Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 28 januari 1999.

Meddelande från ordföranden
Ordföranden
Jag meddelar härmed att jag har sänt ett telegram till det kungliga palatset i Amman, liksom till det jordanska parlamentets ordförande, och uttryckt Europaparlamentets sorg över kung Husseins bortgång.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från fredagen den 28 januari 1999 har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Chichester
Herr ordförande! En ordningsfråga. Jag skrev till er i förra veckan angående ett brev från kommissionsordförande Santer, som var adresserat till er och daterat den 28 oktober. Trots att det var adresserat till er, var brevet i själva verket ett svar på ett brev från mig. Jag skrev till ordförande Santer den 28 oktober; hans svar, adresserat till er, kom den 7 januari.
Jag bad dock inte om ordet för att taga upp innehållet i brevet, utan för att fråga om det är kommissionens praxis att svara på brev från ledamöter på detta sätt och om en fördröjning på tio veckor är acceptabel. Jag skall kanske tillägga att mitt brev rörde frågor som i hög grad var aktuella under den senaste delsessionen. Jag skulle vilja ha er åsikt i fråga om kommissionens agerande i detta fall.

Ordföranden
Herr Chichester! Som ni säkert förstår, är det en fråga som bara kommissionen kan svara på, särskilt vad gäller förseningen. Ni kan kanske framställa frågan till kommissionen på det vanliga sättet. Hur som helst, när jag möter ordförande Santer, vilket är ganska ofta nu för tiden, skall jag fråga honom om detta.

Malangré
Herr ordförande! Mitt namn är inte nämnt i närvarolistan i detta protokoll. Men eftersom min närvaro styrks av åtskilliga inlägg om omröstningar både medelst handuppräckning och namnupprop ber jag er vänligen komplettera listan med mitt namn.

Ordföranden
Tack, herr Malangré. Vi kommer att kontrollera det i vederbörlig ordning.

Flemming
Herr ordförande! I fråga om ändringsförslag 6 i Garots betänkande finns mitt namn med bland ja-rösterna. Jag vet inte om jag gjorde fel, men jag ville hur som helst avslå detta mycket viktiga ändringsförslag. Jag ville rösta nej.

Ordföranden
Vi kommer att rätta till detta.

García Arias
Herr ordförande! Jag var närvarande under sammanträdets sista dag. Jag medger att jag inte signerade. Vi höll på med omröstningarna så länge att jag var mycket trött när jag gick härifrån och glömde bort att signera. Jag ber att ni noterar att jag var närvarande det sista sammanträdet.

Ordföranden
Tack, fru García Arias. Vi skall notera detta.
Protokollet justerades.

Ordföranden
Herr Spencer har ordet.

Spencer
Herr ordförande! Jag skulle vilja framföra en personlig ursäkt till parlamentet. Det sägs att den störste av alla konservativa premiärministrar gav rådet till parlamentariker att " aldrig be om ursäkt, aldrig förklara" . Jag ämnar här ignorera den ena hälften av Benjamin Disraelis visdomsord. Den handling som ställde mitt privatliv i rampljuset var en extraordinärt dum handling. Jag bröt mot Englands lag, Hennes Majestäts tulltjänstemän gav mig en rättvis behandling, och jag fick betala priset. På samma gång som jag anser att mitt privata liv alltid har byggt på - och fortfarande bygger på - kärlek, accepterar jag att saken kan framkalla stor anstöt hos mina kolleger. Jag skulle därför vilja framföra en personlig ursäkt till alla dem som har tagit anstöt, till alla ledamöter i denna kammare.
Jag älskar parlamentet och denna kammare. Jag var här vid vår demokratiska födelse, 1979, och jag var här under misstroendedebatten, när vi blev myndiga. Jag tror på parlamentet, och jag tror på Europa, och framtida historiker kommer att inse att det är här Europas själ finns. Jag önskar därför klargöra för dem som kan vilja använda min dumhet och hybris till att attackera Europa och dess parlament, att felet är mitt och bara mitt.
Jag ber parlamentet om ursäkt.
Appåder

Ordföranden
Jag skulle vilja tacka Spencer för hans uttalande. Han har informerat kammaren med värdighet och utan tvekan också med kurage. Han och hans familj har fått betala ett högt pris för denna privata angelägenhet. Vi här i parlamentet måste respektera den skiljelinje som finns mellan privatfrågor och frågor av allmän eller politisk natur.
Applåder
Kammaren har uttryckt sina känslor i frågan, och, i enlighet med artikel 108, är ingen debatt nödvändig.
Applåder

Parlamentets sammansättning
Ordföranden
De spanska myndigheterna har informerat mig om att Díez de Rivera Icaza ersätts av Carlos María Bru Purón från och med den 4 februari 1999. Jag kan ännu inte hälsa Bru välkommen eftersom han har haft samma problem som jag - transportproblem - och har kommit med ett flyg från Paris som var mer än två timmar försenat. Men jag skulle däremot vilja uttrycka hur mycket jag beklagar att Díez de Rivera Icaza har avgått och ännu mer de skäl som har lett fram till hennes beslut. Jag tror att alla vi som känner till dessa beklagar det.
Applåder

Roth-Behrendt
Herr ordförande! Jag tackar er för det och vore tacksam om ni kunde skicka ett telegram med motsvarande text till Díez de Rivera Icaza.
Applåder

Ordföranden
Jag skall säga detta, och konstaterar att kammaren är överens med era ord.

García Arias
Herr ordförande! Ni har meddelat oss att vår kollega Carmen Díez de Rivera har meddelat sin avgång från detta parlament. Vi känner alla till skälen för detta. Jag, som medlem av den spanska socialistiska delegationen, inom vars ram Carmen arbetade, vill inte underlåta att från oss alla uttrycka den enorma förlust detta betyder för oss, för de spanska socialisterna, hennes hårda kamp för miljön och för det europeiska bygget. Jag skulle vilja att detta minne från hennes kolleger tas till protokollet.
Applåder

Puerta
Herr ordförande! Jag vill ansluta mig till García Arias ord eftersom hon uttryckte en känsla som inte enbart berör den spanska socialistgruppen, utan alla ledamöter, spanska eller inte spanska.
Vi hedrar alla det arbete vår kollega utfört. Vi vet att hon avgår på grund av hälsoskäl och vi hoppas att hon kan återhämta sig och komma tillbaka och arbeta med oss.
Men vi minns henne, vi känner starkt hennes närvaro, och vi vet att det arbete hon har genomfört har varit mycket viktigt, och hon har dessutom utfört detta mycket vänskapligt och hjärtligt tillsammans med alla ledamöter, vilken politisk grupp de än har tillhört.

Valverde López
Herr ordförande! Jag vill från min grupps sida säga att vi också är mycket ledsna över att Carmen Díez de Rivera inte kan fortsätta att arbeta tillsammans med oss.
Vi har arbetat många timmar tillsammans, delat vänskapen, vi känner mycket väl till hennes personliga värdighet, hennes konsekvens och den solidaritet som alltid har kännetecknat henne i sitt arbete, och därför beklagar vi mycket denna situation, och hon är väldigt närvarande hos oss.

Banotti
Herr ordförande! För att det inte skall verka som om det bara är de spanska ledamöterna som uppskattar Díez de Rivera, skulle jag - som en av hennes vänner i denna grupp - vilja tala om hur mycket vi bryr oss om hennes hälsa och hur mycket vi beklagar att hon inte kommer att vara med oss på ett tag. Förhoppningsvis kommer hon att komma tillbaka. Hon är mycket älskad runt om i Europa. Hon är väl bekant med mitt land, och där kommer att råda stor bedrövelse när man får reda på att hon är sjuk och oförmögen att fortsätta sitt arbete här i parlamentet.

Medina Ortega
Herr ordförande! För den spanska socialistdelegationen vill jag tacka för det erkännande som flera av parlamentets ledamöter har uttryckt, varav inte alla är från den socialistiska delen, och jag kommer givetvis personligen att förmedla vad som har sagts i denna debatt, vilken jag tycker visar den känsla vi alla har för Carmen Díez de Rivera, och vi hoppas, som Alonso Puerta sade, att hon snabbt återhämtar sig.

Ewing
Herr ordförande! Jag har varit här längre än någon annan ledamot, och ända sedan Díez de Rivera kom har vi varit nära vänner. Jag respekterar henne på alla plan: som vän, som politiker och som en lojal ledamot av denna kammare. Jag skulle önska att mina ord lades till övriga hyllningar.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Jag hade nöjet att under åren 1984-1989 arbeta tillsammans med henne i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, hon var verkligen en stridbar person, utan att vara hårdnackad. Hon var alltid på gott humör. Vi arbetade mycket bra ihop då, tillsammans med Beate Weber. Jag önskar henne god bättring från hela vår grupp och hoppas det går bra för henne!

Ordföranden
Jag kommer att förmedla den enstämmiga känsla som har uttryckts till Díez de Rivera.

Övervakningsmekanism för utsläpp av koldioxid och andra växthusgaser
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om andrabehandlingsrekommendation (A4-0052/99) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets beslut om ändring av beslut 93/389/EEG om en övervakningsmekanism för utsläpp av koldioxid och andra växthusgaser i gemenskapen (8829/98 - C4-0542/98-96/0192(SYN)) (föredragande: Fitzsimons).
Hyland har ordet som ställföreträdande för föredraganden.

Hyland
Herr ordförande! Jag skulle först vilja framföra en ursäkt å min kollega Fitzsimons vägnar, som är förhindrad att komma hit och som därför har bett mig att presentera detta betänkande. 1993 fattades ett beslut om att inrätta en övervakningsmekanism för antropogena utsläpp, koldioxidutsläpp och utsläpp av andra växthusgaser i gemenskapen. Att ha en övervakningsmekanism för utsläppen av växthusgaser vid källan, har alltid ansetts vara en nödvändig del i en övergripande och sammanhängande strategi för att begränsa utsläppen av växthusgaser och förbättra energieffektiviteten.
Denna övervakningsmekanism har en dubbel funktion. Dels kan man genom den bedöma de framsteg som görs för att senast år 2000 stabilisera koldioxidutsläppen inom gemenskapen på 1990 års nivå, dels kan den övervaka att gemenskapens åtaganden i FN: s ramkonvention om klimatförändringar, som trädde i kraft 1994, efterlevs. Kyotoprotokollet, antaget i december 1997, fastställde principer och införde rättsligt bindande mål och tidsplaner för länderna i bilaga 1 vad gäller minskningen av deras utsläpp av växthusgaser.
Vid den fjärde konferensen för parterna i FN: s ramkonvention om klimatförändringar i Buenos Aires, som ägde rum i november förra året, gjordes ytterligare framsteg. För första gången kom parterna överens om att anta en gemensam handlingsplan. Denna innehåller en betydelsefull lista av åtaganden och tidsplaner för en rad nyckelfrågor som skall bidra till att uppnå målen från Kyoto.
En övervakningsmekanism är nu viktigare än någonsin. Många uppskattningar tyder på att utsläppen av koldioxid och andra växthusgaser kommer att öka avsevärt. Samtidigt har gemenskapen undertecknat Kyotoprotokollet och förbundit sig att minska sina utsläpp av koldioxid och en grupp andra gaser till en nivå på 8 procent under 1990 års nivå mellan år 2008 och 2012, vilket motsvaras av 5, 2 procent för Kyotoprotokollets parter som helhet.
Så enkelt är det. Vi behöver ett pålitligt och effektivt system för att mäta och övervaka våra utsläpp. Det här förslaget till rekommendation är resultatet av parlamentets och rådets behandling av kommissionens uppdaterade förslag från 1996. Parlamentet behandlade förslaget för första gången i september 1997.
Rådets gemensamma ståndpunkt mottogs av parlamentet i oktober 1998. 1996/97 års förslag och betänkande har under mellantiden till stora delar naturligtvis blivit överspelade i och med antagandet av Kyotoprotokollet.
Genom den gemensamma ståndpunkten har ett gediget arbete gjorts i fråga om att uppdatera mekanismen för att anpassa den till kraven i Kyotoprotokollet. Den har också medfört att åtskilliga av parlamentets ändringsförslag införlivast. Men, samtidigt som föredraganden på det hela taget är nöjd med dessa aspekter av den gemensamma ståndpunkten, har han på nytt lagt fram några av parlamentets ändringsförslag från den första behandlingen, som han tror kommer att göra texten mer kraftfull. Andra ändringsförslag har lagts till för att skapa större enhetlighet i förhållande till de nya element som i och med antagandet av Kyotoprotokollet har införts i den gemensamma ståndpunkten.
De flesta av ändringsförslagen talar för sig själva, men Fitzsimons skulle vilja fästa er uppmärksamhet på två kompromisser till ändringsförslag som han har lagts fram. Det ena ändringsförslaget är en kompromiss mellan Fitzsimons och Pollack: det gör texten mer kraftfull och är i linje med två krav i FN: s ramkonvention om klimatförändringar och Kyotoprotokollet. Det andra ändringsförslaget är en kompromiss mellan föredraganden, Fitzsimons, och kommissionen: det rör utvärderingen av de framsteg som görs och fäster uppmärksamheten på frånvaron av eller ofullständigheten hos nyrapporterade siffror från medlemsstaterna. Om det i förslaget inte ges stöd för sanktioner, är Fitzsimmons och kommissionens kompromisstext för artikel 6 den bästa vägen framåt. Fitzsimons hoppas att ledamöterna kommer att kunna stödja dessa kompromisser till ändringsförslag.

Lange
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Utan en förnuftig övervakningsmekanism är det naturligtvis meningslöst att göra några överenskommelser om koldioxidutsläppen. Vi måste kunna kontrollera det som vi kommer överens om. Annars kan vi enas om och förhandla oss fram till allt möjligt; utan en övervakningsmekanism finns det ingen fast grund för det. Därför måste vi också så snart som möjligt ta itu med detta och bygga upp en övervakningsmekanism för Europeiska unionen.
Kommissionen lade fram förslaget den 4 september 1996. Samråden om det har alltså pågått i närmare tre år. Jag anser att det är föga uppbyggligt, just med tanke på utvecklingen och det absoluta behovet av att komma framåt när det gäller miljöskyddet. Därför är jag mycket angelägen om att vi nu inte skall ha några ytterligare förseningar, utan snarast möjligt kunna genomföra detta direktiv. Men jag har vissa betänkligheter, i synnerhet därför att man på grund av utvecklingen ännu inte har kunnat ta hänsyn till vissa aspekter i de internationella förhandlingarna om minskningen av koldioxidutsläppet. För närvarande förhandlar vi ju inte längre om huruvida vi skall minska koldioxidhalten och med hur många procent. Det är ju nu obestridligt. Förhandlingarna gäller nu om man också kan köpslå när det gäller utsläpp, och inom vilka ramar. Det diskuterar vi ännu inte här. Därför måste vi vidareutveckla denna lagstiftning. Till detta behöver vi naturligtvis också en ram med säkrade demokratiska rättigheter för parlamentet. Därför kan man nog fråga sig om rådets ändring av artikel 8 är så genomgripande att vi i enlighet med artikel 62 i vår arbetsordning bör överväga om samrådet över huvud taget skall fortsätta.
Jag anser att vi nu äntligen måste få ordning på det, så att vi faktiskt har ett instrument för att fortsätta och kunna inrätta en övervakningsmekanism. Därför vill jag inte heller gå denna väg. Men jag vill här i kammaren ställa två frågor till er, fru kommissionär, med tanke på den fortsatta diskussionen om koldioxidutsläppen och frågan om det demokratiska deltagandet från parlamentets sida, och jag vill också be er besvara dessa båda frågor här i kammaren.
Den första frågan rör utskottets verksamhet. I artikel 8 föreskrivs en särskild rådgivande kommitté, som, även om vårt förslag antas, lägger hela ansvaret för vidareutvecklingen på kommissionens axlar. Min första fråga är: Kan kommissionen garantera att parlamentet på ett tidigt stadium får utförlig information om de överenskommelser som görs inom ramen för denna kommitté, och om den fortsatta utvecklingen?
Den andra frågan: Kan kommissionen garantera att med tanke på den nödvändiga vidareutvecklingen av övervakningsmekanismen en motsvarande vidareutveckling, en ny ändring av detta direktiv snabbt kommer att läggas fram, och att man särskilt kommer att ta hänsyn till de flexibla ordningarna med handel av utsläppsrättigheter i denna nyutgåva?

Schleicher
Herr ordförande, mina damer och herrar! Lange har redan nämnt att vi, om vi vill ta itu med målen, naturligtvis också måste skaffa fram bevis. De utsläpp som registrerades för 1990 får ju inte öka om man skall motverka växthuseffekten. Naturligtvis är koldioxid, alltså CO2 , och andra växthusgaser skuld till att det sker en uppvärmning, som experterna uttrycker sig. När vi nu tittar på landskapet där ute får vi visserligen inte något intryck av att det blir varmare, utan snarare kallare. Men ni vet ju att årstiderna utvecklar sig mycket olika, och att vi inte kan komma ifrån det faktum att en uppvärmning förmodligen äger rum totalt sett. Därför har det runtom i världen krävts att varje världsdel skall lämna sitt bidrag.
Jag kan bara säga att detta utkast till direktiv tillsammans med den gemensamma ståndpunkten fullständigt motsvarar det som vår vår grupp önskar. En rad ändringsförslag från vårt parlament har tagits med. Nu föreligger det än en gång en rad ändringsförslag. Jag skulle vilja fråga kommissionär Bjerregaard om hon kan anta utskottets ändringsförslag. Det är viktigt för oss, eftersom vi tror att vi med hjälp av förslagen åstadkommer en tydligare precisering.
Men jag kan än en gång konstatera att vi tror att vi med detta system nu har en tillförlitlig grundval för att också kunna förbereda ett fortsatt lagenligt handlande. Utan denna överblick famlar vi egentligen i mörkret. Först när de verkliga mätnings- och observationssystemen tas i bruk kommer det att säkerställas att vi får tillförlitliga data om det som försiggår.
Sedan den första behandlingen i Europaparlamentet har det fattats viktiga internationella beslut, vilket redan tas upp i den gemensamma ståndpunkten; till exempel anpassas Europeiska unionens observationssystem för växthusgaser till kraven i Kyotoprotokollet. Därigenom blir denna lagstiftning en viktig beståndsdel i genomförandet av den europeiska miljöskyddspolitiken. Jag tror att Europa här verkligen har hunnit långt före de andra världsdelarna. Det gäller även för rapporteringsplikterna och för åtagandena i FN: s ramkonvention om klimatförändringar, ty rapporteringsplikten föreskriver att även mängden data måste tas med, och att vi kan granska resultaten först när vi har dessa data.
Därför kan jag bara säga att parlamentets arbete tillsammans med kommissionen och rådet är en klar framgång. Jag hoppas att vi så snart som möjligt kommer fram till en slutuppgörelse, och att det inte uppstår ytterligare fördröjningar, ty det är viktigt för Europa att föregå med gott exempel.

Blokland
Herr ordförande! Fitzsimons har gjort ett bra jobb i sitt betänkande. Att övervaka koldioxidutsläppen är mycket viktigt för att kunna fullgöra de avtal som träffades i Kyoto. Det finns två mål med den här övervakningen, nämligen att utvärdera hur det går med minskningen av växthusgaserna och att fullgöra de allmänna skyldigheterna inom ramen för FN: s ramavtal om klimatförändring.
Jag instämmer i Europeiska kommissionens förslag om att förlänga övervakningen av utsläppen till efter år 2000. Det är en meningsfull komplettering att antropogena utsläpp och minskningar tas med i övervakningssystemet. Det kommer dock att fortsätta vara mycket svårt att övervaka växthusgaser. Om man tänker på hur många faktorer som bestämmer utsläppen och koncentrationen så är det svindlande. Det här systemet för övervakning av koldioxidutsläppen är alltså endast ett första försök. Det får vi inte göra oss några illusioner kring.
Miljöutskottets ändringsförslag kan jag verkligen instämma i.

Kronberger
Herr ordförande, mina damer och herrar, fru kommissionär! Diskussionen om begränsningen av växthusgaserna liknar en oändlig historia. Alla talar om den, alla är övertygade om att den måste komma, men när det kommer till det konkreta genomförandet ser det ganska illa ut. Båda betänkandena är riktiga steg i rätt riktning. Men vi måste vara på det klara med vad det egentligen handlar om. Runtom i världen har vi nu dagliga utsläpp av lika mycket koldioxid som under sammanlagt 3000 år innan den industriella revolutionen började. Om man nu räknar upp denna siffra till ett helt år, så måste vi konstatera att detta varje år motsvarar en tidsrymd om 1 miljon år, det vill säga vi har årligen lika stora koldioxidutsläpp som tidigare under en miljon år i jordens historia. Det är vetenskapligt fastslaget.
Hur länge jordens atmosfär stoppar för det, respektive vilka följder det får, kan ingen exakt förutsäga. Det är obestridligt att följdverkningarna är kännbara redan i dag. Det som är viktigt när det gäller målen för minskningen är att de uppnås så snabbt som möjligt. Därför är ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd till Hautalas betänkande av avgörande betydelse. Tidigareläggningen av åtgärderna med två respektive fyra år är med säkerhet lätta att åstadkomma.
Mycket ofta rekommenderar man en övergång från olja och kol till naturgas för att uppnå målen från Kyoto. Det är bara en skenlösning. Visserligen frigörs det vid direkt förbränning av naturgas mindre koldioxid än för olja och kol, men redan vid försöksarbetena strömmar metangas ut i stora mängder. Samtidigt krävs det en enorm energiinsats för att transportera energin från Sibirien eller Algeriet till Europa. Den tidigare ryske utrikesministern och nuvarande presidenten i Georgien, Edvard Sjevardnadze, har medgett att upp till 50 procent av den transporterade metangasen läcker ut i atmosfären. Detta måste man ta med i beräkningen för att göra en korrekt totalkalkyl för växthusgaserna.
Särskilt viktiga är också ändringsförslag 2, 3 och 4 till Fitzsimons betänkande, som vill stryka orden " i den mån det är möjligt" . Särskilt de medlemsstater som inte visar något särskilt intresse för att minska växthusgaserna skulle kunna ta dessa tre ord som anledning till att inte uppfylla sina åtaganden fullständigt.

Graenitz
Herr ordförande, kära kolleger, fru kommissionär! Jag vill inte tillägga särskilt mycket till det som föregående talare har sagt. Jag vill be herr Hyland gratulera kollegan Fitzsimons till hans betänkande, framför allt därför att han också har belyst den ena eller andra punkten mer exakt, och tagit bort ovidkommande delar ur texten.
Jag vill tillfoga en sak till det som redan har sagts, nämligen att vi utan mätningar inte faktiskt kan fastställa exakt var minskningarna av utsläppen först skall ske, och på vilket vis, och hur man sedan kan kontrollera om målen uppnås: Om vi färdigställer denna lagstiftning i tid betyder det också att kandidatländerna måste ta med den som gemensam lagstiftning i sina förberedelser, och därigenom redan nu kan inrikta sin strategi bättre på Europeiska unionens strategi, och kan mäta den liksom nuvarande medlemsländer gör, och att de därigenom vid tiden för inträdet också smidigt kan inlemmas i den europeiska strategin för att minska utsläppen och uppnå målsättningarna från Kyoto - något som jag tillmäter stor betydelse.
Dessutom tror jag också att allt som nu diskuteras - flexibla instrument - inte kommer att vara möjligt utan exakta mätningar, varken inom Europeiska unionen eller runtom i världen. I detta sammanhang vill jag erinra om att det flexibla instrument som var mest effektivt både för miljön, och när allt kommer omkring också för industrin, när det gällde att minska den amerikanska industrins koldioxidutsläpp, hade en sådan framgång därför att man där också lagt in straffåtgärder när åtagandena inte uppfylldes inom de satta tidsrymderna. Jag undrar om vi inte också inom Europeiska unionen bör överväga något liknande, i synnerhet med tanke på att medlemsstaterna inte alltid meddelar kommissionen sina siffror, sina data och sina minskningar i rätt tid, så att även kommissionen får en eftersläpning med rapporterna till parlamentet, och det är oklart varför och av vilken anledning detta händer. Jag tror att det för oss alla vore mycket viktigt att redan från början kunna se hur mätningarna utfaller, vilka åtgärder medlemsstaterna vidtar, och vad man måste göra för att verkligen koppla ihop dessa åtgärder så att man skall uppnå målsättningen, nämligen målsättningen från Kyoto.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag vill gärna börja med att tacka miljöutskottet och även Hyland som talade på föredraganden Fitzsimons vägnar. Jag vill gärna tacka för den insats de har gjort, och den uppmärksamhet man visat detta förslag. Vi vet ju alla att det efter antagandet av Kyoto-protokollet är ytterst viktigt med en klar och effektiv övervakningsmekanism för koldioxid och andra växthusgaser. Det finns en tydlig förbindelse mellan en sådan mekanism och protokollet.
Att vi följer Kyoto-åtagandena är naturligtvis det viktigaste om vi vill bevisa att våra åtgärder får en faktisk betydelse för minskningen av klimatförändringarna. När jag nu sagt detta, erkänner jag att det föreliggande förslaget om en ändring av beslut 389/93 om en övervakningsmekanism inte omfattar alla delar av Kyotoprotokollet, och detta har ju också flera talare tagit upp. Det finns t.ex. inga bestämmelser om hur mekanismerna skall övervakas. Det finns det goda skäl till. För det första skall man tänka på att kommissionen lade fram sitt ursprungliga förslag till rådet i september 1996, alltså långt före toppmötet i Kyoto, och det är riktigt som Lange säger, att det skett mycket sedan dess.
För det andra - och det är kanske ännu viktigare - är principerna, bestämmelserna och riktlinjerna rörande dessa mekanismer ännu inte fastställda på det internationella planet. Om vi ser på Buenos Aires-handlingsplanen, skall den fastställas senast om två år från och med nu, på den sjätte partskonferensen. Kommissionens ståndpunkt har också varit tydlig i denna fråga. Så snart vi får större klarhet om hur dessa flexibla system skall fungera, kommer vi att lägga fram ett nytt beslut om övervakning som kommer att omfatta denna väsentliga aspekt av protokollet, och det är självklart att vi kommer fortsätta att vara aktiva i denna fråga.
Vad gäller ändringsförslagen, kan jag säga att kommissionen kan stödja alla föreliggande ändringsförslag. Lange ställde ett par specifika frågor till mig. Först gällde det en fråga om ytterligare förslag, och det är klart att de kommer. Jag räknar med att ha ett nytt meddelande klart under våren, vilket vi också talade om nyligen på sammanträdet i Bryssel. Vad gäller kontakten med parlamentet, så är det helt klart att den är viktig. Den har varit viktig i samband med de framsteg som vi har gjort i Kyoto och Buenos Aires. I Bryssel talade vi om att vi borde förbättra samarbetet med Europaparlamentet även i samband med de kommande partsförhandlingarna, och det råder i varje fall inget tvivel om att jag skall se till att göra mitt bästa för att parlamentet skall kunna delta aktivt i behandlingen av frågan framöver.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Bjerregaard.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Minskning av svavelhalten i vissa flytande bränslen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om andrabehandlingsrekommendation (A4-0002/99) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets direktiv om att minska svavelhalten i vissa flytande bränslen och om ändring av direktiv 93/12/EEG (10577/98 - C4-0564/98-97/0105(SYN)). (föredragande: Hautala).

Hautala
Herr ordförande, fru kommissionär! Det här förslaget handlar om att man i möjligaste mån borde minimera utsläpp som försurar luften. Unionen har en försurningsstrategi, och det här förslaget rör lagstiftning som skulle begränsa svavelhalten i flytande bränslen. Som vi vet faller svavel till marken, försurar jordmånen och skadar naturen. Det skadar också byggnader. Det har alltså ett stort antal olika slags negativa effekter.
När man tittar på rådets gemensamma ståndpunkt, så kan man konstatera att Europaparlamentet i själva verket redan har övertygat rådet i vissa avseenden om sina egna synpunkters berättigande. Rådet har gjort som vi har önskat: rådet och kommissionen har till exempel tillsammans beslutat att börja begränsa även svavelhalten i marina brännoljor. Detta måste absolut anses som ett positivt steg. Rådet har också i princip godkänt parlamentets synpunkt att svavelhalten i dieselbrännolja borde begränsas kraftigare än vad man ursprungligen avsåg. Detta måste också hälsas med tillfredsställelse. Visserligen kvarstår problemet att rådets gemensamma ståndpunkt, som är en enhällig kompromiss, skulle möjliggöra den här minskningen av svavelhalten i dieselbrännolja först från början av år 2008, och det kan man inte på något sätt anse som särskilt radikalt. Vi talar verkligen om mycket långa övergångstider om vi nu börjar stifta begränsningar som skall träda i kraft först år 2008. Därför föreslår utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd ett slags kompromiss, att denna strängare svavelbegränsning för dieselbrännolja skulle träda i kraft redan år 2004.
Sedan finns den mycket viktiga frågan om hur svavelhalten i de tunga eldningsoljorna skall begränsas. Meningsskiljaktighet som fortfarande råder mellan rådet och parlamentet när man gör ändringar i den gemensamma ståndpunkten handlar om att rådet är berett att begränsa svavelhalten i de tunga eldningsoljorna först från början av år 2003. Nu föreslår miljöutskottet att den här ändringen skall träda i kraft redan i början av år 2001.
På det här betänkandet finns en aspekt som man kanske inte alltid kommer ihåg: Finland, Sverige och Österrike fick vid anslutningen till unionen rätten att under fyra år bibehålla sina strängare miljöbestämmelser. Den här fyraårsperioden tog slut i slutet av förra året och med hjälp av detta förslag hade man ursprungligen för avsikt att säkerställa att man överallt inom unionen skulle övergå till en lika sträng begränsning av svavelhalten i dieselbrännolja som i Österrike. Nu blir det inte riktigt så. Medlemsländerna har inte vågat gå så långt som till de bestämmelser som man i Österrike redan i dag följer. Det är just detta det handlar om när rådet anser att man kan uppnå Österrikes nivå år 2008. Som jag konstaterade så är detta en synnerligen lång övergångsperiod. Visserligen måste man också konstatera att man nu slipper den mardrömmen att Österrike skulle tvingas att överge sitt strängare gränsvärde. Detta har ordnats på det sättet att förslagets rättsliga grund är artikel 130s; det är alltså ett slags minimibestämmelse som möjliggör för Österrike att bibehålla sitt eget strängare gränsvärde. Man kan säga att det åtminstone i det här avseendet inte var det värsta som hände.

Lange
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Föredraganden Hautala och jag har ju härdats under diskussionerna med rådet om olje- och fordonsprogrammet. Där kämpade vi ju också för en minskning av bränslenas svavelhalt och trodde egentligen att vi nu måste gå in i matchens andra rond. Men det visade sig sedan till största delen vara onödigt. Lyckligtvis, eftersom problemet med försurning givetvis är existentiellt, i synnerhet för medlemsstaterna i norr, och vi därför är mycket lyckliga över att rådet har tagit upp nästan alla parlamentets önskemål och på så vis äntligen tagit fram en mycket bra lagstiftning. Här kommer jag alltid att tänka på en tysk schlager, där det sades att det alltid sker under. Jag måste säga att rådet här än en gång har visat att det besannas, och att rådet helt enkelt kan acceptera saker som parlamentet, naturligtvis välgrundat, har föreslagit.
En punkt vill jag särskilt peka på, nämligen frågan om integrering av bunkerolja för fartyg och påskyndande av förhandlingarna på internationell nivå, för att också internationellt åstadkomma att fartygsbränslen blir så svavelfattiga som möjligt, eftersom fartygens utsläppspotential är betydligt större än den som kraftverken på fastlandet har.
Det existerar naturligtvis också ett litet samband med olje- och fordonsprogrammet: Om man å ena sidan kräver drivmedel för bilar som måste levereras med förhållandevis låg svavelhalt, så kan det naturligtvis hända att raffinaderierna kommer på tanken att erbjuda resten, alltså den smutsiga delen, till fartygen. Därför måste det i konsekvensens namn även på detta område finnas samma eller låt oss säga liknande lagstiftning. Jag är följaktligen särskilt positiv till att man skall ta med bunkerolja i direktivet, och jag rekommenderar att man insisterar på internationella bestämmelser.
Mitt enda anspråkslösa önskemål gäller egentligen ändringsförslag 1, där det handlar om svavelhalten i tunga eldningsoljor. Det är egentligen det enda som fattas för att jag skall vara fullständigt nöjd med denna lagstiftning. Där föreslår miljöutskottet att man skall tidigarelägga tidpunkten två år, från år 2003 till 2001. Det är ju inte något omoraliskt förslag, utan man har i grund och botten bara åter tagit med det som ni, fru kommissionär, själv har föreslagit. Därför vill jag absolut be er att åtminstone ta med detta enda ändringsförslag och därigenom göra mig helt nöjd.

Grossetête
Herr ordförande, kära kolleger! Jag tror att vi alla är överens om målsättningarna när det gäller försurningen. Vi är alla mycket medvetna om de problem som detta medför, och vi kan vara nöjda med den gemensamma ståndpunkten, där majoriteten av de ändringsförslag som Europaparlamentet antog vid den första behandlingen har godtagits. När det gäller tunga eldningsoljor opponerar sig vissa mot det datum som rådet har valt, den 1 januari 2003. Jag anser att detta datum kanske är mer rimligt, för om man vill uppnå målsättningar på miljöområdet måste man också ta hänsyn till varandras problem, och de är inte alltid desamma i Nordeuropa och Sydeuropa.
När det gäller dieselbrännolja planerar rådet två etapper för att minska svavlet. Jag är fortfarande positiv till att göra framsteg etappvis, i stället för att fastställa relativt tvingande målsättningar i en enda etapp. Rådet planerar en första tidsfrist år 2000 - år 2000 det är mycket snart - för att begränsa svavelhalten till 0, 20 procent och sedan en andra tidsfrist, år 2008, för att minska denna halt till 0, 10 procent. Rådet planerar också undantag, men begränsar dem till att omfatta en period på 5 år fr.o.m. år 2008 och det är underförstått att denna undantagsperiod inte kan förlängas.
Jag tror att vi kan vara nöjda med att rådet i sin gemensamma ståndpunkt inte har godtagit bunkerolja, eftersom den bara står för 2 procent av svavelutsläppen. Jag tror emellertid att vi även i fortsättningen måste vara mycket vaksamma när det gäller vissa särskilt känsliga områden, och att vi framför allt måste skydda Nordsjön och Östersjön. Det är i det sammanhanget lämpligt att agera inom ramen för Marpolkonventionen. Jag tror att det är viktigt att upprepa det och att vara ytterligt vaksam. Vi måste alltså insistera på att vissa områden som är särskilt känsliga för svavelutsläpp från bunkerolja, såsom de områden som jag just har nämnt, förklaras som särskild skyddszon.
Jag tror slutligen att det är mycket bra att flygfotogen, som bara bidrar till svavelutsläppen med 0, 2 procent, inte beaktas och inte utgör någon prioritet.
Avslutningsvis har den gemensamma ståndpunkten varit föremål för svåra förhandlingar i rådet, och jag tror att man måste ta hänsyn till detta. I sin helhet går innehållet i den riktning som vi önskade vid den första behandlingen. Denna gemensamma ståndpunkt förefaller mig balanserad, eftersom den gör det möjligt att skjuta upp datum för ikraftträdande av gränsvärdet för svavelhalten i tunga eldningsoljor till år 2003 och att samtidigt mer strikt granska de undantag som skulle kunna beviljas. Under dessa förhållanden vägrar Europeiska folkpartiets grupp att systematiskt bjuda över.
Det faktum att Europaparlamentet endast antog ett ändringsförslag vid den andra behandlingen innebär att det kommer att krävas enhällighet eller kvalificerad majoritet i rådet, beroende på om kommissionen godkänner ändringsförslaget eller ej, vilket kommer att vara omöjligt med tanke på de olikheter som föreligger mellan länderna i norr och söder, med tanke på att den olja som kommer från Persiska viken innehåller mycket mer svavel.

Blokland
Herr ordförande! Det är nödvändigt med kontinuerliga åtgärder mot sura utsläpp för att skydda människornas hälsa, växter och viktiga ekosystem samt även byggnader. Det förslag som har lagts fram är endast en del av dessa åtgärder. Det effektivaste sättet att bekämpa försurningen på är åtgärder avseende de stora värmeverken eftersom de svarar för 63 procent av svaveldioxidutsläppen i Europeiska unionen. Trots det är vi belåtna med rådets gemensamma ståndpunkt med avseende på en minskning av svavelhalten i vissa flytande bränslen. Tack vare Hautalas förslag ser den gemensamma ståndpunkten mycket bättre ut än det ursprungliga förslaget från kommissionen. Jag kan därför verkligen instämma i de anpassningar som föredraganden föreslår i den andra behandlingen. Möjligheterna att kunna uppfylla de olika kraven ger tillräckliga framtidsutsikter. Råoljan från Norge, Libyen och Ryssland innehåller under 0, 5 procent svavel och det finns även väl fungerande tekniker för avsvavling av den råolja med hög svavelhalt som produceras i Mellanöstern. En annan sak är att den tunga eldningsolja som värmeverk och cementfabriker använder också borde innehålla mindre svavel.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag vill gärna börja med att tacka miljöutskottet, och i synnerhet föredraganden, Hautala, för det värdefulla arbete som har lagts ned på detta förslag. Jag vill också gärna tacka för Hautalas och Langes kommentarer om de framsteg som har gjorts.
Förslaget innebär en minskning av det totala utsläppet av svaveldioxid på ca 1 miljon ton, som försurningsstrategin kräver. Genomsnittskostnaderna på 700 euro per ton mindre förorening, uppvägs av fördelarna i synnerhet för folkhälsan, som värderas - och det har vi alltså också gjort beräkningar på - till ca 4 000 euro per ton. Dessa siffror för kostnader och verkningar säger något om hur viktigt detta förslag är.
Man har redan inarbetat de flesta av de 27 ändringsförslag som parlamentet antog vid den första behandlingen av den gemensamma ståndpunkten. Man har i den gemensamma ståndpunkten försökt att nå den känsliga balanspunkt som innebär en kompromiss mellan de specifikationer för bränslets svavelinnehåll som är nödvändiga för att minska försurningsskadorna, och vad man anser att den europeiska industrin kan klara av. Därför redovisade kommissionen i sitt meddelande till Europaparlamentet sin anslutning till den gemensamma ståndpunkten. Jag skall nu kommentera de tre nya ändringsförslagen.
Lange och Hautala frågade om ändringsförslag 1, som tidigarelägger tidpunkten för genomförande från 2003 till 2001, för det nya gränsvärdet på en procent för svavel i dieselolja. Som Lange också anmärkte, så hade kommissionen ursprungligen föreslagit år 2000, och vi beklagade i meddelandet i den gemensamma ståndpunkten, att rådet hade skjutit upp tidpunkten. Därför menar kommissionen också att rådet bör ta upp frågan igen, och det innebär alltså också att vi kan godta ändringsförslag 1, och om jag kan dessutom kan göra Lange glad över detta, så är det ju extra positivt. Men som jag sade inledningsvis, så har man i den gemensamma ståndpunkten gjort en mycket bra avvägning, och vi måste kanske i slutändan acceptera att det inte är möjligt att få rådet att ändra uppfattning, men vi kommer i alla fall att försöka.
Kommissionen kan emellertid inte godta ändringsförslag 2 och 3. Ändringsförslag 2 innebär en annan övre gräns för det högsta svavelinnehållet i dieselolja i samband med ett eventuellt undantag från kravet på en procent. Kommissionen kommer att behandla ansökningarna om undantag var för sig, på grundval av de i direktivet fastställda kriterierna, så i samband med detta är den övre gränsen inte helt avgörande. Det bör understrykas att rådet i den gemensamma ståndpunkten har skärpt villkoren för undantag genom att införa begreppet " kritisk belastning" , som jag tror vi alla kan välkomna med tillfredsställelse.
Ändringsförslag 3 går ut på att påskynda införandet av gränsen på 0, 1 procent för svavelinnehållet i dieselolja från 2008 till 2004. Kommissionen uttryckte i meddelandet om den gemensamma ståndpunkten sin tillfredsställelse över att kraven för svavelinnehållet i dieselolja skärpts från 2008. Skälet till att kommissionen ursprungligen inte föreslog detta strängare gränsvärde beror på att det inte är kostnadseffektivt i hela Europa. Därför vill jag gärna betona - vilket också föredraganden Hautala gjorde - att vi talar om minimikrav, vilka också var en viktig del i kommissionens ursprungliga förslag, och det kommer att betyda att medlemsstaterna har möjlighet att införa de strängare gränsvärdena före år 2008.
Herr ordförande! Låt mig avsluta här. Som det nu ser ut kommer förslaget att förbättra miljön redan från nästa år. Det är därför en bra start på det konkreta genomförandet av försurningsstrategin. Herr ordförande! Tack för er tid och uppmärksamhet.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Bjerregaard.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Transporter av avfall till länder som inte tillhör OECD
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om andrabehandlingsrekommendation (A4-0001/99) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt (EG) nr 48/98 inför antagandet av rådets förordning om upprättandet av gemensamma regler och förfaranden för transporter av vissa typer av avfall till vissa länder som inte tillhör OECD (5474/98 - C4-0538/98-95/0029(SYN)) (föredragande: Virgin).
Fru Jackson ställföreträdaret för fördraganden har ordet.

Jackson
Herr ordförande! Som de mer observanta av er förmodligen redan har märkt, är jag inte Virgin. Virgin har fastnat i snön någonstans på vägen från Sverige. Om han har kommit så långt som till Bryssel, försöker han antagligen just nu ta sig sista biten hit med hundsläde. Ni får ha överseende med att jag inte är Virgin, men jag presenterar betänkandet i hans namn.
Det är högst beklagligt att han inte är här, för det är ett viktigt betänkande som han har arbetat mycket hårt med under de senaste åren. Jag skall bara göra ett fåtal kommentarer samt ställa en mycket viktig fråga till kommissionären, en fråga som jag hoppas hon kommer att kunna svara på.
Ändringsförslagen ter sig väldigt tekniska, och det är de också. Virgin anser särskilt, å utskottets vägnar, att den nya bilaga C som föreslås av rådet bör utgå, eftersom exportförbudet för de typer av avfall som förtecknas redan täcks av avfallslistorna i Baselkonventionen, och att ännu en lista ytterligare komplicerar en redan snårig lagstiftning. Jag skulle vara tacksam om kommissionären kunde kommentera de enskilda ändringsförslagen, allt eftersom hon går igenom dem, samt tala om hurvida kommissionen kan godta dem eller ej.
Min huvudpunkt gäller en sak som redan har tagits upp av ett antal ledamöter i Europaparlamentet, särskilt från Storbritannien. Det finns en oro i mitt land, och kanske även i andra länder, att denna lagstiftning kommer att försvåra exporten av begagnade kläder av den typ som insamlas av välgörenhetsorganisationer till de länder som inte har svarat på kommissionens enkät hurvida de accepterar avfallsexport eller ej. Det kanske låter komplicerat, men det behöver det inte nödvändigtvis vara. Problemet är att ett antal länder - det kanske beror på dålig uppfostran eller någonting liknande - helt enkelt inte har svarat på kommissionens enkät. Oron har växt bland Europaparlamentets ledamöter att en av konsekvenserna av detta kommer att bli att det blir extremt svårt att fortsätta exportera begagnade kläder till dessa länder.
Men, av vad vi har förstått av de informella diskussioner om Virgins betänkande som har ägt rum, räknas begagnade kläder som samlas in av kyrkliga organisationer, Oxfam eller liknande inte som avfall sedan de har sorterats, vilket alltså innebär att sorterade kläder överhuvudtaget inte faller inom direktivets räckvidd. Det torde därför inte finnas några hinder för välgörenhetsorganisationer och andra att exportera denna typ av begagnade kläder.
Jag talade i eftermiddags med Internationella byrån för återvinning (BIR), som sade: " Ja, det är så vi har förstått saken, men det finns en rättslig osäkerhet på denna punkt." Min fråga till kommissionären - hon kanske inte kan svara nu, men kan kanske lämna ett skriftligt svar, så att vi får veta exakt vilken hennes ståndpunkt är - är följande: stämmer det således att det i denna lagstiftning inte finns någonting som hindrar välgörenhetsorganisationer i våra länder att relativt fritt och utan byråkratiskt krångel exportera begagnade kläder till de länder - huvudsakligen i Afrika, förmodar jag - som för närvarande importerar dem? Om det stämmer, kan vi i så fall säkerställa att det på denna punkt finns rättssäkerhet? Och, om vi behöver rättssäkerhet, betyder det i så fall att vi måste göra vissa justeringar i förordningen?
Jag ville taga upp detta, för det är någonting som har kommit fram i vad som i övrigt är en förordning av ganska så teknisk natur, och det är någnting som människor förstår och oroar sig för. Jag skulle vara tacksam för ett svar från kommissionären.

Kokkola
Herr ordförande, herr kommissionär! Industriländernas ekonomiska verksamheter medför - tyvärr - stora risker, såväl för miljön som för folkhälsan. Avfallet är en ofrånkomlig del av dessa verksamheter.
Avfall, oavsett om det är giftigt eller ej, skapar enorma problem i alla länder, både vad gäller upparbetning och lagring. Att transportera avfall från produktionsländerna till andra länder för bearbetning eller slutgiltig förvaring, är en " lösning" som för med sig omfattande risker, såväl för de europeiska medborgarnas miljö som för deras hälsa. De bör därför styras av stränga regler och förfaranden.
Europeiska unionen har blivit medveten om detta, och en serie av förslag till åtgärder och bestämmelser har lagts fram angående avfallstransporterna. Ett av dessa är den förordning som vi behandlar i dag, om att upprätta gemensamma förfaranden som skall tillämpas vid transporter av vissa avfallsslag till vissa länder som inte tillhör OECD. I förordningen måste man sätta upp gränser och de berörda ländernas beslut måste respekteras, och det på ett klart och tydligt sätt.
Det är ett faktum att billig arbetskraft och låga miljöskyddskrav, tillsammans med liberala importbestämmelser, bidrar till den fortlöpande exporten av avfall till tredje land. Miljöorganisationerna har startat informationskampanjer för denna fråga, både i industriländerna och i de länder som tar emot avfallet av ekonomiska skäl. Det är bara det att frågan om avfallsexporten inte är en handelsfråga.
Vi instämmer med de flesta punkterna i Virgins betänkande - jag beklagar verkligen att han inte är här i dag, för att själv kunna utveckla sitt betänkande. Vår grupp håller dock inte med om ändringsförslag 2. Vi anser att kontrollförfarandet som anges i artikel 15 i förordning (EEG) 259/93 måste bli kvar i artikel 2, för ett förenkling av förfarandet skulle medföra stora faror.
Tillåt mig också att taga upp en annan viktig fråga: frågan om kontroll av tillämpningen av denna förordning. Europeiska unionen bör föreskriva stränga straff för de medlemsstater som överträder förordningens bestämmelser och - under alla förutsättningar - utarbeta förfaranden som förhindrar illegala transporter, som ju förekommer.
Den sista punkt som jag skulle vilja taga upp hör samman med tillägget av den nya bilaga V till förordning (EEG) 259/93. Jag anser att integreringen av Baselkonventiones avfallslista kommer att förenkla genomförandet av lagstiftningen. Jag vill tacka Virgin för hans betänkande - trots att han inte är närvarande.

Striby
Herr ordförande, kära kolleger! Jag skulle bara välja nämna att en delegation från regionstyrelsen i Alsace och Haut-Rhin under ledning av dess ordförande Constant Goerg är närvarande på åhörarläktaren.

Ordföranden
Tack så mycket. Jag hälsar dem således välkomna.

Taubira-Delannon
Herr ordförande! Frågan om transport av avfall till länder som inte tillhör OECD återför oss till litet känsliga och svåra problem som har ett pris: problemet med folkhälsan, alltså vår förmåga att bidra till att skydda de mest sårbara befolkningsgrupperna, bl.a. barnen, och de som ofta i detta land kallas för gatubarn; risken för miljödumpning, som skulle bestå i att omvandla vissa länder, bl.a. så kallade utvecklingsländer, till soptippar, eftersom dessa länder ofta tvingas ägna sig åt alla möjliga slags affärer för att generera nödvändiga inkomster som kan finansiera deras behov, bl.a. när det gäller offentlig utrustning; problemet också med suveräniteten och begränsade valmöjligheter för viss verksamhet.
Vi är med andra ord tvungna att finna en balans mellan å ena sidan den extrema stramhet som består i att placera kravnivån för transporten av detta avfall så högt som möjligt, och å andra sidan den nödvändiga flexibiliteten som skulle göra det möjligt för dessa länder att eventuellt välja att satsa på återvinning, alltså att inrätta industriell eller halvindustriell verksamhet som skulle göra det möjligt för dem att skaffa inkomster från denna verksamhet.
Det är självklart när man beaktar principen för utarbetande av listor, bl.a. den röda listan och den gröna, att dessa industriella möjligheter huvudsakligen gäller produkter på den gröna listan. Själva principen som består i att säga att faronivån är knuten till produkten, och inte till vissa länders nivå av lösningar, måste upprätthållas. Vi vet mycket väl att länderna är ojämlika när det gäller administrativ och teknisk kontroll av import, lagring och bearbetning av avfall. De måste få stöd, men det handlar framförallt om öppenhetsprincipen, att ställa frågan om ett utvidgat ansvar för dem som åstadkommer avfallet. Det handlar slutligen kanske också om att ifrågasätta den avfalls volym som produceras, med andra ord de risker som vår konsumentpolitik medför för det gemensamma arvet och de rättigheter vi ger oss själva att dra växlar på jordens gemensamma arv, och alltså om miljöskyddet.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag vill också, även om Virgin inte är här, tacka för betänkandet och för ledamöternas aktiva arbete med det. Som Jackson sade, så har det ju varit många störningar på grund av vädret i dag, så vi måste klara oss utan Virgin.
Förslaget till förordning behandlar transporter av avfall på den så kallade " gröna" listan till återvinning i vissa länder som inte tillhör OECD. Avfall på den " gröna" listan är avfall vars överföring allmänt inte anses utgöra någon fara för miljön. Avfall på den " gröna" listan till återvinning köps och säljs som en handelsvara i OECD och EU. Jag vill också förtydliga att export av farligt avfall till de länder som inte tillhör OECD är förbjudet enligt gällande gemenskapslagstiftning.
Under 1994 frågade kommissionen alla de länder som inte tillhör OECD om vilka eventuella kontrollförfaranden de ville skulle användas i samband med transporter av avfall på " gröna" listan. Förslaget till förordning behandlar bara länder som har svarat att de inte vill ta emot artiklar från den " gröna" listan eller bara vissa av dessa artiklar, och inte länder som inte har svarat på kommissionens fråga. Jackson efterlyste precisa svar på de åtta ändringsförslag som lagts fram, och jag skall göra vissa anmärkningar om dem.
Kommissionen kan godta sex av dem, fem i sin helhet, ett med en mindre ändring, och ett av dem kan kommissionen delvis godta. Det är bara ett av ändringsförslagen som kommissionen inte kan godta. Enligt ändringsförslag 1 skall kommissionen regelbundet underrätta de länder som omfattas av förordningen om ändringar av bilaga A och B. Kommissionen kan godta detta, och kommer naturligtvis att se till att så blir fallet. I ändringsförslag 2 antyds att transporter av avfall på den " gröna" listan till länder som inte har svarat på frågeformuläret, kommer att kunna sändas enligt förfarandet för den brandgula listan, enligt vilkdet det bara krävs ett tyst samtycke från importlandet. Det gläder mig att parlamentet inte längre, som under den första behandlingen, kräver förbud för en sådan export, därför det skulle strida mot WTO-bestämmelserna. Men ert förslag om att följa förfarandet för den brandgula listan, dvs. endast grundat på tyst samtycke, går i den motsatta riktningen. De kontrollförfaranden som ni i dag ställer krav på, kommer att innebära att transporten tillåts om det inte föreligger något svar från importlandet inom 30 dagar, och det kommer alltså också att innebära att ni tolkar tystnad som ett jakande svar.
I juli 1997 sades i detta forum; jag citerar: " ... att det är oacceptabelt att kommissionen tar sig rätten att tolka ett lands uteblivna svar till sin egen fördel" . Kommissionen håller med om detta, och därför är det mer lämpligt vid tillfällen då vi inte fått någon reaktion från ett land att använda ett förfarande som bygger på ett uttryckligt skriftligt samtycke. På detta sätt kan vi före transporten vara säkra på att destinationslandet verkligen har förstått villkoren för den aktuella avfallsimporten. Jag skulle uppskatta om man rättade sig efter denna anmärkning. Kommissionen föredrar därför fortfarande förfarandet för den röda listan, enligt vilket transporten kan ske efter ett uttryckligt skriftligt samtycke. I och med detta tillvägagångssätt tar man hänsyn till både exportörens och importörens intressen på ett öppet sätt. Rådet uppmanade i sin gemensamma ståndpunkt till användning av förfarandet i artikel 15 i rådets förordning nr 259/93, enligt vilken det krävs ett skriftligt samtycke, men också en längre tidsfrist. Kommissionen anser att lösningen med förfarandet för den " röda" listan uppnår den bästa balansen mellan parlamentets och rådets förslag, och därför kan kommissionen inte godta ändringsförslag 2.
Så gäller det ändringsförslag 3, 5 och 8, som behandlar avfall som enligt artikel 39 i fjärde Lomékonventionen inte får exporteras till AVS-stater. Det är nyttiga förslag, eftersom beaktandesats 9 i ingressen är tillräckligt tydlig, och ännu en bilaga med ännu en lista över avfall kan skapa förvirring. Kommissionen kan alltså stödja dessa tre ändringsförslag. Även ändringsförslag 4 är godtagbart för kommissionen, eftersom ordalydelsen motsvarar ordalydelsen i artikel 17.3 i rådets förordning nr 259/93.
Slutligen kan kommissionen godta ändringen av tidsfristen för den periodiskt återkommande översynen i ändringsförslag 6, men kommissionen kan inte godta samråd med parlamentet i detta sammanhang, eftersom kommissionen har kommit fram till att förordningen lyder under den gemensamma handelspolitiken, och att artikel 113 är den enda rättsliga grunden. Kommissionen kan godta ändringsförslag 7, under förutsättning att kommissionens förordning nr 2048/98 uttryckligen nämns tillsammans med rådets förordning nr 120/97. Kommissionens förordning av den 6 november 1998 innebär en ändring av bilaga V till rådets förordning.
Så vill jag gärna återvända till den mycket viktiga frågan om transport av använda kläder, som Jackson tog upp under sitt inlägg och som jag även stött på vid åtskilliga sammanträden. Det är tydligt att välgörenhetsorganisationerna har varit mycket bekymrade över hur man skall tolka det förslag som vi behandlar i dag. Jag vet att det lades fram tre ändringsförslag på sammanträdet i januari i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, men de följdes inte upp på grund av förfarandemässiga orsaker. Det har uppstått vissa missförstånd i samband med detta. Det är också tydligt att det har varit många hänvisningar och stor oro. Det är riktigt, som Jackson nämnde, att man helt enkelt varit rädd för att exporten av använda kläder för återanvändning skulle förhindras. Jag vill därför gärna slå fast att kommissionens ståndpunkt innebär att använda kläder, som sorteras, rengörs och lagas innan de exporteras, inte kan betraktas som avfall, utan som varor. Eftersom förslaget till förordning bara behandlar avfallsartiklar, så har denna förordning alltså ingen tillämpning på använda kläder, och därför skulle vi i och med den debatt som skett här i dag, fullständigt kunna tillbakavisa den oro som välgörenhetsorganisationerna gett uttryck för. Jag tror faktiskt att det kommer att lugna dem i mycket hög grad.

Jackson
Herr ordförande! Anser kommissionären, i ljuset av vad hon just har sagt, att ett ändringsförslag borde läggas till för att klargöra att texten inte gäller för begagnade kläder som har sorterats och desinficerats?

Bjerregaard
Till Jackson vill jag säga att vi anser att det är nödvändigt med ett ändringsförslag, därför vi tycker faktiskt att texten är tillräckligt tydlig. Men annars är jag överens med Jackson om att på grund av de många missförstånd som skett, bör vi i varje fall hitta en form som kan se till att välgörenhetsorganisationerna vet vilka bestämmelser som gäller. Vi skall försöka hitta ett lämpligt sätt att lösa detta problem på.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Bjerregaard.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Deponering av avfall
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A4-0028/99) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets direktiv om deponering av avfall (6919/98 - C4-0539/98-97/0085(SYN)) (föredragande: Jackson).

Jackson
Herr ordförande! Jag hoppas att det finns någon någonstans som noterar det faktum att Bjerregaard, jag och andra ledamöter ägnar denna kväll åt någonting så oglamoröst som att debattera avfallsdeponering och export av begagnade kläder.
Direktivet om avfallsdeponering är ett av de viktigaste miljödirektiv som Europaparlamentet har behandlat under de senaste åren. Det markerar början på en genomgripande förändring av avfallshanteringen i Europa. För allmänheten innebär det slutet på en era under vilken många människor i många länder har behövt bry sig mycket litet om vad som händer med det avfall som de producerar. Sju länder deponerar för närvarande mer än hälften av det kommunala avfall som de producerar: Finland, Grekland, Irland, Italien, Spanien, Storbritannien och Österrike. Särskilt för dessa länder markeras genom direktivet slutet på vad man skulle kunna kalla för slit-och-slängsamhället. Direktivet markerar också början på en intensiv period av förnyelse och omstrukturering av avfallshanteringen samt, framför allt, en ny användning av skattebetalarnas pengar. Jag företräder en region i sydvästra England, och en undersökning som jag nyligen gjorde om de lokala myndigheterna i denna del av England ledde mig till den slutsatsen att flertalet av dem lade ned mycket möda på att utarbeta system för återvinning och återanvändning av avfall. Ingen av dem hade emellertid förmått komma i närheten av det slags krav som detta direktiv kommer att ställa på dem inom de närmaste fem till tio åren.
Direktivets tre huvudpunkter är, för det första, att stimulera till minskad deponering och övergång till vad som anses vara mer miljövänliga alternativ. Jag använder orden " vad som anses vara mer miljövänliga alternativ" avsiktligt, eftersom jag personligen inte ser det kloka i att rangordna alternativen för avfallshantering.
För det andra efterlyses i direktivet gemensamma standarder för en tillbörlig avfallshantering inom unionen; för det tredje avser man genom direktivet att motverka transporter av avfall över gränserna - så kallad avfallsturism - genom att avlägsna de skillnader som finns i fråga om metoder och pris för avfallshantering i de 15 medlemsstaterna, som nu resulterar i att avfallet helt enkelt söker sig till den billigaste dumpningsplatsen.
Samtidigt som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd välkomnar direktivet så som det har ändrats av rådet, skulle det vilja se ytterligare ändringar, och det är därför jag i kväll lägger fram dessa ändringsförslag. Eftersom det nu rör sig om den andra behandlingen av detta direktiv, som utarbetas med samarbetsförfarandet, måste jag tyvärr säga att vi inte kommer att få se det igen.
För det första, angående tidsplanen för direktivets tillämpning; som längst måste vi vänta till år 2020 innan medlemsstaterna som nu deponerar mer än 80 procent av sitt avfall - det vill säga Grekland, Irland, Italien, Spanien och Storbritannien - måste minska den avfallsmängd som deponeras till 35 procent av den totala mängden 1995. Det är förvisso en mycket stor minskning. Men det rör sig också om en mycket lång tidsperiod. Betänk det. Åtminstone fyra Europaparlament framåt i tiden! Vi har därför ändrat fristen till två år och satt den maximala mängden till 25 procent. Direktivet skulle i så fall innebära att ingen av Europeiska unionens medlemsstater efter år 2018 skulle sända mer än 25 procent av 1995 års totala fallsmängd till deponering.
Missförstå mig inte, direktivet utesluter alls icke deponering som ett alternativ. Deponering kommer även i fortsättningen att spela en mycket viktig roll, men dess betydelse kommer att minska jämfört med i dag. Detta kommer att bli mycket svårt att åstadkomma, och vi anser att de mängder och tidsplaner som anges i direktivet tenderar att representera - som så ofta i denna kammare - hoppets triumf över erfarenheten. Vi har därför lagt fram två ändringsförslag till artikel 5.2. Det första avser ett säkerställande av parlamentets deltagande, under de kommande 20 åren, i övervakningen av de framsteg som görs. I ändringsförslag 10 till artikel 5 försöker vi säkerställa att att direktivet inte skall bli det slags juridiska Titanic som seglar på omedgörlighetens isberg. Eftersom tidtabellen, som bygger på medgörlighet, är indelad i tre skeden, bör vi verkligen längs vägen övervaka huruvida medgörligheten runt om i Europa är tillfredsställande eller ej. Om den ej är det, kan vi behöva vidta praktiska åtgärder för att garantera att vi verkligen uppnår den höga skyddsnivå som direktivet föreskriver. Kommissionen har tidigare varit ovilligt inställd till att använda den relativt detaljerade rapporteringsmekanism, där medlemsstaterna rapporterar till kommissionen och Europaparlamentet, som vi skulle vilja se. Vi anser att detta rapporteringssystem är det bästa sättet att försäkra oss om att detta direktiv inte, som så många andra direktiv, hamnar på - för att ändra min metafor - omedgörlighetens avfallstipp.
Ändringsförslagen 14 och 16 är är sprungna ur utskottets oro över två stora kryphål i direktivet. För det första, att deponier under en viss storlek på öar helt och hållet skulle undantas från stora delar av direktivet. Vi anser att dessa deponier överhuvudtaget inte borde tillåtas att vara i drift utan att allmänheten ges full tillgång till en förteckning av det avfall som deponeras på platsen. För det andra anser vi att medlemsstaterna bör avveckla alla befintliga deponier som inte har beviljats tillstånd i ramdirektivet om avfall. Det är oroväckande att sådana deponier fortfarande är i drift. Frågan om lokaliseringen av deponier är extremt kontroversiell. Det är inte vår sak att blanda oss i lokala planeringsfrågor, men utskottet har ansett att vi i bilagan bör ge riktlinjer för önskvärda minimiavstånd mellan nya deponier och bostadsområden.
Som föredragande måste jag å utskottets vägnar presentera betänkandet, även om jag personligen inte är för allt i alla utskottets ändringsförslag, som till exempel vägran att tidsbegränsa ansvaret för skador orsakade av deponier. Jag skulle vara tacksam om kommissionen kunde kommentera ändringsförslag 15 och dess tillämplighet.
Jag anförtror detta direktiv till parlamentet. När det har antagits, börjar arbetet - särskilt för mitt eget land. När vi har godtagit direktivets målsättningar, måste vi utarbeta system för återvinning och kompostering som fungerar och som har en marknad för vad de producerar; vi hoppas också att vi kommer att få se ett direktiv om kompostering före årets slut. Vi måste minska den avfallsmängd som vi producerar. Vi måste göra en utvärdering av den roll som energi från avfallsförbränningsanläggningar kan spela då det gäller att minska den avfallsmängd som går till deponering, och vi måste, om vi beslutar oss för att slå in på den vägen, fatta de beslut som krävs för att bygga sådana förbränningsanläggningar, fullt medvetna om att den allmänna opinionen först måste övertygas.
I och med kvällens debatt och morgondagens omröstning lämnar vi över stafettpinnen till parlamentetsledamöterna och, framför allt, de lokala politikerna i våra respektive länder, av vilka några kanske i kväll befinner sig på åhörarläktaren. Jag kan inte tänka mig ett direktiv som bättre illustrerar vikten av sammarbete mellan lagstiftare på europeisk, nationell och lokal nivå.

Malone
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera Jackson till hennes arbete. Jag vill återigen försäkra henne om att människor är intresserade av miljöfrågor, men de är inte intresserade av att betala för de förbättringar som vi alla vill se. Jag var själv under många år kommunalpolitiker, och jag kunde aldrig tro att det skulle ta så lång tid för de olika medlemsstaterna att samordna åtgärderna på detta område. Det är häpnadsväckande att så få framsteg har gjorts. Jag företräder ett av de länder som har utpekats som skyldiga i fråga om avfallsdeponering. Jag har därför granskat betänkandet mycket ingående.
Det som gör mig mest besviken är rådets inställning gentemot denna lagstiftning. Medlemsstaterna har placerat industrins och sina egna ekonomiska intressen framför medborgarnas intressen. Jag noterar särskilt att rådet har misslyckats med att inbegripa minimiavstånd mellan bostadsområden och deponier för farligt eller icke-farligt avfall. Denna fråga gäller i allra högsta grad för mitt eget bostadsområde i Dublin.
Rådet håller i stället fast vid sitt vaga åtagande att taga upp frågan när nya platser för deponier skall väljas i framtiden. Jag motsätter mig också rådets ståndpunkt att medlemsstaterna skall ges en period på åtta år, i stället för fem år, som föreslås av parlamentet, innan de måste garantera att befintliga deponier sker enligt de villkor som direktivet föreskriver. Jag välkomnar utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydds stöd av förorenaren- betalarprincipen och förslaget om en skatt på avfall som deponeras.
Jag finner det ironiskt att Irland stöder den gemensamma ståndpunkten. Den irländska regeringen förband sig i en programförklaring nyligen att minska deponeringen och öka användningen av mer hållbara avfallshanteringsmetoder. Som redan har sagts, är Irland mycket beroende av deponering - jag tror att endast Grekland är mer beroende. Man frågar sig hur villig den irländska regeringen egentligen är att attackera problemet, om den fortsätter att stöda rådets mycket urvattnade ändringsförslag. Jag hoppas att den i dag närvarande kommissionären kommer att kämpa för konsumenterna och medborgarna, vilka vill se att hela avfalls- och deponeringsfrågan får en miljövänlig lösning.

Flemming
Herr ordförande, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag röstar mycket gärna för Jacksons betänkande, eftersom jag tror att vi här verkligen kommer ett stort stycke framåt på miljöområdet i hela Europa. Även för Österrike kommer det att göras några skärpningar, men jag vill här inte förtiga utan särskilt påpeka att det i Österrike redan finns bestämmelser, som inte skulle ha kunnat genomföras i hela Europa. Jag har i alla fall försökt att tydligt peka på det i utskottet genom mitt sätt att rösta.
Tillåt mig att klargöra det med hjälp av ett enda exempel: Artikel 6, uppdelning av avfallet i avfallskategorier. Visst fast icke-reaktivt farligt avfall skall få lagras i deponeringsanläggningar för ofarligt avfall. Här handlar det om avfall som klassas som farligt på grund av sin hantering respektive faran för icke sakkunnig behandling, där förvaringen tillsammans med annat icke-reaktivt avfall ändå inte utgör någon risk för miljön. Det gäller avfall med låg risk för urlakning. Detta avfall får i Österrike inte lagras om det inte är vetenskapligt bevisat att det är ofarligt med tanke på lagringsvillkoren. Vi har också utvecklat ett koncept för hur detta bevis skall kunna skaffas fram. Oftast handlar det om inglasat eller inkapslat farligt avfall.
Jag tror att det är en mycket viktig punkt, som man i framtiden också måste överväga. Trots detta betyder direktivet ett mycket stort steg framåt för Europa, och jag kommer därför verkligen gärna att rösta för det.

Papayannakis
Herr ordförande! Låt mig först tacka Jackson och ge mina komplimanger för hennes betänkande. Jag skulle emellertid vilja framföra några tankar, herr ordförande. När jag följer debatten får jag nästan intrycket att vi skulle befinna oss i en annan värld, åtminstone jag, som kommer ifrån ett av de länder med rekord i soptippsberoende som nämndes av Jackson.
För det första, jag håller med om förslaget som säger att man i första hand bör förebygga, därefter återvinna eller återanvända, sedan förbränna och i sista hand deponera avfallet. Jag skulle dock vilja säga, fru kommissionär, att i mitt land är ansträngningarna för förebyggande åtgärder i stort sett lika med noll, återvinningen i stort sett lika med noll, återanvändning talas det bara om, och vad gäller förbränning har många - till och med kommissionen själv - rekommenderat oss att nyttja denna metod. Men, är kommissionen verkligen så positivt inställd till förbränning? Det tvivlar jag mycket på, särskilt som jag ser stora belgiska städer som Bryssel med flera, och nu senast också Lille i Frankrike, förklara sig vara emot förbränning och säga att det skapar mycket allvarliga miljö- och folkhälsoproblem. Jag skulle vilja ha ett bättre svar på detta, innan jag röstar för att förbränning är ett sätt att lösa problemet.
För det andra, jag håller helt och hållet med om att en skatt bör införas på avfall som deponeras. Det anser jag vara mycket förnuftigt. Men vem bestämmer över denna skatt, hur stor den skall vara? Vem driver in den, och till vad skall den gå? Det talas om en mycket lång tidsrymd på tre decennier. I mitt land, till exempel, där de lokala administrationerna inte har möjlighet att ålägga skatt, är denna i min mening för dagen mycket kloka lösning alltså utesluten.
För det tredje skulle jag vilja taga upp frågan om ansvaret för de företag som driver avfallsdeponier. Jackson säger - med rätta, anser jag - att det bör finnas någon gräns. Jag skulle dock vilja säga följande: jag är inte säker på att jag håller med henne till fullo, men för att en företag skall kunna hållas ansvarigt under trettio år efter stängning och under alla omständigheter alltid vara skadeståndsskyldigt, är det nödvändigt - den långa tidsrymden kräver det - att de företag som driver avfallsdeponierna är statliga. Centrala, självständiga, oberoede, decentraliserade, det spelar ingen roll, bara de är statliga. Varje annan lösning är utesluten, och det måste vi insistera på, för hur skall jag annars om trettio år kunna finna den ansvarige personen, som under tiden kommer att ha stängt sitt företag eller sin rörelse?
Avslutningsvis, herr ordförande, en sista punkt. Vi har inte i tillräcklig utsträckning tagit hänsyn till de debatter som vi har hållit tidigare. Till de stora problem som vissa regioner - till exempel små öar och isolerade bergregioner - kommer att ha i fråga om att tillämpa denna lagstiftning. Att föra avfallet till områden som ekonomiskt kan rättfärdiga transporterna är i stort sett omöjligt, och vad vi borde försöka få fram är inte undantag utan nya typer av stöd, så att dessa regioner kan bli av med avfallet på ett hygieniskt och miljövänligt sätt.

Collins, Gerard
Herr ordförande! Jag välkomnar detta betänkande genom vilket man avser att införa stränga regler för hur deponering av avfall skall få gå till inom unionens gränser.
Kärnan i betänkandet inbegriper följande nyckelåtgärder: införande av villkor som måste uppfyllas innan en deponioperatör kan beviljas licens; inrättande av ett övervakningssystem för deponier under drifts- och avvecklingsfaserna; fastställande av tekniska specifikationer som platser och anläggningar som skall tjäna som deponier måste uppfylla; klassificering av de olika typer av avfall som kan accepteras på deponier i Europa samt fastställande av kvantitativa mål för minskning av andelen biologiskt nedbrytbart kommunalt avfall som går till deponering.
Europeisk och irländsk avfallspolitik måste baseras på en rangordning av alternativen, med förebyggande som det mest önskvärda och deponering som det minst önskvärda alternativet. Den nakna sanningen är emellertid att över 90 procent av det kommunala avfallet i mitt land deponeras och att det årligen produceras fyra miljoner ton avfall i Europa.
I fråga om avfallshanteringen på Irland kan man i framtiden inte förlita sig på ett fortsatt sökande efter deponiplatser av de lokala myndigheterna runt om i landet. Jag välkomnar till fullo min regerings initiativ att påbörja en undersökning om möjligheterna att använda nya, alternativa former av avfallshantering. Regeringen gör rätt i att försöka finna nya vägar för att ta hand om avfallet från hushåll, industri, handel och jordbruk.
Endast 8 procent av det kommunala avfallet återvinns på Irland, och denna siffra är helt enkelt för låg. Vi måste beakta alla nya alternativ för avfallsminimering, så att vi kan få igång den process som på medellång och lång sikt skall göra att användandet av deponier elimineras i framtiden. Det skulle i sig själv vara en djärv målsättning. Regeringen håller för närvarande på att utforma sin nationella utvecklingsplan, i vilken riktlinjerna för våra sociala och ekonomiska investeringar under åren 2000 till 2006 dras upp. Jag är förvissad om att om förslag om att med nya metoder ta itu med vårt avfallsproblem inlemmas i denna plan, kommer Europeiska kommissionen att ge ekonomiskt stöd till alternativa avfallshanteringsmetoder under nästa omgång av EU: s strukturfonder. Jag är övertygad om att det är Europeiska kommissionens och Europaparlamentets önskan att alla medlemsstater skall utnyttja de nya, mer miljövänliga tekniker som kommer fram, då de tar itu med sina avfallsproblem.
Antagandet av Avfallshanteringsakten år 1995 utgjorde också ett positivt steg i rätt riktning. Denna lagstiftning föreskriver att lokala myndigheter måste utarbeta avfallshanteringsplaner, antingen var för sig eller gemensamt, men jag tror att ett omfattande samråd med allmänheten är viktigt då man drar upp den typen av planer. Avslutningsvis är det viktigt, när nyare tekniker kommer fram, att denna process sker med den breda allmänhetens och de lokala samhällenas samtycke och deltagande.

McKenna
Herr ordförande! Jag skulle vilja be kommissionen att förtydliga artikel 14. Myndigheterna i en del länder, däribland mitt eget, har redan börjat planera stängningen av ett antal deponier under de kommande två åren. En vikig aspekt av denna lagstiftning gäller eftervård. Vad jag vill veta är följande: om, till exempel, de här deponierna stängs innan direktivet har blivit överfört till lag, kommer de då att undantas från direktivet, särskilt vad gäller eftervård? Det är en av de viktigare frågorna. Några av de deponier som stängs har stora problem, så det är viktigt att direktivet gäller även för dem. Det tycks råda en viss förvirring i fråga om detta.
En av de viktigaste aspekterna i detta betänkande som jag vill ta upp gäller frågan om avståndet mellan deponier och bostadsområden. Vi är väldigt besvikna över det gensvar som vi har fått från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och dess medlemmar, som ju skall skydda folkhälsan, för de säger helt enkelt att ett förslag till riktlinje läggs fram i texten. Det är oacceptabelt. Det är som att säga att vi skall driva igenom förslag till lagstiftning, och sedan lämna sakerna vind för våg.
Det har den senaste tiden publicerats en rad rapporter - bland annat en mycket betydelsefull undersökning i The Lancet förra året - som visar att barn som föds mindre än tre kilometer från deponier för giftigt avfall - och möjligen alla deponier - löper större risk att födas med missbildningar än barn som föds på annat håll. Undersökningen slog fast att människor som bor mindre än tre kilometer från deponier i betydligt högre grad än andra hade medfödda missbildningar och att systematisk miljöhälsoövervakning av kommunala deponier och andra giftkällor är nödvändig.
Det är ytterst viktigt att vidta säkerhetsåtgärder på detta område. Det är uppenbart att det är riskabelt med bostadsområden i närheten av deponier. Det är nödvändigt att lagstiftningen gör det obligatoriskt för lokala myndigheter och myndigheterna i medlemsstaterna att hålla sig till ett minimiavstånd. Vi känner till att det i medlemsstaterna, bland annat i min egen, har förekommit att giftigt avfall har dumpats på deponier som inte var förberedda för giftigt avfall: lokala myndigheter i mitt eget land har befunnits ansvariga för illegal dumpning av giftigt avfall, som till exempel kvicksilver, på deponier som inte var avsedda för giftigt avfall. Vi har här alltså en tidsinställd bomb som kommer att explodera, om, för det första, dessa deponier inte täcks av direktivet och inte avvecklas innan det träder i kraft och om, för det andra, inga åtgärder vidtas för att säkerställa att inga deponier ligger inom en viss radie från bostadsområden. Folkhälsan kan inte sättas på spel på detta sätt. Vi vill ha omröstning med namnupprop för denna del av betänkandet. Det är ytterst viktigt att väljarna i medlemsstaterna vet hur pass viktigt ledamöterna i denna kammare tycker att det är att skydda de europeiska medborgarnas hälsa. Undersökningar har visat att barnen - samhällets mest utsatta medlemmar - är i farozonen. Det finns också andra aspekter av denna lagstiftning som är mycket oroväckande. Det kommer att finnas ett kryphål som tillåter att giftigt avfall dumpas på deponier för icke-giftigt avfall, om rätt motivering ges.
Trots att direktivet är en förbättring av det kommissionsförslag som vi förkastade 1996, går det ändå inte tillräckligt långt i fråga om skydd av miljö och folkhälsa. Jag skulle därför vilja be kommissionen att förtydliga artikel 14. I direktivet måste fastslås ett visst minimiavstånd mellan deponier och bostadsområden.

Posada
Herr ordförande! Först vill jag gratulera föredraganden Jackson, för hans utmärkta arbete och stödja de ändringsförslag som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har ingivit, vilka är helt i linje med prioriteringen.
Föroreningarna är en gammal europeisk angelägenhet, och vi har i Galicien, i Spanien, ett problem med avfallshantering - som enligt vår mening inte är löst - och beror på ett avfallsförbränningsprogram för städerna. En välkänt upplag (...) är planerat i Vila Boa, en olycklig geografisk belägenhet eftersom:
för det första ligger den i ett kustområde, i Galiciens flodmynningsområde som är världsberömt för sin fiskerikedom och turism; -för det andra kommer den att ligga inom samhället Vila Boa som är mycket tätbefolkat och också ligger nära Pontevedra, en stad som redan är mycket förorenad av en cellulosafabrik, leda bort en flod från en mycket vacker dal och mycket bördig genom bygget av en järnvägsförbindelse, och även förstöra en del av den portugisiska vägen till Santiago. Detta upplag har avvisats av befolkningen genom många demonstrationer, vilka har samlat 30 000 människor, och genom klagomål inför utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd i Bryssel.Det åligger kommissionen att kontrollera dessa upplag för avfallshantering. Om konstruktionen får betydande europeiskt ekonomiskt stöd, vilket är fallet i denna plan, 78 miljoner euro, måste det finnas en kontroll av dess placering, konstruktion och verksamhet. Kommissionen måste absolut ha reda på och kontrollera om dessa investeringar, vederbörligt planerade och verkställda, används på ett lönsamt sätt.

Blokland
Fru ordförande! Det finns olika möjligheter för avfallshanteringen. Lösningen på avfallsproblemet måste sökas i förebyggande åtgärder, återanvändning och återvinning. Den europeiska avfallspolitiken måste alltid vara inriktad på att så litet avfall som möjligt deponeras. Därför håller jag med föredraganden Jackson när hon placerar deponering som det allra sista alternativet i listan över möjliga sätt att hantera avfall.
Tyvärr har tidigare, då talar vi om perioden 1991 till 1996, försök att åstadkomma en reglering för deponering av avfall misslyckats. Lyckligtvis är det mycket som har genomgått en positiv förändring sedan dess. Kommissionens förslag är en avsevärd förbättring jämfört med en förkastad gemensam ståndpunkt från 1995. Det är inte längre så att det direktivet inte gäller för 50 procent av Europeiska unionens markyta.
Biologiskt nedbrytbart avfall måste i största möjliga mån bearbetas till kompost och biogaser i stället för deponering och förbränning. Med ett bra system för avfallssortering måste 25-procentsnormen för deponering av sådant avfall kunna sänkas ytterligare.
Föredragandens förslag med avseende på skatt på avfall som deponeras stöder jag. Det måste i det fallet gälla de verkliga kostnaderna för inrättande och drift av anläggningen, så att de vanliga skattebetalarna inte behöver stå för kostnaderna. I det avseendet har vi anledning att vara bekymrade över de avfallstransporter som förekommer till billigare deponier och förbränningsstationer. I Spanien finns det till exempel en mycket stor deponi som inte stängs förrän den är helt full, det kommer att ta tiotals år till.
Med avseende på skydd och efterbehandling av deponier så finns det naturligtvis många tveksamheter. Riskerna för spridning, mark- och vattenföroreningar till exempel, fortsätter att vara mycket stora, särskilt på lång sikt. Jag skulle önska att medlemsstaterna efterlever det här direktivet på ett vettigt sätt och att de alltså verkligen ger förtur åt förebyggande åtgärder, återanvändning och återvinning.

Eisma
Fru ordförande! Vi liberaler anser också att det är viktigt att det kommer en strategi i avfallshanteringen när det gäller deponering av avfall, vilket måste vara det allra sista alternativet. Både folkhälsan och miljön blir allt för tungt belastad genom att skadliga ämnen kommer ut i mark och i grundvatten. Därför tycker vi att det här direktivet är så viktigt.
Vi tycker det är oansvarigt att vänta ännu längre på en lämplig lagstiftning. Därför anser vi att den gemensamma ståndpunkten måste godkännas, naturligtvis med ett antal skärpningar genom ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
Jag anser att ändringsförslagen om biologiskt nedbrytbart avfall är av avgörande betydelse i det här sammanhanget. Föredraganden säger mycket riktigt att det är mycket miljövänligare att framställa kompost och biogaser av biologiskt avfall än att deponera eller bränna det. Det håller jag gärna med henne om.
När det gäller ändringsförslaget avseende minsta avstånd till kommunala deponier anser jag dock att föredraganden är för försiktig genom att endast ange en riktlinje. Jag håller inte med om att det här är en subsidiaritetsfråga. I det här fallet föredrar vi ändringsförslagen från Gruppen De gröna som vill fastställa att minsta avstånd skall vara en halv kilometer till kommunala deponier och två kilometer till deponier för farligt avfall och låter därmed principen om förebyggande åtgärder få företräde före subsidiariteten.

Banotti
Fru ordförande! Då jag kommer från ett litet land som deponerar 99 procent av sitt avfall, är jag särskilt angelägen att göra några kommentarer om detta oerhört viktiga direktiv.
Direktivet ger de länder som deponerar mer än 80 procent av sitt avfall en anpassningsperiod på 20 år. Men små länder som Irland har helt enkelt inte 20 år! Vi måste ta itu med detta problem mycket snabbare, och framför allt måste vi ta itu med den ytterst känsliga frågan om avfallsförbränning, som jag tror ger upphov till lokala problem i de flesta länder då den förs på tal.
Någon frågade mig för många år sedan vilka jag ansåg vara vår tids fem viktigaste miljöfrågor. Jag svarade: nummer ett är avfall, nummer två är avfall, nummer tre är avfall, nummer fyra är avfall och nummer fem är avfall. Det utgör kanske fortfarande ett av våra mest svårlösta problem.
Jag skall också säga att jag skulle ha velat se att direktivet gick litet längre i fråga om skydd av fyllda deponier, eftersom motstånd mot deponier - och även förbränningsanläggningar - väldigt ofta hänger samman med de kringboendes oro att dessa ej kommer att skötas och underhållas på ett tillfredsställande sätt. Vi måste nu också slutligen seriöst ta upp frågorna om källsortering av avfall och, naturligtvis, återvinning av behandlat avfall.
Jag gratulerar föredraganden. Vi har i mycket stor utsträckning förlitat oss på att kommissionen skall driva detta som en politisk fråga i vårt land. Jag kan med glädje stödja detta betänkande.

Valverde López
Fru ordförande! Jag anser att detta direktiv har ett exemplariskt värde, eftersom det är riktat till medborgarna och berör vardagslivet. Det är också exemplariskt eftersom man kan se att den gemenskapslagstiftning som institutionerna antar på central nivå, därefter måste verkställas av de lokala myndigheterna, och därmed riktar vi oss framför allt till de lokala och regionala myndigheterna.
Det finns tre mycket viktiga budskap som jag anser, även om det blir en upprepning, att vi ständigt måste hålla i minnet: att vi anser att deponering av avfall måste vara den sista utvägen, att alla deponier måste vara säkra och kontrollerade och att man måste täcka alla kostnader. Det tycks lätt att uttrycka dessa tre krav, men det blir inte lätt att uppfylla dem.
Även om regionerna alltid kräver att man skall tillämpa subsidiaritetsprincipen, och att man skall ge dem tillräckligt med självbestämmande för att kunna anta lämplig lagstiftning, måste vi uppmana de ansvariga att uppfylla denna lagstiftning, vilket är mycket viktigt, det finns ändå tusen och åter tusen okontrollerade depositioner. Jag vill gå ännu längre, det finns officiella deponier i små samhällen, till och med på flodstränderna och varje dag förbränns avfall, en fullkomligt obegriplig verksamhet i denna tid, och ändå är det en verklighet.
Jag anser att detta är ett tydligt, mycket positivt budskap från Europaparlamentet, och jag tycker att vi måste gratulera föredraganden för att hon har uppnått detta övergripande resultat, och givetvis också Europeiska kommissionen som under flera år har bibehållt detta förslag trots de många svårigheter som den har haft till och med i ministerrådet.

Watson
Fru ordförande! Även jag skulle vilja gratulera Jackson till det omfattande arbete hon har lagt ned på denna fråga. Som liberal demokrat är jag alltid för åtgärder som skyddar och förbättrar vår miljö, och det finns mycket i kommissionens direktiv och i detta betänkande som syftar till just det.
Men, jag anser att god lagstiftning också måste vara genomförbar. Jag är därför förvånad över att föredraganden, särskilt som hon kommer från sydvästra England, tror att ändringsförslag 11, som minskar antalet år som medlemsstaterna tillåts senarelägga uppnåendet av målen från fyra till två år, och ändringsförslag 17, som kortar ned tidsfristen innan åtgärderna skall vara genomförda med tre år, från åtta år till fem år, är praktiskt genomförbara. Ändringsförslag 17 kan mycket väl resultera i ett snabbt införande av nya avfallshanteringsmetoder som är mindre miljövänliga.
I sydvästra England deponerar vi mer än 85 procent av vårt avfall. Miljömedvetandet ökar emellertid snabbt, vilket leder till ett utbrett bruk av kompostering och deponering speciellt inriktad på utvinning av biogas. Jag lade faktiskt denna förmiddag fram en rapport, " För ett grönare Somerset" , i vilken vi presenterar åtgärder som liberaldemokratiska myndigheter har gjort i denna riktning. Vi är stolta över vad vi har åstadkommit. Vi gör stora framsteg, men jag kommer att rösta emot ändringsförslagen 11 och 18, då jag anser att de i stort sett är omöjliga att genomföra, att de kommer att demoralisera industrin och att de kraftigt kommer att öka kostnaderna för deponeringsoperatörer och lokala myndigheter.
Avslutningsvis, jag är positivt inställd till användandet av lagstiftning för att driva på, lirka igenom och snabba på förändringar, men det finns många sätt att knäcka ett ägg. Att använda slägga är ett sätt. Att rösta igenom de två ändringsförslagen är att använda slägga.

Ephremidis
Fru ordförande! Rådets direktiv är positivt, men än mer positiva är de ändringsförslag som presenteras i Jacksons rekommendation.
Men, trots att vi vidtar åtgärder för att förbättra den fram till nu rådande situationen, är jag rädd - jag vill inte komma med förutsägelser - att vi inte kommer att få se en i grunden annorlunda situation i framtiden. Detta dels på grund av att åtgärderna - det talas om åtgärder på tre decenniers sikt - kommer fram mycket sent, dels på grund av att mängden ämnen som skall brännas, grävas ned o.s.v. ökar i mycket snabbare takt än vad förslagen till åtgärder läggs fram, oavsett de kommer från rådet, kommissionen eller oss själva. Vi löper alltså risken, vi som lägger fram åtgärdsförslagen, att bli begravda under dessa ämnen, på grund av den långsamma takt med vilken vi agerar för att bekämpa dem.
Fru ordförande! Jag har hört tal om förebyggande åtgärder. Vad innebär det? Vilka är det som producerar avfallet? Var finns den huvudsakliga källan? Och vilka är avsvariga för överproduktionen av detta avfall? Är det individerna? Människorna? Och hur kommer det sig att vi inte tidigare har haft denna skenande avfallsutveckling? Det är väl känt vilka de ansvariga är: vissa industrier, vissa grupperingar som producerar enbart i vinstsyfte, utan att bry sig om det avfall som är en restprodukt.
Angrip alltså problemet vid roten. Mängden avfall måste begränsas. Åtgärder måste vidtas i fråga om hanteringen av de i framtiden begränsade avfallsmängderna, antingen kan återvinningen ökas eller så kan alternativa hanteringsformer införas. Mängden avfall som deponeras måste minimeras, även det genom förebyggande åtgärder, så att avfallet upphör att utgöra en risk för hälsan, miljön eller ekosystemet. Detta slags åtgärder har jag inte hört någonting om, herr ordförande, och det är därför jag uttalade de farhågor som jag uttalade.
Och jag vill hävda att denna tvekan från rådets och kommissionens sida beror på en ovilja att konfrontera de huvudansvariga för detta avfallselände. Fatta mod och konfrontera dem! Parlamentet är med er, och det kommer även allmänheten att vara, för, fru ordförande, det finns inte en region i gemenskapen där man inte kämpar för att slippa avfallstippar. Å andra sidan finns det inte intressegrupper som inte skulle vilja anlägga avfallstippar, avfallsbränningsanläggningar eller liknande i region A eller B, för att driva dem i vinstsyfte. Det finns många lobbygrupper som driver på i denna fråga. Befria er från lobbygruppernas påtryckningar och konfrontera detta problem, som är en fråga om liv eller död för vårt samhälle!

Crowley
Fru ordförande! Även jag skulle vilja förena mig med mina kolleger och välkomna Jacksonbetänkandet. Samtidigt som vi går emot ett nytt millenium, ställs vi inför nya problem som hänger samman med det ökande välståndet och den snabba ekonomiska tillväxten. Ett av dessa problem är vad vi skall göra av vårt avfall. Deponering sågs under många års tid som det enklaste och billigaste alternativet. Undersökningarna som har gjorts - och här refererats till - om folkhälsa och framför allt barns och spädbarns hälsa, visar emellertid att det är nödvändigt att åtgärder snabbt vidtas för att lösa problemet.
Jag välkomnar Jackosons betänkande. Det utgör på det stora hela en balanserad ansats att angripa problemet. Det belyser särskilt nödvändigheten av en ökad användning av regleringar, för att garantera att alla medlemsstater vidtar åtgärder samtidigt. Det lyfter emellertid även fram det faktum att vissa medlemsstater ligger längre fram än andra. Jag tror att vi också bör rikta in oss på de nya möjligheter och nya tekniker som nu finns tillgängliga. Utnyttjande av avfall för energiutvinning, återvinning av vissa typer av avfall samt förbränning hör till de som har nämnts. De risker som tidigare var förenade med avfallsförbränning har i och med den tekniska utvecklingen i allmänhet försvunnit. Genom ny utformning av deponierna har också en del av riskerna med deponering eliminerats.
Jag skulle vilja fästa ledamöternas uppmärksamhet på ändringsförslag 7, i vilket vi drar upp riktlinjer som tillåter icke-farligt avfall och inert avfall att undantas från direktivets räckvidd. Vi kan dock inte tilllåta att detta ändringsförslag, om det antas, blir ett carte blanche för dem som vill missbruka direktivet. Det finns med enbart för att hjälpa de medlemsstater som har hamnat på efterkälken, eller som inte snabbt nog kan ta till sig ny teknik.
Jag välkomnar den irländska regeringens initiativ att påbörja en översyn av andra alternativ. I och med reformen av strukturfonderna och Sammanhållningsfonden, och inom ramen för förslagen i Agenda 2000, kan kanske nya fondmedel göras tillgängliga, inte enbart till forskning och utveckling i fråga om hur de nya teknikerna på bästa sätt kan användas, utan även till samarbetsprogram mellan lokala myndigheter och medlemsstaterna, såväl på lokal nivå som unionsnivå, för att försöka lösa några av dessa svårigheter och problem.
Till slut vill jag säga att det inte finns någon enkel lösning på problemet med det överflöd av avfall som nu produceras. Det finns inget enkelt svar. Det finns en rad mångfasetterade alternativ som kan bidra till att dämpa problemet. Avfallet kan också komma till nytta genom de olika processerna. Såvida vi inte är beredda att samarbeta med varandra och lära av de bästa tillgängliga metoderna, är utsikterna att lösa dessa svårigheter små. Jag anförtror betänkandet till kammaren. Min grupp kommer att stödja dess innehåll.

Tamino
Fru ordförande! Låt mig instämma i mina kollegers kritik av rådets gemensamma ståndpunkt i viken man inte verkar ta hänsyn till de krav som medborgarna och miljön ställer. Det är speciellt viktigt att framhålla att de alternativ man måste välja när det gäller avfallshantering är prevention, återanvändning och återvinning. Följaktligen bör förbränning och deponering, som båda är farliga för hälsan och miljön, vara undantag och inte regel. Det är därför viktigt att så snabbt som möjligt se till att de organiska, biologiskt nedbrytbara beståndsdelarna i avfallet inte hamnar i deponier eller i förbränningsanläggningar. Målet bör vara att producera kompost eller biogas, och i det sammanhanget hoppas jag verkligen att kommissionen med det snaraste lägger fram sitt förslag till direktiv om kompostering.
Låt mig tillägga att om man tidigt utför ett antal separationer av de delar av avfallet som kan återanvändas och återvinnas och framställer kompost , så kommer enbart inert avfall att återstå, ett avfall som det är lättare att hantera. På det viset skulle man också undvika en förbränning som alltid producerar aska som sedan ändå måste tas omhand.
Låt mig avslutningsvis säga att det är viktigt att vi godkänner ändringsförslagen från Europaparlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, men framför allt är det nödvändigt att det blir obligatoriskt att iaktta ett minsta säkerhetsavstånd till bostadsområdena.

Matikainen-Kallstöm
Fru ordförande! Bästa tack till föredraganden för en mångfasetterad behandling av direktivet. I ändringsförslagen har man i stor utsträckning beaktat saker som krävs till direktivet om deponering av avfall. Jag skulle särskilt vilja betona två punkter, ändringsförslagen 6 och 7, där man betonar återanvändningen av icke-farligt avfall. Icke-farligt avfall definieras som sådant där det inte sker betydande fysikaliska, kemiska eller biologiska förändringar. Sådana är bland annat avfall eller biprodukter som uppstår i samband med gruvhanteringen vid brytning eller förädling. Som biprodukter anses schaktmassor, bruten sidosten eller anrikningssand som deponeras inom gruvområdet eller dess hjälpområde och som kan användas vid gruvverksamheten till exempel för att förbättra säkerheten genom att fylla håligheter som uppstår vid gruvbrytningen eller som kan förädlas vidare.
Principen för hållbar användning är ytterst viktig. Det borde vi alla veta. Låt oss utnyttja det material som vi kan. Det vore orimligt att klassificera sådant här material, som är olösligt i marken och annars fortfarande nyttigt, som soptippsavfall. Det väntar ju bara ytterligare åtgärder. Jackson har förstått detta väl och beaktat det i sitt förslag. Jag frågar avslutningsvis kommissionen varför den inte redan i sitt eget förslag gjort skillnad mellan hårt olösligt ofarligt stenmaterial och lösliga material.

Bjerregaard
Fru ordförande! Jag är mycket glad över att Europaparlamentet har satt upp deponeringsplatser på dagens föredragningslista, eftersom vi efterhand har kommit långt med detta förslag om avfallsdeponering. Men även när man hör debatten i dag eller läser betänkandet, kan man se att vi är på god väg emot ett viktigt resultat. Det är med stort intresse jag har läst det förslag till betänkande som miljöutskottet har antagit, och jag vill gärna utnyttja tillfället till att tacka utskottet, men särskilt Jackson, för den stora insats man har gjort i samband med detta förslag. Det har gjorts många kommentarer i dag om betydelsen av detta förslag, både i förhållande till konsumenterna, men också i förhållande till Europas medborgare rent allmänt. Men jag skall inte gå djupare in på detta. Jag instämmer i kommentarerna. Jag skall koncentrera mig på ändringsförslagen, dels därför att det är på det sättet vi debatterar förslagen, men också därför att de är viktiga och nyttiga och därför att de kommer att göra rådets ståndpunkt mer konsekvent, och även förfarandena öppnare.
Rent allmänt kan jag meddela er att kommissionen kan godta 12 av de 19 ändringsförslag som miljöutskottet har antagit. Jag skall gå igenom de olika ändringsförslagen. Jag stöder helt ändringsförslag 1, som i en ny beaktandemening nämner gemenskapens prioritering av möjligheterna till avfallshantering. Kommissionen kan vidare godta ändringsförslag 4, i vilket man preciserar att omkostnaderna genom det finansiella säkerställandet, skall medräknas till det pris som begärs för deponering av avfall. Samma ändring finns i ändringsförslag 12, som också kan godtas. Även ändringsförslag 3 kan godtas, såvida man hänvisar till initiativ på medlemsstatsnivå; i detta fastställs att avgifter på avfall som deponeras kan bidra till att uppfylla direktivets målsättningar.
Kommissionen kan däremot inte lova att lägga fram ett nytt förslag för att främja användningen av ekonomiska instrument i form av en deponeringsavgift, som föreslås i ändringsförslag 13. I ändringsförslag 2 förordas ett nytt direktiv om kompostering, som särskilt framfördes av Eisma. Jag är helt överens med Europaparlamentet om att kompostering av biologiskt nedbrytbart avfall är en miljövänlig lösning för denna del av avfallet. Kommissionen har sålunda redan påbörjat förarbetet till ett initiativ som behandlar kompostering. Men jag kan inte acceptera det sätt på vilket detta krav framställs i ändringsförslaget, och därför avvisas själva ändringsförslaget, men självfallet inte det arbete som redan har påbörjats.
Det gläder mig att Europaparlamentet kan stödja kommissionens och rådets önskan om att minska deponering av biologiskt nedbrytbart stadsavfall. Jag är särskilt glad över att parlamentet i ändringsförslag 8 föreslår att vi återvänder till slutmålet på 25 procent, som framfördes i kommissionens förslag. I den gemensamma ståndpunkten fastställs rimligt långsiktiga reduktionsmål för medlemsstaterna. Jackson frågade särskilt om ändringsförslag 11. Det kan jag också godta. I detta står att medlemsstater som i dag deponerar mer än 80 procent av sitt avfall bara bör få en ytterligare tidsfrist på två år för att nå målen.
Det är emellertid avgörande att reduktionsmålen för biologiskt nedbrytbart avfall i artikel 5 förblir oförändrade och rättsligt bindande. Endast på detta sätt kan vi se till att medlemsstaterna får optimala möjligheter att planera, påbörja och genomföra alternativa förfaranden för hanteringen av biologiskt nedbrytbart avfall. Kommissionen kan därför inte godta ändringsförslagen 9 och 10.
Jag vill gärna understryka att kommissionen inte kan gå med på fler undantag än dem som finns i den gemensamma ståndpunkten. Denna innehåller redan många undantag - man kanske kan säga att de är för många - som inte fanns i kommissionens förslag, och jag tycker absolut inte att vi bör göra denna lista längre. Jag tänker i synnerhet på ändringsförslagen 6 och 7, som särskilt Crowley hänvisade till. Dessa handlar om att ofarligt avfall till sanerings- och anläggningsarbeten, och deponering av ofarligt avfall från gruvdrift, skall undantas från direktivets tillämpningsområde. Kommissionen kan inte gå med på dessa ändringsförslag. Vi kan inte garantera ett tillfredsställande miljöskydd, om ofarligt avfall kan deponeras utan hänsyn till direktivets bestämmelser.
I ändringsförslag 15 preciseras operatörens förpliktelser under efterbehandlingsperioden, och Jackson fastnade särskilt för detta ändringsförslag. Jag stöder avsikten med detta ändringsförslag. Formuleringen i den sista meningen som rör ersättningsansvaret, är emellertid inte helt tydlig. Kommissionen kan i princip godta ändringsförslaget om den sista meningen innebär att ansvaret för stängning och efterbehandling inte rör eventuell nationell lagstiftning om avfallsproducentens ansvar.
Vi har ett allvarligt problem med olagliga deponeringsplatser i gemenskapen. Det framgår klart av de många klagomål och framställningar som kommissionen får ta emot, och vi anser på samma sätt som Europaparlamentet och åtskilliga talare har betonat i kväll, att denna situation måste ändras. Kommissionen kan därför godta ändringsförslag 16 i vilket understryks att sådana deponeringsplatser måste stängas.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 19. Det är den tekniska kommitté som nämns i artikel 16 i kommissionens förslag, som skall fastställa specifikationerna i bilagorna. Bilagorna skall ses som en helhet, och kommissionen kan inte garantera ett nödvändigt miljöskydd om några av parametrarna i bilagorna ändras på detta stadium. Kommissionen kan emellertid godta den ändring i bilaga 1 som ändringsförslag 18 innebär, nämligen ett återinförande av kravet om ett minimiavstånd till deponeringsanläggningar. Jag förstår att det genom ändringsförslaget inte införs ett rättsligt bindande minimiavstånd som i kommissionens förslag 3. Detta har både Malone och McKenna tagit upp i sina inlägg.
Det är i stället fråga om föreslagna riktlinjer för minimiavstånd till rekreationsområden, vattenvägar, vattenområden och andra jordbruks- eller stadsområden. Rådet kunde som bekant inte godta ett bindande minimiavstånd vilket nämndes i kommissionens förslag och i ändringsförslag 20. Jag hoppas att rådet kan godta detta lämpligare sätt att säkerställa ett minimiavstånd till deponeringsanläggningarna, och därför föredrar jag vid nuvarande tidpunkt ändringsförslag 18 framför ändringsförslag 20, men det beror först och främst på att jag tror att vi härmed har en större möjlighet att få igenom förslaget i rådet.
Till sist vill jag bara kort nämna att kommissionen kan godta ändringsförslag 17 om tidsfristen för bestående deponeringsanläggningar, ändringsförslag 14 om övervakning av deponeringsanläggning som är undantagen från direktivet, och ändringsförslag 5 om definitionen av flytande avfall. McKenna frågade mig särskilt om artikel 14, som föreskriver att fungerande depositionsplatser skall uppfylla direktivets krav. Deponeringsplatser som stängts före dess att detta direktiv införlivats i den nationella lagstiftningen, omfattas alltså inte av kraven i direktivet. Detta innebär att vi i och med detta direktiv inte har möjlighet att göra något åt en sådan situation, och jag hoppas därför naturligtvis att medlemsstaterna kommer att handla på ett ansvarsfullt sätt, men jag vill understryka att det är viktigt att komma ihåg att befintliga deponeringsplatser naturligtvis skall följa artikel 4 i vårt ramdirektiv om avfall, och i detta direktiv föreskrivs att deponeringsplatser i dag skall ha tillstånd, och avfall skall deponeras utom fara för människor och miljö.
Jag hoppas alltså att Europaparlamentet kommer att anta denna text, som säkerställer en hög miljöskyddsnivå. Många av ändringsförslagen går i rätt riktning och skärper miljökraven i rådets gemensamma ståndpunkt, och jag gläder mig därför mycket över detta konstruktiva stöd från Europaparlamentet. Jag kommer att göra mitt yttersta för att vi så snart som möjligt skall få ett miljövänligt direktiv om deponering av avfall antaget.

Eisma
Fru ordförande! Jag har noga lyssnat till kommissionens åsikter om alla ändringsförslag, men jag saknade kommissionens ståndpunkt i fråga om ändringsförslag 19.

Ordföranden
Fru kommissionär, vill ni vara vänlig att också svara på detta? Det gäller ändringsförslag 19.

Bjerregaard
Jo, herr Eisma, jag tror jag tog upp det, därför jag kan se att det rör sig om ändringsförslaget om den tekniska kommitté som jag inte kunde godta.

Watson
Skulle kommissionären även kunna förtydliga huruvida hon sade att hon godtar ändringsförslag 11 eller ej? Jag uppfattade det inte.

Bjerregaard
Jo, fru ordförande, jag nämnde även detta ändringsförslag. Vi godtar ändringsförslag 11.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Bjerregaard!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon klockan 11.30.
Sammanträdet avslutades klockan 19.35.

