Meddelande från talmannen
Talmannen.
Mina herrar och damer! Låt oss innan vi börjar arbetet med rörelse minnas 40-årsdagen av Robert Schumans död. Han var talman i Europaparlamentet mellan 1958 och 1960 och en av de framträdande personerna vid bildandet av Europeiska unionen.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om betänkandet (A5-0271/2003) av Michl Ebner för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrotts med rekommendationer till kommissionen om europeiska regionala och mindre använda språk - minoritetsspråken inom EU - med beaktande av utvidgningen och den kulturella mångfalden (2003/2057(INI))
Ebner (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det har ofta påpekats, inte bara här i plenum utan även utanför dessa väggar, att vi har stått inför ett historiskt steg när det gäller utvidgningen. Detta historiska steg kräver framför allt förståelse av oss, en förståelse som måste vara djup snarare än enbart ytlig, en äkta förståelse snarare än bara ett slumpartat sammanträffande. För att säkerställa denna förståelse behöver vi språken som bärare.
Vi kommer snart att representera 25 länder och mer än 3 000 år gamla kulturer här inne. Många kulturer och många språk är mycket yngre och därför inte lika djupt rotade, och därför känner folk överallt oro för den egna identiteten. Jag tror inte att dessa farhågor behöver leva kvar, och jag skulle vilja ge er ett exempel från Sydtyrolen, varifrån jag kommer. Vi har gynnats av Europeiska unionen. Den österrikiska minoriteten i Sydtyrolen, som talar tyska och ladinska, har stärkts mycket tack vare unionen, tack vare en öppen politik från Italiens sida och tack vare utvecklingen i Europeiska unionen. Det är min övertygelse att denna minoritet har blivit en bro mellan Italien och Österrike, mellan tysktalande och italiensktalande. Det är därför jag vill skingra oron kring minoriteterna, kring de små språkgemenskaperna i unionen och dem som kommer att ansluta sig till unionen.
Detta betänkande syftar till att värdesätta och bevara språken och kulturerna och att stärka samtliga, inte bara de officiella utan även de regionala språken och de som används i mindre utsträckning. Europa är en mosaik, en mycket vacker sådan, och vi vill att denna mosaik skall bevaras snarare än att den blir en cocktail. I detta EU med 15 medlemsstater finns det för närvarande över 60 minoriteter. Ytterligare 60 tillkommer tillsammans med de tio nya medlemsstaterna. Denna språkliga rikedom utgör en berikande mångfald och det kommer att bli möjligt för många av dessa minoriteter att fungera som broar mellan länderna. Europeiska kommissionen har genom sin handlingsplan och sin vittomfattande inställning insett detta vid rätt tidpunkt. Jag vill inte bara ge kommissionsledamot Reding ett särskilt omnämnande utan även ett välförtjänt tack för detta initiativ.
Handlingsplanen för den språkliga mångfalden är rätt väg att gå framåt. Jag är tacksam mot kollegerna i parlamentet och dem som under föregående mandatperioder lämnat avsevärda bidrag i detta syfte, särskilt dem i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott som hjälpt till att förbättra detta betänkande.
Parlamentet har spelat en avgörande roll i detta. Mellan 1981 och 2001 tog parlamentet initiativ genom Arfés rapport, Kuijpers rapport, Redings rapport och Killileas rapport och senast genom Morgans resolutionsförslag. Nu vill parlamentet gå ett steg längre genom resolutionen av utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott. Det är ett avgörande ögonblick inför utvidgningen att vi nu inte bara kan uttrycka vår synpunkt på det arbete som konventet har avslutat utan även komma med konkreta förslag. Europeiska språkåret 2001 var viktigt, men det var inte tillräckligt. Att lära sig språk får inte begränsas till ett år utan måste vara och förbli en kontinuerlig process.

Reding
Herr talman! Låt mig börja med att verkligen tacka föredraganden för hans engagemang, eftersom det handlar om ett engagemang för språken och alltså för människor och för våra medborgare. Syftet är att skapa ett flerspråkigt och mångkulturellt Europa där vi förespråkar mångfald, eftersom vi är övertygade om att detta är Europas verkliga rikedom.
Herr Ebner! Både ni och kommissionsledamoten vill samma sak! Nu måste vi besluta hur vi skall nå dit. Jag skulle vilja fortsätta med att gå in på de två lagstiftningsförslagen i betänkandet. Det första gäller ett europeiskt institut för språklig mångfald och språkinlärning. Även om jag tror att ett sådant institut skulle vara bra, måste vi stanna upp och tänka efter innan vi inleder ett sådant företag. En genomförbarhetsstudie skulle vara ett nödvändigt steg i övervägandena; den skulle ge oss en detaljerad bedömning av vilka instrument som finns, även när det gäller regionala språk och minoritetsspråk.
Min avdelning har gjort en bedömning av all verksamhet som rör regionala språk och minoritetsspråk, och en rapport bör kunna offentliggöras i början av nästa år, vilket blir ett första steg på vägen. Jag är säker på att ni, ärade församling, är medvetna om att en genomförbarhetsstudie om att inrätta ett europeiskt observationscentrum för kultursamarbete, Ruffolos betänkande, redan genomförs. Jag menar att det vore bra att dra lärdom av den erfarenheten innan vi ger oss i kast med något nytt.
Jag vill betona att vi fäster stor vikt vid Europarådets verksamhet på språkområdet. Jag håller med er: vi måste samordna kommissionens och Europarådets satsningar. Innan vi går längre och inrättar ett institut bör det ske ett utbyte av idéer vad gäller metoderna för en ökad samordning.
Den andra punkten gäller antagandet av ett flerårigt program. Herr talman! Jag måste erkänna att det blir problem eftersom kommissionen inte kan acceptera rekommendationen. Detta är inte en sakfråga, eftersom ni mycket väl vet att vi har samma uppfattning i det avseendet. Jag har redan haft många möjligheter att tala med er i frågan. Jag har stött uppfattningen att det under nuvarande omständigheter är ett integrerat synsätt som är det bästa sättet att främja regionala språk och minoritetsspråk. Jag är fullständigt övertygad om det, eftersom ett separat program enligt min uppfattning skulle innebära att de regionala språken och minoritetsspråken isoleras ytterligare.
I stället är det dags för motsatsen, nämligen att erkänna dem i större utsträckning. Vi måste säkerställa stödet för dessa språk genom att utnyttja de möjligheter som bjuds i de befintliga programmen. Dessutom var Europeiska språkåret - ni håller säkert med - en erfarenhet som integrerade de regionala språken och minoritetsspråken. Genomföranderapporten visar att de regionala språken och minoritetsspråken nu intar en framskjuten position.
Efter moget övervägande har kommissionen beslutat att lägga fram en handlingsplan, vilket föredraganden för övrigt nämnde, och denna har jag tagit med mig hit i dag. Ni bör ha fått en kopia. Om inte har jag några exemplar här som ni kan få. Vill talmannen ha ett? Talman Roca, ert exemplar väntar här!
Denna handlingsplan bygger på slutsatserna från Helsingforskonferensen om regionala språk och minoritetsspråk, som arrangerades under överinseende av president Ahtisaari i oktober 2002. Herr ordförande i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott! Om ni vill skall jag mer detaljerat presentera den handlingsplan som antogs den 24 juli och berätta för er om genomförandet. Planen omfattar det integrerade synsätt jag talade om, eftersom vi måste koncentrera oss på finansieringsmöjligheterna inom ramen för befintliga program och se till att dessa möjligheter blir mer kända och utnyttjade. Som ett resultat av detta och tack vare den budget som parlamentet röstade igenom gick kommissionen den 31 juli ut med uppmaningen att ansöka om projekt, och dessa projekt skall lämnas in senast i slutet av denna månad.
Låt mig också säga att vi bör dra nytta av diskussionerna om de nya programgenerationerna, för om vi verkligen vill vidta en gemensam åtgärd till förmån för språken, bör de nya programmen omfatta en mycket stor flerspråkig del.
Innan jag slutar skulle jag kort vilja nämna några punkter i betänkandet. När det gäller definitionen tror jag vi är överens: vi använder Europarådets definition, som fastställts i Europarådets stadga om regionala språk och minoritetsspråk.
När det gäller Europeiska byrån för mindre använda språk och Mercator-nätverket vet jag att många av er här är mycket intresserade av dessa instrument, och hoppas att de skall kunna fortsätta att vara verksamma. Jag kan berätta att det för närvarande förhandlas om förslaget till beslut om att inrätta ett handlingsprogram för att främja aktiva organisationer på europeisk nivå på det kulturella området. Ett belopp om 5,4 miljoner euro har avsatts för att finansiera byrån och Mercator-nätverket under perioden 2004-2008. Därför kan ni glömma all oro när det gäller den frågan.
Herr talman! Avslutningsvis finns 20 olika krav upptagna i bilagan till förslaget till resolution. Jag vill understryka att de flesta av dessa krav går betydligt längre än vad som skulle kunna genomföras inom ramen för de två lagstiftningsinitiativ som parlamentet självt har lagt fram. Jag skall inte gå in på några detaljer, utan bara erinra om att många konkreta initiativ som syftar till att främja regionala språk och minoritetsspråk återfinns i denna handlingsplan och att en betydande finansiering redan finns tillgänglig.
Handlingsplanen syftar till att samla ihop och att för medborgarna lägga fram den mångfald av möjligheter som Europeiska unionen kan erbjuda dem, de möjligheter som rekommenderas i handlingsplanen för språk, med andra ord de möjligheter, herr Ebner, som har exakt samma mål som ert betänkande, nämligen att göra denna stora europeiska språkliga mosaik till en vacker tavla över Europas kulturella mångfald.

Zabell (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill först tacka föredraganden för allt hans arbete, och framför allt för hans stora beredvillighet att söka lösningar på möjliga problem.
Spanien är ett land med en stor språklig rikedom. Det finns många regioner eller självständiga områden där kastilianska är ett av de officiella språken - i bemärkelsen officiellt språk i den spanska staten - vid sidan av andra språk såsom katalanska, baskiska och andra. Dessutom vill jag särskilt påpeka att vi är mycket stolta över detta. Vi folkpartister månar alltid om att inget av de officiella språken skall erhålla fördelar på bekostnad av andra, detta för våra medborgares skull och för att på så sätt ha en alltigenom tvåspråkig befolkning.
I Spanien anslår vi redan stora summor till att främja språken. Vi vill därför inte anslå mer gemenskapsmedel till detta, med tanke på alla befintliga behov på europeisk nivå.
Även om vi håller med om grundtankarna i betänkandet anser vi att vissa punkter inte helt och hållet respekterar subsidiaritetsprincipen eller till och med bryter mot proportionalitetsprincipen och gemenskapsrätten. Vi har dock fullt förtroende för att kommissionen i dessa fall kommer att spela sin roll som fördragens väktare och rätta till det som inte är korrekt i betänkandet.

Zorba (PSE).
Herr talman! Det är ett allmänt erkänt faktum att den europeiska kulturella mångfalden hänger nära samman med den språkliga mångfalden, vilken bidrar avsevärt till själva världsuppfattningen, till uttryckskraften och till kreativiteten. Detta är för övrigt något som finns med även i utkastet till det nya konstitutionella fördraget, vilket vi finner särskilt tillfredsställande.
Bevarandet av en språklig mångfald, såsom detta tar sig uttryck genom stödet för de mindre använda språken, bidrar, bland mycket annat, till social sammanhållning och till att undvika konflikter och bör enligt min mening självklart inte mätas med kvantitativa parametrar, dvs. ur ett majoritets- och minoritetsperspektiv. Jag intar samma ståndpunkt även när det gäller minoritetsspråken. Dessa har ett egenvärde och måste hanteras därefter.
Det finns i själva verket miljontals européer som parallellt med det statliga, officiella språket talar ett minoritetsspråk - framför allt inom den egna språkgemenskapen -, och detta är en tradition från generation till generation som vi alla respekterar. Därför är det viktigt att de kulturella banden utnyttjas kreativt för att gynna kommunikation och utbyten och självklart inte för att isolera en språkgemenskap, något som skulle vara synnerligen negativt och som vi har sett exempel på i det förflutna. Det är alltså viktigt att våra strategier för minoritetsspråken kännetecknas av en öppen samarbetsanda, av vetenskaplig forskning och av kopplingen till den kulturella rikedom som omger dem. Att främja kulturella samarbeten och utbyten är det bästa sättet att bidra till det gemensamma område för europeisk kultur som vi alla vill skapa.
I denna tid av globalisering, resurskoncentration och allt fler enspråkiga situationer bör bevarandet av minoritetsspråk ses som en källa av grundläggande element som har den friskhet och kraft som krävs för att försvara sitt uttryck genom tiderna, trots sin begränsade räckvidd. Det bör emellertid understrykas att förutsättningen för att vi skall nå en fruktbar lösning är att vi inleder en dialog med dessa kulturgemenskaper. Jag anser därför att kommissionens undersökning är viktig, och vi emotser dess resultat med stort intresse.

Vallvé (ELDR).
Herr talman! Europa är en samling av folk - vilket vi också hörde i konventets presentation i förrgår. I Europa har vi en grupp av språk som utgör en betydande del i vårt kulturarv. Det ser vi här i kammaren. Vi har elva arbetsspråk och nio språk som kommer att införlivas i samband med utvidgningen av Europeiska unionen.
I Europa finns enhetliga stater, nationalstater men också stater med flera nationer, dvs. stater som består av olika nationer med egna språk. I mitt hemland, Spanien, finns det flera nationer. Jag kommer från den katalanska nationen som har ett språk som talas av över sju miljoner människor. Med andra ord talas detta språk av fler personer jämfört med hur många som talar två av de nuvarande officiella språken i Europeiska unionen och sex av de språk som talas i de tio kandidatländerna.
Kommissionsledamot Reding var själv föredragande för ett betänkande om den språkliga mångfalden i Europa 1990. Då ombads kommissionen beakta det katalanska språkets särskilda omständigheter i Europeiska unionen. I det avseendet kan vi nu hävda att de åtgärder parlamentet då rekommenderade i Redings betänkande inte har vidtagits, dvs. att officiella texter på katalanska skulle vara giltiga och att kommissionen också skulle sörja för en form av införlivande av katalanska i Europeiska unionens språkordning eftersom det är ett språk som talas av fler än många av de språk som är arbetsspråk och officiella språk här. Vi begär inte under några omständigheter att katalanska skall vara ett arbetsspråk. Europeiska unionens språksystem är tillräckligt komplext ändå. Vi begär bara att det skall erkännas som officiellt språk och att det skall kunna ingå i denna kulturmosaiks rikedom. På så sätt kan vi uppfylla den mångfald Robert Schuman talade om under sin livstid, något som talmannen nämnde vid sammanträdets början.

Wyn (Verts/ALE).
.
[Översättning: ?Under många år har EU talat om språklig mångfald och respekten för minoriteter. Genom Ebners betänkande genomför vi i dag äntligen detta i praktiken och stöder därmed språkinlärning och flerspråkighet, däribland minoritetsspråk liknande det språk som jag nu talar, walesiska, mitt modersmål.?]
Herr talman! Jag vill tacka tolkarna för deras översättning av den första delen av mitt anförande - som gjordes på walesiska - så att resten av ledamöterna här kunde förstå det.
Jag vill börja med att gratulera och tacka Ebner för att han vågat sig på uppgiften att utarbeta ett betänkande om minoritetsspråk inom EU, och för att han lagt fram så många konstruktiva förslag om att främja respekten för flerspråkigheten i Europa. Vi vet alla hur känslig frågan om minoritetsspråk är i vissa länder, som betraktar dem som ett hot, inte bara mot integriteten hos deras statliga kultur, utan också mot deras territoriella integritet.
Frågan om minoritetsspråk är en fråga som ligger mig mycket varmt om hjärtat, eftersom jag själv talar ett minoritetsspråk - liksom så många andra i kammaren. De som talar minoritetsspråk skiljer sig inte från dem som talar andra språk. Vi vill bara leva ett fullödigt liv med hjälp av vårt språk, samtidigt som vi givetvis inte vill avstå från nöjet att lära oss och behärska många språk som öppnar upp dörrar till kulturer och fönster mot en bättre förståelse för andra människor.
Jag välkomnar det faktum att minoritetsspråken åter står på EU:s agenda. Under många år har vi befunnit oss i ett dödläge i fråga om den rättsliga grunden för minoritetsspråk i Europa. Kommissionen och rådet har dragit ut på tiden i den här frågan alltför länge. Därför utgör dagens debatt i parlamentet ett stort steg framåt, som i slutändan bör leda till ny lagstiftning. Minoritetsspråken måste hållas vid liv och främjas om vi skall kunna leva upp till anspråket på ett mångfaldens Europa.
I detta viktiga ögonblick för Europas framtid, då nya medlemmar ansluter sig till unionen, går Europaparlamentet återigen i spetsen när det gäller frågan om större respekt för dem som talar minoritetsspråk. Jag önskar Ebner lycka till med sitt betänkande.

Ó Neachtain (UEN).
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Ebner till detta utmärkta betänkande om regionala och mindre använda språk. Mångfalden av regionala och mindre använda språk på den europeiska kontinenten utgör en väsentlig del av vårt unika kulturarv. Vi är kulturellt rikare tack vare det faktum att så många av dessa språk har överlevt i dessa tider av multimedial globalisering och att de fortfarande används dagligen. Kommissionen, som genomgående har stött Europeiska byrån för mindre använda språk, förtjänar ett tveklöst beröm.
Jag stöder bestämt föredragandens idé om att inrätta ett europeiskt institut som skall stödja de olika aspekterna inom språkpolitiken. Vi medger att området för kultur- och språkpolitik först och främst är ett nationellt privilegium. Jag är inte desto mindre övertygad om att vi genom att slå samman en viss mängd resurser med vår erfarenhet kan få till stånd förbättringar vars förtjänster skulle omfatta hela EU.
I mitt eget hemland, Irland, och i grannlandet Förenade kungariket, är det dominerande språket den alltmer globala engelskan. Om mindre använda språk såsom iriska, skotsk-gaeliska och walesiska, som vi hörde talas så väl av Wyn här denna morgon, kan blomstra mot bakgrund av detta, finns det inget skäl till att något av våra minoritetsspråk skulle behöva dö ut. Vi talar ofta om Europas kulturella arv. Bevarandet av den språkliga mångfalden uppväger vida bevarandet av det arkitektoniska eller konstnärliga arvet, hur viktiga de än är, eftersom språk är ett levande ting. Det är en del av själva vår identitet.

Esclopé (EDD).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill tacka föredragande Ebner för hans betänkande om att främja regionala språk och minoritetsspråk, som går hand i hand med de värderingar vår grupp försvarar, särskilt när det gäller landsbygdsfrågor.
Det är nödvändigt att bevara och främja dessa språk. De är ett arv från vårt förflutna, de binder samman folk och territorier och ger ett stort antal regioner i Europa deras karaktär och prägel, som här i Alsace, eller i Katalonien - norra Katalonien - som jag kommer ifrån. Herr Vallvé! Vi är en symbol för den geografiska mångfalden när det gäller samma så kallade minoritetsspråk.
Jag ifrågasätter emellertid medlen för att nå denna målsättning, särskilt behovet av ett europeiskt institut för språklig mångfald. Hur skall detta institut verka konkret på fältet för att främja detta lärande? Vore det inte bättre att tillämpa subsidiaritetsprincipen och att arbeta på nationell nivå, mycket närmare den lokala nivån? Detta skulle göra det möjligt att respektera kulturella traditioner och respektive stats administrativa och konstitutionella organisation genom att uppmana dem att inleda satsningar på studier i regionala språk och minoritetsspråk från och med förskolan, och sedan genom att arrangera kulturevenemang, såsom vänortsprojekt och skolutbyten som omfattar folkens identitet och historia. Låt oss inte ta ifrån medlemsstaterna deras handlingskraft när det gäller utbildning och kultur!
Ändringsförslag 5 tycker jag går i rätt riktning, eftersom detta syftar till att uppmuntra pågående stöd till minoritetsspråk och regionala språk i ett politiskt neutralt sammanhang och oberoende av alla finansiella och affärsmässiga beaktanden. Vi måste också ge dessa åtgärder en rättslig grund för att komma ur det trassel som EG-domstolens dom orsakat, och göra det möjligt att använda EU:s medel.
Tillåt mig att som medlem i den tvärpolitiska gruppen för funktionshindrade glädjas åt hänvisningen till teckenspråk, som enligt Europarådet används av mer än 3 miljoner av våra medborgare. Dessa språk borde kanske ha betonats ytterligare, eftersom användarna dagligen ställs inför samma problem som övriga personer som använder de språk som behandlas i betänkandet. Det är nödvändigt att samtliga medlemmar i unionen ratificerar Europarådets stadga om regionala språk och minoritetsspråk. Efter 2001, som var Europeiska språkåret, hoppas jag att de utmärkta förbindelser vi har med Europarådet skall intensifieras ytterligare, särskilt förbindelserna med sekretariatet för stadgan. Detta skulle vara ett praktiskt orienterat och effektivt sätt att uppmuntra och utveckla användandet av våra regionala språk.

Gollnisch (NI).
Herr talman, mina damer och herrar! Ebners betänkande förtjänar beröm därför att det betonar värdet av regionala språk som delar av vårt kulturella arv och vår kulturrikedom. Jag beklagar emellertid att man i betänkandet inte har försökt fastställa dess innehåll och att man överlåtit detta till kommissionen, som i punkt 2 inbjuds att ställa upp kriterier på grundval av vetenskapliga faktorer. I egenskap av lagstiftare är det dock vår roll att fastställa just dessa kriterier. Vi skulle då med all säkerhet ha blivit tvungna att skilja mellan regionala språk och minoritetsspråk. Minoritetsspråk kan vara nationella eller officiella språk i en medlemsstat, och ett exempel på detta är den tyskspråkiga befolkningen i Alto Adige-regionen, eller Sydtyrolen, som föredraganden nämnde. Även om detta folk talar tyska är det mer diskutabelt om tyska kan betraktas som ett regionalt språk i Alsace eftersom dialekten där, som helt klart är germansk, skiljer sig avsevärt.
Vad exakt är då ett regionalt språk? Är det till exempel occitanska i södra Frankrike, eller dess mer distinkta delar provensalska eller gascogniska? Men framför allt får vi inte glömma att många av våra nationella språk själva är hotade. Europaparlamentet självt ställer enbart engelsk tolkservice till sina egna delegationers förfogande när dessa reser utomlands, vilket nyligen skedde för delegationen till Japan, och detta får mig att tro att vi befinner oss på en farlig väg. Mitt eget språk, franska, tappar tyvärr varje dag mark som internationellt kommunikationsspråk, men även andra språks existens hotas. Jag tänker på gaeliskan i Irland och språken i de baltiska staterna, som nätt och jämnt undkommit russifieringen.
Vi måste verkligen utveckla de regionala språken, och detta blir min slutsats, herr talman, men vi skall akta oss för att underminera våra nationella språk och försvaga dem. Vi måste se till att det inte förekommer konstgjorda rekonstruktioner av abstrakta språk, som har försvunnit från den regionala verkligheten. Vi måste se till att inte inrätta ett auktoritärt och begränsande system. De regionala språken kommer att bidra till vår kulturella rikedom endast om dessa tre villkor uppfylls.

Martens (PPE-DE).
Fru kommissionär, mina damer och herrar! För tillfället talar cirka 40 miljoner människor ett regionalt språk eller ett minoritetsspråk vid sidan av ett av EU:s officiella språk. I och med utvidgningen 2004 kommer siffran att ökas med ytterligare cirka sex miljoner. Även i Nederländerna känner vi till fenomenet minoritetsspråk, frisiska, vilket har officiell status som sådant. Som sagt är de språkliga skillnaderna ett arv som vi européer är och får vara stolta över. I Europeiska unionens stadga för de grundläggande rättigheterna erkänns helt riktigt den kulturella och språkliga mångfalden. I framtiden kommer detta också att utgöra en viktig del i den europeiska grundlagen. Europaparlamentet har alltid ställt sig bakom skyddet för språklig mångfald och för regionala språk och minoritetsspråk. Olika resolutioner har antagits i det avseendet. Redan 1980 inrättades en budgetpost för detta ändamålet. Europeiska språkåret 2001 hade som främsta syfte att uppmärksamma språkens betydelse och den språkliga mångfalden och att stimulera språkutbildning. Detta omfattade inte bara de större språken utan även de mindre använda regionala språken och minoritetsspråken. Det var ett bra initiativ. Det finns dock fortfarande mycket att göra på området. Därför är jag glad att det nu utarbetas en handlingsplan för att återigen betona detta. Jag har själv förespråkat att större uppmärksamhet skall ges åt teckenspråk. Vi vet att cirka en person på tusen - bara i Nederländerna handlar det om 15 000 personer - föds döv eller blir döv före sitt tredje levnadsår. För dem är teckenspråket ett avgörande kommunikationsmedel, och därför är jag glad att den delen tagits med i det här betänkandet. Det skulle vara bra om även teckenspråk kunde betraktas som ett minoritetsspråk. På grund av sitt handikapp utesluts döva ofta på många områden i samhället. Deras språk förtjänar lika stor uppmärksamhet och lika stort stöd som talade minoritetsspråk. Jag hoppas uppriktigt att Europeiska kommissionen lyckas lägga fram ett lagförslag om språklig mångfald före årets slut. Fred i Europa handlar inte bara om ett effektivt ekonomiskt samarbete. Det handlar framför allt om att visa intresse, respekt och förståelse för människor från en annan kultur. Språket är en viktig nyckel i det sammanhanget. 
Jag skulle avslutningsvis gärna vilja gratulera Ebner till resultatet av hans arbete och tacka honom för det mycket trevliga samarbetet.

Prets (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi har ofta hört att Europas rikedom ligger i den kulturella mångfalden, och uttrycket används ofta och gärna i många politiska tal. Men det skall inte bara användas, utan det skall även framhäva och stärka det europeiska medvetandet. Som vi redan har hört sägas flera gånger i dag är en viktig del av denna rikedom just denna språkliga mångfald, som vi har tagit emot som vårt kulturarv och som vi måste föra vidare som en del av vårt kulturella ansvar. Detta innebär i praktiken att vi behöver institutioner som åtar sig detta arbete, ekonomiska resurser för att möjliggöra det och frivilligorganisationer som stöder utförandet av dessa uppgifter.
Jag kommer själv från Österrike, ett land där sex erkända folkgrupper och deras respektive minoritetsspråk finns representerade. Hela tre av dem, däribland romani, finns i min lilla delstat Burgenland. Därför vet jag hur svårt det är att motsvara alla krav som finns på att vårda och bevara språket. Ansvaret och uppgiften att främja minoritetsspråken vilar på de olika medlemsstaterna. Men inte heller Europeiska unionen kan dra sig undan ansvaret att vidta stödåtgärder. Vi talar trots allt om 40 miljoner unionsmedborgare och 60 regionala språk och minoritetsspråk. Europeiska språkåret blev som vi hörde en stor framgång och gav också goda signaler och ledde oss i rätt riktning. Nu måste det vi har lärt oss omsättas i praktiken, och jag skulle vilja hålla med Martens om att teckenspråket ovillkorligen måste infogas, eftersom döva måste kunna delta både i det sociala och i det offentliga politiska livet.
Fleråriga program för den språkliga mångfalden måste drivas igenom. Ett internationellt utbyte av erfarenheter och utbytesprogram, gränsöverskridande projekt och liknande skall sammanföras under ett och samma tak, och jag menar att det är helt nödvändigt att ge Europeiska byrån för mindre använda språk den rättsliga grund som krävs för att de avsedda ekonomiska medlen verkligen skall kunna utnyttjas.

Thors (ELDR).
Herr talman! Värderade kommissionsledamot! I konstitutionen för Europa sägs att det är ett europeiskt värde att bevara och utveckla den språkliga mångfalden. Idag är därför en särskilt väl vald tidpunkt att lägga fram betänkandet om regionala språk och den kulturella mångfalden. Jag vill tacka kollegan Ebner för det stora arbete som han har lagt ned. Nu behöver vi, vilket många här har påpekat, konkreta insatser för att gå vidare i detta arbete. Jag tror att utvecklingen, precis som Ebner sade, kommer att öka behovet av åtgärder från vår sida.
Det är viktigt att vi delar med oss av våra olika erfarenheter av mångspråkighet och språkinlärning. Jag anser därför att det är angeläget att det inrättas ett institut för detta. Jag menar dock att det inte är så stor skillnad mellan hur det ser ut idag och det som tas upp i betänkandet, där det uttryckligen talas om s.k. språkbad. Det är en väldigt god metod som man i Sydtyrolen, Katalonien och Finland har positiv erfarenhet av. Jag saknar omnämnande av det i kommissionens handlingsplan. Däremot är jag glad över att det i kommissionens handlingsplan står att högskolorna skall se över sin språkpolitik så att engelskan inte blir så dominerande.
Jag vill emellertid betona att vi måste gå vidare med frågan om ett mångspråks- och språkinlärningsinstitut och utreda det. Jag är övertygad om att ett sådant institut behövs. Jag vill också tacka kommissionsledamoten för att hon nämnde konferensen i Finland. På denna konferens lärde vi oss mycket, lärdomar som jag hoppas även kan komma parlamentet till del.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Herr talman! Vi måste gratulera vår kollega Ebner till denna nya resolution från parlamentet om att stödja de så kallade regionala språken eller minoritetsspråken. Under Europeiska språkåret gick rådet rentav så långt som till uttalandet att alla språk har samma värde. Visst är detta bra, men som skämtet lyder är somliga mer jämlika än andra.
De som är mer jämlika än andra är unionens officiella språk. Övriga har visserligen samma värde, men är inte lika inför lagen. Mitt nationella språk, katalanska, talas av över tio miljoner medborgare i Europeiska unionen. Dessa tio miljoner kan inte använda sitt språk i sina kontakter med unionen.
Vi diskrimineras alltså jämfört med våra övriga europeiska medborgare. Varför? Därför att vi katalaner inte har haft en egen stat sedan Barcelona intogs av den fransk-spanska armén den 11 september 1714. Vi vet därför vad som måste göras. Det demokratiska utövandet av rätten till självbestämmande kommer en dag inom kort att lösa vårt europeiska språkproblem. Det ger jag mitt ord på.

Cappato (NI).
Herr talman! Jag är tyvärr rädd att bilden inte alls är så positiv som många av talarna vill få oss att tro. Den språkliga mångfalden i Europa raseras. I korthet tror jag att lösningen på problemet inte är att bara stödja språk eller minoritetsspråk, för det räcker inte, det är inte nog. Jag tror att lösningen ligger i ett svårt och obekvämt ord: esperanto. Låt oss åtminstone prova! Enligt undersökningar skulle detta språk, som ett tekniskt och neutralt språk, kunna läras in och därmed också användas som ett politiskt språk i stället för andra språk. Att använda andra språk som representerar och är bärare av en kultur, såsom universalspråk eller som blandspråk, skulle innebära att en kultur uppmuntras framför en annan, vilket redan nu är fallet. Med esperanto uppstår inte detta problem, eller denna ofullkomlighet. Om det stämmer, och det tror jag det gör, att detta språk är lika lätt att lära sig som många internationella undersökningar hävdar, då menar jag att Europeiska unionen åtminstone bör undersöka denna väg. Finansiering och stöd räcker inte för att stå emot raserandet av den språkliga mångfalden.

Grosch (PPE-DE).
Herr talman! Låt även mig få inleda med att gratulera föredragande Ebner till hans betänkande, i vilket han utgår från de positiva erfarenheterna av Europeiska språkåret och understryker den framväxande medvetenheten i Europa om hur språk överbryggar skillnader mellan kulturer och minskar de klyftor som skiljer människor åt och pekar på att vi följaktligen - om jag får drista mig till att säga så - måste sluta drömma om ?den amerikanska modellen? med ett språk och ingen kultur. I stället bör vi i vår språkliga och kulturella mångfald verkligen upptäcka en grundprincip, något som verkligen har ett grundläggande värde för vår framtid.
Att förstå våra grannars språk och kultur innebär att vi förstår dem bättre och även respekterar dem. Därför menar jag att språket har en viktig uppgift i så motto att kunskaper i andra människors språk främjar freden. Om vi tittar närmare på oroshärdarna i och runt Europa upptäcker vi att bristande respekt för dem som är annorlunda - vilket inbegriper språk - väldigt ofta har varit det som orsakat problemen i första ledet och också lett till att läget försämrats i dessa områden. Därför ser jag språk som något mer än att bara ett sätt att känna till och respektera andra. Jag ser språk som den bästa fredsbevarande styrk vi kan sätta in i Europa.
Men betänkandet tydliggör också att det i ett allt mer expanderande Europa finns en större medvetenhet om regionala kulturer och även om regionala språk. Jag som tillhör den tysktalande gemenskapen i Belgien inser att respekten för detta inte är en lyx för de regioner som åtnjuter självstyre, utan jag betraktar detta som en grundläggande europeisk rättighet. Det är av den anledningen som regeringarna - vilket vi nyss hörde sägas - har som sin främsta uppgift att trygga de mindre regionernas kulturer och deras rätt att göra sin röst hörd. Sedan bör vi på europeisk nivå överväga vilka ytterligare instrument vi skall tillämpa. Vi uppskattar Ebners arbete som företrädare för oss här i kammaren. Vi vet att tyska talas i Italien och i Belgien ?
Grosch (PPE-DE).
Vilket dock inte hindrar oss från att tala våra grannländers språk. Vi gör det med tro på vår egen kultur, men också av kärlek till andras kulturer. Vi hoppas att detta skall bli normen i morgondagens Europa: att tala sitt eget språk, tala sin grannes språk, lära känna varandra bättre och utifrån detta bygga grunden till ett Europa med alla språk och framför allt ett Europa med ömsesidig respekt.

Iivari (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! Europeiska unionen skulle inte vara lika kulturellt och politiskt rik som den är i dag om vi inte hade över 40 miljoner medborgare som talade regionala språk eller minoritetsspråk. Därför är det ett mycket positivt steg att unionens språkliga mångfald erkänns i det nya förslaget till författning. Enligt artikel 3 skall unionen respektera sin kulturella och språkliga rikedom och mångfald.
Jag hoppas verkligen att vi äntligen skall kunna gå från ord till handling även när det gäller språkpolitiken. Under hela den pågående valperioden har vi stött på nästan oövervinneliga problem närhelst vi har försökt styra resurser till minoritetsspråken ur unionens budget. Orsaken har varit avsaknaden av en rättslig grund. Lyckligtvis har vi kunnat ta fleråriga program till vår hjälp, som exempelvis Sokrates och Kultur 2000, Europeiska språkåret 2001 inte att förglömma.
Föredraganden av betänkandet, Michl Ebner, har gjort ett utmärkt arbete. Jag delar hans uppfattning att EU behöver ett eget institut för mångspråkighet och språkinlärning. Vi måste också avsätta tillräckliga resurser för att detta skall kunna fungera effektivt i en utvidgad union. Enligt beräkningarna kommer antalet områden där det talas regionala språk eller minoritetsspråk att fördubblas från nuvarande cirka sextio i och med utvidgningen. Vi stöder också förslaget till ett flerårigt program för mångspråkighet och språkinlärning.
Inget institut eller handlingsprogram löser dock de problem som de EU-medborgare som talar regionala språk eller minoritetsspråk stöter på i många medlemsstater. Speciellt bör alla medlemsstater trygga rätten till utbildning på det egna modersmålet. Därför måste det göras satsningar på utbildningen av lärare i regionala språk eller minoritetsspråk.
Det kommer att finnas begränsade möjligheter att finansiera åtgärder för att främja regionala språk och minoritetsspråk under de framtida budgetrubrikerna vad gäller de interna politikområdena. Jag hoppas att mer resurser från strukturfonderna kan styras i riktning mot dessa åtgärder. Vi bör också informera dem som talar regionala språk eller minoritetsspråk om dessa möjligheter.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! Jag beklagar att jag, trots att jag erbjöd en skriftlig översättning, inte beviljades göra mitt inlägg på baskiska, som är ett mycket gammalt folks språk, baskerna, som har överlevt tidens gång med en liten befolkning och som enligt framstående utländska forskare är det språk som Europas första invånare talade.
Genom att tala mitt språk hade jag velat uppmärksamma verkligheten i den europeiska union vi tillsammans håller på att bygga upp utifrån respekten för vår egen kulturella mångfald. Jag tror att vi alla bryr oss, inte bara de gröna ekologerna, när den biologiska mångfalden hotas av människans gärningar. Många gånger glömmer vi dock den mänskliga mångfalden, och ett av de huvudsakliga uttrycken för denna mänskliga mångfald är de olika språk och kulturer som ibland inte respekteras eller skyddas. Snarare försöker vi helt enkelt utplåna dem till fromma för den kommersiella bekvämlighet som finns i enhetlighet och globaliseringstendenser.
Jag anser att individen, människan, står över kommersiella och ekonomiska intressen. Jag skulle vilja förespråka både ett konstant stöd till nationella, regionala språk och minoritetsspråk, oberoende av förändringar i den politiska makten, och ett beslutsamt stöd för flerspråkighet så att vi kan bygga vår union utan att den blir ett förvirringens Babels torn.
Avslutningsvis vill jag gratulera föredragande Ebner till ett utmärkt betänkande.

Talmannen.
Herr Ortuondo! Vill ni vara vänlig och informera presidiet om vem ni ställde frågan till om att få säga några meningar på baskiska och erbjöd en översättning? Presidiet känner inte till den förfrågan. Beviset är att Wyn, som gjort samma förfrågan om det walesiska språket - helt legitimt - har kunnat framföra några ord på walesiska. Kan ni förklara hur det gick till?

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! Tack så väldigt mycket för era ord. Jag har genom min grupp försökt erbjuda en översättning av mitt inlägg och att få tala baskiska men fick till svar att bara en ur varje parlamentarisk grupp kunde tala. Wyn tillhör min grupp. Han fick tala men inte jag. Det är vad jag förstår av det svar jag fått.

Borghezio (NI).
Herr talman, mina damer och herrar! Mina hjärtligaste gratulationer går till kollegan Ebner för hans betänkande, som tar upp en central frågeställning för demokratin: förhållandet mellan fria rättigheter och användandet av det egna språket. Jag skulle verkligen vilja påstå att vår föredragandes fria rättigheter i någon mån har inskränkts just i denna kammare, för när Ebner i sitt inlägg kallar sin region för Südtirol - vilket är hans fulla rätt - har den italienska översättningen anpassats till den byråkratiska beteckning som den italienska centralmakten har fastställt och felaktigt använt översättningen ?Alto Adige?.
Som han sade när han citerade den mycket framstående Europavännen Silvius Magnago är Europa en fantastisk mosaik av folk och bör därför betrakta sina etnolingvistiska särdrag som en värdefull tillgång som skall försvaras och hållas högt.
Jag skall gå vidare och avsluta på mitt modersmål, piemontesiska: Voeui bin rimarqué si ma son che in Piemunt, che l'è la mia regiùn, ancöi as parlan ?. ancura - a parte el piemunteis, che l'è na lingua straordinaria con una bela literatüra e na gramatica che risale adiritüra al Setzent - due aute lingue minuritarie: lusitan e il valzer che s'parla anche in Valdusta. Tant'el piemunteis que le aute lingue minuritarie l'han sübi e sübissen ancura adess, en tel 2003, n'upressiùn gravusa da la parte de le Stat centralista italian, e l'è certament l'un dei mutivu per ingagèr nost cumbatiment per uteign sübit il federalismo, in Italia, e duman la piena libertà e l'autonomia del nost bel Piemonte e de la Padania libera.
[Jag vill tillägga att det i min hemregion, Piemonte, fortfarande talas två minoritetsspråk vid sidan av piemontesiska - som är ett enastående språk med en rikhaltig litteratur och en grammatik med gamla anor från 1700-talet: ladinska och walsertyska som också talas i Aostadalen. Både piemontesiska och de övriga två minoritetsspråken har utsatts och utsätts än i dag, år 2003, för ett betungande förtryck från den italienska centralmaktens sida och detta är ett av skälen till vår kamp för att snarast få federalism i Italien och till att vi kräver full frihet och självständighet för vårt vackra Piemonte och ett fritt Padanien.]
Gahler (PPE-DE).
Herr talman! Fru kommissionär! Jag fick nyss veta att ni förmodligen även hade kunnat tala luxemburgiska. Det hade ni nog inte ens behövt anmäla på förhand i motsats till walesiska och baskiska. Vi skulle ha fått det översatt för oss.
Jag skulle vilja tacka Ebner så hjärtligt för hans initiativ till att utarbeta detta betänkande. Han är liksom Grosch, som också redan har talat, en företrädare för en språklig minoritet i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna. Jag tycker att Sydtyrolen och östra Belgien jämte andra platser är praktexempel på hur minoriteter inte destabiliserar utan berikar och även bygger broar. I östra Belgien och i Sydtyrolen kan man både höra och framför allt se flerspråkighet. Denna synliga flerspråkighet har vi ännu inte uppnått i parlamentets byggnader, där allt vi kan läsa är skrivet på ett enda språk.
Inte desto mindre finns det i de stabila demokratierna i våra 15 medlemsstater och tio kandidatländer undertryckande tendenser gentemot minoriteter och deras språk, främst av historiska skäl. Jag menar att det inte finns några separatistiska eller extremistiska språk, möjligen finns det separatistiska och extremistiska människor, och dem måste vi ta itu med politiskt eller genom en straffrättslig lagstiftning. Därför kan språkliga minoriteter som sådana inte generellt misstänkas för att hota den nationella enheten bara genom att de använder sitt eget språk. Av denna anledning finner jag det tämligen obegripligt att inte alla medlemsstater har ratificerat stadgan om regionala språk och minoritetsspråk och Europarådets ramkonvention på området. Jag skulle vilja uppmana de stater som inte har gjort detta att göra det. Det utgör inget hot mot deras nationella enhet eller deras territoriella integritet. De som har problem med detta utsätter sig själva för misstanken att de är osäkra och tror att deras eget språk och deras egen kultur skyddas bäst genom att man hindrar andra språk och kulturer, snarare än genom sin egen dragningskraft. Jag vill be om lite större mod bland dem som fortfarande tvekar.

Obiols i Germà (PSE).
Herr talman! I går avslutade konventets ordförande sitt tal med ett framtida europeiskt motto: förenade i mångfald. Det leder oundvikligen till slutsatsen att vi i debatten om detta betänkande och kommissionens framtida politik för språklig mångfald har att göra med en fråga som inte bara är synnerligen aktuell utan också finns i själva hjärtat av det europeiska projektet.
Jag vill alltså gratulera till detta utmärkta betänkande. Låt mig dock kommentera ett enda område som bekymrar mig. Som katalanskspråkig vet jag att det i Europa finns språk som talas av miljoner människor och som inte ses som minoritetsspråk eller regionala språk men som trots att de i de självständiga regionerna har ställning som officiellt språk inte är statliga språk och därför inte har status som officiellt språk i Europeiska unionen.
Lösningen på problemet med institutionaliseringen, statusen och funktionen av dessa europeiska språk är kanske det som slutligen kommer att avgöra om politiken i en framtida europeisk byrå för språklig mångfald eller politiken inom de europeiska institutionerna verkligen kommer att vara trogen den framtida konstitutionella unionens paroll: förenade i mångfald.

Voggenhuber (Verts/ALE).
Herr talman! Jag företräder i dag min kollega Mercedes Echerer som arbetat hårt för att skapa acceptans för och erkännande av teckenspråk. Många minoriteter har själva kommit till tals i dag. Olyckligtvis har vi ingen tolkning till teckenspråk, som vi hade med Lynn-betänkandet. Jag tackar föredraganden och utskottet för att de funnit utrymme för teckenspråk i betänkandet och programmet, något som öppnar dörren för att det skall kunna erkännas.
Åtskilliga kolleger har i diskussionen uttryckt åsikten att teckenspråk bör stödjas inom ramen för hälso- och sjukvården. Jag tror att detta djupt skulle kränka de dövas och denna minoritets rättigheter. Teckenspråk är ingen krycka eller rullstol. Det är inte bara 15 000 människors språk utan även - vilket vi bör betänka - det enda språk som dessa 15 000 människor kan föra ett samtal på. Jag vill tacka alla som medverkat i detta betänkande för att döva erkänns som en språklig minoritet och att deras språk även erkänns som en bidragande faktor till de europeiska språkens mångfald och rikedom.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0251/2003) av Perry för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om television utan gränser (2003/2033(INI)].

Perry, Roy (PPE-DE)
Herr talman! Låt mig inleda med att säga att direktivet om television utan gränser är en av Europeiska unionens framgångar, som tveklöst har varit till hjälp för den europeiska televisionen. Vi måste emellertid också erkänna att den europeiska tv-industrin för närvarande upplever vissa svårigheter. Jag tänker på frågor som begränsade reklamintäkter, och ett betydande antal företag står nu inför ekonomiska svårigheter. 
Dagens industri skiljer sig i hög grad från industrin 1997, då direktivet senast sågs över, och den är knappt igenkännlig i förhållande till tv-industrin 1989, då direktivet antogs. 1989 fanns det bara 47 tv-kanaler i hela Europa. I dag är antalet 2000. Tv är en viktig industri, med en omsättning som beräknas uppgå till 62 miljarder euro årligen. EU:s roll måste vara att hjälpa till att främja industrin, och på intet sätt att begränsa den.
Tv står nu inför viktiga tekniska utmaningar: det finns mer satellit-tv, digital-tv, Internet-konvergens och nya reklamtekniker, som till exempel reklam med delad skärm. Direktivet börjar dock att knaka i fogarna, och en översyn kan inte skjutas upp i all oändlighet. En noggrann översyn börjar förvisso att bli angeläget.
Jag uppskattar kommissionens grundliga strategi, och gratulerar kommissionsledamoten till hennes noggranna och omfattande samråd. Vi måste emellertid vara försiktiga: ett alltför långt dröjsmål med översynen av direktivet kommer att hindra utvecklingen inom industrin. Vi bör inte frångå de grundläggande principerna i det nuvarande direktivet, som till stor del bygger på självreglering och som inte är alltför normativt. Vi bör lika litet sträva efter att kontrollera vad människor tittar på som vi skulle sträva efter att kontrollera vilka böcker som de kan tänkas vilja köpa i en bokaffär. Därför är jag övertygad om att en alltför nitisk tillämpning av kvoter och alltför detaljerade definitioner skulle vara felaktigt. Framför allt bör vi sträva efter att på europeisk nivå endast reglera och påverka det som är av vikt för hela Europa.
Det finns dock europeiska frågor som vi måste ta itu med. Evenemang av större vikt måste till exempel även fortsättningsvis vara gratis att sända, och det finns skäl att upprätta en kortfattad europeisk förteckning över sådana evenemang. Risken var mycket stor att förra årets världsmästerskap inte skulle vara fritt tillgängligt i alla våra länder.
Jag är lika mån som vilken kollega som helst om att främja europeiskt innehåll på tv, även om detta i första hand skulle kunna främjas genom Media Plus-programmet. Jag uppmanar också kommissionen att undersöka metoder för att se till att kanaler som Euronews och Arte blomstrar och utvecklas. De bidrar till att skapa en europeisk tv-identitet och hjälper våra medborgare att uppskatta och förstå den europeiska dimensionen i sina liv. Särskilt Euronews är ett mycket effektivt sätt att göra det möjligt för europeiska medborgare och världsmedborgare att skaffa sig ett europeiskt perspektiv på aktuella frågor, snarare än en helt och hållet nationell eller amerikansk syn.
Jag vill också uppmana kommissionen att utarbeta metoder för att skydda mångfalden i ägarskapet inom televisionen och för att skydda mot otillbörlig koncentration av ägarskap. Mångfald i fråga om ägande av medier är viktigt för demokratin.
I detta betänkande berör jag två särskilda frågor som kan betraktas som obetydliga, men som är viktiga. Till att börja med behoven hos tittare med funktionsnedsättningar: dessa medborgare vill och har rätt att kunna se på tv. Jag hoppas att kommissionen snarast möjligt kommer att genomföra den undersökning som krävs för att vi skall finna bästa metoder för undertextning, teckenspråk och ljudtolkning i tv-sändningar.
Slutligen vill jag ta upp frågan om de europeiska medborgare - ofta pensionärer, men inte alltid - som flyttar till en sydlig ort. Spanien, Grekland, Portugal, Italien och Frankrike är förvisso underbara och gästvänliga länder, men för de människor som kommer från norra Europa är det trevligt att kunna se tv-program från sina egna länder och till och med att kunna se sitt eget land spela en fotbollsmatch. Många människor gör detta genom att kringgå lagen och titta via satellitsändare från sina egna länder. De struntar ofta i sina avtalsvillkor eller använder till och med piratteknik. Detta är kanske inte något stort problem, men som förnuftiga lagstiftare bör vi kunna utarbeta förnuftiga lagar som gör det möjligt för medborgarna att leva sina liv inom lagens gränser och inte i en gråzon.
Därför tackar jag kommissionsledamoten för hennes engagemang för europeisk tv. Jag uppmanar henne att beakta detta betänkande, och att så snart som möjligt lägga fram genomförbara förslag till en översyn av direktivet.

Reding
Herr talman! Kommissionen gratulerar Perry till hans arbete, uppenbarligen inte bara i detta betänkande, utan även i de senaste månadernas ansträngningar för att bidra till en reform av direktivet som ligger i våra medborgares intresse. Den 6 januari antog kommissionen den fjärde rapporten om tillämpning av direktivet samt ett arbetsprogram för översynen av det, som innefattar ett offentligt samråd.
Vad har vi då noterat i denna tillämpningsrapport om direktivet? Till att börja med noterade vi att direktivet fungerar förhållandevis bra. Den senaste tekniska utvecklingen ger oss emellertid anledning till en mer detaljerad eftertanke. Målsättningen med det offentliga samrådet var att göra det möjligt för kommissionen att bedöma behovet av att uppdatera eller anpassa direktivet och rapporten, och i det sammanhanget kommer dagens diskussion att hjälpa oss.
Som en del av sitt arbetsprogram arrangerade kommissionen två omgångar av offentliga utfrågningar, i april och i juni, och intresserade parter inbjöds att delta i offentliga debatter genom att besvara speciella frågor och lämna sina svar till oss. Vi fick 160 skriftliga bidrag, vilka alla är tillgängliga på kommissionens webbplats, med undantag för ett fåtal vars författare begärt att de skall hållas konfidentiella. På grundval av analysen av resultaten av detta samråd avser kommissionen att i slutet av 2003, eller i början av 2004, överlämna ett meddelande om framtiden för den audiovisuella politiken till parlamentet och rådet, vilket kommer att åtföljas av eventuella förslag.
En av utmaningarna med översynen är att ta hänsyn till tekniska innovationer. Jag tänker i det avseendet på rådets rekommendation från 1998 om skydd av minderåriga och den mänskliga värdigheten när det gäller audiovisuella tjänster och informationstjänster, som är det första rättsliga instrument som täcker innehållet i audiovisuella on line-tjänster på Internet. Efter uppehållet har kommissionen för avsikt att publicera en andra rapport om genomförandet av rekommendationen på grundval av ett frågeformulär som sänts till medlemsstaterna. Målsättningen med rapporten är att fastställa vilka framsteg som gjorts, för att möjliggöra en direkt jämförelse och även infoga de nya medlemsstaterna.
Perry tar i sitt betänkande upp flera frågor som jag skulle vilja besvara, naturligtvis utan att inverka negativt på de samråd som pågår. Den första frågan rör direktivets tillämpningsområde, punkterna 7-12. Perry förespråkar en utvidgning av definitionen av det audiovisuella innehållet för att ta hänsyn till konvergensen på medieområdet. Men så länge tv-sändningar har olika betydelse och olika effekter i våra samhällen skulle det vara svårt att nå en samsyn i fråga om idén med ett innehåll utan gränser. Detta är för övrigt också vad samrådet kommit fram till. Och så länge som tv-tjänsterna befinner sig på ett tidigt stadium i utvecklingen tror jag dessutom att det skulle vara olämpligt i det nuvarande förhandlingsskedet att låta dem omfattas av det mer detaljerade synsättet i direktivet. Det allra första som måste göras är därför att reda ut om direktivet erbjuder ett lämpligt rättsligt regelverk för de kommande åren eller om det behöver anpassas, och detta kommer att konstateras i meddelandet.
När det gäller arbetsgruppen med nationella tillsynsmän, omnämnd punkt 19, hade kommissionen ett möte med tillsynsmännen redan i mars, och nästa sammanträde är planerat till den 14 oktober. Vissa medlemsstater anser emellertid inte att det är nödvändigt att inrätta en extra kommitté och har redan uttryckt sin oro över att kommittén kanske upprepar det arbete som redan gjorts. Jag är inte positiv till att offentliga och privata stationer systematiskt skall delta, jag föredrar ett system med ad hoc-inbjudningar på det sätt som för närvarande tillämpas.
När det gäller självreglering och samreglering - punkt 20 i betänkandet - håller jag med föredraganden om att större tonvikt bör läggas på samregleringen. Som ett resultat av detta har vi ställt just denna fråga i arbetsdokumenten och jag tror att vi kan gå framåt på området.
Jag går nu vidare till punkt 28 om kanaler med en alleuropeisk dimension. Jag tror inte att kommissionen har till uppgift att ta initiativ på detta område. Med tanke på de nedslående resultaten av en utredning av möjligheten att utnyttja digitala plattformar för kanaler med särskilda teman skulle det verkligen vara svårt för kommissionen att finansiera nya utredningar i denna fråga. Samtidigt kommer vi att fortsätta att indirekt bidra till att införa alleuropeiska kanaler genom att skapa ett gynnsamt rättsligt regelverk och genom att stödja skapandet och spridningen av europeiska audiovisuella verk.
När det gäller frågan om television för funktionshindrade - punkt 34 - får vi inte glömma att direktivet huvudsakligen handlar om aspekter i anslutning till innehållet, och att frågan om funktionshindrade personer därför inte formellt tas upp i betänkandet om tillämpningen av direktivet, eftersom det inte ingår i dess tillämpningsområde. Det är medlemsstaternas uppgift att tillämpa subsidiaritetsprincipen i det här sammanhanget. Inte desto mindre är det mycket viktigt att funktionshindrade får tillgång till tv-tjänster. Min avdelning har mottagit många bidrag om dessa relevanta frågor och alla återfinns på kommissionens webbplats. På webbplatsen finns också bidrag från föreningar som företräder funktionshindrade. För att göra framsteg på detta område har vi, tillsammans med Royal National Institute for the Deaf People och Royal National Institute for the Blind i Förenade kungariket, för avsikt att den 21 oktober arrangera ett rundabordsmöte och bjuda in medlemsstaterna att redogöra för situationen i respektive land. Vi skall därför fortsätta på detta sätt, och jag måste också påpeka att Generaldirektoratet för informationssamhället har tillsatt en arbetsgrupp som döpts till ?Inclusive Communications?. Denna aspekt har alltså beaktats.
När det slutligen gäller koncentrationen på medieområdet, som tas upp i punkt 36-42, stöder jag idén i Perrys betänkande om att mångfald är ett viktigt instrument för att bevara demokratin. Idén återspeglas fullständigt i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Jag skulle också vilja betona att en av de frågor som behandlas i Grönboken om tjänster i allmänhetens intresse från maj 2003 gäller just skyddet för mångfalden. Samtliga berörda parter uppmanas att lämna sina kommentarer senast den 15 september. Kommissionen kommer att grunda sin framtida politik på slutsatserna från detta samrådsförfarande.
Jag kan inte kommentera alla ändringar i direktivet i dag, eftersom vi ännu inte fått alla skriftliga bidrag. Vi får nya varje dag, och jag skulle vilja ge mina medarbetare möjligheten att avsluta analysen av alla dessa bidrag innan jag via meddelandet informerar er om den audiovisuella politiken.

Koukiadis (PSE)
Herr talman, fru kommissionär! Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har gjort mig den äran att ge mig i uppdrag att framlägga dess yttrande.
Vi har samarbetat med föredragande Perry, och jag har glädjen att kunna säga att vi antagit ett gemensamt synsätt. Perrys enskilda förslag måste uppmärksammas särskilt av kommissionen om vi skall ta ytterligare ett steg framåt när det gäller de sinsemellan sammanhängande problem som har anknytning med den audiovisuella sektorn som helhet. Årets rapport väcker ännu större intresse än tidigare rapporter, eftersom bilagan innehåller ett föreslag till arbetsprogram som syftar till att upprätta en dialog med de enskilda nationella aktörerna, såsom radio- och tv-bolag, självständiga tillsynsorgan osv.
Målet är att se över direktivet för att övervaka den snabba tekniska utvecklingen, men det finns även andra delmål. Alla dessa mål betyder att ett betungande arbete väntar kommissionen, som måste övertyga oss om hur den kommer att arbeta för att alla nödvändiga anpassningar skall genomföras.
En annan slutsats som vi i stort sett instämmer i är de audiovisuella mediernas dubbla roll. Dessa utgör en ekonomisk handelsvara och kopplas därför till konkurrensfrågan och det kunskapssamhälle som främjas genom Lissabonpolitiken. Här behövs det alltså en fullständig samordning. Samtidigt är de en kulturell produkt, och för att stödja dem måste vi å ena sidan ta hänsyn till det allmänna intresset, såsom att skydda minderåriga och säkerställa den kulturella mångfalden, men å andra sidan måste vi också ha det europeiska intresset i blickpunkten, vilket är att skydda den europeiska identiteten gentemot utomeuropeiska förebilder, framför allt de amerikanska. Här måste vi inse att faran med handelsunderskottet på marknaden för audiovisuella medier, i förhållande till motsvarande amerikanska produkter, står i direkt samband med Europas framtid.
Dialogen har inletts. Den må vara offentlig. Jag skulle dock vilja påstå att det krävs större offentlighet och bättre insyn. Med tanke på allt detta bör reformen av direktivet om ?television utan gränser? utgöra en av de viktigaste frågorna för Europeiska unionens tre organ därför att vi, framför allt genom att klargöra omstridda begrepp såsom oberoende producenter och liknande, måste se till att de digitala alternativen görs tillgängliga för en bred allmänhet och främja den politiska sammanhållningen inom den audiovisuella industrin.

De Sarnez (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle först av allt vilja gratulera vår kollega Perry till kvaliteten i det arbete han utfört i något som är en grundläggande, och dessutom mycket känslig fråga. Det är sant att han vanligen arbetar med svåra ärenden.
Vi är alla medvetna om de viktiga kulturella och ekonomiska utmaningar som direktivet ?television utan gränser? innebär för unionens alla medlemsstater och för kandidatländerna. Vi stöder därför kommissionens mycket korrekta och förnuftiga idé att inhämta alla medlemsstaters synpunkter innan beslut fattades om översynen.
Det krävs utan tvekan specifika förbättringar av direktivet i syfte att ta hänsyn till den tekniska utvecklingen, men vi måste se till att anpassningarna inte är förhastade. Om vi ser objektivt på situationen för den audiovisuella marknaden kan vi faktiskt konstatera att de nationella marknaderna successivt anpassar sig till de nya teknikerna. Den senaste tekniska utvecklingen har alltså egentligen inte splittrat det audiovisuella landskapet, som fortfarande till stor del domineras av traditionell television. Framtida förändringar av direktivet får inte i något fall leda till att innehållet splittras. En översyn där vi ifrågasätter de kulturella målsättningar som samtliga medlemsstater hade kommit överens om under förevändning att direktivets tillämpningsområde skulle utvidgas till att omfatta alla sändningsformat, skulle i verkligheten vara att fullständigt ändra direktivets ursprungliga målsättningar, nämligen att försvara och uppmuntra den kulturella mångfalden. De grundläggande bestämmelserna i direktivet får därför inte ifrågasättas. Huvudprinciperna måste även fortsättningsvis utgöra grunden för gemenskapens audiovisuella politik: främjande, spridning och sändning av europeiska verk inom Europa, produktion och sändning av verk av oberoende producenter, förekomsten av sändningskvoter för tv-tjänster, skyddsgarantier för minderåriga samt åtgärder mot överdriven reklam.
Direktivet ?television utan gränser? har bevisat sitt värde som rättsligt instrument, och i dag tillämpas det på ett tillfredsställande sätt. Översynen kommer bara att vara motiverad om den innebär en verklig förbättring i vissa delar, exempelvis den oroande frågan om koncentrationen på medieområdet, vilket självfallet skadar mångfalden. Direktivet måste fortsätta att vara ett användbart verktyg för att främja kulturell mångfald och inte får inte bli ett rättsligt instrument som enbart gör det möjligt att främja kommersiella kanaler, där vi exempelvis skulle få se oavbruten reklam på bekostnad av de verk som sänds. Bortom de ekonomiska och finansiella frågorna, som självfallet är grundläggande, finner vi den enkla frågan om våra kulturer, våra identiteter och de värderingar vi tror på.

Junker (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Perry har gjort sig förtjänt av vår tacksamhet genom att lägga fram ett betänkande som visar på ett mycket framtidsorienterat perspektiv, och i vilket han inte heller duckar för de konfliktfyllda områden som är oundvikliga i ett dubbelt system, där offentliga leverantörer och kommersiella leverantörer står emot varandra och slåss om en marknad som i Europeiska unionen i dag består av i dag 15 medlemsstater och 155 miljoner hushåll. Dessa siffror kommer att stiga ytterligare.
Utan tvivel kommer direktivet att behöva ses över så att de framtida målen nås. Min grupp anser att kommissionen är för vacklande i detta avseende. Det handlar om att säkra den kulturella mångfalden, åsiktsmångfald och pluralism.
Den demokratiska opinionen präglas i dag till stor del av tv, men inte längre bara av det vanliga tv-tittandet med analog överföring. Mer och mer måste vi ta itu med den ökande digitaliseringen. Jag var nyligen på den internationella tv-mässan i Berlin. Där fick jag en tydlig bild av hur konsumtionsvanorna på området ändras och att tekniken som används för överföringen nuförtiden inte längre är avgörande för vilka lagar och förordningar som är tillämpliga för en medial tjänst.
Det måste dock även klargöras att vi måste inrätta ett system för en gradvis reglering, och det är på detta område det kommer att ställas nya krav på framtida lagstiftning. Alla mediala tjänster har inte ett stort nyhetsvärde. Det avgörande kriteriet för gränsdragning i framtiden måste alltså vara i vilken utsträckning en medial tjänst har ett nyhetsvärde och i vilken utsträckning den inte har det. Med detta som utgångspunkt kan lagstiftningen sedan utformas med olika stränghetsgrad, för att använda ett vardagligt uttryck.
Det ställs även hårda krav på de bestämmelser som måste fastställas parallellt för att motverka koncentration av ekonomisk makt, vilket förvandlas till medial makt och i slutändan till politisk makt, vilket förvisso inte enbart är relevant inom ramen för direktivet om television. Vi har att göra med en utveckling som tydliggör att det måste dras gränser på europeisk nivå för den mediekoncentration som i realiteten utgör ett hot mot mångfalden. Det internationella instrumentet räcker på intet vis till, vilket vi kan se på exemplet från Italien.

Sanders-ten Holte (ELDR).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Innan jag gör mina kommentarer skulle jag vilja tacka föredraganden, Perry, så hjärtligt för hans helgjutna betänkande. Det är ett viktigt direktiv och tack vare de regelbundna rapporterna från kommissionen får vi en bra insikt i hur det fungerar så att vi kan förbereda väl genomarbetade förslag till en framtida översyn. Jag har några kommentarer:
För det första måste vi med dagens ökande mediekoncentration, både i de nuvarande medlemsstaterna och i anslutningsländerna, fortsätta att betona mångfalden, både i de offentliga radio- och tv-bolagen och i de privata. Detta är en avgörande punkt för min partigrupp och jag antar att min liberala kollega strax kommer att betona det.
För det andra behövs det bra kriterier för att skydda minderåriga mot aggressiv tv-reklam. Även för tv-programmen i sig är det faktiskt viktigt att barnen kan göra medvetna val och att deras föräldrar kan hjälpa dem med det. Min partigrupp är en varm förespråkare av självreglering, vilket ger mig en möjlighet att slå ett slag för det nederländska systemet, ?Kijkwijze?, vilket ger föräldrar och barn möjlighet att göra medvetna val med hjälp av piktogram. 
Slutligen skulle jag gärna vilja uttrycka min tillfredsställelse över det omfattande stödet för mitt förslag till alleuropeiskt barnnät. Det är ett bra sätt att ge europeiskt producerade barnprogram en större spridning eftersom det för samman bolag med sändningstillstånd från medlemsstaterna och från kandidatländerna. Det har gjorts utmärkta barnfilmer i Europa. Vi ser nu i mitt land att den nationella produktionen av bra filmer ökat kraftigt, vilket jag läste samma morgon som vi återvände från filmfestivalen i Venedig, och att andelen nederländska filmer som biopubliken ser har ökat med cirka 6 procent, främst bland ungdomar. Detta har skett tack vare en nyskapande strategi som främst går ut på att påpeka för producenterna att de gör filmer för en viss publik - med andra ord en publikinriktad strategi. Därför kan jag inte vara annat än optimistisk i fråga om bevarandet av vår kulturella mångfald i media, och det finns absolut utrymme för ?television utan gränser? och, vilket knappast behöver påpekas, för Europa.

Fraisse (GUE/NGL).
Tack herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar. Det här är en svår fråga som är i ständig utveckling. Vi kan tacka Perry för hans arbete, samtidigt som jag inte vet om detta direktiv behöver ses över eller inte. Detta har hävdats tydligt av både branschfolk och kommissionen.
Den aktuella frågan ställs inför problemet med definition och förståelse som orsakas av bildöverföringen, och här har vi för närvarande inte ännu har lyckats få kontroll över utvecklingen och accelerationen.
Det som oroar mig är bristen på definition av ett ?verk?. Direktivet ?television utan gränser? ger en negativ definition. Vi vet vad det inte är. Det är inte information, det är inte reklam och det är inte det ena eller det andra. Det produceras av X eller görs av Y. Jag skulle för min del föredra - och jag tror att vissa av dem som arbetar i branschen också gör det - att veta vad det är. Det kanske skulle göra det enklare att reda ut den debatt som pågår i Frankrike och i andra europeiska länder om s.k. dokusåpor. Problemet är gränsdragningen för audiovisuella verk. Vissa verk är mycket lätta att definiera, såsom dokumentärer eller filmer, men inte alla. Jag vet inte hur man skall definiera dokumentärsåpor och det är ett allvarligt bekymmer.
Den andra fråga som debatten leder till är verkens spridning. Spridning av verk och konstnärers rörlighet är ett återkommande problem på kulturområdet, vilket jag också betonade i betänkandet om utövande konst. I samband med ?television utan gränser? förstärks detta av koncentrationen och sektorns icke-nationella karaktär. Hur kan vi främja icke-nationella verk i vart och ett av våra länder? Vi måste ta ställning i detta grundläggande problem.
Herr Perry! I ert betänkande fäste ni stor uppmärksamhet vid frågan om koncentrationen på medieområdet, vilken kan förhindra spridningen av icke-nationella verk. Jag är mycket glad att ni betonar denna punkt, som förefaller mig vara mycket viktig och som vi verkligen måste undersöka mycket noggrant.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman! Det grundläggande problemet i denna audiovisuella debatt är för närvarande att vi inte vågar definiera den kvalitet vi vill försvara. När vi exempelvis talar om europeiska verk inbegriper vi fullständigt löjliga pratshower, under förevändningen att de är europeiska produktioner. Så länge vi inte vågar definiera vad ett verk är, - och där har Geneviève Fraisse rätt - med andra ord vad det är vi vill försvara, kommer våra tv-bolag inte att kunna försvara europeisk produktion och europeiska verk i Europa, eftersom det saknas lämpliga instrument.
För det andra är problemet mycket enkelt när det gäller koncentrationen. Om vi inte definierar vad vi, demokratiskt sett, inte kan acceptera i Europa får vi en allt större koncentration och en dominans av icke-europeiska krafter på marknaden. Av båda dessa anledningar menar jag att Europeiska unionen måste ha mod att definiera vad ett verk är och definiera var gränsen, politiskt sett, skall gå mellan den politiska makten och medias makt.

Segni (UEN).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag och Volcic har lagt fram några ändringsförslag till Perrys utmärkta - verkligen utmärkta - betänkande. De handlar om något som ni alla har tagit upp, det vill säga mediekoncentrationen och därmed mångfalden.
Det var med stort intresse jag lyssnade till vad kommissionsledamot Reding sade som försvar för mångfalden som ett grundläggande värde. Vi kan emellertid inte blunda för att det i dag, i hela västvärlden, är så att marknadskrafterna nästan alltid skapar allvarliga och farliga koncentrationer om de lämnas ensamma, och att det endast är genom politiska åtgärder som vi kan sätta upp regler för ett liberalt samhälle där mångfalden är en viktig grundpelare.
I detta sammanhang bevittnar vi därför inför en större politisk drabbning som äger rum i Förenta staterna, där det föreligger ett dödläge mellan kongressen och den ansvariga myndigheten, och vi ser det i Europa genom de allvarliga problem som finns i Förenade kungariket och problemen i Italien som många av er känner till. Jag vill dock inte att ni skall tro att de ändringsförslag som jag och Volcic har lagt fram, i vilka vi uppmanar parlamentet och kommissionen att dra en gräns, ett direktiv, i linje med vad som dessutom godkändes av parlamentet i november, enbart har dikterats av italienska förhållanden. Detta är helt klart ett avsevärt mycket större problem som berör hela Europa: det är en fråga om civilisation. Om vi vill ha en gemenskap som bygger på liberala principer är detta en av de första punkterna som vi måste reglera, i en frihetlig anda och med respekt för alla åsikter.

Hieronymi (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag tackar speciellt Perry för hans betänkande, eftersom han med eftertryck kräver en översyn av direktivet om television men med målsättningen att just den kulturella mångfalden i Europa måste bevaras och främjas i en tid då tekniken flyter samman. Innehållet är dock inte längre enbart beroende av mediet television utan präglas på samma sätt av många andra tekniska medier. Om vi vill bevara mångfalden måste vi finna vägar som leder fram till gemensamma regler på det här området, regler som respekterar olika krav, låt vara på ett något annorlunda sätt.
Jag skall ta upp två frågor, och den första är mångfalden på medieområdet. Vi har uttalat oss här i parlamentet med eftertryck, senast den 10 november 2002, för ett starkare stöd och bistånd för mediemångfalden i Europa och emot en överväldigande mediekoncentration. Jag skulle vilja pressa kommissionen att ta fasta på denna omröstning och göra relevanta ansträngningar för att presentera de resultat vi har bett om. Ändringsförslag 10 som framlagts i dag kan Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna dock inte ställa sig bakom eftersom det endast nämner ett instrument, nämligen direktivet. Vi kan bara nå resultat på området om både medlemsstaternas och Europeiska unionens behörigheter bringas i en lämplig och ändamålsenlig jämvikt. Därför behöver vi av skäl som har med mediemångfalden att göra en lösning liknande den vi krävde i vår resolution i november.
Den andra punkten som jag vill ta upp är skyddet för ungdomen. Vi behöver för den nya tekniken samma skydd för barn och ungdomar som vi har i direktivet för television. Låt oss därför samarbeta i riktning mot ett nytt system och nya metoder för självreglering med minimistandarder som alla kan acceptera. Jag önskar kommissionen lycka till på resan längs denna väg.

Prets (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! Vi har nu hört många svar på hur direktivet om television kan tillämpas. Men vi har också hört frågor och jag menar att vi både måste och bör genomföras vissa förändringar. Vi måste utan reservationer säkerställa de grundläggande principerna, som åtagandet att skydda mediernas kulturella mångfald för att upprätthålla yttrandefrihet, åsiktsmångfald, pluralism, kreativitet och rätten till fri tillgång till information. Radio- och tv-verksamhet i allmänhetens tjänst måste utföra sitt bildningsuppdrag, och jag anser att kvoten kan höjas för sändningar av europeiska produktioner och verk skapade av oberoende producenter. Det är ett önskemål jag själv kan skriva under på. Men det måste finnas klara, praktiska och hanterbara definitioner av vad som avses med europeiska verk och oberoende producenter.
Det viktigaste kravet är kontrollen av nivåerna av mediekoncentrationen. Vi har exempel på att medial makt och politisk makt kan ligga i samma hand. Jag anser inte att demokratin främjas av detta, och därför är det ett ytterst viktigt område. Vi måste tveklöst sträva efter ett direktiv som bygger på våra krav i resolutionen av den 20 november. Om allt detta kombineras hoppas jag att vi skall kunna göra allt som den mediala mångfalden i Europeiska unionen kräver av oss.

Procacci (ELDR).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! I och med detta direktiv fastställer vi en gång för alla att demokratin och insynen i Europa intimt hänger samman med frihet och pluralism på medieområdet. Om medieägandet koncentreras äventyras alltså åsiktsfriheten, och den mänskliga värdigheten skadas allvarligt.
I grönboken av den 21 maj i år efterlyser kommissionen en ny översyn av konkreta åtgärder för att aktivt värna om mångfalden. Rådet ger uttryck för samma tanke i sin rekommendation av den 28 januari, liksom parlamentet i sin resolution av den 20 november och i de båda betänkandena av Sylla och Perry. Låt oss därför ge ett tydligt svar i form av ett initiativ av kommissionen med denna innebörd.
Vi befinner oss i en konstituerande fas. Förslaget till konstitution omfattar också stadgan om de grundläggande rättigheterna, vilken i artikel 11.2 uttryckligen fastställer medias rätt till frihet och mångfald. Men vad är det för mening med att anta en konstitution när den motarbetas av den aktuella situationen?

Zabell (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Jag vill först gratulera föredraganden, vår kollega Perry, och säga att jag är mycket glad över att översynen av detta direktiv syftar till att främja värden av allmänt intresse, det vill säga den kulturella mångfalden och rätten till genmäle, framför allt för att den dessutom vill främja utvecklingen av den europeiska audiovisuella industrin.
Mina damer och herrar, jag anser att den europeiska audiovisuella industrin framför allt måste vara en kvalitetsindustri. Som tvåbarnsmamma letar jag naturligtvis efter barnprogram och tecknade filmer så att de skall kunna se program som inte skadar dem känslomässigt eller är skadliga för minderåriga. Många gånger finner jag dock att programmen för de allra minsta är mycket våldsammare än dem jag själv vill se. Jag minns att jag som barn många gånger hörde de vuxna säga att de ansåg att tecknade serier som Bambi eller Pinocchio inte var lämpliga för oss och nu är de programmen det absolut mest etiska vi kan hitta.
Om vi vill ha ett samhälle utan våld, vilket vi alla vill, måste vi investera i det. Att investera i det är detsamma som att investera i barn och ungdom, som är Europeiska unionens framtid. Att dagligen visa dem våld är inte det bästa sättet, anser jag. Därför insisterar jag på att den europeiska audiovisuella industrin måste vara av hög kvalitet och ordentligt kontrollerad. Framförallt måste den vara anpassad för den avsedda målgruppen.

Whitehead (PSE).
Herr talman! Perry påminde oss om vilka delar av direktivet som har varit en framgång och visade också, mycket artigt, i vilka hänseenden vårt arbete har framskridit för långsamt. Vi har inte arbetat tillräckligt snabbt med att ta itu med problemet med mediekoncentrationen, gränserna för allmänhetens tillgång och de framsteg vi måste göra i riktning mot en mer känslig, men kraftfull, översyn av detta direktiv och dess regelverk för innehåll.
Jag skulle vilja säga till kommissionsledamoten att vi nu befinner oss i den femtioandra månaden i detta parlament, och fler konferenser och diskussioner, vars syfte enbart är att dra ut på tiden till slutet av mandatperioden, är helt enkelt inte gott nog.
Jag tackar Perry för att han godkänt mina egna ändringsförslag om tillgång i punkt 44. Tv skall både ge kraft och underhålla. Digitala sändningar kan nå människor med funktionsnedsättningar precis lika bra som de kan nå den stora publiken. I år bör vi framför allt göra framsteg i det hänseendet.

Talmannen.
 Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0276/2003) av Zorba för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om kulturindustrin [2002/2127(INI)].

Zorba (PSE)
Herr talman! I en av det konstitutionella fördragets artiklar omformuleras Europas kulturella dimension och denna konstitutionella grundval uttrycker en tydlig politisk ståndpunkt, nämligen att den europeiska kulturen utgör en grundläggande del av den europeiska ekonomiska och sociala modellen, som är nödvändig för att fullborda Europeiska unionens politiska projekt. Det är vår skyldighet att som ledamöter i Europaparlamentet omsätta denna konstitutionella formulering i en aktiv och effektiv politik.
Jag anser att vi tar ett steg i den riktningen genom betänkandet om kulturindustrin. Vi har vidgat vår politik på ett övergripande plan med vissa viktiga medgivanden som rör villkoren för de europeiska medborgarnas produktion och konsumtion av kulturella produkter och tjänster. Vi har under utarbetandet av detta betänkande och i den dialog som förts med alla ledamöter i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott - och jag måste tacka dem för det - visat vilken central betydelse skapandet och upphovsmännen har som en grundläggande källa till mervärde för kulturprodukterna. Vi har tagit hänsyn till kulturens viktiga ekonomiska dimension i dag, dess roll i regioners och städers ekonomiska utveckling, dess bidrag till BNP och på sysselsättningsområdet. Vi har konstaterat de revolutionerande förändringar som de nya teknikerna medfört i många av kulturindustrins branscher, till exempel när det gäller musik, tryckalster och den audiovisuella sektorn. Vi har utförligt diskuterat betydelsen av de europeiska produkternas konkurrenskraft gentemot dem som kommer från andra länder i världen, liksom snedvridningen i den internationella handeln och det nära sambandet mellan kulturarv och turism. De europeiska medborgarna konsumerar miljontals skivor och böcker; de köper miljontals bio- och konsertbiljetter varje år. Allt detta ingår i deras kulturella kosthållning, och de formar på detta sätt sin profil och sin kulturella identitet.
Medborgarna ser även på tv-program. På Internet hämtar de information och påverkas av en enorm mängd material som kallas innehåll. På detta sätt väljer, odlar och stöder de den ena eller andra konst- och kulturformen, olika slags estetik och kvalitet, intimt beroende av utbildningsnivå och den personliga utvecklingen. Det är en sammansatt kulturell process som kännetecknar medborgarnas vardagsliv, och vi får inte bortse från den breda politiska betydelse och tyngd som den har.
Dessutom förstärker utvidgningen Europas kulturella dimension tillsammans med mångfalden. Den inre marknaden växer. Upphovsmännens verk måste passera många hinder, till exempel problem med bristfälliga distributions- och marknadsföringsnät och den utbredda piratkopieringen för att finna ett sätt att nå den europeiska allmänheten. Det vi strävar efter är det europeiska mervärdet, och det gäller även för de tusentals små och medelstora företag som verkar i de olika branscherna. För att göra det möjligt att ta itu med allt detta har vi utarbetat en rad förslag till kommissionen. De är många men jag skall endast kommentera tre.
För det första behovet av att definiera kulturindustrin och de branscher som den omfattar. Här behöver vi analysera den kulturella, den kommersiella och den ekonomiska dimensionen i syfte att låta branscherna omfattas av definitionen av kulturella eller skapande industrier, som det kallas i några länder. Jag tror att detta skulle ge oss en bättre statistisk bild än den vi har i dag.
Vårt andra krav på kommissionen handlar om att kartlägga kulturindustrin på europeisk nivå. Vi uppmanar kommissionen att koncentrera sig på de kulturella, ekonomiska, rättsliga, tekniska och utbildningsmässiga aspekterna samt att infoga sysselsättning, immateriell äganderätt, nätverket för konkurrenskraft, nya produkter och export.
Vi anser slutligen att det är mycket viktigt att vi har en grönbok i syfte att främja medlemsstaternas och regionernas samordning på kulturindustrins område så att vi kan analysera hindren, föreslå lösningar och finna metoder för den offentliga och den privata sektorn att samarbeta, stärka konkurrenskraften och förbättra de europeiska medborgarnas tillgång till kultur.
Jag vill tro att detta betänkande bara är början och att kommissionen inte bara kommer att reagera på just detta betänkande, utan även på tidens tecken genom att ta de nödvändiga initiativ som, vilket bör tilläggas, även har sysselsatt rådet på sista tiden.

Reding
Herr talman! Jag skulle först av allt vilja tacka Zorba för hennes utmärkta betänkande. Det kommer precis vid rätt tidpunkt för att belysa betydelsen av de europeiska kulturindustrierna, inte bara på det ekonomiska planet - som det redan har hänvisats till - utan även på grund av den potential de utgör för den kulturella mångfalden i Europa.
Det är synd, men vi förstår inte alltid den ekonomiska betydelsen av den europeiska kulturindustrin. Jag talar om det audiovisuella området, musiken och förlagsverksamheten. Enligt en utredning som genomfördes 2001 om möjligheterna till sysselsättning inom detta område var uppskattningsvis 4,8 miljoner människor anställda inom skapande industrier i vid mening, vilket motsvarar 3,1 procent av arbetskraften i Europeiska unionen. Enbart den europeiska audiovisuella sektorn sysselsätter direkt mer än 1 miljon medborgare. Utöver att bidra till mångfalden bidrar kulturindustrin därmed också i stor utsträckning till ekonomin.
Denna industri skiljer sig självfallet från andra industrier på så sätt att den spelar en social och kulturell roll. Den har med skapandet att göra. Det handlar inte om att producera och sälja produkter som i andra branscher, utan det handlar om kulturvaror. Dessa varor är ett uttryck för en identitet, de är referenspunkter. När vi talar om kulturindustrier kan den normala industripolitiken därför inte spela samma roll, eftersom den inte är anpassad för det. Vi måste se bortom den.
Den kulturella mångfalden förutsätter ett starkt och diversifierat industrinätverk som garanterar mångfald i det kulturella utbudet på en global marknad. Redan denna enskilda företeelse visar vilken vikt som måste fästas vid denna bransch som rör våra identiteter. Jag skulle vilja nämna några nyckelåtgärder för att visa er att Europa riktar uppmärksamheten mot denna bransch, inte bara inom ramen för kulturprogrammen, utan långt därutöver.
Ni känner alla till Mediaprogrammet och det arbete vi utför för filmen. Men visste ni till exempel att förlagen de senaste åren har fått stöd för 1 300 översättningar inom ramen för programmet Kultur 2000 i syfte att uppmuntra litterär översättning? Visste ni att en stor del av strukturfonderna används för att utveckla kulturindustrin? I den svenska staden Hultsfred, till exempel, har Europeiska regionala utvecklingsfonden därför samfinansierat projekt som syftar till att utveckla musikindustrin. Sedan dess har staden blivit Sveriges rockhuvudstad! Som ni ser kan EU-stödet leda till en verklig gemensam och koncentrerad utveckling av kulturindustrin. Ni kräver faktiskt i ert betänkande ett meddelande om strukturfonderna och kulturen, ett meddelande som kommer att belysa denna typ av åtgärder.
Jag skulle också vilja betona att vi sedan 2002 även har utvecklat experimentåtgärder som syftar till att stödja musik- och bokindustrin. Vi har exempelvis projektet för att utveckla exporten av europeisk musik utanför vår kontinent. Mina damer och herrar! Ni kan alltså konstatera att dessa kulturindustrier endast stöds av Europeiska unionens program och åtgärder. Jag skulle vilja tillägga att vi snart kommer att få ett unikt tillfälle att förstärka denna åtgärd. Det blir när vi diskuterar en förlängning av programmen Media och Kultur och den nya generationens program. Vi måste därför, med parlamentets hjälp, planera för en mycket systematisk åtgärd, så att kreativiteten inom denna sektor främjar den ekonomiska och kulturella mångfalden och därmed våra europeiska rötter.

Ó Neachtain (UEN)
Herr talman! Det har varit ett stort nöje att arbeta nära Zorba med detta viktiga ?egna? initiativbetänkande. Det gläder mig att de viktigare delarna av mitt utskotts bidrag införlivades i det slutliga betänkandet, så som det antogs i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott. Jag syftar särskilt på betoningen av behoven hos små och medelstora företag.
Jag har länge varit engagerad i de kulturella industrierna i Irland, i synnerhet i de lokala industrier som främjar det iriska språket, traditionell musik och kulturen i min egen region i västra Irland.
Små och medelstora företag på kulturområdet är klart mer sårbara än företag av liknande storlek inom andra områden. Dessa små och medelstora företag producerar vad som i praktiken är allmän egendom. Med andra ord medför deras produkter fördelar för samhället som helhet utöver all form av kommersiellt värde. Sådana små och medelstora företag ställs ofta inför svårigheter när det gäller att bedöma den egna ekonomin, särskilt i initialskedet.
Om vi kombinerar det unika i kultursektorn med det faktum att sådana industrier ofta är belägna i rand- och landsbygdsområden, står det klart att frågan om att sörja för en lämplig finansiering måste tas upp.
Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi uppmanar medlemsstaterna att fundera över vilka politiska styrmedel som skulle kunna tillämpas för att främja kulturindustrierna. Parlamentet har tidigare betonat behovet av att minska den juridiska och administrativa bördan för de små och medelstora företagen genom att förenkla insamlingen av uppgifter för beskattningen och minska den onödiga byråkratin, särskilt för egenföretagare och små företag.
En punkt i Zorbas betänkande som jag särskilt välkomnar är kravet på en översyn av ?de minimis?-reglerna om statligt stöd. En sådan översyn skulle ta hänsyn till den unika situationen för små och medelstora företag inom kultursektorn, särskilt i randområdena.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja framföra en särskild vädjan beträffande politiken om informationssamhället. Utvecklingen av tillgången till bredband i landsbygds- och randområden måste prioriteras. Detta skulle bidra till att skapa mer jämlika konkurrensförhållanden för de många kulturrelaterade små och medelstora företag som är belägna i dessa områden.
De Sarnez (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig inledningsvis gratulera Zorba till detta mycket intressanta initiativ att ägna ett betänkande åt kulturindustrin.
I dag ser vi verkligen en kulturindustri växa fram som har en allt större ekonomisk dimension och som också spelar en viktig roll för Europas kulturella mångfald och identitet.
Ett av de problem som tas upp i betänkandet är den fullständiga avsaknaden av en noggrann definition av kulturindustrin och av alla former av europeiska industristrategier på detta område. Europeiska kommissionen måste undersöka dessa frågor och lägga fram förslag för oss, kanske genom en grönbok.
I framtiden behöver vi förstärka stödet till kulturindustrin genom projekt för ekonomisk utveckling av regioner och städer, genom strukturfonderna och även genom att uppmuntra till privata och offentliga partnerskap. Europeiska unionen bör på samma sätt vidta stödåtgärder för små och medelstora företag och egenföretagare, vilka spelar en viktig roll när det gäller konstnärligt skapande och konstnärlig produktion.
Jag vill avslutningsvis betona det tryckta ordets betydelse, och särskilt den regionala dagspressen. Det är den som bäst tryggar den språkliga och kulturella mångfalden och samtidigt den som är mest förbisedd i unionens kulturpolitik. Det är av grundläggande vikt att kommissionen, när den upprättar sin grönbok, slutligen lägger fram förslag till aktivt stöd för denna sektor, som även är grundläggande för mångfalden. I samma anda måste kommissionen lägga fram förslag för oss till särskilda åtgärder för att bekämpa mediekoncentrationen.
Avslutningsvis menar jag att det nu är dags för oss att förena våra krafter för att se till att förslaget till Unescos konvention om den kulturella mångfalden snart skall se dagens ljus. Mer än någonsin bör vi nu främja en europeisk kulturanda för att främja skapandet och stödja den kulturella mångfalden, utan vilken Europa varken skulle existera eller ha något inflytande i andra länder.

Aparicio Sánchez (PSE).
Herr talman! Europeiska unionens direkta kulturpolitik är i enlighet med medlemsstaternas önskemål begränsad till en måttfull finansiering av program som när allt kommer omkring hör till det som medborgarna mest efterfrågar. Jag anser att det finns grundläggande orsaker till denna brist.
Den första är rådets rädsla att privatisera dessa politikområden, som vissa ser som tecken på nationell identitet. Den andra är regeringarnas och även kommissionens rädsla för att använda gemenskapsresurser till subventioner som inte är avsedda för jordbrukare eller stora infrastrukturprojekt.
Människor undviker att tala om kultur eller konst i ekonomiska termer trots att argumentet i stället borde vara att kulturindustrin skapar anställningar och genererar välfärd i Europa. Om vi infogar det audiovisuella området och kulturturismen i kultursektorn blir detta den med råge viktigaste sektorn i den europeiska ekonomin. Även om jag knappast tror att finansministrarna kommer att läsa dessa protokoll vänder jag mig till dem och också till våra kolleger i budgetutskottet.
Som Zorba begärde bör kommissionen bedöma vikten av dessa aspekter och ta hänsyn till dem i utarbetandet av politiken, och då inte bara de direkt kulturella utan också de ekonomiska, sociala och territoriella aspekterna. Dessutom, fru kommissionär, bör ni uppmana era kolleger att närma sig de territoriella politikområdena på detta sätt.
Å andra sidan blir det också alltmer nödvändigt att begränsa kommersialiseringen av kulturen. Ni kanske minns att ett av världens bästa museer, som ägs av en av våra medlemsstater, för några år sedan hyrde ut salarna när museet hade stängt - salar där mänsklighetens mest värdefulla verk ställdes ut - för bröllop och andra sociala evenemang. Detta var ett deprimerande och alarmerande exempel. I Europeiska unionen måste den ekonomiska exploateringen av kulturarv vara förenligt med dess historiska och konstnärliga värdighet.
Herr talman! Dessa och många andra aspekter behandlas i betänkandet. Jag vill varmt gratulera författaren till dess aktualitet och kvalitet.

Sanders-ten Holte (ELDR).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Allra först skulle jag vilja uttrycka min uppskattning för det utmärkta initiativet av Zorba. Vi har haft ett bra samarbete och genom en enkät försökt få mer insikt i hur det går till inom kulturindustrin. Det är tydligt att det finns utrymme för förbättringar, inte minst på europeisk nivå. Kulturindustrin har när allt kommer omkring en mycket stor ekonomisk betydelse och rymmer många arbetstillfällen. Av den anledningen vill jag insistera på att kulturen skall ges en mer framträdande roll i strukturfonderna - särskilt små och medelstora företag kan dra nytta av detta. Kultur är dock även ett uttryck för vår nationella identitet. I ett enat och inom kort utvidgat Europa är det mycket viktigt att vi är medvetna om denna kulturella mångfald. Museer på alla slags områden försöker göra sitt i det här avseendet, men tyvärr hindras de i de flesta europeiska länder av de ibland orimliga försäkringspremier de måste betala för att försäkra de verk som skall ställas ut. Detta ger museerna i de länder där så inte är fallet ett betydande försprång när särskilt viktiga utställningar skall arrangeras. Jag anser att detta är en tydlig form av konkurrenssnedvridning som måste stoppas. Detta tvingar mig att uppmana kommissionen att kartlägga skillnaderna i skadeståndsregler i de nuvarande och blivande medlemsstaterna för att därefter lägga fram ett förslag om bättre harmoniserade regler. 
Det är oacceptabelt i ett enat Europa att ha en elitgrupp av medborgare som är välinformerad om vad Europa har att erbjuda med avseende på kultur, medan andra förblir berövade allt det fina som kulturindustrin producerar och har producerat i andra europeiska länder. Tack. Jag vill därför att dessa skadeståndsregler uppmärksammas.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka vår föredragande för det seriösa arbete som hon har utfört, men jag kan inte instämma i det synsätt som hon har valt att anlägga.
I ett samhälle där allting kan köpas och säljas hotas kulturen av en omedelbar kommersialisering, vilket förändrar dess karaktär. Det kulturella skapandet är inte längre den konst som skapas vare sig kollektivt av samhället eller av begåvade personer. Det håller på att bli en produkt som produceras och säljs för att kunna omvandlas till affärsvinster och ett medel för ideologisk vägledning för folken genom att det främjar en viss livsstil.
Under dessa omständigheter är det mycket farligt att använda termer som industri, marknad och mervärde som om vi talade om bilar eller apelsiner. Givetvis kommer en viss oro över den kulturella mångfalden flera gånger till uttryck i betänkandet. Men det är inte denna oro som bestämmer innehållet, det gör i stället oron över att de europeiska konstmarknaderna har förlorat en betydande del av världsmarknaden och över att Europeiska unionen ännu inte har utvecklat sin förmåga att göra affärer med kulturtillgångar. Företagsfusioner anses vara farliga, inte därför att de leder till monopolistisk kontroll, utan därför att de innebär en fara för insynen på marknaden. Piratkopieringen fördöms, men inte som stöld av ett intellektuellt arbete, utan därför att den leder till ett betydande inkomstbortfall, vilket inverkar på framtida investeringar.
Förslagen stämmer överens med den oro som uttrycks. Betänkandet innehåller ett krav på att kommissionen och medlemsstaterna skall ingripa, inte för att stödja det konstnärliga skapandet och skydda det mot kommersialiseringen, utan för att stödja företagen och främja de europeiska industriernas konkurrenskraft. Detta slags ingripande kommer att institutionalisera kulturen ytterligare och underkasta den monopolens kontroll i än högre grad.
Slutligen, mina damer och herrar, vill jag fästa er uppmärksamhet på de ändringsförslag som vår partigrupp har lagt fram i ett försök att så gott det går mildra betänkandets konsekvenser.

Angelilli (UEN).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag kan inte annat än tacka föredraganden för det utmärkta arbete hon har gjort, som är mycket noggrant och detaljerat. För det första uppskattade jag principerna, de värden som utgör grunden för själva betänkandet, med andra ord behovet av att erkänna att kulturen har en framskjuten roll i den europeiska konstitutionen. Mottot ?förenat i mångfalden? har verkligen bara en innebörd om det tolkas i ljuset av den rikedom och den mångfald i fråga om identiteter och kulturella och historiska rötter som är själva hjärtat i vår europeiska identitet.
Alltför ofta varken uppskattas eller utnyttjas dock det europeiska kulturarvet, trots att det utan tvivel utgör ett fält med stor potential, inte minst ur en ekonomisk synvinkel. Jag håller till fullo med om att det är nödvändigt att specificera en omfattande studie som syftar till att fastställa en europeisk plan för kulturbranschen samt den kulturella produktionen och verksamheten och, därefter, också genomföra en ordentlig inventering av det europeiska artistiska och kulturella arvet. Detta skulle vara ett steg framåt jämfört med tidigare. Helt nyligen förklarade kommissionen att den varken hade instrument eller kompetens och förvisade därmed kulturen till ett helt och hållet nationellt ansvar.
Jag skall sluta med att rikta uppmärksamheten på några viktiga punkter i betänkandet: för det första den sänkta momsen på musikprodukter, som skall öka försäljningen och under mellantiden minska handeln med piratkopior, för det andra att unga artister skall uppmärksammas mer, både vad gäller utbildning och lansering, och för det tredje och sista de ökade investeringarna på europeisk nivå och fler regler, som inte minst skall stödja den europeiska kulturverksamheten ekonomiskt, till exempel genom möjligheten att dra av återinvesterade vinster.

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Herr talman! Betänkandet av min vän Zorba erbjuder oss ännu ett viktigt tillfälle att inse den betydelse som utvecklandet av kulturindustrin har för Europeiska unionens ekonomiska och politiska mål och att fundera över våra förpliktelser på europeisk, nationell och lokal nivå. Dess bidrag när det gäller Lissabonmålen är obestridligt. Förutom att skapa rikedom och arbetstillfällen främjar kulturindustrin av naturen initiativ och innovation - värdefulla faktorer för den europeiska ekonomins konkurrenskraft. Dess utvecklande kan även bidra särskilt till att motverka isolering, genom att utveckla lokalsamhällen, med utnyttjande av deras komparativa fördelar, och kan enkelt kombineras med utvecklande och främjande av turism.
Jag skulle även vilja påpeka att kulturindustrin omfattar sektorer som kan erbjuda sysselsättningstillfällen särskilt för personer som är drabbade av arbetslöshet, såsom unga skapare eller kvinnor, liksom personer med funktionshinder. Jag håller därför med föredraganden om att strukturfondernas kulturella bidrag bör användas, i synnerhet nu när halvtidsutvärderingen av programperioden 2000-2006 skall genomföras, så att vi kan vidta kompletterande och korrigerande åtgärder, såsom att främja yrkesutbildning och naturligtvis utbildning på högre nivå, eftersom den i många länder, såsom mitt eget, Grekland, är otillfredsställande.

Talmannen.
 Tack, fru Kratsa-Tsagaropoulou. Å sammanträdestjänstens vägnar ber jag om ursäkt för att det var ett sådant oväsen när ni talade.
Dagens debatt om kulturpaketet är avslutad. Eftersom kultur innebär att lyssna på varandra kan jag försäkra er att vi ibland inte alltid är artiga.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Turmes (Verts/ALE).
Herr talman, mina damer och herrar! Flera journalister har talat med mig om att Plenum Aktuell, sammanfattningen av våra debatter på tyska språket, på sista tiden har visat sig vara särskilt bristfällig. Den tyska texten innehåller varken måndagens debatt om Basel II eller debatten om resultatet av konventet, vilken många ansåg vara historisk. Fram till klockan 11.00 i förmiddags fanns det inga rapporter alls, något som verkar ha att göra med presstjänstens omorganisation. Det här bådar inte gott för kvaliteten på rapporteringen av våra debatter. Jag vore tacksam om ni, herr talman, skulle vilja göra relevanta efterforskningar.

Talmannen.
Tack, herr Turmes. Vi noterar ert yttrande. Vi kommer att göra tillämpliga kontroller och, givetvis, om så behövs förbättra denna tjänst.
SKRIFTLIG RÖSTFÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Zrihen (PSE)
Även om kulturen är ekonomiskt viktig är den framför allt en fråga om medborgarskap. Kulturens mångfald och kvalitet samt förmågan att delta i det kulturella skapandet är ofrånkomliga beståndsdelar i ett demokratiskt samhälle.
I det sammanhanget är offentligt deltagande avgörande. Det måste ges ekonomiskt stöd till kulturellt skapande och kulturproduktion, för att garantera mångfald och vitalitet och för att undvika att detta samlas i händerna på ett fåtal multinationella, ofta amerikanska, företag. Systemen med statligt stöd hotas emellertid i dag av idén om att marknaden råder över allt.
Inom EU kan dessa system betraktas som ?statligt stöd?, vilket är förbjudet, eftersom det strider mot den heliga europeiska konkurrensrätten. Vi måste i det hänseendet beklaga resultatet av konventet, som behåller de befintliga texterna i sitt nuvarande skick i stället för att främja stöd till kulturen, tillsammans med stöd som tillåts automatiskt. Ett fruktansvärt damoklessvärd hänger därför fortfarande över vår kulturpolitik.
På internationell nivå måste det kulturella undantaget garanteras, speciellt i ljuset av GATS, genom att man ser till att regeln om enhällighet bibehålls när det gäller handelsavtal på det kulturella området.

Talmannen.
Vi fortsätter nu med omröstningen enligt det förenklade förfarandet i artikel 110a.
Betänkande (A5-0209/2003) av Miguel Angel Martínez Martínez för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens årsrapport 2001 till rådet och Europaparlamentet om EG:s utvecklingspolitik och genomförande av det yttre biståndet (KOM(2002) 490 - 2002/2246(INI)) 
(Parlamentet antog resolutionen.)

Zabell (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja påpeka att i nästa betänkande som vi skall rösta om - Ebnerbetänkandet - har den spanska versionen i punkt 14 i rekommendation 2 i bilagan inte samma innebörd som originalversionen. Därför vill jag be er att vi röstar om originaltexten i nämnda stycke vid omröstningen.

Talmannen.
Fru Zabell! Som alltid garanterar tjänsteavdelningarna att den version som i slutändan publiceras överensstämmer med den vi röstat om i kammaren. Den spanska versionen kommer att korrigeras.
Vi fortsätter nu med omröstning om följande:
Betänkande (A5-0271/2003) av Michl Ebner för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott med rekommendationer till kommissionen om europeiska regionala och mindre använda språk - minoritetsspråken inom EU - med beaktande av utvidgningen och den kulturella mångfalden (2003/2057(INI)) 
Vallvé begär ordet för ett muntligt ändringsförslag.

Vallvé (ELDR).
Herr talman, herr Ebner! Jag skulle vilja lägga in ett muntligt ändringsförslag på denna punkt. Med er tillåtelse skulle jag i sista meningen vilja ersätta ?på det officiella språket? med ?på det eller de officiella språken?.

Talmannen.
[Jag tror att det är alldeles klart.]
Om ingen har några invändningar kommer vi att förfara på det sättet.
(Parlamentet antog resolutionen.)
Eftersom jag innehar ordförandeskapet vill jag ta tillfället i akt att gratulera molt sincerament en la meva pròpia llengua [ur djupet av mitt hjärta på mitt eget språk].

Förslag till gemensam resolution

Mulder (ELDR).
Herr talman! Jag hade meddelat tjänsteavdelningarna att jag efter artikel 39 ville lägga fram ett muntligt ändringsförslag. Jag skulle nu vilja fråga om det fortfarande går för sig.
Det är mycket vänligt av er.
Just nu är läget sådant att, bland andra, nederländaren Arjan Erkel fortfarande hålls fången och att det inte finns några spår efter honom. Därför skulle jag vilja lägga fram följande muntliga ändringsförslag och det sker i enlighet med föredragandens synsätt. Jag skall läsa upp det på engelska. Det skall placeras in efter artikel 39 och lyder som följer:

Talmannen.
Finns det några invändningar mot att det muntliga ändringsförslaget framläggs?
Då det inte gör det fortsätter vi med omröstningen.
Herr Wieland! Vill ni ställa en ordningsfråga mitt i omröstningen?

Wieland (PPE-DE).
Herr talman! Det tillhör god sed i Europaparlamentet att enskilda parlamentariker kan begära kontroll av omröstningsresultatet. Det kan faktiskt hända att en talman - och vi utgår ifrån att alla talmän och vice talmän har god överblick - ibland frågar om en kontroll är vad parlamentarikern vill ha. Men tidigare hade vi ändringsförslag 4, när så många ledamöter bad om att resultatet skulle kontrolleras, och jag tycker inte att det var riktigt av er att förbigå deras begäran. Jag tycker liksom tidigare att detta ändringsförslag är framträdande och ber er att genomföra kontrollen.

Talmannen.
Jag skulle vilja säga er, ärade parlamentsledamot, att jag som talman inte har något emot att upprepa omröstningar om det verkligen finns skäl att vara tveksam. Jag kan garantera att det inte råder någon tveksamhet i sammanhanget. Jag tillkännagav resultatet med fullständig övertygelse, och jag kommer inte att ändra en omröstning vars resultat redan kungjorts.

Föredraganden kommer att lägga fram en teknisk ändring av punkt 120 snarare än ett muntligt ändringsförslag.

Van den Bos (ELDR)
Herr talman! Jag skulle vilja lägga fram ett muntligt ändringsförslag i syfte att ändra punkt 120, den sista meningen, eftersom situationen också har förändrats under tiden. Den borde alltså lyda som följer: och som ett första steg fullständig rörelsefrihet. Yttrande- och religionsfrihet för den högt vördade Thich Quang Do - jag hoppas att jag uttalar detta rätt - frisläppt i juni 2003 men fortfarande föremål för polisbevakning samt återinrättande av den förbjudna enade Buddistkyrkans rättsliga ställning.

Talmannen.
Jag skulle vilja insistera på att jag anser att det snarare handlar om en teknisk korrigering.
Finns det några invändningar mot att föredraganden får lägga fram detta muntliga ändringsförslag?
Om så inte är fallet fortsätter vi med omröstningen.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! Vi behandlar många mycket känsliga frågor i detta betänkande. Jag anser att omröstningen som vi genomförde om ändringsförslag 16 är helt och hållet giltig.
(Blandade reaktioner)
Många ledamöter i kammaren begärde en kontroll, vilket ni nekade till. Jag tvivlar på att ni har rätt att neka en kontroll.
(Applåder från höger)
Jag insisterar på att vi nu genomför en kontroll i fråga om ändringsförslag 16.

Talmannen.
Jag beklagar, men jag har inte för avsikt att genomföra den kontrollen. Jag skulle vilja insistera på att resultatet var mycket tydligt.
Ni har inte noterat det faktum att en grupp inte röstade på samma sätt i de två fallen.
Jag tillämpar helt enkelt artikel 19.2 i arbetsordningen, och jag kommer att ta konsekvenserna.
Heaton-Harris (PPE-DE).
Herr talman! Ni citerade en artikel vars existens jag inte kände till när ni fattade ert beslut om ordningsfrågorna från Wieland och Van Orden. I artikel 138.3 nämns det att ordningsfrågor beträffande en omröstnings giltighet kan tas upp efter att talmannen har förklarat omröstningen avslutad. Alltså hade Wieland rätt att göra vad han gjorde.
I artikel 138.4 anges att ?när resultatet av en omröstning med handuppräckning har tillkännagivits, kan en ledamot begära att resultatet skall kontrolleras med hjälp av det elektroniska omröstningssystemet?. Det gjorde ni inte, herr talman. Jag vet att det slutliga beslutet i den här frågan är ert, men det var ett berättigat krav från en mängd ledamöter i kammaren. Ni sade alldeles i början av den här omröstningsomgången att era ögon orsakade er besvär. Jag skulle ödmjukt vilja be er att genomföra en kontroll i fråga om ändringsförslag 16.
(Applåder från höger)

Talmannen.
Jag har för avsikt att tillämpa artikel 138.5 i arbetsordningen, som ger talmannen det slutliga ansvaret, och därför anser jag att det resultat som tidigare kungjorts gäller.
Van den Bos (ELDR)
Herr talman! Som föredragande skulle jag inte gärna vilja se att det finns några oklarheter kring en del i beslutsprocessen. Jag skulle därför vilja uppmana er att överväga att följa PPE:s begäran och, i det här skedet, tillåta en muntlig omröstning om punkt 16. Jag inser att ni då måste ta tillbaka ett beslut, men jag skulle ändå vilja uppmana er att behandla det här betänkandet på ett sätt som inte ger utrymme för några missförstånd eller oklarheter alls på den här punkten. Jag skulle därför vilja ställa en enträgen vädjan till er att nu tillmötesgå denna begäran.
(Applåder)

Talmannen.
Jag beklagar, men jag kommer inte att ändra uppfattning.

Vi skall nu rösta om hela resolutionsförslaget med dessa ändringar.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0281/2003) av Fodé Sylla för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om situationen när det gäller de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen (2002) [2002/2013(INI)]

Hernández Mollar (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja lägga fram ett muntligt ändringsförslag till den första underavdelningen i punkt 135, som lyder enligt följande: ?Institutionerna uppmanas att tillhandahålla rättstjänstens yttranden med respekt för de principer som fastställts av EG-domstolen.? Jag tror att vi med det ändringsförslaget löser det lilla problem som uppkommit.

Talmannen.
Turco begär ordet. Handlar det om samma fråga?

Turco (NI).
Redan det faktum att rättstjänstens och presidiets tjänstemän inte talade om för oss så sent som klockan 10.40 i förmiddags vilka texter vi skulle lämna in, hur omröstningen skall gå till och vilka ändringsförslag som de kan acceptera, visar vilken situation parlamentet befinner sig i.
Jag tackar ordförande Hernández Mollar för de ansträngningar han har gjort, men vad mig anbelangar - då undertecknad är en av författarna till det ändringsförslag som antogs enhälligt av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, ett ändringsförslag som dessutom citerade ombudsmannens yttrande - anser jag att vi borde sätta punkt för den här farsen. Jag kommer att rösta emot kompromissen.

Talmannen.
Vi noterar det, men det korrekta tillvägagångssättet är, institutionellt, att vi lyssnar på utskottets ordförande och er som författare till ändringsförslaget. Därför skall vi först rösta om utskottsordförandens kompromissförslag.

Sylla (GUE/NGL)
Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle ändå vilja påminna de ledamöter, som begärt att vi skulle stryka inte mindre än fem eller sex passager i betänkandet, om att vi inte befinner oss på en stormarknad med en kundvagn. Det handlar om stadgan om de grundläggande rättigheterna, och vi är inte här för att besluta om vad som borde behållas eller tas bort. Det handlar också om stadgan som måste finnas med i del 2 av konstitutionens text. Så när ledamöter föreslår att man skall ta bort tillgången till rätten till utbildning, rätten till asyl, medborgarskap, hänvisningen till rasism, när kolleger ifrågasätter jämställdheten mellan män och kvinnor eller sexuell läggning säger jag dem att nästa gång skall vi inte kalla den här texten för stadgan om de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen, utan stadgan om de slumpmässiga rättigheterna i Europeiska unionen.

Talmannen.
Herr Sylla! Jag anser att ändringsförslagen har lagts fram på korrekt sätt, i rätt tid och i enlighet med arbetsordningen. Det ni gör är en politisk invändning, inte en som avser reglerna. Därför är er iakttagelse inte relevant. Jag ber ledamöterna att inte beakta den.

Di Lello Finuoli (GUE/NGL).
Herr talman! Ändringsförslag 41, som vi skall rösta om, innehåller ett missförstånd. Det är inte tjänstemännens fel, utan beror på en missuppfattning från översättarens sida som gör att ändringsförslaget som det nu lyder är obegripligt. I den sista delen heter det: ?beklagar särskilt att Europeiska unionen och Förenade kungariket förbereder bilaterala avtal med Förenta staterna, avtal som sanktionerar att medlemsstaterna utlämnar människor som har dömts till döden till Förenta staterna?. För att få någon vettig innebörd bör ändringsförslaget omformuleras enligt följande: ?utlämna de medborgare som riskerar att dömas till döden i Förenta staterna?.
Talmannen.
Jag anser att det är ett förtydligande av lydelsen och som sådant kommer det att beaktas. Det måste ändå antas.

Schröder, Ilka (GUE/NGL).
Herr talman! Jag skulle gärna vilja göra ett kort uttalande om nästa ändringsförslag. Mitt ärende berör tortyr. Det är verkligen förvånande att det inte finns något ändringsförslag i vilket parlamentet å det kraftigaste fördömer tortyren.
(Talmannen fråntog talaren ordet.)

Talmannen.
Mina damer och herrar! Ni vet mycket väl att det här inte är en debatt. Det passar sig inte att göra inlägg om sakfrågan här.

Talmannen.
Vi skall nu gå vidare och rösta om hela resolutionsförslaget med införda ändringar.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0273/2003) av Paul A.A.J.G. Lannoye för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om förvaltning av vatten i utvecklingsländer och prioriteringar för EU:s utvecklingssamarbete (KOM (2002) 132 - C5-0335/2002 - 2002/2179(COS)) 
Talmannen. För det första finns det ett muntligt ändringsförslag av Knolle till ändringsförslag 15.

Knolle (PPE-DE).
Herr talman! Jag ber er göra följande ändring i det ändringsförslag vi för närvarande skall rösta om. Sista raden lyder: ?... privata operatörers arbete?. Jag skulle vilja att man stryker ordet ?privata?. Då står det: ?operatörers arbete?.
Talmannen.
Samtycker kammaren till att detta muntliga ändringsförslag läggs fram? Finns det några invändningar?
Vi fortsätter nu med att rösta om ändringsförslag 15, inberäknat den muntliga ändringen.
Föredraganden begär ordet.

Lannoye (Verts/ALE)
Herr talman! Jag hade begärt att få lämna ett muntligt ändringsförslag. Jag skall be den socialistiska gruppen att stryka ett litet avsnitt i sitt ändringsförslag, det lyder: ?can be sometimes in practice?. Jag skulle vilja föreslå dem att stryka denna del av meningen. Om de samtycker till det stöder jag deras ändringsförslag, i annat fall kommer jag att rösta emot det.

Talmannen.
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp samtycker inte till denna strykning. Ändringsförslaget läggs därför fram till omröstning i sin ursprungliga version.
Vi fortsätter nu med att rösta om hela resolutionsförslaget med införda ändringar.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0277/2003) av Luisa Morgantini för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om handel och utveckling ?Att hjälpa utvecklingsländerna att dra nytta av handeln? (KOM(2002) 513 - 2002/2282(INI))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0217/2003) av John Bowis för utskottet för utveckling och samarbete om meddelandet från kommissionen om hälsa och fattigdomsbekämpning i utvecklingsländerna (KOM(2002) 129 - C5-0334/2002 - 2002/2178(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0249/2003) av Richard Howitt för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén om icke-statliga aktörers deltagande i Europeiska gemenskapens utvecklingspolitik (KOM(2002) 598 - (2002/2283(INI))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0251/2003) av Roy Perry för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om television utan gränser (2003/2033(INI))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0276/2003) av Myrsini Zorba för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om kulturindustrin (2002/2127(INI))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Bastos (PPE-DE)
. (PT) Europeiska unionens mål är att se till att Europa förblir välmående och fredligt. Den är emellertid också en viktig samarbetspart, i synnerhet för utvecklingsländer.
Jag gratulerar kommissionen till dess årsrapport för 2001 om EG:s utvecklingspolitik och genomförande av det yttre biståndet. Som föredragande av yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor kan jag emellertid bara understryka det faktum att genusfrågor, utveckling och fattigdomsbekämpning är förbundna med varandra. Kommissionen borde därför inlemma specifika mål för utbildning, hälsa, jämställdhet och fattigdomsbekämpning i sin utvecklingspolitik. Finansiering av kvinnors deltagande i affärslivet bör uppmuntras. Vidare bör minskad dödlighet bland spädbarn och mödrar, liksom åtgärder för att bekämpa våld mot kvinnor, könsstympning, våldtäkter mot flickor och människohandel alltid ingå i utvecklingspolitik. Kommissionen bör se till att det råder könsbalans i deltagandet i projekt, och ägna särskild uppmärksamhet åt områden där diskriminering av kvinnor är som svårast.
Jag stöder kommissionen i dess ansträngningar för att reformera förvaltningen av biståndet till tredje land, vilket kommer att göra det möjligt för oss att förstärka utvärderingarna och förbättra genomförandet av utvecklingspolitiken.
Bordes, Cauquil och Laguillier (GUE/NGL)
. (FR) I Martínez Martínez' betänkande uppmanas Europaparlamentet att godkänna kommissionens årsrapport 2001 om dess utvecklingspolitik och genomförandet av det externa stödet. Vi röstade emot betänkandet för att markera både vårt motstånd mot kommissionens politik och dess motivering.
Till och med i rapporten från det mycket officiella UNDP konstaterar man att situationen i de flesta fattiga länder försämrats under det gångna året, och att den för vissa av dem är katastrofal. Under dessa förhållanden är till och med titeln på betänkandet, som syftar på utvecklingspolitik, en oförskämdhet mot dessa hundratusentals människor vars situation försämras i stället för att förbättras.
Det är ännu en oförskämdhet att man i betänkandet vågar välkomna den betydelse kommissionen fäster vid en minskning av fattigdomen. Stödbeloppen är futtiga; de kommer på intet sätt i närheten av de belopp som plundringen av dessa länder ger till trusterna inom olja, byggnation och sjöfart, och det oräkneliga antalet europeiska företag som växer sig rika på de magra löner som betalas ut i dessa länder.
I betänkandet kräver man särskilda åtgärder för att skydda den infödda befolkningen. Utöver språket, som på lång väg luktar kolonialtid, måste man framför allt skydda de fattiga länderna, särskilt i Afrika, från dessa rovdjur som utgörs av de stora kartellerna ...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Det gladde mig mycket att parlamentet gav Ebnerbetänkandet ett så kraftfullt stöd. Mina egna fädernespråk i Skottland - gaeliska och lågskotska [Lowland Scots] - har utstått allvarlig diskriminering och försummelse under ett par århundraden. Som vi vet fördrevs förvisso många av de som talade gaeliska under den förfärliga perioden Highland Clearances [utrensningarna av Högländerna].
Under dessa omständigheter finns det anledning att glädja sig över att den årliga festivalen ?National Gaelic Mod? (Am Mòd Nàiseanta Rìoghail) kommer att äga rum för etthundrade gången i staden Oban i år. Det gläder mig mycket att jag har ett valkretskontor där.
Det är en stor tragedi att Duncan Ban MacIntyres och Robert Burns språk har blivit mer eller mindre främmande språk för barnen i både Argyllshire och Ayrshire, och i andra delar av Skottland. Detta är exempel från ett land på ett allmänt europeiskt problem. Det gläder mig verkligen att jag i konventet hade möjlighet att bidra till att införa respekten för den språkliga mångfalden i unionens målsättningar, om vi antar utkastet till konstitution. Stadgan för de grundläggande rättigheterna bidrar också. Men vi behöver initiativkraftig hjälp, och det är vad Ebnerbetänkandet ger löfte om. Jag hoppas att kommissionen kommer att ta fasta på det. Jag är mycket nöjd med resultatet av omröstningen, och över att ha deltagit i den.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Jag gläder mig åt att detta betänkande antagits. Betänkandet av Michl Ebner från Sydtyrolen efterträder en lång rad stora betänkanden som Europaparlamentet antagit i ämnet sedan åttiotalet, något som inleddes med Arfés betänkande, som utarbetades av den store socialdemokraten från Aosta-dalen. Det gläder mig. Det var utvidgningen österut som gjorde det nödvändigt att skicka en tydlig signal i dessa frågor, eftersom ett stort antal minoriteter och etniska grupper kommer att komma till oss: ungrarna i Slovakien, tyskarna och polackerna i Tjeckien, polackerna i Litauen, litauerna i Polen osv. Sammantaget kommer de som tillhör minoriteter numerärt att vara den näst största medlemsstaten i ett utvidgat EU efter Tyskland men före Frankrike. Det visar den väldiga omfattningen av frågan i kvantitativa termer, men även i kvalitativa termer är det av stor betydelse, eftersom dessa minoriteter kan bli antingen till murbruk när vi fogar samman EU:s fundament eller till sprängstoff. Vi vill att de blir det murbruk som håller oss samman.

Caudron (GUE/NGL)
. (FR) Jag är ohejdat för att bibehålla, eller faktiskt utveckla, den kulturella mångfalden i Europa, särskilt när unionen nu skall utvidgas till tjugofem medlemmar.
Eftersom språken är den huvudsakliga beståndsdelen i denna mångfald är jag för den språkliga utvidgningen, trots de eventuella materiella och tekniska svårigheter detta kan leda till.
För närvarande är jag rädd att de som kämpar för en ökning av antalet språk spelar ett dubbelspel med det egentliga syftet att ännu mer etablera engelskans monopol.
Vi måste därför arbeta med språkfrågan, särskilt genom att ännu en gång på ett objektivt sätt beakta esperanto.
Engelskans monopol är inte bra vare sig för Europa eller för Storbritannien, vars språk snarare blir ett ?elementärt grundläggande språk?.
Claeys, Philip (NI)
. (NL) Att respektera och skydda den språkliga och kulturella mångfalden i Europa är en hedervärd målsättning. Ett eventuellt nedbrytande av den här mångfalden skulle utgöra en utarmning av vårt kulturarv. Åtgärder för att undvika det här, såsom det föreslagna inrättandet av en europeisk byrå för språklig mångfald och språkutbildning, förtjänar följaktligen allt stöd.
Förlaget till resolution utgår dock uttryckligen från Europarådets ramavtal om skydd av de nationella minoriteterna. Den flamländska regeringen har - av goda skäl - alltid vägrat att underteckna detta avtal eftersom franskspråkiga belgare som flyttat till Flandern vill missbruka det för att få franskan erkänd som officiellt språk i Flandern. Det står i konflikt med de språklagar som införts med mycken möda och mot territorialprincipen i Belgien. Det handlar främst om personer som vägrar anpassa sig till regionens nederländskspråkiga karaktär och som faktiskt gör en politisk stridsfråga av misslyckandet att lära ut ett annat språk (i det här fallet nederländska).
Då det i betänkandet inte föreslås några åtgärder för att undvika att grupper av ganska nyinflyttade personer missbrukar avtalet till sin fördel för att förstöra en språkbalans som uppnåtts med stor svårighet, kommer representanterna för Vlaams Blok att rösta emot.

Gasòliba i Böhm (ELDR)
. (ES) Det är med nöje jag förklarar varför jag röstade för Ebners betänkande, med tanke på den stora vikt som läggs vid att främja, respektera och då så är nödvändigt också skydda de språk som berikar Europeiska unionens kultur- och språkarv och som bör kunna förverkliga mottot i förslaget till den europeiska konstitutionen, ?förenat i mångfalden?. Dessa språk är dessutom själva kärnan i de språkliga och kulturella rättigheter som erkänns i det förslaget och också i unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Med beaktande av det vill jag särskilt rikta uppmärksamhet på behovet att införliva medlemsstaternas officiella språk i listan över unionens språkordning. Ett exempel från Spanien är katalanskan som talas i ett område med över tio miljoner invånare. Parlamentet erkände i Redings betänkande att katalanskan förtjänade en särskild behandling på grund av dess betydelse och ställning i Europeiska unionen.
Sorgligt nog har flera spanska regeringar efter varandra misslyckats med att skydda de officiella språk som är erkända i gällande autonoma stadgar, genom att öronmärka och utveckla principer och rättigheter i den egna spanska konstitutionen. Av den anledningen är det mycket viktigt att det bör vara Europeiska unionen som erkänner och skyddar dessa språk oberoende av regeringarnas ståndpunkter.
(Röstförklaringen kortades ned enligt artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Erkännandet av den språkliga mångfalden inom EU är inte någon folklore. För närvarande finns det 40 miljoner och nästa år 46 miljoner invånare i EU:s medlemsstater som talar ett annat språk än det officiella landsspråket. För barn och barnbarn till invandrare kommer omgivningens språk att bli deras första talade språk. Det gäller inte för statslösa folkgrupper eller för personer som bor i befolkningskoncentrationer på andra sidan den statsgräns som skiljer dem från dem som talar samma språk. Inom Europa har en långvarig kamp förts för undervisning, administration och arbete på medborgarnas egna nationella språk. Folkgrupper utan den möjligheten blir en sorts andra klassens medborgare. Första klassens medborgare är de som i hemmet talat det förhärskande språket eller som anpassat sig fullständigt till det. Inom EU börjar en skarp kontrast uppstå mellan folkgrupper som nu har en egen medlemsstat och folkgrupper som behandlas som minoriteter i stater där det till största delen talas ett annat språk. Den senare gruppens språk har fortfarande inte erkänts inom EU, om inte språket händelsevis råkar vara samma som det i en grannstat. De tio miljoner personer som talar katalanska kommer till exempel att fortsätta undra varför deras språk räknas som mindre än de mycket mindre språk som talas av danskar, finländare, balter och slovener. Vi kommer inom kort att ställas inför stora konflikter om vi inte snabbt hittar en lösning på det här.

Pasqua (UEN)
Detta initiativ visar att det är illusoriskt och klumpigt att på europeisk nivå vilja behandla frågor som bör förbli strikt nationella. Det beror på att man inte är nöjd med överstatlig integration, som försvagar medlemsstaterna genom att rensa bort deras suveränitet ovanifrån, eller med infranationell regionalisering, som fungerar nedifrån och upp; det är språket, en av de grundläggande beståndsdelarna i den nationella enigheten i vissa medlemsstater, som man ger sig på. 
Planen syftar inte enbart till att objektivt erkänna den språkliga mångfalden utan också till att främja den på bekostnad av de nationella språken. Vi får därtill inte betvivla att erkännandet av minoritetsspråken och de regionala språken också bereder vägen för ett erkännande av de folk som använder dem ...
Jag kan därför inte acceptera att kommissionen måste ställa upp ?kriterier för vad som skall definieras som ett minoritetsspråk eller ett regionalt språk inom ramen för ett möjligt program för språklig mångfald? eller, en annan källa till oro, viljan att stadgan om regionala språk eller minoritetsspråk skall bli bindande.
Jag är helt och hållet för att man skall bevara regionala språkliga och kulturella identiteter, och jag håller också fast vid principerna i vår konstitution: ?Frankrike är en odelbar republik?, ?republikens språk är franska?.
Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag röstade mot detta betänkande, inte därför att jag anser att mindre använda europeiska språk inte skulle vara värda respekt, skydd och spridning, utan därför att jag anser att föredragandens sätt att behandla denna fråga uppmuntrar separatistiska tendenser inom medlemsstaterna. Detta kommer att leda till en intensifiering av politiska och territoriella tvister som ärvts från arton- och nittonhundratalets konflikter och de territoriella avtal som alltid följde på dem.
Tonen i debatten om detta betänkande ger avgörande bevis för vad jag just sade. Den har karakteriserats av en oförmåga att förstå mycket av det som har sagts, och minoritetsspråk och regionala språk har på ett uppenbart och iögonenfallande sätt använts som vapen i en skamlös strävan efter revansch från många nationella minoriteter. Några av dessa minoriteter är, som bekant, inblandade i oroväckande separatistiska rörelser eller självständighetsrörelser, varav några inte drar sig för att tillgripa extremistiskt våld och brutalitet.
Jag anser inte att Europeiska unionen bör få lov att blanda sig i medlemsstaternas struktur och inre angelägenheter, än mindre intervenera, inte ens indirekt, i deras politiska och institutionella maktbalans.
Jag inser att det är nödvändigt att bevara Europas kulturella och språkliga mångfald, men jag anser att inrättandet av ännu en europeisk myndighet för det ändamålet är en signal att ?
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Bordes, Cauquil och Laguillier (GUE/NGL)
. (FR) Vi kan instämma i vissa av uppmaningarna i den gemensamma resolutionen, och vi samtycker till samarbete mellan länder vid katastrofer, särskilt för att hjälpa länder som Portugal. Men texten i sin helhet döljer bara staternas ansvar när de är oförmögna att bemöta konsekvenserna av värmeböljan och skogsbränderna.
Själva värmeböljan är naturligtvis inte staternas ansvar, och i allmänhet inte skogsbränderna heller. Men varför fanns det inte tillräckligt med personal i pensionärshemmen och på sjukhusen för att klara av värmeböljans konsekvenser för de äldre människorna? Varför fanns det inte tillräckligt med brandmän och tillräckligt med utrustning för att bekämpa skogsbränderna?
Det beror på att alla stater, till och med de rikaste, sedan flera år skär ned på budgeten för nödvändig offentlig service. De minskar anslagen till den, och man anställer inte tillräckligt med personal. Till och med i vanliga fall befinner sig sjukhusens akutmottagning och brandkåren på gränsen till vad de klarar av, och de kan bara uppfylla sina skyldigheter genom att utsätta personalen för outhärdliga arbetsvillkor. Vilket värde kan under sådana villkor fästas vid löftena - i varje fall mycket vaga löften - att det inte skall hända igen?
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Caudron (GUE/NGL)
. (FR) Vi lämnar mediernas ståhej bakom oss och finner att två frågor i Europa borde öppna ögonen på beslutsfattarna med anledning av sommarens värmebölja.
Vi är ansvariga för klimatförändringarna och den farliga värld vi kommer att lämna vidare till våra barn.
För vissa saker är det redan för sent. För andra måste vi snabbt fatta modiga beslut, även om de är impopulära.
De flera tusen dödsoffren, ofta gamla och ibland anonyma, erinrar oss om att det inte räcker med att ?förlänga livet?, utan att vi även måste ge dem möjlighet att leva oavsett situation, funktionshinder, hälsa och ålder.
Vårt samhälle befinner sig långt därifrån och, vad värre är, fjärmar sig ytterligare! (Titta bara på den franska regeringens beslut att sänka skatterna.)

Fiebiger (GUE/NGL)
. (DE) Extrem hetta, torka och skogsbränder i juli och augusti har medfört stort lidande för Europas medborgare. I synnerhet skogsbränderna har förorsakat stora skador. De har skördat människoliv, och förstörelsen av flora och fauna drabbar ekosystemet.
Att återuppbygga förstörda bostäder, fabriker och infrastruktur i de berörda regionerna kommer att ta åratal, och människor kommer inte att kunna klara av det på egen hand. Det krävs ett helt nät av hjälporganisationer för att ta itu med skadorna, och de drabbade medborgarna är i stort behov av solidaritet, särskilt från Europeiska gemenskapen.
Därför välkomnar jag att EU i en första viktig reaktion ställer 31,6 miljoner euro till förfogande som stöd till de allvarligt drabbade. Men vi måste redan nu ha klart för oss att det kommer att behövas ett förbättrat ekonomiskt stöd. Men i vilken utsträckning kan endast avgöras, det säger sig självt, efter att hela omfattningen av förödelsen exakt har fastställts. Samtidigt är det absolut nödvändigt att vi garanterar att det är möjligt att få den långsiktiga hjälp som behövs för att åter bygga upp de sociala och ekonomiska systemen på ett obyråkratiskt och skyndsamt sätt.
Vi bör även vidta åtgärder för att i framtiden skydda skogarna genom att förbättra de meteorologiska prognoserna och sålunda göra det möjligt att minimera riskerna som hänger samman med väderförhållanden.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Vi röstade inte för den gemensamma resolutionen om värmeböljan av den enkla anledningen att man där inte innefattar sociala, sanitära eller ekologiska åtgärder beträffande katastrofen. Värmeböljan beror inte på att ödet och dess ohyggliga konsekvenser inte var oundvikliga. Denna klimatkatastrof är i första hand resultatet av växthuseffekten, som orsakas av den uppvärmning av jorden som människans verksamhet genererar.
Det finns emellertid andra val, bland annat att tvinga industrimakterna att respektera Kyotoprotokollet. De liberala valen i termer av energi- och transportpolitik är skadliga och brottsliga. När får vi en resolution för förnybar energi för att lämna fossila bränslen och kärnenergi därhän? När får vi en resolution som prioriterar järnvägstransport och kombinerade väg- och järnvägstransporter, och dessutom andra val när det gäller nationell och regional utveckling?
Slutligen, om vi fortsätter att minska det offentliga underskottet och avveckla den offentliga servicen i syfte att stå fast vid trossatsen i stabilitetspakten, kommer vi att lägga ned social service och sjukhus. Om vi fortsätter att försätta äldre människor i bekymmersamma situationer och fattigdom genom att se över systemen för bidrag och pension gör vi dem ännu mer sårbara, och vi förstör de sociala säkerhetssystemen. Denna politik har dödat över 14 000 personer i Europa. Vi måste göra andra val för vårt samhälle.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Resolutionens slutliga text är ett stort steg framåt mot att möta det portugisiska folkets förväntningar och ger, äntligen, ett svar som är proportionellt mot omfattningen av den katastrof som drabbade Portugal i form av en förödande serie av skogsbränder i slutet av juli och augusti.
Jag röstade för samtliga ändringsförslag till förslaget till kompromissresolution, och det gläder mig att de alla blev antagna, vilket innebär en påtaglig förbättring av det utomordentliga arbete som gruppernas företrädare tidigare hade åstadkommit.
Portugals rättmätiga önskemål om en ökning av dess anslag från solidaritetsfonden har fått en stark förtroendeförklaring här i dag. Ett kompletterande steg för att omorganisera några strukturfonder och gemenskapsprogram i syfte att ta itu med katastrofens effekter är på gång; det steget har också fått en knuff framåt. Samtidigt har även andrabehandlingen av utkastet till förordningen Forest Focus, som inom kort kommer att nå denna kammare, fått större fart. Detta beror på att de krav som Europaparlamentet redan har framfört för en ordentlig översyn av programmet för att förebygga skogsbränder, som det fungerade fram till slutet av 2002, har fått förnyat stöd.

Sornosa Martínez (PSE)
. (ES) Det är hoppingivande att se att kommissionen åtar sig att nyttja solidaritetsfonden som hjälp vid skogsbränder. Ändå fortsätter vi att sända ut dubbla budskap. Vi motsäger oss själva i de europeiska institutionerna då vi, som Barnier i går, hävdar att vi prioriterar förebyggande och sedan motsägelsefullt minskar anslagen till Forest Focus eller dröjer för länge med att sätta i gång förebyggande initiativ som t.ex. den europeiska civila räddningskåren. 
Vi hörde i går att 95 procent av skogsbränderna uppkommer på grund av slarv och spekulation. Är det inte också slarv då de europeiska regeringarna inte beaktar klimatförändringarnas effekter för ökenspridning och förlust av biologisk mångfald i våra länder?
Alla dessa motsägelser gör att vi inte kan tolerera att det finns outnyttjade anslag för perioden 1992-2002 som inte använts för att förebygga skogsbränder. Ännu värre är att kommissionen försöker gå vidare med sina planer för Forest Focus. Under de senaste två åren har vi gått miste om en förordning särskilt avsedd för att bekämpa skogsbränder, vi har gått miste om fem miljoner euro som ingen kan förklara i fonden för landsbygdsutveckling och vi kan gå miste om ännu fler budgetanslag. Dessa fonder kommer att visa sig vara är livsviktiga för att inte ännu fler hektar skog skall gå förlorade.

Vairinhos (PSE)
. (PT) De främsta prioriteringarna för programmet för återuppbyggnad av infrastruktur och för att förnya de drabbade områdena bör vara återplantering av skog, finansierat av strukturfonderna, Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) och Sammanhållningsfonden.
Förebyggande av bränder i de sydeuropeiska länderna bör främjas genom bindande åtgärder som medlemsstaternas regeringar måste följa strikt. Det får inte vara utelämnat på nåd och onåd till rent ekonomiska principer likt de som kom i dagen under den katastrof vi just har bevittnat.
Det kan inte råda minsta tvekan om att medlemsstaternas nationella, regionala och lokala markanvändningsplaner bör innehålla bestämmelser för skogsreservat, initiativ för att skydda inhemska arter, skyddsprogram och program för återplantering av skog, för att skydda lokalsamhällenas karaktär och livskvalitet i ett visst område.

Sörensen (Verts/ALE).
Jag har röstat emot, och varför? Med de här resolutionerna är vi inne på fel spår. Jag undrar i det här sammanhanget om vi inte riskerar att hamna i ett totalitärt tänkande med de här selektiva anklagelserna mot situationen på Kuba, medan andra så kallade vänstater till oss under mycket längre tid och på ett mer systematiskt sätt använt sig av likartade metoder. Detta innebär att till och med Europeiska unionen håller på att bli en totalitär regim som är selektiv när det gäller vem den ställer till svars och anklagar. I vilket utsträckning har Kuba som land och den kubanska befolkningen under de 40 senaste åren fått en rimlig chans att utveckla sin egen politik? Det är skenheligt att endast peka finger mot Kuba. Här finns i stället ett behov av förståelse och samarbete grundat på ömsesidig respekt. Mina tankar går därför även till Guantánamo, vad som händer där, till alla de lögner och manipulationer som sprids. Det ljugs, människor betalar till och med andra människor för att ljuga, och jag tycker att det måste bli ett slut på det. Jag motsätter mig det här beteendet.

Martínez Martínez (PSE).
Herr talman! Jag röstade inte mot resolutionen om Kuba på grund av att jag inte håller med om det sägs, utan på grund av det som inte sägs om situationen på Kuba.
Jag anser att det är intellektuellt och politiskt orättfärdigt att bedöma läget på Kuba utan att beakta den ständiga aggression ön levt under och som Förenta staterna uppviglat till sedan 40 år tillbaka. Den aggressionen har manifesterats av handlingar av alla de slag, inklusive terrorhandlingar, vilket har fördömts av världssamfundet.
Denna aggressionspolitik har intensifierats den senaste tiden och skapat rättfärdigad oro hos de kubanska myndigheterna, särskilt då förebyggande krig har stigit till status av en vita huset-doktrin och invasionen av Irak har ägt rum. Hotet från det virtuella kriget som Kuba uthärdat under så många år har vuxit till hot om ett verkligt krig. Vi kan kritisera vissa av reaktionerna på det hotet - det har vi gjort -, men det betyder inte att vi inte skall försöka förstå dem.
Kubaner är övertygade om två saker, och jag håller med dem. Den första är att Europeiska unionen behandlar Kuba annorlunda än andra länder med samma ekonomiska förutsättningar som Kuba, och också annorlunda än andra länder med ett styre som liknar det kubanska. Kubanerna är, liksom jag, också övertygade om att denna diskriminerande politik inte är en slump. Den är snarare uppmuntrad av Förenta staterna.
Jag tror att det är av grundläggande vikt att ompröva vår Kubapolitik med det direkta syftet att återvinna trovärdighet och förtroende bland de kubaner med vilka vi har ett samröre. Det innebär inte att vi döljer vår oro, vår kritik och vårt hopp om att se det kubanska folkets framsteg. Det innebär dock att vi skall uttrycka dessa tankar med samma respekt, oberoende och i konsekvens med hur vi agerar mot andra länder, från Israel till Marocko, från Ryssland till Lettland, från Argentina till Guatemala och också från Kina till Förenta staterna.
Det är bara om Europeiska unionen återupprättar förtroendet och trovärdigheten, visar förståelse och solidaritet som den kommer att ha nödvändigt inflytande för att bidra till att det skall gå bättre för och med Kuba. Resolutioner som denna leder inte på något sätt till att återupprätta trovärdighet och förtroende, vare sig på Kuba eller i utvecklingsländerna, för vilka Kuba fortfarande är en betydande referenspunkt.

Korakas (GUE/NGL).
Debatten om Kuba har visat att EU:s mål är identiskt med Förenta staternas: att med olika medel, med det ekonomiska biståndet och de diplomatiska förbindelserna som påtryckningsmedel, ?fredligt? och metodiskt åstadkomma ett systemskifte, införa marknadsekonomi och kullkasta socialismen.
Det har framgått att det som de selektivt överkänsliga EU-förespråkande hycklarna inte förlåter det socialistiska Kuba inte är den socialistiska regimens påstådda despotism eller dess eventuella brister, utan det faktum att Kuba, trots det öppna kriget och det fyrtio år långa brottsliga embargot av imperialisterna, ?står på sig?, fortsätter att förbättra sitt folks levnads- och utbildningsnivå, den högsta i hela Latinamerika, att det socialistiska Kuba och Fidel Castro utgör en ljusstråle, en källa till kämpande inspiration för regionens folk och hela mänskligheten.
Det är anledningen till att de, på samma gång som de blundar och kryper inför de dagliga avrättningarna och de tusentals politiska fångarna, inklusive kubaner, i Förenta staterna, Israel och på andra håll, på samma gång som de stöder förskräckliga diktaturer och folkmord, fäller krokodiltårar över ödet för imperialisternas lejda agenter på Kuba. De förlåter inte det kubanska folkets beslutsamhet, såsom den dagligen uttrycks genom folkets kämpande enighet, att försvara sitt socialistiska hemland till sista blodsdroppen. Vi står orubbligt vid dess sida, och uttrycker vår beundran och tacksamhet till dem.

Bordes, Cauquil och Laguillier (GUE/NGL)
. (FR) Vi fördömer tydligen de tunga anklagelserna och angreppen mot friheten på Kuba, utan att för den skull dock glömma Förenta staternas enorma ansvar för det ekonomiska embargot, dess politiska påtryckningar och militära hot, vars målsättning inte är att ge det kubanska folket större frihet utan att strypa detta lilla land som vågat ta sig ur dess direkta herravälde.
Visserligen har en majoritet av ledamöter röstat för denna resolution mot arresteringarna på Kuba, men hur många av dem förblir tysta när den stormakt de företräder stöder, finansierar och beväpnar auktoritära regimer eller diktaturer, särskilt dem i tidigare kolonier, dvs. i de områden de i dag har ekonomiskt inflytande över?
Den rättmätiga förtrytelsen mot dessa angrepp på friheten i Kuba förtjänar inte den minsta uppskattning när den är selektiv. Var och en får börja med att sopa rent framför egen dörr!
Men vi för vår del vill kritisera vår egen stat, Frankrike, som samtidigt som den påstår sig respektera de mänskliga rättigheterna upprätthåller trupper i flera afrikanska länder och vid behov med vapen försvarar, som i Elfenbenskusten för närvarande, auktoritära regimer som definitivt har mindre legitimitet gentemot sitt eget folk än den kubanska regimen gentemot sitt.
Vi hade ingen roll i den här maskeraden.

Santos (PSE)
. (PT) Det är svårt att förstå den politiska och sociala situationen på Kuba utan ett tillräckligt brett sociokulturellt eller historiskt perspektiv.
Dagens kubanska ?socialism? kan inte exporteras bortom öns stränder. Det kubanska hotet kan, för övrigt, ha varit mycket reellt på 1960-talet när sovjetiska missiler vid en tidpunkt riktades mot Kubas mäktiga granne, men nu är det inte något annat än ett påhitt, en förevändning för politisk konfrontation. Den konfrontationen är som bittrast mellan kubaner på Kuba, som försvarar Castros regim, och exilkubaner i Förenta staterna, som har ett betydande inflytande på Bush-administrationen.
Det är absolut nödvändigt att EU är närvarande på Kuba för att följa hur den kubanska politiska regimen verkligen agerar, och i vilken utsträckning den hindras av en handelsblockad som har tragiska följder för folket, samtidigt som den, på något sätt, stöder och vidmakthåller diktaturen. Inte ens nu, sedan den kubanske diktatorn använt sig av den 26 juli för att angripa europeisk politik, kan man säga att alla dörrar är stängda eller att varje möjlighet är uttömd. Den inställning som kommissionsledamot Nielson, på kommissionens vägnar, intog i parlamentet är därför berättigad.
Eftersom jag instämmer i de viktigaste punkterna i resolutionen, men anser att den inte är tillräckligt långtgående, lade jag ned min röst.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Denna resolution ingår i en serie initiativ som reagerar på den senaste upptrappningen i den kampanj av inblandning och aggression som Förenta staterna har bedrivit mot Kuba under de senaste 40 åren. Den verksamhet som bedrivs av USA:s nya företrädare i Havanna, James Cason, är särskilt framträdande i denna process. Den kränker öppet Kubas suveränitet genom att stödja och finansiera ?medlemmar av oppositionen?. Syftet är att destabilisera kubanska institutioner och till och med framkalla omständigheter som kan tjäna som förevändning för ett militärt angrepp på Kuba.
Resolutionen säger inte ett ord om de terrordåd och kidnappningar som har genomförts medan James Cason har fortsatt med sina bravader på Kuba. Detta utgör en kvalitativ förändring av inblandningen.
Resolutionen fördömer inte Förenta staternas blockad av Kuba därför att den är orättmätig, strider mot internationell rätt och har allvarliga konsekvenser för landets ekonomi och det kubanska folkets livskvalitet. I stället fördömer den blockaden därför att den ?inte är ett konstruktivt sätt att verka för förändring eller reform av den kubanska regimen?. De åtgärder som vidtagits av EU utgör ett passivt godtagande av Bush-administrationens politik. Man borde inte använda ?samarbete? som en form av inblandning. EU borde tvärtom införa och utveckla en ömsesidigt fördelaktig samarbetspolitik, som respekterar Kubas suveränitet och oberoende.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) År 1955 upplevde jag personligen den miserabla fattigdomen och ojämlikheten i Sydamerika. Det gjorde mig till en beundrare av Fidel Castro, redan innan han tog över den statliga makten i slutet av 1958. Jag tycker fortfarande att det alternativa samhälle som byggts upp på Kuba sedan dess, och som mycket väl har försvarat sig mot amerikanska försök att svälta ut och förinta det alternativet, är värdefullt. Det är varken pengar eller ekonomisk makt som spelar huvudrollen i det landet, utan solidaritet och jämlikhet mellan alla människor. Den solidariteten och jämlikheten berättigar dock inte de långa fängelsestraff och dödsdomar som delas ut för att tvinga dem som i förespråkarnas ögon inte är solidariska och som hotar jämlikheten till tystnad. Även om det nuvarande Kuba skulle vara ett sorts paradis, vilket det inte är, så kan paradiset inte försvaras på det sättet. Sådana kränkningar av de mänskliga rättigheterna övertygar inte någon utan leder endast till bitterhet hos dem som man önskar eliminera. Det är fel svar på den undergrävningskampanj som organiseras från USA. Allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna får man inte förlåta, inte ens om de utförs av personer som ursprungligen hade samma politiska målsättningar. Jag har redan vid en tidigare brådskande debatt röstat för ett fördömande. Det är synd att Kuba i onödan isolerar sig från sina vänner i Europa.

Poos (PSE)
. (FR) Jag avstod från att rösta om resolutionen om Kuba. Samtidigt som jag fullständigt delar kritiken mot den nuvarande regimen när det gäller de allvarliga brotten mot de mänskliga rättigheterna, kan jag inte instämma i att Kuba skiljer sig från mängden jämfört med den situation som fortfarande råder i ett tiotal länder med en liknande regim.
Det är hög tid att rådet, kommissionen och parlamentet skaffar sig en sträng och enhetlig politik för de mänskliga rättigheterna, som inte tar någon som helst hänsyn till ett lands storlek och geografiska placering, inte heller situationen för dess förbindelser med Europeiska unionen eller med Förenta staterna.

Queiró (UEN)
. (PT) Jag röstade för den gemensamma resolutionen om Kuba. Jag gjorde det därför att det kubanska folket fortfarande saknar de mest grundläggande medborgerliga, politiska och mänskliga rättigheterna, just när vi trodde att vi hade sett det sista av Berlinmurens utlöpare. Det var nödvändigt för Europaparlamentet att ta tydlig politisk ställning mot Fidel Castros regim. Jag ville bidra till det målet eftersom det kubanska folket lever under en diktatur som har valt att vända sig inåt hellre än att öppna sig, att hellre fängsla människor än att släppa dem fria. Om det finns ett folk som önskar bli fritt 2003, så är det folket på Kuba. Diktatorns senaste uttalanden, i vilka han gav prov på den oansvariga hållning vi har vant oss vid att förvänta från honom genom att avvisa allt bistånd från Europeiska unionen, är således bara desto mer beklagliga.
Men över till något viktigare, jag vill sluta med att erinra om att Europaparlamentet år 2002 tilldelade Oswaldo Paya Sardinas Sacharovpriset. Genom att göra det sände det ett politiskt budskap till den kubanska regimen: även vi i Europa håller ögonen öppna för att se hur situationen utvecklar sig. Under 2003 har regimen svarat på det budskapet genom att ta fler politiska fångar, genom att fortsätta att kränka mänskliga rättigheter och trampa på rättsstatsprincipen. Denna resolution begär att Paya Sardinas får komma till Europa och själv förklara vad som händer på Kuba. Regimen kommer inte att låta honom göra det. Det är vår plikt att inte överge honom.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag gläder mig över kompromissresolutionen, som antogs utan ändringar. Jag fann det för övrigt särskilt tillfredsställande att det som vi kallar ?Sacharovinitiativet? äntligen har stadfästs, och i punkt 2 har bifallits av en överväldigande majoritet i parlamentet. Enligt detta initiativ föreslås det att vi än en gång bjuder in Oswaldo Paya, mottagare av 2002 års Sacharovpris, till Europa och tar emot honom på högsta nivå. Detta är ett gemensamt initiativ av Europaparlamentet, kommissionen, rådet och medlemsstaterna.
Jag är stolt över att jag, tillsammans med andra ärade ledamöter, var ansvarig för att lansera detta initiativ i maj. Sakta men säkert fick det ett växande stöd i parlamentet, med 205 personliga underskrifter till i juli, fram till det att det till slut antogs och stadfästes i plenarsession.
Jag hoppas att rådet och kommissionen nu kommer att följa upp det ordentligt. Tillsammans med många av mina kolleger tror jag verkligen att den stora symboliska betydelsen av det stöd som detta ?Sacharovinitiativ? till slut lyckades mobilisera, tillsammans med dess antagande, kan leda till en markant, avgörande förbättring av situationen på Kuba. Det kan visa sig vara den katalysator för förändring som har saknats.
Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Dagens händelser kring omröstningen om Van den Bos' betänkande var mycket beklagliga. Det är tråkigt att den tidigare talmannen, hans personliga inflexibilitet eller till och med stolthet, hindrade parlamentet från att upptäcka sanningen om omröstningen gällande ändringsförslag 16. Vi insåg alla att marginalen var mycket knapp genom hela omröstningen, så vår begäran att få granska resultatet var mycket välgrundad. Jag vädjar om att motsvarande situation aldrig någonsin skall upprepas här. Det kränkte våra rättigheter.

Wieland (PPE-DE).
Herr talman! För första gången beklagar jag att behöva se er på denna plats. Jag hade nämligen gärna velat säga er föregångare vad jag tänker säga nu: Jag ställde mig bakom Van den Bos-betänkandet av övertygelse, men jag tänker eftertryckligen inte stödja ändringsförslag 16. Jag är också tacksam mot föredraganden som visat storsinthet genom att hjälpa talmannen ur en svår situation och till sist ge med sig. Men här satte sig talmannen verkligen på tvären.
Talmannens rätt att ha sista ordet i vissa frågor bygger på att talmannen eller vice talmannen i fråga åtnjuter parlamentets förtroende. Tyvärr måste jag på den punkten säga, till min stora sorg, att den föregående vice talmannen inte längre har mitt förtroende eftersom han har missbrukat det förtroende som arbetsordningen tillskriver honom.

Beysen (NI).
Herr talman! Jag röstade för Van den Bos-betänkandet, men det är två saker jag skulle vilja förklara. För det första vill jag klargöra att vid massakern i Gujarat i mars förra året var även många av offren av indisk härkomst. Vidare är det orättvist att hänvisa till hotet om en tilltagande hinduisk fundamentalism. Det ger en förvanskad bild av läget i Indien. Det här landet är ju trots allt det enda i södra Asien som har valt en sekulär och pluralistisk statsmodell. Ett val av det här slaget demonstrerar ett tydligt uttryck för tolerans gentemot de olika befolkningsgrupperna. Det finns undantag i varje samhälle, men det är inget skäl till att generalisera och stämpla hela det indiska samhället som fundamentalistiskt. Indien är ett öppet, tolerant och pluralistiskt samhälle, i vilket religiös frihet utgör en del av grundlagen. Det är på grundval av denna argumentation som jag röstat för Van den Bos-betänkandet.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Vi har i dag röstat om två betänkanden om mänskliga rättigheter. Trots att de mänskliga rättigheterna är anledningen till att jag sitter i Europaparlamentet röstade jag emot båda. Orsaken till det är att frågan tyvärr har missbrukats av ideologiska skäl. Min kritik riktar sig i synnerhet mot det sätt på vilket vi i Van den Bos' betänkande tar en entydig ställning för religionsfrihet världen över men samtidigt behandlar uttalandet av kardinal Ratzingers och den katolska kyrkan om partnerskap mellan människor av samma kön som ett slags kränkning av de mänskliga rättigheterna. Detta visar bara det ideologiska utnyttjandet av frågan om mänskliga rättigheter. Det europeiska samhället bygger inte bara på att varje persons värdighet är okränkbar, utan också på äktenskapets och familjens värdighet. Det är en av våra uppgifter som politiker att försvara detta. Kommande betänkanden om mänskliga rättigheter borde skydda äktenskapet och familjen i stället för att ifrågasätta dem.

Belder (EDD)
. (NL) I det årliga betänkandet om de mänskliga rättigheterna i världen 2002 och EU:s politik för de mänskliga rättigheterna av Bob van den Bos (D66) dryftas så många ämnen att det är svårt att se skogen för alla träd. Föredraganden springer i vägen för EU-medlemsstaterna med förslaget att människorättspolitiken skall handhas på gemenskapsnivå. Betänkandet borde i stället ha begränsats mycket mer till upprätthållandet av människorättsklausuler i associerings- och samarbetsavtal samt till bedömning av deras effektivitet. I den här frågan borde de europeiska institutionerna - rådet, kommissionen och parlamentet - verkligen rannsaka sitt eget samvete.
I betänkandet fördömer man helt rätt den tilltagande extremismen och fundamentalismen men misslyckas med att göra åtskillnad mellan dessa uttryck för perverterad religion och den äkta religionen. Den som verkligen gör den åtskillnaden behöver inte krampaktigt hålla religionen utanför den politiska debatten. Dessutom blir det då även tydligt att socialismens och liberalismens ideologier också är subjektiva filosofier. Ateism - att inte vara anhängare till någon religion - grundar sig också på ett val av tro. Demokratisk politik är därför aldrig opartisk.
Slutligen är det viktigt att konstatera att de internationella människorättsnormerna, hur värdefulla de än är, inte är den slutgiltiga norm mot vilken människans gärningar skall dömas. Grunden till den här rätten ligger trots allt hos människan själv, som om människan var autonom och själv ställde upp lagarna. Den här subjektiviteten ställer det universella anspråket på den rätten i ett perspektiv. Enligt min politiska övertygelse grundas objektiv och universell rätt endast på de tio bud som Gud, alla levande varelsers skapare, har givit mänskligheten. Lyckligtvis härrör väldigt många av de rättsnormer som i dag tillämpas i våra europeiska samhällen därifrån. Det vore därför också klokt att helt enkelt erkänna det. Först då kan man vänta sig något positivt av en interreligiös eller interkulturell dialog.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Även om det finns aspekter i detta betänkande som jag instämmer i, anser jag att jag måste rikta uppmärksamheten på vad jag skulle vilja beskriva som ett utnyttjandet av ett betänkande - om de mänskliga rättigheterna i världen, av alla frågor - som ett verktyg för politiska påtryckningar. I det försvaras de länder som listas som ?vänner? medan de som listas som mål för USA eller EU kritiseras, vilket innebär att man tillämpar dubbla måttstockar. Jag kan inte förstå varför man, till exempel, inte nämner Israels invasion av Palestina i rapporten, eller Förenta staternas och dess allierades invasion av Irak. Jag stöder därför de ändringsförslag som har lagts fram av min grupp, vilka fördömer följande:
kränkningar av de mänskliga rättigheterna begångna av Israel i dess politik med angrepp mot och förtryck av det palestinska folket genom mord, fängslande, förstörelse av hus och genom att bygga en oacceptabel och illegal mur avsedd att upprätthålla ockupationen och koloniseringen av palestinska områden med maktmedel,
principen om förebyggande krig, liksom varje tillgripande av krig som ett sätt att lösa internationella konflikter,
invasionen av Irak, på Förenta staternas tillskyndan och med medlemsstater i EU inblandade, ett flagrant brott mot internationell rätt och FN-stadgan.
Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Skyddet av de mänskliga rättigheterna utanför EU slutar att vara trovärdigt om det i vissa fall är dåligt ställt med de mänskliga rättigheterna inom själva EU, om en europeisk känsla av överlägsenhet ligger i botten eller om andra mäts med två olika måttstockar. Europa kan lära sig av Amerika hur det inte skall gå till. I flera år var den amerikanska människorättspolitiken inriktad på att straffa länder som följde en avvikande kurs och på att belöna regeringar i länder där man hade militära och ekonomiska intressen. I det förra fallet lade man mindre kränkningar av de mänskliga rättigheterna under luppen medan man i det andra fallet teg, förnekade eller berättigade stora kränkningar så mycket som möjligt. I tredje världen jämställdes mänskliga rättigheter därför med att kunna följa ?the American way of life?, särskilt den fria konkurrensen, varvid demokratiskt medbestämmande för alla, jämlikhet och solidaritet blev helt underordnade denna. Förtryckande diktaturer stöddes av rädsla för revolterande folkmassor. Även om de europeiska staterna oftast inte har gått så långt i många fall, så vilar deras nuvarande förbindelser med diktaturerna i Kina och Iran tydligt på egenintresse. För regeringarna i Ryssland, Turkiet och Israel blir det lättare att förtrycka tjetjener, kurder och palestinier när EU vill stå på god fot med dem. Det här betänkandet är ett värdefullt bidrag till förändring, men kommer det verkligen att hända något?

Pasqua (UEN)
Även i år konstaterar jag att detta maratonbetänkande om de mänskliga rättigheterna i världen inte når upp till någon av de målsättningar det borde ha ställt upp.
Vem ser inte att morallektionerna till det ena och det andra landet, de oriktiga anklagelserna, den slumpmässiga inblandningen, utgör en oacceptabel och många gånger upprepad inblandning i de berörda staternas inre angelägenheter, vilket resulterar i att sannolikheten för att saker och ting skall bli bättre minskar?
I vems namn bedömer parlamentet medlemsstaternas diplomati genom att kritisera dem som ?stöder odemokratiska regimer i olika delar av världen i den utsträckning som de främjar de medlemsstaternas egna, nationella, ekonomiska, militära (...) egenintressen??
Såsom slutligen framgår av de otroliga kommentarerna om kampen mot den internationella terrorismen, en kamp som stigmatiserats i detta betänkande eftersom det ?avsevärt har hotat skyddet av de mänskliga rättigheterna?, segrar alltid den naiva moraliserande optimismen över objektiv realism. Och om det finns ett område där den naiva idealismen ofta visar sig katastrofal är det just utrikespolitiken.
Det är hög tid att Europa erkänner detta geopolitiska begrepp genom att snabbt sluta upp med sina inkvisitoriska fåfänga kampanjer.

Arvidsson, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE)
. Den moderata delegationen i Europaparlamentet anser att det är oerhört viktigt att det varje år skrivs ett betänkande i parlamentet om hur EU:s medlemsstater lever upp till de mänskliga rättigheterna. Mänskliga rättigheter är den viktigaste grundstenen för det europeiska samarbetet. Det är självklart att vi ställer minst lika hårda krav på våra egna länder som på kandidatländerna och andra länder utanför unionen.
Däremot är det olyckligt att betänkandet inte enbart fokuserar på grundläggande rättigheter utan även uttrycker vissa andra politiska mål. Oavsett om man håller med om dessa politiska visioner eller inte, riskerar denna metod att devalvera betydelsen av de grundläggande rättigheterna. Detta är skälet till varför vi inte kan rösta för betänkandet i sin helhet.

Berthu (NI)
Fodé Syllas betänkande om situationen för de grundläggande rättigheterna i unionen, fullmatad med extrema förslag, ger en uppfattning om vad som riskerar att hända om unionen skulle få större befogenhet på detta område, vilket konventet har föreslagit.
Det är tillräckligt att räkna upp förslagen om invandringen: utvidgning av rätten till asyl, större lagliga kanaler för invandring, uppmjukning av förfarandet för att erhålla medborgarskap, utvidgning av konceptet med europeiskt medborgarskap till att omfatta icke-legala invandrare, rösträtt för dem vid lokala val och Europaval, och så vidare.
Dessa förslag åtföljs av ampra och kategoriska bedömningar av det ena eller det andra namngivna europeiska landet som anbefalls att gottgöra detta genom att förbättra sig. Man bad dessutom Frankrike att ratificera stadgan om regionala språk och minoritetsspråk, som den tidigare socialistiska regeringen undertecknat. Jag hoppas att de aldrig kommer att göra det.
Vi kan se att om stadgan om de grundläggande rättigheterna skulle bli obligatorisk så skulle unionen, tack vare denna stadga och artikel 7 i Fördraget om Europeiska unionen, ha rätt att påtvinga en verklig förstärkning av rättigheterna orienterad - eller snarare desorienterad - mot att förstöra våra samhällen.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Det som de europeiska myndigheterna pompöst kallar grundläggande rättigheter är, i bästa fall, inte annat än ett av de vagaste begreppen, vars innehåll reduceras till något mycket litet för arbetstagarna och de mest sårbara medborgarna i Europa. Bortsett från några sällsynta undantag visar man i betänkandet inte på några steg framåt, utan snarare på steg bakåt på detta område, oftast på grund av den politik som krävs och som tillämpas av staterna, vilka vill få oss att tro att de försvarar verkliga rättigheter för Europas befolkning.
De som förnekas de mest grundläggande individuella, ekonomiska, sociala eller politiska rättigheterna är till att börja med minoriteterna, och dem som man är hårdast mot är kvinnorna, barnen, funktionshindrade, äldre, homosexuella, asylsökande, invandrare, nationella minoriteter, m.fl. För miljontals arbetstagare innebär framtiden arbetslöshet, otillräcklig lön, godtyckliga arbetsgivare, utnyttjande och dödlighet på arbetsplatsen. Var finns för dem de grundläggande rättigheterna som Europeiska unionen framhåller?
Vår röst till förmån för betänkandet har motiverats av riktigheten i den kritiska beskrivningen av den verkliga situationen för de mänskliga rättigheterna i Europa, men det innebär inte att vi delar författarens illusioner när det gäller de europeiska institutionernas förmåga att i grunden förändra saker och ting.

Cappato (NI)
. (IT) Den allvarliga bristen på konkurrensregler som reglerar intressekonflikter och monopolistiska koncentrationer, för att skydda rättsstaten och medborgarnas friheter, beror på över femtio års vänskapstjänster och över trettio års absolut monopol för RAI-TV, som gradvis har ersatts av ett duopol under de senaste femton åren.
Till och med under den senaste perioden har detta varit vänsteralliansens önskan, åtminstone i lika hög grad som högerns. Det förhåller sig faktiskt så att världen av audiovisuell information och dess enorma makt att påverka situationen i Italien domineras av inflytelserika journalister, i allmänhet tillhörande vänsterblocket och ibland också extremvänstern, som utgör en reell politisk kraft som hittills har dominerat RAI-TV och som återfinns på högsta nivå i Mediaset.

Coelho (PPE-DE)
. (PT) Europaparlamentets årliga betänkande om situationen när det gäller de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen är ett viktigt verktyg för att förstå huruvida grundläggande rättigheter respekteras och skyddas i Europa som helhet och inom var och en av medlemsstaterna. Vi behöver en noggrann och effektiv utvärdering av det skyddet som ger oss en tydlig översikt av den nuvarande situationen för grundläggande rättigheter. Därefter kommer vi att kunna fatta beslut på detta område.
Jag beklagar att årets betänkande inte uppfyller dessa krav. Det hade varit möjligt att nå ett brett samförstånd kring det första utkastet av betänkandet, men denna slutliga version är fullständigt oacceptabel. Föredraganden har valt att ställa samman en sorts önskelista i vilken han kritiserar ett urval av EU:s medlemsstater, samtidigt som han för fram orealistiska och irrelevanta förslag.
Följande förslag är fullständigt oacceptabla:
att tillerkänna offer för sådan förföljelse som utövats av icke-statliga tjänstemän rätt till asyl,
att tillerkänna alla barn som vistas i ett visst land rätten till utbildning även om de är där illegalt,
att anta europeisk lagstiftning om giftermål mellan homosexuella,
att låta tredjelandsmedborgare rösta i lokala val och i val till Europaparlamentet.

Cornillet (PPE-DE)
. (FR) PPE-DE-gruppen tvingades att inte rösta för denna text, trots den betydelse vår grupp fäster vid respekten för och försvaret av de grundläggande rättigheterna.
Hela stadgan, men ingenting annat än stadgan. Ännu en gång har denna princip, som godkänts av vårt parlament, inte respekterats. Från shopping list till stridbarheten, liksom framhållandet av personliga uppfattningar, är detta betänkande en katalog över ideologiska men irrationella önskemål. Ett stort antal av de punkter som tas upp rör varken de grundläggande rättigheterna i allmänhet, eller dem inom Europeiska unionen. 
PPE-DE-gruppen instämmer inte i de påstådda framstegen inom vissa områden (bland annat när det gäller asylrätten), eller tendensen att extrapolera bokstaven i stadgan på vissa punkter när det gäller diskriminering. Att vidare namnge länder bidrar bara till att tynga texten och väcka upp onödiga nationalistiska reaktioner.
Har stadgan, så som den är skriven, respekterats under det aktuella året på unionens territorium? Det är innehållet i betänkandet som vårt parlament borde åstadkomma, och garantera att det får en bred politisk grund.

Dell'Alba (NI)
. (IT) Bara det radikala partiet har, sedan början av 1960-talet, bedrivit en kamp mot dem som missbrukar sanningen och informationen på alla rättsliga och politiska nivåer, i storskaliga fredliga kampanjer och framgångsrika initiativ till folkomröstningar.
Givetvis är Silvio Berlusconi och hans företag ansvariga för att de, sedan 1990-talet, har valt att omvandla sitt ursprungligen blygsamma medieimperium till ett instrument som inte är olikt RAI-TV, för att backa upp Berlusconis nedåtgående politiska karriär. Hans försök lyckades bara delvis, och hans största medierepresentanter fungerar som ?moderatorer? och stöder hans politiska motståndares stora demonstrationer, både under valrörelserna och annars.
Detta är typiskt för den italienska situationen, för detta ?italienska fall?, där Silvio Berlusconi är någon som snarare fortsätter än att opponera sig eller reformera, vilket han lovade att göra i sin valkampanj.
Följaktligen avstod de radikala ledamöterna från att rösta i omröstningen om texten ?beklagar att det [...] fortfarande finns en situation där makten över medierna är koncentrerade i händerna på premiärministern? i Republiken Italien.
Tyvärr kan vi nu stå inför våldsamma maktkamper som kan komma att föras ?till sista blodsdroppen? inom ramen för system som inte bara är politiska, utan också ekonomiska eller bokstavligt talat kriminella.

Hedkvist Petersen (PSE)
. 
Minderåriga asylsökande ( punkterna 51 och 96 resolutionen, sid. 69 motiveringen):
Betänkandet är härvidlag ofullständigt. I Sverige skall alltid ett ensamkommande barn som avvisas till hemlandet ledsagas av en person som ser till att barnet tas emot av en anhörig eller annan som ansvarar för barnets omvårdnad. Innan ett barn avvisas till hemlandet (eller annat land) utreds noggrant vem som skall ta hand om barnet och ta emot det vid ankomsten. Ensamkommande barn skall alltid tilldelas en god man. Problemet är att det idag tar lång tid innan en sådan utses och att dessa tilldelas alltför många barn. Barnperspektivet i utredningen måste förbättras. Ibland tar man inte i tillräcklig utsträckning reda på vad som har hänt barnet i ursprungslandet.
Diskriminering (sid. 48):
Tilläggsprotokollet till FN:s konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor av den 6 oktober 1999 ratificerades, tvärtemot vad som sägs i rapporten, av Sverige 2003-04-24 och trädde i kraft 2003-07-24.
Fackliga rättigheter (sid. 65, 101):
Sverige har inte - och har aldrig haft - fackföreningsmonopol.
(sid. 97):
I Sveriges lagstiftning är strejk utan föregående varsel otillåtet - sådan strejk betecknas som otillåten/vild strejk. Svensk arbetsmarknad är kollektivavtalsreglerad. Under avtalsperiod är strejk inte tillåten.

Hudghton (Verts/ALE)
. (EN) Jag välkomnar Syllas betänkande om grundläggande rättigheter, och särskilt dess slutsatser om behandlingen av asylsökande och deras barn. Det är rätt att man i betänkandet är kritisk till Förenade kungarikets tidigare insatser i frågan, och min kunskap om interneringscentret i Dungavel i min valkrets i Skottland visar på de misslyckanden som Förenade kungarikets regering svarat för.
Förenade kungarikets regering underlåter att skydda rättigheterna för asylsökandes barn genom att internera dem under långvariga perioder i centret i Dungavel, och den delegerade skotska regeringen, som ansvarar för att tillhandahålla utbildning i Skottland, har underlåtit att se till att de får tillgång till bred utbildning medan de bor i vårt land.
Det skotska folket har förfärats när de fått kännedom om den långvariga interneringen och bristen på utbildningsmöjligheter för familjer som Yurdigal Ay och hennes barn, som deporterades till Tyskland tidigare i somras, efter att ha tillbringat ett år på Dungavel.
De insatser i fråga om asylsökande och deras barn i Dungavel som Förenade kungarikets regering tidigare svarat för är en skam, och jag hoppas verkligen att Syllas betänkande kommer att beaktas av brittiska ministrar, och att åtgärder vidtas för att se till att de grundläggande rättigheterna för flyktingarna i Dungavel och hela Förenade kungariket inte överträds.

Katiforis (PSE)
. (EL) Pasoks Europagrupp har beslutat att rösta emot resolutionen i dess helhet, då vi anser att de ståndpunkter i fråga om förbudet för kvinnor att besöka Athosberget, vapenvägrare och muslimers rätt att ha moskéer och begravningsplatser är orättvisa, oacceptabla och uttryck för åtminstone okunnighet av följande skäl:
1. Berget Athos åtnjuter en särskild status, som säkerställdes med den gemensamma förklaringen nr 4 ?rörande berget Athos? i fördraget om Greklands anslutning till EEG.
2. I bilagan till slutakten till Amsterdamfördraget finns en förklaring av Grekland i vilken man erinrar om den gemensamma förklaring om berget Athos som är fogad till slutakten till Fördraget om Greklands anslutning till Europeiska gemenskaperna.
3. Den grekiska lagstiftningen om proselytvärvning har av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna funnits vara i enlighet med Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. När det gäller muslimernas moskéer vet vi att det för närvarande finns 350 moskéer och 250 muslimska begravningsplatser, på samma gång som processen för att bygga ett islamiskt kulturcentrum och moskéer i Peania i Attika går framåt.
4. I artikel 18 i lag 2936/2001 föreskrivs att den vapenfria tjänsten eller civiltjänsten skall förkortas för personer som erkänts som vapenvägrare och som skall göra förkortad militärtjänst.

Korakas (GUE/NGL)
. (EL) Den 11 september erbjöd rätt tillfälle att påskynda åtgärderna för att genomföra monopolens mer impopulära förslag. Därpå följde ett häftigt anfall mot de mänskliga rättigheterna och de medborgerliga friheterna i EU. Arbetstagarnas rättigheter inskränktes ytterligare, liksom rätten till offentlig och gratis utbildning och sjuk- och hälsovård. De breda folklagrens levnadsstandard har försämrats. Ett praktexempel är att över 14 000 har dött av värmeböljan i Frankrike - det Frankrike som sägs värna respekten för de mänskliga rättigheterna.
Den reaktionära rättsliga vapenarsenalen förstärks med nya bestämmelser. Politiska partier, såsom det kommunistiska partiet, hindras från att verka fritt, utan restriktioner, framför allt i anslutningsländerna. Kränkningarna av yttrandefriheten åtföljs av kränkningar av mötesfriheten, med förbud mot och hinder för medborgarnas deltagande och blodigt undertryckande av strejker och demonstrationer.
Under förevändning av att bekämpa terrorismen utökas den elektroniska registreringen av medborgarna inom ramen för Schengensystemet, vidarebefordras personuppgifter till Förenta staterna och mångdubblas massavvisningen av invandrare.
Europa har utsett sig till Förenta staternas sheriff, särskilt efter undertecknandet av avtalet om straffrättsligt samarbete och utlämningar till Förenta staterna, där man tillämpar dödsstraffet och använder läger som Guantánamo.
Betänkandet blir dock inte obesvarat. Arbetarna motsätter sig denna politik och kämpar för att kullkasta den och bana väg för en verklig respekt för de mänskliga rättigheterna.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Det är lätt att komma överens om det politiska spektrumet när det gäller att fördöma terrorism och människohandel. Det är något mindre enkelt när det gäller kritiken mot föråldrade och överfulla fängelser, maktkoncentration inom medierna, kränkningar av privatlivets helgd och diskriminering av homosexuella, invandrare och personer med ett funktionshinder. Det fortsätter dock att finnas stora meningsskiljaktigheter om försöken att förbjuda politiska grupperingar på grund av ?extremism? eller ?separatism?. I den blivande medlemsstaten Lettland förnekas människor som åtta månader före självständigheten inte hade avsagt sig medlemskapet i det då regerande kommunistpartiet i Sovjetunionen sina politiska rättigheter. I Spanien har i Baskien en tidning och ett populärt politiskt parti förbjudits, och valresultaten manipuleras kraftigt eftersom den politiska gruppering som uteslutits inte har någon möjlighet att ställa upp med kandidater. I Turkiet, en eventuellt blivande medlemsstat, är det självklart att organisationer och skrifter förbjuds, opponenter hamnar i fängelse och regioner ödeläggs för att de bättre skall kunna kontrolleras. Överallt lägger vi märke till försök att anpassa valsystem på ett sådant sätt att det endast blir utrymme kvar för de två största politiska grupperingarna, med en nästan fullständig uteslutning av alla andra från parlamentsarbetet. Det är oklokt att låta stora grupper stå utan framtidsutsikter, grupper som står utanför den parlamentariska demokratin och blir mottagliga för våldsalternativ.

Miller (PSE)
. (EN) De brittiska labour-ledamöterna har röstat ja till Syllabetänkandet, som tjänar ett värdefullt syfte. Alla medlemsstater måste vara starka och självsäkra nog att ta emot kritik. Det innebär inte automatiskt att all kritik borde accepteras som giltig.
Vi tillbakavisar föredragandens påstående att interneringsbefogenheterna i ?Anti-terrorism, Crime and Security Act? från 2001 tillämpas inkorrekt. När vi har att göra med potentiella hot mot den nationella säkerheten är exceptionella åtgärder ibland nödvändiga. Stränga kontroller garanterar att dessa interneringsbefogenheter inte missbrukas. Beslutet att internera individer fattas på grundval av detaljerade och övertygande bevis. Endast femton utländska medborgare har än så länge internerats i enlighet med denna lag. Internerade personer får lämna Förenade kungariket när som helst för att återvända till sitt hemland, och har rätt att överklaga beslutet.
Förenade kungarikets regering instämmer i att interneringen av barn till asylsökande borde undvikas och eftersträvar genomförbara lösningar för att förhindra denna situation.
När det gäller rätten till en rättvis rättegång rör den stora majoriteten av de avgjorda fallen angående Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna händelser som inträffat före antagandet av Human Rights Act. Enskilda personer kan nu driva igenom sina rättigheter enligt Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna direkt i Förenade kungarikets domstolar.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Pasqua (NI)
. (FR) Bland det stora antal årliga betänkanden som antagits av parlamentet är det många som är av verkligt intresse. Det är emellertid inte fallet med detta notoriska betänkande om de grundläggande rättigheterna i unionen som, långt ifrån att tjäna det europeiska intresset, framhäver det sämsta med gemenskapsfederalismen!
Resonemanget bakom ett sådant betänkande är i sig självt tämligen underligt eftersom det, för parlamentet, består i att kritisera påstådda angrepp på de grundläggande rättigheterna, vilka sägs ha begåtts av Europeiska unionens medlemsstater.
Faktiskt så överdriver man knappast när man säger att vem som helst som läser detta svårsmälta dokument oundvikligen får intrycket att Europeiska unionen, som består av något som inte är bättre än bananrepubliker, har blivit ett laglöst område. Överbefolkade fängelser, angrepp på religionsfriheten, diskriminering av minoriteter (ekonomisk) kontroll av medier, ett ökat antal rasistiska handlingar, restriktiv migrationspolitik etc. Ingen medlemsstat undantas, och när allt kommer omkring framstår hela Europeiska unionen som ett område där ingen frihet längre finns.
Allt detta är naturligtvis rena fantasier. Faktum kvarstår ändå att parlamentet, som kontrolleras av starka lobbyister som försvarar de mänskliga rättigheterna, skulle framstå som löjligt om betänkandet antogs.

Queiró (UEN)
. (PT) Tonen i mitt tal under gårdagens plenarsession kan inte ha lämnat mycket utrymme för tvivel om att jag skulle rösta mot detta betänkande i dag. Bortsett från allt annat så är det faktiskt den ideologiska vinklingen i Syllas betänkande som gör det obalanserat och partiskt när det gäller grundläggande rättigheter. Icke desto mindre så finns det ett viktigt argument som jag inte kunde framföra i går på grund av den knappa talartid som stod till mitt förfogande. Det gäller det faktum att stadgan om de grundläggande rättigheterna, vilken föredraganden hävdade var den centrala principen i hans betänkande, riktar sig till unionens institutioner och organ, med beaktande av subsidiaritetsprincipen, samt även till medlemsstaterna. Stadgan gäller emellertid de sistnämnda endast när dessa tillämpar unionsrätten, vilket framgår av artikel 51.
Vi hade därför velat se - trots att det inte var detta synsätt som föredraganden föredrog - att detta betänkande riktade sig direkt och huvudsakligen till unionens institutioner och organ. Vi önskade, med andra ord, en bedömning av de åtgärder från rådet, kommissionen och parlamentet självt som inverkade på grundläggande rättigheter i EU, och som beslöt om eller genomförde politik som påverkade dessa rättigheter.
Som vi har sett, så blev det inte så.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Föredraganden har styrt en rak kurs mot denna ensidiga och partiska bedömning av situationen för mänskliga rättigheter, genom att inte ta någon hänsyn till det gemensamma intresset och den bedömning av institutionerna som borde vara vägledande för arbete på detta område. Han har omhuldat en allians av isolerade minoritetskrav, under den lika bekväma som oklara förevändningen av att bekämpa ?diskriminering?.
De mångskiftande förolämpningar med vilka han smutskastar medlemsstaterna saknar fullständigt verklighetsunderlag, och stämmer fullständigt överens med de svulstiga utgjutelser som trumpetas ut av organisationer med tvivelaktig trovärdighet, engagerade i den messianska uppgiften att ersätta den nuvarande sociala modellen med en ny.
Vad vi ser är ett slott som har ödelagts på grund av den utbredda besattheten att ge politisk korrekthet en ställning som vetenskap.
Detta årliga betänkande har kidnappats för att förkunna frågor som inte kan skapa socialt samförstånd, vilka strider mot och angriper eviga principer och värden med djupa rötter i den västerländska civilisationen. Detta innebär att framläggandet av det och debatten om det har blivit en övning i propaganda, inget annat än förklaringar och upprepningar till leda av en schablon med oansvariga idéer, vilka saknar den värdighet och den eftertanke som ämnets allvar kräver. Detta är en bedrövlig årlig ritual som Europaparlamentet någon gång måste frångå om det vill bevara ett minimum av integritet och ansvar.
Jag kunde inte göra något annat än att rösta mot detta betänkande.
Swiebel och Terrón i Cusí (PSE)
. (FR) Denna röstförklaring gäller artikel 15 om frågan om att avkriminalisera aktiv dödshjälp.
Med tanke på att den årliga rapporten om de grundläggande rättigheterna i EU ingår i kontrollen av om stadgan respekterats, kommer PSE-gruppen att rösta emot denna artikel. Därav följer att det inte längre finns någon objektiv anledning till att frågan om huruvida aktiv dödshjälp skall avkriminaliseras skall finnas med i betänkandet.

Turco (NI)
. (IT) För de radikala ledamöternas räkning vill jag motivera varför vi avstod i omröstningen om texten ?beklagar att det [...] fortfarande finns en situation där makten över medierna är i händerna på premiärministern? i Republiken Italien.
Den 4 april 1996 på ett valmöte hos Mediaset i Cologno Monzese kallades Berlusconis holdingbolag Mediaset bland annat ?ett av vårt lands stora företag ... ett viktigt kommunikationsföretag ... en tillgång för Italien ... ett nationellt arvegods som har byggts upp av arbete och kompetens?. 
Det var inte definitioner som Silvio Berlusconi uttalade, utan Massimo D'Alema, den post-kommunistiske ledaren för dåvarande PDS, numera DS, som mindre än ett år senare valdes till ordförande för de två kamrarna - ett försök till konvent - med Silvio Berlusconis och hela högerblockets stöd, och strax därefter till premiärminister efter Romano Prodi.
Det är ett stort misstag och en stor populistisk, fördomsfull och oärlig handling att betrakta maktkoncentrationen i fråga om Silvio Berlusconis medieägande som om det ger honom en sådan makt och oegentligt grepp om informationsspridningen och själva demokratin i Italien.

McAvan (PSE).
Herr talman! Jag röstade emot ändringsförslag 5 i Lannoyebetänkandet, på grund av kommissionens försäkran om att det inte var faktamässigt korrekt, och att den inte hade bett utvecklingsländerna om bindande åtaganden med avseende på privatiseringen av deras vattenindustri. Utvecklingsländerna borde vara fria - liksom vi - att välja huruvida de vill att privatiserade eller allmännyttiga företag skall stå för deras vattentjänster. Jag hoppas att kommissionen ser till att detta förblir fallet, och inte begär sådana bindande åtaganden.

Bernié (EDD)
. (FR) Frågan om vattentjänster kommer inte att tas upp vid WTO:s möte i Cancún. Det är olyckligt. I Lannoyes betänkande nagelfars kommissionens förslag, som framför allt syftar till att inrätta en europeisk vattenfond för AVS-länderna.
Dessa länder är huvudsakliga handelspartner; det måste vi komma ihåg. De berörs också av en grym brist på tillgång till dricksvatten och rening. Numera är tillgång till vatten en rättighet, på samma sätt som möjligheten för de boende på landsbygden i våra medlemsstater att ha tillgång till grundläggande offentliga tjänster som postkontor, utbildning och sjukhus. Det är orsaken till att tillgången till vatten även fortsättningsvis måste utgöra en offentlig tjänst, och inte skötas på rent kommersiell basis.
Under 80-talet misslyckades IMF:s och Världsbankens stödpolitik. Endast länder som privatiserade sina nät för distribution av vatten och el fick stöd från de internationella institutionerna.
Kommissionen är på väg att göra samma misstag i hanteringen av den europeiska vattenfonden. Jag stöder Lannoyes betänkande i den kritiska diagnosen av kommissionens program.

Berthu (NI)
. (FR) Jag röstade för Lannoyes betänkande om vattenförvaltning i utvecklingsländerna, eftersom man där med rätta betonar att det är ett brådskande problem. Av sex miljarder människor saknar i dag 1,7 miljoner tillgång till dricksvatten, och 30 000 dör varje dag till följd av detta.
Vid konferensen i Johannesburg fastställdes målsättningen att före 2015 halvera antalet personer som inte har tillgång till dricksvatten, och EU måste absolut samarbeta för att genomföra detta mål. Vi är därför särskilt positiva till att inrätta en europeisk vattenfond, till förmån för AVS-länderna i allmänhet och de afrikanska länderna i synnerhet.
Beslut om vilka projekt som skall stödjas av fonden skall inte fattas ovanifrån utan av de nationella myndigheterna, tillsammans med den befolkning som i grunden berörs. Man bör prioritera en förvaltningsmodell som bygger på partnerskap mellan privat och offentlig verksamhet, där den offentliga sektorn fastställer den allmänna ramen för åtgärder inom den privata sektorn, samt dess målsättningar.
I Lannoyes betänkande är man emellertid fortsatt misstänksam mot de privata företagens åtgärder. Jag tror i stället att privatiseringen av vattenförvaltningen, även i den allra minsta skalan, skulle möjliggöra en mer rationell förvaltning, om den utnyttjas väl.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Genom att avstå har vi till slut vägrat att rösta för detta betänkande på grund av att ett ändringsförslag, ändringsförslag 15 från PPE-DE-gruppen, antogs i samband med omröstningen, ett ändringsförslag som var positivt till de stora vattenföretagens privata intressen.

Caudron (GUE/NGL)
. (FR) Sommarens värmebölja och de tusentals dödsoffer den orsakade bekräftade en sak för oss i Europa och i utvecklingsländerna, något som de 30 000 personer som varje dag dör av sjukdomar orsakade av bristen på dricksvatten erinrar oss om: vattnet är det mest grundläggande problem som hotar mänskligheten . 
Klimatförändringarna kommer att förvärra denna situation. Vi måste därför snarast utarbeta massiva handlingsplaner som är målinriktade och finansierade.
Lannoye och utskottet för utveckling och samarbete har lämnat minimiförslag som vi snabbt måste genomföra.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Tillgång till vatten är avgörande för liv, hälsa, mat, välfärd och utveckling. Vatten bör därför inte betraktas som en vara, utan som en offentlig tillgång. Det är särskilt upprörande att 1,7 miljoner människor inte har tillgång till dricksvatten, vilket orsakar nära 30 000 dödsfall per dag på grund av sjukdomar som beror på avsaknad av dricksvatten.
Trots att bristen på dricksvatten i utvecklingsländer har förvärrats, fortsätter privatiseringen av vattentillgångar ändå i högt tempo, i synnerhet på grund av de villkor för att få lån som påtvingas av Världsbanken och Internationella valutafonden, samt strukturanpassningsprogram som försvagar offentliga tjänster och leder till underinvesteringar i denna sektor.
Avregleringen eller privatiseringen av vattentillgångar har bidragit till att fattiga samhällen berövats tillgång till vatten, och det har drivit upp priserna. Därför behövs en seriös analys av avregleringens socioekonomiska och miljömässiga effekter, liksom garantier för en översyn av artiklarna VI och XXI i Allmänna tjänstehandelsavtalet (GATS), för att skydda varje utvecklingslands rätt att fritt bestämma hur det vill organisera sin vattenförsörjning.
Inrättandet av en EU-vattenfond är i princip ett bra initiativ, i den utsträckning som det stöder mottagarländernas vattenpolitik genom att garantera offentligt ägande och offentlig förvaltning så att alla kan få tillgång till vatten, utan diskriminering.

Krivine (GUE/NGL)
. (FR) Förslaget till resolution framlagt av Lannoye är en mycket fullständig respons på den skandal med brist på dricksvatten som hundratals miljoner människor upplever i utvecklingsländerna. Man ifrågasätter de internationella organisationerna som monterat ned den offentliga servicen, vilket lett till denna situation. Det har emellertid accepterats av en majoritet i parlamentet som, genom att tömma denna resolution på en del av innehållet med hjälp av ändringsförslag, vägrar att peka ut de ansvariga och därmed, bortom all anständighet, använder sin möjlighet till påverkan för att åstadkomma en verklig förbättring av levnadsförhållandena för de berörda befolkningarna. Antagandet av ändringsförslag 15, där man betonar att den grundläggande frågan inte är om tillgången till vatten säkerställs av den offentliga eller privata sektorn, utan snarare vilka specifika skyldigheter som följer av politikens regelverk, innebär att det åligger de offentliga myndigheterna i utvecklingsländerna att fastställa regelverk för privata operatörer, och det förändrar andan i betänkandet. Det är just kommersialiseringen av denna gemensamma grundläggande vara som är ursprunget till den orättvisa tillgången, till bristen och den alltför höga kostnaden i våra utvecklade länder, liksom i utvecklingsländerna. Antagandet av ändringsförslaget betydde att jag tvingades avstå från att rösta i den slutliga omröstningen.

Moreira da Silva (PPE-DE)
. (PT) Mer än 2,5 miljarder människor i utvecklingsländerna saknar dricksvatten, och 3 miljoner dör varje år på grund av vattenburna sjukdomar som till exempel tyfus, dysenteri, kolera, hepatit, malaria, trakom, fluoros och japansk encefalit. Vi måste säkerställa att vattenmålen från Monterrey och Johannesburg (en minskning med 50 procent av antalet människor utan tillgång till dricksvatten och sanitet till 2015) genomförs så snart som möjligt. Det är emellertid lika viktigt att uppmuntra EU:s vatteninitiativ, vilket lanserades vid världstoppmötet i Johannesburg och beräknas kosta 700 miljoner euro. Slutligen välkomnar jag förslaget till inrättande av en EU-vattenfond för att hjälpa AVS-länderna.

Patakis (GUE/NGL)
. (EL) I princip instämmer vi i föredragandens konstaterande att dricksvattnen bör vara en samhällelig tillgång, tillgänglig för alla, och inte en handelsvara och ett föremål för spekulation.
Vi samtycker emellertid inte till förslag i vilka vattenförvaltning av den privata sektorn erkänns som något positivt, antingen det sker i form av gemensam vattenförvaltning av den offentliga och den privata sektorn eller inom en av staten fastställd rättslig och institutionell verksamhetsram inom vilken de privata aktörerna verkar på vattenområdet.
Vårt ogillande bottnar i det faktum att den privata sektorn - oberoende av avsikter, rättsliga och institutionella ramar och begränsande mekanismer - är verksam med vinsten som kriterium, och automatiskt omvandlas en samhällelig tillgång till handelsvara med allt vad det innebär, speciellt för de fattiga folken.
Vi skulle vilja betona att dricksvattensproblemet, i likhet med livsmedelsproblemet, först och främst är politiskt och i andra hand teknokratiskt. Det är därför radikala samhällsförändringar krävs för att kunna ta itu med det effektivt. Misslyckandena med de olika program som genomförts inom det befintliga systemets ramar, program som i vissa fall har förvärrat i stället för lindrat problemet, bekräftar vår uppfattning och föregriper de dödlägen och den förvärring av problemet som tillämpningen av de villkor och förutsättningar som Internationella valutafonden ställer för att finansiera liknande verksamheter i utvecklingsländerna kommer att framkalla.

Roure (PSE)
. (FR) Trots att tillgång till vatten nyligen utropats som en mänsklig rättighet är antalet människor i världen utan dricksvatten 1,7 miljoner, en siffra vars ökningstakt har varit oavbruten de senaste åren.
Vi måste erkänna orsakerna till vattenbristen och bekämpa dem: oavsett om det handlar om ett intensivt och produktivitetsinriktat jordbruk, ekonomier som är inriktade på tillväxt för export, vilket ofta äventyrar utvecklingen av den lokala ekonomin eller avregleringen av offentlig service på vattenområdet, ett villkor som Världsbanken och IMF ofta ställt upp för länderna i södern för att bevilja lån. Kostnaderna för vattentjänster har också blivit ouppnåeliga för de fattigaste befolkningarna.
För att åtgärda denna diskrepans vill vi att man skall inrätta nya produktions- och konsumtionsmönster, såväl i norr som söder, som bygger på en hållbar förvaltning av vatten. Vi vill hävda ett ekologiskt jordbruk och nya bevattningssystem.
I ljuset av den tragedi som befolkningar har genomgått, och den totala bristen på respons hittills, är inrättandet av en europeisk vattenfond för AVS-länderna ett bra initiativ. Tillgången till dricksvatten och reningstjänster måste fastställas av de nationella myndigheterna med deltagande från de berörda befolkningarna, via föreningar och rörelser i det civila samhället.

Arvidsson, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE)
. Ökad handel är utvecklingsländernas absolut största möjlighet att på sikt förbättra sin ekonomiska situation och fattiga människors levnadsförhållanden. Stöd till utvecklingsländerna bör därför i första hand syfta till att bygga ut och förbättra den infrastruktur som underlättar utvecklingsländernas möjlighet till handel.
Föreliggande betänkande genomsyras av en allmän skepticism till handel som ett medel mot fattigdom och för ekonomisk utveckling. Vägledande i vår slutomröstning om betänkandet har därför varit huruvida alla de ändringsförslag som PPE-DE-gruppen framlagt, och som förbättrar betänkandet, bifallits.
Vi är inte negativa till en uppförandekod med etiska klausuler för företag som investerar i eller handlar med utvecklingsländer, men vi anser att en sådan uppförandekod bör fastställas inom ramen för WTO:s och Världsbankens arbete och inte vara begränsad enbart till företag inom EU.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) För att citera föredraganden, som är medlem av min egen politiska grupp, om vi vill ha en mera rättvis handel, som kan bidra till en hållbar utveckling och kampen mot fattigdom, måste konkreta åtgärder som tar hänsyn till utvecklingsländernas behov när det gäller världshandeln läggas fram vid WTO:s stundande ministerkonferens i Cancún.
Utvecklingsländernas otillräckliga produktionskapacitet och deras fortsatta beroende av råvaror och produkter av lågt värde måste bekämpas för att säkerställa diversifiering av produktionen och tekniköverföringar.
Vi måste ta itu med problemet med kvävande skulder, med målet att sådana skulder skall skrivas av. Det måste bli slut på dumpning av jordbruksprodukter, och vi måste aktivt stödja principen om självförsörjning på jordbruksområdet, utvecklingsbiståndet måste höjas till överenskomna 0,7 procent av BNP och rätten att få tillgång till läkemedel måste skyddas.
Det är emellertid lika viktigt att skydda offentliga tjänster, i synnerhet genom att förbjuda avreglering av sådana tjänster. Man bör komma ihåg att avregleringen av världshandeln har lett till att klyftan mellan rika och fattiga länder har fördjupats och att de senares deltagande i världshandeln har minskat. Orättvisorna i världshandeln är ett resultat av det kapitalistiska systemets utveckling och globala utbredning.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
. (FR) I Morgantinis betänkande avvisas logiken i meddelandet från Europeiska kommissionen med titeln ?Att hjälpa utvecklingsländerna att dra nytta av handeln?. Kommissionen förespråkar visserligen avreglering av tjänsterna, stöd till den privata sektorn och en ökning av handelsutbytet, avsedd att bidra till utvecklingen av de minst utvecklade länderna.
Men vi vet nu att dessa ?recept? från det kapitalistiska ekonomiska systemet för varje dag ökar den chockerande klyftan mellan de rika ländernas och de fattiga ländernas inkomster! Strax före toppmötet i Cancún, vars målsättning är att öka världshandeln, stöder vi förslagen som syftar till att avskriva skulden, upprätta regler för rättvis handel, se till att lösningen på befolkningarnas behov flyttas från det kommersiella området för att begränsa rika länders incitament att exportera jordbruksprodukter.
Vi röstade därför för betänkandet, även om vi tror att WTO, det instrument de rika länderna har för att styra över de andra, inte skall ?demokratiseras? utan avskaffas.

Moreira da Silva (PPE-DE)
. (PT) Mot bakgrund av indikatorerna på den ohållbara sociala och miljömässiga situationen i utvecklingsländerna erkände den opartiska tidskriften Economist för ett år sedan att levnadsförhållandena på södra halvklotet omöjligen skulle kunna förbättras om inte det norra halvklotet avstod från en liten del av sitt välstånd. Om vi vill vara trovärdiga samarbetsparter för utvecklingsländerna och om vi vill överbrygga den chockerande klyftan mellan levnadsförhållandena på de två halvkloten måste både EU och Förenta staterna därför gå längre än att uppnå målen från Monterrey och Johannesburg och använda nästa förhandlingsrunda i WTO, som skall äga rum i Cancún, för att röra sig i riktning mot ett avskaffande av handelshinder och ett successivt avskaffande av subventioner på jordbruks- och energiområdet.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Trots att föredraganden föreslog flera intressanta och värdefulla strategier som svar på utmaningen att ?att hjälpa utvecklingsländerna att dra nytta av handeln?, ansåg jag mig tvungen att lägga ned min röst. Iakttagelsen att en avreglering av handeln är nyckeln till utveckling borde inte vara något annat än en utgångspunkt och en referensram, snarare än något som skördar entusiastiska applåder eller våldsamma fördömanden (vilka båda två bara leder till ideologiskt käbbel med kortsiktiga effekter). Den bästa strategin, mot bakgrund av denna obestridliga sanning, är därför att förena affärsförbindelser med utvecklingsländer med vissa förpliktelser. Det är, med andra ord, bättre att införa villkor för det bistånd som EU och/eller dess medlemsstater ger de ekonomiska aktörer som genom att förvärva råvaror eller genom att sälja varor och tjänster upprättar affärsförbindelser med utvecklingsländer. Dessa villkor skulle inbegripa omedelbara fördelar för deltagarna, vilka, i praktiken, skulle kunna bestå av obligatorisk tekniköverföring, uppbyggnad av lokal kapacitet, tillhandahållande av läkemedel, uppbyggnad av grundläggande infrastruktur, tillhandahållande av tjänster för att minska kostnaderna för skuldförvaltning och liknande.
Historien lär oss att det inte är effektivt att försöka förändra det ?ekonomiska klimatet? genom att införa restriktioner lagstiftningsvägen.

Moreira da Silva (PPE-DE)
. (PT) Siffrorna för hälsosituationen i utvecklingsländer talar sitt eget tragiska språk. Denna kritiska situation kräver snabba, kraftfulla, stödjande och effektiva åtgärder från Europa. Dessa borde, för det första, garantera att de högst utvecklade länderna ökar sina bidrag för att fullt ut leva upp till de åtaganden som gjordes vid toppmötena i Monterrey (millennietoppmötet) och Johannesburg (toppmötet om hållbar utveckling). För det andra borde de höja kraven på effektivitet och öppenhet i biståndet genom en strategi med exakta mål och tidtabeller, som övervakas och utvärderas, säkerställer att de program och varor som ställs till förfogande distribueras fullt ut och kontinuerligt, gynnar användandet av lokala mänskliga resurser, och därigenom undviker att man i alltför stor utsträckning förlitar sig på utländskt tekniskt bistånd, samt utvecklar den lokala kapaciteten. För det tredje borde de skicka ett tydligt budskap till marknaderna, både i form av europeisk lagstiftning och genom strategier som genomförs inom Världshandelsorganisationen, med den innebörden att det på lång sikt finns ett trängande behov av att ständigt ökande kvantiteter av läkemedel måste göras tillgängliga till överkomliga priser i utvecklingsländer. För det fjärde är det dags att utsträcka programmet för att minska skuldbördan till fler länder.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Detta betänkande tydliggör förhållandet mellan fattigdom och sjukdomar, sjukdomar och fattigdom. Hälsostatistiken för utvecklingsländerna är fasaväckande: 28 000 barn under fem dör varje dag, 2 miljoner människor dör av tuberkulos varje år, en miljon dör av malaria och så vidare. Spridningen av aids har också nått en tragisk omfattning: 25 miljoner afrikaner lever med sjukdomen, en fjärdedel av det antalet har dött, och 10 procent av människorna mellan 15 och 50 lider av aids.
Jag stöder förslaget till större investeringar på hälsoområdet i utvecklingsländer och effektiv övervakning av resultaten. Effektiviteten av sådana investeringar bör maximeras genom en samtidig strategi för god distribution av resurser. Jag vill även framhäva det trängande behovet av en mera produktiv debatt om frågan om tillgång till läkemedel för lokalsamhällen i utvecklingsländer, eftersom katastrofens omfattning kräver mer kreativa, djärvare och beslutsammare svar.
Jag instämmer därför med det mesta i detta betänkande. Jag lade emellertid ned min röst i den avslutande omröstningen, eftersom jag djupt beklagar att föredraganden inte lyckades stå emot frestelsen att föra in ett stycke i den slutliga resolutionen, skriven på det kodifierade, ideologiska språk som, i likhet med andra betänkanden från detta parlament, bara syftar till att enrollera EU:s utvecklingspolitik i den internationella rörelsen för aborter.

Roure (PSE)
Om en invånare i Afrika söder om Sahara får höra vilka diskussioner vi har i Europaparlamentet måste han snabbt inse att ett stort antal av våra diskussionsämnen gäller frågor som endast berör de rika länderna.
När han tittar på sin personliga situation, och situationen för den stora majoriteten av de sina, inser han faktiskt att det finns en tilltagande klyfta mellan den gamla kontinenten och det framväxande Afrika. Vi har emellertid ett budskap till honom.
Eftersom Europa vilar på värderingar i form av humanism och solidaritet, vi framför det oavbrutet, måste vi omsätta dessa ädla känslor i praktiken. Vi måste hjälpa dem som lider, och vi har medlen att göra det. Medicinska möjligheter, till att börja med, för att sätta stopp för det faktum att över 28 000 barn under fem år dör varje dag av sjukdomar som kan botas, i många fall enkelt.
Vi kan också hjälpa och stödja de sjuka som är offer för aids, med behandlingar vi ger till patienter i Europa, men som är alldeles för kostsamma för utvecklingsländerna. Finns det någon större ojämlikhet än den vid sjukdom?
Vi har även de ekonomiska möjligheterna. Hur kan vi förbli passiva när till exempel medel som vi öronmärkt för utveckling inte används, och dessa belopp skulle kunna rädda människoliv ...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag röstade för detta betänkande som i generella ordalag förespråkar en ?bättre struktur för samråd och dialog? med icke-statliga aktörer som ett sätt att öka effektiviteten i Europeiska unionens utvecklingspolitik.
Interaktion mellan olika aktörer - lokala, institutionella och andra, som till exempel det civila samhället - blir i sanning allt viktigare, på nationell och internationell nivå. Det är ett sätt att söka finna det svar som det fortfarande finns ett trängande behov av om vi skall kunna hjälpa de mest missgynnade regionerna i världen.
Efter denna generella anmärkning måste jag icke desto mindre, beträffande föredragandens kommentarer om de ständigt allt större nedskärningarna i gemenskapsstöd till olika icke-statliga organisationer, framhålla att icke-statliga aktörers deltagande inte i sig utgör någon garanti för en effektiv utvecklingspolitik. Vi måste uppmuntra ett större deltagande och engagemang från aktörer som varken stöder ideologiska eller programmatiska kampanjer och inte heller driver sin egen agenda, utan snarare är verkligt generösa, opartiska och altruistiska i sina avsikter, och vars verksamhet följaktligen ger konkreta och påtagliga resultat på platsen.
Vi bör således premiera deltagandets ?kvalitet? snarare än dess kvantitet.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag delar föredragandens övertygelse att det inte kommer att vara möjligt att uppnå de mål som sattes vid toppmötet i Lissabon om vi inte fäster tillräckligt stor vikt vid den roll som audiovisuella medier spelar. Man bör även se till att teknikens nuvarande utveckling tas i beaktande, då den gör det möjligt att sprida televisionens innehåll med hjälp av olika tekniska plattformar, vilket ställer krav på att den relevanta lagstiftningen anpassas och uppdateras.
Beslutet att inta en flexibel hållning till reglering och fastställa en lägsta nivå för lagstiftningen på området är, enligt min mening, lika relevant och korrekt.
Jag delar föredragandens oro över koncentrationen av ägandet och kontrollen av TV-sändningar, eftersom jag betraktar denna utveckling som ett hot mot pluralism och kulturell mångfald.
Jag invänder däremot bestämt mot inrättandet av ett alleuropeiskt barnnätverk. Jag anser att uppgiften att ?välkomna? våra yngsta tittare till den audiovisuella världen bör överlåtas till nationella kanaler. Jag anser inte att man kan skapa ett ?europeiskt medvetande? genom att undertrycka nationella språk och identiteter och indoktrinera små barn med artificiella ?europeiska värden?. Europeiska unionen borde stå emot frestelsen att ?forma? medborgarnas lojaliteter och karaktärer.
Trots det anser jag att betänkandet i sin helhet är positivt.
Jag röstade för.

Bordes, Cauquil och Laguillier (GUE/NGL)
. (FR) Vi har inte röstat för betänkandet eftersom vi inte vill stödja kapitalinvesterarna, vare sig det handlar om kultursektorn eller andra sektorer. Det är för övrigt ofta desamma: inte så få kapitalister som utnyttjar investeringar i den privata televisionen, filmen eller på förlagsområdet får större delen av sin vinst från offentligt arbete, monopolet på vattendistribution eller till och med vapentillverkning.
Vi vill i stället skydda dem som vi kan tacka för att denna ?kulturindustri? fungerar. Som ett resultat uttrycker vi vårt fulla stöd till dessa tillfälligt anställda inom underhållningsindustrin, som i flera månader kämpat för att försvara sina levnadsvillkor. Den franska regeringen, som gör så stort väsen av ?det kulturella undantaget?, gör inga undantag för arbetstagare i underhållningsbranschen: på en direkt rekommendation från de betydande arbetsgivarna har den just givit sig på deras sociala trygghet, på samma sätt som den förbereder sig för ytterligare angrepp mot den sociala tryggheten för alla anställda.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Detta betänkande innehåller positiva element som förtjänar stöd, som till exempel förslaget att förstärka gemenskapsinitiativ till stöd för kulturen, ansträngningarna att främja kulturell mångfald, läsning, förlagsverksamhet och skydd av upphovsrätten, samt stöd för små och medelstora företag som verkar på kulturområdet. Det innehåller, emellertid, även negativa element. Det bör framför allt sägas att betänkandet sätter kulturen i andra hand i förhållande till marknaden i allmänhet och reglerna för Europeiska unionens gemensamma marknad i synnerhet. Det gynnar kulturens affärsmässiga sida och konkurrensen inom den så kallade globaliseringen. Därigenom gör det sig delaktigt i kulturens kommersialisering.
Betänkandet kännetecknas av ett antal oklarheter, och innehåller inte några tydliga anvisningar eller förslag till verkliga förslag eller åtgärder, till exempel för att försvara eller gynna offentliga nationella system för finansiering och stöd till produktion och spridning av kultur, som syftar till att skydda vårt kulturarv och vår kulturella produktion från att underordnas marknadens lagar, vinstintresset och marknadsföringen av mass- och konsumtionsinriktade kulturella modeller.

Pasqua (UEN)
Man bör alltid vara försiktig varje gång unionen avser att inrätta ett nytt behörighetsområde. Det är just fallet med detta betänkande, som syftar till att förstärka samarbetet inom den europeiska kulturindustrin.
I princip har denna målsättning inte lett till några stora invändningar. Det är emellertid lämpligt att framföra starka förbehåll på vissa punkter i detta dokument.
I ett dokument där allt eller nästan allt kan betraktas som ?kulturellt? finns ingen klar definition av begreppet kulturella verk, vilket öppnar dörren till att begreppet lätt kan missbrukas. Man bör också betona faran för att exploatera kulturen för europeiska propagandasyften och, in fine, den möjliga utmaningen till nationella kulturidentiteter (vilket exakt innebär definitionen av kulturen som ?grundläggande beståndsdel och enande faktor [...] för medborgarna i Europa??). Vad skall man slutligen säga om risken för slöseri med offentliga medel i projekt utan något riktigt kulturellt och folkligt intresse - de europeiska skattebetalarnas pengar skall inte användas till att subventionera elitistiska produktioner avsedd för en ?privilegierad? minoritet.
Av alla dessa anledningar kommer jag inte att rösta för betänkandet.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag instämmer i föredragandens iakttagelse att ?Europas kulturindustrier speglar dess nationella mångfald och ger därför ett mervärde till den europeiska identiteten? och att kulturen intar ?en väsentlig position i den europeiska integrationen? och bidrar till ömsesidig förståelse mellan medlemsstaterna och deras folk, vilket är viktigt och önskvärt.
Jag instämmer i påståendet att små och medelstora företag är särskilt väl ägnade att sprida kultur och förtjänar stöd både av medlemsstater och europeiska institutioner.
Med tanke på det mycket stora antalet kulturaktörer tvivlar jag på om en övergripande EU-strategi, eller någon politik som har sitt ursprung i en sådan strategi och är tillräckligt allomfattande för att genomföra den, skulle kunna vara till fördel eller möjlig på detta område.
På samma sätt anser jag att det kan vara acceptabelt att skydda och gynna vissa aspekter av den kulturella produktionen i ett land på nationell nivå för att undvika att den koncentration, som kritiseras på andra områden inom det ekonomiska och sociala livet, sprider sig till kulturområdet. Vi kan komma att ställas inför denna fråga under föregivande av att utmana USA:s hegemoni på detta område, vilket skulle öppna en möjlighet för kulturindustrier i länder med större tillgång på medel och större marknader att utöva en icke önskvärd kontroll. Detta skulle äventyra just den mångfald vi vill bevara och uppmuntra.
Samtidigt som jag förstår föredragandens syften och stöder många av hennes förslag, var jag oförmögen att rösta för detta betänkande och lade därför ned min röst.

Talmannen.
Röstförklaringarna är avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.55 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om kommissionens uttalande om tillämpningen av associationsavtalet mellan EG och Israel.

Nielson
. (EN) Herr talman! Europeiska unionens policy gentemot Israel består i partnerskap och samarbete. Vår policy syftar till att bidra till en lösning av den pågående konflikten, tillsammans med andra internationella partner, och i nära samarbete med de berörda parterna.
Kommissionen är medveten om de svåra omständigheter under vilka branschgrupperingarna för närvarande arbetar i Mellanösternregionen. Samtidigt ansvarar Europeiska kommissionen, som fördragets väktare, för att garantera att gemenskapsrätten tillämpas fullt ut och korrekt, däribland internationella avtal som gemenskapen ingått och därigenom tillämpningen av associationsavtalet mellan EU och Israel.
Jag kan därefter bekräfta att genom att tillämpa associationsavtalet mellan EU och Israel förlitar sig EU till internationell rätt beträffande den territoriella definitionen av staten Israel, och utesluter sålunda de territorier som varit under israelisk administration sedan 1967 på Västbanken, Gazaremsan, i Östra Jerusalem och på Golanhöjderna. Därför är produkter från dessa områden inte berättigade till förmånsbehandling enligt associationsavtalet mellan EU och Israel.
Till följd av att Israel bekräftat att dess tullmyndigheter utfärdade intyg för varor från bosättningarna såsom av israeliskt ursprung offentliggjorde kommissionen ett meddelande till importörerna i Europeiska unionens officiella tidning i november 2001 för att informera dem om situationen.
Enligt villkoren i det bilaterala avtalet åligger det tullförvaltningarna i EU-medlemsstaterna att kontrollera varors ursprung med de israeliska myndigheterna genom efterhandskontrollförfarandet. Det är också deras ansvar att vidta de nödvändiga försiktighetsåtgärderna i de fall där en tullskuld skall erläggas. Det är i detta sammanhang som uppbörd av tullar nu genomförs av medlemsstaternas tullförvaltningar. Dessa åtgärder, som kommissionen tagit initiativ till, syftar till att skydda gemenskapens finansiella och rättsliga intressen.
Samtidigt kan jag bara upprepa att kommissionen alltid har visat sin vilja att samarbeta och undersöka alla tekniska förslag från de israeliska myndigheterna för att finna en lösning på denna fråga som skulle beakta villkoren i associationsavtalet.
Med andra ord kan man dra slutsatsen att kommissionen har vidtagit de nödvändiga åtgärderna för att garantera en korrekt tillämpning av gemenskapsrätten. Till följd av detta påför medlemsstaterna tullar för produkter från bosättningarna. Vi ser regelbundet över detta tillsammans med medlemsstaternas tullmyndigheter, och vi fortsätter också samtalen med Israel om de tekniska frågor som hänger samman med tullintygen.

Cushnahan (PPE-DE).
Herr talman! Detta är en mycket känslig tidpunkt att diskutera en sådan här fråga. Låt mig för det första protokollföra min totala avsky för de terroristincidenter som har skett alltför ofta i Mellanöstern. Jag inte bara fördömer självmordsbombarnas handlingar, jag fördömer också de handlingar som utförs av den israeliska statens säkerhetstjänster, när de agerar utanför ramen för internationell rätt, och gör lösningen av detta problem än mer komplicerad.
Somliga kanske emellertid anser att denna fråga inte skulle ha tagits upp, eftersom den skulle kunna komplicera fredsprocessen. De av oss som har tagit initiativet till denna särskilda fråga anser att en sådan strategi tyvärr har lett till otillräckligt agerande från kommissionens och medlemsstaternas sida. Kommissionsledamoten själv har redan nämnt de viktiga frågor som står på spel. Ingen sammanfattade konsekvenserna bättre än kommissionsledamot Patten själv i en debatt i kammaren i maj 2001. Det är viktigt att protokollföra detta igen, och jag citerar honom: ?Europeiska unionens ståndpunkt i fråga om bosättningar är tydlig: all bosättningsaktivitet i Gaza, på Västbanken, inklusive i Östra Jerusalem, och på Golanhöjderna är olaglig enligt internationell rätt, och utgör ett stort hinder för freden. I kommissionens meddelande (från 1998) klargjordes det att förmånstillträde till gemenskapsmarknaderna för export från israeliska bosättningar på Västbanken och Gazaremsan och i Östra Jerusalem och på Golanhöjderna 'strider mot överenskomna ursprungsregler eftersom dessa territorier inte utgör en del av staten Israel enligt allmän internationell rätt'.? Detta är i ett nötskal vad vi talar om.
Jag lyssnade mycket noggrant på vad kommissionsledamoten sade. Det intryck vi får skiljer sig i hög grad från vad han sade i kammaren i dag. Man får inte intrycket av att denna fråga har drivits kraftfullt nog av kommissionen som helhet, eller för den delen av medlemsstaterna.
Det måste sägas beträffande Israel att för tillfället är landet i bästa fall inte så samarbetsvilligt som det skulle kunna vara när det gäller att förse tullmyndigheterna med fullständiga detaljer om ursprunget för alla produkter och deras beståndsdelar. I värsta fall skulle man kunna säga att Israel överträder sitt handelsavtal med EU.
Med tanke på tydligheten i kommissionsledamot Pattens ursprungliga kommentarer, vilka i någon mån återgetts i dag, behöver vi fler försäkringar om att medlemsstaterna vidtar tillräckliga åtgärder. Samtidigt som jag välkomnar det som kommissionsledamoten har sagt är jag ändå inte övertygad om att denna fråga har drivits på medlemsstatsnivå på det sätt som den borde.

De Rossa (PSE).
Herr talman! De israeliska myndigheternas nonchalanta inställning i fråga om sina åtaganden att följa internationell rätt när det gäller deras handelsförbindelser med Europeiska unionen är ett talande exempel på deras inställning till internationell rätt i allmänhet.
Det faktum att Europeiska unionen är så svag när det gäller att utöva påtryckningar mot Israel för att de skall följa internationell rätt återspeglas genom att nya avtal har ingåtts med Israel på senare tid. Jag skulle vilja snabbt ta upp dessa.
Jag hyser en enorm respekt för de ansträngningar Solana gjort, på Europeiska unionens vägnar, att minska det spända läget och att främja en process med fredsförhandlingar. Europeiska unionen undergräver dock enligt min åsikt hans ansträngningar genom att underlåta att visa sin beslutsamhet inför Israel beträffande det faktum att avtal som ingåtts till Israels kommersiella och handelsmässiga fördel fullt ut måste följas eller också kommer att upphävas.
För mig är det klart att det aktuella associationsavtalet mellan EU och Israel borde upphävas. Den israeliska regeringens handlingar, vilken förvägrar palestinierna deras mänskliga rättigheter, strider mot detta associationsavtal. Trots upprepade krav från mig själv och andra om en fullständig översyn av Israels förenlighet med bestämmelserna om de mänskliga rättigheterna har inget påtagligt gjorts, såvitt jag känner till. För flera månader sedan kom gemenskapen överens med Israel om att utvidga dess förmånsimportkvoter för ett antal jordbruksprodukter som till stor del eller huvudsakligen produceras i dess olagliga bosättningar, och som exporteras till gemenskapsmarknaderna.
Gemenskapen vidtog denna åtgärd utan att kräva att Israel upphörde att överträda sitt avtal genom att utfärda ursprungsintyg för produkter från bosättningarna. Detta är inte det rätta sättet att försvara eller bevara gemenskapens juridiska rättighet att kräva att Israel tillämpar avtalet korrekt.
Kommissionen säger nu att det inte kommer att vara möjligt att innefatta Israel i det Europaomfattande kumulationsavtalet, samtidigt som Israel fortsätter att felaktigt tillämpa ursprungsregelprotokollet i dess befintliga avtal.
Gemenskapens politiska vilja att upprätthålla denna inställning uppfattas inte som övertygande av Israel, och sannerligen inte som övertygande av mig och många andra i den här kammaren, samtidigt som gemenskapen misslyckas med att se till att det befintliga avtalet tillämpas korrekt.
Jag anser att den aktuella krisen i fredsprocessen mellan Israel och Palestina är sådan att Europeiska unionen måste utöva största möjliga påtryckningar mot den israeliska regeringen. På det ekonomiska området måste två saker ske: åtgärder för att upphäva associationsavtalet måste inledas på grundval av överträdelser av åtagandena angående mänskliga rättigheter i associationsavtalet. Rättsliga åtgärder borde också inledas för att indriva tullavgifter som skall erläggas på grund av att Israel har uppgett felaktiga uppgifter om ursprunget för dess exporterade varor. Båda dessa åtgärder kräver en politisk vilja hos en enad kommission. Jag är inte övertygad om att kommissionen är enad i denna fråga, och medlemsstaternas samtycke krävs.
Jag uppmanar den irländska regeringen att göra detta till en prioriterad fråga för dess ordförandeskap för Europeiska unionen.
Jag skulle vilja betona att genom att göra dessa uttalanden medger jag att ansvaret för att skapa fred delas med det palestinska ledarskapet. Palestina måste garantera att alla möjliga åtgärder vidtas för att sätta stopp för de fruktansvärda självmordsbombningarna som har orsakat så mycket kval och lidande i Israel, och som har skärpt attityderna bakom en oansvarig israelisk regering. På samma sätt måste Förenta staterna utöva sitt enorma inflytande över Israel för att sätta stopp för dess lönnmord och kränkningar av de mänskliga rättigheterna på de ockuperade territorierna.
Jag skulle vilja ta upp två punkter som kommissionsledamoten framförde. Han sade att medlemsstaterna tillämpar tullar för varor från bosättningar. Såvitt jag förstår sker detta endast i ett mycket litet antal fall där Israel faktiskt har tillkännagivit att dessa varor kommer från bosättningar, och det gör landet endast för att lätta på kommissionens och parlamentets påtryckningar mot dem i denna fråga.
Beträffande kontrollsystemet efter leverans: när Israel väl intygar varifrån varorna kommer har medlemsstaterna ingen möjlighet att rättsligt bestrida ett sådant intygande.
Jag skulle vilja att kommissionsledamoten tog upp dessa två frågor.

Newton Dunn (ELDR).
Herr talman! Den liberala gruppen misstänker att Israels regering tillämpar ursprungsreglerna i associationsavtalet på ett sätt som härrör från dess bosättningspolitik. Ingen annan förklaring kan berättiga de ursprungsintyg som utfärdas för både tillverkade produkter och jordbruksprodukter - som framställts i bosättningar - som vi betraktar som olagliga och därför inte omfattas av avtalet. Dessa innefattar gräslök, icke-vävda textilier, vin, snacks och så vidare. Även om de får tulltillträde i EU, tillverkas de faktiskt i bosättningarna på Västbanken, som till exempel Barkan, bosättningen Katzrin på Golanhöjderna och bosättningen Gush Katif på Gazaremsan.
Detta är inte någon ny fråga. Vi vet att medlemsstaterna inte kan urskilja vilka varupartier som är kvalificerade eller inte på ett pålitligt sätt. Vi vet att kommissionen har sammanställt en förteckning över produkter och exportörer från bosättningar, och att den försöker att utvidga förteckningen. Vi vet att förteckningen är ofullständig, och att medlemsstaterna inte har funnit det möjligt att identifiera vilka produkter som finns i sändningar som förs fram för förtullning.
Situationen kan inte fortgå av två skäl. För det första fäster liberalerna stor vikt vid regler. Här ser vi att man konsekvent och ihållande bryter reglerna. Vi medger att det finns svårigheter. Kommissionen och medlemsstaterna bär var för sig fullt ansvar för detta, eftersom de båda har skyldighet att agera för att lösa problemet.
Det kan vara så att de i kommissionen som vill avsäga sig sitt förmyndarskapsansvar har otillräckligt politiskt stöd inom kommissionen. De medlemsstater som vill hjälpa till har otillräckligt stöd i rådet. Det är därför detta parlament och medlemsstaternas parlament måste agera.
Det är framför allt den israeliska regeringens plikt att inte missbruka ett undertecknat avtal. Israel borde förstå att det inte är rätt tidpunkt att göra det. Såvida de inte respekterar bestämmelserna i associationsavtalet kommer Israel att få det svårt att övertyga resten av världen om att de agerar i god tro i sådana frågor som fredsprocessen som helhet.

Morgantini (GUE/NGL).
Herr talman! Mina kolleger har redan på ett mycket klart och tydligt sätt behandlat många av de punkter som jag tänkte ta upp, så jag kommer inte att ta upp dem. Därför skulle jag bara vilja ställa några frågor till mig själv - och till er. För det första frågar jag mig om Europeiska unionens försök att fortsätta med den politiska dialogen och om kvartettens delaktighet underlättas eller försvåras av kommissionens genuina motsträvighet när det gäller att kräva en korrekt tillämpning av protokollet om ursprungsregler och territorieklausulen i associationsavtalet mellan EU och Israel. Jag frågar mig det eftersom jag tycker att det är grundläggande. Vi har debatterat den här frågan i åratal, och det råder inget tvivel om att det har gjorts framsteg. Trots det bryter man, ännu en gång, öppet mot avtalet. Det finns enorma hinder i vägen för fredsprocessen, och de beror enligt min mening främst på den israeliska regeringens politik, med fortsatta bosättningar, annekteringar och murbyggen. Dessa hinder är dock också resultatet av de ökande brotten mot de grundläggande principerna och reglerna för internationell humanitär rätt i Israel och Palestina. Jag tror inte att vi hjälper till genom att tillåta att ingångna avtal inte tillämpas.
Jag skulle också vilja ta upp orsakerna till att Israel bryter mot avtalet, trots att det står i artikel 2 att landet, liksom vi, förbinder sig att följa det. Man är i Israel ansvarig att se till att våra mellanhavanden med avtalet som grund bygger på respekt för mänskliga rättigheter och inte på brott mot den internationella humanitära rätten. Jag tycker att ett svar från unionens sida som är politiskt riktigt och står i proportion till Israels fortsatta utfärdande av ursprungsintyg för produkter från bosättningsområdena vore att se till att inga produkter kan fortsätta att importeras till Europeiska unionen på förmånliga villkor. Om vi lägger tyngd vid vad kommissionen säger om import från bosättningsområdena inom ramen för gemenskapens preferenssystem ser vi att kommissionen betraktar Israels vana att utfärda ursprungsintyg för dessa varor som ett brott mot avtalet. Inte desto mindre fortsätter denna praxis. Avtalet upprätthålls inte på allvar - det har kommissionen till och med sagt. Jag skulle vilja att frågan om förbindelser och laglighet tas upp, för vi måste sätta stopp för den laglöshet som råder i Palestina och i Israel. Israel måste lära sig att tillämpa de avtal man skriver under.

Dhaene (Verts/ALE).
Herr talman! Europeiska unionen vill behålla goda band med Israel, och som vice ordförande för Israeldelegationen tycker jag att det är mycket viktigt, men om vänskapen hotas för att viktiga internationella regler inte följs undrar jag vad det blir av förtroendet oss emellan. Kommissionen har förr flera gånger talat om för oss att Europeiska unionen inte accepterar Israels illegala ockupationspolitik. Kommissionen har också tagit varje tillfälle i akt att fördöma den illegala tillämpningen av associationsavtalet. För några veckor sedan fick vi ett svar från kommissionsledamot Patten om att ?medlemsstaterna har meddelat kommissionen att i ett antal fall har importavgifter infordrats för varor som har sitt ursprung i bosättningarna och som importerats med israeliska ursprungsintyg?. Ändå fortsätter de här olagliga och felaktiga metoderna att existera. Det är oacceptabelt. Associationsavtalet med Israel har upprättats och måste följas med vederbörlig respekt för internationell rätt och grundläggande värderingar. Om man upprättar bra avtal blir man goda vänner, under förutsättning att de följs på ett korrekt sätt.

Belder (EDD).
Herr talman! I början på veckan, i måndags faktiskt, svarade Nederländernas utrikesminister på nio parlamentsfrågor om en eventuellt oegentlig tillämpning av handelsavtalen mellan EG och Israel. I sin välavvägda och tydliga reaktion läser jag att Nederländerna, för den allra största delen av varorna med israeliskt ursprungsintyg, kan utgå från att den israeliska tullens fastställande av ursprunget skett på ett rättsgiltigt sätt. Det betyder att de uppfyller alla villkor i protokollet om ursprungsregler. Herr kommissionsledamot, kan ni bekräfta detta konstaterande även för de övriga medlemsstaterna i Europeiska unionen? Vidare, herr talman, anges det i artikel 79 i associationsavtalet mellan EG och Israel att om en av de berörda parterna eventuellt inte skulle följa det här avtalet så är båda parter skyldiga att genom associationsrådet komma fram till en för båda parter godtagbar lösning. Jag litar på att kommissionen kommer att göra sitt allra bästa för att komma överens med Israel om tolkningen av protokollet med ursprungsreglerna.

Dupuis (NI).
Tack, herr talman. Herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag måste först av allt säga att jag är en av dem som undertecknat frågan; jag gjorde det som en demokratisk tjänst till Sandbæk som bad mig om det. Jag instämmer inte i den uppfattning som majoriteten talare har, men frågan har cirkulerat en längre tid i parlamentet, och det var viktigt att rensa luften och se klart i denna historia om tillämpning. Det är faktiskt fråga om tillämpning av överenskommelsen, och inte om att ifrågasätta den i frågan från Morgantini med flera.
Kommissionärens svar var mycket exakt, och kompletterades av viktiga klargöranden från Belder. Kommissionären angav att tillämpningen faller under medlemsstaternas tullenheter. Belder gav ett exakt exempel på ett medlemsland som anser att detta avtal tillämpas. Det finns dessutom ett överklagandeförfarande i form av associationsrådet. Om ni har exakta detaljer, fru Morgantini, kan ni vidarebefordra dem till kommissionen som, det är jag säker på, kommer att nämna dem vid nästa associationsavtal. Resten är ord och ogrundade hot.
Det oroar mig lite, herr Rossa, att ni utnyttjar detta tillfälle till att ifrågasätta associationsavtalet med Israel, eftersom det inte alls är målet med denna debatt. Jag är också förvånad över att ni vill att Förenta staterna skall utöva påtryckningar mot Israel så att de i större utsträckning respekterar de mänskliga rättigheterna, trots att ni inte nämner de påtryckningar som Europeiska unionen kan och bör utöva mot den palestinska myndigheten så att terrordåden upphör.
Vi hörde alla Arafat beklaga den rådande situationen och ge Israel hela skulden för den, och ännu en gång glömma bort de senaste veckornas attentat med dödlig utgång. Nu vet vi alla vilken roll Hamas spelar.
Europeiska unionen skulle precis som parlamentet kunna ge sitt stöd till Mazen, via budgeten eller parlamentsinitiativ. Mazen förefaller visa en verklig vilja att uppnå ett fredsavtal. Vi kan stödja honom i stället för att fortsätta att stödja dem som, liksom Arafat, anser att terroristattentat är en del av Palestinas normala politik på dess romantiska väg mot friheten. Vilken frihet? Det överlåter jag åt er att föreställa er.

Gahler (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag skall öppet erkänna att denna fråga drar mig i två riktningar. Det är å ena sidan otvetydigt från ett juridiskt perspektiv: Pacta sunt servanda - konventioner om folkrätten måste respekteras. Vi vet vilket som är Israels internationellt erkända territorium, vilka de ockuperade områdena är och vi vet också att produkter från Israel kan importeras och att produkter från de av israelerna ockuperade områdena inte kan importeras.
I praktiken är det mycket svårt att samla bevis. Gränsdragningen är också mycket svår. I kommissionens svar i frågan heter det: ?Dessa principer är inte tillämpliga på produkter som bearbetats tillräckligt inom Israels internationellt erkända gränser.?
Betyder det i praktiken att apelsiner som skördas på Västbanken sedan bearbetas till apelsinjuice, buteljeras och exporteras till EU? Är det vad som menas med ?tillräckligt bearbetat?? Eller är det bara ?tillräckligt bearbetat?, när man dessutom blandar i andra juicer från äpplen och bananer till en fruktsaft med ett innehåll av apelsinjuice som är mindre än 50 procent? Jag tror att det visar hur svår gränsdragningen är i verkligheten, även när det gäller halten.
Därför bör man i detta sammanhang ställa sig den viktiga frågan: Vem vinner på allt detta? Gagnar det palestinierna om en israelisk fruktträdgård eller en fabrik på Västbanken stängs? Arbetarna friställs, och sedan återupptar man produktionen på Israels territorium med ryska invandrare. Det gagnar naturligtvis inte alls palestinierna, men åtminstone är det rättsliga läget klart och tydligt. Vi har då skyddat de juridiska rättigheterna, men inte nödvändigtvis hjälpt palestinierna.
Vi bör se till att relationerna mellan Israel och palestinierna inte blir ännu mer ansträngda generellt genom kommissionens eller Europeiska unionens handlande. Därför förordar jag att kommissionen fortsätter att vara lika försiktig och samvetsgrann som man varit hittills och aldrig förlora överblicken över det generella sammanhanget i vilket relationerna mellan Israel och palestinierna utvecklas.

Boudjenah (GUE/NGL).
Herr talman! I juli förra året ställde jag en muntlig fråga till kommissionen om förlängningen av avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete med Israel. Svaret innebar i huvudsak att kommissionen ansåg att utvecklingen av förbindelserna med Israel skulle utgöra ett viktigt bidrag till fredsprocessen i Mellanöstern. Ni har sagt oss ungefär samma sak i dag, herr Nielson. Även om jag instämmer i tanken att kunskaper och kunskapsutbyte bidrar till att bygga upp en bättre värld, på samma sätt som det ekonomiska samarbetet, är jag särskilt förvånad över svaret. Man bortser där fullständigt från Europaparlamentets resolution från april 2002, som det uppenbarligen finns anledning att erinra om här, med tanke på den allmänna titeln på debatten. Vi vet alla att i punkt 8 i resolutionen bad parlamentet rådet och kommissionen att snarast inkalla associationsrådet för att ge sin ståndpunkt till den israeliska regeringen, genom att be denna att respektera resolutionerna från FN, och att parlamentet i detta sammanhang krävde att associationsavtalet skulle skjutas upp.
Var står vi nu, ett och ett halvt år efter att detta krav ställdes? När avtalet inleddes 1995, precis efter processen i Oslo, betraktade somliga det som ett bidrag till att bygga upp freden. Men i dag är situationen fullständigt annorlunda. Vilken typ av samarbete talar kommissionen om? Partnerskap kan endast utformas på grundval av ett ömsesidigt förtroende och delade rättigheter och skyldigheter. Men den israeliska regeringens brottsliga inställning visar varje dag inte bara att den föraktar unionens oro, utan också att den bjuder över i den dödsbringande situationen. För över ett år sedan byggde Israel upp en mur på Västbanken med säkerhetsaspekter som förevändning. I verkligheten handlar det om en järnridå, som massakrerar de palestinska territorierna och jagar tiotusentals invånare från sina hem. På detta sätt annekteras nya territorier.
Det är på tiden att parlamentets resolution ges en gripbar form. Det finns likartade fall. Under 1990 tillämpade kommissionen parlamentets rekommendation att delvis frysa det vetenskapliga biståndet till dess att palestinska skolor och universitet, som ensidigt stängts av de israeliska myndigheterna, fullständigt skulle öppnas igen och förbli öppna. Det tog åtminstone några månader innan de kunde öppnas på nytt. I dag, när man brutalt bryter mot klausulen om respekt för de grundläggande rättigheterna i allas åsyn, på vilket sätt är begäran om att detta skall skjutas upp överdriven?
På vilket sätt är det överdrivet att kräva att rätten skall tillämpas och respekteras?
Avslutningsvis, och jag skall sluta här, herr talman, är jag medveten om att rådets ansvar är överväldigande, och i dag är det skamligt frånvarande. Som teoretisk medlem av kvartetten har unionen möjligheter att trycka på. Men den saknar den politiska viljan att göra det.

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman! Kommissionsledamoten har rätt; det är upp till medlemsstaternas tullmyndigheter att kontrollera om produkter kommer från Israel eller från israeliska bosättningar i de ockuperade områdena. Kommissionen vet dock också att om Israel en gång sagt att en produkt kommer från Israel så kan inte tullmyndigheterna göra mycket åt det, fast man vet att man faktiskt blir lurad. Medlemsstater kan inte på egen hand tvinga fram det som jag tycker måste ske, nämligen att Israel slutar märka produkter som vi vet kommer från bosättningarna och som man ändå sätter etiketten ?från Israel? på. Hur svårt det är visade sig återigen här i parlamentet då den israeliska ambassadören helt tydligt sade att han motsätter sig EU:s rätt att göra åtskillnad mellan produkter från Israel och produkter från bosättningarna. Så länge situationen håller i sig tror jag inte att det är medlemsstaternas utan kommissionens sak att ta upp kampen mot den israeliska regeringen för att tvinga den till något som medlemsstaterna inte kan. Det är också kommissionens sak att dra sina slutsatser om Israel inte visar sig villigt att göra det som det är skyldigt att göra enligt EU-lagstiftningen.

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Det är ett faktum att den definition av territorialitet som Israel tillämpar för att fastställa ursprunget för sin export till Europeiska unionen är olaglig. Kommissionen har offentligt tillkännagivit att Israel på ett inkorrekt sätt utfärdar ursprungsintyg för produkter från bosättningar, men varför har kommissionen inte gjort något effektivt i frågan?
De lagliga bosättningarna är det största hindret för freden. För närvarande har de medlemsstater som inte vill överträda handelsavtalet genom att ge förmånsbehandling för export från sådana olagliga bosättningar endast kunnat indriva vissa begränsade tullavgifter, och förlitar sig huvudsakligen på att Israel skall avstå från att svara på kontrollfrågor.
Varför har kommissionen inte uttryckligen meddelat medlemsstaterna om att Israels definition av territorialitet är olaglig? Endast när detta har skett kan medlemsstaterna dra den logiska slutsatsen att de måste begära bestyrkande för alla israeliska produkter som exporteras till Europeiska unionen.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Det första frihandelsavtalet mellan EG och Israel undertecknades 1975, och under 20 år ifrågasattes aldrig ursprungsplatsen för exporterade produkter. Nu används det emellertid som ett politiskt instrument för att komma åt Israel och bosättningarna. Författaren till den muntliga frågan har gått så långt som att kräva ett upphävande av det senare avtalet från 1995, även om kommissionen kontroversiellt nog har hållit med henne och infört avgifter för varor som påstås vara exporterade från bosättningarna i de ockuperade territorierna. Detta är en teknisk handelsdispyt, och även om jag är vänligt sinnad till Israel stöder jag en möjlig tvåstatslösning, och en utrymning av merparten av bosättningarna.
Palestina är ännu inte en stat som är behörig att ha sina egna handelsavtal, som EU kontroversiellt nog ratificerade 1994. Kommissionen gjorde detta trots det faktum att Israel förfogade över Palestinska myndighetens undertecknade avtal om att Israel ansvarade för tullfrågor för varor som exporterades från bosättningarna. Det finns icke desto mindre även ett frihandelsavtal mellan EU och Palestina. Därför borde dessa varor, hur man än betraktar saken, ha avgiftsfritt tillträde till EU, eftersom de kommer från territorier som omfattas av ett eller annat frihandelsavtal.
I alla handelsavtal hänvisas det till det territorium där varan produceras, och inte till producenternas nationalitet eller religion. Hela denna dispyt är nu föremål för en teknisk lösning enligt artikel 79 i associationsavtalet, vilket är var den rättmätigt hör hemma. Frågan borde inte vara föremål för politisk manipulation i denna kammare.
Debatten skapar ytterligare fientlighet mot handeln med Israel och undergräver Israels tro på EU:s opartiskhet som ett kraftfullt inslag i kvartetten i strävan efter färdplanen för fred och ett slut för terrorismen. Jag är säker på att alla sidor i kammaren starkt önskar det resultatet.

Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Herr Nielson! Låt mig ta tillfället i akt att erinra er om att vårt parlament den 10 april röstade för en resolution om att frysa associationsavtalen. Nu, arton månader senare, struntar man fortfarande i resolutionen. Kan man anse att det handlar om ett pålitligt stöd till staten Israels politik, trots dess brott mot mänskliga rättigheter och internationell rätt?
Det kan man, eftersom vi talar om ekonomiska avtal, handelsavtal och finansiella intressen, men vi talar också om rätten till liv. Detta kolonialkrig skördar fler och fler offer. Trots att färdplanen innebär att koloniseringen skall frysas, fortsätter de judiska kolonierna att öka och kringfarter att byggas. Situationen i Israel är tragisk. Diskriminering av vissa israeliska medborgare ökar, de förföljs och förvägras vissa rättigheter, eftersom de är israeliska araber. Knesset har röstat för en lag som hindrar palestinierna från att erhålla israeliskt medborgarskap genom giftermål. Det är en diskriminerande och rasistisk lag. I en rapport nyligen från Internationella federationen för mänskliga rättigheter (FIDH), avslöjades en form av modernt slaveri för migrerande arbetstagare. Till och med Abraham Burg, tidigare talman i Knesset, slog larm. Han säger att Israel är ett ramverk av korruption, som vilar på en grund av förtryck och orättvisa, och reduceras till en kolonialstat som leds av en klick människor utan moral, som står över lagen och är korrumperade.
Situationen är tragisk i de ockuperade områdena. En mur av skam materialiserar apartheid och orättvisa, och det palestinska samhället upplever en tragedi. Vi skall självfallet inte räkna antalet döda. Men vilka är offren för terrorismen, denna statsterrorism som dagligen mördar flyktingar?
Avslutningsvis, herr talman, vill jag säga att vi inte kan fortsätta att tiga. Är det inte vår plikt att sätta press på den israeliska regeringen, genom alla medel vi förfogar över, inklusive ekonomiska och handelsrelaterade? Och varför inte frysa associationsavtalet, såsom vi tidigare modigt gjorde i Sydafrika, mot apartheid?

Gutiérrez-Cortines (PPE-DE).
Herr talman! Min ståndpunkt skiljer sig från vissa av dem som uttalats här. Jag anser att den här frågan är olämplig och obetänksam. En fredsprocess pågår, Europeiska unionen ingår i kvartetten, och jag anser att om ledamöterna i Europaparlamentet och institutionerna verkligen känner solidaritet med den verkställande makten och Solana som ?herr GUSP?, vår representant, borde vi stödja närmandet mellan länder och inte söka konflikt mellan parterna.
Dessutom får vi inte glömma att denna fråga innebär ett direkt fördömande av de ockuperade territorierna. Det har vi alla i parlamentet redan gjort: det är en allmänt accepterad praxis, och vi vet dessutom att enligt Tabaavtalen om återlämnande av territorier kommer många av de territorier som tidigare var öken och nu kommer att vara beboeliga att återlämnas till palestinierna.
Det jag oroar mig över mest är särskilt att detta inlägg kommer att gå emot den palestinska myndigheten. Om Arafat och Abu Mazen ständigt begär att Europeiska unionen skall vara starkare i fredsprocessen och att processen inte skall ligga i händerna på Förenta staterna, och om Europa verkligen, som Solana säger, är en av dem som mest bidragit till att skapa Abu Mazens profil, varför ägnar vi oss då inte åt att stödja Abu Mazen och hans politik och att stödja Europeiska unionens prestige i förhållande till den andra parten i stället för att ställa parterna mot varandra?
Enligt min uppfattning gynnas inte fredsprocessen alls av att en av de parter som skall bidra till nämnda process blir ovän med en av samtalsparterna. Varför ber vi inte Solana och den palestinska myndigheten att de skall stärka myndighetens administration och hjälper dem att uppnå det? Varför ber vi inte, och varför visar inte Europa större stöd för att det skall finnas hälsovård och utbildning? Det skulle förhindra utbildningen från att till stor del ligga i händerna på en grupp som till exempel Hamas, som fördömts för terrorhandlingar.
Varför bidrar vi inte på riktigt till att stärka den palestinska myndigheten? Det skulle vara lösningen. Jag skulle vilja veta vilka konsekvenserna blir av den här frågan, eftersom den förmodligen kommer att vara till förfång för många palestinska arbetare som arbetar i de ockuperade territorierna.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Kommissionens förklaring stärker Europeiska unionens strävan efter att upprätthålla fredliga och stabila relationer till alla länder i Mellanöstern. Detta är den enda möjliga utgångspunkten, och den hindrar inte EU från att föra fram sina egna synpunkter och målsättningar inom ramen för ett globalt partnerskap. I praktiken är situationerna komplicerade. Det är desto viktigare att förstå de grundläggande vardagliga mekanismer som hindrar eller befrämjar stabiliteten, precis som Schuman gjorde när han framförde sin genialiska ursprungsidé om de samhällen som låg till grund för EU. 
Jag vill i det här sammanhanget belysa en grundläggande stabilitets- och fredspåverkande mekanism, en ren miljö. Rent vatten, vilket visade sig i Jordan nyligen, är en vital nödvändighet, och för att uppnå det måste alla stater inom Västbanksområdet finna en lösning, både enskilt och tillsammans. Tyvärr är världssamfundet ännu inte ens medvetet om den miljöförstörelse som förekommer på Västbanken. Överexploatering av vattenresurser, orenat avloppsvatten som leds ut i Jordan och en okontrollerad dumpning av samhällsavfall i floden har lett till ofattbara hälsorisker och vattenbrist.
Miljöprojektet på Västbanken är ett mångkulturellt och multilateralt projekt med målet att lösa grundläggande problem som hotar de lokala invånarnas hälsa och välfärd. Projektet framskrider dock inte som det borde. Orsaken är inte brist på resurser, kompetens eller teknologi. Orsaken är främst den att projektet, som drivs i en region som är ockuperad av tre olika länder, saknar ett politiskt forum där de kan komma överens om praktiska frågor som är nödvändiga för projektets genomförande, trots att alla parter i princip är eniga om behoven och metoderna.
Utan överdrift kan man säga att EU för närvarande är den enda aktören i världen som skulle kunna erbjuda ett politiskt forum för strävanden, som exempelvis miljöprojektet på Västbanken, för att bygga upp stabilitet och fred med stöd av invånarnas egna insatser. Det behövs en neutral förmedlare som styr beslutsfattandet över de politiska tvisterna. Utan liknande frivilliga insatser som i miljöprojektet på Västbanken är också allt det övriga arbete som EU bedriver för att driva igenom fredsplanen i Mellanöstern förgäves.

Banotti (PPE-DE).
Herr talman! Det intresserade mig att få höra Tannock påminna oss om att dessa avtal mellan Europeiska gemenskapen och Israel har varit i kraft sedan 1975. Jag har suttit i parlamentet i 19 år, och den här frågan har regelbundet kommit upp som en politisk krutdurk. Den var faktiskt en av de första större krutdurkarna när jag kom in i parlamentet 1984, och ändå har vi fortfarande inte uppnått något tillfredsställande slutresultat. Men, som flera talare redan har sagt, är vi egentligen inte här i dag för att börja bråka om hela frågan om vem som bär störst skuld i detta dystra och extremt tragiska land.
Jag har besökt Gaza, eftersom min dotter arbetade där under flera år med FN, och jag vet att när den typen av problem som alla i Israel är drabbade av nu uppstår, när gränserna stängs, kan palestinska produkter inte föras ut från Gazaremsan. Jag har talat i denna kammare om de dramatiska scener jag sett på gatorna i staden Gaza, där djur åt de blommor och jordgubbar som var en del av den palestinska exporten från Gaza till Europa. De har ett underbart klimat. Det är en möjlig stor källa till ekonomiskt värde för det palestinska folket, men varje gång som problem uppstod stängdes gränserna och produkterna lämnades helt enkelt att ruttna på Gazas gator. Det gör att dessa produkter skiljer sig åt från produkter från de israeliska bosättningarna - och det är en mycket verklig skillnad.
Endast de israeliska myndigheterna har möjlighet att avskaffa de betydande förvanskningarna av de ursprungsregler som omfattar produkter från bosättningarna, utan att orsaka ytterligare besvär för EU, medlemsstaterna, gemenskapsaktörerna och de israeliska exportörerna. Utan Israels samarbete kanske den enda lagliga och effektiva lösningen för EU, förutom att upphäva avtalet, är att medlemsstaterna ifrågasätter ursprunget för praktiskt taget all israelisk export.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att göra en allmän kommentar: vårt sätt att föra denna debatt gör att vi beter oss som generaler som utkämpar ett krig som redan har utkämpats, som jag ser det. Personligen delar jag åsikten att det dröjde rätt länge innan EU kom till den punkten att dessa regler tydligt tillämpades. Men vi har gjort detta ganska länge nu, och detta faktum måste klargöras. Jag skulle också vilja lägga till att det politiska behovet av att diskutera och ingjuta energi i frågan har mer att göra med vad vi måste göra nu, än med utgångspunkten för diskussionen, som handlade om den faktiska förvaltningen av tullsystemet.
Som ledamot av kommissionen känner jag inte igen något i kommissionens diskussioner eller åtgärder beträffande den här frågan som liknar vad somliga här har sagt om ifrågasättandet av kommissionens enighet i förhållande till frågan. Detta har aldrig varit någon splittrande fråga i kommissionen. Andra har nämnt att medlemsstaterna måste vara överens. Det är helt korrekt.
Sandbæk frågade varför kommissionen inte officiellt har informerat medlemsstaterna om detta, och vad den kommer att göra. Jag upprepar vad jag sade i mitt första bidrag i den här debatten, nämligen att efter det att Israel bekräftat att dess tullmyndigheter utfärdade intyg för varor från bosättningar såsom av israeliskt ursprung, offentliggjorde kommissionen ett meddelande till importörerna i Europeiska unionens officiella tidning i november 2001 för att informera dem om situationen. Så för nästan två år sedan gjorde kommissionen vad Sandbæk begärde. Detta är en faktor som mina första kommentarer var uppbyggda kring. Det låter som om denna debatt handlar om ett krig som utkämpades för rätt länge sedan.
I februari i år - vilket var den tidpunkt då de sista interna tullmyndigheterna i medlemsstaterna möttes i frågan - hade omkring 100 000 euro indrivits som permanenta tullavgifter för dessa produktkategorier från början av 2003. Vi förväntar oss att nya siffror skall finnas tillgängliga i slutet av den här månaden, då nästa möte äger rum. Det garantibelopp som EU:s tullmyndigheter tagit för dessa produkter vid den tidpunkten var så mycket som 1,7 miljoner euro.
När vi är säkra på att varorna kommer från bosättningar tillämpar medlemsstaterna omedelbart tullavgifter. I de fall där det råder något tvivel, eller där de israeliska myndigheternas information om detta är oklar eller otillräcklig, tillämpar vi också tullavgifter efter att ha kontrollerat saken så noga vi kan. Detta ses över regelbundet i våra medlemsstater genom tullkommittén, som kommer att sammanträda igen i slutet av den här månaden. Detta är något som vi inte bara hanterar genom att införa ett meddelande i EUT; det är en aktiv kontinuerlig process.
Gahler frågade slutligen om villkoren och principerna för att bedöma anhopningen, och hur mycket behandling som krävs innan det blir en israelisk produkt. Det här är inte den enda plats i världen där vi måste fatta beslut om dessa frågor. Vi följer allmänna principer och kriterier beträffande hur mycket behandling som krävs innan en produkts ursprung fastställs. Det finns ingen särskild regel för Israel på den punkten.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
SKRIFTLIG RÖSTFÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Patakis (GUE/NGL).
Den fortsatta markockupationen av Israel, den israeliska militärens upprepade mordräder, dess terrornärvaro i Palestina och de godtyckliga gripandena, i kombination med de primitiva fängelseförhållandena, vägran att godta en palestinsk stat och den fortlöpande kränkningen av ett folks rätt till självbestämmande har skapat en explosiv situation i Mellanöstern och ett allmänt klimat av instabilitet och otrygghet, som Förenta staternas och EU:s imperialism vidmakthåller och underblåser, vilket framkallar ett berättigat motstånd bland palestinierna och ökar antalet självmordsattacker.
Utropandet av en självständig palestinsk stat med Jerusalem som huvudstad är en nödvändig förutsättning för varje seriöst försök att uppnå fred och återställa ett klimat av trygghet för palestinier och israeler.
Europaparlamentarikerna från Greklands kommunistiska parti ställer sig reservationslöst på det kämpande palestinska folkets sida och fördömer försöken att vidmakthålla den rådande situationen och att göra problemet bestående, vilket även framgår av kvartettens vägkarta, som uppenbarligen har brutit samman.
Europas folk kämpar för fred, mot imperialistiska militära inskridanden, såsom i Jugoslavien, Afghanistan och Irak, mot samarbetet med och stödet till Israel i dess krigiska strategi av kränkning av palestiniernas rättigheter och kommer genom sin kamp att sätta stopp för Europas militarisering, som syftar till att ytterligare förstärka imperialismen mot folken.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om ett betänkande (A5-0164/2003) för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om den särskilda ramen för bistånd till traditionella AVS-bananleverantörer (rådets förordning (EG) nr 856/1999) - Tvåårsrapport från kommissionen 2002 (KOM(2002) 763 - 2003/2091(INI)).

Fernández Martín (PPE-DE)
Herr talman! Kommissionens meddelande är en följd av bestämmelserna i rådets förordning om den särskilda ramen för bistånd till traditionella AVS-bananleverantörer. Syftet är att förbättra konkurrensen och stödja diversifieringen av jordbruksproduktionen i dessa länder. 
Jag vill framhålla att betydande summor, omkring 44 miljoner euro, anslogs till detta biståndsprojekt såväl 2001 som 2002 och att kommissionen har informerat oss om resultaten för dessa båda år. Jag är särskilt glad över att dels kunna säga att ansträngningarna för att diversifiera produktionen ökade under perioden och dels att dessa ansträngningar skedde i form av åtgärder för att stimulera projekt för utveckling av jordbruk och landsbygd. I båda fallen uppfylls eller uttrycks önskningar som både kommissionen och parlamentet ställde upp som mål då programmet antogs.
Jag bör dock nämna att vissa problem har uppstått. Kommissionen är utan tvivel medveten om dem, men de bör lösas genom att man snabbt vidtar vissa korrigerande åtgärder. För det första har det i vissa fall uppstått betydande och upprepade förseningar i fråga om mobilisering och användning av anslagen under de senaste åren, vilket inte har varit uppsåtligt från någons sida. Dessa förseningar har emellertid i regel skapat stora svårigheter för jordbrukarna i de producerande länderna. Några av dem hör till de 40 fattigaste länderna på jorden.
Några av dessa jordbrukare har berättat för oss om sina tvivel och - vilket särskilt gäller de västafrikanska jordbrukarna - sitt missnöje med de metoder kommissionen använder för att mäta jordbrukarnas konkurrenskraft, som ligger till grund för kommissionens kriterier för att bevilja stöd. Med den här bedömningsmetoden beaktas genomsnittliga produktionskostnader, försäkringar och transporter enligt Eurostats specifikationer.
Dessa siffror utgör dock ingen enhetlig definition. Det ger upphov till misstag som i vissa fall knappast är försumbara. Det är ibland högst betydande misstag, till skada för några av dessa länder.
Herr kommissionär! Jag är oroad över de minskade anslagen i budgeten för 2003, särskilt med tanke på att vi står inför en övergång från det nuvarande systemet till ett system som bara grundar sig på tulltaxor. Den övergången kan få mycket negativa effekter, inte bara för de traditionella AVS-ländernas produktion utan också för de bananproducerande regionerna i EU, om vi inte klarar av att vidta nödvändiga åtgärder när det är dags för oss att övergå från det nuvarande systemet till tulltaxesystemet.
Avslutningsvis begär jag två konkreta ändringar som är mycket viktiga för parlamentet och som jag hoppas även för kommissionen, nämligen. ökade ansträngningar för att framöver undvika alla dröjsmål med utbetalningar och utvärdering av odlings- och produktionsmetoder, i syfte att hindra finansiering av projekt som har negativa miljöeffekter och dessutom skadliga effekter på bananarbetarnas hälsa i producentländerna. Användning av biologiskt nedbrytbara ämnen vid bananodling måste här prioriteras.

Nielson
. (EN) Låt mig börja med att säga något om utvecklingen av betalningar. Jag håller med om att detta har varit ett rätt stort problem under startfasen, men jag kan också informera er om att det belopp som fakturerades år 2002 var på nära 41,5 miljoner euro. Det är nära sju gånger mer än det belopp som fakturerades år 1999, och mer än tre gånger så mycket som det belopp som fakturerades år 2001.
Även om vi ännu inte kan dra tydliga slutsatser för det innevarande året är den allmänna trenden relativt positiv, och en liknande utbetalning på ungefär 40 miljoner euro förväntas för hela detta år.
Vi befinner oss nu på en verksamhetsnivå som motsvarar förväntningarna tämligen väl. Allt detta är ganska komplext; det finns så många olika intressen som förtjänar att skyddas, och det finns många historiska, sociala och politiska faktorer i allt som rör bananer. Kommissionen är väl medveten om svårigheterna med att kombinera principen med lika marknadstillträde med ett hänsynstagande för de strukturella problem som små sårbara ekonomier möter. Den särskilda ramen för bistånd har sitt upphov i dessa frågor och hanterar dem på ett konkret sätt. Det bör också noteras att detta inte var något som påtvingades våra partner på detta område, utan det återspeglar ordentliga förhandlingar.
Efter de obestridliga svårigheterna under startfasen kan betydande framsteg nu iakttas när det gäller genomförandet av planen: jag har just angett dessa siffror. Vi har nu uppnått en tillfredsställande nivå i fråga om betalningar. Som svar på kommissionens upprepade förslag ändrar flera AVS-bananleverantörer sina strategier och söker mer ekonomiskt stöd för att finansiera en omställning där bananindustrin inte längre är hållbar. Denna process förväntas fortsätta, och de minst konkurrenskraftiga bananleverantörerna kommer enbart att använda de tillgängliga medlen för omställning och som social kompensation.
När det gäller den möjliga ökade importen till följd av utvidgningen, vilket är en viktig diskussion, enades man vid toppmötet i Köpenhamn om att lämpliga åtgärder skulle vidtas för att garantera en tillräcklig banantillförsel till EU:s konsumenter i enlighet med WTO-reglerna. Alla ökade banankvoter, vilket skulle vara föremål för förhandlingar inom ramen för WTO, skulle ta hänsyn till dessa producenters intressen.
Kommissionen är väl medveten om sina förpliktelser enligt Cotonouavtalet, inklusive dem som gäller att säkerställa den fortsatta avsättningen för AVS-bananer på den europeiska marknaden, och vi är förstås beslutna att göra allt vi kan för att respektera detta.

Medina Ortega (PSE).
Herr talman! Som talesman för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vill jag tacka Fernández för detta betänkande. Det är mer en bedömning än ett lagstiftningsbetänkande. Jag vill också tacka kommissionsledamot Nielson för hans uttalande.
Som föredraganden säger har vi nått slutfasen av en ordning för att skydda bananimport. Ordningen upphör den 31 december 2005. Europeiska unionen har kunnat behålla särskilda privilegier för tolv små länder, precis som Fernández berättade för oss. Några av dessa tillhör världens fattigaste länder och behöver därför vår hjälp. Det handlar bland annat om Somalia, Jamaica och Dominica.
Den 31 december 2005 ligger mycket nära i tiden. Det finns en garanti och tullpreferens i Cotonouavtalet som måste bibehållas. Det är dock uppenbart att bananproducenterna kommer att få problem när slutdatumet närmar sig. Det är nämligen högst troligt att gemenskapsmarknaden kommer att svämmas över av bananer från multinationella företag. Framför allt har föredraganden pekat på en annan fara, och det är att utvidgningen kommer att användas för att rättfärdiga ännu förmånligare preferenser för dessa multinationella företag för att öppna våra marknader till nackdel både för gemenskapens producenter och traditionella AVS-producenter.
Jag tror att kommissionsledamot Nielson nu är medveten om dessa problem. Han nämnde att biståndet har legat på ungefär samma nivå, det vill säga omkring 40 miljoner euro under de senaste åren. Jag vet inte i vilken utsträckning den summan kan ändras för att anpassas till de behov som oundvikligen uppkommer till följd av övergången från en protektionistisk bananordning till en öppen ordning som bara styrs av tullens begränsningar.
Jag upprepar därför vårt stöd till Fernández' betänkande och hoppas att kommissionen kommer att fortsätta att stödja denna lilla grupp av fattiga länder.

Casaca (PSE).
Herr talman, ärade kommissionär, mina damer och herrar! Bananer är ytterst viktiga produkter för ekonomin och markanvändningen i flera europeiska regioner, i synnerhet i de makronesiska ögrupperna i Atlanten, men de är även avgörande för några mindre utvecklade länder gentemot vilka vi har bindande rättsliga eller politiska förpliktelser.
Därför gratulerar jag föredraganden, Fernández Martín, och stöder hans slutsatser och hans idéer i den fråga vi nu behandlar. Jag ger även mitt stöd till min vän och kollega, Medina Ortega, som också är landsman till föredraganden. Jag delar i synnerhet hans oro över de knappa finansiella medel som ställs till förfogande genom denna förordning.
Jag vill emellertid ta detta tillfälle i akt för att ta upp några grundläggande frågor om öppenhet och tydliga förfaranden i det sätt som den nuvarande lagstiftningen tillämpas på. Det är inte acceptabelt att de medel vi diskuterar anslås genom kommissionsbeslut som inte offentliggörs och bygger på ett onödigt komplicerat beräkningssystem, på grundval av tämligen felaktigt definierade principer, med användning av data vars rigorositet och jämförbarhet kan ifrågasättas och som är utspridda över två förordningar och flera artiklar och bilagor.
Gemenskapslagstiftningens syften måste vara tydliga, så enkla som möjligt att genomföra och tillämpas på ett öppet sätt. Banan- och ananasproducenternas förbund i Elfenbenskusten har med rätta förklarat att denna förordning inte uppfyller dessa kriterier.
Därför hoppas jag att kommissionen kommer att informera parlamentet om sina beslut att finansiera organisationer i mottagarländer, liksom även om de kalkyler som ligger till grund för dessa, de data kommissionen har använt och även den rättsliga grunden och vad den har gjort med outnyttjade anslag från budgetpost B7-8710. En enkel och öppen rättslig ram är avgörande, på detta och andra områden, för att skapa en positiv och varaktig förbindelse mellan de europeiska institutionerna och deras samarbetsparter.

Nielson
. (EN) Herr talman! Som svar på Casacas senaste kommentarer, motsvarar detta inte vårt sätt att göra dessa saker. Ingen av stödmottagarna har någonsin ifrågasatt korrektheten hos beräkningarna av de individuella årliga beloppen. Detta diskuteras också vid möten med företrädare för dessa länder. Jag vill lägga till att företrädarna för producenterna från Elfenbenskusten vid ett av dessa möten påpekade att enligt deras åsikt har kommissionen alltid tillämpat den metod som föreskrivs i kommissionens förordning på ett korrekt och rättvist sätt.
Att dessa kriterier är komplexa återspeglar endast det faktum att vi står där vi står till följd av förhandlingar där motstridiga och många olika särskilda intressen måste förlikas. Det är det komplexiteten beror på. För en gångs skull är det något som vi i kommissionen inte är skyldiga till.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatterna i dag.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0190/2003) av Fernando Fernández Martín för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om ?Obundet bistånd: öka biståndets effektivitet? (KOM(2002) 639 - 2002/2284(INI)).

Fernández Martín (PPE-DE)
Herr talman! Det ömsesidiga beroendet i världen är i dag större än någonsin tidigare. Vi delar samma problem: fattigdom, hunger, militära konflikter, invandring, överförbara sjukdomar, miljökatastrofer, etc. Det arbete som görs för att lösa dessa problem måste samordnas och alla måste delta i det. 
I detta sammanhang har frågan om utvecklingsstöd blivit viktigare än någonsin. Jag tycker att det här var helt rätt tidpunkt för kommissionen att utarbeta sitt meddelande till rådet och parlamentet, som vi i dag diskuterar.
Det betänkande jag i dag lägger fram för utskottet för utveckling och samarbete är ett resultat av arbetsinsatser och bidrag från såväl politiska grupper som mina kolleger. Jag är särskilt tacksam och glad för det.
Som vi vet är Europeiska unionen och dess medlemsstater världens största givare av offentligt utvecklingsbistånd. Den europeiska modellens traditionella mekanismer har dock inte alltid gjort det möjligt att fullt ut nå de önskade samarbetsmålen. Det är svårt för oss att garantera att resultaten kontrolleras och göra en riktig utvärdering av dem, eftersom genomförandet av programmen och projekten är uppdelat på både nationella samarbetsorganisationer och fasta förfaranden, som på olika sätt knyter mottagandet av biståndet till köp av varor och tjänster i givarländerna med detta bistånd.
Enligt Världsbankens siffror, som offentliggjordes här i kammaren under ett anförande som hölls av bankens ordförande Wolfensohn, skulle obundet bistånd innebära en minskning av transaktionskostnaderna med upp till 25 procent. Vi välkomnar därför kommissionens initiativ, som kan bidra till att ge liv åt diskussionen om denna fråga. Den diskussionen pågår nu bland medlemsstater och multilaterala organisationer. De har långtifrån nått någon överenskommelse som skulle vara bindande för alla parter, och då särskilt för de största givarna.
Jag är övertygad om att vi i den här debatten måste hålla fast vid tanken att biståndsprioriteringarna skall vara anpassade till mottagarländernas intressen. Den tanken kan för vilken iakttagare som helst nästan förefalla övertydlig, men den tillämpas för närvarande inte i praktiken. Därför spelar vissa europeiska länder en viktig roll i samarbetet som offentliga biståndsgivare, men de intäkter de får tillbaka för att ge biståndet överskrider de egna bidragen till biståndsprogrammen, ibland med råge. Jag tror att vi alla känner till denna praxis, och det är ett tydligt bevis på en viss cynism i givarländerna, det vill säga våra egna länder. Därför måste vi anstränga oss för att försöka råda bot på denna situation.
Självklart uppstår inte den här utvecklingen till följd av en medveten och ond önskan om att saker och ting skall gå snett, utan på grund av en hel rad orsaker som vi inte kan gå in på här. Huvudsaken är att vi använder våra erfarenheter för att driva på genomförandet av dessa idéer, samtidigt som vi beaktar vissa överväganden, som de vi nämner i punkt 4 i betänkandet, för att garantera att våra mål nås och undvika vissa oönskade effekter. Med andra ord vore det exempelvis till hjälp om kommissionen beaktade nödvändigheten av att behandla sektorsövergripande och geografiska eller regionala budgetposter likvärdigt, så att öppna anbudsförfaranden kan införas och garanteras, vilket inte alltid är fallet. Dessa anbudsförfaranden kommer att gälla alla medlemsstater och kandidatländer, alla utvecklingsländer och alla industriländer, under förutsättning att de möter ett gensvar hos tredje länder och att de godkänns av mottagarländerna.
Avslutningsvis vill jag uttryckligen nämna en begäran från många utvecklingsländer och icke statliga organisationer. Denna begäran är att lokala leverantörer och tjänsteleverantörer skall ges företräde vid tilldelning av kontrakt både i mottagarlandet och i grannländerna i samma region, under förutsättning att tillräckliga utbildningsåtgärder sätts in för att garantera att projekt slutförs på ett tillfredsställande sätt, och inte lämnas oavslutade, vilket är frustrerande. Det finns många och uppenbara skäl till denna begäran, och det vore nästan övertydligt att räkna upp dem. De kan dock sammanfattas i en önskan om att bidra till utvecklingen av de lokala marknaderna i dessa länder.

Nielson
. (EN) Meddelandet om obundet bistånd lades fram den 18 november 2002, och det kvarstår fortfarande en hel del arbete för oss, även om vi gjort goda politiska framsteg i frågan sedan förra året.
Denna fråga kan framstå som mycket teknisk och svår att hantera, men den kan ha en tämligen stor inverkan på området i fråga om effektiviteten, valuta för pengarna när det gäller vårt bistånd och också dynamiken i samarbetet med våra partnerländer - exakt på det sätt som Fernández Martin har tydliggjort.
Jag är tacksam för hans arbete i den här frågan. Hans betänkande återspeglar en bred enighet oss emellan. Vi har uppnått en enighet i rådet om obundet gemenskapsbistånd, och när nu resolutionen har lagts fram i parlamentet kan vi börja att arbeta med tillämpningen.
Vi kommer att inrikta oss på konkreta förslag för att förändra de olika berörda rättsliga instrumenten. Förslaget om att införa ändringar i de befintliga förordningarna kommer att falla under medbeslutandeförfarandet, och därför kommer parlamentets roll när det gäller att föra frågan framåt att vara grundläggande. Jag ser fram emot att diskutera detta med parlamentet under loppet av det kommande året.
Vi kommer att fortsätta att arbeta med att fastställa fakta beträffande obundet bistånd. Ett av problemen är att det är mycket svårt att finna konkreta, pålitliga uppgifter om inverkan av obundet bistånd. Vi kommer att inleda en studie i frågan före slutet av året.
Vi kommer att försöka att övertyga andra givare som fortfarande tvekar att ansluta sig till oss, särskilt genom arbetet i OECD:s kommitté för utvecklingssamarbete och dess nya arbetsgrupp för biståndseffektivitet.
Samtidigt som jag välkomnar rådets samtycke när det gäller obundet gemenskapsbistånd, vill jag uttrycka min besvikelse över vissa medlemsstaters ovillighet - och särskilt en medlemsstats ovillighet - att förbinda sig i fråga om obundet bilateralt bistånd. Detta har två aspekter: en är den väletablerade diskussionen om huruvida det officiella utvecklingsstödet och upphandlingen där utgör en del av den inre marknaden eller inte. Detta är en intern EU-diskussion. Enligt kommissionens åsikt är svaret tydligt ?ja?, upphandlingsdirektivet omfattar förvisso utvecklingsstöd.
Vissa länder som har tvivlat på detta under åren, inklusive mitt eget, tvivlar tydligen inte längre på det. En medlemsstat står emellertid fortfarande fast vid en annan åsikt. Jag skulle svara dem: ?Okej, vi ses i rätten?.
Den andra punkten där en diskussion är mer öppen och mer befogad gäller vad medlemsstaterna gör i den bredare globala diskussionen inom ramen för OECD i fråga om obundet bistånd. Där har vi en överenskommelse om obundet bistånd till gruppen med minst utvecklade länder. Omfattningen av vad man har enats om motsvarar ungefär 2 procent av det totala offentliga utvecklingsbiståndet - det är inte mycket.
Kommissionen uppfyller vad den måste göra för att genomföra denna överenskommelse, och presterar faktiskt ännu mer. Men vi har en annan åsikt: ett skäl är att vi inte vill göra skillnad mellan de minst utvecklade länderna och resten av länderna. Vi är redo att göra allt bistånd obundet, och vi har rättsliga förpliktelser gentemot AVS-länderna till exempel, vilket innebär att som grupp har de möjlighet att lämna anbud på allt som rör samtliga 78 länder.
Inför konferensen om utvecklingssamarbete i Monterrey har medlemsstaterna förbundit sig att fullfölja diskussionerna om ytterligare obundet bilateralt bistånd. Kommissionen medger att vi både måste öka biståndsomfattningen och dess effektivitet genom åtgärder som de som vi diskuterar i dag. Det gläder mig verkligen att ha fått en signal från parlamentet, och jag ser fram emot att föra frågan vidare.
Det är sant att vi måste insistera på viss ömsesidighet, eftersom den här frågan också handlar om att ta hand om handelsintressen som öppnar sig för vår del, om till exempel Förenta staterna inte gör samma sak. Det är tydligt att det inte är något som vi har mandat att göra. Det är nu tydligt att vår policy är att vi vill sträva efter den stora lösningen i frågan.

McNally (PSE)
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera föredraganden till ett utmärkt och lägligt betänkande. Som han sade, lever vi nu i en värld där alla är helt beroende av varandra, och ett lands problem innebär problem för oss alla, problem som fattigdom, hungersnöd, sjukdomar, miljökatastrofer och brottslighet. Det är vårt gemensamma ansvar att lösa dessa frågor och att arbeta mot en konsekvent och sammanhängande strategi. 
Utvecklingsstödet kan spela en central roll i arbetet med att uppnå lösningar, men bara om det är befriat från handelsåtaganden. De förslag vi har framför oss utgör ett positivt steg mot att göra utvecklingsstödet mer effektivt. Obundet bistånd är ett direkt sätt att öka denna effektivitet, men vi måste erkänna och inse, liksom kommissionsledamoten klargjorde, att i vissa medlemsstater är bundet bistånd fortfarande allmän praxis. Vi måste därför vidta omedelbara åtgärder för att ta itu med bristerna hos våra nuvarande metoder. Herr kommissionär, kan jag få säga ?lycka till!? när ni möter den motsträviga medlemsstaten i rätten, eftersom vi inte kan acceptera att en medlemsstat spelar ett annat spel än de andra. Vi har, som ni säger, en gemensam marknad.
Jag stöder behovet av reform. Det kommer att leda till ökad öppenhet och ansvarighet. Det är en komplex process, och vi välkomnar kommissionens avsikt att lägga fram lagstiftningsförslag och förändringar i den befintliga lagstiftningen, och hoppas att detta inte kommer att leda till ökad byråkrati.
Jag skulle vilja betona att det inte är någon slutlig åtgärd att se till att stödet inte är knutet till handeln, men det är ett sätt att öka effektiviteten hos stödbeviljandet. Det huvudsakliga syftet med att bevilja stöd är att minska fattigdomen. Så det är inte en isolerad idé, utan en del av en pågående debatt som i någon mån kommer att fullföljas i Cancún nästa vecka.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill framföra mitt uppriktiga tack till min kollega Fernández Martín för ett kärnfullt men välbalanserat betänkande. Jag vill även be kommissionsledamot Nielson att framföra mitt tack till dem som deltagit i utarbetandet av kommissionens meddelande. Texten är skriven på ett tydligt språk och med en generös ton. 
Metoden med bundet bistånd kan i teorin till och med ställa utvecklingsbiståndet helt på ända, vilket innebär att givarstaten gynnas och det avsedda mottagarlandet blir ännu fattigare. Även om en sådan extrem paradox - som är välkänd i ekonomiska teorier - inte nödvändigtvis uppstår särskilt lätt i praktiken, är den dock en påminnelse om de effektivitetsförluster och snedvridningar inom biståndet som fortfarande uppstår och dessutom tillåts i verkligheten.
Världsbanken och OECD uppskattar att man genom att öka effektiviteten åstadkommer besparingar på omkring 25 procent. Föredraganden uppskattar att nettovinsten av att göra biståndet obundet skulle kunna uppgå till så mycket som fem miljarder dollar i reda pengar. När man vet att det går att åstadkomma mirakel i utvecklingssamarbetet med bara små penningbelopp, är en sådan här ökning på flera miljarder euro hisnande. Det är viktigt att Europeiska unionen är villigt att ta initiativ i frågan, eftersom EU och medlemsstaterna tillsammans svarar för hälften av världens utvecklingsbistånd. Effektivitetsförlusterna i utvecklingssamarbetet är därför långtifrån obetydliga, mätt i reella termer.
Det är viktigt att slutsatserna från Barcelona genomförs snabbt. Det borde vara självklart för EU:s medlemsstater i enlighet med enkla marknadsekonomiska principer att frikoppla givarnas bistånd. De centrala konkurrensprinciper som antagits inom EU kommer här att vara till utvecklingsländernas fördel. Då möjliggörs, vilket vi redan har sett, även inköp av varor från lokala leverantörer och leverantörer i andra utvecklingsländer, vilket leder till en multipeleffekt för biståndseffektiviteten.
Utöver den välfärdsvinst som uppnås i utvecklingsländerna, kommer det även att vara viktigt att upphandlingar avregleras inom EU, eftersom den praxis att binda biståndet som fortfarande tillämpas i många medlemsstater även snedvrider konkurrensen mellan medlemsstaterna själva och strider mot konkurrensbestämmelserna i EG-fördraget.

Martínez Martínez (PSE).
Herr talman! Bistånd som är villkorat av inköp av varor eller tjänster i givarländerna har vid upprepade tillfällen fördömts som omoraliskt och ineffektivt av såväl mottagarländerna och de hårdast drabbade icke statliga organisationerna å ena sidan som majoriteten av de organisationer som arbetar med biståndsfrågor å andra sidan. Bland de senare finns många mellanstatliga organisationer.
1996 publicerade kommittén för utvecklingsbistånd (DAC) inom Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) ett strategidokument med titeln ?Shaping the 21st Century: the Contribution of Development Cooperation?. I detta dokument ifrågasattes förfarandet att ställa villkor för utvecklingsstödet, och man visade att det var oförenligt med det nya synsätt som skall vara vägledande för initiativ på detta område.
Sedan dess har detta synsätt gradvis antagit en slutlig och fast form genom ett antal viktiga uttalanden och resolutioner, exempelvis DAC:s rekommendation som antogs i maj 2001, där man kräver att bistånd till de minst utvecklade länderna skall vara obundet.
Framför allt antog världssamfundet samförståndet från Monterrey vid den internationella konferensen om utvecklingssamarbete i mars 2002, och förband sig att stödja initiativ som syftar till att fasa ut det bundna biståndet.
I sitt meddelande från november 2002 med titeln ?Obundet bistånd: öka biståndets effektivitet? ger kommissionen ett svar på just de löften som gavs i Monterrey. Kommissionen går ännu längre än DAC:s resolution, eftersom den utvidgar behovet av obundet stöd till att omfatta alla utvecklingsländer, och inte bara de minst utvecklade länderna. Kommissionen utvidgar också det obundna stödet till alla biståndssektorer, inklusive livsmedelsbistånd.
Samtliga dessa rekommendationer fortsätter att vinna genomslag, under påtryckningar från allmänhetens och icke statliga organisationers lobbyverksamhet. De har emellertid inte gjort något större intryck på ett stort antal länder som fortsätter att bevilja bundet bistånd, antingen öppet eller i smyg. Så är tyvärr också fallet med flera EU-medlemsstater. Resultatet är en betydande diskrepans mellan å ena sidan den politik som parlamentet förordar och som kommissionen verkställer, och den politik som förs i vissa medlemsstater å andra sidan, som exempelvis i Spanien under José María Aznar.
Det är ingen överraskning att det betänkande som lagts fram av Fernández Martín, som är ledamot i ?Partido Popular? i mitt land, inledningsvis tar upp en rad betänkligheter i fråga om den progressiva strategi som kommissionen förordar, en strategi där man ställer sig positiv till göra utvecklingssamarbetet obundet. Till föredragandens försvar måste man dock säga att han visat förståelse och flexibilitet genom att godkänna de ändringsförslag som ingivits till hans ursprungliga förslag. Det har lett till betydande förbättringar av hans slutliga text.
Texten innefattar ett förslag till resolution som antagits av utskottet för utveckling och samarbete. Vi kommer med tämligen stort nöje att rösta för förslaget, eftersom man där förordar ett helt obundet utvecklingsbistånd, både vad gäller Europeiska unionens bistånd och det bistånd som ges av var och en av medlemsstaterna.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag skulle bara vilja göra ett par påpekanden. Beträffande Korholas kommentarer är det sant att Världsbanken och FN för många år sedan uppgav att upp till 25 procent av utvecklingsstödet slösades bort ur mottagarländernas synvinkel, eftersom stödet knöts till givarländerna. Denna siffra är inte acceptabel för kommissionen, eftersom vi har fri konkurrens mellan de femton medlemsstaterna, och att lägga till en sextonde medlemsstat ändrar inte egentligen vad det handlar om när det gäller att säkra konkurrensen i våra anbudsförfaranden. Därför handlar dynamiken i frågan huvudsakligen om det klassiska fallet med huruvida ett enda bilateralt givarland ger bundet eller obundet bistånd. För kommissionen är dynamiken i detta, ekonomiskt sett, inte särskilt bra.
Jag skulle vilja lägga till att till följd av tillgången för AVS-länder, har dessa länder rätt att lämna anbud i alla våra anbudsförfaranden som rör dem. Omkring 25 procent av alla anbudsförfaranden går nu till AVS-anbudslämnare. Det är bra, och det ingår i vad Fernández Martín talade om som viktigt att uppnå.
Det är slutligen sant att livsmedelsbistånd och transporten av livsmedelsbistånd - för att Förenta staterna insisterat på det och genom beslutet i OECD:s kommitté för utvecklingssamarbete - har uteslutits från vad som borde omfattas av obundet bistånd. Detta är mycket tråkigt, och det är därför vi särskilt hänvisar till detta problem som en av faktorerna i den större frågan om obundet bistånd.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatten i dag.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag om bombattentatet i Mumbai:
B5-0371/2003 framlagt av Gerard Collins, för UEN-gruppen,
B5-0376/2003 framlagt av Bob van den Bos, för ELDR-gruppen,
B5-0379/2003 framlagt av Jean Lambert och Reinhold Messner, för Verts/ALE-gruppen,
B5-0381/2003 framlagt av Margrietus J. van den Berg och Maria Carrilho, för PSE-gruppen,
B5-0386/2003 framlagt av Giuseppe Di Lello Finuoli och Esko Olavi Seppänen, för GUE/NGL-gruppen och
B5-0387/2003 framlagt av Charles Tannock med flera, för PPE-DE-gruppen.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Det förvånar mig att min politiska grupp för en gångs skull får tala först i debatten. Jag förde nyligen ett långt och intressant samtal i Skottland med Indiens generalkonsul, och vi reflekterade över problemen med att försöka utgöra en stat vars omfattning är kontinental och vars karaktär är flerspråkig. En stat vars medborgare har flera trosläror eller inga alls, som har minnen av historisk antagonism mellan religiösa samfund, och som försöker att upprätthålla en fungerande demokratisk struktur och leva i fred med sina grannar.
Vi tänkte på både Europa och Indien, och det gör oss i Europeiska unionen ödmjuka i vårt arbete med att förbättra vår konstitution, att tänka sig att Indien har uppnått denna kontinentomfattande flerspråkiga demokrati i en sekulär stat under mer än femtio år vid det här laget. Vi har mycket att lära av Indien, och vi borde närma oss dagens debatt med en viss känsla av ödmjukhet i det hänseendet.
Som de fruktansvärda händelserna i Mumbai visar, fungerar dock uppenbarligen inte allt i Indien. Frågan om förmågan att upprätthålla en sekulär stat med religiös tolerans ligger nu framför oss, liksom frågan om huruvida det spända förhållandet med Pakistan kommer att lugnas ned och huruvida förhållandena mellan olika grupper i Indien kommer att bli fredliga.
Detta är bakgrunden till den beundransvärda resolution som lagts fram för oss i dag. I en del av resolutionen påpekas på sätt och vis helt enkelt det uppenbara: självklart fördömer vi bombattentaten i Mumbai, självklart beklagar vi att civila medborgare är offer; självklart känner vi stor sympati med offren. Vi stöder den indiska regeringen i dess kamp mot terrorismen, men det finns mer att säga än det, och en del av det sägs i min grupps ändringsförslag till resolutionen, där vi kräver att ytterligare åtgärder skall vidtas för att genomföra den indiska konstitutionella lagen korrekt och förhindra våld mellan folkgrupper i Indien. Vi är till exempel särskilt medvetna om Amnesty Internationals rapporter på senare tid om problemen i Gujarat och reaktionen på massakern där 2002. Den indiska statliga människorättskommissionen (National Human Rights Commission) har själv krävt ökad vaksamhet från de indiska myndigheternas sida och ett effektivt skydd av de konstitutionella rättigheterna. Samtidigt välkomnar vi den pakistanska regeringens försäkran om att den också beklagar och inte har tid för terroristdådet i Mumbai.
Dessa tider är kritiska, men vi måste också vara kritiskt förstående mot den indiska staten. Saker och ting går fel i Indien som kommer att kräva beslutsamhet för att förbättra dem. Vi borde anta den här resolutionen och de ändringsförslag till den som min grupp och ELDR-gruppen lagt fram.

Van den Bos (ELDR).
Under lång tid var Indien ett stabilt land där hinduer och muslimer levde sida vid sida i fred. Terroristattentaten i Mumbai förra veckan skulle mycket väl kunna vara början till ett ökat våld mellan företrädare för de religiösa samfunden. Jag hoppas verkligen att så inte är fallet. En av de misstänkta har redan sagt att han med det här dådet ville hämnas för de antimuslimska kravallerna i Gujarat förra året, då 2 000 muslimer miste livet. Utvecklingen i Indien de femtio senaste åren har kännetecknats av kulturell mångfald och ett heterogent samhälle. Under den senaste tioårsperioden har vi dock sett ett ökande främlingskap mellan muslimer och hinduer. Den närliggande orsaken är frågan om guden Rams tempel. Den djupliggande orsaken bör dock snarare sökas i den tilltagande hinduistiska nationalismen, där tro och nationell identitet sammanfaller. Hinduerna fruktar muslimer och kristna, främst i demografiskt avseende. 
Avslutningsvis innebär de spända förbindelserna med Pakistan naturligtvis en ständig och stor påfrestning för relationerna mellan dessa grupper, så även i Indien. Den indiska regeringen måste ta de här problemen på allvar och verkar nu också göra det. En upptrappning måste till varje pris förhindras. Jag har lagt fram ett ändringsförslag, i vilket den indiska regeringen uppmanas att utarbeta en sådan handlingsplan. Indien är inte det enda land där det förekommer spänningar mellan olika religioner. Nästan hälften av den senaste tidens våldsamma konflikter i världen har en religiös dimension. Därför har jag i mitt betänkande om de mänskliga rättigheterna uttryckligen begärt att den här frågan skall uppmärksammas. En institutionaliserad dialog bör inrättas mellan de viktigaste världsreligionerna. Europeiska unionen bör också undersöka den här frågan. Indien var under lång tid ett bra exempel på fredlig samexistens mellan olika religioner. Landet måste göra allt man förmår för att återigen bli det fredliga, stabila land det varit under så lång tid.

Casaca (PSE).
Herr talman! Jag vill, liksom andra talare, börja med att på mina och Europeiska socialistpartiets grupps vägnar framföra vårt deltagande till de indiska myndigheterna och till alla släktingar till offren för det förfärliga attentat som begicks i Mumbai. Jag vill även ta detta tillfälle i akt för att säga - som MacCormick sade - att det sannerligen finns mer att säga i frågan, även om det är avgörande att börja med att säga just det som han sade, men inte, anser jag, om det innebär att man tar upp ytterligare problem, om än mycket reella, om mänskliga rättigheter i Indien. Jag anser inte att detta är rätt tid, plats, eller sätt att ta upp sådana frågor. Vi behöver nämligen inte ett försök att rättfärdiga någon form av terrorism mot civila, vilket är vad som har inträffat i det här fallet. Vi måste fördöma alla sådana terroristhandlingar, oavsett om det gäller attentatet i Mumbai eller de som har försatt Israel i ett tillstånd av konstant sorg, eller, till exempel, det attentat som ägde rum i Buenos Aires, vilket de brittiska rättsliga myndigheterna först nu har börjat ta itu med, vilket de gör alldeles utomordentligt, på ett sätt som borde noteras av alla och som faktiskt borde vara norm för alla politiska myndigheter i Europa. Detta är tyvärr inte alltid fallet.
Vi får inte tveka att fördöma terroristattentat av detta slag och inte försöka att rättfärdiga dem. Vårt fördömande av fanatismen måste vara tydligt, otvetydigt och beslutsamt. Detta budskap vill jag framföra med största möjliga tydlighet, och det är skälet till att jag inte anser att de ändringsförslag som har lagts fram av gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp är lämpliga.
Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Såsom grundare av Europaparlamentets grupp ?Friends of India?, är min avsikt med denna resolution att den skall vara en solidaritetsgest med Indiens folk och regering mot det tanklösa våld som begås av ett litet antal fanatiker som har sitt ursprung bland islamiska extremister. De anser att dödandet i Bombay med bombningen av oskyldiga, däribland barn och medlemmar av deras egen muslimska tro, är berättigade och ett sätt att destabilisera den största mångkulturella och demokratiska framgångshistorien i världen. 
Jag hyllar också myndigheternas professionalitet, inte bara i deras snara framgångar med att gripa de misstänkta och förhoppningsvis slutligen säkra fällande domar, utan framför allt, för att de hindrat ett upptrappande av ytterligare våld mellan folkgrupper.
Jag välkomnar också den pakistanska regeringens gensvar, men den måste slå till på allvar om några bevis framkommer på kopplingar till Lashkar-e-Toiba, och om någon av dess aktiviteter visar sig ha inletts från pakistanskt territorium. Jag välkomnar emellertid särskilt deras fördömande av bombattentatet.
Det är oumbärligt att Indiens politiska stabilitet som regional kärnkraftssupermakt upprätthålls av alla EU-medlemsstater, och alla övriga demokratiska nationer i världen. Indien är ett land där alla grupper har uppnått de högsta ämbetena, vilket åskådliggörs genom dess nuvarande president och statschef, som är muslim. Inom 20 år kommer det befolkningsmässigt sett att vara det största landet i världen, och gå om Kina.
Terrorism är motsatsen till alla de värderingar som människor hyser som strävar efter att skapa något snarare än att förstöra. Denna kammare fördömer detta överallt, i hela världen.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! I bombningarna vid Gateway of India och Zaveri Bazaar i Mumbai den 25 augusti 2003 dödades och skadades mängder med oskyldiga civila medborgare. Dessa förödande och fega terroristattentat påminner oss alla om att terrorismens gissel är ett hot som alla demokratier står inför. Det är en utmaning som vi måste möta tillsammans, genom att stärka säkerhetssamarbetet på bilateral och multilateral basis. Särskilt Förenade kungariket har starka historiska band med Indien. Jag utgår från att den brittiska regeringen kommer att ge Indien allt stöd den förmår i kampen mot terrorismen.
De indiska myndigheterna och det indiska folket har visat en lovvärd behärskning inför dessa senaste illdåd. Det är naturligtvis det rätta bemötandet. Terroristerna vill väcka större hat och fientlighet och undergräva inte bara den sekulära demokratin, som har varit en del av vårt arv till Indien och Indiens stora styrka och föredöme, utan också de hoppfulla tecknen på det närmande som på senare tid har iakttagits mellan Indien och Pakistan.
Pakistan borde nu tydligt visa sin vilja att i samarbete med de indiska säkerhetsmyndigheterna vidta effektiva åtgärder mot terrorister vid dess gränser mot Afghanistan, och nu, än mer brådskande, vid dess gränser mot Indien, innan ytterligare en katastrof äger rum.

Ford (PSE).
Herr talman! Jag talar för socialistgruppen. Vi stöder den gemensamma resolutionen, men samtidigt skulle jag vilja stödja Casacas kommentar om att vi inte borde utvidga denna resolution till att omfatta saker utanför dess ursprungliga villkor. Därför kommer vi inte att stödja de två ändringsförslagen från liberalerna och De gröna.
PSE-gruppen fördömer naturligtvis de fega ?tvillingtornsbombningarna? vid Gateway of India och Zaveri Bazaar i Mumbai den 25 augusti 2003, där så många människor dödades och skadades. Världssamfundet kan under inga omständigheter acceptera några terroristattentat som har civila medborgare som mål, och som leder till att oskyldiga människor får sätta livet till. Dessa terroristbomber var tydligt utformade för att orsaka så många civila offer som möjligt, destabilisera det indiska samhället och försvaga den indiska ekonomin. Ändå omkom människor från både de hinduiska och muslimska samfunden i Indien i attentatet, och arbetade tillsammans under räddningsinsatserna. Vi har bevittnat en behärskningsgrad som vi måste välkomna.
Samtidigt välkomnar vi uttalandet från Pakistans utrikesminister där han framförde sin sympati med offren och deras familjer. Vi uppmanar kommissionen, rådet och detta parlament att göra allt de kan för att se till att det aktuella närmandet mellan Indien och Pakistan inte skadas av dessa händelser.

Beysen (NI).
Herr talman, mina damer och herrar! Det är självklart att Europeiska unionen inte kan förbigå terroristattentaten i Mumbai med tystnad. Inte nog med att dessa bombattentat, som drabbade Indiens ekonomiska hjärta, kostade 52 människor livet, de hotade även att äventyra fredsprocessen i området. Det är beklagligt att det här skulle hända just nu och äventyra fredsförhandlingarna mellan Indien och Pakistan om Kashmir, ett område som båda länderna hett eftertraktar. Indien har under en längre tid gjort stora insatser för att få slut på konflikten. Den indiska regeringen driver ju när allt kommer omkring en politik som är inriktad på en fredlig samlevnad mellan olika befolkningsgrupper, vilket illustreras av att många muslimer innehar höga regeringsposter. Indien är dessutom det enda land i södra Asien som valt en sekulär och pluralistisk statsform. Ett sådant val är ett tydligt uttryck av tolerans gentemot de olika befolkningsgrupperna. Det säger sig självt att detta väcker mycket viktiga frågor, som måste beaktas med avseende på Indiens viktiga ställning, inte bara i Asien utan även i hela världen. Vi får trots allt inte bortse från att Indien är en supermakt som förfogar över en stor ekonomisk potential och att landet samtidigt är en viktig handelspartner för Europeiska unionen. Syftet med detta våld var att destabilisera samhället och skada den indiska ekonomin. Världssamfundet bör ägna mer uppmärksamhet åt den tilltagande muslimska fundamentalismen i världen. Det nyligen utförda attentatet mot FN-högkvarteret i Irak är ett dramatiskt exempel på det. Den här händelsen understryker än en gång vilket enormt hot den ständigt tilltagande fundamentalismen utgör. Jag anser att Europeiska unionen och Europaparlamentet har all anledning att fortsätta att stödja Indien som rättsstat, där hinduer och muslimer behandlas som jämlikar, i en strävan att garantera att de demokratiska principerna respekteras.

Nielson
. (EN) Kommissionen håller med parlamentet om dess farhågor och delar dess åsikt om allvaret hos de nyligen inträffade bombattentaten i Mumbai. Dessa attentat är bevis för att terrorismen kan slå till i vilken del av världen som helst, och få förödande konsekvenser. Kommissionen fördömde å det strängaste bombattentaten, som orsakade många dödade och skadade i Mumbai den 25 augusti 2003.
President Prodi reagerade omedelbart genom att sända ett meddelande till den indiske premiärministern Vajpayee. Han fördömde attentatet, framförde sina kondoleanser och försäkrade Indien om EU:s stöd i kampen mot terrorismen.
EU och Indien har stått och står sida vid sida i sin kamp mot terrorismen, vilket fastställdes i ett gemensamt uttalande som utfärdades vid toppmötet i Delhi 2001. Samarbete i den här frågan ingår i vår regelbundna politiska dialog på alla nivåer, och vi har inrättat en arbetsgrupp som redan har sammanträtt fyra gånger sedan maj 2001.
En stark signal från Europaparlamentet är alltså ett mycket välkommet bidrag till EU:s uttryck för sin solidaritet med Indien. Det kommer att framhäva vår gemensamma beslutsamhet att bekämpa terrorismen, varhelst den uppstår och vilka dess motiv än är.

Talmannen.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatten i dag.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag om situationen i Liberia:
B5-0372/2003 framlagt av Niall Andrews, för UEN-gruppen,
B5-0375/2003 framlagt av Bob van den Bos och Anne André-Léonard, för ELDR-gruppen,
B5-0380/2003 framlagt av Nelly Maes, Didier Rod och Marie Anne Isler Béguin, för Verts/ALE-gruppen,
B5-0382/2003 framlagt av Margrietus J. van den Berg, för PSE-gruppen,
B5-0385/2003 framlagt av Luisa Morgantini, för GUE/NGL-gruppen och
B5-0388/2003 framlagt av John Alexander Corrie och Bernd Posselt, för PPE-DE-gruppen.

Ford (PSE).
Herr talman! PSE-gruppen välkomnar det fredsavtal som undertecknades i Accra den 18 augusti 2003 under bemyndigande av Ecowas, Västafrikanska staternas ekonomiska gemenskap. Vi är bekymrade över det faktum att medan avtalet gäller i huvudstaden, finns det fortfarande problem i landsbygdsområdena, med rapporter till och med i dag om tiotusentals människor som flyr till Monrovia från Totota i centrala Liberia. Det är knappast förvånande, med tanke på de påstådda massakrerna av hundratals, och möjligen tusentals civila medborgare som skall ha skett i Nimba County sedan avtalet undertecknats. 
Fjorton år av våld och vanstyre i Liberia har resulterat i ett enormt mänskligt lidande bland civila medborgare, såväl som allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna, ett sammanbrott i de sociala och ekonomiska strukturerna, och nu i att 85 procent av befolkningen lever under fattigdomsgränsen.
Ankomsten av den fredsbevarande styrkan har gjort det möjligt att inleda den fredsbevarande processen, men det är fortfarande lång väg kvar. Vi ser fram emot och uppmanar alla avtalsparter att genomföra det i god tro och att inrätta en övergångsregering såsom utlovades den 14 oktober 2003, som förhoppningsvis kommer att leda till fria och rättvisa val. Vi välkomnar det faktum att Europeiska unionen har gett denna process stöd, som i dagsläget uppgår till 15 miljoner euro. Vi inser att mer kan komma att bli nödvändigt.
Problemet är att för tillfället gäller fredsavtalet i Monrovia, men det fungerar mindre väl utanför staden. En del av detta problem är att det fortfarande finns en brist på styrkor på plats. Där finns endast 1 500 av de utlovade 3 500. Dessa styrkor behövs så snart som möjligt.
Vi ber också alla stater i regionen att avstå från alla handlingar som kan bidra till instabiliteten i Liberia och vid gränserna mellan Guinea, Sierra Leone och Elfenbenskusten. Vi ber dessa grannstater att agera med omdöme.

Khanbhai (PPE-DE).
Herr talman! Korrupta och skoningslösa diktatorer fortsätter att utnyttja och utarma många länder i Afrika. Årtionden av internationellt bistånd, särskilt EU-bistånd, har omintetgjorts och förstörts. Följaktligen lider miljontals människor av sjukdomar som hade kunnat undvikas, eller stympas och skjuts. EU måste fördöma dessa diktatorer och vara redo att agera snabbt, i fall som Liberia, där Ecowas och Nigeria har tagit initiativet. Jag hoppas att EU kommer att göra mer än att bara tillhandahålla de 15 miljoner euro som man har utlovat.
Det gläder mig naturligtvis att EU är delaktigt, och jag vill se till att parlamentet är medvetet om de fortsatta problemen i Afrika, eftersom det är de europeiska skattebetalarna som i slutänden blir otåliga om vi inte tycks vidta lämpliga åtgärder.
Jag hoppas att kommissionsledamot Nielson kommer att göra sitt bästa för att hålla parlamentet informerat, eftersom vi måste visa att Liberia kan återhämta sig, och kanske kan vara en modell för andra afrikanska länder. Vi måste bygga upp landet på nytt och garantera att där finns välgång och fred.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Västafrika är ett exempel på de djupa motsättningarna i denna region. Å ena sidan råder de bästa förutsättningar för att en regional marknad skall kunna växa och utvecklas, och vissa stater har med afrikanska mått mätt lyckats göra goda framsteg under de senaste åren. Å andra sidan finns det stater där inte bara staten är i kris, utan där dessutom varje tillstymmelse till rättssäkerhet hotar att försvinna. Ett exempel på det är Sierra Leone, ett annat Liberia. Vi måste fundera över hur vi skall förhålla oss till denna situation. Vi måste vara på det klara med att Liberia redan vid grundandet hade en medfödd defekt, eftersom ättlingarna till de svarta afrikaner som återvände från Amerika redan från början hamnade i en våldsam konflikt med de infödda invånarna, och denna stat har aldrig enats internt.
I dag har Liberia dessutom våldsamma konflikter, organiserad brottslighet, mäktiga naturresursintressen, och det finns en risk för att man, trots alla ansträngningar som för närvarande görs och även om man kanske kan uppnå en period utan krig, ändå inte faktiskt går till botten med det verkliga problemet, nämligen inrättandet av en någorlunda fungerande rättsstat. Hur viktiga trupperna än är klarar de inte uppgiften ensamma. Vad landet behöver är att en stat byggs upp och att institutioner inrättas. Det faktum att en stat inte uppstår av sig själv ser vi också i Somalia, där det inte har funnits någon som helst rättssäkerhet under de senaste tio åren.
Det är en typiskt europeisk uppfattning att det alltid måste finnas välstrukturerade stater överallt, trots att vi själva behövde årtionden för att åter kunna upprätta ett fungerande statssystem efter det trettioåriga kriget. Därför skall vi för det första inte inta någon arrogant hållning i dessa frågor, och för det andra måste vi visa prov på en viss sund realism. Vi måste först stoppa våldshandlingarna och lindra den värsta nöden, men därefter kommer en process att inledas för att återupprätta någorlunda fungerande politiska institutioner, en process som kommer att vara i årtionden. Det kommer inte att lyckas utan vårt omfattande stöd, men inte heller utan befolkningens vilja till självhjälp. Det kan inte heller lyckas utan hjälp från landets grannar, utan regionalt samarbete eller utan att det skapas en regional gemenskap i Västafrika. Detta har dock två sidor, eftersom statsgränserna inte är desamma som de etniska gränserna, varför det finns en risk för att stödet till geografiska områden missbrukas - såsom skedde i Kongo - i syfte att inrikespolitiskt stärka besläktade folkgrupper på andra sidan gränsen och rubba jämvikten mellan nationaliteterna.
En sund blandning av hjälp utifrån, hjälp till självhjälp och regionalt samarbete är den enda möjligheten för denna krisdrabbade region att åtminstone på medellång sikt komma på fötter igen.
(Applåder)

Nielson
. (EN) Herr talman! Kommissionen välkomnar det fredsavtal som undertecknades av de krigförande parterna, det civila samhället och landets politiska partier den 18 augusti 2003.
Vi är fortfarande bekymrade när det gäller de pågående stridigheterna. Det är mycket viktigt att Ecowas fullt ut använder sina fredsbevarande styrkor för att se till att fredsavtalet tillämpas på plats.
Såvitt jag vet är antalet trupper som faktiskt har placerats ut 2 127. Ecowas gör vad de förväntas göra. Vi hoppas att denna styrkas närvaro kommer att möjliggöra ett snabbt återupptagande av det humanitära biståndet, och att de illdåd som, särskilt för kvinnor och barn, har varit fruktansvärda i Liberia upphör.
Ecowas har informerat oss om att utplaceringen borde vara genomförd senast den 9 september 2003. De har utsett en särskild representant för Liberia som skall övervaka förvaltningen av den fredsbevarande styrkan och tillämpningen av fredsavtalet.
Ecowas kan inte bära den ekonomiska bördan för denna verksamhet ensam, och till följd av kommissionens förslag beslutade rådet att tillgängliggöra 50 miljoner euro för att stödja den fredsprocess som i stora drag definierats i Liberia. Dessa pengar kommer från medel som avsatts för Liberia som aldrig använts: på grund av situationen kunde vi inte bedriva arbete där som normalt. Liberia stod mer eller mindre utanför kretsgången för både sjunde och åttonde europeiska utvecklingsfonden. Vi kunde genomföra vissa saker, men endast mycket få.
Omkring 8 miljoner euro av de 50 miljonerna euro är öronmärkta för att stödja Ecowas fredsbevarande verksamhet och för inrättandet av den särskilda representantens kontor. De kvarvarande medlen borde användas för ett program för demobilisering och återförening, såväl som för institutionsbyggande och återupprättandet av demokratiska strukturer.
I detta hänseende gladde det mig att lyssna på Posselts bidrag. Hans visa ord varnade för den arroganta inställningen med att ta det för givet att en snabb valprocess löser problemen. Det är tyvärr inte fallet.
Vi måste vara pragmatiska och återupptäcka det praktiska värdet med begreppet styre. Först stabilitet eller fred, sedan styre, sedan demokratisering och sedan demokrati i sig. Vi måste vara pragmatiska och inte tillåta oss att ge oss hän inför frestelsen att föreskriva de trevliga saker som vi tar för givet här i vår omvärld. Vi måste visa förtroende och vara en mer realistisk partner. Liberia har genomgått de mest fruktansvärda och traumatiska tider.
Vi välkomnar också FN:s säkerhetsråds beslut att inrätta en stabiliseringsstyrka för Liberia som skall ta över ansvaret från Ecowas från den 1 oktober 2003. Sveriges, Nederländernas och Förenade kungarikets bidrag till den fredsbevarande styrkan i Liberia är också mycket välkomna, och vi ser goda skäl till att mobilisera vad jag nu skulle vilja kalla en ?partnerskapsstyrka?. Vi har under åren försökt att göra något meningsfullt i Liberia, men med Taylor där var det nästan omöjligt. Regionalt är det extremt viktigt att den möjlighet som nu föreligger inte försummas.
(Applåder)

Talmannen.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatten i dag.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag om Burma (Myanmar):
B5-0374/2003 framlagt av Bob van den Bos och Anne André-Léonard, för ELDR-gruppen,
B5-0378/2003 framlagt av Patricia McKenna och Marie Anne Isler Béguin, för Verts/ALE-gruppen,
B5-0383/2003 framlagt av Enrique Barón Crespo med flera, för PSE-gruppen,
B5-0384/2003 framlagt av Marianne Eriksson och Fausto Bertinotti för GUE/NGL-gruppen och
B5-0389/2003 framlagt av Geoffrey Van Orden med flera, för PPE-DE-gruppen.

Van den Bos (ELDR).
I Burma har generalerna i flera år styrt sin befolkning under vapenhot och hållit oppositionen fängslad. Om den nye premiärministern, general Khin Nyunt, verkligen menar allvar med sin färdplan för demokrati släpper han omedelbart Aung San Suu Kyi och hennes kolleger och ger dem en viktig roll i den här processen. För några dagar sedan lade han fram den här färdplanen bakom stängda dörrar, utan närvaro av medier eller utländska diplomater. Efter vad man kan anta är tanken att inrätta ett konvent för en ny grundlag, vilket bör leda till rättvisa och fria val. Då ingen information givits om hur och när detta skall ske, kan jag inte dra någon annan slutsats än att militärregimen försöker att vilseleda västvärlden och hoppas kunna bryta sin isolering. Eftersom den naturligtvis inte får lyckas med det, stöder jag rådets beslut att skärpa sanktionerna. Alla återstående affärskontakter bör helt avbrytas. Kommissionen och rådet bör i samarbete med Förenta nationerna fortsätta att kräva att Aung San Suu Kyi och hennes kolleger omedelbart skall friges. I över tre månader har hon olagligen hållits fängslad och har under tiden inlett en hungerstrejk. Världssamfundet måste ställa de burmesiska myndigheterna till ansvar för hennes hälsa, och Röda korset måste få möjlighet att kontakta henne. Påtryckningarna från grannländerna i Asean - Kina, Indien och Japan - måste öka. Lyckligtvis har även Förenta staterna varit mycket rättfram i sina synpunkter på den nuvarande situationen, och har uttryckligen givit sitt stöd till Aung San Suu Kyi. Burma är fortfarande världssamfundets paria. Militärjuntan tycker att det är viktigare att upprätthålla den egna makten än att lindra den burmesiska befolkningens lidande. Generalernas färdplan för demokrati har hittills bara lett till fängelse. Detta handlar inte bara om att befria Aung San Suu Kyi, utan också om att befria hela den burmesiska befolkningen.

Ford (PSE).
Herr talman! Jag har haft möjlighet att besöka Burma vid två tillfällen sedan jag blev Europaparlamentsledamot. Vid det första tillfället medförde jag ett brev från talman Klaus Hänsch som informerade Aung San Suu Kyi om att hon tilldelats Sacharovpriset för åsiktsfrihet. Khin Nyunt, den nuvarande premiärministern, spelade en central roll när det gällde att se till att jag inte fick möjlighet att överlämna detta brev personligen.
Vid det andra tillfället kunde jag möta Aung San Suu Kyi i hemlighet. Vid det tillfället kunde mina kolleger och jag få hennes tydliga stöd för sanktioner mot Burmas militärregim. Jag hoppas att rådet och kommissionen inser att detta är åsikten hos National League for Democracy.
Den 30 augusti hade Aung San Suu Kyi och andra medlemmar i National League for Democracy varit fängslade i tre månader efter 13 års öppet fängelse. State Peace and Development Council (SPDC) - före detta SLORC - har trakasserat Burmas folk, National League for Democracy och Aung San Suu Kyi.
Förra gången hon fick besök var i juli. Den 31 augusti rapporterade Förenta staterna att hon hungerstrejkade. Regimen förnekar detta. Om så är fallet, är det absolut minsta myndigheterna kan göra att tillåta världssamfundet att försäkra sig om att hon mår bra.
När det gäller fria och rättvisa val, är problemet i Burma inte fria och rättvisa val - de ägde rum för tretton år sedan - utan att militärregimen inte vill acceptera det burmesiska folkets vilja.
Vi välkomnar det faktum att Asean började engagera sig i denna process vid sitt ministermöte i juni. Vi välkomnar deras påtryckningar mot Burma och konstaterar att den aktuella militärregimen har vägrat att låta dem träffa Aung San Suu Kyi.
Vi kräver att hon och alla politiska fångar frisläpps omedelbart, vilket vore ett stort steg mot att återupprätta demokratin. Vi uppmanar rådet och kommissionen att visa sin villighet, i samarbete med Förenta staterna, att hjälpa till med att underlätta den nationella försoningsprocessen i Burma. Under tiden ber vi rådet att införa ytterligare stränga åtgärder mot regimen, dess ledamöter och deras intressen. De borde införa kraftfulla sanktioner som skadar de människor som är vid makten. Vi uppmanar rådet och medlemsstaterna att begära att Förenta nationernas säkerhetsråd snarast skall ta itu med situationen i Burma.

Boudjenah (GUE/NGL).
Det har nu gått mer än tre månader sedan mottagaren av Nobels fredspris och Sacharovpriset, Aung San Suu Kyi, fängslades av Burmas junta, som helt sonika kidnappade henne. FN:s sändebud och Röda korsets representanter har inte haft möjlighet att besöka henne regelbundet. I juli förra året var en delegation från Internationella Röda kors-kommittén sannolikt den sista kontakt som Aung San Suu Kyi hade med yttervärlden. Sedan dess har ingen sett henne.
På samma sätt som diktatorn förnekade att den unga kvinnan hölls fängslad i hemlighet, förnekar i dag de burmesiska myndigheterna att hon hungersstrejkar, vilket offentliggjordes den 31 augusti av det amerikanska utrikesministeriet. Fängslandet och arresteringen av aktivister i National League for Democracy i maj väckte med rätta stark indignation i världen. Förenta staterna tog då tillfället i akt att skärpa sina ekonomiska sanktioner mot regimen i Rangoon.
I dag kan detta tillkännagivande av Förenta staterna, som tveklöst utnyttjas för demagogiska ändamål, dock inte dölja vare sig regimens hårdhet eller hyckleri när man utlovar en officiell färdplan i syfte att återupprätta demokratin. I detta program som innefattar - jag citerar - ?rättvisa och fria val och en ny konstitution?, fastställs fortfarande ingen tidsplan och det sägs fortfarande ingenting om att frige oppositionsledaren. Färdplanen kom sedan juntan visat sin strävan att inte respektera några av folkets demokratiska krav, vilket är ett dåligt tecken. Resultatet av 1990 års val som, låt oss komma ihåg det, innebar en jordskredsseger för Aung San Suu Kyis parti, har inte erkänts av militären.
Sydostasiatiska nationers förbund hotar nu med att utesluta Burma som medlem. Organisationen hade hoppats att Aung San Suu Kyi skulle friges före nästa toppmöte, som äger rum på Bali i oktober. Europeiska unionen bör göra allt för att förmå militärjuntan att frige Nobels fredsprisvinnare. I samarbete med Förenta nationerna måste nu rådet och kommissionen genom hårda sanktioner visa sin beslutsamhet att konkret bidra till demokratiseringsprocessen i Burma. De politiska påtryckningarna måste förstärkas. Med en av världens grymmaste diktatorer som ledare, i händerna på en regeringschef som också innehaft ämbetet som ansvarig för den militära underrättelsetjänsten i fyrtio år, behöver Burmas folk all vår solidaritet. Oron över vad som hänt damen från Rangoon är äkta. Låt oss lyssna till oppositionen, som just har förklarat att denna hungersstrejk är ett tecken på att Burmas generaler sakta men säkert förgiftar henne.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! En resolution om Burma har lagts fram för kammaren i dag, som har utarbetats med stöd av alla stora politiska grupper i detta parlament, och som därför har stöd av företrädare för alla Europeiska unionens femton länder. 
Resolutionen är helt och hållet entydig i sitt krav: att Aung San Suu Kyi omedelbart skall släppas fri. Jag hoppas att den burmesiska regimen nu hör detta budskap. Aung San Suu Kyi är en symbol för motståndet mot tyranni och personifierar det burmesiska folkets förhoppningar om frihet. Under åtta av de senaste tretton åren har hon hållits fängslad eller varit föremål för inskränkningar i någon form, och den 30 maj 2003 greps hon igen och har hållits praktiskt taget helt isolerad, så gott som kidnappad av regimen i en militärkasern i Ye Mon-distriktet i Rangoon.
För fyra dagar sedan rapporterades det att hon hungerstrejkade och att hennes tillstånd var allvarligt. Internationella Röda kors-kommittén måste omedelbart få besöka henne, för att bidra med att ge akuthjälp. Med tanke på Internationella Röda kors-kommitténs policy att inte avslöja arrestförhållandena hos dem som de besöker, borde Aung San Suu Kyi också besökas av den italienske ambassadören Miniero, på Europeiska unionens vägnar, eller av Förenade kungarikets ambassadör i Burma, Vicky Bowman.
Detta borde bara vara de förberedande åtgärderna inför hennes frisläppande och frisläppandet av mängder av andra medlemmar och organisatörer i National League for Democracy, folkvalda parlamentsledamöter, höga partitjänstemän och studenter som fängslades till följd av den våldsamma attacken mot oppositionsmål den 30 maj 2003. Alla ledamöter i SPDC som styr Burma måste hållas personligen ansvariga för Aung San Suu Kyis hälsa, säkerhet och välmående.
De måste informeras om att åtgärder kommer att vidtas mot dem. General Khin Nyunt, den nyligen utsedde premiärministern, har talat om en färdplan för demokrati. Låt honom visa att han menar allvar, avlägsna hindren för demokratin, bemöta våra krav på att Aung San Suu Kyi och andra politiska fångar skall släppas fria, och erkänna resultatet av 1990 års val, där National League for Democracy vann en jordskredsseger. För att uppmuntra honom måste mycket mer göras för att öka påtryckningarna mot hans militärdiktatur i Burma. EU:s sanktioner borde nu skärpas, och åtgärder vidtas för att neka den burmesiska diktaturen den hårdvaluta som den använder för att finansiera sitt förtryck.
Som vi har sett i andra länder som exempelvis Zimbabwe, fungerar inte tyst diplomati. De intilliggande Asean-länderna måste göra mer för att få till stånd en förändring i Burma. Jag uppmanar rådets ordförandeskap och kommissionen att vidta brådskande åtgärder, besöka Aung San Suu Kyi, se till att hon omedelbart släpps fri, och om SPDC inte bemöter detta på ett positivt sätt, utarbeta nya åtgärder som snabbt kan vidtas mot den burmesiska regimen.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Herr talman! Vad åstadkoms genom parlamentets resolutioner om mänskliga rättigheter och dess debatter om aktuella och brådskande frågor av större vikt? Inte mycket i fallet Burma. Vi krävde i juni en snabb övergång till demokrati och att Aung San Suu Kyi, som satt fängslad på vad som då var en hemlig ort, omedelbart skulle släppas fri. Hon har sedan 1988 kämpat för ökad demokrati och tilldelades Europaparlamentets Sacharovpris 1990 och Nobels fredspris 1991. Det var delvis tack vare våra påtryckningar som företrädare för Internationella Röda kors-kommittén fått möjlighet att besöka henne.
Det finns dock inga utsikter till en något så när snabb demokratisering. Den nya burmesiske premiärministern, general Khin Nyunt, tillkännagav förvisso den 30 augusti en färdplan för fria val med sluten omröstning, men inget bestämt datum har fastställts för dessa val. Mina kolleger har rätt i att inte lägga så stor vikt vid löften om demokrati och exempelvis sammankallandet av ett författningskonvent, eftersom alla viktiga beslut ändå fattas av militären, och konventet inte kommer att kunna påverka dem på något sätt. Aung San Suu Kyi har hungerstrejkat sedan den 31 augusti för att med kraft protestera mot att hon fängslats.
Även vi måste sluta med halvmesyrer! Det visumstopp som EU utfärdat och frysningen av burmesiska regimanhängares tillgångar i utlandet räcker inte på långa vägar. EU måste i sin egenskap av värdegemenskap, med upprätthållandet av demokrati och mänskliga rättigheter som främsta princip, sätta hårt mot hårt när det gäller juntan i Rangoon. Aung San Suu Kyi och hennes anhängare måste äntligen släppas ur häktet. Resultatet av 1990 års fria val måste respekteras och makten måste överlämnas till de demokratiska krafterna. Färdplanen måste också genomföras, dock under internationellt överinseende. Kommissionsledamot Nielson! Jag uppmanar er att utöva påtryckningar så att skärpta åtgärderna vidtas och nya sanktioner utfärdas. Till detta hör enligt min mening ett importstopp för varor från Burma och en turistbojkott av landet. Den typen av språk kanske de kommer att förstå.
(Applåder)

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Eftersom vi alla är djupt bekymrade över Aung San Suu Kyis personliga säkerhet, måste vi komma ihåg hennes egna ord: ''investeringar som endast är avsedda att berika en redan rik elit som har föresatt sig att monopolisera både den ekonomiska och politiska makten kan inte bidra till jämlikhet och rättvisa, vilket är en sund demokratis grundstenar?.
SPCD:s tillkännagivande om att åter starta National Convention, vilket skulle leda till fria och rättvisa val, måste emottas med försiktighet. Under de femton år som regimen styrt Burma har inte en enda demokratisk reform ägt rum. Situationen för de mänskliga rättigheterna i Burma har förvärrats.
Europeiska unionen måste sända ett mycket tydligt budskap om att obevekliga påtryckningar kommer att utövas mot den burmesiska regimen. Aung San Suu Kyi och de andra politiska fångarna måste släppas fria omedelbart. Vi borde vara redo att skärpa våra sanktioner för att uppmuntra SPDC att överge sitt grepp om makten och fullt ut respektera resultatet av de förra valen. Man skulle kunna rikta in sig på exporten av olja, gas, ädelstenar, mineraler och timmer, vilka står för majoriteten av regimens inkomster, såväl som på att vägra att utfärda visum och frysa tillgångar. Diktatorer och deras regimer och familjer borde inte tillåtas att lämna sitt land eller förvärva några tillgångar utomlands.
Förutom att skärpa sanktionerna mot regimen, är det avgörande att EU försöker att säkra samarbetet med och stödet från de asiatiska länderna, särskilt Burmas grannländer. Internationella påtryckningar är nödvändiga för att tvinga regimen att bemöta detta på ett positivt sätt.
När nu Aung San Suu Kyi rapporteras hungerstrejka borde EU intensifiera sina åtgärder för att se till att hon släpps fri och att andra fängslade medlemmar av National League for Democracy släpps fria, och stödja en demokratisk förändring i Burma. Vi borde använda vår frihet för att främja deras.

Nicholson (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill börja med att säga att jag stöder Van Ordens ord. Han redogjorde mycket väl för problemet. Det finns uppenbarligen ett mycket allvarligt problem, och Aung San Suu Kyi borde släppas fri omedelbart. Det är oacceptabelt att en delegation från detta parlament inte tillåts, och har nekats tillstånd att besöka henne.
Det finns ett verkligt behov av att de andra staterna i regionen maximerar påtryckningarna för att hon omedelbart skall släppas fri, och ser till att fria val sammanfaller med detta. Jag måste fråga hur länge Europeiska unionen och Förenta nationerna kommer att dra ut på tiden och förhålla sig passiva innan de ökar påtryckningarna för att de som hålls fängslade kommer att släppas snart? Det finns ett trängande behov av omedelbara åtgärder. Det är lätt att prata, men vad vi behöver nu är att färdplanen tillämpas.

Nielson
. (EN) Herr talman! Kommissionen är djupt oroad över rapporterna om att Aung San Suu Kyi, ledaren för National League for Democracy, kanske hungerstrejkar.
I ett uttalande från utrikesministeriet i Rangoon avfärdas informationen som ?grundlös?. Andra källor tyder emellertid på att ledaren för demokrati verkligen hungerstrejkar. Därför är det av största vikt att ett oberoende organ får möjlighet att omedelbart besöka Aung San Suu Kyi.
Det är helt oacceptabelt att Aung San Suu Kyi fängslats. Regimens argument att hennes arrestering var ?tillfällig? och ?skyddsmässig? saknar all trovärdighet.
EU har upprepade gånger krävt att Aung San Suu Kyi och andra ledande företrädare för den burmesiska National League for Democracy omedelbart och villkorslöst skall släppas fria, och kommer att fortsätta att göra det. Juntan måste förstå att hennes frisläppande kommer att tjäna regimens intressen, eftersom den har förklarat att den vill gå framåt i den nationella försoningsprocessen.
EU har tillkännagivit att det är redo att aktivt stödja den nationella försoningsprocessen i Burma/Myanmar. Men så länge som Aung San Suu Kyi och andra aktivister inom National League for Democracy sitter i fängelse, finns det inga grundläggande förutsättningar för denna process.
Alla seriösa planer för att få till stånd en politisk förändring i Burma kommer att behöva omfatta en tidsplan som ger ett tydligt perspektiv för den nationella försoningsprocessen. Vi är helt och hållet eniga med den ärade parlamentsledamoten om att denna process också kommer att behöva världssamfundets stöd. I detta sammanhang skulle vi vilja upprepa vårt stöd för de ansträngningar som FN:s särskilda sändebud ambassadör Razali gjort.
Det är hög tid att regimen i Rangoon agerar. Om den nya regeringen under premiärminister Khin Nyunts ledning verkligen har som avsikt att arbeta mot demokrati och en politisk reform, skulle det första steget vara att släppa Aung San Suu Kyi fri nu, och att omedelbart inleda en dialog mellan de olika berörda parterna.

Talmannen.
Den gemensamma debatten är avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag har röstat för detta betänkande eftersom att jag anser att vi, för att öka biståndets effektivitet, öppenhet och enhetlighet, måste bemöda oss om att ge alla utvecklingsländer möjlighet att fördela det bistånd de mottar som de anser vara lämpligt, förutsatt att de uppfyller kriterierna för öppenhet, lämplighet och proportionalitet. Med tanke på att det saknas definitiva slutsatser om effekterna av en sådan process, krävs framförallt ett förtroendevotum om mottagarstaternas förmåga att agera ansvarsfullt.
Ett sådant steg skulle göra det möjligt för dessa länder att, om de anser det lämpligt, verka för konkurrens mellan leverantörer av varor eller tjänster, och därigenom få en möjlighet att reducera extra kostnader och de risker för korruption som är förenade med bundet bistånd.
Trots denna principiella hållning vill jag rekommendera försiktighet, ett successivt tillvägagångssätt och att åtgärden fasas in, därför att om vi går tillväga på ett annat sätt kan det leda till att några stater vägrar att lämna bistånd till utvecklingsländer, trots att de vill göra det, på grund av att de helt enkelt inte kan ge medel om de inte får någon sorts kompensation i gengäld.
Med tanke på vissa politiska makthavares och offentliga förvaltningars oklara karaktär antar jag att den korruption som vi försöker förhindra genom det föreslagna obundna biståndet skulle kunna utövas på andra sätt. Jag rekommenderar därför att unionen övervakar och noga kontrollerar hur denna åtgärd genomförs, för att effektivt kunna bedöma dess goda effekter och hindra varje möjlig förvrängning av den.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag har röstat för det betänkande vi har framför oss därför att jag anser att det är viktigt att vidmakthålla förmånstillträde till EU-marknaderna för bananer från AVS-länderna, liksom det även är nödvändigt att minska dessa länders ekonomiska beroende av vinsterna från försäljningen av denna frukt, genom en mera diversifierad ekonomi.
Jag noterar och delar föredragandens oro när det gäller miljön, och föreslår ett successivt och lämpligt tillvägagångssätt för att återkalla stöd från jordbruk som inte är ?miljövänliga?. Jag stöder hans uppmaning till kommissionen att särskilt uppmärksamma behoven i länder som till exempel Kap Verde och hos bananproducenter på medlemsstaters territorium som inte ens använder de anslag som de är berättigade till i detta sammanhang. Vi måste fortsätta att ge dem vårt stöd.

Bordes (GUE/NGL)
. (FR) Vi har lagt ned vår röst i denna omröstning av två skäl. För det första: med formuleringar som ?skydda AVS-bananerna? eller ?leverantörsländerna? skyddas i praktiken det kapital som investerats i sektorn, ofta av stora finanskoncerner i Storbritannien eller moderlandet Frankrike. Det finns däremot inget som skyddar de verkliga producenterna, nämligen bananarbetarna, mot de låga löner som betalas ut med konkurrenskraften som förevändning, eller mot de uppsägningar som tillämpas av såväl handelskrigets vinnare som dess förlorare.
För det andra är denna omröstning till syvende och sist avsedd att väga över till fördel för någon av aktörerna i den världsomfattande konkurrensstrid som utmärker denna sektor. Vi vägrar att stödja någon av sidorna i denna konkurrensstrid, som kommer att vinnas av ett av de multinationella företagen, och definitivt inte av arbetstagarna inom denna sektor eller av konsumenter eller skattebetalare.

Talmannen.
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.

Van Orden (PPE-DE)
. (EN) Den brittiska konservativa delegationen stöder bestämt ordentligt definierade mänskliga rättigheter, och välkomnade mycket av betänkandets innehåll, särskilt kravet på mer effektiva och konsekventa insatser i fråga om länder som till exempel Zimbabwe. Vi lade dock ned vår röst på grund av utelämnanden och många olämpliga faktorer, som till exempel de följande:
· I betänkandet (med undantag för motiveringen) nämns inte behovet av god samhällsstyrning eller det faktum att korrupta regeringar i sönderfallna stater ofta är den främsta orsaken till kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
· Även om vi kraftfullt stöder ett förbud mot det fasansfulla utnyttjandet av och övergreppen mot barn som barnsoldater, kan vi inte stödja ett förbud mot rekryteringen av soldater under 18 år i våra egna länder (punkt 183).
· Många av våra ledamöter stöder dödsstraff under vissa omständigheter, och betraktar hur som helst frågan som en samvetsfråga (punkterna 164-170).
· Vi instämmer inte i betänkandets kritik av Förenta staternas policy i fråga om Internationella brottmålsdomstolen. Inte heller delar vi betänkandets entusiasm för domstolen, som så lätt kan bli ett politiskt instrument, göra vår regering och vår militär sårbara för skadliga handlingar, och vars domsrätt över verkliga överträdare av de mänskliga rättigheterna, som till exempel terrorister, är oklar (punkterna 155-160).
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

