöd av allmänheten, som ogillar arbetsgivarnas ensidiga handlande. Det är vår sak att få tåget att gå i höghastighetsfart. Vi måste samtidigt snarast anta direktivet om "information till och samråd med arbetstagare" för att sätta stopp för företagens skandalösa metoder, som går ut på att få medlemsstaternas sociallagstiftningar att konkurrera med varandra. Att revidera direktivet från 1994 om företagsråd, ge dessa en verklig rätt till förvarning och experthjälp, att göra dem obligatoriska i alla multinationella företag som har fler än 500 anställda. Att anta direktivet om arbetstagares inblandning i europeiska bolag och låta deras företrädare delta i tillsyns- och förvaltningsråden, där besluten fattas.
Man måste slutligen reformera lagstiftningen om sammanslagningar och förvärv, där ingen hänsyn tas till sociala och regionala konsekvenser. En europeisk sociallagstiftning som är överskådlig, som kan leda till rättsliga avgöranden, som är möjlig att utveckla och som står på jämställd fot med konkurrenslagstiftningen: det är det mål vi måste eftersträva. Ett Europa som står på två ben. En ekonomisk dynamik och en verkligt social demokrati. Kommissionen har markerat sin vilja att framskrida. Återstår att driva på rådet.

Wurtz
Herr talman, herr kommissionär! Å min grupps vägnar har jag insisterat på att vi skall föra den här debatten efter störtfloden av aviserade omstruktureringar i unionens länder. I dag kommer den i rättan tid eftersom det just nu - efter det att de anställda i Danone-gruppen i Calais mobiliserade sig - pågår en stor europeisk demonstration i London organiserad av de anställda i Marks & Spencer.
Efter Marks & Spencers beslut att stänga 38 butiker och säga upp tusentals anställda ser allmänheten likadant på det företaget som på Danone, dvs. som en av de mest motbjudande symbolerna för den strategi som kallas "shareholder value", aktieägarnas lag, och storföretagens brist på socialt ansvar.
För egen del är det åttonde gången sedan Michelinaffären i oktober 1999 som jag talar i parlamentet för att avkräva rådet och kommissionen på svar om det brådskande i att slå fast företagens sociala ansvar och etablera viktiga rättigheter för de anställda. Fram till nu har de undfallande svaren gått ut på att senarelägga tidsfrister - den i högsta grad väntade revideringen av direktivet om information till och samråd med arbetstagare har varit vårt Loch Ness-monster: alla pratar om det men ingen har sett till det.
Nu kräver unionsmedborgarna konkreta och betydelsefulla åtgärder. I den här affären tror jag att unionen, för de berörda arbetstagarna men även långt fler än så, riskerar en del av sin trovärdighet.
Från er sida, herr kommissionär, skulle jag således vilja ha tydliga svar på tre frågor.
Först och främst finns det ett förslag till revidering av direktivet om information till och samråd med arbetstagare sedan 1998. Det är ett blygsamt förslag, vilket ni nämnde, och i mina ögon högst otillräckligt. Ändå har rådet hittills vägrat att behandla det. Om jag har förstått er rätt, herr kommissionär, kommer ni att verka för att rådet den 11 juni skall bryta den blockering som upprätthålls av Förenade kungariket, Irland, Danmark och t.o.m. Tyskland, trots att förbundskanslern nyligen presenterade sig själv som en europeisk visionär. Och har jag förstått saken rätt planerar ni att ta med ett system med sanktioner gentemot företag som bryter mot bestämmelserna. Stämmer detta?
Andra frågan: direktivet om inrättande av europeiska företagsråd är från 1995. Hittills har endast en minoritet av alla berörda företag följt det. Dessutom är dessa råd, framför allt i det här skedet, en samlingspunkt utan medel och befogenheter. Vid Europeiska rådets möte i Nice beslutades att detta direktiv skall revideras, jag citerar, "senast 2002", vilket förutsätter att processen måste sättas igång omgående. Men jag tror inte att kommissionen har införlivat det problemet i sitt arbetsprogram för 2001. Varför då, herr kommissionär, och vad räknar ni med att göra just nu? Tänker ni förse detta framtida företagsråd med verkliga prerogativ, såsom rätten att häva en omstruktureringsplan och skapa utrymme för att behandla ett annat förslag än företagsledningens?
Till sist, för att avsluta, har Europaparlamentet uttalat sig för en systematisk kontroll av huruvida sociala åtaganden och förpliktelser i fråga om sysselsättning följs av alla de företag som får stöd från gemenskapen. Parlamentet har också begärt att kommissionen endast skall godkänna förslag om sammanslagning av företag om de anställdas rättigheter respekteras. Vilka är era avsikter i det sammanhanget?

Ghilardotti
Herr talman! Herr kommissionär, jag har med glädje hört att kommissionen har för avsikt att vid nästa rådsmöte insistera på att rådet tar sitt ansvar för direktivet om information till och samråd med arbetstagare. Många kollegor har redan påpekat att Europaparlamentet gjorde sin första behandling redan för tre år sedan. Under tre år har vi i denna kammare åtskilliga gånger diskuterat problem som har att göra med avskedanden, sammanslagningar och omlokaliseringar av företag, men rådet har aldrig tagit sitt ansvar. Rådet har aldrig vågat behandla detta ämne och fatta ett beslut som skulle tillföra något till lagstiftningen och de andra medel som står till unionens förfogande och som den kan tillgripa för att förstärka ett ingripande från dess sida för att kräva att företagen tar sitt sociala ansvar. Nu verkar det som att för några länder har deras förbehåll fallit bort och det finns alltså nu förutsättningar för nästa rådsmöte att anta riktlinjer.
Problemet med information och samråd är ett problem som har att göra med möjligheten att agera preventivt för att konsekvenserna av ensidiga beslut från företagens sida inte skall äventyra arbetsplatsen, arbetsvillkoren och arbetstagarnas livsvillkor. Men för att detta skall bli verklighet krävs det att man kommer överens om exakt vad det är man vill och parlamentet har i sin första behandling, i detta avseende, tydligt tagit ställning om sätt, tidsperspektiv och innehåll för samråd och information. Dessutom - och det gläder mig att kommissionären kom ihåg det - finns det ett grundläggande medel som, paradoxalt nog, betraktas som ett grundelement i all lagstiftning förutom den som rör arbetstagarna, med andra ord påföljder. Det finns inga lagbestämmelser, oavsett vilket område det gäller, som inte föreskriver påföljder för de fall då de inte följs. Det är bara när det gäller arbetstagarnas rättigheter som detta ännu existerar i Europa. Direktivet om information och samråd föreskriver påföljder, det gläder mig att kommissionen vidhåller denna ståndpunkt. Europaparlamentet inte bara stöder kommissionens ståndpunkt utan stärker kommissionen i dess synsätt. Jag tror att detta som berör påföljder inte bara skall bekräftas i rådets ståndpunkt om direktivet men att det skall utvidgas till andra regelverk - företagsråd, kollektiva avskedanden - i annat fall kommer alla dessa lagar, i avsaknad av sanktionsmedel, inte att få det resultat som vi förväntar oss.

Gillig
Herr talman, herr kommissionär! Så sent som i förmiddags välkomnade Europaparlamentets talman de anställda vid Marks & Spencers etablering i Strasbourg. De är här på åhörarläktaren och jag vill hälsa dem välkomna. I förmiddags trodde mina kolleger och jag själv att vi kunde försäkra dem om att ärendet om företagsråd och information till arbetstagare äntligen skulle diskuteras på nytt. Min önskan är att debatten i kväll tydligt klargör vår vilja att göra ett konsekvent arbete och slutföra den pågående anpassningen av direktiven på området. Som ni sade, herr kommissionär, är vi inte längre i vår rätt att vänta på att en ny tragedi tillkännages, för att försäkra oss om att de rättsliga instrument som de anställda skall kunna ha tillgång till äntligen blir relevanta, effektiva och förses med sanktioner, i den händelse bestämmelserna inte följs, och det på europeisk nivå.
I egenskap av europeiska medborgare kräver de anställda på Marks & Spencer, i likhet med de anställda i de övriga företag som Harlem Désir nämnde, att Europa skall införa ramar för det kollektiva handlandets skydd och organisation, vilket vi mycket väl vet är den enda garanten för individens rättigheter på arbetsrättsområdet, och att dessa ramar återupprättas, erkänns och skyddas. Herr kommissionär! De sätter stort hopp till era uttalanden. Kommissionen och parlamentet bör dessutom visa sin politiska vilja genom att sätta upp ett villkor för varje framsteg i utvecklingen av den ekonomiska unionen och varje ny bestämmelse, nämligen villkoret att man skall tillämpa sociala bestämmelser som föreskriver nya regleringsmetoder, sådana som vi i dag förväntar oss skall införas med den aviserade revideringen av direktiven.
Herr kommissionär, mina kära kolleger! Europeiska unionens arbetstagare skall inte behöva lida för Europabygget. De bör vara de som främst vinner på det. Respekten för arbetstagarnas rättigheter och uppbyggandet av ett socialt Europa är grunden, och om den inte stärks skulle den kunna krossa alla våra drömmar om en demokratisk uppbyggnad av unionen.

Verheugen
Herr talman! Jag vill börja med ett varmt tack till alla de ledamöter som har deltagit i debatten. Kommissionen ser denna debatt som ett viktigt stöd för våra initiativ. Jag har en känsla av att det blåser en kraftig politisk medvind och att vi är helt överens om målinriktningen. Tack än en gång för det.
Jag vill rent konkret gå in på de frågor som har ställts. Till att börja med frågan från Menrad, om det finns några planer på att omarbeta direktiven om massavskedanden och företagsövertaganden. Några sådana planer finns inte och det är enligt kommissionen inte heller nödvändigt, eftersom bestämmelserna i det nya direktivet om information och medverkan har fått en sådan räckvidd att de båda direktiv ni nämner först då kommer att kunna utvecklas fullt ut. Kraven i det nya direktivet avser ju det som är föremål för de båda direktiv ni nämnde, och därför tror vi inte att det behövs en omarbetning av dessa direktiv.
Vad beträffar frågan från Wurtz: Ja herr ledamot, ni har uppfattat mig rätt. Kommissionen är fast besluten att helhjärtat kämpa för att direktivet om information och medverkan antas och att vi håller den tidsgräns som jag angav. Jag sade att om vi inte lyckas uppnå enighet kommer vi att arbeta för att direktivet antas med en kvalificerad majoritet. Ni har också uppfattat det rätt, att kommissionen anser att direktivet måste omfatta sanktioner.
Ni frågade också efter en granskning av direktivet om europeiska företagsråd. Ja, en sådan planeras under 2002 och vi har redan börjat med förberedelserna. Angående er tredje fråga i samband med sammanslagning av företag återstår för oss att undersöka om och i så fall i vilken utsträckning de sociala aspekterna måste beaktas i samband med sådana sammanslagningar. Resultatet av den undersökningen är inte färdigt ännu.

Talmannen
Härmed har vi kommit till slutet av denna punkt på föredragningslistan.

Gasdirektivet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är muntlig fråga (B5-0170/01) till kommissionen från Carlos Westendorp y Cabeza för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, i enlighet med artikel 42 i arbetsordningen, om medlemsstaternas genomförande av gasdirektivet.

Verheugen
Herr talman, mina damer och herrar! EU:s gasdirektiv antogs av Europaparlamentet och rådet i juni 1998 - för nästan tre år sedan. Det trädde i kraft den 10 augusti 1998. Medlemsstaterna skulle ha införlivat direktivet den 10 augusti 2000. Sedan direktivet trädde i kraft har alla medlemsstater införlivat det, med undantag av Frankrike och Tyskland.
Tyskland har införlivat delar av direktivet och räknar med att införliva det sista de närmaste månaderna. Kommissionen undersöker för närvarande situationen i Tyskland för att konstatera om det krävs ytterligare åtgärder i detta avseende.
Den 17 maj 2000 tog den franska regeringen upp ett lagförslag på hur gasdirektivet skulle införlivas. Detta förslag till rättsakt måste dock först antas av det franska parlamentet. Hittills har ingen tidpunkt för det slutliga antagandet fastställts.
Enligt den information som kommissionen har fått från den franska förvaltningen har inget beslut fattats om att skjuta upp införlivandet av direktivet till 2002. Däremot beslutades att förslaget till rättsakt, till skillnad från vad som förväntades, inte kommer att tas upp på det franska parlamentets dagordning under det som återstår av våren. Även om det, så som påpekas, beror på parlamentets höga arbetsbelastning, är denna försening tecken på en allvarlig tendens och det är mycket beklagligt.
Kommissionen beslutade därför den 8 maj 2001 att dra Frankrike inför Europeiska gemenskapernas domstol på grund av det bristande införlivandet av direktivet. Med tanke på uppmaningen från Europeiska rådet i Lissabon i mars 2000 om att påskynda avregleringen av el- och gasmarknaden och med tanke på de framsteg som har skett i andra medlemsstater vad gäller införlivandet av gasdirektivet, är det beklagligt att hittills ingen rättslig grund har skapats i Frankrike för att införliva direktivet. Det hämmar allvarligt utbyggnaden av den inre marknaden för gas och upprättandet av lika konkurrensvillkor i Europeiska unionen.
Även om förseningarna med att införliva gasdirektivet i Frankrike är mycket beklagliga så är det ingen anledning till att ge efter i försöken att påskynda en energiavreglering i Europa eller fördröja skapandet av en inre energimarknad. Tvärtom visar förseningarna behovet av ytterligare åtgärder, men även att dessa ytterligare åtgärder bör väljas med omsorg för att säkra lika konkurrensvillkor.
Därför är det särskilt viktigt att Frankrike nu gör snabba framsteg i införlivandet av direktivet från 1998. Kommissionens nya förslag är fortfarande viktiga och angelägna med tanke på konkurrenskraften, låga priser för privata konsumenter och för sysselsättningen. Kommissionen är därför fast besluten att fortsätta driva denna viktiga fråga.

Purvis
Herr talman! Det är med stor sorg som vi måste peka ut en medlemsstat - en av de ursprungliga medlemsstaterna i denna union - för att den inte uppfyller sina allvarliga åtaganden, för att den är beredd att handla mot Europeiska unionens lagar, och för att den faktiskt tar lagen i sina egna händer.
Det är med verklig oro som vi också än en gång måste peka ut ministerrådet: trots att det mycket väl vet att medlemsstaterna inte uppfyller sina befintliga åtaganden, fortsätter ministerrådet rutinmässigt att utarbeta uttalanden med fina ord, där man förespråkar ännu fler steg mot en avreglering, ett fullbordande av den inre marknaden, en ökad gränsöverskridande handel och rättvis konkurrens. Så sent som den här månaden, efter rådets möte (energi) den 14 och 15 maj, drog ordförandeskapet slutsatsen: "Det finns en bred samstämmighet..." (inkluderar denna samstämmighet Frankrike?) "... för att den öppning på marknaden som rör både gas och elektricitet aktivt skall fullföljas och påskyndas."
Ordförandeskapet tillkännagav också, på energiministrarnas vägnar - inkluderade det Frankrikes energiminister? - att "en fullständigt integrerad inre marknad för gas och elektricitet kan inte uppnås utan en effektiv gränsöverskridande handel."
Det tomma ekot av de fina, men alltmer innehållslösa orden från mötet i Lissabon om att göra Europa till den mest konkurrenskraftiga och dynamiska ekonomin i världen ringer tyvärr i våra öron. Och ändå finns det inom så många viktiga områden helt enkelt ingen vilja på regeringsnivå i medlemsstaterna att genomföra de grundförutsättningar som man enats om inom unionens alla organ.
Hur kan Frankrike förvänta sig att de andra medlemsstaterna skall uppfylla deras del av avtalet och låta Frankrike ta över deras marknader och företag, när Frankrike gång på gång skjuter upp eller vägrar att betala sina skulder till klubben? Hur kan Frankrike, eller någon annan medlemsstat som agerar på det här sättet, förvänta sig att kunna dra fördel av ett medlemskap när landet utan omsvep struntar i sina förpliktelser?
Det ironiska är att Frankrike inte bara missgynnar unionens andra medlemsstater; inte bara undergräver Europeiska unionens själva grunddrag, den inre marknaden och en rättvis och öppen konkurrens, utan Frankrike missgynnar också sina egna energibrukande industrier. Landet missgynnar också sitt eget folk, särskilt de mindre rika, som nekas de pris- och tjänstefördelar som kunde komma av att man tillät konkurrens för och en avreglering av gasmarknaden.
Men ännu värre än detta är cyniskheten i rådets uttalande efter rådets möte (energi) i maj. Rådet vågade inte ta upp detta dödläge som orsakats av en av de medlemmar som faktiskt satt vid bordet, utan engagerade sig utan omsvep, och detta inkluderar också Frankrikes energiminister antar jag, i en fortsatt, större och snabbare avreglering av energimarknaderna. Kan vi tro på något som rådet säger? Var finns rådet och hela Europeiska unionens trovärdighet?
Det är i alla händelser kommissionens allvarliga plikt att upprätthålla gemenskapens lagstiftning och inte på något sätt låta sig domderas av mäktiga och omedgörliga medlemsstater eller arroganta politiska krafter. Om man inte kan lita på att medlemsstaterna uppfyller sina förpliktelser, så är tyvärr det enda alternativet att tillämpa gemenskapsrätten med full kraft och att kräva avsevärda straff.
Skulle kommissionären vilja vara vänlig och försäkra oss om att sådana åtgärder oförtrutet kommer att vidtas utan några tjänster eller förmåner?

Gillig
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Den fråga som ställdes avser direkt den franska situationen, vilket också klargörs tydligt av de svar som gavs.
Om det verkligen stämmer att den franska regeringen fortfarande inte har börjat införliva det europeiska direktivet om avreglering av gassektorn, är det ändå så att villkoren för utövande av fri konkurrens i realiteten är uppfyllda. Det är inte helt korrekt att i dag säga att den franska gasmarknaden inte är öppen för konkurrens.
Den franska regeringen har valt att införliva direktivet gradvis och varsamt, ett öppnande som skulle kunna sträcka sig längre för de stora kunder som kan komma i fråga - kemi-, elektrolys- och stålföretagen till exempel. Men denna ståndpunkt skiljer sig inte från den uppfattning som den tyska regeringen framförde vid Europeiska rådets möte i Stockholm, för att visa sin angelägenhet om att det i Europa utvecklas alternativ till det som vi här kallar den engelska industrimodellen för en extrem avreglering av energisektorerna.
Mina kära kolleger! Vi får inte lura oss själva. Vad det gäller är att bevara en offentlig sektor och dess roll som ett instrument för social och regional sammanhållning. För oss bör införlivandet av det europeiska direktivet utgöra ett tillfälle för att ge en moderniserad, ambitiös och tydlig definition på vad vi avser med "offentliga tjänster". Vi diskuterar ofta detta begrepp här i kammaren. Och i det sammanhanget skulle jag vilja tala om energipolitik, miljöskydd, hållbar utveckling, säkerhet, social och regional solidaritet men även lokal utveckling, geografisk utjämning och allas rätt till energi.
Av alla dessa skäl, herr kommissionär, ber jag Europeiska kommissionen att snabbt göra en halvtidsutvärdering innan man inleder den andra fasen av avregleringen av marknaderna, så att vi bevarar den europeiska offentliga energisektorn.
Jag noterade den Europalektion som min kollega från Förenade kungariket gav i den här frågan. Men, min käre kollega, när det gäller, som ni säger, de sämre lottade som inte får fördelarna av en avreglering på gasmarknaden, tror jag att jag i dag kan lugna er: i vårt land behöver ingen medborgare lida på grund av den situation som är vår.

Boudjenah
Herr talman! Kommissionen har beslutat att dra Frankrike inför EG-domstolen, för att detta land släpar efter med att avreglera gasmarknaden i enlighet med direktivet från 1998.
Att konkurrensutsätta energimarknaden har väckt ett starkt motstånd från de fackliga organisationernas sida, då de inte vill att rätten till energi skall styras av pengar. 1997 och 1998 motsatte sig vår grupp det här direktivet. Eftersom vi sade nej till ett konkurrenssystem föreslog vi en garanti för jämlikhet när det gäller försörjning och leverans av el till bäst pris, lika behandling av användare samt avgiftsutjämning. Energin har en strategisk funktion i medlemsstaternas ekonomier och bör inte betraktas som vilken vara som helst. En radikal tillämpning av direktivet medför risken för att gassektorn blir beroende av stora multinationella företagsgrupper, och därmed att villkoren för tillhandahållandet av offentliga tjänster försämras.
Återigen tvingas man konstatera att kommissionen är mer angelägen om att få den fria konkurrensens principer att följas än den bryr sig om arbetstagarnas öde. I stället för att medverka till att påskynda liberaliseringen och avregleringen, borde inte kommissionen genomföra en studie av avregleringarnas konsekvenser för sysselsättningen, arbetsvillkoren och den fysiska planeringen, innan man lägger fram nya förslag?
Jag ber därför kommissionen att gå ifrån sin dogmatiska ståndpunkt och dra tillbaka sin anmälan till EG-domstolen.

Talmannen
Härmed avslutas debatten.
Kommissionen har avböjt att svara på några av de frågor som har ställts. Sammanträdet avbryts därför fram till omröstningen kl. 18.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 18.20. och återupptogs kl. 18.30.)

OMRÖSTNING
Talmannen -
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen
Betänkande (A5-0145/2001) av Di Lello Finuoli, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om ömsesidigt erkännande av slutgiltiga avgöranden i brottmål (KOM(2000) 495 - C5-0631/2000 - 2000/2295(COS))

MacCormick
Herr talman! Jag har en ordningsfråga. Jag vet inte om det är för sent att ta upp denna punkt, men jag har en kommentar om en översättning, med tanke på att originalspråket i Di Lello Finuolis betänkande är italienska.
Genom hela texten används ordet "execution" (verkställande), givetvis med betydelsen "att verkställa", som i att utfärda ett straff helt enkelt. Men när det gäller brottmål har ordet "execution" (avrättning) i vanlig engelska en mycket särskild betydelse och en betydelse som drar till sig en avsevärd fientlighet i denna kammare, och som går emot vår ståndpunkt om mänskliga rättigheter. Jag anser att en lika bra översättning till engelska av det italienska ordet skulle vara "implementation" (genomförande) snarare än "execution", och att det skulle vara klokt att använda ordet "implementation" snarare än "execution" genom hela texten.
(Applåder)

Talmannen
Detta var en mycket vederhäftig kommentar. Vi skall be översättningstjänsten att se över den italienska originaltexten för att se till att det inte har skett något missförstånd i detta hänseende.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Fatuzzo
Herr talman! Min dotter Cristina, den yngsta, som studerar juridik har ringt till mig och sagt: "Hur skall du rösta i omröstningen om Di Lellos betänkande? Jag vet att det är ett första steg för att nå fram till en europeisk straffprocesslag, en europeisk civilprocesslag." "Cristina, jag är europé!" svarade jag henne. "Jag kommer alltså att rösta för, även om jag vet att du tar lång tid på dig med dina tentamina och kommer att behöva sex år till för att bli klar med din juridikexamen." "Bravo! Nu vet alla ledamöterna att jag inte har lust att studera. Vad skall de andra ledamöterna tro om mig!" "Oroa dig inte" svarade jag, "studera flitigt de kommande tre åren och så snart du har tagit din examen skall jag berätta det för alla så att de kan applådera dig."
(Applåder)

Meijer
. (NL) Europeiska unionens medlemsstater har på mycket olika sätt reglerat bland annat värnplikten, bruket av softdrugs, skyldigheten att alltid bära ett identitetsbevis, abort, aktiv dödshjälp och erkännandet av äktenskap mellan homosexuella. Det som är straffbart i den ena medlemsstaten är det inte i den andra. Det här förslaget innebär ingen förändring i det avseendet och det är helt riktigt. Till och med i en förbundsrepublik som Förenta staterna skiljer sig strafflängd och bötesnivå för överträdelser och brott avsevärt mellan staterna eftersom besluten fattas på en lägre nivå. Det gör det emellertid svårt att utan vidare i den ena medlemsstaten verkställa domar som utdömts i den andra. Måste man fängsla människor för en handling som inte är straffbar i det aktuella landet och sedan med polisvåld slå ner den upprördhet som det oundvikligen framkallar? Förslaget medför inga problem om den förseelse som domen gäller betraktas som ett brott i båda länderna och ger samma straff. Jag beklagar att just den här principen om "dubbel straffbarhet" förkastades i förslaget även om jag förstår att det ger stora brottslingar mindre möjligheter att sabotera och fördröja rättsprocessen med hjälp av dyra advokater. Det är bara för att skäl EE anger möjligheter till undantag på grund av skillnader i den nationella lagstiftningen som jag är beredd att hellre fria än fälla det här förslaget.

Talmannen
Jag har sagt till er en gång förut att i detta parlament förväntar vi oss alla att vi skall känna till merparten av de frågor som er familj ställs inför.
Därmed är omröstningen avslutad.

Avbrytande av sessionen
Talmannen
Härmed förklarar jag Europaparlamentets sammanträde avslutat.
(Sammanträdet avslutades kl. 18.45.)

