Sessionens återupptagande
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för återupptagen efter avbrottet den 30 januari 1997.

Parlamentets sammansättning
Ordföranden
Jag informerar härmed om att jag, i enlighet med relevanta bestämmelser i arbetsordningen, har mottagit Bernard Tapies begäran om entledigande från och med den 4 februari 1997.
I enlighet med artikel 12 i rättsakten om direktval av Europaparlamentets ledamöter, förklarar kammaren detta mandat vakant och underrättar den berörda medlemsstaten.
Hory har ordet.

Hory
Herr ordförande, om ni tillåter skulle jag vilja säga några inte alltför allvarstyngda ord om Bernard Tapie, eftersom jag tror att det som händer vår kollega saknar motstycke i parlamentets historia.
Bernard Tapie lovade er personligen, herr ordförande, och utskottet för arbetsordningen, att avgå om han skulle få en slutgiltig fällande dom. Han ville inte gömma sig bakom sin ställning som parlamentsledamot för att undgå konsekvenserna av det överdrivna straff som många av oss anser oberättigat. Detta var vad han gjorde. Han avgick, men ingen, varken i vår kammare eller inom den franska allmänna opinionen, har låtit sig luras av de politiskt gynnsamma orsakerna som utlöste den rättsliga förföljelse som Bernard Tapie är offer för.
En av våra kollegor som är minst välvilligt inställd till Tapie, jag talar om Thierry Jean-Pierre, sade till och med i TV att det franska rättsväsendet har utnyttjats av den politiska makten för att genomföra en verklig människojakt. Herr ordförande, det är därför som jag idag inför parlamentet, tillsammans med de franska ledamöterna i min grupp, vill uttrycka den stolthet jag känner över att delta i den kamp som Bernard Tapie leder för Europa. Jag hoppas också kunna delta i många andra politiska strider tillsammans med honom.

Ordföranden
Ärade Hory, er solidaritet kommer att föras till sammanträdesreferatet. Jag lät dig tala trots att du inte åberopade någon artikel i arbetsordningen. Vår före detta kollega är inte närvarande för att själv uttala sig och jag ansåg att någon borde säga något på hans vägnar. Jag vill påpeka att parlamentet och alla dess organ agerade mycket korrekt gentemot vår kollega.
Jag informerar härmed om att Kranidiotis har blivit utnämnd till biträdande utrikesminister i den grekiska regeringen från och med den 3 februari 1997.
Jag gratulerar honom till utnämningen.
I enlighet med artikel 12 i rättsakten om direktval av Europaparlamentets ledamöter, förklarar kammaren detta mandat vakant.
Under tiden har de grekiska myndigheterna informerat mig om att Anna Karamanou ersätter Kranidiotis från och med den 6 februari 1997.
Jag hälsar denna kollega välkommen och påminner om att varje ledamot enligt artikel 7.4 i arbetsordningen intar sin plats i parlamentet och deltar i dess organ med fulla rättigheter även om ledamotens mandat inte har prövats eller för vilken det inte har fattats beslut i en tvist.

Andrews
Herr ordförande, jag har en ordningsfråga som gäller mänskliga rättigheter som jag tog upp i december förra året och jag vill få till stånd en diskussion i denna fråga enligt stadga 97. Det gäller frågan om fortsatt inspärrning i fängelse av Roisín McAliskey enligt kategori A i Storbritannien, närmare bestämt Holloway Prison.
Det verkar råda ett missförstånd mellan de brittiska och tyska myndigheterna. Som jag uppfattar saken har tyskarna inga invändningar mot att denna kvinna friges mot borgen. Invändningarna kommer helt i onödan från den brittiska regeringen med hänsyn till vilken behandling denna kvinna får. Roisín McAliskey hålls i ett fängelse av kategori A utan att få adekvat medicinsk vård. Hon kroppsvisiteras vid varje möjligt tillfälle. Detta är myndighetsmissbruk.
Jag begär att någonting görs åt saken.

Ordföranden
Denna fråga finns inte med på dagordningen. Jag kan inte låta Er diskutera detta vidare. Jag antecknar vad Ni har sagt och denna kammare kommer att vidta nödvändiga åtgärder. Jag kan inte tillåta en debatt angående denna fråga nu.

Arbetsplan
Ordföranden
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av ordförandekonferensen vid sammanträdet torsdagen den 13 februari 1997 i enlighet med artikel 95 i arbetsordningen har delats ut.
Under sammanträdet den 13 december 1996 återförvisade parlamentet på grundval av artikel 59.3 i arbetsordningen Izquierdo Rojos betänkande angående tekniska åtgärder för bevarande av fiskeresurserna (A4-0409/96) till utskottet.
Under sammanträdena den 20 och 21 januari 1997 utsåg fiskeriutskottet en ny föredragande, Adam, och beslutade att begära ett återförvisande till utskottet på grundval av artikel 129 i arbetsordningen.
Fraga har nu ordet för att presentera fiskeriutskottets begäran.

Fraga Estévez
Herr ordförande, jag skall begränsa mig till att säga att fiskeriutskottet mycket riktigt har beslutat att begära en återförvisning till utskottet.

Ordföranden
Vi skall nu genomföra omröstningen om begäran från fiskeriutskottet.
(Parlamentet biföll begäran.)
Måndag och tisdag

Ordföranden
Jag har inte mottagit några ändringsförslag men jag påminner om att jag i enlighet med artikel 34 i arbetsordningen redan den 13 februari informerade om att 71 ledamöter hade ingivit ett förslag om misstroendevotum mot Europeiska kommissionen för dess hållning vid hanteringen av BSE-krisen (B4-0056/97/ändr2.). Förslaget om misstroendevotum har vidarebefordrats till kommissionen.
Såsom angivits i det slutgiltiga förslaget till föredragningslista kommer debatten att äga rum i morgon tisdag kl. 15.00.
Green har ordet.

Green
Herr ordförande, bara en mycket liten förfrågan. För närvarande är tidsfristen för kompromisstexter till resolutionen rörande undersökningskommitténs rapport till BSC fastställd till kl. 16: 00 i morgon. Detta är innan debatten och innan det har varit möjligt att på ett ordentligt sätt ta del av kommissionens svar. Jag undrar om Ni kan skjuta upp tidsfristen i alla fall till kl. 20: 30 i morgon.
Jag är medveten om att det är ont om tid för Er administration och jag ber om ursäkt för detta, men det är olämpligt för oss att fastställa tidsfristen för resolutionen innan debatten och innan kommissionens ordförande har fått möjlighet att svara.

Ordföranden
Om kammaren inte har något emot det föreslår jag att vi bibehåller datumet för den gemensamma texten och ändringsförslagen, men att vi tillåter ändringsförslag fram till debattens avslutande, det vill säga till kl. 20.30 i morgon tisdag.
Om det tillkommer någon ändring till följd av debatten, skulle detta ge den flexibilitet som ni önskar och göra det möjligt för översättningstjänsten att arbeta på översättningarna. Alltså: vi bibehåller tidsfristen men i händelse av ändringsförslag till följd av debatten kan dessa genomföras innan kl. 20.30.
Onsdag och torsdag

Ordföranden
ARE-gruppen begär att omröstningen om resolutionsförslagen som ingivits till följd av de muntliga frågorna om BSE flyttas fram till torsdag kl. 15.00 efter omröstningen om förslaget om misstroendevotum.
Barthet-Mayer har ordet för att motivera begäran.

Barthet-Mayer
Herr ordförande, på gruppen Europeiska radikala alliansens vägnar skulle jag vilja föreslå en ändring av den föredragningslista som ni just föreslog.
Vi skulle vilja att omröstningen om resolutionsförslagen till följd av rapporten från undersökningskommittén om BSE skall komma efter omröstningen om förslaget till misstroendevotum i samma fråga som lämnats in regelmässigt. Det finns fyra skäl till vår önskan.
För det första anser vi att misstroendevotumet är en slags föregående fråga och att omröstningen måste föregå omröstningen om resolutionerna, i den mån som misstroendevotumet behandlas som undantagsfallen i parlamentsrättens förfarande.
För det andra, angående samma fråga, är det parlamentarisk tradition att den text som skiljer sig mest från originaltexten, eller till och med den mest radikala texten i förhållande till det ämne som behandlas, skall gå till omröstning först.
För det tredje, om omröstningen om resolutionsförslagen leder till en majoritet för ett ogillande av kommissionens hållning som än mindre än majoriteten för misstroendevotumet, kommer den senare omröstningen automatiskt att helt sakna politisk betydelse.
För det fjärde kommer denna situation att leda till att vissa parlamentsledamöters och vissa gruppers initiativ behandlas på ett orättvist sätt. Om en resolution godkänns av en mindre majoritet än misstroendevotumet, kommer en minoritet av parlamentsledamöterna att berövas sin makt när det gäller misstroendeförklaring som är en nödvändig parlamentarisk rättighet.

Ordföranden
Jag överlämnar nu ordet till Puerta för ett inlägg till förmån för begäran.

Puerta
Herr ordförande, på ordförandekonferensen uttryckte jag samma inställning som Gruppen Europeiska radikala koalitionen framför i dag.
Jag vet att parlamentet är suveränt och genom majoritet kan besluta vad som anses lämpligt, och vi kommer alla att respektera det. Men inför den allmänna europeiska opinionen och vårt eget arbetssätt, finns det ingen anledning att blanda in andra delar i förslaget om misstroendevotum mot Europeiska kommissionen i ett, om ni så vill herr ordförande, dramatiskt ögonblick då parlamentet ser sig nödsakat att ta sitt ansvar. Denna inblandning saknar mening och försvagar torsdagens omröstning om förslaget om misstroendevotum. Man skulle till och med kunna säga att det står i motsättning till artikel 136 i arbetsordningen och till utarbetandet och slutsatserna i betänkandet från utskottet för forskning teknologisk utveckling och energi.
Utskottet för forskning har inte beslutat ingiva någon resolution. Det har inte heller beslutat ingiva något förslag om misstroendevotum. Men sjuttio ledamöter i parlamentet har, inför de inträffade allvarliga händelserna som handlar mycket om européernas hälsa, om genomförandet av den inre marknaden och om själva funktionen hos de demokratiska institutionerna i Europa, ingivit ett förslag om misstroendevotum. Detta förslag om misstroendevotum har prioritet.
Förslaget om misstroendevotum får inte förändras genom en föregående debatt och omröstning om vissa resolutionsförslag. Jag tror att vi, om vi fortsätter att arbeta efter en sådan modell, kommer att svika vår egen respekt som parlamentsledamöter och de krav som ställs av den allmänna europeiska opinionen.
Därför vill jag för min grupps räkning och för de sjuttio ledamöter som har ingivit förslaget om misstroendevotum, i total enighet med Gruppen Europeiska radikala koalitionen, föreslå att omröstningarna om resolutionsförslagen genomförs efter omröstningen om förslaget om misstroendevotum.
I det fall förslaget om misstroendevotum inte bifalls, skulle vi ledamöter som ingivit förslaget om misstroendevotum till och med kunna instämma i några av de resolutioner som läggs fram i parlamentets politiska deklaration. Men vi kan inte tillåta att man diskuterar ett förslag om misstroendevotum som skall vara beroende av en politisk resolution flera månader senare, när vi med vårt tunga ansvar lägger fram ett förslag om misstroendevotum mot kommissionen. Vi är medvetna om att om de demokratiska institutionerna i Europa och detta parlament fungerade på ett annat sätt skulle vi troligen kunna ingiva ett förslag om misstroendevotum eller ogillande, mot till exempel kommissionsledamoten för jordbruk och landsbygdens utveckling. Eftersom detta inte är möjligt vidmakthåller vi att förslaget om misstroendevotum har prioritet.

Ordföranden
Jag överlämnar nu ordet till Martens för ett inlägg emot begäran.

Martens
Herr ordförande, i morgon från klockan 15.00 till 15.30 skall vi alltså ha en kombinerad debatt om tre punkter på föredragningslistan. Medina-betänkandet, de muntliga frågorna med debatt, med en diskussion om förslaget till resolutioner och en debatt om misstroendevotumet, inlämnad av herr Happart och likasinnade. Det stora flertalet på ordförandekonferensen var av den åsikten att vi skulle följa de normala procedurerna när det gäller omröstningen, nämligen onsdag eftermiddag för de resolutioner som är inlämnade. Förslaget till föredragningslista anger för övrigt att vi då skulle rösta om resolutionerna till betänkande som debatten avslutar. Enligt artikel 34, stycke 5 i reglementet är omröstningen om misstroendevotumet individuell och sker inte tidigare än 48 timmar efter debattens öppnande.
Hela frågan är, värderade kollegor, om vårt hus med denna procedur kan övergå till en grundläggande politisk debatt och om alla på onsdag eftermiddag kan göra en genomtänkt bedömning vid omröstningen om resolutioner och på torsdag klockan 15.00 på eftermiddagen om misstroendevotumet. Vi önskar en fullständig och grundlig debatt. Man har velat att de tre punkterna behandlas tillsammans, såväl Medina-betänkandet som de muntliga frågorna med förslagen till resolutioner som misstroendevotumet. Jag tror inte på något sätt att det görs ett försök till att alla ledamöter i detta hus inte ska kunna rösta i frihet. Och det är anledningen till varför vi, en stor majoritet på ordförandekonferensen, har föreslagit att vi håller en gemensam debatt. Då finns det en betänketid, såsom beslutat i vår procedur för omröstning om resolutioner och att det då också med samma, men en längre betänketid, bestämd i reglementet, röstas om misstroendevotumet. Det är anledningen till att vi förespråkar att föredragningslistan behålls så som den nu är. Den begränsar inte vår diskussionsfrihet, den begränsar inte heller vår omröstningsfrihet och därför talar jag mot förslaget till ändring av föredragningslistan och ber majoriteten i detta hus att acceptera föredragningslistan så som den fastställts av ordförandekonferensen.

Ordföranden
Vi skall nu genomföra omröstningen om ARE-gruppens förslag, på begäran av PPE-gruppen.
(Parlamentet avslog begäran om ändring av föredragningslistan.)

Energistadga
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0041/97) av Matikainen-Kallström för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om förslag till rådets och kommissionens beslut (KOM(95)440-12046/96 - C4-0664/96-95/0237(AVC)) om Europeiska gemenskapernas ingående av energistadgefördraget och energistadgeprotokollet om energieffektivitet och därtill hörande miljöaspekter.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande, bästa kollegor, EU: s beroende av energiimport torde komma att växa från nuvarande 50 procent till omkring 75 procent fram till år 2015. Man beräknar, att marknaden för energiproduktionsanläggningar inom EU kommer att växa bara 1-2 procent under de närmaste femton åren. De miljöskyddsåtgärder som vidtagits inom EU kommer endast att ha en ringa inverkan, om de inte genomförs globalt, över hela världen. Föroreningarna känner inga gränser.
Energistadgan fick sin upprinnelse redan år 1990 på initiativ av Nederländernas premiärminister, som ansåg, att man skulle kunna påskynda det ekonomiska uppsvinget i Östeuropa och Sovjetunionen genom samarbete på energiområdet. Europeiska gemenskaperna och dessas medlemsstater undertecknade 1991 energistadgan i Haag. År 1994 undertecknade sammanlagt 50 parter energistadgefördraget samt ett protokoll till energistadgan om energieffektivitet och därtill hörande miljöaspekter för att ge de principer och mål, som uppställts i stadgan, en fast och internationell, juridisk grund. Större delen av EU: s medlemsländer har redan ratificerat fördraget och också Finland kommer att göra det under detta år. Vi väntar ännu på Rysslands ratificering. USA har deltagit i utarbetandet av fördraget, men kommer inte, som det nu ser ut, att underteckna det, vilket är en klar brist.
Energieffektiviteten och energisparandet måste effektiviseras i hela Europa. Speciellt i länderna i Central- och Östeuropa samt i OSS skulle man kunna spara upp till 30-40 procent energi. Västerländska företag kan bistå med hjälp och rådgivning i användningen av ny teknologi, exempelvis genom Synergyprogrammet. Övergångsperioden i CÖE-ländernas och Rysslands ekonomi kan man underlätta med hjälp av Phare- och Tacisprogrammen, och därvid skulle energianskaffningar kunna tjäna som en finansieringsform under övergångsperioden.
Energistadgans protokoll om energieffektivitet och därtill hörande miljöaspekter bildar en god grund för ett mer krävande miljöskydd, i synnerhet genom att främja en effektivare energianvändning. Sålunda är det positivt och behövligt, att man genom fördraget och protokollet stöder en politik för uthållig utveckling, principen om att " förorenaren betalar" samt principen om minimering av miljöproblemen. När det gäller miljöskyddet har man emellertid inte fattat juridiskt bindande beslut, vilket också är en uppenbar brist. Vid byggandet av nya kraftverk kunde man av de östeuropeiska länderna kräva samma utsläppsnormer för svaveldioxid, kväveoxider och partiklar som i väst. Vid renovering av gamla kraftverk måste man nöja sig med en mer anspråkslös nivå. För nya projekt och verksamheter, som genomförs inom ramen för fördraget, måste man inkludera en obligatorisk förhandsbedömning av miljöpåverkan.
Samarbetet inom kärnsäkerhetsområdet är också viktigt. I länderna i Central- och Östeuropa samt i OSS-länderna har svårigheterna att hålla kärnkraftverken i stånd ökat, liksom den illegala handeln med plutonium och andra radioaktiva ämnen. EU borde också i likhet med USA sträva till att köpa plutonium av vapenklass, som till sin styrka är över nittio procent. När man spär ut det med urlakat uran, får man bränsle till kärnkraftverken, med en styrka av 3-4 procent som inte längre kan användas för framställning av kärnvapen. I dag nedmonterar man visserligen kärnvapen, men det anrikade plutoniumet blir kvar. Tänk efter, på detta sätt skulle kärnkraften kunna verka för världsfreden.
Med beaktande av att fördraget är av synnerlig vikt, föreslår jag, att Europaparlamentet avger en positiv resolution över rådets och kommissionens beslut att å Europeiska gemenskapernas vägnar godkänna energistadgefördraget och protokollet om energieffektivitet och därtill hörande miljöaspekter.

Stockmann
Herr ordförande, mina damer och herrar! Den europeiska energistadgan är ett glädjande initiativ. Det är viktigt att ge principerna för energipolitiskt samarbete, energieffektivitet och därtill hörande miljöaspekter en folkrättslig grund. Allt för ofta har vi gjort det alldeles för sent och vi har fortfarande svårt att hitta en gemensam nämnare. Energistadgan har fyra viktiga mål: att skapa en öppen marknad för primära energikällor och energiprodukter, underlätta transport av energiprodukter, främja överföring av teknologi, vilket framför allt är viktigt för de östeuropeiska länderna och OSS-staterna, samt att begränsa skadliga miljöeffekter till ett minimum och samtidigt i lämplig grad ta hänsyn till säkerheten. Den sistnämnda aspekten tänkte jag behandla idag.
Inom ramen för protokollet om energieffektivitet har miljöaspekterna vunnit insteg i energistadgan. Jag tycker att det är bra och viktigt att det äntligen finns något som stadgan och kan bara tillsammans med mina kollegor i energiutskottet rekommendera att man röstar för stadgans första genomförandefördrag. Men det är varken fågel eller fisk som läggs fram för oss. Varför regleras områdena energieffektivitet och miljö i ett protokoll, när vi ju bortser från den inte bindande artikel 19 i fördraget? Jo, eftersom bestämmelserna i fördraget går före protokollet i tveksamma fall. Formuleringarna i protokollet präglas av diplomatiska konstruktioner, som bara obetydligt döljer substanslösheten. När man " efter bästa förmåga" utarbetar en billig och ekonomiskt effektiv energieffektivitetspolitik och vederbörligen tar hänsyn till miljöaspekterna, så som det står i protokollets artikel 3, då klingar det rätt svagt. Med intet ord överväger man att införa rättsligt bindande normer för miljöskydd och säkerhet för kraftverk i de östeuropeiska länderna, åtminstone inte för sådana anläggningar som bl.a. levererar el till Europeiska unionen. Det är en paradox att Österrike motsätter sig Mochovce, men överväger att ta in el från Ukraina.
Fram till år 2005 skulle signatärstaterna till Rio-konventionen egentligen ha dragit ner sin energiförbrukning till 1990 års nivå. Vi är långt därifrån. Sedan fanns idén om att spara på andra ställen där det kostar mindre, t.ex. i OSS- eller CÖE-länderna. Genom att täta läckorna i gasledningarna mellan Sibirien och Östeuropa skulle man kunna begränsa växthuseffekten effektivt. Om endast 5 % av metanet läcker ut, är dess potential av växthuseffekten lika stor som potentialen för resterande 95 %, som föreligger som CO2 efter förbränningen. Likväl förslösar man här chansen att exempelvis skriftligen bindande fastställa den tekniska nivån för investeringar. Medan konkurrensen en hög...
(Ordföranden avbröt talaren.) Jag vädjar till mina kollegor att de håller ögonen öppna och påvisar stadgans svagheter för allmänheten. Vi godkänner den, för att den är bättre än ingenting, men den är inte mycket mer än så.

Estevan Bolea
 Herr ordförande, mina damer och herrar, den europeiska energistadgan utgör ramen för den politiska överenskommelsen mellan länderna i öst och väst och bland östländerna har Ryssland en enorm särställning. Världens stora gasreserver finns i Ryssland, på Samojedhalvön, i Barents hav och i Sibirien. Europeiska unionen har inlett ett betydelsefullt program för en ökad gaskonsumtionen. Jag hoppas att vi här i kammaren snart har de nya direktiven som reglerar liberaliseringen av gasmarknaden och därför är det som händer i Ryssland av stor vikt för oss.
Som andra har som uttalat sig har nämnt, kommer vi helt och fullt att stödja samtyckesförfarandet om energistadgefördraget och energistadgeprotokollet om energieffektivitet och därtill hörande miljöaspekter. Vi anser att fördraget är bra, även om det är små åtgärder, som Stockmann sade. I östländerna skulle man kunna spara mellan 30 % och 40 % av energikonsumtionen. Det är oerhört mycket. Vi måste hålla i minnet att Ryssland får 60 % av sitt valutainflöde via exporten av energiprodukter och det skulle kunna öka mycket mer. Å andra sidan skulle västländerna kunna minska sin konsumtion med 20 %. Det är den bästa miljöåtgärden, herr ordförande. Men vi pratar mycket och jag tycker att vi gör för litet.
Angående miljön anser jag att det är angeläget att en obligatorisk bedömning av miljökonsekvenserna genomförs för alla åtgärder som energifördraget ger upphov till och att miljörevision genomförs för befintliga anläggningar, i syfte att rätta till de många skador som har uppstått, inte bara i östländerna, där de finns, utan också i våra länder.
Stadgan är uppbyggd i tre nivåer: själva fördraget, de specifika överenskommelserna i tre länder och de konkreta handlingarna. På alla dessa bör de åtgärder jag har nämnt appliceras.

Malerba
Herr ordförande, mina damer och herrar! Den europeiska energistadgan och energistadgans protokoll om energisparande och därmed sammanhängande miljöaspekter har redan genomgått en ganska lång process. Idag diskuterar vi rådets förslag, som ger Europeiska unionen rätt att godkänna fördraget, och Matikainen-Kallströms betänkande för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, som vår grupp godkänner.
Energistadgans målsättning, från en stabil ram för leveranser av energiutrustning till länderna i Östeuropa till energisparande och miljöhänsyn innehåller viktiga mål och stakar ut en väg för framtiden som har vunnit brett stöd inom energiutskottet.
Låt mig därför stryka under två frågor som återstår, och som även fortsättningsvis kommer att kräva att kommissionen engagerar sig. Energistadgan har inte undertecknats, vare sig av Förenta Staterna eller av Ryssland och utan dessa båda partners verkar stadgan på något sätt ofullständig, framför allt vad gäller kärnenergisäkerheten i länderna i Östeuropa som, trots detta, stadgan kan bidra till att ge en helhetslösning. Om inte avtalet inbegriper Ryssland vad gäller principfrågorna och USA, framför allt när det gäller de tekniska aspekterna, så riskerar avtalet att visa sig otillräckligt. Den andra frågan gäller hur effektiva våra åtgärder blir när det gäller att förbättra kärnenergisäkerheten i de länder i Central- och Östeuropa, som tidigare ingått i Sovjetunionen. Reaktorparken innehåller ett antal anläggningar som experterna i väst anser vara mycket osäkra i sin grundkonstruktion och andra som kräver teknologiska förbättringar för att man skall kunna uppnå en tillräckligt hög säkerhetsstandard .
Med hjälp av regelverket i energistadgan borde det vara möjligt att slutföra ett begränsat antal pilotprojekt med syftet att tillämpa europeisk säkerhetsstandard på de bästa anläggningarna i öst, för att kunna skapa en säkerhetskultur och definitivt kunna stänga de osäkraste anläggningarna. Det är endast om problemet med kärnenergisäkerheten i öster på något sätt kan kontrolleras som stadgan verkligen kommer att ge resultat som blir tydliga för den genomsnittlige medborgaren.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande, fördraget om europeisk energistadga och protokollet om energieffektivitet utgör ett viktigt bidrag till en renare och effektivare användning av energin. Det är bra för miljön och den liberala gruppen stödjer detta också helhjärtat.
Investeringar i energieffektivitet kan bäst ske där miljövinsten är störst och det är för närvarande i Central- och Östeuropa, där energibesparingar på 30 till 40 % kan realiseras på ett enkelt sätt. Det börjar redan med utvinning och transport av grundämnen. Västerländska företag kan hjälpa till med detta genom rekommendationer och teknologiska innovationer. Kniven skär då på två sidor: lägre kostnader för energi och en bättre miljö.
Det är för mig omedelbart till min andra punkt. Till exempel Ukraina är ett av de minst energieffektiva länderna i världen. Energiförbrukningen per enhet bruttonationalprodukt är där, sju gånger högre än i den Europeiska unionen. Ändå byggs det till två nya kärnkraftverk eftersom Tjernobyl skall stängas, med hjälp av lån från EBRD. Detta mot rekommendationer från en oberoende expertpanel. Min fråga till kommissionen och till fru Wulf-Mathies är därför: får EBRD investera i nya kärnkraftverk i Ukraina om det inte är den billigaste lösningen för energiproblemen där? Är inte ett av kriterierna för EBRD-lån att den ekonomiskt bästa och alltså billigaste lösningen måste väljas? Vågar ni, fru kommissionsledamot och kommissionen äntligen......
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Bloch von Blottnitz
) Herr ordförande! Det har funnits och finns mycket berättigad kritik mot energistadgan. För det första av innehållsmässiga orsaker och naturligtvis även av formella skäl. Parlamentet kan bara säga ja eller nej. Nu måste man naturligtvis medge att parlamentet inte precis har kämpat för att få inflytande - det är beklagligt och även en smula pinsamt. Man måste emellertid även medge att vi för första gången överhuvudtaget har folkrättsliga, om än inte helt bindande, bestämmelser om att inbegripa miljökostnaderna och principen att " förorenaren betalar" . Föregående talare nämnde också detta. Det är trots allt ett litet steg, även om det tyvärr - just vad gäller miljön - endast är fastlagt i protokollet. Jag anser att det är en uppgift för politiken och naturligtvis även för kommissionen att se till att det kommer lite närmare de höga önskningarna och målen.
Å andra sidan måste man naturligtvis även säga att omständigheterna, som vi har för tillfället, måste förändras, nämligen att ingen ansvarar för ledningarna, att ingen reparerar dem och alla säger att jag får bara 5, 10 eller 20 %, och att pengarna från inkomsterna tyvärr inte kommer fram till dem varifrån de kommer, utan att de, just vad gäller Östeuropa, i regel hamnar hos maffian.
Jag anser att det nu framför allt skulle vara vår uppgift att bry oss lite grand om det där och inte bara lyfta armen i morgon och säga ja, för man ska inte bara ta hänsyn till miljötanken vid fullföljandet av energipolitiken, utan den måste komma i centrum för överläggningarna. På samma sätt måste energieffektiviteten förbättras, förnyelsebara energikällor måste tas fram och utnyttjas genom bättre medelöverföring och ramprogram. Och just där föregår vi som gemenskap med det sämsta exemplet. Jag skulle bara ännu en gång vilja påminna om Save, Thermie o.s.v. Jag hoppas att kommissionen lyssnar noga nu. Det, som står som höga önskemål i energistadgan, genomförs nu åtminstone i ansatsen.

Blokland
Ordförande, att behandla energistadgan har tagit längre tid än vad den som tänkt ut den, före detta nederländska premiärministern Lubbers, föreställde sig år 1990, framför allt genom det ökade självmedvetandet hos östeuropeiska länder.
Efteråt sett var det bra att det gick längre tid, för annars hade fördraget blivit för fördelaktigt för västländerna. Den nuvarande texten är en bra kompromiss mellan de grundämnesproducerande ländernas och användarnas intressen.
Ändå fortsätter jag att ha ambivalenta känslor inför denna stadga. Det är tydligt att östeuropeerna är hjälpta av att sälja sin stora mängd fossila bränslen. De är i stort behov av valutan för att själva kunna bygga upp sina ekonomier. Men denna stadga kan i det långa loppet ha en pressande inverkan på energipriserna, genom en ökning på utbudet av råolja och gas. Enligt mig, är det ännu större anledning till att så snabbt som möjligt beskatta energi, för låga priser för fossila källor är inte av godo för introduktion av förnyelsebara källor! I det avseendet är energistadgan verkligen ännu ett stycke gammalt kortsiktigt tänkande, även om motsatsen också kommer att hävdas.
Det är positivt att protokollet för energieffektivitet bifogats till denna stadga, så att det inte med stor möda måste tillfogas i efterhand. Det visar att tänkandet om sparsam energianvändning har blivit allmänt gods. Precis som föredragande har jag mina tvivel när det gäller den verkliga tillämpningen av protokollet. Det finns inte någonstans något tvång till vinstförbättring. Jag förstår mycket väl att man inte kan avtvinga allt med ett multilateralt avtal, men nu har väldigt mycket överlåtits åt medlemsstaternas goodwill . Miljöåtgärderna har alldeles för liten inverkan i förhållande till växthuseffekten, som bara förstärks av det här fördraget.
Trots detta får fördraget vårt instämmande. Det ger åtminstone någon sorts struktur och rättssäkerhet i olje- och gashandeln. Unionen kommer i framtiden vara tvungen att göra allt för att genom program som Synergie och Phare, bidra till energibesparingsåtgärder i Östeuropa, för det behövs verkligen.

McNally
Herr ordförande, jag befann mig här i Lissabon som representant för parlamentet när fördraget om energistadgan undertecknades. Det var vid det tillfället uppenbart att om inte dessa protokoll togs på allvar skulle det kunna leda till en ganska allvarlig situation. Vi blir mer och mer beroende av importerat bränsle och det finns rikliga resurser i de östra delarna av Europa och ännu längre bort, så det är uppenbart att vi kan sammanföra dessa två och skapa en handelssituation. Om vi bara skulle göra detta utan att titta på energieffektiviteten för att skydda miljön, kan det leda till en situation som är mycket värre än nuvarande situation. Låt mig säga att vi under alla förhållanden bör använda oss mer av inhemska energikällor och inte lita så mycket på importerade bränslen.
Miljöproblemen har vi redan nämnt, växthusgaser - särskilt CO2 , men även metan vilket min kollega, Stockmann, redan har förklarat på ett skickligt sätt, kärnkraft, där det finns driftsproblem och givetvis problem med avfallshanteringen och transporten av bränslen samt exploatering och framställning av olja där det också finns risker. Vi måste alltså ha en världsomspännande miljöstrategi där vi gör effektiva bedömningar i och med att miljön är världsomfattande.
Energieffektivieten har alldeles korrekt kallats för det femte bränslet. Det är ärligt talat det bästa bränslet. När det finns potential att spara 30-40 %, vilket är fallet i vissa av dessa länder, är det absurt att detta inte är den första strategin som ligger högst på listan i alla sammanhang, långt före att bygga onödiga kärnkraftsreaktorer.
Detta fördrag behöver effektiviseras. Det är svagt. Framförallt behöver det övervakas. Jag begär att Europaparlamentet tar på sig uppgiften att övervaka arbetet med detta fördrag.

Porto
Herr ordförande, energisituationen i länderna i Central- och Östeuropa tvingar oss att fundera över vad som krävs och vilken väg som bör följas för att få till stånd ett effektiv utnyttjande av resurserna.
Ju bättre de förslag som stötts av den officiella propagandan varit desto hårdare har vi fått uppleva den ineffektivitet och de följder för välståndet som ett socialistiskt system, som inte anpassar sig till marknadsvillkoren och där medborgarna, p.g.a. avsaknaden av demokrati, inte kan dra nytta av sina rättigheter, ger.
Det är i sin tur viktigt att den väg som skall följas är en väg utan oönskade följder för jämlikheten och ekonomin, när det är möjligt att ha en politik som undviker sådana följder.
Det handlar om att ta särskild hänsyn vid nya initiativ från kommissionen i avsikt att införa eller öka energibeskattningen, en tvivelaktig linje för nuvarande medlemsländer och otvivelaktigt felaktig utifrån kommande medlemsländernas perspektiv.
Att belasta familjer med begränsade resurser med allt större utgifter utgör en regressiv och felaktig beskattning, och den större energiförbrukning som gammal utrustning ger påverkar negativt konkurrenskraften i länder som ännu inte har möjlighet att modernisera sin utrustning.
I dessa länder är således livskvaliteten för medborgarna den överhängande angelägenheten, eftersom den totala föroreningen i Europa, dvs CO2 -utsläppen, i huvudsak kommer från de mer industrialiserade länderna, Tyskland, Förenade kungariket, Italien och Frankrike, med 71, 5 % av totalutsläppet inom Europeiska unionen, en andel som är större än befolkningsandelen i området.
Tyvärr ökar budgetbelastningen på personer som inget har och den politik som bör föras vad gäller utvecklingen för de mest eftersatta i dessa länder i Central- och Östeuropa, bör i stället åtföljas av legala och liberala krav på modernisering av hushållens och företagens utrustning.
Genom att stödja denna omstrukturering på det sätt som gjorts, visar Europeiska unionen, utan utrymme för tvivel, att man faktiskt har för avsikt att hitta den enda rätta lösningen på befintliga problem. På detta sätt följer man alltså texten i artikel 130-R i fördraget, genom att beakta " den befintliga mångfalden i de olika områdena" .

Fitzsimons
Herr ordförande, jag tror att Europaparlamentet bör ge sitt samtycke till det europeiska energifördrag som undertecknades i Haag i december 1991. Europaparlamentets energiutskott har rätt att kräva att Europeiska kommissionen trycker på om förhandlingar för att undanröja osäkerheter genom att ge protokollet om kärnkraftsäkerhet bindande verkan inom ramen för detta fördrag. Ur ett irländskt perspektiv, med kärnkraftanläggningar i Sellafield och Thorp bara 60 miles från våra stränder, är det helt oacceptabelt att den brittiska regeringen kan underteckna det europeiska energifördraget utan att dess egen kärnkraftindustri har förpliktats att följa dessa bestämmelser.
Ett ökat skydd av miljön är naturligtvis viktigt och Europeiska unionen har börjat gå i rätt riktning i detta avseende genom att fullfölja Save III-programmet som är utformat för att stödja åtgärder för minskning av koldioxidutsläppen i atmosfären.
En annan fråga är liberaliseringen av el- och gasnäten. De europeiska och irländska konsumenterna liksom enskilda producenter har rätt att få veta om ökad konkurrens kommer att innebära högre energikostnader för konsumenten och naturligtvis har de som är anställda inom industrin rätt att få veta hur detta kommer att påverka deras arbeten. Så fördraget borde ha tagit upp frågan om privatisering av energiresurserna närmare och skisserat vilket skydd konsumenterna har vilka är de som ytterst kommer att påverkas av förändringar i detta avseende.

Ahern
Herr ordförande, det finns allvarliga brister i rådets förslag i och med att bestämmelserna om miljön och energibesparing endast är uttryck för en önskan och fördraget kommer inte att ge några bindande rättsliga instrument som reglerar vad man på alla håll anser vara verkligt allvarlig miljöförstöring och förorening och allvarligt bristfälliga energibesparande normer i de östeuropeiska staterna som de inte visar några tecken på att förändra. Detta kan leda fram till ett fördrag om hur man slösar energi, inte sparar energi och jag skulle vilja påstå att det skulle vara ett mycket allvarligt och farligt slutresultat.
Det var speciellt anmärkningsvärt under diskussionen med ambassadör Rutten och generalsekreterare Schutterle vid energifördragskonferensen att de, istället för att försvara de svårigheter som unionen kan ha när det gäller att genomföra bestämmelser i energifördraget om miljön och energibesparing, helt enkelt uppgav att vissa medlemsstater inte önskade bindande bestämmelser i fördraget när det gäller miljön utan ansåg att detta skulle regleras enligt ett separat avtal. Jag tror att detta är en helt oacceptabel politik för Europeiska unionen eller dess medlemsstater.
I rapporten anges att protokollet om energifördraget angående energieffektivitet och berörda miljöaspekter utgör en bra grund för ett ökat miljöskydd, i synnerhet genom att det främjar energieffektiviteten, men formuleringen är meningslös. Enligt formuleringen skall vi uppmuntra till ett samarbete för att uppnå miljömålen och lägga särskild vikt vid förbättring av energieffektiviteten. Jag vill påstå att detta, i ljuset av de svårigheter som vi har haft att få de östeuropeiska staterna att förstå vikten av energieffektivitet, är ett helt meningslöst dokument.
Föredraganden har hänvisat till ett bisarrt förslag om att importera vapenklassat plutonium från Ryssland för användning i civila kärnkraftsanläggningar på grund av att detta skulle främja freden. Jag anser detta vara ett överraskande förslag. Även om det belyser det faktum att vi har en upprörande plutoniumekonomi och att vi inte bör framställa plutonium hoppas jag att vi kan föra en seriös debatt och diskussion angående förslaget vid en senare tidpunkt.

Wulf-Mathies
) Mina damer och herrar! I herr Papoutsis, som för närvarande är i Moskva, namn vill jag ännu en gång kommentera kommissionens ståndpunkt om detta mycket viktiga betänkande. Låt mig först betona att kommissionen ger ratificeringen av energistadgefördraget och energistadgeprotokollet om energieffektivitet och därtill hörande miljöaspekter högsta prioritet. Detta fördrag träder i kraft först när minst 30 stater har ratificerat det. För närvarande används det därför så långt som möjligt provisoriskt.
Som ni säkert vet, har europeiska energistadgan - en inte juridiskt bindande politisk avsiktsförklaring - undertecknats av 51 stater och Europeiska gemenskapen. Föredragande Matikainen-Kallström, vars betänkande jag är mycket tacksam för, har visat vad det handlar om. Jag vill därför inte att upprepa det ännu en gång, utan tydliggöra att 49 stater och Europeiska unionen hittills har undertecknat fördraget, i enlighet med den politiska avsiktsförklaringen.
Detta energistadgefördrag är den första ekonomiska överenskommelse, som har undertecknats av alla republikerna i före detta Sovjetunionen, länderna i Central- och Östeuropa, Europeiska unionen och dess 15 medlemsstater samt andra OECD-medlemsstater. Dess huvudsyfte är att skapa en rättslig ram för ett långsiktigt samarbete på energiområdet på grundval av ömsesidighet och ömsesidigt nytta. Fördraget innehåller bestämmelser om utvinning, produktion, transport och fri handel med primära energikällor och energiprodukter samt skydd av investeringar och fri rörlighet för kapital. Fördraget och protokollet innehåller även allmänna förklaringar om miljöaspekter och höjning av energieffektiviteten. Mer än det som ni med rätta har kritiserat här beträffande den låga bindandegraden, gick inte att genomföra vid förhandlingarna.
Trots det är det ett viktigt första steg att så många stater åtminstone har skrivit under de här principerna. Självklart kommer kommissionen att orientera sig mot Europaparlamentets ståndpunkter som uttryckts här vid genomförandet av stadgan och fördraget. I november lade kommissionen fram meddelandet och förslaget till rådets och kommissionens beslut om ingåendet av energistadgefördraget och energistadgeprotokollet om energieffektivitet och därtill hörande miljöaspekter. Detta förslag förutser att man vid ingåendet av fördraget vid energistadgekonferensen även deponerar Europeiska gemenskapens och dess medlemsstaters godkännandedokument samt ett förenklat förfarande beträffande fastställandet av Europeiska gemenskapens ståndpunkt.
I december förra året enades rådet om en ordalydelse för beslutet. Detta beslut ligger nu hos Europaparlamentet för godkännande. Fastän kommissionen är medveten om det faktum att den ordalydelse som rådet godkänt avsevärt skiljer sig från dess ursprungliga förslag, kan det, för att visa sin kompromissvilja, ansluta sig till denna ordalydelse, om den - vilket verkar vara fallet med tanke på diskussionsinläggen - även godkänns av Europaparlamentet.
Jag skulle därför vilja tacka föredragande Matikainen-Kallström, eftersom hennes betänkande pekar just i den här riktningen. Kommissionen anser att det är av stor politisk betydelse att Europeiska gemenskapen snabbt ratificerar energistadgefördraget, för att garantera att medlemsstaterna ingår och samtidigt ratificerar det i tid. Nio medlemsstater har avslutat sina ratificeringsförfaranden och de flesta andra medlemsstaterna skall snart göra det.
Avslutandet av ratificeringsförfarandet från Europeiska unionens och dess medlemsstaters sida kan sända en positiv signal till Ryssland, som visserligen har skrivit under, men där ratificeringsförfarandet fortfarande pågår. Jag anser att man kan utgå från att de andra oberoende staterna och länderna i Central- och Östeuropa kommer att reagera på den här signalen.
Kommissionen anser att unionen har stort intresse i slutandet av fördraget och att det är särskilt viktigt att ratificeringen går snabbt, för att behålla de andra fördragsparternas och energibranschens oförminskade intresse. Energistadgefördraget kommer utan några tvivel vara nyttigt för samarbetet mellan öst och väst, vilket när allt kommer omkring ligger i allas vårt intresse.
Jag skulle därför ännu en gång vilja be er om att rösta ja till det här beslutet. Dessutom skulle jag vilja ge en kort upplysning beträffande fru Plooij-Van Gorsels fråga: Såväl ett EIB-anslag som ett G7-anslag prövas för projekten i Ukraina - hittills saknas emellertid besluten och utlåtandena som ni beskriver här, spelar också en roll vid prövningen.

Plooij-Van Gorsel
Ordförande, jag har ytterligare en begäran till kommissionsledamoten. Det visar sig att det utkommit en rapport från en expertpanel. Skulle parlamentet kanske kunna få den rapporten, för det skulle vara av största vikt i detta fall, även med anledning av min fråga.

Wulf-Mathies
) Jag ber om förståelse för att jag inte känner till det betänkandet, eftersom jag endast ersätter herr Papoutsis idag. Jag kommer emellertid att berätta för honom om era önskemål. Vi kommer sedan att besvara er fråga skriftligen, för att tala om om det finns ett sådant betänkande och hur vi kan förfara med det.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 12.00.

Utvecklingsproblem i Italien
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0405/96) av Podestà för utskottet för regionalpolitik om utvecklingsproblem och strukturåtgärder i Italien (C4-0050/96, C4-0051/96 och C4-0052/96).

Podestà
Herr ordförande, mina damer och herrar! Den ekonomiska och sociala sammanhållningen samt samarbetet och solidariteten mellan olika regioner är ett av den Europeiska unionens viktigaste politiska mål. I detta sammanhang utgör strukturfonderna ett särskilt viktigt instrument i strävan att minska de allvarliga skillnader som finns mellan de olika regionerna i Europa. Nåväl, fallet Italien är ett av de intressantaste eftersom Italien - strukturfondernas tredje mottagarland i storleksordning, efter Spanien och Tyskland - har problem med att utnyttja dessa resurser. I arbetet med att slutföra detta betänkande, där våra kollegers helhjärtade stöd har spelat en viktig roll - och som vi tackar er för - har vi försökt finna de viktigaste orsakerna till dessa svårigheter och att även försöka hitta vägar för att ta igen den tid som gått förlorad under alla dessa år.
Det finns flera olika faktorer, men jag vill bara peka på de viktigaste: framför allt, naturligtvis den politiska instabiliteten i landet under alla dessa år: det räcker med att tänka på att vi faktiskt har haft över femtio regeringar under de femtio åren efter andra världskriget; bräckligheten hos de administrativa strukturerna, såväl de centrala som, framför allt, de regionala, och en viss oförmåga när det gäller att ta fram program och sedan verkställa dessa program; en mångfald av beslutande organ, även med tanke på det faktum att införandet av regioner i Italien inte har inneburit en uppdelning av kompetensen, utan en överlagring av beslutande instanser; en mycket omfattande och i vissa fall motstridig lagstiftning, med långdragna och mycket komplicerade byråkratiska processer; en frånvaro av samverkan mellan gemenskapens strukturer och de italienska, centrala och regionala, vilket har medfört betydande förseningar när det gäller utbytet av information och även, det måste sägas, när det gäller tolkningen av själva informationen; och till sist förseningen när det gäller utnyttjandet av resurser för perioden 1989-93: i det sammanhanget kan det vara lämpligt att påminna om den möjlighet som erbjuds i avtalet som kommissionsledamot Wulf-Mathies slöt med den dåvarande ministern Masera om att till och med 1997 års utgång utnyttja de medel som borde ha utnyttjats före slutet av år 1996. Allt detta har emellertid lett till förseningar när det gäller att börja utnyttja resurserna för nästföljande period, dvs fram till utgången av 1999.
Nåväl, varför fortsätter då denna situation att vara så svår att hantera för Italien? Regionerna i södra Italien - samtliga ingående i Mål 1, utom Abruzzerna som just nu går ur Mål 1 eftersom situationen i den regionen har betydligt förbättrats, och här vill jag gärna stryka under en ändring som kommer upp till omröstning i morgon om nödvändigheten av att, även i framtiden, tillämpa flexibla övergångsperioder - utvecklas i en takt som är betydligt mycket långsammare än utvecklingstakten i Italiens centrala och norra delar och de har dessutom en betydligt högre arbetslöshet. Vi kommer i morgon att lägga fram ett ändringsförslag som visar att arbetslöshetssiffrorna i vårt land tyvärr har blivit ännu dystrare. Å andra sidan finns det siffror - som tyvärr ännu inte är officiella, varför vi inte kan låta dem ingå i betänkandet - som i viss mån ger oss anledning att hysa viss optimism vad gäller sysselsättningen under de senaste månaderna, som, tack vare ansträngningarna från den nationella och regionala ledningen, börjar förbättra en situation som trots allt fortfarande, det måste sägas, är otillfredsställande.
Nåväl, situationen i Italien är inte unik i den europeiska verkligheten, men den visar med all önskvärd tydlighet på nödvändigheten av att vi anstränger oss - och detta är avsikten med betänkandet - att förkorta myndigheternas behandlingstider och förbättra koordinationen mellan Europeiska gemenskapen och de nationella och regionala myndigheterna för att undvika att man förslösar resurser som, framför allt när vi skall förverkliga Maastricht, kanske är de enda resurser som står oss till buds.

Speciale
Herr ordförande! Jag anser att Podestàs betänkande är både positivt och väl genomtänkt. Det goda resultatet är naturligtvis hans förtjänst, men också resultatet av ett samarbete och en arbetsmetod som har utvecklats inom utskottet för regionalpolitik, en metod som bygger på diskussioner och forskning kring alla fall av strukturingripanden i samtliga medlemsstater och naturligtvis inte enbart i Italien. Vi har fört en fördjupad dialog med kommissionen. Vid varje tillfälle har vi, dessutom, organiserat utfrågningar med de ansvariga i respektive medlemsstat, representanter för regeringen, parlamentet, lokala myndigheter, regioner och parterna på arbetsmarknaden och på samma sätt har vi också gjort när det gäller Italien. Det är på grund av detta vi idag kan formulera ett par allmängiltiga slutsatser.
Det är sant att Italien på ett oroväckande sätt har varit oförmöget att effektivt utnyttja strukturfonderna, vilket är ännu allvarligare om man tar med i beräkningen att detta berövar bräckliga regioner välbehövlig kraft och nödvändiga investeringar. Man bör, vilket också sker i betänkandet, applådera - en uppfattning som jag för övrigt delar - den italienska finansministerns uttalade ambitioner att effektivisera processen. Nyligen träffade jag i Bryssel den ansvarige kommissionsledamoten som tänker se till att eftersläpningen inhämtas före innevarande års slut. Det är ett ambitiöst och tufft mål, men möjligt att uppnå om ansträngningarna finner sin motsvarighet i en gemensam kraftsamling från samtliga ministrar: från samtliga ministrar och, framför allt, från samtliga regioner och samtliga berörda lokala myndigheter.
Det är framför alt bekant att största delen av strukturfonderna i Italien, vad gäller kvantiteten, koncentreras till Mål 1-regionerna, dvs till landets södra delar, vilket redan har framhållits. De allvarligaste förseningarna finner man just i några av dessa regioner, inte i alla, men framför allt i vissa, och då främst i de större regionerna: Sicilien, Campanien, Apulien. Om man kan uppnå resultat i dessa regioner kommer helhetsbilden att förändras avsevärt. Det krävs med andra ord extraordinära åtgärder, men det krävs också ett engagemang från samtliga, en allmän och mycket stark politisk vilja. Jag vill rikta en uppmaning till de europeiska och nationella parlamentarikerna från de här områdena att de gör särskilda ansträngningar när det gäller dessa frågor.
De extraordinära åtgärderna omfattar: nya målsättningar, snabbare utbetalningsrutiner vid de regionala myndigheterna, en modifiering av de administrativa strukturerna där det behövs, en förstärkning av lokala myndigheter och att man dessutom överväger möjligheten som anges i betänkandet att, vid allvarliga fall av misslyckanden, byta ut de lokala politiker som är ansvariga för att programmen genomförs. Detta är en extrem åtgärd, mycket känslig, som leder till konflikter med de berörda personerna. Vi bör emellertid fråga oss om inte dagens blockerade situation leder till konflikter med de människor som inte får någon chans att utnyttja möjligheterna till finansiering och som i slutändan riskerar att förlora dessa möjligheter. Vilket hänsyn skall i så fall väga tyngst?
Slutligen skulle jag emellertid vilja stryka under det faktum att icke-utnyttjandet, det mindre goda utnyttjandet av strukturfonderna, är ett problem som även berör andra medlemsstater. Detta lyfter fram problemet med en djupgående revidering av reglerna för hur strukturfonderna skall utnyttjas och en förenkling med syftet att eliminera förseningar och byråkratiska rutiner inom ramen för den förändring av regelverket som kommer att ske 1999. Utskottet för regionalpolitik och Europeiska gemenskapens kommission kommer i år att behöva ägna mycket arbete åt att se över och revidera detta regelverk.

Viola
Herr ordförande, mina damer och herrar! När det gäller strukturpolitiken utmärks de italienska regionerna - som Podestà nyss framhöll - av tydliga skillnader som gör att bilden av de strukturingripanden som görs blir splittrad. Det är av denna anledning som hela Syditalien, Mezzogiorno, hamnar i målområde 1, medan hela centrala och norra Italien hamnar i Mål 2, 5a och 5b.
Inom ramen för denna bristande enhetlighet är tyvärr den enda gemensamma faktorn, om man utgår från data över hur fonderna har använts fram till slutet av 1996, den extrema svårigheten att utnyttja strukturfondernas medel. Problemet upprepas dessutom eftersom det visar sig även i tillämpningen av gemenskapens stödprogram för perioden 1989-93.
Innan vi diskuterar de interna motiven, dvs de motiv som hänger samman med förhållandena i Italien, vill jag upprepa det som Speciale tidigare framhöll: ett av de viktigaste motiven är utan tvekan de komplicerade regler som styr strukturfonderna, och som under den senaste femårsperioden även har hindrat andra stater från att fullt ut utnyttja strukturfondernas resurser. Men för Italiens del förvärras detta av de svårigheter som framför allt hänger samman med de bräckliga regionala administrationer som, i enlighet med närhetsprincipen, borde ha ansvaret för programmen och för att fonderna utnyttjas men som i själva verket ofta har stora svårigheter att administrera de lokala utvecklingsplaner man kommit överens om tillsammans med kommissionen.
Man måste därför fråga sig om den flexibilitet som nämns i regeringskonferensen inte bör tillämpas även när det gäller sammanhållningen. Det finns faktiskt länder som är mycket väl utrustade för att klara en regional uppdelning, som sedan lång tid är vana vid att delegera det administrativa ansvaret till sina regioner, departement, Länder och grevskap.
I Italien, trots att det sedan många år existerar en regional struktur och i vissa fall självständighet sedan lång tid tillbaka, har i flera fall närhetsprincipen ömkligen misslyckats. Det skulle därför vara lämpligt att bestämma att om de enskilda regionerna verkligen har förmågan att hantera utbetalningen av fondmedlen så skall ansvaret för detta delegeras till dem, men i de fall där detta inte fungerar skall det aktuella landet kunna vidta alternativa åtgärder och upprätta kompletterande strukturer för ändamålet.
Inrättandet i Italien av en samordningsenhet är ett positiv signal. En ytterligare signal skulle kunna vara, och här instämmer jag i det som Speciale har framhållit, ett system som gör det möjligt att byta ut de personer som varje år visar sig oförmögna att utnyttja gemenskapens resurser. Ett annat positivt faktum är framväxten av territoriella allianser, vilket antyder en gryende insikt om att det behövs nya och bättre metoder på utvecklingsområdet.
Ett av de viktigaste hindren när det gäller att fullständigt utnyttja fonderna har enligt min mening varit bristen på information. Även av denna anledning är det önskvärt att de italienska regionerna öppnar egna representationskontor inom Europeiska unionen, som kan komma att utgöra informationsbryggor till myndigheter och privatpersoner som vill utnyttja fonderna. Jag har lagt fram ett ändringsförslag i frågan, som kommer att diskuteras i morgon.
Italien gör stora ansträngningar för att hämta in de förseningar som uppkommit. Det är emellertid viktigt att kompletteringsprincipen respekteras, framför allt när det gäller regionerna i Syditalien som idag, klämda mellan å ena sidan en betydande nedskärning i det statliga ekonomiska stödet och å andra sidan ett underutnyttjande av strukturfonderna, riskerar att skadas från två håll. Jag hoppas därför att kommissionen uppmärksamt bevakar att kompletteringsprincipen efterlevs, en princip som är av avgörande betydelse för den europeiska sammanhållningen.

Azzolini
Herr ordförande! Det är svårt att ta till orda, efter det som har sagts av föredraganden Podestà, Speciale och Viola, för att repetera, även på grund av den heshet som jag har drabbats av idag, sådant som alla instämmer i, framför allt av de personer i utskottet för regionalpolitik som har haft möjlighet att bedöma det betänkande som bär Podestàs namn, eftersom det har arbetats fram av Podestà med hjälp av ett helhjärtat stöd från samtliga utskottets medlemmar. Detta samarbete framhölls nyligen av Speciale, utskottets utomordentliga ordförande, vilket det är min skyldighet att säga offentligt, eftersom han har givit oss alla en möjlighet att arbeta fram en realistisk och objektiv vision - som innehåller konkreta mål - av situationen. Italien är, med tanke på landets sammansättning, ett viktigt exempel för övriga medlemsstater.
Vad är det då som måste göras, och som jag tillåter mig att tjata om i närvaro av kommissionsledamoten WulfMathies? Behovet av en förenkling som man många gånger kan läsa mellan raderna när vi har mött kommissionen i utskottet för regionalpolitik, och mellan raderna i Podetstás betänkande och som så tydligt framkommer i många av mina kollegers inlägg. Behovet av att förenkla vissa rutiner, behovet av att rationalisera och harmonisera de olika verksamheterna mellan kommissionen-medlemsstaten-regionen. Jag misstänker att det avgörande inte är att man avlägsnar vissa strukturella och kulturella hinder. Jag tror att man framför allt måste avlägsna vissa fysiska hinder som dominerar, inte bara i medlemsstaten och i den lokala miljön, utan även i vissa viktiga avdelningar inom kommissionen.
Det är nödvändigt med en kulturell samsyn i förhållande till kommissionens riktlinjer och med en gemensam målsättning: det som förebådas i och står i centrum för Podestàs betänkande, som jag uppskattar helt och fullt.

Moretti
Herr ordförande! År 1957 undertecknades Romfördraget och idag, efter fyrtio års europeiskt konstruktionsarbete, måste vi konstatera att enligt revisionsdomstolen kan den största delen av de misstag som begåtts i hanteringen av strukturfonderna tillskriva medlemsstaterna själva. Det förekommer många olika sakfel och formella fel i själva ansökningarna, men det allvarligaste felet har begåtts av medlemsstaterna själva: att lägga hinder i vägen för regionernas och grevskapens strävan mot politisk och administrativt självstyre. Alltför ofta undertrycks och villkoras de lokala myndigheternas utveckling mot och förmåga till självstyre av de centrala myndigheterna i den stat de tillhör, vilket inte bara framgår av revisionsdomstolens årliga betänkande, utan även av rapporter från regionerna och Europaparlamentet och den europeiska medborgarens förtroende för staten.
Den italienska regeringens strävan att reformera offentliga myndigheter och förenkla procedurerna för att utnyttja de resurser som avsatts för teknisk hjälp i samband med strukturfondernas utnyttjande, räcker inte. Ju mer demokratisk och federal en stat är, desto mer visar provinser, Länder och regioner prov på effektivitet och förmåga att klara sig på egen hand i uppbyggnaden av det nya Europa. Det finns många lokala myndigheter i Europa som är mogna och har förmågan att hantera direkta kontakter med de europeiska institutionerna, men som bromsas av den centralistiska organisationen i den medlemsstat de tillhör.
I Italien finns det femtio år gamla regioner som medvetet inte har tillåtits bli myndiga och andra, som har samma ålder, som uppenbarligen är mogna, men som berövas alla möjligheter att ta oberoende, demokratiska och fria initiativ. Vilket Europa är det vi vill bygga om detta Europa, genom sin centralism, leder till medlemsstaternas oförmåga att utnyttja sina resurser?
Låt oss anstränga oss så att strukturfondernas tillämpning vidgas till att även omfatta de kulturella aktiviteterna inom Mål 5b, framför allt inom alpregionerna, men låt oss framför allt sträva efter att detta Europa blir allt mer demokratiskt och federalt, sammansatt av federala stater, och så att de lokala myndigheterna kan bevisa sitt värde även i hanteringen av strukturfonderna och visa att de är bättre än de medlemsstater de är en del av.

Pettinari
Herr ordförande! Även jag uppskattade Podestàs betänkande för den klarhet han har gett prov på och för den fördjupade diskussionen om begränsningarna när det gäller fördelningen av strukturfondernas medel, inte bara i mitt land, utan även i andra länder. Det är emellertid sant, vilket mina italienska kolleger är väl medvetna om, att gemenskapens strukturfonder även fortsättningsvis kommer att vara en nödvändig resurs för Italien, för Italien som helhet, men framför allt när det gäller utvecklingen av de södra delarna av mitt land, där arbetslösheten nu närmar sig 20 procent, vilket också påpekas i betänkandet.
Strukturfonderna visar sig därför vara ett oersättligt instrument för europeisk solidaritet och just solidariteten måste återfå sin betydelse som en grundsten för den europeiska identiteten: utan den blir all integration en omöjlighet.
Man måste naturligtvis erkänna den senfärdighet som mitt land hittills har gjorts sig skyldigt till när det gäller att utnyttja strukturfonderna. Mitt land, och därmed också dess regering, men även, och här håller jag med Moretti, en otrolig ineffektivitet från den regionala byråkratins sida, som upprepade gånger har lyckats missa möjligheten att få tillgång till miljontals ecu, som våra regioner har stort behov av både i norr och i söder, på grund av att man i söder såväl som i norr har försvårat tillgången till fonderna.
Man har med andra ord lyckats skapa den något originella situationen där Italien är ett av de länder som har störst behov av fonderna, men som utnyttjar dem minst. Jag hoppas att, med utgångspunkt i det bidrag som Podestàs betänkande har gett och ger, mitt land, på samma sätt som andra länder, skall kunna övervinna de hinder som hittills har funnits.

Orlando
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag har två synpunkter på Guido Podestàs kompletta och grundliga betänkande; det ena rör om och det andra rör hur strukturfonderna skall utnyttjas i Italien.
När det gäller om , dvs förbättrad effektivitet och större snabbhet vid utnyttjandet, vill jag peka på punkt 6 i förslaget till betänkande för att specificera vilka alternativa offentliga organisationer som borde vara en given partner i det lokala samarbetet, och även ersätta andra, vid fall av förseningar från de regionala myndigheternas sida: samarbetsorganisationer och projekt, till exempel, som syftar till att främja sysselsättningen, vilka blir allt vanligare och allt effektivare som instrument för utveckling i regioner som hör till Mål 1.
När det gäller hur , dvs frågan om en bättre kvalitet på de olika projekten, pekar ett ändringsförslag från gruppen de Gröna och som jag är ansvarig för, nödvändigheten av ett samarbete mellan olika regionala utvecklingsprojekt som bygger på principen om en hållbar utveckling, i uppbyggnadsskedet och även fortsättningsvis; förslaget pekar även på nödvändigheten av att engagera miljödepartementet och olika fristående organisationer.

Cellai
Herr ordförande! För det första vill jag gratulera Podestà till ett utomordentligt arbete: det har varit en svår uppgift, men resultatet är utmärkt.
I samband med betänkandet skulle jag här vilja understryka ett par saker. En av de allvarligaste skillnaderna mellan situationen i Italien och förhållandena i Italiens viktigaste partners är de stora olikheterna mellan de olika regionerna i Italien. Större koncentration och effektivitet när det gäller strukturfonderna, kommissionsledamot WulfMathies, bättre utvärdering och effektivare övervakning av resultaten och de tillgängliga ekonomiska resurserna bör vara möjliga för att man skall kunna garantera en ökning av antalet arbetstillfällen och ett ökat stöd för konvergensprocessen i de underutvecklade regionerna.
För att öka konkurrenskraften bör mer resurser avsättas för forskning, utveckling och innovationer. Som en uppmuntran för företagen att utnyttja ny teknik och att utveckla nya produkter, bör Europeiska unionen försöka få fram en bättre kombination av åtgärder till stöd för kapital och företag, för överföring av tekniskt know-how och för utbildningsinitiativ, både vad gäller grundutbildning och fortbildning.
De svårigheter som har uppstått under de senaste åren när det gäller att utnyttja strukturfonderna har varit och är en källa till stor oro för oss italienare och för gemenskapens institutioner. För att kunna bemöta dessa svårigheter har man under senare tid försökt införa ett par nyheter i vårt regelsystem: den nationella samordningsenheten och de territoriella pakterna. Pakterna är en mekanism som kan få betydelse som ett uttryck för socialt partnerskap, tack vare deltagandet från arbetsmarknadens parter, ett deltagande som i och med parternas bindande åtaganden får betydelse såväl i inledningsskedet som när det gäller att omsätta initiativen i handling.
Det rör sig med andra ord om avtal utifrån vilka de lokala aktörerna, representanterna för arbetsgivarna, företagen och de offentliga myndigheterna förbinder sig att förverkliga speciella investeringsprojekt. Att främja den lokala utvecklingen, såväl med ingripanden som är avsedda att stödja lokalt förankrade initiativ inom regionen vad gäller utrustning och infrastrukturer, som med hjälp av resurser inom ramen för handlingsprogrammet för mindre och medelstora företag - SME, får en allt större betydelse när det gäller att utveckla en politik som syftar till regional utveckling i ordets rätta bemärkelse. En sådan utveckling kan faktiskt leda till ökad sysselsättning genom en serie initiativ som vart för sig kanske inte skapar så många arbetstillfällen, men som tillsammans kan ge intressanta resultat i ett visst område eller en viss sysselsättningssektor.
Åtgärderna för att främja den lokala utvecklingen syftar huvudsakligen, men inte enbart, till att främja vad man skulle kunna kalla för en mobilisering av initiativ, kapacitet och kvalificerade mänskliga resurser, vilket skulle möjliggöra tillkomsten av produktionssystem inriktade på förnyelse och internationalisering. Den lokala utvecklingen syftar i verkligheten till att ändra på ingrodda föreställningar om vad utveckling innebär. Det är nödvändigt att maximalt utnyttja befintliga professionella resurser, som t.ex. de internationella handelskamrarna, vilka har bildats för att stödja den lokala företagsamheten inom de områden som har den största industriella utvecklingspotentialen.
Avslutningsvis anser jag att en större uppmärksamhet bör ägnas åt tre mål: kampen mot arbetslösheten, lika möjligheter för män och kvinnor och en förstärkning av instrumenten till skydd för miljön - miljö och hållbar utveckling undervärderas ofta inom områden som är strukturellt svaga - kopplat till den nödvändiga förenklingen av rutinerna och till nya informationsmönster och informationsmodeller.

Bontempi
Herr ordförande! Även jag uppskattade verkligen Podestàs betänkande och instämmer i hans påpekanden i samband med Mål 2, förnyelsen av industrin, och jag skulle därför vilja uppehålla mig vid detta ett ögonblick.
Enligt min mening är även här förseningarna ett tecken på att problemet ligger på djupet, i själva mekanismen som sådan, kanske i det som under de senaste åren i vårt land har utvecklats till den moderna uppfattningen om hur program skall vara utformade. Men det faktum att vi inom detta område står inför mer koncentrerade insatser, vad gäller beloppen till och med mindre omfattande, och inför en process - förnyelsen av industrin - som ingår i ett redan befintligt ekonomiskt, produktivt och administrativt nätverk, borde kunna få oss att hoppas på en snabbare återhämtning.
Men i Mål 2, som är mycket viktigt i egenskap av laboratorium - inte bara för Italien - där offentligt och privat kan mötas och som har resulterat i långsiktiga programidéer, finns det också enligt min mening inslag som vi måste ta med i beräkningen när vi skall kritiskt granska och reformera fonderna.
Jag vill dessutom peka på två andra faktorer som framhålls i betänkandet. När det gäller de lokala initiativen - vilka redan några av mina kolleger har nämnt - så skulle jag vilja påminna om att utveckling kräver en annan kultur, en kultur som innebär ledning och stöd och inte formella kontroller och tillstånd. För det andra, när det gäller kulturella åtgärder som språngbräde för den ekonomiska utvecklingen, så förefaller det mig som om man även här - men inte som en engångsföreteelse - bör sträva efter en vilja att rekonstruera de ekonomiska och sociala nätverken.
Till sist två frågor: åtgärder för städerna och politiken för bergsregionerna. Inom Mål 2 har vi ofta fått se hur åtgärderna begränsas till att omfatta ett enstaka kvarter. Mål 2 var viktigt i sig, men jag tror att allt detta pekar på nödvändigheten av en sammanhängande stadspolitik, samt - och en idé om detta finns i betänkandet - en politik för bergsregionerna. Punkt 5b visar kanske att istället för att tillgripa blandade åtgärder, så måste vi i framtiden koncentrera oss på begränsade och betydelsefulla åtgärder för bergsregionerna, såväl de europeiska som de italienska.

Baggioni
Herr ordförande, jag vill först och främst tacka vår kollega, Podestà, för ett utmärkt arbete om ett ämne som är synnerligen svårt, både för honom och för alla som skall bedöma strukturåtgärdernas effekter på sitt eget land.
Europeiska unionens strukturfonder inrättades för att främja en hållbar ekonomisk och social utveckling. Uppföljningen av genomförandet av fonderna har fått mycket kritik, bland annat på grund av att utnyttjandet av stödet har stött på vissa hinder och förseningar. I Italiens fall är den mest slående faktorn att landet har mycket djupa regionala skillnader. Jag anser därför att det är mycket viktigt att Europeiska unionen inte minskar sina ansträngningar att garantera en likvärdig utveckling i hela Italien. Att inte fonderna utnyttjas fullt ut betyder inte att det inte finns behov, utan i allmänhet är det så att förutsättningarna för att erhålla och förbruka de disponibla medlen inte är anpassade.
Jag anser att det är oacceptabelt att man hittills inte har planerat något system för de regioner som riskerar att inte kunna väljas till något av strukturfondernas mål. Som det tidigare liknande fallet med Abruzzo visar, har inga kompensationsåtgärder planerats för att slutet på strukturstödet inte skall bli så abrupt, förutom att vissa tidsfrister har förlängts så att pågående program skall kunna avslutas. Inom en snar framtid riskerar andra regioner att råka ut för just detta. Kommer regionerna att vara hotade när de ansträngningar som lyckats få igång den ekonomiska återhämtningen försvinner? Jag anser inte att de ekonomiskt svaga regionerna skall erhålla ekonomiskt stöd för all evighet, men jag anser ändå att det vore oansvarigt att inte inrätta övergångsbestämmelser om stöd till dessa regioner. Man bör åtminstone snabbt vänja sig vid tanken att dagens strukturåtgärder är en ren förlust, eftersom den minsta ekonomiska uppgång i en region riskerar att leda till att den förlorar strukturstödet efter att programperioden är slut.
Exemplet med Abruzzo bör få oss att snabbt ta fram förslag till åtgärder för att fylla det rättsliga tomrummet som uppstår när en region inte längre kan erhålla stöd från något av strukturfondernas mål. En lösning måste absolut finnas före 1999 inom ramen för nästa översyn av strukturfonderna. Att det är bråttom behöver inte längre diskuteras.

Vallvé
Herr ordförande, mina damer och herrar, jag skulle först och främst vilja gratulera föredraganden Podestà för hans framgång i hanteringen av problemen relaterade till användningen av strukturfonderna. Jag skall inte analysera de konkreta temana, de personer som har talat innan mig har gjort det med tillräcklig precision. Jag vill endast ta upp några allmänna aspekter som jag anser är av intresse att beakta. Ett av dem är den oro som Podestà nämner om framtiden för strukturfonderna och behovet av att Europeiska unionen i sin översyn 1999 framlägger vilken framtid dessa strukturfonder bör ha.
Vi ser med oro att avståndet som skiljer de mest utvecklade regionerna från de minst utvecklade regionerna i Europeiska unionen, långt ifrån att minskar utan snarare tenderar att öka. Därför kommer problemet med användandet av strukturfonderna att fortsätta att vara viktigt i framtiden.
Ett annat oroande tema är det faktum att medel har gått förlorade på grund av ett felaktigt användande av strukturfonderna. I denna mening tror jag också att en anpassning av strukturfondernas reglering bör prioriteras för att användningen skall bli effektivare.
Slutligen vill jag betona behovet av att anpassa strukturfonderna och samordna dem med andra, som exempelvis Meda-programmen, med de som berör specifikt södra Medelhavsområdet.

Wulf-Mathies
Herr ordförande! Jag skulle hjärtligt vilja tacka föredraganden, herr Podestà, och de berörda utskotten för deras omfattande och grundliga analys. Kommissionen delar inte enbart era farhågor om det bristande utnyttjandet av strukturfonderna, utan samtycker även i hög grad till de åtgärder för en höjning av effekten som ni har föreslagit.
Kommissionen kom, som ni vet, i juli 1995 överens med den italienska regeringen om ett omfattande åtgärdspaket för att förbättra administrationen av strukturfondsprogrammen. Detta paket förutser bl.a. att nya strukturer skapas inom förvaltningen liksom en åtstramning av förfarandena, fackmässigt stöd och kvalificering av förvaltarna av programmen, effektivare förfaranden för övervakning, kontroll och bedömning av programmen samt förenklade medelöverföringar till den ansvariga organisationerna.
Här borde man ännu en gång framhäva att det här åtgärdspaketet även godkändes av samtliga italienska regioner i september 1995. Jag talade om det för alla då. För övrigt har vi med detta program och dessa förslag kommit till gränsen för förenklingsmöjligheterna, men kontroll och korrekt ekonomisk styrning är inte förhandlingsbart, och jag anser att vi måste ha ett gemensamt intresse av att vi inte skaffar oss svårigheter efteråt.
Summering och bedömning av det som hittills uppnåtts stod i centrum för samtalet vid mitt senaste möte med den italienske finansministern Ciampi den 20 januari. Beträffande programgenomförandet har situationen i mål 1regionerna förbättrats med avseende på de siffror från förra maj som nämndes i betänkandet. Betalningarna till slutmottagarna uppgår nu till över 14 % av det totala beloppet, gentemot 7, 7 % i maj 1996. De kunde alltså tydligt påskyndas.
I jämförelse med de andra medlemsstaterna är Italien emellertid fortfarande långt efter, för EU-genomsnittet ligger på ungefär 35 %. Även detta måste sägas tydligt ännu en gång. Det kan alltså inte enbart bero på de komplicerade förfarandena i kommissionen. På grund av de bristfälliga framstegen på plats, kunde 1, 6 miljarder ecu ännu inte bindas och vi är alla även till följd av diskussionen eniga om att det inte kan fortsätta så här.
Kommissionen har därför ännu en gång kommit överens med de italienska myndigheterna om att bestämma nya utgiftsmål. Outnyttjade medel från program, som inte uppnår de här utgiftsmålen, dras in och används företrädesvis till att finansiera framgångsrikare program. Därmed utesluter jag inte - och det säger jag här helt tydligt - att vi i slutet även kommer att överföra medel till andra regioner, om det inte visar sig några förbättringar i vissa regioner efter längre avvaktan. Detta borde motivera alla att nu verkligen göra något för att människorna, som programmen är tänkta för, slutligen skall kunna dra nytta av dem.
Kommissionen har med detta förfarande även vidtagit steg, vilket ni har förespråkat, för att förhindra ytterligare förluster av gemenskapsmedel. Kommissionen hoppas på en positiv effekt av de här åtgärderna under loppet av det här året och kommer på grundval av dessa åtgärder att genomföra lämplig utvärdering under budgetåret 1998, vilket ni har krävt. Dessutom har jag kommit överens med minister Ciampi om att regelbundet kontrollera genomförandet i praktiken av juliöverenskommelsen på såväl teknisk som politisk nivå. Detta gäller både för det praktiska genomförandet av reformlöftena och för övervakningen av att de ekonomiska målen hålls. Och jag har en innerlig begäran: Låt oss nu inte skapa nya strukturer, utan låt oss nu äntligen få dessa nya förslag och cabina di regia verksamma på alla nivåer.
Det är vårt problem: Vi har nu teoretiskt och på papperet absolut ett förnuftigt system, men vi behöver människorna som använder det och som gör det till sin egen sak. Beträffande de nya mål 2-programmen har vi redan gjort grundliga ändringar tillsammans med den italienska regeringen och jag hoppas att detta även kommer att hjälpa i framtiden. Vi har även uppnått framsteg beträffande att involvera näringslivs- och arbetsmarknadsparterna, både inom ramen för överenskommelsen från 1995 och de nya mål 2-programmen. Jag hoppas att detta även kommer att vara till hjälp för den fortsatta utvecklingen.
Ert krav, herr Podestà, att i framtiden bättre utnyttja den ekonomiska potentialen inom kultursektorn, har vi också tagit upp och även integrerat i samarbetet med de italienska myndigheterna, för det är helt klart att Italien är särskilt gynnat när det gäller att utnyttja denna ekonomiska potential.
Strukturfonderna utgör en unik chans för Italien, som är på väg mot den Ekonomiska och monetära unionen, att driva på budgetkonsolideringen, utan att behöva ställa in investeringar i framtiden. Jag kan bara vädja till alla ansvariga att de tar den här chansen. Kommissionen kommer likaså att fortsätta att yrka på att medlen slutligen hamnar där de behövs som mest, och vi fortsätter hoppas på ert energiska stöd.

Ordföranden
Tack så mycket Wulf-Mathies.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 12.00.

Utvecklingsproblem i Tyskland
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0002/97) av Botz för utskottet för regionalpolitik om utvecklingsproblemen och strukturåtgärderna i Tyskland under perioden 1994-1999 (C4-0047/96, C4-0048/96, C4-0049/96, C4-0673/96, C4-0674/96).

Botz
Herr ordförande, ärade fru kommissionsledamot! När man läser titeln för det betänkande som skall behandlas idag, skulle man kunna frestas att tro att det handlade om ett rutinärende. Att det i Tysklands fall rör sig om något helt annat än ett rutinärende, skulle jag vilja kommentera och motivera i en kort inledande anmärkning. Det tyska enandet, som endast var möjligt efter godkännande av medlemsstaterna i den dåvarande Europeiska gemenskapen, har givit oss tyskar chans att åter låta det växa samman, som hör samman, vilket den före detta ledamoten av den här kammaren, Willy Brandt, fastslog 1989.
I första hand är det naturligtvis en tysk uppgift, men det är även en europeisk, inte minst i det avseendet att före detta Östtyskland - och detta vill jag ännu en gång uttryckligen betona - var och är den första regionen i det före detta planekonomiska Central- och Östeuropa som med mycket kort varsel har integrerats i vår gemensamma inre marknad. Därmed är det en fullständigt ny situation för en av de mest välbärgade medlemsstaterna i Europeiska unionen - Tyskland. Medan de största strukturella skillnaderna fram till 1990 fanns utanför de tyska gränserna, är det idag så att vi har de mest graverande skillnaderna vad beträffar produktion och levnadsstandard inom våra gränser. I och med att Tyskland tar sig an utmaningen att skapa sammanhållning inom sina gränser, övertar det även det europeiska ansvaret.
Den koncentrerade insatsen av europeiska strukturfonderna i de nya delstaterna var, är och kommer därför att förbli nödvändig och tas mycket tacksamt emot av den berörda befolkningen. Det handlar här om - jag nämner det kort ännu en gång - 13, 64 miljarder ecu under tidsperioden 1994 till 1999. Lika nödvändig och följdriktig fortsätter Europeiska unionens intervention i de så kallade gamla delstaterna, före detta Förbundsrepubliken Tyskland, att vara. Där sätts de in i mål 2 och mål 5b. Här används under den nämnda perioden totalt ungefär 2, 82 miljarder ecu.
Jag vill relativt kort räkna upp och tala om några väsentliga utvecklingsproblem, som gäller för alla målområden, väl att märka alla tyska målområden, och naturligtvis bara stickprovsartat. Det är nödvändigt att påskynda förvaltningsprocesserna mellan kommissionen, staten och delstaterna. Man hör, om jag får lov att ge en personlig anmärkning, ofta beskyllningar mellan de olika nivåerna på det här området, men kanske ändå alltför få konkreta förslag till lösningar.
Beträffande den oroande utvecklingen på den tyska arbetsmarknaden - siffrorna behöver jag inte nämna för er här - måste man försöka att så okomplicerat som möjligt företa en anpassning av de befintliga stödramarna, vilket principiellt redan är möjligt genom förordningen. I det här sammanhanget måste man sträva mot att i högre grad involvera de regionala näringslivs- och arbetsmarknadsparterna i övervakningskommitténs arbete. I några av delstaterna sker detta föredömligt. Det finns även andra delstater, framför allt bland de nya delstaterna, där detta arbete ännu måste förstärkas.
Lokala sysselsättnings- och utvecklingsföretags roll borde absolut värderas högre i syfte att minska den för närvarande växande arbetslösheten. Insynen i förfarandena för att fördela medel måste förbättras märkbart, detta som en brådskande uppmaning till de tyska myndigheterna, framför allt delstatsmyndigheterna. Den mellanfinansiering i regionerna som fortfarande ofta krävs, bör undvikas i framtiden. Beträffande det allmänt kända budgetläget krävs det handling.
Tillåter ni att jag kort påtalar ett viktigt problem inom målområde 1, i vilket jag själv är verksam. Här vill jag uttryckligen påpeka, att vi har med följderna av strukturförändringar att göra, som visar sig på så sätt att nästan allt inom alla områden i livet har förändrats för samtliga medborgare. Detta leder även till en viss psykologisk belastning som vi inte får glömma bort. Jag måste snart sluta och vill påpeka att Europeiska unionens strukturfonder är och under ännu en lång tid måste förbli ett absolut nödvändigt medel för uppbyggnaden av de nya delstaterna. Med tanke på den allt mer komplicerade situationen i ekonomin och samhället måste de även för Tyskland gestaltas och hanteras ännu flexiblare. Alla berörda i stat, delstater och kommissionen, och även här i parlamentet, uppmanas att ge sitt bidrag till detta.

Walter
Herr ordförande, högt ärade fru kommissionsledamot! Tyskland är det näst starkaste landet av de europeiska staterna, dvs. den näst största mottagaren av medel ur de europeiska strukturfonderna. Och detta trots att Tyskland ju borde vara, och är, ett av de starkaste länderna i Europa. Detta förklaras genom att Europeiska unionen går in på situationen i Tyskland och - vilket föregående talare, föredragande Gerhard Botz, redan har sagt - har främjat de nya delstaterna massivt. Men Europeiska unionen övertar även ansvaret för de svagare regionerna i de gamla delstaterna. Detta är viktigt att se, för vi vill ju som européer se regionerna, de regionala skillnaderna. På så sätt främjar Europeiska unionen i Tyskland i mål 2-områden de så kallade kantstötta jättarna. Det är de industriregioner, som har problem att bemästra och som behöver vårt stöd, eftersom de sitter fast i strukturomvandlingsåtgärder, men som har varit Europas lokomotiv under många årtionden och därför har anspråk på stöd.
För det andra stöder Europeiska unionen även landsbygdsregionerna, som är helt annorlunda än industriregionerna, eftersom de har andra problem att arbeta med, nämligen att infrastrukturen saknas och bland annat även med att den europeiska jordbrukspolitiken bereder dem problem.
Vad gäller utnyttjandet av strukturfondsmedel hör Tyskland tyvärr inte till mönstergossarna. 1995 utbetalades endast 21 % av de anslagna medlen för mål 2-områdena. Angående mål 5b-området var det bara 51 % av medlen. Där missades chanser, chanser att driva på utvecklingen, men även chanser att föra Europa närmare medborgarna, i vilket man gör tydligt att: Här sörjer Europa för er. Vi kommer inom kort att i utskott och vid varje tänkbart tillfälle följa utbetalningen av medel mer konkret, mer kritiskt och närmare i tiden, för att även i Tyskland verkligen driva på användningen av medlen. Vi vet att ansökningsförfarandena skall förbättras och beträffande den fortsatta utvecklingen av strukturfonderna bör vi ta det på allvar, som de regionala representationerna även har sagt inom ramen för behandlingen av Gerhard Botz betänkande. Vi måste vid den fortsatta utvecklingen av strukturfonderna försöka att bidra till att en koncentration sker, att partnerskapet stärks och att man undviker dubbelt stöd, att det finns insyn, att människorna upplever vad som sker med europeiska medel hemma hos dem: Europeiska unionen övertar ansvaret för alla som bor i regioner och som behöver hjälp i detta Europa.
Det europeiska stödet i Tyskland är värt att visa. Vi stöder det massivt. Vi kommer naturligtvis även att stoppa näsan i ytterligare problemområden och försöka att få fram förbättringar, där detta behövs. Vi stöder helt och hållet min vän Gerhard Botz utomordentliga betänkande.

Berend
Herr ordförande, fru kommissionsledamot, ärade kollegor! Jag vill först i min partigrupps namn uttryckligen berömma och uppskatta Tysklands och Europeiska unionens gemensamma ansträngningar för den ekonomiska uppbyggnaden av de nya delstaterna samt strukturfondernas framgångsrika bidrag till att förbättra situationen i tyska mål 2- och 5b-områden, vilket även föredraganden gör utmärkt i sitt betänkande.
I strukturfonderna ser vi även framledes ett absolut nödvändigt uttryck för europeisk solidaritet med de eftersatta områdena i Tyskland. Detta betänkande ger en rapport efter halva tiden vad gäller utvecklingsproblematik och strukturfondsåtgärder. Det är parlamentets och kommissionens uppgift att dra slutsatser av detta för nästa planeringsperiod. Låt mig nämna några sådana slutsatser och även empiriska värden ur nuvarande praxis. Det förfarande som praktiseras för närvarande för utarbetande av gemenskapens stödramar och operationella program samt genomförandet av programmen ligger långt efter förordningens möjligheter till förenklingar. Så tillät t.ex. kommissionen inte att det utarbetades ett samlat programplaneringsdokument 1994. Den insisterade däremot på att utarbeta så kallade flerfondsprogram, som onödigt ökade de administrativa kostnaderna för att genomföra de operationella programmen. Parallellt med detta har de statistiskt nödvändiga förvaltningskostnaderna ökat till följd av ständigt utvidgade och ändrade krav på utvärdering, rapportering o.s.v. Kommissionen tolkar - det har åtminstone bekräftats om och om igen i praktiken - den nuvarande förordningen mycket extensivt. Stor betydelse har rättsosäkerheten, som resulterar i olika tolkningar i olika stödfrågor, t.ex. slutmottagare, stödvärda kostnader o.s.v. samt regleringen beträffande de verkliga utgifterna, vilket leder till en avsevärd och onödig belastning för företag och kommuner till följd av den nödvändiga förfinansieringen av kostnaderna. Det är verkligen en springande punkt. Om detta bör man träffa tydliga, entydiga och kvantitativt begränsade regler, som i synnerhet inriktar sig på de olika medlemsstaternas hänsynstagande till budgeträtten och uttryckligen möjliggör förskottsbetalningar. De nya strukturfondsförordningarna, fru kommissionsledamot, måste inskränka typen av erforderliga indikatorer till de nuvarande stödmålen. De måste utvidga medlemsstaternas rättigheter och skyldigheter vid förvaltningen av gemenskapsmedel och de måste vidga övervakningskommittéernas befogenheter och göra deras beslut oberoende av ett extra godkännande av kommissionen. Genom dessa föreslagna åtgärder kan man utan merkostnader mätbart och i betydande utsträckning öka de ekonomiska effekterna av stödet och dess acceptans i samhället och regionen.
Jag anser att kollega Botz betänkande därför är en god utgångsposition.

Vallvé
Fru ordförande, fru kommissionsledamot, herr Botz, jag anser att ni har genomfört ett lysande betänkande om strukturfondernas genomförande i Tyskland, vilka är en förpliktelse, som ni så väl uttryckte det, för Tyskland och en förpliktelse för Europa.
Ett problem för dessa fonder är de nya delstaterna och deras infrastruktur, utan att glömma allt det som hör samman med dess användning för miljöförbättringar och framför allt för att skapa sysselsättning och därmed det viktiga stödet till små och medelstora företag vilka är de som kan skapa sysselsättning inom dessa områden.
Jag ser två viktiga aspekter som understryks i ert betänkande och som skulle kunna användas även av andra stater. Den första är vikten av deltagande från de sociala samtalsparternas sida i besluten, tillämpningen och uppföljningen av strukturfonderna. Den andra är också mycket viktig och handlar om delstatsmyndigheternas direkta deltagande: det är i första hand de som, genom tillämpning av subsidiaritetsprincipen, i högre grad kan effektivisera användandet av strukturfonderna.

Schroedter
Fru ordförande, kära kollegor! Sedan Delors vitbok har en del ändrats i typen av strukturstöd. I den slogs begreppet " hållbar utveckling" fast. Delors klargjorde även att regional utveckling i huvudsak måste ges en vid tolkning. På så sätt fick miljöskyddet avsevärt större betydelse både som mål för strukturell förändring och som område för ny sysselsättning. I Tyskland har man missat den här utvecklingen. Där stoppar man på sig gemenskapsmedel och ger dem vidare till delstaterna via stödinstrumentet Gemeinschaftsaufgabe enligt förebilder från femtiotalets ekonomiska politik. Ja, högt värderade kollegor, ni har förstått det rätt. I Tyskland kan strukturfonderna inte tas i anspråk i ett brett stödspektrum, såsom det är vanligt i hela Europa sedan 1994. I synnerhet de fem nya delstaterna har lidit av detta och dessa är utan ekonomiska reserver framför allt hänvisade till det, som de kan främja tillsammans med förbundsregeringen. Men även de små och medelstora företagen har lidit under detta, och därför finns det framför allt i de nya delstaterna hittills inte någon medelklass, fastän det har främjats en längre tid.
Vi kan inte låta detta fortgå oantastat och bör nu se till att det sker en avgörande förändring. Jag ber er att ni på detta sätt stödjer ändringsförslaget från partigruppen De gröna i Europaparlamentet.

Schiedermeier
Fru kommissionsledamot, kära kollegor! Först säger kollega Botz i sitt utmärkta betänkande med rätta att den stigande arbetslösheten utgör det största sociala problemet för det återförenade Tyskland. Den verkliga arbetslösheten är framför allt mycket högre än den som visas i statistiken i de nya tyska delstaterna. För att förbättra situationen har Europeiska unionen och Förbundsrepubliken Tyskland framgångsrikt använt medlen ur de europeiska strukturfonderna för mål 1-områden i de nya delstaterna och för mål 2- och 5bregionerna i de gamla delstaterna, varvid det tyvärr var avsevärda fördröjningar beträffande den sistnämnda, fru kommissionsledamot. Sådana tidsförluster måste absolut förhindras i framtiden.
Målen att skapa och bibehålla arbetstillfällen är inte lätta att uppnå i de nya delstaterna, trots att det har avsatts 13, 64 miljarder ecu från 1994 till 1999. Samtidigt skall 1, 59 miljarder ecu avsättas till mål 2-regionerna för ekonomisk och social omställning av områden med industriell tillbakagång. Lejonparten på 1, 13 miljarder ecu tillfaller Nordrhein-Westfalen och Berlin. Endast oväsentliga belopp tillfaller till ytan stora delstater, t.ex. 32 miljoner ecu till Bayern. De får däremot medel inom ramen för 5b-stödet med ett belopp på 1, 23 miljarder ecu. Detta stöd är mycket viktigt för landsbygden i de stora delstaterna, i synnerhet i Bayern och Niedersachsen, t.ex. för att utveckla nya inkomstkällor inom jordbruket, skapa nya arbetstillfällen samt ut- och fortbildning. Här, fru kommissionsledamot, skulle jag vilja gå in på era planer om en koncentration av och bättre effektivitet för strukturfonderna efter 1999. Om 5b-stödet verkligen stryks, måste utvecklingen och stödet av landsbygdsområden absolut fortsätta att säkerställas, annars finns det risk för en ökad flykt från landet och en osund tillväxt i de tätbefolkade områdena.
Å andra sidan främjar ni även miljöskydd, som då skadas av sådana utvecklingar. Alltså, mina kollegor i Europaparlamentet samt i kommissionen och rådet, glöm inte stödet till landsbygdsområden och de människor som lever där vid vidareutvecklingen av strukturfonderna.

Klaß
) Fru ordförande, fru kommissionsledamot, kära kollegor! Utvecklingsproblem och strukturåtgärder i Tyskland under perioden 1994-1999 presenteras i Botz betänkande - och det säger även jag - objektivt och belyses kritiskt. Fru kommissionsledamot, jag anser att det är bra att lägga fram det här betänkandet vid halva tiden av den planerade perioden, eftersom vi måste utgå ifrån att de uppvisade problemen kommer att kunna lösas under den kommande behandlingen av strukturfonderna och att den kvarvarande tiden effektivt kan användas för den strukturella utvecklingen av Tyskland.
Vari ligger den springande punkten i Botz betänkande? Vi måste arbeta för en bättre samordning mellan de enskilda fonderna. Detta betyder att rådgivnings- och servicekapaciteterna måste utvidgas för att underlätta utnyttjandet av befintliga möjligheter till stöd. För det andra betyder det, anser jag, att vi måste koncentrera oss på färre men effektivare program och måste främja dessa. Ansökningsförfarandet måste förenklas. Och här, fru kommissionsledamot, är vi helt och hållet överens med våra italienska kollegor. Det får ändå inte vara så att vi varaktigt använder oss av konsultbyråer, och på så sätt finner oss i Europas ansökningsbyråkrati.
I sitt eget intresse måste regionerna inbegripas mer i beslutsprocesserna. Detta gäller särskilt för pilotprojekten, för vilka endast 1 % av strukturfondsmedlen ställs till förfogande, men som emellertid sätter igång en stor och dyr ansökningsprocess och till slut ändå inte godkänns på grund av för lite medel.
Vi måste göra Europa mer greppbart och begripligt. Strukturfonderna ger ett storartat bidrag till anpassningen av regionerna i Europa. Även i Tyskland finns det stora skillnader mellan de olika regionerna.
Jag önskar, ja, jag kräver, att alla europeiska medel, som flyter in i regionerna även måste visas tydligt och i siffror. Enligt mottot " Gör gott och tala om det" skulle Europeiska unionen vinna anseende och betydelse i regionerna.

Wulf-Mathies
Fru ordförande, mina damer och herrar! Kommissionen välkomnar det omfattande och balanserade betänkandet av herr Botz, och jag hoppas att vi även kan omsätta många av slutsatserna i praktiken. Chocken på arbetsmarknaden i Tyskland, men även de oerhörda ekonomiska sprickorna i Östtyskland tydliggör på ett särskilt vis varför Förbundsrepubliken ligger på andra plats efter Spanien och före Italien beträffande de totala stödbeloppen från strukturfonderna. Detta faktum är, och detta har några av er påpekat, tyvärr inte särskilt känt i Tyskland och jag kan därför endast stödja era ansträngningar. För övrigt handlar det inte bara om vänskapliga gester, utan även om en plikt för förbundsregeringen och motsvarande delstater att offentliggöra uppgifterna.
Mellan 1991 och 1993 skapades och bibehölls mer än 220 000 arbetstillfällen i Östtyskland med hjälp av strukturfonder och jag hoppas att det inte bara för Östtyskland, utan i hela Tyskland, kommer att vara avsevärt mycket mer under den nuvarande stödperioden. Jag påpekar dessutom att de medel som flyter från Europa till Tyskland inte enbart är en kontinuerlig och förutsebar inkomstkälla, utan framför allt även ett gripbart uttryck för europeisk solidaritet. Vi välkomnar därför att detta bidrag av de europeiska strukturfonderna uttryckligen anses vara positivt både för mål 1 och för att förbättra situationen i de tyska mål 2- och mål 5b-områdena.
Kommissionen kan sammantaget i stor utsträckning instämma i betänkandets slutsatser om utvecklingsproblemen och bekräftar de prioriteter fram till 1999 som den satt upp tillsammans med medlemsstaterna, nämligen bekämpandet av arbetslösheten, miljön och hållbar utveckling, förstärkning av konkurrenskraften - i synnerhet för små och medelstora företag - och lika möjligheter. De preciseras i kommissionens riktlinjer för den nya programfasen 1997-1999 för mål 2-områden och dessa riktlinjer har hävdat sig, vilket den nya tyska programplaneringen visar: Sex av nio program har i princip godkänts av kommissionen från slutet av januari.
Jag vill med detta även tydliggöra, att vi den här gången kommer att besluta om programmen i början av 1997, och att just det som nämns i fördröjningskritiken har bekämpats effektivt. Vi avser för övrigt att lägga fram liknande riktlinjer för kontrollen av mål 2-områdena vid halvtid. Jag tycker att denna " mid term review" som nu står för dörren borde användas för en kritisk granskning av läget, ty den dramatiska tillbakagången i tillväxten i mål 1områdena, alltså i Östtyskland, och den ökande arbetslösheten borde vara anledning till att ännu en gång noggrant kontrollera samtliga planerade åtgärder beträffande deras verkan och göra eventuella anpassningar av programmen, där det är nödvändigt.
I ert betänkande, herr Botz, nämner ni ett bekymmer som är allmänt utbrett i de nya delstaterna när ni slår fast att de första regionalt begränsade framgångarna av ett ekonomiskt tillfrisknande i de hoppfulla zonerna inte torde äventyras av att stödbeloppen dras tillbaka i förtid. Låt mig därför i övrigt, inte bara för områdena i Östtyskland, fastställa att, för det första, solidariteten med de fattigare länderna och regionerna även måste garanteras i framtiden och att, för det andra, även då målen för bruttonationalprodukten har uppnåtts, vilket tyvärr på kort sikt väl inte kommer vara fallet i Östtyskland, bör man undvika abrupta avbrott. Exemplet Abruzzo, som togs upp tidigare, är egentligen snarare ett bra exempel på långsam utfasning än tvärt om. Jag anser att man skulle titta på det konkret. Men jag vill också tydliggöra att man inte heller får glömma bort landsbygdsområdena vid översynen av strukturfonderna.
En av de viktigaste uppgifterna för den nya generationen program är, och det har ni helt riktigt påpekat, herr Botz, att förenkla förfarandet för genomförande och finansiering. Här finns en del att förbättra. Jag vill emellertid även påpeka, och jag har ju rest omkring mycket i de olika regionerna på senare tid, att de östtyska delstaterna anser att gemenskapsinstrumenten är flexiblare och mer målspecifika än tyska Gemeinschaftsaufgabe. Av detta borde vi kanske lära oss att allt inte bara borde förändras i kommissionen, utan det talar även för att vi, genom samarbete och partnerskap och med hänsyn tagen till subsidiaritetsprincipen, borde komma fram till gemensamma förbättringar. Jag hoppas för övrigt att förfarandet beträffande SEM 2000, som ju också behandlar stödberättigande, redan inom kort kommer att medföra lättnader.
Vad beträffar ämnet utvärdering, så vet jag, att det alltid nämns. Jag åberopar nu helt enkelt det tyska Förbundsrevisionsverket, som har kritiserat, att det inte finns så gott som någon målinriktning, några mål i siffror eller några förnuftiga utvärderingar, och jag anser att detta även tydliggör, varför tyskarna stönar så över de europeiska kraven. Jag tror emellertid att vi skulle ha det lättare beträffande utvärderingen, om man i Tyskland skulle ta mer hänsyn till Revisionsverket och dess övervägande.
För övrigt vill jag påpeka, att medlemsstaternas budgeträtt är mycket mer komplicerad och mindre flexibel än gemenskapens budgeträtt. Det finns till exempel, som ni vet, inte heller några medelöverföringar som det finns i gemenskapsrätten och som räcker som fördel för de senfärdiga regionerna. Och när ni betänker att den stora delen av medlen grundar sig på förskottsbetalningar och endast de sista 20 % kräver en motsvarande rapportering av åtgärder, då anser jag att detta är en mycket generös reglering. Jag hoppas att ni ser till att de räntor, som nu samlas i Bonn, även kommer regionerna till godo. Jag vill ännu en gång påpeka, att vi naturligtvis inte å ena sidan kan säga, vi vill ha strikta kontroller, vi vill ha en ordnad finanshantering och å andra sidan sedan bara ge förskottsbetalningar och i slutet inte övertygas om att åtgärderna även genomförs och slutförs noggrant. Jag tror att förfarandet möjliggör stor flexibilitet och jag skulle vilja önska mig att det även alltid framställs så tydligt som det faktiskt går.
Låt mig få avsluta med två goda nyheter. För det första: Vid slutet av år 1996 kunde betalningseftersläpningen i de nya delstaterna i hög grad hämtas in. Det finns fortfarande eftersläpning när det gäller mål 2- och mål 5programmen. Detta sades också helt riktigt, men även här har vi goda chanser till återhämtning.
För det andra: Vid utvecklingen av partnerskapsprincipen har vi gjort avsevärda framsteg, som förhoppningsvis kommer att bidra till att programmen blir effektivare och att regionerna identifierar sig mer med sina gemenskapsprogram.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionsledamot!
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Sammanhållningspolitik och miljö
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0360/96) av Hatzidakis för utskottet för regionalpolitik om kommissionens meddelande om sammanhållningspolitik och miljö (KOM(95)0509) - C40141/96).

Hatzidakis
Fru ordförande, fru kommissionsledamot, kära kollegor, betänkandet som diskuteras här idag och som jag har äran att vara föredragande för tar upp frågan " sammanhållningspolitik och miljö" . Det grundar sig på det meddelande från kommissionen som benämns på samma sätt och som jag måste säga är mycket bra. Det behandlar inflytandet som unionens politik har eller kan ha på framgången av den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken gällande miljön inom medlemsstater och angränsande länder.
Miljökvaliteten påverkar direkt vår livskvalitet. Den är följaktligen i behov av vårt fortsatta intresse. Dess förstöring är likväl en realitet som kan innebära stora faror. Liksom jag också konstaterar i mitt betänkande, kan unionens sammanhållningspolitik sannerligen i vissa fall vara betungande för miljön. Också på grund av detta måste alla de åtgärder vidtas som är oumbärliga för att sätta stopp för det som händer, men även för att harmonisera sammanhållningspolitiken med bevarandet av miljön som mål. Det gäller att finna den gyllene medelväg som skall tillåta sammanhållningspolitiken att bidra till att främja hållbarheten.
Vi får heller inte underskatta det faktum att målen för miljöns utveckling och skydd inte nödvändigtvis är motstridiga, som många tycker och som många trodde tidigare, men de kan och måste komplettera varandra. En bra miljö utgör ofta en grundläggande förutsättning för utveckling. Ett område med goda miljöförhållanden är säkerligen mera attraktivt för investeringar än ett ur miljöhänsyn förstört område. Således när vi t.ex. städar stränder eller utför en biologisk anpassning av ett turistområde, särskilt i de södra delarna av Europeiska unionen, som också är de som unionens sammanhållningspolitik särskilt riktar sig till, skyddar vi inte bara deras miljö utan vi gör dem också samtidigt mera attraktiva för turister och främjar följaktligen deras utveckling.
För att uppnå dessa mål måste alltså vissa förändringar och reformer äga rum inom sammanhållningspolitiken, och de omnämns i korthet i slutsatserna i mitt betänkande. Jag skulle kortfattat vilja presentera några av dem:
För det första, det behövs ett stöd för miljödimensionen på alla nivåer som rör planering och konkretisering av unionens sammanhållningspolitik. Detta stöd skulle kunna komma från ökningen av summorna som disponeras för miljön, förbättringen av kvaliteten på miljöarbete och skapandet av möjligheter för rena gemenskapsinitiativ rörande den framtida miljön.
För det andra, beträffande sammanhållningsfonden, som ju som bekant finansierar arbeten inom transport- och miljöområdena, måste den i princip utan avsteg följa fördelningskriteriet 50 %-50 %, något som idag fortfarande inte sker fullt ut, trots klara förbättringar i förhållande till tidigare. Inom transportsektorn måste man lägga större vikt mera miljövänliga arbeten, som t.ex. anläggandet av järnvägar i stället för bilvägar, såsom det görs idag. Inom miljön igen måste man också mera klart stödja aktioner för miljön, som t. ex. återplanteringen av skog och försöken att avvärja en desertifikation av Medelhavsområdet etc.
För det tredje, anser jag att en reformering av miljökonsekvensbeskrivningarna är särskilt viktig. De tillämpas förvisso idag, men med tveksam effektivitet. Det måste alltså hursomhelst ske före utförandet av arbetet av forskare som står i oberoende ställning till producenterna, för att resultaten skall få en förpliktande karaktär.
För det fjärde, skulle det vara nyttigt om kommissionen tog itu med genomförandet av en forskningsstudie för att finna en brett accepterad metod för att utvärdera eventuella miljökonsekvenser av ett projekt eller en åtgärd.
För det femte, krävs det en förbättring av övervakningskommittéernas funktion, något som med säkerhet måste ske i nära samarbete med medlemsstaterna, för att inte också inkräkta på subsidiaritetsprincipen. En god idé anser jag det för övrigt vara att skapa ett organ för övervakning av miljön på gemenskapsnivå eller nationell nivå. Målet för detta organ skulle vara en kontinuerlig kontroll av om miljöskyddslagstiftningen efterlevs och, varhelst och när det behövs, att inleda straff- och bötessanktioner, enligt principen " förorenaren betalar" .
För det sjätte, rollen som de så kallade ekologiska företagen " ecobusiness" spelar kan komma att bli viktig. Det handlar om ett brett spektrum av, till stor majoritet, små- och medelstora företag, som är verksamma inom områden som kontroll av miljöförstöring, produktion av nya tekniker för energisparande eller prestation av tjänster för administration och minskning av avfall. Här måste vi, med ett typiskt exempel, förena nytta med nöje och bidra till miljöskyddet och främja utvecklingen genom att stödja små- och medelstora företag och genom att skapa stabila arbetstillfällen. Ett stöd som är nödvändigt för miljövänliga verksamheter såsom " grön turism" .
På denna punkt skulle jag vilja tacka alla de som, med nyttiga påpekanden, förslag och ändringsförslag har bidragit till fullbordandet av detta betänkande. Jag är nästa helt tillfredsställd med dess slutliga form, såsom det läggs fram för omröstning i parlamentet. Jag har endast lagt fram två ändringsförslag, varav den ena är av rent teknisk natur, och den andra för att formuleringen av en punkt ska bli mera konkret.
Med detta skulle jag vilja avsluta mitt inlägg. Jag hoppas att slutsatserna i detta betänkande kommer att få ta emot allvarliga synpunkter från Europeiska kommissionen och huvudsakligen, att resultera i en saklig dialog inom ramarna för den förestående reformeringen av strukturfonderna. Vi måste i framtiden ha en ännu mera miljövänlig gemensam sammanhållningspolitik eftersom, som jag sa i början, den allmänna övertygelsen måste vara att miljö och utveckling inte är motstridiga begrepp, utan mål som kan och bör komplettera varandra, detta för att vi gemensamt skall kunna bidraga till främjandet av en hållbar utveckling.

Papayannakis
Fru ordförande, utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har framfört sitt utlåtande och jag skall inte upprepa alla dess punkter. Jag skulle vilja betona tre eller fyra av dem. För det första, tror jag att vi måste göra mera beslutsamma framsteg beträffande ett politiskt allvar och en ansvarsfull utvärdering av naturresurserna, vilka många gånger blir utsatta för ett förbrukningsslöseri: jag nämner särskilt vattnet och energiresurserna. De gröna skatterna kan bidraga till en utveckling i denna riktning och olyckligtvis, så vitt vi vet också till en försening. Den andra punkten som vi betonar och som jag refererar till kortfattat är den bredare och djärvare införlivningen av målen för en hållbar utveckling inom den allmänna jordbrukspolitiken. Den tredje punkten som vi särskilt betonar är behovet av att undvika förvrängningen av de nationella miljöprogrammen p.g.a. påtryckningar från politiskt och röstjagande håll. Här behövs en bättre kontroll från kommissionens sida och ibland att vi inleder sanktioner. Det är t.ex. inte nödvändigt att eftersträva stora verk av faraonisk karaktär med omläggningar av vattenflöden etc. utan att i stället bidra till besparing av vattnet och till de små arbeten som kan ge större hjälp. Ännu en punkt är bevarandet av naturen. Vi tror att investeringarna beträffande skyddet och bevarandet av naturen har undervärderats. Och här finner vi ibland besynnerliga överträdelser. Vi hittar investeringar av miljöinriktad karaktär, såsom biologisk rening etc., som stöds av sammanhållningsfonden, men som sker på bekostnad av naturen, dvs. etableringar som sker i skogarna där träd huggs ner, vid särskilt vackra stränder eller i känsliga biotoper. Jag har exempel från Grekland och andra ställen. Vi tror alltså att om dessa punkter vidare främjar den mycket intressanta rapport som utskottet har lagt fram tillsammans med Hatzidakis påpekanden som vi stödjer, så kommer de att hjälpa oss att förbättra integreringen av en hållbar utveckling också i den praktiska politiken som berör oss varje dag.

Bösch
Fru ordförande, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vårt hus har som del av budgetmyndigheten med det så kallade greening of the budget klargjort, vilken hög prioritet miljöpolitiken tillmäts i unionens utgiftspolitik. Det stämmer naturligtvis i synnerhet även för struktur- och sammanhållningspolitiken, speciellt med synpunkten att åtskilliga medborgare befarar att deras skattepengar först används i unionen för en ensidig industrialisering, för att därefter ånyo ur skattepotten reparera och undanröja de miljösynder som uppkommer till följd av detta.
Inte heller det utmärkta betänkandet av vår kollega Hatzidakis kan undanröja misstanken att kommissionen inte tar skattebetalarnas oro på tillräckligt stort allvar. Avsaknaden av uttrycksfulla och framför allt jämförbara uppställningar över de procentuella andelarna av miljöutgifterna kan inte tolkas på något annat sätt. Jag anser att det här framför allt för oss parlamentsledamöter måste handla om att utgifterna skall vara transparent uppställda och även att man kan kontrollera dem.
Vidare måste det faktum, som föredraganden redan har nämnt, att det fortfarande finns en obalans mellan transportinfrastrukturprojekt och miljöskyddsprojekt, framhävas. Vi förväntar oss av kommissionen att den i motsvarande grad betonar sina i sig riktiga projekt inom området för miljöutgifter i sammanhållningspolitiken genom snabbt och konkret handlande. Vi vet att det naturligtvis även på medellång sikt för tiden efter 1999 kommer att kvarstå ett motsvarande behov av handling. Socialdemokraterna i det här huset stödjer betänkandet och gratulerar ännu en gång föredraganden till hans omfattande, goda arbete.

Arias Cañete
Fru ordförande, fru kommissionsledamot, ärade ledamöter, i sitt meddelande om sammanhållningspolitik och miljö presenterar kommissionen en detaljerad och klarsynt vision av nödvändiga faktorer för att uppnå en komplettering mellan sammanhållningspolitiken och miljöpolitiken, en komplettering som förutsätter att utvecklingen bidrar till minsta möjliga negativa påverkan på miljön och att de två kan gå hand i hand på ett harmoniskt sätt.
Först av allt vill jag gratulera föredraganden till det betänkande han har utarbetat i vilket de nödvändiga resurserna för att uppnå nämnda harmonisering analyseras. Som Hatzidakis påpekar är det strategiska målet en hållbar utveckling. Vi har dock fortfarande lång väg kvar att gå i tillämpningen av sammanhållningen för att nå en verkligt hållbar utveckling, även om framstegen som har gjorts på området är ansenliga.
Kommissionen koncentrerar sig på tillämpningen av programmen för miljöåtgärder först och främst beträffande förpliktelser genom lagstiftning och förordningar. Dock är det, som föredraganden framför i sitt betänkande, nödvändigt att genomföra betydande ansträngningar och avancera i frågan om utvärdering och kontroll av programmen, såväl innan som efteråt. Detta erkänner kommissionen i den sjunde årsrapporten om strukturfonderna 1995, när den uppger att det fortfarande är nödvändigt att förbättra såväl utvärdering som uppföljning av miljöaspekterna i programmen.
Vad beträffar " sammanhållningsländerna" kan man i detta betänkande se att kommissionen koncentrerar aktiviteterna till frågor om vattenförvaltning men ansträngningarna borde inriktas på andra typer av åtgärder som stärker miljöhänsynen eftersom man riskerar att lägga så viktiga aspekter som bevarandet av naturen åt sidan.
På samma sätt är vi angående " sammanhållningsländerna" anhängare av den tes som Hatzidakis framför i sitt betänkande angående överföringar av resurser och teknisk kunskap inom ramen för unionens sammanhållningspolitik, från de mest utvecklade medlemsstaterna till de minst utvecklade, då detta kan leda till positiva miljöeffekter i dessa länder.
Slutligen måste vi komma ihåg den absolut nödvändiga roll som de lokala och regionala myndigheterna spelar, vars deltagande i beslutsprocessen och i ledningen av programmen ovillkorligen måste ökas för att uppnå en större effektivitet, eftersom det är på lokal och regional nivå som miljöpåverkan är mest påtaglig och där man kan arbeta mer direkt med en hållbar utveckling.

Eisma
Ordförande, jag måste säga er, att Hatzidakis-betänkandet är ett utmärkt betänkande, men jag tittar också på kommissionsledamoten och säger: för två år sedan diskuterade vi ungefär samma sak i parlamentet och sedan dess har så fruktansvärt lite förbättrats. Vi måste erkänna att en bra miljö gör att en region blir mer attraktiv som etableringsplats för företag. Investeringar från europeiska medel för en bättre miljö är därför också ofta ekonomiskt lönsamma - det måste egentligen vara grunden för sammanhållningspolitiken.
Vi märker i betänkandet från kollega Hatzidakis, men också i yttrandet från miljöutskottet, att denna sammanhållningspolitik fortfarande åsamkar stor miljöskada. Det är oacceptabelt och även i strid med fördraget. Vi måste förbättra miljöeffektrapporteringen och göra den tillgänglig för de berörda. Det betyder att även programmen måste underställas en miljöeffektrapportering. Jag skulle särskilt vilja hänvisa till paragraf 12 i resolutionen. På det sättet kan omsorgsprinciper äntligen tillämpas.
Slutligen, ordförande, måste det i sammanhållningspolitiken fästas mer uppmärksamhet på naturskyddet. För mycket pengar för miljöprojektet går fortfarande till den så kallade vatteninfrastrukturen. Och det sker på bekostnad av den naturen. Ordförande, vi förväntar oss nu handling från den Europeiska kommissionen för att inte hela tiden behöva fråga kommissionen samma sak. Till kommissionen skulle jag vilja säga, sätt igång och låt oss inte behöva säga samma sak nästa år.

Blokland
Fru ordförande, Hatzidakis-betänkandet innehåller ett antal viktiga rekommendationer för den framtida strukturpolitiken från kommissionen. Det regionala stödet har i Europa redan en ganska lång historia. Målsättningen för den har alltid varit uteslutande ekonomiskt inriktad. Det betyder att det handlade om tillväxtfrämjande, ekonomisk omstrukturering och att minska välfärdsmotsättningar i gemenskapen. Alla mycket bra målsättningar, dock med ett allvarligt handikapp. Det fanns nästan ingen blick för angrepp på naturvärden eller miljön. Om bara tillväxt genererades, så var det okej.
Där blir det nu förändringar, även om det är munsbitar. Det är bra att generaldirektorat XVI har kommit med meddelandet för att förtydliga sambandet mellan sammanhållning och miljö. Hatzidakis-betänkandet visar dock på att meddelandet har en viktig brist: det är inte tillräckligt konkret.
Vad gör kommissionen nu exakt för att få till stånd de ekonomiska sambanden på ett hållbart sätt? Det är den stora frågan.
Jag tänker främst på följande punkter. Begäran att få till stånd ett särskilt gemensamt initiativ för att behålla eller förbättra miljön och att reservera en viss procent av pengarna i strukturfonderna för kompensationsåtgärder.
Kompensationsprincipen bör bli en normal del i planeringsproceduren. I några länder i unionen är det redan så, men absolut inte i länderna där den största delen av strukturfonderna används. Jag har också upptäckt att en del inte ens känner till denna princip.
Vad måste vi då tänka på? Vid stora infrastrukturella arbeten till exempel anläggning av så kallade viltviadukter. Med relativt små kostnader kan hemvisten för sällsynta djurarter bevaras på det sättet. Ofta talar man om högst några procent av de totala anläggningskostnaderna för vägen eller järnvägen. Jag vill gärna höra kommissionsledamotens åsikt om dessa kompensationsåtgärder. Ser hon några möjligheter till att ta in en bestämmelse om detta i förordningen om strukturfonderna?

Klironomos
Fru ordförande, kära kollegor, även jag skulle vilja gratulera föredraganden till hans betänkande som är resultatet av ett mycket övertygande och allvarligt arbete. Det återstår mycket lite att tillägga efter kollegornas yttranden och inlägg, men jag får intrycket av att om några punkter upprepas så är det inte överflödigt och meningslöst.
Det råder inget tvivel om att, och jag tror att alla nog erkänner att miljön utgör en av de mest kritiska frågorna som sysselsätter Europeiska unionen och inte bara den. Jag tror att den tiden är förbi då miljön utgjorde en fråga på politikens ytterkanter, som ett fåtal människor brydde sig om. Idag är det nästan universellt accepterat att vi måste anpassa våra ekonomiska och sociala aktiviteter och val till miljöns möjligheter.
Steget mot en konkretisering av Europeiska unionens sammanhållningspolitik måste genomföras med det viktiga stödet av miljödimensionen inom denna politik. Genom de senaste årens politik tror jag att en viktig utveckling och framsteg har märkts, men faktum är att denna utveckling många gånger sker på största bekostnad av miljön. Det är alltså nödvändigt för den ekonomiska politiken att utvecklas på så sätt att en hållbar utveckling säkras. Skyddet och bevarande av miljön är idag en grundläggande prioritering som, om den förbises, kommer att få ett katastrofalt resultat inte bara för dagens generation, utan också kommer att utgöra ett allvarligt negativt arv för framtida generationer.
Den utmärkande och ofta universella dimensionen av vissa miljöproblem kräver ett lokalt, regionalt, gränsöverskridande och även internationellt samarbete. Europeiska unionen måste använda sin ställning på ett mera effektivt sätt som etisk, ekonomisk och politisk myndighet med stort inflytande och betydelse, i stället för att utveckla internationella åtgärder för att lösa de universella problemen och för att främja en hållbar utveckling.
Avslutningsvis skulle jag vilja betona att miljön är beroende av våra gemensamma aktioner. Framtidens miljö är beroende av det sätt på vilket vi handlar idag.

Varela Suanzes-Carpegna
Fru ordförande, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar, människans välbefinnande kan inte uppnås utan att vi skyddar ekosystemen, vars fördärv kan föra oss in i en ohållbar tillväxt.
Miljöskyddet måste således vara ett oundvikligt mål för regionalpolitiken. Sammanhållning och miljö är därför, och bör fortsätta att vara det i ännu högre grad, två grundläggande mål i Europeiska unionens agerande. Deras horisontella karaktär, det vill säga, deras prioriterade tillämpning i alla gemenskapspolitik, förekommer redan i fördragets artikel 130a-130e.
Kommissionen är på rätt väg genom sitt meddelande, även om vi hela tiden måste kräva alltmer av kompletteringen mellan de båda politikområdena. De regioner som släpar efter behöver mer stöd för att skydda miljön, sin miljö och vår miljö. Vi måste komma till en verklig överensstämmelse även när det gäller livskvalitet. Att i framtiden bibehålla och förstärka sammanhållningsfonden och stärka strukturfondernas åtgärder och gemenskapens initiativ i miljöfrågor och särskilt, låt mig understryka det, göra administrationen, inte bara på nationell utan också på regional och lokal nivå, liksom medborgaren i allmänhet, medveten, som ett oundvikligt steg för att ta miljödimensionen i beaktande i Europas perifera och eftersläpade landsbygd som en investering för framtiden, för att skapa sysselsättning och en balanserad och hållbar utveckling.
Tillåt mig att avsluta med en lyckönskning till Hatzidakis för sitt betänkande och för att på ett intelligent sätt ha lyckats integrera de värdefulla bidragen från utskottet för miljö och budgetutskottet.

Novo
Fru ordförande, mina damer och herrar, fru kommissionsledamot, denna församling kommer med säkerhet än en gång att återgå till de principer som garanterar en inriktning på miljön vid utarbetningen och tillämpningen på samtliga nivåer av unionens sammanhållningspolitik.
Det är oförenliga principer och inriktningar som vi alltid försvarar och kräver och som vi än i dag anser vara oundvikliga för att bevara möjligheten att nå en bestående utveckling.
Införandet och iakttagandet av nya och bättre regler inom miljöområdet är naturligtvis positivt. Genomförande och förstärkning av kontroller och åtgärder för att garantera införandet är naturligtvis försvarbart. Stöd till produkter och överföring av ekologiska tekniker är relevant och en naturlig inriktning på utvecklingen i en union med stor inre sammanhållning. De goda idéerna, de bra exemplen och de bra inriktningarna skulle kunna fortsätta och av egen kraft dränka detta inlägg och dessa framgår i det utmärkta arbete som gjorts av kollegan Hatzidakis.
Men det finns alltid ett eller flera " men" ¼ även i denna diskussion, och jag skulle vilja säga något om detta.
Vi skulle vilja se att införandet av dessa regler och inriktningar sker samtidigt och på ett lika konsekvent och effektivt sätt inom gemenskapens alla åtgärdsområden, från jordbrukspolitiken jordbruksindustrin eller industriverksamhet mer allmänt, framförallt de industrier som i de mer utvecklade länderna och regionerna i unionen är ansvariga för den stora andelen giftiga och mycket skadliga utsläppen och som eventuellt utgör ett hot mot människans framtid.
På samma sätt har vi svårt att förstå att den enorma bristen, på gränsen till obefintlighet, av grundläggande infrastruktur till stöd för den ekonomiska verksamheten i anslutningsländerna, från transport till infrastruktur som möjliggör existensen och användningen av vattnet, vilket är fallet i mitt land med Alqueva, kan vara föremål för en analysnoggrannhet som ibland blir obegriplig.
Insisterandet på att anslutningspolitiken skall omfatta miljöfrågorna är fullt försvarbar, men vi tvivlar på välviljan bland några av dem som stödjer detta på ett nästan exklusivt eller besatt sätt. Vi har därför allvarliga tvivel, eller åtminstone något tvivel, att det bakom otvivelaktigt goda idéer och inriktningar döljer sig strategier för att försvåra utjämnandet, i avsikt att motarbeta en verklig ekonomisk konkurrenskraft eller över om de verkligen är intresserade av att försvara och främja den interna sammanhållningen i den Europeiska unionen.

Frutos Gama
Fru ordförande, fru kommissionsledamot, ärade ledamöter, på väg hit till Strasbourg läste jag i dag en artikel i en spansk dagstidning där man tog upp det internationella vetenskapssamfundets oro för miljön. Förslaget därifrån var ambitiöst: att inrikta hela sin apparat mot ett miljösekel - det nästa - och informera beslutsfattarna så mycket som möjligt.
Betänkandet som Hatzidakis i dag presenterar om kommissionens yttrande över sammanhållningspolitiken och miljöpolitiken åsyftar just den stora oro detta tema väcker bland oss. Behovet av att de gemensamma strukturella ingripandena undviker att skada miljön, ett mer rationellt användande av miljökonsekvensutredningarna, en fördelning av sammanhållningsfonden på 50 % vardera till infrastrukturprojekt och miljöprojekt, bättre fungerande uppföljningskommittéer, skapandet av ett specifikt gemenskapsinitiativ för miljön... allt detta, ärade ledamöter kan inte fortsätta att bara vara en samling goda önskningar, utan vi bör överföra dem på en påtaglig verklighet. Utvecklingen och miljön får, så som vår kollega har påpekat i sitt betänkande, inte vara motstridande begrepp utan kompletterande.
En systematisk dialog med de lokala och regionala myndigheterna, investeringar i förbättrad utbildning för de anställda inom sektorn, där 80 % har en begränsad kompetens, större uppmärksamhet på förebyggande åtgärder, förbättring av kommissionens tekniska assistens och ett helgande av den princip enligt vilken man väljer bland de bästa, eller minst skadliga, åtgärderna för miljön, är, som Hatzidakis säger, grundläggande beståndsdelar i avancemanget mot en regionalpolitik i gemenskapen som är alltmer hänsynstagande mot vår omgivning och den redan fastställda principen om hållbar utveckling.

Fernández Martín
Fru ordförande, fru kommissionsledamot, för att undvika upprepningar skall jag bara betona vissa bestämda frågor:
För det första vill jag konstatera att resultaten av sammanhållningspolitiken i termer av regional utveckling är positiva ur ett globalt perspektiv.
För det andra är detta bra inte bara för de minst utvecklade regionerna utan också för de rika genom att de på så sätt uppfyller förutsättningarna i den inre marknaden. När allt fler kritiska röster hörs mot den regionala utvecklingspolitiken, måste kommissionen utvärdera den regionala utvecklingspolitikens positiva återverkningar i unionens rikaste regioner. Några kända preliminära fakta om överföringar av rikedom och kapital mellan mer eller mindre utvecklade länder och regioner skulle kunna förvåna dessa kritiker.
För det tredje instämmer jag med föredraganden om att reglerna för sammanhållningsfonden inte alltid uppfylls, varken bokstavligt eller enligt reglernas anda. Kommissionen borde vaka över förverkligandet av de 40-procentiga bidragen ur fonden avsedda för miljöåtgärder.
För det fjärde och sista borde utformningen av en miljökonsekvensutredning ha en mer förpliktande betydelse, inte bara en formell som i dag. Likaså borde projektens genomförande övervakas och i slutskedet utvärderas utifrån miljökostnader så att begreppet hållbar utveckling förverkligas.
Jag avslutar med att gratulera Hatzidakis till hans utmärkta betänkande.

Sjöstedt
Fru ordförande! På det stora hela tycker jag att det är ett mycket bra betänkande som vi har framför oss. Det pekar ut flera svaga punkter i miljöpolitiken. Det är också avgörande att miljöhänsynen får genomslag i alla delar av unionens politik. Om det skall det bli så, krävs det att det finns en fast rättslig grund för det. Därför tycker jag att punkt 13 i detta betänkande, där direktivet och miljökonsekvensbeskrivningar tas upp, är speciellt viktig.
Det är alldeles uppenbart att detta direktiv i dag är för svagt och otydligt på viktiga punkter, och att det behöver förbättras. Jag skulle vilja ge ett konkret exempel på detta. Det gäller bygget av Öresundsbron, en fast förbindelse mellan Sverige och Danmark, som har mycket stora miljökonsekvenser. Det är väldigt tveksamt om detta direktiv egentligen har följts vid beslutet om denna bro. Samtidigt som man börjar bygga denna bro, pågår i dag en rättsprocess i Danmark om huruvida EU: s direktiv egentligen har uppfyllts. Det är ganska uppenbart att miljöhänsynen emellanåt får vika om den hamnar i konflikt med de stora ekonomiska intressena. Just därför behövs det en fastare rättslig grund för att man skall kunna ingripa och hindra att projekt genomförs innan man sett till att direktiven är riktigt uppfyllda vad gäller miljökonsekvenserna.
Jag skulle också vilja uttala mitt stöd för ändringsförslag nr 2 från De gröna som handlar om att ge ekonomiskt stöd till miljöorganisationer som medverkar i övervakningskommittéer. Det tror jag är en viktig fråga.

Izquierdo Collado
Fru ordförande, fru kommissionsledamot, jag vill inleda mitt inlägg med att gratulera föredraganden Hatzidakis då jag anser att han har gjort ett utmärkt arbete. Han har riktat vår uppmärksamhet mot en av huvudpunkterna i nutiden och framtiden. Utan några tvivel behövde strukturfonderna en sådan bedömning som han har gjort, ganska radikal och kraftfull, och det skulle självklart vara ett mycket viktigt steg om verkligheten följde de förslag som läggs fram i betänkandet.
När vi talar om strukturfonder och sysselsättning måste vi uppmärksamma det faktum att strukturfonderna inte är tänkta att skapa omedelbara arbetstillfällen. När vi talar om strukturfonder och miljö, måste vi också fokusera den aspekten. Det vill säga, vad bör vi kräva av strukturfonderna? I första hand att de inte leder till några negativa miljökonsekvenser, som de har gjort, att de reparerar tidigare allvarliga och djupa misstag och i andra hand att sammanhållningspolitiken i Europeiska unionen bidrar till att skydda, förbättra och stärka Europas miljö.
Jag menar att detta är den objektiva ramen för betänkandet. Vi kräver inte av betänkande vad det varken kan eller bör ge. Vi fokuserar på just dess mål: att ge garantier för att sammanhållningspolitiken också medför miljöpolitik.
I betänkandet kan dessutom en varning tydligt utläsas, och med detta avslutar jag, fru ordförande: Europeiska unionens miljöpolitik är ett politikområde vars sammanhållningskaraktär ännu inte garanterats. Man kan säga att miljöpolitiken hör till de områden som man skulle kunna anklaga för att motverka sammanhållningspolitiken. Miljöfrågorna bör inte, så som påpekas i betänkandet, användas på så sätt att det finns en förtäckt konkurrens bakom dess krav.

Imaz San Miguel
Fru ordförande, jag skulle vilja börja med att gratulera föredraganden Hatzidakis för hans utmärkta betänkande, och även göra en reflektion. Under lång tid har miljöfrågan betraktats som en hämsko på utvecklingen, som ett hinder, framför allt i södra Europas länder som var i störst behov av denna utveckling.
Detta betänkande presenterar dock ett annat scenario som betraktar miljön och dess integrering i sammanhållningspolitiken som en utvecklingsfaktor i sig. I första hand för att miljöhänsynen hjälper till att skapa en behaglig omgivning vilket i sin tur är en stimulans för produktionsinvesteringar i industri- eller tjänstesektorn. För det andra därför att miljön i sig är en produktionssektor, som också skapar många nya arbetstillfällen och som har en tillväxtfaktor som överträffar de traditionella sektorerna.
Utöver denna reflektion vill jag också understryka att detta betänkande eftersträvar de lokala och regionala myndigheternas deltagande i planering, kontroll och utvärdering av struktur- och sammanhållningsfonderna och jag skulle dessutom vilja tillägga: i genomförandet, när regionerna får den befogenheten.
Jag förmodar, fru kommissionsledamot, att ni är en person med upphöjd känsla för de europeiska folk och regioner som inte utgör stater men som, i tillämpningen av subsidiaritetsprincipen i sin helhet, för ner beslutsfattandet till verkligheten och till medborgarna.
Därför bör ni perfekt förstå det budskap jag presenterar för att ni skall lägga speciellt märke till punkt 16 i resolutionen. På samma sätt som vissa kungar utan makt under medeltiden sökte allianser med städerna, mot feodalherrarna, för att nå framsteg inom den politiska och sociala utvecklingen, bör Europeiska kommissionen och regionerna stödja varandra för att nå framsteg inom den regionala sammanhållningen och den europeiska konstruktionen trots staternas oföränderlighet i dessa frågor.
Därför är jag övertygad om att ett större regionalt deltagande i planering, kontroll, genomförande och utvärdering av dessa fonder bidrar till att förbättra och optimera dem, och i denna förbättring, inbegriper en fördjupning av miljödimensionen i sammanhållningspolitiken.

Myller
Fru ordförande, som det redan många gånger här konstaterats, och liksom också föredraganden i sitt betänkande på ett utmärkt sätt påvisat, kan man inte skilja sammanhållningspolitiken från miljöpolitiken. Miljödimensionen och den hållbara utvecklingen måste oundvikligen beaktas i alla strukturfondernas och sammanhållningsfondernas aktiviteter. Av denna anledning är jag inte särskilt angelägen om, att man återigen skulle inrätta en ny fond för miljöpolitiken, eftersom miljön uttryckligen måste vara en del av strukturfondernas verksamhet. Vi kan inte tillåta något sådant, som skulle skada miljön.
Jag stöder också finansieringen av direkta miljöskyddsåtgärder genom EU: s budget samt strukturfonderna och sammanhållningsfonden, därför att sysselsättningen och miljön ofta sätts upp mot varandra, men så ligger det ju inte till. En hållbar regional utveckling kan bara uppstå genom en hållbar miljöutveckling, detta gäller till exempel turismen, som man ju förutspår skall skapa särskilt många nya arbetstillfällen i framtiden. Det är inte vettigt att utveckla turisttjänster, om man inte samtidigt tillser, att vi har rent vatten, rena stränder och ursprunglig natur.
Regional utveckling och regional planering är nya delar av unionens verksamhet. Genom dem försöker man på ett alleuropeiskt plan fästa uppmärksamheten på miljöaspekterna. I detta sammanhang skulle jag bara vilja betona, att man, för att detta Interreg II C-initiativ fullt ut skall kunna genomföras i de områden, där det pågår, ovillkorligen måste tillse, att både EU: s medlemsländer och de tredje länder, som deltar i programmet, kan delta på ett fullvärdigt sätt. För ögonblicket får ju endast medlemsländerna stöd genom Interreg II C-programmet, och det kan betyda, att dessa tredje länder inte är tillräckligt motiverade för detta samarbete.

Vaz da Silva
Fru ordförande, miljö och sammanhållning, två prioriteringar som, nu erkända i text, i praktiken faktiskt inte finns med i unionens politik. Varför? Därför fru kommissionsledamot och kära kollegor, de berör det väsentliga. En rigorös tillämpning av ett koncept för bestående utveckling är utan tvekan framtidens lösning, men det skapar problem för dem som söker efter omedelbara resultat.
Om det Europa vill ha är en stark framtid, med betoning på framtid, måste man inrikta sig på de två grundläggande värderingarna miljöskydd och sammanhållning, inte bara inom ekonomin, utan också socialt och utbildningsmässigt. Dessa värderingar utgör ändpunkterna i den axel som definierar ett bestående Europa. Sammanhållnings- och strukturfonderna varken var eller är en generös gest från unionens sida. De var och är ett tydligt åtagande, eftersom en stärk sammanhållning är så väsentlig för både de starka och de svaga i detta öppna och konkurrensbenägna samhälle.
Vi skall inte undervärdera debatten genom att försvara denna synpunkt med nationella intressen. Jag försvarar här Europas intressen och jag försäkrar att jag genom att försvara en bättre union försvarar mitt land.
I Hatzidakis exceptionellt välgjorda betänkande, som behandlar många av punkterna i de också utmärkta yttranden som bifogas rapporten, sammanställs i punkterna 1, 2 och 3 det väsentliga. Jag skall inte upprepa dessa punkter, men jag understryker deras politiska betydelse, och jag föreslår lösningar till punkterna 6, 8, 12, 15, 19 och 21 som förtjänar kommissionens hela uppmärksamhet. Men ändå bättre än den balansering som rapporten föreslår på 50/50 % mellan transport och miljö, skulle det enligt min mening vara att låta sammanhållningsfonden stimulera politiken i dessa frågor. Jag är den förste kära kollegor att föreslå mitt land att gå till väga på detta sätt.

Novo Belenguer
Fru ordförande, fru kommissionsledamot, jag vill först och främst gratulera Hatzidakis för att han i sitt betänkande har klargjort att en av de första målsättningarna i sammanhållningspolitiken är att skapa förutsättningar för en hållbar utveckling som inte skadar miljön. För att uppnå detta bör sammanhållningspolitikens olika program och åtgärder ledas i riktning inte bara mot den regionala utvecklingen utan mot ett förstärkande av miljöhänsynen. Kommissionen bör alltså själv på ett effektivt sätt ta hänsyn till finansieringen av de 50 % av sammanhållningsfondens åtgärder för infrastruktur inom transport och miljö.
Man måste gratulera till den allt större sensibiliteten, på såväl gemenskapens som den regionala och statliga nivån, för att styra mot en hållbar utveckling som inte betraktar den ekonomiska utvecklingen och miljöhänsynen som väsentligen motsägelsefulla principer utan förenliga och till och med komplementära. Det räcker med att nämna den genomgående behandling som miljön får i strukturfondernas årsrapport för 1995 och vars studie jag förbereder åt utskottet för regionalpolitik.
Det är nödvändigt att förstärka de olika instrument som Europeiska unionen förfogar över, såsom att ge miljökonsekvensstudien en tvingande karaktär.
Vi bör förse övervakningskommittéerna med större maktbefogenheter och öka samarbetet mellan kommissionen och medlemsstaterna och NGO. De olika gemenskapsinitiativen och åtgärderna inom ramen för artikel 10 i ERUF bör på ett djupare sätt beröra skyddet och främjandet av miljön och utforma system för att stödja de berörda små och medelstora företagen och sektorer som grön och lantlig turism och själva jordbruket. En större och kontinuerlig dialog med de regionala och lokala myndigheterna är av största vikt då de senare är de direkta mottagarna och medansvariga för sammanhållningspolitikens utförande.
Beklagligt nog har Europeiska kommissionens politik vid några tillfällen inte tagit hänsyn till den anda i vilken struktur- och sammanhållningsfonderna skapades och genomför en politik som står i strid med sammanhållningen eftersom kommissionen själv då den inger de olika miljöförslagen inte tar med i beräkningarna varken de olika skillnaderna som finns mellan unionens olika medlemsländer eller de därpå följande finansiella förpliktelserna för bevarandet av sina naturresurser.
Miljöproblemen i norra och södra Europas länder är olika och kommer logiskt nog att vara olika, därav de ekonomiska och finansiella lösningarna. Förändringen av Europeiska kommissionens politik brådskar således för att de olika förslagen skall inges, som studerar och accepterar medlemsstaternas egna karakteristik, med sina egna miljöproblem och sina egna finansiella förpliktelser.
Genom allt detta, och jag avslutar här, fru ordförande, bör Europeiska unionen sätta till alla nödvändiga resurser för att finansiera en ny politik som härrör ur enhetsakten, så som miljöpolitiken, med målsättningen att lösa de enorma ansträngningar som Medelhavsländer som Spanien måste genomföra för att tillämpa vissa gemenskapsbestämmelser därför att de besitter större naturresurser.

Wulf-Mathies
Fru ordförande! Jag ber om förståelse, om jag nu måste uppehålla er litet, men jag anser att just det noggranna betänkandet av herr Hatzidakis och diskussionen här gör det tvunget att jag framhäver ett och annat lite tydligare.
Först skulle jag vilja tydliggöra - och när ni granskar herr Hatzidakis betänkande kommer ni också att se detta - att vi i hög grad är ense om principerna. Jag skulle emellertid ha önskat mig att mer hänsyn hade tagits i ert yttrande till den skriftliga information som ankom till miljöutskottet den 3 juli i förra året. Dessutom ber jag er hjärtligen att vid era slutsatser ta hänsyn till att vi håller oss till den gällande gemenskapsrätten och måste beakta subsidiaritetsprincipen, dvs. även om vi håller med er i era krav, kan vi helt enkelt inte bryta mot de bestämmelser som gäller hittills. Slutligen får man inte glömma i vilken avsevärd omfattning miljöinvesteringarna redan idag främjas genom strukturfonderna, t.ex. i mål 2-regionerna med en volym på ungefär 16 miljarder ecu, och jag anser att detta verkligen är sammanhållning i miljöpolitiken.
Trots detta är vi mycket engagerade i att även i praktiken genomföra de åtgärder som tillkännagavs i meddelandet av den 22 november 1996 om sammanhållning och miljö och skrivelsen av den 8 december, den så kallade avsiktsförklaringen. Vi eftersträvar en uppdelning hälften/hälften på miljö- och transportprojekt för sammanhållningsfonden för hela planeringsperioden 1993-99. De senaste siffrorna belägger för övrigt, tack vare förbättringen under 1996 och det mycket kraftiga trycket från kommissionen även under de kommande åren, att vi även skulle kunna uppnå detta vid ett konsekvent förhållningssätt.
Jag vill för övrigt även peka på att det inte godkänns något stort projekt utan en motsvarande utvärdering av miljöpåverkan och att utjämningsåtgärder inte enbart krävs, utan även medfinansieras ur strukturfonderna. Men för det första påpekades det av en talare, att direktivet om utvärdering av miljöpåverkan inte är så vattentätt, som ni och vi gemensamt skulle vilja önska, och för det andra skulle jag gärna se att de ministrar och regeringar, med vilka jag hade mycket häftiga sammandrabbningar om ämnet hänsynstagande till miljöskydd och hållbarhet för deras investeringar, skulle höra den här diskussionen, för där betraktas jag ibland snarare som en miljöfantast och inte som någon, som vill genomföra det här parlamentets gemensamma mål. För övrigt engagerar vi naturligtvis även lokala och regionala territorier, men inte heller de är på den sidan, som ni har kämpat för här idag, utan även där finns det talrika konflikter som vi bara gemensamt förhoppningsvis kan reducera genom starkare medvetandegörande.
För programplaneringsnivån vill vi i framtiden förstärka förebyggande åtgärder och främja en omorientering mot en hållbar utveckling. Jag ber er emellertid ta hänsyn till att alla stora program för 1994-99 godkändes redan innan denna kommission tillträdde och att detta är den rättsliga grund, som vi måste arbeta med. Vi har haft konkret möjlighet, och har även använt oss av den, nämligen för den andra programfasen för mål 2 för 1997-99. I april 1996 lade vi fram information om de nya mål 2-programmen, där miljön var en av de fyra prioriteter, som vi har framhävt särskilt. Med framgång, vilket har visat sig i dag, för nya program godkänns bara om de även har en tyngdpunkt på miljö och innehåller den nödvändiga miljöinformationen i form av så kallade miljöprofiler. Framsteg kan även noteras när det gäller att involvera miljömyndigheterna. Den utvärdering efter halva tiden av mål 1- och mål 6-programmen som skall ske i år utgör ett tillfälle för kommissionen att inte enbart ta med rent ekonomiska aspekter i utvärderingen, utan även frågor om en hållbar utveckling. Jag måste emellertid påpeka, att sammanhållningsfonden och strukturfonderna inte är några miljöfonder, utan fonder för regional utveckling, och därför måste vi försöka att upprätta en så förnuftig balans som möjligt mellan till viss del mycket skilda intressen.
Kommissionen utvecklar för midterm reviews av mål 1- och mål 6 en ny matris för kvalitativa miljöindikatorer, och vi hoppas att vi därmed kan komma ett stycke vidare med detta. För övrigt är gemenskapsinitiativet Interreg II C ju också ett initiativ med betoning på frågor om miljöskydd, om sparsamhet med resurser och vattenhantering. Redan de nuvarande programmen innehåller en del - det måste medges för lite - kvalificerad information om mål och indikatorer. Fru Bjerregaard, herr Fischler och jag har därför tillsatt en arbetsgrupp, som tillsammans med miljöexperter skall utarbeta några nyckelindikatorer, som är förhållandevis lätta att identifiera och även går att omsätta i praktiken. Eftersom fonderna inte förvaltas centralt och de nationella och regionala myndigheterna i medlemsstaterna ensamma ansvarar för valet av enskilda projekt, måste vi framför allt fastställa när det gäller medlemsstaterna, och jag måste ännu en gång påpeka detta, att det inte finns någon rapporteringskyldighet för mindre projekt. Vi kan därför bara upplysa. Därför organiserar vi miljöseminarier för fondförvaltare och ledamöter av övervakningskommittéerna i medlemsstaterna. Det första pilotevenemanget hölls i november 1996 i Irland och under första halvåret i år följer seminarier i Portugal och Grekland. Därutöver genomför kommissionen fortbildningsåtgärder för sin egen personal, framför allt för den strategiska utvärderingen av miljöeffekter och på mina tjänsteställen utsågs under loppet av förra året, efter utbildningen, miljöansvariga på nästan varje avdelning.
Låt mig säga följande om kravet på nya strukturer: Enligt min åsikt behöver vi nya strukturer mindre än vi behöver en bättre integrering av miljöskyddet i samtliga åtgärder för det regionala stödet, och för just detta kommer vi att anstränga oss intensivt. Den sjunde årsrapporten om strukturfonderna 1995, en av talarna sa också detta alldeles nyss, lägger särskild tyngdpunkt på miljödimensionen. Sammanhållningsfonden och strukturfondernas årsrapporter kommer också att göra detta i framtiden och vi kommer därmed kommer att uppfylla vår rapporteringsplikt. I enlighet med skrivelsen av den 8 december 1995 bekräftar kommissionen när det gäller nya stora projekt med ett värde på över 50 miljoner ecu i en not om miljöpåverkan, att det inte utgår några skadliga effekter på miljön av det nuvarande projektet respektive att de kompenseras inom ramen för genomförandet. Mina kontor har nu utvecklat ett förbättrat kontrollblad i samarbete med GD XI. Jag kommer att lägga fram de nya noterna om miljöpåverkan för parlamentet, så snart det pågående analysarbetet är avslutat. Projektlistorna offentliggörs i EGT och publiceras även i de årliga rapporterna för sammanhållnings- och regionalfonderna.
Inte minst har kommissionen fortsatt sin konstruktiva dialog med de representativa miljöorganisationerna och er för att främja insynen i strukturpolitiska projekt. Men jag är också medveten om, eftersom jag ständigt och nästan dagligen leder sådana förhandlingar, hur långt det ännu är att gå och hur mycket stöd vi behöver i just medlemsstaterna just för att nå vårt mål. Jag är därför även i fortsättningen beroende av ert stöd.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Wulf-Mathies.
Jag förklarar debatten för avslutad.
(Sammanträdet avslutades kl. 20.10.)

