Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Valdivielso de Cué
Herr ordförande! Jag vill ta upp en skrivelse som parlamentets ordförandes kabinett skickade till mig den 20 april som svar på en begäran om information om handläggningen av en framställan som ingivits av talesmannen för enhetsplattformen för Areetas grannskap, i Álavaprovinsen - den ort där jag föddes och bor, varför jag är mycket intresserad av frågan. Denna framställan skrevs in i Europaparlamentets mottagningsregister för post, den 12 april, och jag har fått meddelande om att man hoppas att det officiella meddelandet från registret kan tillkännages följande måndag, den 3 maj, i förrgår, vid inledandet av Europaparlamentets sammanträdesperiod.
Jag har granskat protokollen från i måndags och tisdags och denna framställan finns inte. Man kan säga att detta inte är en djup fråga, men dessa frågor är känsliga i samhällen som lider av en omstrukturering, eftersom det handlar om en by som under fyra år har försökt få igenom att reningsverket i det område de bor flyttas två eller tre kilometer längre bort för att undvika den dåliga lukten. Det är en enkel framställan och jag anser att den borde behandlas på vederbörligt sätt. Jag ber ordförandeskapet att hantera denna rimliga och rättmätiga framställan så snabbt som möjligt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Valdivielso. Vi kommer att kontrollera allt som handlar om det ärende ni har tagit upp.

Trakatellis
Herr ordförande! Jag har av era tjänsteenheter mottagit ett brev som säger att de frågor som jag och andra ledamöter hade lagt fram till eftermiddagens frågestund med rådet inte skulle debatteras, eftersom Kosovo skulle debatteras i går kväll.
För det första hann vi inte be vår grupp om talartid, för att föra fram frågan vid gårdagens debatt.-För det andra togs de saker som vi hade frågor om inte upp under gårdagens debatt, varken av utrikesminister Fischer eller av kommissionär van den Broek, vilket ni ser om ni läser protokollet.Vår fråga gällde vilka effekter bombningarna i Kosovo har på miljön och folkhälsan, och jag ber att min och mina kollegers frågor skall tas upp till debatt i eftermiddag, vid frågestunden med rådet, som det tidigare var bestämt. Tack så mycket, jag hoppas att vår begäran kommer att godtas.

Ordföranden
Herr Trakatellis, artikel A.2 i bilaga II anger att vi inte kan acceptera frågor i ämnen som berör en punkt som redan står på föredragningslistan, och där deltagandet från berörd institution redan är förutsatt, alltså i detta fall rådet. Det finns en punkt i den aktuella debatten som handlar om Kosovo, och därför kan vi under detta sammanträde, vilket har skett under tidigare sammanträden, inte acceptera frågor om Kosovo, helt enkelt för att arbetsordningen hindrar det.

McKenna
Herr ordförande! Som ni vet har ledamöterna i detta parlament under årens lopp varit mycket kritiska mot all slags censur, särskilt censur mot kultur. De har också haft ett mycket starkt engagemang för de homosexuellas rättigheter. Jag skulle vilja veta varför en utställning av en homosexuell konstnär förbjöds av detta parlament. Det rör sig om en mycket grov form av censur, som inte kan rättfärdigas, och jag skulle vilja veta vilken roll ni spelade då denna utställning förbjöds. Att i slutet av 1900-talet förbjuda en utställning av en homosexuell konstnär är helt och hållet oacceptabelt, och ingen ledamot i detta parlament borde stödja en sådan handling.

Ordföranden
Fru McKenna, jag förklarade redan i måndags att detta var ett beslut från kvestorskollegiet, vilket följde rekommendationen från behöriga enheter. Beslutet hade inget att göra med det faktum att det var tavlor av en homosexuell kvinna - en sak jag inte känner till - utan helt enkelt för att innehållet i utställningen ansågs stötande för en del av kammaren och de personer som går förbi där. Detta var anledningen.

Ordföranden
Ni vet mycket väl att denna typ av fråga måste vara skriftlig. Vad jag kan göra är att medge en muntlig fråga under denna session, eftersom vi kommer att ta upp Kosovofrågan. Ni kunde ha bett de ledamöter som talade för er grupp att ta upp frågan. Om de inte anser det vara nödvändigt, kan jag inte göra någonting mer.
Protokollet justerades.

Uttalande av Europaparlamentets ordförande med anledningav utgången av parlamentets fjärde mandatperiod
Ordföranden
Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, ärade ledamöter! Sammanträdet denna morgon, det sista under denna mandatperiod, är också det sista i mitt mandat som ordförande för denna kammare. Det är alltså dags att avge räkenskap: till er, kära kolleger, och genom er, till alla medborgare i Europeiska unionen som jag under dessa två och ett halvt år har försökt tjäna.
I det brev jag skickade till er i december 1996 där jag bad om er röst, talade jag om fem utmaningar som unionen, alltså parlamentet, stod inför. Fem mycket stora utmaningar för två och ett halvt år:
Den första: avslutandet av regeringskonferensen, som då pågick, i vilken parlamentet gick ut som segrare, det hade förstärkts för att erbjuda medborgarna den bästa service.
Den andra: påbörjandet av utvidgningsförhandlingarna, vilka vår kammare har energiskt har drivit på och följt mycket nära; hela tiden med blicken på att den skall omfatta alla ansökarländer, utan andra skillnader än den som följer på anpassningstakten hos var och en.
Den tredje: att införa euron, där parlamentet har deltagit på ett aktivt och konstruktivt sätt, och sett till att övergången till den nya valutan inte skulle ske på konsumenternas bekostnad, övervakat att de nya direktiven från Europeiska centralbanken fick nödvändig förberedelse och oberoende, och uppnått att parlamentet för alla européer får lämplig information i frågor om den monetära politiken.
Den fjärde: revisionen av budgetplanen och Agenda 2000, till vilka vi har bidragit på ett avgörande sätt med förslag och ändringsförslag för att upprätthålla och förbättra den gemensamma lagstiftningen. Jag tycker att samordningen av arbetet i de många behöriga utskotten och samarbetet med rådet och kommissionen har varit exemplariska.
Den femte: vår institutions förberedelser inför de kommande Europavalen; val där man inte väljer den fattiga släktingen i gemenskapsinstitutionerna, utan ett parlament som för första gången visar sig för medborgarna med stor makt och möjlighet att utöva den.
Balansen mellan de europeiska institutionerna har faktiskt ändrats till att bli det som Maastricht- och Amsterdamfördragen var inriktade på: det vill säga, vi har fått en kommission vars utnämning och politiska agerande inte baseras enbart på rådets förtroende utan på ett avgörande sätt på parlamentets förtroende. Ett förtroende som den inte uppnår en gång för alla utan måste bibehålla hela mandatperioden, då den i varje ögonblick måste svara inför parlamentet och, utan reservationer eller förtegenhet, bistå med all nödvändig information för att kammaren skall kunna utöva sin kontrollfunktion.
Under åratal har det ställts krav på mer demokratiska europeiska institutioner. Låt oss nu inte skrämmas eller åkalla den tidigare balansen mellan institutionerna: den är inte längre giltig. Demokratin kräver att vi genomför de växande kraven från de europeiska medborgarna så att de, genom sina företrädare får reda på vad som händer och kan välkomna eller kritisera det, utifrån vad som sker i varje fall. Detta, och ingenting annat, är vad detta parlament har gjort.
Jag talade också i mitt ansökningsbrev om interna reformer och en gemensam stadga för ledamöterna. Reformerna av parlamentets förvaltning vilka har godkänts i kammaren de senaste åren har varit många
förbättring av de finansiella bestämmelserna och organisation, -förnyelse av de högre nivåerna i parlamentets förvaltning och införandet av ett nytt system för befordring och rörlighet, -ökad närvaro av kvinnor i ledande funktioner, även om det ännu inte har nått den andel jag skulle ha velat genomföra, -bestämmelser om öppenhet i de administrativa besluten, på begäran av den europeiska ombudsmannen, -sammanställning och klargörande av de befintliga bestämmelserna så att ledamöter och tjänstemän, från och med nu, skall känna till sina rättigheter och skyldigheter, i klara bestämmelser som undviker godtycke eller vänskapstjänster.Vi har också på ett tillfredsställande sätt lyckats lösa de tekniska och finansiella problemen för våra byggnader i Bryssel, vilket därigenom kulminerar mina föregångares ansträngningar att ge ledamöterna mer funktionsdugliga och koncentrerade anläggningar. Jag litar på att detta också kommer att uppnås vad gäller byggnaden i Strasbourg, så att den kan påbörjas under nästa mandatperiod. Den färska stabiliteten i fastighetspolitiken har gjort det möjligt att förse ledamöterna med nya adekvata medier och dataprogram för en mycket mer direkt kontakt med medborgarna.
Vad gäller stadgan för ledamöterna måste vi tydligt säga - och därför ville jag påminna om att det stod med i mitt brev - att det handlar om en ambition från parlamentets sida, och inte på något sätt, så som vissa anser, om någonting som rådet har infört. Det var parlamentet som begärde och fick igenom ett införande i Amsterdamfördraget av den rättsliga grunden för denna stadga. Det var parlamentet som, till och med innan fördraget trädde i kraft, lade en mycket komplett text på rådets bord där alla aspekter av vår situation inkluderades med maximal öppenhet, även de som vi alltid har haft behörighet att besluta om.
Vi måste välkomna att rådet har anslutit sig till denna dynamik som jag anser är ofrånkomlig, och har gjort en stor ansträngning att nå enhällighet bland sina medlemmar, men den text som man förelägger oss innehåller aspekter som i formen och i grunden bör ändras för att inte försvaga grundläggande principer. Jag tänker på skattejämlikheten mellan alla ledamöter, vilken kan tillåta övergångsundantag men aldrig definitiva, i respekten för de rättigheter som har uppnåtts av ledamöterna angående pensioner under år av arbete inom och utanför detta parlament, eller i andra detaljfrågor som det inte är nödvändigt att räkna upp nu.
I varje fall är det klart att vi inte kommer att hejda oss i kraven på en gemensam stadga, och vi har inte heller väntat på denna stadga innan vi har vidtagit kontrollåtgärder för traktamenten och resekostnader och på det sättet minskat dessa betydligt. Få institutioner eller organ - nationella eller andra -, inom unionen, har möjlighet att fatta denna typ av beslut motu propio, så som vi har gjort.
Det grundläggande skälet till alla dessa reformer var och är - detta bör också medborgarna få veta - att öka effektiviteten och öppenheten i parlamentet, och att till ledamöterna nästa mandatperiod överlämna en kammare som är förberedd på att med framgång ta itu med sin institutionella roll och utmaningen från den större uppmärksamhet våra medborgare visar.
Vi har alltså ett positivt resultat från dessa två och ett halvt år. Men vi har inte bara ljusa resultat utan också mörka. Vi kan inte låta bli att nämna det mest smärtsamma av våra misslyckanden: att vi inte har lyckats få gehör för våra upprepade varningar om den tragedi som närmade sig i Kosovo. Nu tvingas vi med skräck se på hur dessa mörka hatfyllda moln, vilket vi varnade för, har lett till att hela denna tragiska potential med förföljelser, blod och våld har brutit ut. Vi tvingas se på hur vi genom bristen på lämpliga instrument för att överföra vår fred inte har kunnat förhindra detta folkmord.
Vi kan kasta oss in i hjälparbetet för offren. Vi gör det och vi måste fortsätta med de humanitära åtgärderna länge. Men det räcker inte. Det är nödvändigt att redan nu börja förbereda freden och samarbetet med länderna i regionen för att bygga upp ett stabilt samarbetssystem mellan dem och stärka en utveckling som gör det möjligt för dem att så snart som möjligt ansluta sig till en union som grundas på respekten för den som är annorlunda och på integrationen av deras kulturella och humana rikedomar och mångfald.
En union där det inte finns plats för en inställning som utesluter människor, och inte rasism och främlingsfientlighet, ett virus som hela tiden är benäget att bryta ut, ett virus som vi inte får ge något andrum, för vid minsta möjlighet leder det ånyo till våld, lidande och död. Vårt parlament har varit - och kommer säkerligen att fortsätta att vara - en av de mest aktiva i denna kamp.
Ärade ledamöter! Jag började med en personlig redovisning och har kommit fram till en kollektiv redovisning. En som redovisar genomföranden som handlar om allas ert arbete, era ansträngningar och er skicklighet, med ett aktivt och lojalt arbete från alla tjänstemän i generalsekretariatet som har utfört sitt arbete för denna kammare, alla frilansare, alla parlamentets ledamöters medarbetare, alla. Jag föreslår att vi ger alla dessa en applåd av erkännande och tacksamhet.
Applåder
Speciellt erkännande förtjänar de kolleger som från och med nu kommer att gå andra politiska eller personliga vägar. Denna kammare är skyldig dem stort tack för deras engagemang och intelligens. De har varit aktörer i bygget av ett mer demokratiskt europeiskt bygge som är närmare medborgarna. Det är rätt att vi tackar för det.
Ärade ledamöter! Jag har haft förmånen att leda arbetet i denna kammare utifrån den fasta övertygelsen att ett stärkande av parlamentet, en allt större närvaro i européernas liv, är det bästa sättet att minska unionens demokratiska underskott. Det finns ingen levande demokrati där det inte finns ett levande parlament, eller där det inte finns ett levande parlament som väcker misstro och irritation hos den aktuella verkställande makten.
Det har således inte saknats ögonblick, under dessa två och ett halvt år, med spänningar och besvärliga förhandlingar. Jag har envist försökt att ta hand om dem, utan att spara på engagemang eller ansträngningar, utan att vända bort huvudet när det gällt att försvara parlamentets beslut och verksamhet. Jag har inte någon gång tänkt på om detta försvar skulle tas emot väl eller ej i de andra institutionerna utan helt enkelt att det var min skyldighet. Från barnsben har jag uppfostrats på det sätt som är det enda sättet att behålla sin värdighet i politiken, och jag har försökt att inte glömma det.
Jag slutar, ärade ledamöter, som jag började för något mer än två år sedan genom att tacka för ert stöd och även för er kritik. Jag anser mig vara demokrat och därför tar jag den för vad den är: ett stöd och inte en skymf. Att öppna öronen för kritik och stänga dem för smicker anser jag vara en klok regel.
Passionen för Europa har rört mig. Denna passion som har gjort att utopin från för femtio år sedan till stor del har blivit verklighet. Ett Europa som vi måste fortsätta att bygga med samma alltmer enade, framgångsrika, fria och solidariska passion. Tack så mycket.
Livliga applåder

Martens
Herr ordförande! Tack för den redovisning som ni har gjort här inför parlamentet. Jag tror att vi kan säga, som ni betonade, att den här kammaren utvecklat sig till ett verkligt parlament under den här mandatperioden. Den största förtjänsten under ert ordförandeskap är utan tvekan Amsterdamfördraget. Tack vare era insatser, ert envisa framhärdande och även trovärdigheten i er övertygelse, har ni i samarbete med många här i kammaren ordnat att parlamentet får en verklig medbestämmanderätt när det gäller lagstiftningen. Var och en i den här kammaren vet att det resultatet aldrig skulle ha uppnåtts utan era insatser. Under tiden har Europaparlamentet, vårt parlament, utvecklats till en politisk institution i Europeiska unionen som blivit incontournable , som utövat sin politiska kontroll och budgetkontroll med stor kraft och med stor självständighet. Det ser jag som en särskilt viktig utveckling och det utgör även en motvikt mot de övriga två politiska institutionerna i Europeiska unionen.
Ni har fortsatt den reformering av denna kammare som inleddes av er företrädare Klaus Hänsch. Det har medfört flera komplikationer för er. Det var heller ingen lätt uppgift, rent allmänt men även eftersom rådet inte alltid riktig insåg dessa reformers betydelse och komplexitet och eftersom rådet - tror jag - inte heller var tillräckligt medvetet och särskilt inte nyligen då vi inte kunde låta principerna om ett fritt parlament kränkas. Den reformen, herr ordförande, har förresten inte slutförts ännu och det är ni utan tvekan litet besviken över. Mycket viktigare än allt detta tycker jag emellertid att det är att ni agerat utifrån en europeisk övertygelse och inte utifrån en sorts pragmatisk realpolitik . Den uppbyggnad av Europa som skall medföra fred, försoning och solidaritet för den europeiska befolkningen är för er otvivelaktigt ett ideal, mer än så, ett livsmål. Låt mig tillfoga ett personligt element. Den övertygelsen har hos er överförts från far till son. Jag skall aldrig glömma när jag som ung partiordförande i början av sjuttiotalet, tillsammans med er far, deltog i ett möte i en biosalong i Madrid med mycket få deltagare, under svåra omständigheter men var vi redan då under er fars beskydd tydliggjorde övertygelsen och idealen i vår livssyn, i kristdemokratins värden och principer och främst även i den europeiska federala övertygelsen. Det återfinner man nu hos er.
Ärade kolleger! Under den här mandatperioden har vi haft två ordföranden som, tror jag, inte haft något regeringsansvar utan som arbetat här, som blivit stora i det här parlamentet. De två personligheterna har på ett trovärdigt, genomträngande sätt företrätt oss i rådet. Jag har som premiärminister i mitt land varit med om att parlamentets ordförande ibland fick vara med i Europeiska rådet några minuter. Ni båda, Klaus Hänsch och José María Gil-Robles, har på ett mycket trovärdigt sätt företrätt och försvarat vårt parlament, och de resultat som vi har uppnått är mycket omfattande. Därför vill jag även personligen tacka er båda två. Vi har samma ideal. Vi skall arbeta vidare på det, visserligen under mycket skilda omständigheter. Jag tackar er så mycket för det som ni åstadkommit.
Applåder

Green
Herr ordförande! Å den socialistiska gruppens vägnar skulle jag vilja instämma med Martens och hylla ert arbete, er personlighet och ert engagemang som parlamentets ordförande under de senaste två och ett halvt åren. Ni har varit ordförande under en av de mest extraordinära perioderna i Europeiska unionens och parlamentets historia, eller, som ni själv sade under ert tal: från regeringskonferensen till införandet av euron och självfallet också till den oväntade ratificeringsprocessen av den nya kommissionen, som också har genomförts, trots att den inte var vare sig schemalagd eller väntad.
De senaste sex månaderna har varit de mest tumultartade sex månaderna i parlamentets historia. Ni, herr ordförande, har sett till att parlamentets roll under denna period har varit tydlig och dess arbete effektivt.
Jag vill i några få ord särskilt hylla er känslighet och era personliga egenskaper, om ni tillåter mig. Ni har varit tillgänglig för ledamöterna i parlamentet. Ni har som parlamentsordförande på ett nyskapande sätt hållit er dörr öppen för alla. Det har uppskattats och respekterats mycket av ledamöterna.
Ni har alltid varit tillgänglig för mig, som ledare för min grupp, när jag har behövt tala med eller träffa er, ni har aldrig tvekat att undvara er tid, antingen för ett personligt möte eller för ett telefonsamtal. Jag vill personligen tacka er för det. Det har, som ni vet, vid flera tillfällen hjälpt till att reda ut vissa frågor eller problem i parlamentets arbete. Jag vill å min grupps vägnar tacka er för det.
Ni lämnar ordförandeskapet i slutet av vad jag redan har betecknat som en tumultartad sexmånadersperiod. Parlamentets anseende har stärkts under denna period. Det är en tillfällighet, men kanske en talande sådan, att just denna vecka, som är den sista veckan för detta parlament, samtidigt också är den första veckan för Amsterdamfördraget. Det är passande att det är så, och vi kan uppmärksamma de ändringar av bestämmelserna som har gjorts för att Amsterdamfördraget skulle kunna träda i kraft. I går, till exempel, vid omröstningen, behandlades 39 betänkanden på en och en halv timme, vilket förmodligen är något av ett rekord.
Jag tackar er, herr ordförande, för den roll ni har spelat och för det arbete ni har utfört, och jag skulle vilja instämma med Martens och säga att ni sannerligen är en klok, djupt engagerad och sann europé.
Applåder

Cox
Herr ordförande! Även jag skulle - å ELDR-gruppens vägnar - vilja instämma i de uppskattande orden till er för er mandatperiod. Det har varit och förblir - även nu när vi avslutar den - en extraordinär och händelserik period. Det är en period då själva den europeiska demokratin, den parlamentariska demokratin, har nått en ny mognadsnivå. På ett sätt har vi nu, när vi - uttryckt i direkta mandat - inträder i vårt tjugoförsta år, nått denna nya mognadsålder. Jag tror att det är tack vare er som vi har kunnat hålla ihop en sammanhållen parlamentarisk syn, trots de påtryckningar och åsikter som grupperna för in i debatterna, och det gäller särskilt för många av de senaste månadernas känsliga politiska tvister och ordförandekonferensen. Det är inget litet mått på ert arbete i ordförandestolen.
Jag är också medveten om att ni under era många tjänstgöringsår här i parlamentet har haft ett stort personligt engagemang för frågorna om institutionella reformer. Därför måste det nu - med tanke på er särskilda omtanke om de institutionella frågorna - bereda er stor personlig tillfredsställelse att ni här under den sista sessionen är ordförande i enlighet med Amsterdamfördraget.
Jag kan bekräfta - och jag vill här i dag tacka för - det artiga sätt på vilket ni har bemött mig under de månader som jag har haft privilegiet att vara ledare för min egen grupp, och jag vill också bekräfta den extraordinära öppenhet ni visar i alla era förehavanden. Ni är en uppriktig och ärlig man att ha att göra med. Jag uppskattar mycket den öppenhet ni har visat mot mig när jag har sökt upp er för att få råd och hjälp. Jag önskar er all lycka i framtiden!
Applåder

Puerta
Herr ordförande! Det är ett stort nöje att få tala under denna avslutning av mandatperioden, vilken känns som en skolavslutning, när studenterna slutar sina universitetskurser och ömsint tar avsked av varandra, kommer ihåg vissa elever, vissa lärare, och allt i en hjärtlig stämning. Det är trevligt att det finns dagar som denna när hjärtat styr.
Jag måste erkänna att jag fullständigt hade glömt att vi skulle hålla detta högtidliga sammanträde, och därför har det jag har att säga, i eget namn, inte gått igenom något politiskt filter, och jag kan säga att den bedömning jag kan göra i denna stund är att jag återigen skulle ha röstat på såväl er som på Hänsch. Det är inte alltid man kan säga så.
Från min grupp begärde vi en utvärdering av politiken med all kritik som min grupp hade att komma med, och det arbete ni från de olika politiska grupperna har gjort under denna mandatperiod har varit mycket uppskattat.
Jag skulle vilja framhålla tre aspekter av ert arbete. En av dem, den effektivitet ni har visat i ert arbete; och den effektiviteten innebär en absolut tillgång. Den andra, som är mycket viktig, är ert fullkomliga oberoende av möjliga påtryckningar från regeringarna och partierna. Ni har prioriterat er roll som ordförande för parlamentet. Troligen med sina för- och nackdelar - det går jag inte in på. Men ett absolut självständigt utförande av den institutionella tjänst man har blivit vald till ser man inte varje dag, herr ordförande, och detta är jag mycket tacksam mot er för. Utifrån känslan i vår medelstora grupp - absolut inte liten, 34 ledamöter utgör en medelstor grupp på väg att bli större -, måste jag säga att vi inte har märkt av någon diskriminering. Ni har behandlat alla grupper lika, naturligtvis i enlighet med det stöd vi har fått av medborgarna.
Vad gäller parlamentet skulle jag också vilja säga att det som karaktäriserar denna mandatperiod är att vi har lämnat kortbyxorna bakom oss - och jag talar i egenskap av man, och därför tar jag exemplet med kortbyxor, naturligtvis utan att ta ett sexistiskt exempel. Vi har blivit ett vuxet parlament. Vi behöver inte längre förklara så mycket kring parlamentets behörigheter.
Allmänheten, medborgarna uppfattar att detta är ett verkligt parlament. De märker det mycket mer än Amsterdamfördraget, för Amsterdamfördraget, som en spansk journalist påpekade, är färglöst, doftlöst och smaklöst. Man märker inte mycket av Amsterdamfördraget, även om vi märker det i parlamentet, i vår lagstiftningsverksamhet.
Att vi har blivit ett moget och vuxet parlament är mycket viktigt för demokratin, för demokratin fungerar inte bara med goda intentioner eller med personliga bidrag, som vi alla vet, utan med institutioner som går längre än personerna, som gör att arbetet som har utförts av de ledamöter som inte kommer tillbaka går vidare med andra ledamöter. Detta är det stora värdet med institutionerna i en demokrati.
Detta parlament har ofta varit kritiskt och hårt mot kommissionen. I dag är Santer här, och jag vill uttrycka min personliga sympati till honom. Vi måste tacka Santer för att han har accepterat parlamentets funktion. När jag påminner om detta tänker jag på framtiden, jag tänker på att en dag måste rådet - det allsmäktiga rådet - komma till parlamentet och, med politiskt ansvar, redovisa vissa beslut. Den dagen kommer parlamentet att ha uppnått full vuxenålder för de europeiska medborgarnas bästa.

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger! Jag måste än en gång företräda vår grupp eftersom jag är den enda närvarande ledamoten av styrelsen. Det gör jag mycket gärna. Men jag måste förutskicka, att jag kommer från Schleswig-Holstein och dessutom hör till De gröna, och båda delarna gör att det är svårt för mig att svarva till de vanliga lovorden - vilket kollegan Puerta är så framstående på. Det är inte vanligt hemma hos mig, och inte heller i mitt parti!
Herr ordförande, jag tror att jag kan försäkra er att vi alla har stor respekt för er. Ert lugn och er förmåga att hantera skillnader och motsatser har verkligen gjort stort intryck på oss rent mänskligt, och personligen har jag, förutom er känsla för rent spel, kommit att uppskatta att ni är medveten om kammarens växande uppgifter, ty den har under denna mandatperiod faktiskt blivit minst ett huvud högre. Och man stod ju ut med mina shorts - ni känner till att det en gång under ordförandekonferensen förekom en incident, nämligen när jag dök upp i shorts. Också detta klarade alla av utan att förlora fattningen - det var faktiskt väldigt hett!
Vi har faktiskt nu som parlament ökat i vikt och omfång. Vi har gjort det under ert ordförandeskap, kollega Gil-Robles.
Tillrop
Det är inte jag som gått upp i vikt! Det var en feltolkning.
Munterhet
Vi har fått ökad politisk vikt. Jag tror inte att någon här i kammaren kan undgå att förstå det. Ni, herr ordförande, har som aktiv ordförande verkligen försvarat frågan om lika rättigheter för alla ledamöter. Ni har som ordförande aktivt och framgångsrikt arbetat för att vi nu skall få en gemensam europeisk stadga i stället för en mångfald nationella stadgor. En i stället för 15, det är väl ändå ett kvalitativt framsteg! Därför har ni, och det är väl inte bara min grupps åsikt, faktiskt en framgångsrik ämbetstid bakom er, och ni har gjort detta parlament stora tjänster. Muchas gracias, Señor Presidente!
Applåder

Collins, Gerard
Herr ordförande! Det är med den största glädje som jag å Gruppens Union för Europa vägnar framför ett mycket uppriktigt tack till er för den mycket kompetenta ledning som ni har gett parlamentet under de senaste två och ett halvt åren. Jag skall inte upprepa vad som redan har sagts av mina kolleger, men det har varit två och ett halvt storslagna år. Vi kommer alltid att minnas Amsterdam; vi kommer alltid att minnas den europeiska gemensamma valutan. Vi kommer i framtiden också att erkänna och värdesätta de allt starkare och större band som ni har upprättat med ansökarländerna, för att hjälpa till att nära de demokratiska och parlamentariska värdena där. Vi kommer alltid att minnas er som en person som är en god ledare i alla stunder, med ett öppet och vänskapligt sätt och alltid till parlamentsledamöternas förfogande. Detta bör betonas. Utöver det är det också väl känt att ni är en man med en stark övertygelse och med många naturliga personliga kvaliteter: ni är en person med stor energi och stor beslutsamhet, en person som alltid är positiv och rättvis, en person som ger uppmuntran, och - utan tvekan - en person som kan vara mycket handfast och auktoritativ, då det är nödvändigt, vilket vi har sett vid några tillfällen.
Vi kommer dessutom alltid att minnas er som en person med ett gott sinne för humor. Det har hjälpt oss vid många tillfällen, särskilt vid våra möten i presidiet, då vi ibland körde fast i någon känslig fråga, men ni aldrig missade att se skogen för alla träd. Ni redde alltid ut problemen i slutet av dagen.
Jag vill verkligen tacka er för vad ni har gjort i fråga om att öka öppenheten och insynen i parlamentets arbete. Det har varit mycket betydelsefullt. Det fanns inga alternativ; vi var tvungna att se sanningen i vitögat. Ni har sannerligen gjort vad som låg på ert område, och ni har följt upp det mycket förtjänstfulla arbete som utfördes av er föregångare, Hänsch, och säkerställt att vi nu kan möta väljarna och stå emot den kritik och cynism som kan komma att riktas emot oss.
Jag hoppas att vi kan fortsätta på den inslagna vägen, trots att några problem ännu återstår att lösa. I detta hänseende skulle jag vilja rikta ett särskilt tack till det tyska ordförandeskapet, för dess storslagna arbete med stadgan och för att det har tagit oss dit vi är i dag. Men utan ert arbete, herr ordförande, som utförts med ordförandeskapets och parlamentets hjälp, skulle vi inte vara där vi är. Vi har ännu den sista milen kvar att gå. Jag hoppas att vi kan nå hela vägen fram.
Herr ordförande! Jag anser att er mandatperiod har varit mycket lyckosam. Jag tackar er för den. Ni har lagt ned enorma ansträngningar i ert arbete. Och parlamentet har besvarat ert ledarskap. Som ett resultat av ert ledarskap har parlamentet utan tvekan blivit alltmer meningsfullt för de vanliga medborgarna i medlemsstaterna. Vi måste ständigt arbeta i den riktningen.

Duhamel
Herr ordförande! Denna hänvisning till arbetsordningen är för formens skull, men det kommer inte att ta längre än en minut. Jag har inte varit ledamot tillräckligt länge för att känna till vilken artikel i arbetsordningen som tillåter de franska socialisterna att ansluta sig till lovorden för ert arbete i allas tjänst. Men jag ville ändå göra det, med hänvisning till den artikel i arbetsordningen som Fabre-Aubrespy skulle ha funnit om han var här.

Ordföranden
Tack, herr Duhamel. Tack alla för dessa uppskattande ord, de rör mig verkligen. Jag kommer att fortsätta att arbeta här i parlamentet som ledamot, och jag kan försäkra er om att jag gärna fortsätter att göra det med er alla, i samma anda.

Bonde
Herr ordförande! Det skall inte fattas ett tack från er alltid hängivna kritiska och konstruktiva opposition. Jag vill också gärna på Nationernas Europa vägnar säga Gracias, Presidente och tacka för att det sker något med vår ordförande först när ni blivit vald. Från att ha varit politiska motståndare blir ni plötsligt kollegiala, gemytliga, behagliga och sakliga, och vi har faktiskt en mycket god kollegial gemenskap i de organ som styr parlamentet. Där är ni inget undantag. Där har ni fortsatt arbetet från Hänsch, och det vill jag gärna tacka för.
Nu hör jag ju till veteranerna i detta hus, och kommer ihåg hur gruppordförandena förr i tiden fanns i främsta ledet när det skulle slösas med pengar, och när det skulle användas limousiner med chaufförer betalda av parlamentet och sedan erhållas reseersättning från ledamöternas kassa för samma resor. Detta var inte för så många år sedan, men nu är det dags att göra ett slags bokslut och tacka er för att ni tillsammans med Hänsch har bidragit till att komma till rätta med denna typ av slöseri. Sedan 1994 har ordföranden för parlamentet gått i spetsen för uppryckningen. Vi bör tacka Hänsch för att han påbörjade arbetet, och Gil-Robles för att han fortsatte med det. Men en gång i tiden var alltså parlamentet ett Mickey Mouse-parlament, som var mycket oansvarigt när det gällde pengar. 38 gånger har vi lagt fram förslag om att man skall få reseersättning enligt kvitto. Det sker förhoppningsvis nu, men vi skall först igenom en övning i eftermiddag. Nu går alla ordförandena i spetsen för att bekämpa det missbruk som de förr gick i spetsen för att nyttja. Så på detta området har det i varje fall skett en förändring, men tyvärr så är ju gruppordförandena fortfarande i minoritet i denna församling. Det kommer vi att få se i eftermiddag. Förhoppningsvis får gruppordförandena en majoritet bakom sig i det parlament som kommer efter den 10 juni, så att det äntligen kan röjas upp i reseersättningen. Vi har ju inte fått igenom det än. Det förslag som antagits i presidiet betyder att jag på min resa från Köpenhamn till Strasbourg får 450 euro mer i reseersättning för resan än vad jag fick innan besparingsåtgärderna trädde i kraft. Så det är en bit kvar fortfarande.
Herr ordförande! Jag vill också gärna tacka för att ni varit med om att arbeta för en större öppenhet i EU. Det har under den senaste femårsperioden skapats en konsensus i parlamentet för att arbeta för öppenhet. Och parlamentet har med stor majoritet beslutat att alla dokument skall vara offentliga, om man inte med 2/3 majoritet beslutar att så inte skall vara fallet. Denna uppfattning råder det konsensus kring i parlamentet, men tyvärr ännu inte i kommissionen och rådet. Genom Amsterdamfördraget drabbas vi nu av kommissionsförslag som inte innebär en större grad av öppenhet, utan kanske snarare en inskränkning i öppenheten.
Till sist vill jag gärna tacka Santer och Oreja, eftersom de efter 20 års arbete lyckades att få kommissionens interna telefonkatalog utlämnad helt officiellt med ett följebrev i vilket det står att alla andra också kan få den inom loppet av ett par månader, när prototypen har blivit en riktig telefonkatalog. Så efter 45 år med en hemlig telefonkatalog har det alltså blivit möjligt för gemene man att inom ett par månader kunna få tag i den person inom kommissionen som t.ex. arbetar med leverans av telefonkataloger.
Tack, herr ordförande, för det goda kollegiala samarbetet!

Ephremidis
Herr ordförande! I ert tal började ni med en genomgång av era personliga insatser, därefter övergick ni till en genomgång av de kollektiva insatserna. Jag ber om er tillåtelse att ta upp en producentfråga, dels med ålders rätt, men även eftersom min mandatperiod nu tar slut och jag inte kommer att komma tillbaka.
Jag tror att ni i de kollektiva insatserna - enligt arbetsordningen, som ni alltid har respekterat och följt mycket strängt, vilket har gjort att också vi har kunnat fungera enligt arbetsordningen - borde inbegripa det faktum att detta parlament avslutar sin mandatperiod utan att ha kunnat förhindra krig på europeisk mark.
Parlamentet kunde heller i inte i går, vid den debatt som ägde rum, göra någonting för att hindra de krigsbrott som begås, dessa brott mot mänskligheten, utan det har med sina resolutioner, debatten, rådets och kommissionens förslag förvandlats till ett tvätteri för dessa brott! Det är inget gott föredöme för nästa parlament.

Europeiska rådets möte i Köln den 3-4 juni 1999 - Institutionell reform
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om:
rådets och kommissionens uttalanden om förberedelserna inför Europeiska rådet den 3 och 4 juni i Köln; -de muntliga frågorna B4-0334/99 och B4-0335/99 av De Giovanni för utskottet för institutionella frågor till rådet respektive kommissionen om den kommande institutionella reformen.
Verheugen
Herr ordförande! Mina damer och herrar! Också jag vill börja med att tacka er, herr ordförande, i rådets namn. Nu är det naturligtvis litet svårt för rådet att tacka parlamentets ordförande; om man lovordar honom alltför mycket, då har han gjort något galet, och därför vill jag säga att ni för rådet är en partner, en obekväm parter, tillmötesgående i sak, men mycket okuvlig när det handlar om att företräda parlamentets rättigheter. Men vi har arbetat bra och framgångsrikt tillsammans, och jag vill tacka er så hjärtligt för det. Från rådets sida vill jag också uttryckligen säga att detta parlament under sin mandatperiod har tagit ett kvalitativt språng framåt. Det kan man tacka er för, herr ordförande, och er företrädare, min gode vän och politiska medvandrare, Klaus Hänsch.
Det handlar ju inte bara om att detta parlament har fått fler rättigheter som man också tillvaratar. Parlamentet har framför allt fått en mycket starkare förankring bland den europeiska allmänheten än alla tidigare Europaparlament, och det är den avgörande skillnaden. Detta parlament betraktas som ett verkligt parlament, och från rådets sida kan jag bara säga att det också på allvar uppfattas som ett sådant, och detta i allt högre utsträckning. Jag önskar er, herr ordförande, allt gott både personligen och politiskt.
Nu måste jag komma till saken. Den fas i den europeiska utvecklingen, som vi har framför oss, bestäms av att vi på nytt måste dra upp en rad viktiga riktlinjer. I Berlin handlade det om att med Agenda 2000 säkra den finansiella grundvalen för unionen fram till år 2006, och detta särskilt med tanke på uppgifterna i samband med utvidgningen. Den konstruktiva hållning, som kammaren har intagit i denna fråga under de senaste veckorna, vill jag här uttryckligen tacka för.
Vid toppmötet i Köln gäller det nu att i anslutning till den finansiella handlingsförmågan också säkra och stärka unionens politiska handlingsförmåga på lång sikt. Amsterdamfördraget trädde i kraft för några dagar sedan, och det utgör en historisk vändpunkt. Fördraget ger Europeiska unionen fler instrument, men väcker samtidigt nya frågor, som vi måste finna svar på i Köln. Vårt arbete överskuggas dock framför allt av en fråga, nämligen konflikten i Kosovo och de därmed förbundna mänskliga tragedierna. Detta debatterades utförligen här i går eftermiddag, så jag behöver inte nu gå in närmare på det. Jag vill bara än en gång hålla fast vid att Europeiska unionen, med tanke på utvecklingen på Balkan, under de gångna veckorna har bevisat sin enighet och beslutsamhet, från och med det gemensamma uttalandet från stats- och regeringscheferna den 24 mars fram till rådets (allmänna frågor) senaste skärpning av sanktionsåtgärderna under den gångna veckan.
För rådet handlar det fortfarande om att Europa, på tröskeln till tjugohundratalet, inte får tillåta att den i antal största folkgruppen i Kosovo kollektivt fråntas sina rättigheter och utsätts för svåra, systematiska kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Vi måste se till att hundratusentals flyktingar och fördrivna människor kan återvända till sin hemort. Ingen makthavare skall kunna påstå att det hör till ett lands inre angelägenheter när man driver bort och mördar människor. Det har vi lärt oss av 1900-talet. Det måste också än en gång sägas att det för oss i denna Kosovokonflikt inte bara handlar om humanitära mål och humanitära frågor. Det handlar också om ett sameuropeiskt perspektiv i vår politik för ett enande, och det handlar om långsiktig säkerhet och stabilitet för hela Europa.
Om Milosevic uppnår sitt mål med ett Kosovo som inte längre bebos av albaner, uppstår det en brandhärd i en region som redan är föga stabil, vilket kan föra med sig talrika nya konflikter. Stabiliseringen av Sydosteuropa blir då mer avlägsen, och för en del av Europa skulle det då över huvud taget inte finnas några fler integrationsmöjligheter, utan Europa skulle förbli ofullständigt. Det var därför så viktigt att man förutom ett militärt också utvecklar ett politiskt koncept för pacificeringen av hela regionen.
Det tyska ordförandeskapet har tagit initiativet och kommit med de nödvändiga förslagen. Stats- och regeringscheferna har vid sitt möte den 14 april i Bryssel stött de tyska förslagen. Rådet har under de gångna veckorna beslutat påbörja förberedelserna för en stabilitetspakt för Sydosteuropa, ett initiativ som nu naturligtvis hälsas med tillfredsställelse av hela det internationella samfundet. Tillsammans med de internationella organisationerna och de berörda grannstaterna kommer vi den 27 maj för första gången att träffas i arbetssammanhang, och den 11 juni kommer sedan en första utrikesministerkonferens att äga rum.
Mot denna bakgrund sammanträder Europeiska rådet den 3 och 4 juni i Köln. Även om den aktuella utvecklingen i Kosovo kräver rådets uppmärksamhet, får inte de andra centrala frågorna om den politiska handlingsförmågan lämnas åt sidan.
I Köln handlar det om följande stora frågor: För det första den europeiska sysselsättningspakten, för det andra tidtabellen för den förestående institutionella reformen, för det tredje den europeiska stadgan om de grundläggande rättigheterna, för det fjärde den gemensamma strategin beträffande Ryssland och för det femte vidareutvecklingen av den europeiska säkerhets-och försvarspolitiken.
Jag vill helt kort säga något om dessa punkter. Arbetslösheten är samtidens mest angelägna sociala problem. Genom sysselsättningspakten, som vi syftar till att godkänna i Köln, skall medborgarna i Europa ges den signalen att Europeiska unionen tar sig an deras bekymmer. Pakten skall vara ett uttryck för en aktiv arbetsmarknadspolitik, som mer än tidigare satsar på att undvika arbetslöshet, dvs. framför allt satsar på en minskning av ungdoms- och långtidsarbetslösheten samt ett slut på diskrimineringen av kvinnor på arbetsmarknaden. Vi vill föra samman åtgärderna för att främja sysselsättningen på nationell och europeisk nivå och förena dem med en samordnad penning-, finans- och lönepolitik samt med ekonomiska strukturförändringar.
Ett arbetsdokument som lagts fram av det tyska ordförandeskapet diskuterades för första gången vid det informella Ekofin-rådet i Dresden i mitten av april, och det togs emot positivt. Tanken att man i den kommande dialogen om skatte-, löne- och penningpolitik också skall ta med arbetsmarknadens parter och Europeiska centralbanken, har funnit starkt stöd.
En annan viktig fråga i Köln kommer att vara de institutionella reformerna. I enlighet med uppdraget från Europeiska rådet i Wien skall man i Köln besluta om hur och när man skall ta itu med de institutionella frågor som inte reglerats i Amsterdamfördraget, och som måste regleras före utvidgningen. Rådets ordförandeskap kommer med tanke på Köln att i korthet lägga fram konkreta förslag för detta. Vi befinner oss fortfarande på ett stadium av intensiva samråd med medlemsstaterna. Om det är nödvändigt att ändra fördraget för att kunna lösa dessa frågor, måste man komma överens om detta vid en konferens med företrädare för medlemsstaternas regeringar. Enligt bestämmelserna i fördraget krävs det, innan man sammankallar till en sådan konferens, bland annat också en vederbörlig rådfrågning av Europaparlamentet.
I Köln handlar det dock närmast om det fortsatta förfarandet, om att lägga fast tillvägagångssätt, tidsplan och föredragningslista för regeringskonferensen. Amsterdamprotokollet rörande organen med tanke på utvidgning av Europeiska unionen, liksom de härtill avgivna förklaringarna, fastställer ramen för regeringskonferensen, men jag vill inte utesluta att vi eventuellt måste gå ännu längre. Utvecklingen i början av året, som ledde till kommissionens avgång och en diskussion om reformering av kommissionen, ger dock i detta sammanhang anledning till att också granska Europaparlamentets, rådets och kommissionens inbördes förhållande. Jag tycker det är mycket viktigt att fortsätta och bygga ut den demokratiska kontroll som kammaren här har utövat så effektivt. Förtroendet för institutionerna måste återställas i full omfattning, och den institutionella kris, som vi har bakom oss, får inte upprepas.
Ur ordförandeskapets synvinkel är det ovillkorligen nödvändigt att ytterligare stärka Europaparlamentet. Ju mer handlingskraftig Europeiska unionen blir, desto starkare måste dess handlingar och beslut vara demokratiskt legitimerade. Det betyder till exempel också att överallt, där rådet med majoritet utfärdar lagstiftningsakter - vi vill göra majoritetsbeslut till regel, - måste Europaparlamentet vara med och besluta, jämställt och på lika villkor.
Det är väsentligt att man noggrant förbereder regeringskonferensen för att den skall kunna genomföras på ett framgångsrikt sätt. Vi kommer där att kunna använda oss av omfattande förarbeten som gjordes inför regeringskonferensen rörande Amsterdamfördraget. Med tanke på tidsramen skulle regeringskonferensen kunna sammankallas redan i början av nästa år och slutföras redan år 2000. Det är en ambitiös målsättning, men jag tror att en kort, överskådlig regeringskonferens vore en viktig signal med tanke på unionens utvidgningsförmåga och kapaciteten hos dess organ.
Oberoende av hur man löser de institutionella frågor, som inte reglerades i Amsterdam, måste vi på medellång eller längre sikt ta itu med Europas författning. Den tyske utrikesministern Fischer har här i parlamentet påpekat att frågan om en europeisk författning efter Maastricht och Amsterdam blivit mer aktuell än tidigare. Nå, Amsterdamfördraget trädde i kraft bara för några dagar sedan, och vi måste först få erfarenheter av det, eftersom det nu i den omfattande debatten om Europeiska unionens kommande utveckling och utformning alltmer visar sig att man förutom Europaparlamentet även bör ta med de nationella parlamenten och ett så brett spektrum som möjligt av olika grupper i samhället.
Hit hör också det initiativ som Tyskland tagit till en europeisk stadga om de grundläggande rättigheterna. Inför Köln vill vi först få i uppdrag att utarbeta en sådan stadga. I sinom tid måste vi granska om och hur en sådan stadga om de grundläggande rättigheterna skall skrivas in i de europeiska fördragen. Europas medborgare bör veta att deras grundläggande rättigheter har samma ställning på europeisk nivå som på nationell nivå. De första samtalen rörande stadgan om de grundläggande rättigheterna har redan inletts, och jag är optimistisk inför möjligheten att vi redan i Köln skall kunna enas om det fortsatta förfarandet.
Utarbetandet av en sådan stadga om de grundläggande rättigheterna skulle vara en typisk uppgift för parlamentsledamöterna - det är parlamentsledamöter bäst på, och det måste de göra - och den synpunkten kommer vi i vårt förslag om det praktiska utvecklandet av en stadga om de grundläggande rättigheterna under alla förhållanden att ta hänsyn till.
Genom Amsterdamfördraget har unionens utrikespolitiska handlingsförmåga stärkts avsevärt. Även om unionen redan nu - som i Kosovokrisen - visar stor enhällighet, måste den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken byggas ut ytterligare. Om det någonsin har behövts en gemensam europeisk utrikes- och säkerhetspolitik så är det nu, och alla som uttryckt tvivel borde nu tystna. Vi behöver den, Europa kan inte längre finna sig i att det ekonomiskt har blivit till en världsmakt, men politiskt ännu inte ens kan lösa sina regionala problem.
Detta syfte tjänar bland annat den i Amsterdamfördraget föreskrivna höga representanten för GUSP, som skall utnämnas i Köln. Detta syfte tjänar också den gemensamma strategin beträffande Ryssland, som vi i Köln skall godkänna för första gången, och där det blir möjligt att genomföra den med majoritetsbeslut. Denna gemensamma strategi beträffande Ryssland är ett pilotprojekt, som kommer att ha stor betydelse för hur kommande gemensamma strategier skall se ut. Arbetena på fortsatta gemensamma strategier har redan börjat, men i Köln kommer de ännu inte att vara färdiga för godkännande.
För att förverkliga en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik krävs det också en europeisk säkerhets- och försvarsidentitet. Det står klart att det kollektiva försvaret i Europa även i fortsättningen kommer att vara en uppgift för Nato, men Europeiska unionen måste också utveckla sin egen förmåga till militär krishantering, när än Europeiska unionen eller VEU ser ett behov av handling, och när de nordamerikanska partnerna inte vill eller kan delta. Denna fråga har fått nya impulser genom Tony Blairs initiativ i Pörtschach och genom det fransk-brittiska mötet i Saint Malo.
Utarbetandet av en europeisk säkerhets- och försvarsidentitet är nu, efter skapandet av den inre marknaden och Ekonomiska och monetära unionen (EMU), den centrala beståndsdelen i den europeiska integrationsprocessen. Utan detta skulle processen med det europeiska enandet bli ofullständigt. I vårt dubbla ordförandeskap i EU och i VEU bemödar vi oss med eftertryck om att utnyttja denna nya dynamik. Fram till Europeiska rådet i Köln skall vi utarbeta en rapport om möjligheterna att vidareutveckla den europeiska säkerhets- och försvarsidentiteten. Denna rapport kommer att utgöra grundvalen för Europeiska rådets beslut i Köln, där det fortsatta förfarandet på detta viktiga politiska område skall fastläggas konkret. Hit hör bland annat frågan om en möjlig integration av VEU i EU i enlighet med artikel 17 i Amsterdamfördraget.
Ni ser att redan utan de ytterligare utmaningar, som krisen i Kosovo och kommissionens avgång har ställt unionen inför, finns det en stor mängd uppgifter att klara av i Köln. Men som bekant kan krisartade situationer också frigöra krafter och ge en dynamisk effekt, och det tyska ordförandeskapet ser optimistiskt på möjligheten att uppfylla sitt ansvar för att utveckla Europeiska unionen till en sameuropeisk och samtidigt global handlingsstark gemenskap. Vi hoppas att här även i fortsättningen kunna räkna med Europaparlamentets stöd. Jag tackar för er uppmärksamhet.
Applåder

Santer
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Europeiska rådets toppmöte i Köln kommer att hållas vid en tidpunkt som är avgörande för Europeiska unionen. I och med att Amsterdamfördraget träder i kraft den 1 maj har vi lämnat ytterligare en etapp bakom oss. Ett nyvalt parlament kommer att ta sin plats i anspråk om några veckor, och kommissionen kommer att förnyas. Denna förmiddag kommer ni att yttra er om utnämningen av näste ordförande, Romano Prodi. Den nye ordföranden kommer att behöva Europaparlamentets stöd för att kunna fullgöra sitt mandat. Alla dessa faktorer tillsammans måste utnyttjas för att ge det europeiska bygget nya impulser. Vi måste lära oss av tidigare erfarenheter och blicka mot framtiden. Vi måste också redan nu förbereda framtida institutionella etapper.
Innan jag går in på detta och svarar på De Giovannis frågor, kommer jag helt kort att ta upp de övriga frågor som man kommer att ägna sig åt vid Europeiska rådet i Köln om en månad.
Herr ordförande! Situationen i Kosovo kommer givetvis att diskuteras. Självklart måste Europeiska unionen spela en mycket viktig roll i det sammanhanget, och det redan under återuppbyggnadsfasen, då kommissionen vid sidan om Världsbanken kommer att ha en samordnande funktion. För det ändamålet måste kommissionen få det stöd och de medel som erfordras. Vidare måste unionen åta sig att fastställa en verklig strategi, en helhetsstrategi för stabiliteten på Balkan, och Köln kommer att vara en avgörande tidpunkt för den uppgiften.
I Köln kommer man också att anta den första gemensamma strategin enligt Amsterdamfördragets bestämmelser, och den rör som ni vet Ryssland. Det är inte en lätt uppgift, om så bara p.g.a. rådets och kommissionens snäva tidsramar, men vi gör framsteg. Denna uppgift ökar dessutom i betydelse mot bakgrund av krisen i Kosovo. Det är viktigare än någonsin att på alla plan upprätthålla och utveckla en konstruktiv och fördjupad dialog med det stora landet Ryssland: politiskt, ekonomiskt och handelsmässigt. Kosovokrisen framhäver också med skärpa kravet på en genuin europeisk försvarsidentitet. Efter de framsteg som kunde konstateras vid Natos toppmöte i Washington, måste Europeiska unionen inta en ståndpunkt med stor beslutsamhet.
Herr ordförande! När det gäller ekonomin har tillväxtprognoserna för 1999 försämrats något, men det finns fortfarande positiva signaler. Konsumenternas stadiga förtroende sprider sig successivt till företagen, och Europeiska centralbankens sänkning av styrräntorna manar också till optimism. Det är emellertid uppenbart att Europa, utöver en nödvändig konsolidering av budgeten, måste påskynda en strukturell reform av arbets-, varu-, tjänste- och kapitalmarknaderna. I den andan har kommissionen nyligen antagit en rekommendation om allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken. Den innehåller rekommendationer som riktar sig till varje enskilt land, och avser också ekonomiska reformer, och jag förväntar mig att det under året kommer att inledas en öppen och djupgående diskussion om dessa rekommendationer. Samordningen av den ekonomiska politiken får inte bli tomma ord.
Kommissionen kommer också att rapportera om utvecklingen av de transeuropeiska näten, och förväntar sig att Europeiska investeringsbanken kommer att ge ett eget bidrag, precis som vid Europeiska rådet i Amsterdam 1997.
Ekofin-rådet kommer att förse Europeiska rådet med en rapport om det internationella finansiella systemet; den asiatiska och den ryska krisen har understrukit behovet av reformer på det området. Vid diskussionerna för knappt en vecka sedan i Washington, i samband med Internationella valutafondens årliga stämma, kunde man konstatera framsteg, men jag önskar att Europa verkligen hade talat med en enda röst.
Låt oss som exempel ta sänkningen av de fattigaste ländernas skulder. Varför skall vart och ett av de europeiska G7-länderna presentera en egen nedsättningsplan? Varför låter vi våra partner - särskilt amerikanerna - ta vår plats och organisera gemenskapens externa representation inom ramen för euroområdet, och därigenom inte följer upp det beslut som fattades vid Europeiska rådet i Wien?
När det gäller sysselsättningen kommer Köln att bli ett intressant möte. Luxemburg-processen konsolideras och börjar ge resultat i form av en mer systematisk, mer integrerad och mer ambitiös sysselsättningspolitik i medlemsländerna, och på det tyska ordförandeskapets initiativ kommer vi att ta ytterligare ett steg med den europeiska sysselsättningspakten, vilken jag förordade redan i januari 1996. För att ge ett bidrag till reflektionsarbetet, kommer kommissionen att överlämna ett meddelande till Europeiska rådet, om hur målet om en hög sysselsättningsnivå på bästa sätt kan integreras i definitionen och verkställandet av gemenskapens åtgärder.
Herr ordförande! I Köln kommer också de första konturerna av den kommande institutionella reformen att avtecknas. När det gäller förberedelsen av den institutionella reformen vill jag inte på förhand utvärdera den metod eller det innehåll som Romano Prodi och den nya kommissionen planerar. Samtidigt vill jag erinra om att kommissionen - redan inom ramen för Agenda 2000 - har uppmanat till en lösning av de frågor som lämnades öppna i Amsterdam, och påpekat att en mer genomgripande reform måste följa.
Varje förhalande av en förstärkning av institutionerna och deras sätt att fungera kan bara äventyra en effektiv utvidgning av unionen; den nya reformen måste förbereda institutionerna på utvidgningen, men den skall också göra det möjligt för unionen att ta itu med de institutionella funktionsbrister som har framträtt under de senaste månaderna. Det krävs alltså en institutionell reform som koncentreras på prioriteringar, och inte " shopping lists" , med tanke på att man givetvis inte bör ge en oroväckande bild av Europa som ett ständigt pågående bygge. Successiva etapper, ja - ständigt pågående förändringsarbeten, absolut inte.
Jag vill tillägga att det inte tjänar någonting till med reformer om det inte finns en politisk vilja att genomföra de som redan finns. Man måste bygga utifrån det som redan har uppnåtts, och här tänker jag till exempel på avsnittet om rättsliga och inrikes frågor i Amsterdamfördraget. Jag uppmanar medborgare och institutioner att närmare granska hur dessa avsikter tar sig uttryck i förfaranden och arbetsmetoder.
Utöver nödvändiga institutionella reformer skulle jag vilja förespråka en sammanhållen metod. Man kan inte både begära nya europeiska program, kritisera att kontor för tekniskt bistånd anlitas och säga nej till ökade mänskliga resurser. Man kan inte å ena sidan göra vackra uttalanden om subsidiaritetsprincipen, och å andra sidan ständigt kräva nya initiativ från kommissionens sida. Man kan inte kräva att kommissionen skall ha en stark roll som politisk motor och samtidigt ge intryck av att vilja omvandla den till ett rådets eller parlamentets sekretariat.
Applåder från vissa håll
Herr ordförande! Man har redan tagit fasta på vissa frågor: röstviktningen i rådet samt ett minskat antal kommissionärer. Men man måste gå längre än så för att förverkliga en genomgripande reform av fördragets bestämmelser som rör institutionernas sammansättning och organisation. En sådan reform måste under alla omständigheter medföra en generalisering av regeln om kvalificerad majoritet, vilket rådsordföranden nyss nämnde. Man bör också fundera över en utvidgning av medbeslutandeförfarandet.
Måste vi gå längre än så? Utan tvekan. Det gäller t.ex. frågan om kollegiesystemet och kommissionärernas individuella ansvar. Principen om samfällda politiska beslut förefaller - i dag liksom i går - oundgänglig för kommissionens legitimitet och det europeiska institutionella systemet, men detta skall inte behöva leda till en brist på individuellt ansvar i situationer då besluten inte kan vara - och inte får vara - kollegiala. Motsägelsen är endast skenbar, och kan lösas genom att kommissionens ordförande utövar sina väl införstådda nya befogenheter.
Herr ordförande! Europeiska rådet i Köln kommer alltså att få uttala sig om verkligt viktiga ämnen. Vare sig det är sysselsättningen, Kosovo, utvidgningen eller institutionernas sätt att fungera, måste Europeiska unionen lära sig att tala med en enda röst: en enda röst för de 15 medlemsstaterna, men också för institutionerna. Detta betyder inte att man alltid måste tycka likadant, det innebär att man måste jobba tillsammans, ha ett konstruktivt förhållningssätt för att förbättra och stärka Europa av i morgon, både inför medborgarna och för att finna den plats på den internationella arenan som vi förtjänar.

De Giovanni
Herr ordförande, herr ordförande i rådet, herr ordförande i kommissionen, ärade ledamöter! Först och främst skulle även jag, såsom ordförande i utskottet för institutionella frågor, vilja inleda detta mitt sista offentliga inlägg med att tacka ordföranden i vårt parlament så mycket för det gemensamma arbete vi har kunnat utföra, för vilket jag verkligen vill ge honom en offentlig eloge, för att sedan raskt övergå till ämnet institutionella reformer.
Diskussionerna om institutionella reformer har satt i gång igen och detta måste man säga är det tyska ordförandeskapets förtjänst, med början med det inlägg den tjänstgörande ordföranden gjorde i detta parlament i januari.
Två grundläggande punkter har tagits upp: behovet av en regeringskonferens på kort sikt under år 2000, vars metod och program återstår att diskutera, och frågan om konstitutionen som jag uppskattar mycket att Verheugen tog upp igen i förmiddags. Varför bedömer jag dessa återupptagna institutionella diskussioner som viktiga, grundläggande? Till att börja med för att det behövs mera Europa, det behövs en roll för Europa i världen och det historiskt-politiska sammanhanget visar oss det. För att utan förnyade institutioner och en stark politisk vilja kan inte detta behov av Europa bli konkret verklighet, och sedan för att man måste omdefiniera - det sade även den sittande ordföranden i rådet i förmiddags - de institutionella balanser som har problem. Rådet gjorde rätt i att snabbt utpeka Romano Prodi som ordförande, men vi vet alla - och det sade ordförande Santer nyss - att problemet med en politisk roll för kommissionen som måste stärkas och preciseras finns. Kort sagt finns det institutionella balanser som måste omdefinieras.
Vilken borde då dagordningen vara för regeringskonferensen? Helt klart det vi på gemenskapsslang brukar kalla " Amsterdamtriangeln" , helt klart den kvalificerade majoriteten som, som alla vet, alls inte är en tekniskt fråga utan en i högsta grad politisk sådan, eftersom den ifrågasätter nationalstaternas suveränitet, helt klart något som berör frågan om kommissionens sammansättning och röstviktningen. Allt detta vet vi. Men vi behöver också annat eftersom regeringskonferensen år 2000 kommer att utspela sig i ett komplicerat och svårt sammanhang, såsom har påpekats, och därför måste problemen med utrikespolitiken och framför allt problemen med området för frihet, säkerhet och rättvisa tas upp igen.
I vår resolution tar vi upp metodproblemet. Vi ifrågasätter naturligtvis inte vissa grundläggande aspekter såsom artikel N, men vi säger att det krävs nyheter under planeringsfasen, eftersom vi har konstaterat att metoden med regeringssamarbete inte är tillräcklig och att man alltså måste planera utgången av regeringskonferensen på ett annat sätt. Vi ber om, såsom vi gjorde redan i dokumentet från november 1997, det vill säga Méndez De Vigos och Tsatsos resolution, ett dokument från kommissionen som kan utgöra grunden för ett interinstitutionellt arrangemang i vilket aktörer i det civila samhället, nationella parlament och regioner är inblandade. Sammanfattningsvis krävs det, kort sagt, att det på regeringskonferensens bord ligger ett dokument med största möjliga pondus, och detta eftersom en annorlunda planering av regeringskonferensen kan borga för ett säkrare resultat i reformhänseende. Det är detta som är poängen! Vi ifrågasätter inte artikel N, vi ifrågasätter inte behovet av slutlig enighet, men vi säger: vi måste planera detta möte på ett annat sätt. Varför? Därför att Europa kräver det, för Europa vill ha starka institutioner!
Tillåt mig att beröra ämnet konstitution en sista gång. Jag är, jag upprepar det, mycket nöjd med att den tjänstgörande ordföranden i förmiddags återkom till detta ämne. Vi vet att problemet i dag inte är att skriva en konstitution, som vi har gjort förr, och som vi har visat oss ha förmåga att göra. Vi vet i dag att problemen är två: för det första problemet med förenklade principer som kan härledas ur själva fördragen och som kan ange regler, punkter, principer och värderingar som är klara för medborgarna för att de skall veta vad man pratar om när man pratar om Europa och när man pratar om Europas konstitution. För det andra området för frihet, säkerhet och rättvisa som är ett område inom vilket människor av kött och blod rör sig, medborgare som behöver juridiska och jurisdiktionsmässiga garantier. Det är därför vi talar om grundläggande rättigheter att föra in i fördraget i denna mening - det påminde återigen Verheugen om i förmiddags - och jag tror att vi på detta kan bygga ett politiskt Europa och samtidigt ett medborgarnas Europa, eftersom de båda antingen går hand i hand eller inte går alls.

Ordföranden
Tack så mycket, herr De Giovanni. Jag vill tacka er, från parlamentet, vid detta ert sista inlägg, för det myckna arbete ni har utfört och den energi och kraft ni har lagt ner på detta arbete.

Gollnisch
Herr ordförande! Jag skulle vilja veta - samtidigt som jag vill tacka er för talartiden - om man planerar att låta denna förklaring från rådet och kommissionen åtföljas av resolutionsförslag, med stöd av artikel 37 i arbetsordningen?

Ordföranden
Ja, självklart, och de kommer att gå till omröstning i morgon.

Gollnisch
Åh, de kommer alltså att gå till omröstning i morgon. Då rör det sig om ett särskilt beslut som avviker från artikel 37, stycke 4, enligt vilken de normalt går till omröstning samma dag.
Det var bara den punkten jag ville kontrollera.

Ordföranden
Ja, det är beslutat.

Medina Ortega
Herr ordförande! Först vill jag i detta inlägg ansluta mig till de uttalanden som flera av mina kolleger, för de olika politiska grupperna, har gjort tidigare och gratulera er till ert arbete. I detta fall, gör min personliga relation till ordföranden sedan lång tid att min gratulation också åtföljs av en gratulation till att ni med framgång har utfört ert arbete.
Jag skulle också vilja passa på detta tillfälle att i viss mån ta farväl av er, herr Santer, som ordförande för kommissionen, för jag tror att detta är den sista debatt ni kommer att närvara vid. Jag gratulerar även er till arbetet under denna period.
Det tyska ordförandeskapet har gjort ett betydelsefullt arbete detta halvår. Trots alla förutsägelser lyckades det tyska ordförandeskapet avsluta Agenda 2000-paketet, vilket tycktes svårt att avsluta, och nu, inför Europeiska rådet i Köln, har ordförandeskapet precis offentliggjort ett ganska ambitiöst program. Jag gratulerar också det tyska ordförandeskapet till ambitionerna för detta program. Kommissionens ordförandeskap har i sitt inlägg meddelat fem mycket tydliga punkter som svarar mot verkliga behov i unionen.
Det första behovet är den europeiska sysselsättningspakten. Jag anser att det tyska ordförandeskapet gör rätt i att placera detta förslag först eftersom sysselsättningsproblemet, trots alla andra frågor, är det dagliga problemet för européerna. Den enda fråga vi ställer oss är, med tanke på minskningarna som har gjorts i budgetplanen för 2000 till 2006, om Europeiska unionen de närmaste åren kommer att ha tillräckligt med medel för en egen sysselsättningspolitik, eftersom nästan alla gemenskapens politikområden har tvingats skära ned.
Vi gläds givetvis åt det precisa hänvisandet till en regeringskonferens år 2000, vilket redan min kollega, De Giovanni, har nämnt. Det är uppenbart att det institutionella paketet fortfarande återstår efter Amsterdam, och att om detta institutionella paket inte avslutas kommer inte utvidgningen att bli möjlig. Den mängd stater som just nu ansöker om inträde i Europeiska unionen skulle innebära en kvalitativ förändring - om de skulle släppas in under de nuvarande omständigheterna - i Europeiska unionens struktur. Jag tror att uppgifterna för denna regeringskonferens blir svåra, men jag gratulerar i vilket fall som helst det tyska ordförandeskapet till att det har lagt fram frågan på ett så tydligt sätt.
En svag punkt i Europeiska unionen är givetvis fortfarande den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det tyska ordförandeskapet har tryckt på behovet att utveckla artikel 17 i Amsterdamfördraget. Införlivandet av Västeuropeiska unionen i systemet för Europeiska unionen är det första steget mot skapandet av en europeisk försvarsidentitet, vilken anses nödvändig. Tillsammans med det, också utnämnandet av den mycket viktiga person - herr eller fru GUSP - som skall ha till uppgift att genomföra denna politik. Vi måste komma ihåg att från parlamentets synpunkt, hade det varit att föredra att lämna detta i kommissionens händer och inte fortsätta - som Santer sade - att förvandla kommissionen till ett slags sekretariat åt rådet.
Slutligen, herr ordförande, har jag inte något mer kvar än att avsluta mitt inlägg med att gratulera det tyska ordförandeskapet - och särskilt herr Verheugen - till det betydelsefulla arbetet under detta halvår.

Brok
Herr ordförande, herr rådsordförande och herr kommissionsordförande! Vi har här fått en inblick i de svåra frågorna vid toppmötet i Köln, som måste lösas i vårt gemensamma intresse, och jag tackar också särskilt för att man i så hög grad har ställt tanken på en gemensam utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik i förgrunden, ty Kosovo visar oss hur nödvändigt det är att vi både i förebyggande syfte och med tanke på vår handlingsförmåga uppnår några resultat, och om det tyska ordförandeskapet på ett lämpligt sätt vill utnyttja sitt dubbla ordförandeskap i Europeiska unionen och i VEU, kan detta hälsas med tillfredsställelse. Men det handlar också om att utnyttja Amsterdamfördragets potential i verklig gemenskapsanda för att genomföra den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, och att inte fortsätta enligt gamla mönster.
Sent, men inte alltför sent, börjar man också få med Ryssland i leken igen. En gemensam strategi för Ryssland, för att åstadkomma balans på denna kontinent och bidra till lösningar, kan hälsas med tillfredsställelse. Men vi får inte glömma att vi med tanke på en mängd tvister, som vi nu har på exempelvis handelsområdet, bör förbättra relationerna till Amerikas Förenta stater, och jag vill vänligen be er, herr Verheugen, att man utnyttjar toppmötet mellan USA och EU den 19 juni i Bonn till att även stärka partnerskapssamarbetet mellan USA och Europa, stöpa om det i en bättre form, och även integrera parlamentet på lämpligt sätt.
Frågan om sysselsättningspakten är av stor betydelse med tanke på arbetslöshetsproblemen. Men vi kommer att noga granska resultatet av toppmötet och hur uppgiftsfördelningen mellan medlemsstaterna och EU ser ut när det gäller sysselsättningspolitiken, för att det här inte skall uppstå ett felaktigt intryck av europeiskt ansvar på fel ställe. Vi kommer också att se till att Lafontaines policy mix mellan penning-, finans- och lönepolitik inte återfinns på europeisk nivå. Jag vet inte hur ni menade att Europeiska centralbanken och arbetsmarknadens parter skall integreras här, jag hoppas att jag missförstod er; Europeiska centralbanken måste spela en helt oberoende roll, och får inte bli en beståndsdel av en strategi som sammanställts av regeringarna.
Låt mig göra ett sista påpekande. Kollegan Méndez de Vigo kommer att tala närmare om det. Den institutionella reformen måste genomföras i samarbete med Europaparlamentet, som under regeringskonferensen säkerligen kommer att spela en bättre roll än i Amsterdam, när man fortfarande stod litet utanför. Jag hoppas att det tyska ordförandeskapet skall åstadkomma detta. Vi måste bidra till Europeiska unionens förmåga till utvidgning genom att tänja ut majoritetsbeslutet. Om man i ett andra steg diskuterar författningsfrågor och liknande, måste man klargöra att detta inte kommer att medföra en senareläggning av datumet för utvidgningen. Men vi bör avvakta med tidtabellen, och jag vill bara lyckönska er till idén att vi skall åstadkomma en strategi för att skapa en lista över grundläggande rättigheter. Om detta skulle lyckas, i samarbete med parlamenten i Europa och i medlemsstaterna, så vore det av stor betydelse med tanke på medborgarna och Europeiska unionens identitet.

Spaak
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Vid kongressen i Haag 1998 beklagade den europeiska rörelsen att unionen i dag verkar dömd att vidareutvecklas i ett begreppsligt tomrum, och att den förefaller sakna politiska perspektiv, samtidigt som den kastar sig in i två av de största äventyren under sin historia: att lyckas med den gemensamma valutan samt utvidgningen.
Sedan 1998 konfronteras vi med en annan stor utmaning: kriget i Kosovo. Vi bör motsätta oss varje kränkning av människors rättigheter på gränsen till Europa. Men det bör återigen påpekas att det inte är den europeiska idén som är ifrågasatt. I sitt tal i går förmiddag erinrade Prodi om dess grundläggande värden. Det som är ifrågasatt och som borde granskas seriöst vid toppmötet i Köln, det är att vissa ansvariga politiker i vissa medlemsstater sedan en alltför lång tid har en benägenhet att klamra sig fast vid den nationella suveränitetens föråldrade rester, särskilt och framför allt i fråga om utrikespolitik.
Kosovos tragedi, som har kunnat förutspås i nästan tio år, är ett förfärligt exempel på det. I sin kompromisstext insisterar Europaparlamentet således på att en extern representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken skall utses i Köln, vilken skall stödjas av en enhetlig planering och snabb beredskap, och att denna representant skall kunna spela en viktig roll, genom sin person.
Den liberala gruppen gläder sig särskilt åt att man betonar nödvändigheten av att stärka de institutionella relationerna med Västeuropeiska unionen, som på sikt bör förfoga över en egen försvars- och konfliktförebyggande styrka.
Jag skulle vilja gratulera ordförande De Giovanni till resolutionstexten, som, det är jag övertygad om, kommer att tjäna som en referens för nästa parlament, och än en gång säga att det är ett stort privilegium att få ha arbetat med honom.
Två frågor förefaller särskilt viktiga och bör därmed granskas i Köln: först och främst tidsplanen. I den tidsplan som utskottet för institutionella frågor har slagit fast, insisterar man på att den kommande regeringskonferensens arbete skall vara avslutat före den första utvidgningen. Endast ett sådant krav kan ge kandidatländerna möjligheter att med full sakkännedom ansluta sig till ett politiskt projekt, vars gemensamma regelverk inte får ifrågasättas.
För det andra metoden. Den metod som valdes för förberedelsen av Amsterdamfördraget har uppvisat vissa brister. Det måste alltså bli en ändring, vilket innebär att kommissionen måste tilldelas sin rättmätiga roll: att vara pådrivande för nästa reform.
Prodis uttalade ambitioner angående den politiska auktoritet han har för avsikt att utöva med sina kolleger och med Europaparlamentet är ytterst lovande. Vi vill ge denne övertygade europé alla våra lyckönskningar och samtidigt tacka herr Santer för vad han har gjort under sin mandatperiod.

Cardona
Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag har mycket uppmärksamt hört och läst De Giovannis resolution, vilken jag vill passa på tillfället att gratulera och tacka för oberoendet, noggrannheten och opartiskheten, också som min ordförande i utskottet för institutionella frågor, där jag har arbetat de senaste åren.
I denna resolution och i de diskussioner som har förts tillåter jag mig att framhålla en eller två aspekter som, för mig, är de viktigaste: tanken som har snuddat och snuddar vid en europeisk konstitution, en bekräftelse eller önskan om bekräftelse av en specifik konstituerande makt på gemenskapsnivå och en viss, låt mig säga korrigerande, tolkning av artikel N i fördraget.
Jag har läst, lyssnat och tänkt efter. Jag har hela livet lärt och undervisat mina elever, att juridiken och politiken bör svara mot befolkningens och medborgarnas önskningar. I denna stund är, efter vad jag förstår, medborgarna i unionens länder oroliga över kriget, misären, den sociala utslagningen, sysselsättningen, droghandeln och brottsligheten i allmänhet. Det är inte, efter vad jag har hört, så mycket krav på en europeisk konstitution. Såvitt det inte är så att man anser att en europeisk konstitution skall lösa medborgarnas problem. Jag delar inte den övertygelsen. Jag anser att en europeisk konstitution, om den befäster rättigheter och skyldigheter som inte är de per si genomförbara eller kan uppfyllas, inte är värd mycket för de problem som de europeiska medborgarna diskuterar just nu.
Vad gäller den specifika konstituerande makten, unik för Europa, ber jag er också att ursäkta, men jag hyser mina tvivel. Jag tycker också att en konstituerande makt leder till två folk. Det jag tänker på, det jag värderar och det jag tillåter mig att försvara nu, det finns inte en europeisk befolkning, även om det inte innebär att det inte kommer att finnas en, och kanske är det önskvärt att det kommer att finnas en. Våra gränser är ännu inte, i detta ögonblick, fastställda. Jag anser således, åtminstone är det den övertygelse jag delar, att de institutionella reformerna måste genomföras men de skall inte vara ett varv i ständig rörelse, och vi måste framför allt tänka på befolkningen, att svara mot deras önskningar och alltid med deltagande från de europeiska medborgarna. Jag anser, som avslutning, att utan detta deltagande kan varje byggnad rasa ihop när som helst. Är det något jag inte vill, eftersom jag är övertygad Europaanhängare, är det att Europa skall rasa ihop på grund av någon av dessa svårigheter.

Puerta
Fru ordförande! Med den strukturella arbetslösheten vi har i Europa inser vi betydelsen av det kommande Europeiska rådet i Köln. Att regera är att välja alternativ, och det finns flera olika alternativ. Jag tror att vi - och nu talar jag för min grupp - inför de alternativ som står till buds, till exempel manifestet från premiärministrarna från Storbritannien och Spanien, Tony Blair och José Maria Aznar, vilket innebär mer avreglering och flexibilitet, skulle välja ett fransk-italienskt förslag, med införandet av en aktiv sysselsättningspolitik och av offentliga investeringar.
Vad Europeiska rådet i Köln inte får bli är en samling goda intentioner, en katalog av osammanhängande åtgärder eller en enkel samling av de nationella sysselsättningsplanerna. Detta skulle inte allmänheten acceptera och det skulle inte heller vara trovärdigt.
Beträffande den institutionella tidsplanen är vi helt överens om att den institutionella reformen är ett måste, och att man måste fastställa etapper inför en regeringskonferens, och vi kan säga till rådet att parlamentet under flera år har arbetat för att etablera en verklig lista på grundläggande rättigheter. Vi är väl förberedda.
Vad gäller kriget i Jugoslavien, på Balkan, och speciellt i Kosovo, måste vi högt och tydligt säga att vi helt och hållet fördömer Milosevicregimens aktiviteter, men nu är det dags att komma med en politisk lösning. Finns det inte i Jugoslavien, eller Serbien, en miljon oskyldiga, en miljon rättskaffens människor som gör det möjligt att stoppa bombningarna, förstörandet av den allmänna förstörelsen av infrastrukturen och de oönskade skadorna, och övergå till en politiskt lösning efter det straff som inte bara Milosevicregimen har fått, utan hela befolkningen? Jag tycker att det tyska ordförandeskapet borde vara extra känsligt. Jag skulle aldrig lasta det tyska folket för det styre det fick genomlida under Hitlers diktatur. Jag överför samma syn på Jugoslavien. Jag gör det för att vi skall övervinna problemen och alla enas om att uppnå fred i Europa.

Wolf
Fru ordförande, herrar ordförande, kolleger! Ordförandeskapens gång, det har vi lärt oss här i kammaren, är inte så mycket en fråga om respektive land eller förmågan hos dess ledande företrädare, utan en fråga om den dynamik som ligger till grund för läget i unionen. Just här kan man säga att det finns en stor oro, det måste jag verkligen påpeka i denna högtidliga stund. Alla förnuftiga personer känner nu till att den nyliberala motreformen har misslyckats. Trots detta fortsätter vi här som om ingenting hänt, och på sin höjd skapar vi hela tiden nya samrådsmekanismer av korporativt slag, som man infogas i. Det är bra, men det är inte den kursförändring som krävs, och utan en sådan kursförändring uppfyller vi inte de förväntningar som Europas folk har, vilka sedan 1995/96 ändå just har valt bort företrädarna för den nyliberala motreformen. Varför har vi inte mod, kraft eller exakt föreställningsförmåga för att åstadkomma denna kursändring? I detta sammanhang vill jag uttryckligen som en av De gröna beklaga min gamle vän Oskar Lafontaines avgång.
I stället för en klar nyorientering av den europeiska politiken under eurons första år i riktning mot en ny typ av ekonomisk utveckling, som också kan lösa problemet med massarbetslösheten, får vi en europeisk sysselsättningspakt, som ligger långt efter det som en gång ingick i Santers initiativ, och som ligger långt efter det som fanns i de ursprungliga förslagen från ordförandeskapet i det tyska finansministeriet. Det handlar inte om huruvida flaskan är halvfull eller halvtom, utan det handlar om huruvida det över huvud taget blir någon flaska eller om man i Köln bara knåpar ihop en pappersflaska, som inte går att fylla med någonting. Denna kamp kommer vi nu att tvingas föra, för att det skall bli en flaska som vi kan fylla. Där ber jag kollegerna om solidaritet och välkomnar uttryckligen de europeiska demonstrationerna mot massarbetslösheten, som än en gång kommer att aktualisera dessa krav i Köln, och hoppas att detta hjälper toppmötet att göra några språng framåt.

Dell'Alba
Fru ordförande, kära kolleger! Jag tror att toppmötet i Köln har viktiga uppgifter att fullgöra och en viktig utnämning att ta itu med, nämligen " Herr GUSP" .
Ur den synvinkeln är det beklagligt - jag fortsätter att insistera på detta - att mötet skall hållas enligt tidigare fastställda datum. Om vi inte hade gått igenom den kris som fällde kommissionen, skulle vi ha befunnit oss i en situation där rådet, trots parlamentets begäran, hade beslutat om allt utan att ta hänsyn till uppfattningen hos väljarna, som kommer att gå till valurnorna mellan den 10 och den 13 juni.
Jag har två förfrågningar till rådet. I fråga om utrikespolitik och politiken gentemot Förenta nationerna har vi, som Europeiska unionen, framsteg att göra och saker att säga om två ytterst viktiga frågor: ratificeringen av den ständiga brottmålsdomstolens stadga samt det krav på ett moratorium i fråga om dödsstraff som blev resultatet av en omröstning vid Förenta nationernas kommission i Genève.
Skulle unionen och ordförandeskapet lyfta fram dessa två ärenden vid Europeiska rådet, för att visa vägen och för att förmå unionen att göra ett val för de kommande månaderna, kommer vi att få se ett beslutsamt engagemang inom två områden som enligt min mening kommer att vara avgörande inför det tredje årtusendet.
Vad gäller de institutionella reformerna måste jag tacka Biagio De Giovanni, ordförande i utskottet för institutionella frågor, för de förslag han lägger fram med syftet att de skall kunna beaktas under nästa mandatperiod samt av det nuvarande och det framtida ordförandeskapet.
Gruppen Europeiska radikala alliansen har som grupp tillfogat ett ändringsförslag, som jag hoppas kommer att antas, vilket syftar till att offentliggöra och högtidlighålla det faktum att vi, Europaparlamentet, har rätt att ratificera alla reformförslag. Min förhoppning är att detta ändringsförslag kommer att antas vid omröstningen, som strax äger rum.

Berthu
Fru ordförande, herrarna ordförande! Den institutionella kris som Europeiska unionen går igenom i och med kommissionens kollektiva avgång, verkar leda rådet till slutsatsen att det krävs mer federalism, mer av överstatlighet och mer makt åt, just det, kommissionen.
Stats- och regeringscheferna har redan uttryckt sin önskan om att utse en mer politisk kommissionsordförande med uppdrag att utnyttja alla de federalistiska möjligheter som Amsterdamfördraget erbjuder. Man har tillfrågat en person, Romano Prodi, som verkar ha föresatt sig att tillskansa sig en mycket politisk roll. I går hörde vi honom tala om sitt politiska ansvar, om kollegiets förmåga till politisk ledning, om sin roll som politisk vägledare och om kravet på att han tar ett betydelsefullt politiskt initiativ. Kort sagt, den utnämnde kommissionsordföranden tenderar redan att inta en regeringschefs ställning, samtidigt som han lägger till en dos ultraliberalism och frihandelsvänlighet som borde oroa t.o.m. traditionella liberaler.
Europaparlamentet kommer givetvis att uppmuntra kommissionens utveckling mot en regering, inledningsvis genom den resolution som det med all säkerhet kommer att rösta igenom strax, vilken syftar till att ge kommissionen en drivande roll i det institutionella reformarbetet. Innan man fattar något beslut borde man invänta den andra expertrapporten, vars offentliggörande Europaparlamentet i all försiktighet har skjutit upp tills efter Europavalen, en rapport som utan tvekan kommer att ge intressanta upplysningar om institutionernas funktion.
Gruppen Nationernas Europa anser att en riktig slutsats borde vara att de nationella demokratiernas överhöghet bör återupprättas, i syfte att föra Europa närmare sina folk. I det avseendet ger förslaget till ledamotsstadga för Europaparlamentet - som rådet just har godkänt - en signal i fel riktning. För oss vore det helt oacceptabelt om ledamöterna av denna kammare skulle avlönas av gemenskapen och inte av respektive befolkning. En förtroendevald bör betalas av dem som denne företräder och ingen annan, i annat fall skulle det vara samma sak som en institutionalisering av en farlig manöver mot folken, det skulle vara samma sak som en - det dristar jag mig till att säga, fru ordförande - en smygande statskupp.

Muscardini
Fru ordförande! Amsterdamfördraget, som skulle kunna betecknas som de förlorade tillfällenas fördrag, trädde i kraft för bara några dagar sedan och redan måste man förbättra och komplettera det med dessa kapitel om de institutionella frågor som inte löstes i Amsterdam.
Europeiska rådet i Köln bör råda bot på dessa utelämnanden och lägga grunden till reformeringen av kommissionen, till en ökad användning av beslutsfattande med kvalificerad majoritet och för en omviktning av rösterna inom rådet.
Vad kommissionen beträffar är vi emot alla lösningar som minskar dess befogenheter. Den måste behålla sitt oberoende och sin förslagsrätt. Bådadera är oumbärliga villkor för att den skall kunna utföra sina självständiga funktioner, i Europeiska unionens allmänna intresse. Det är utövandet av denna rättighet som förhindrar att kommissionen blir en slags sekreterare åt rådet och därmed sjunker till en opassande nivå jämfört med den politiska roll den borde spela. Det vore också opassande och olämpligt om den förföll till en byråkratisk roll, utan att ta hänsyn till behovet av att utvidga subsidiaritetsprincipen varje gång tillfälle ges. Men även förutsatt att alla dessa bekymmer vore föremål för granskning inför toppmötet med stats- eller regeringscheferna, skulle de inte utgöra ett tillräckligt bra svar på allvaret i Kosovokrisen eller ersätta den frånvaro från Europas sida som noterats i detta speciella nödläge för kontinenten.
Om Europa vill leva upp till den roll det borde inneha måste Europa äntligen bestämma sig för att skaffa sig ett politiskt redskap med vilket det kan fastställa en egen gemensam utrikespolitik och försvarspolitik. Från Köln måste det komma en signal i denna riktning, ett beslut måste antas som ger klartecken för starten av den politiska unionen, viljan att följa denna linje måste vara tydlig, det måste klart framgå att Europeiska unionen avser att påta sig en aktiv roll i de internationella relationerna och inför eventuella kriser, eftersom den har för avsikt att förse sig med alla erforderliga och oundgängliga instrument för att säkerställa sin suveränitet och autonomi.
Vi behöver ett nytt fördrag, i dag, och det viktigaste är att äntligen ge startsignalen och detaljerat påvisa den bana som skall följas, peka ut de anvisningar som skall komma från Köln, så mycket mer eftersom den allmänna opinionen i och med de sorgliga erfarenheterna från Kosovo visar sig vara mer känslig än tidigare inför den roll Europa kan spela.
En annan olöst fråga som anger villkoren för unionens handlingsmöjligheter är avsaknaden av en gemensam ekonomisk politik. Den inre marknaden utsätts för spänningar och återverkningar. En stark sysselsättningspolitik behöver en sammanhängande ekonomisk politik eftersom den är förknippad med utveckling. Man måste ge en tydlig signal som understryker början på en irreversibel fas som leder till en lösning som betraktas som oundgänglig för unionens funktion. Realekonomin i våra länder behöver nya impulser för att expandera. Det är inte börsindexen som kommer att ge dessa impulser, dessa snarare blåser upp finansbubblan, som svävar över realekonomin som ett spöke, till omåttliga proportioner. Köln måste ge en signal även på detta område för att förverkliga den ekonomiska politik som äntligen sätter upp de mål som skall uppnås, såsom ett annat förhållande till Världshandelsorganisationen, en nylansering av de europeiska produkternas kvalitet, skattebefrielser för företagen. Låt oss se till att man kommer ihåg Amsterdam som platsen för de återfunna tillfällena och inte längre de förlorade.

Görlach
Fru ordförande, herr ordförande, herr rådsordförande, kära kolleger! Det som rådets ordförande föredrog för oss och som gäller Köln, är som alltid för ordförandeskapen - och särskilt det tyska - mycket ambitiöst. Men det räcker inte att vi inför toppmötet i Köln bara önskar ordförandeskapet och rådet i sin helhet lycka till med att uppnå målet. Vi bör som parlament också göra tydligt, vad gäller de centrala frågorna vid detta toppmöte, att vi har egna idéer och att vi vill att det som görs skall leda till framgång. Därför vill jag koncentrera mig på två punkter.
För det första: De institutionella reformerna och förberedelserna för regeringskonferensen. Ni blir inte förvånad, herr rådsordförande, om jag här är inne på samma linje som min kollega Elmar Brok. Inte bara för det produktiva samarbetet mellan institutionerna, utan också för att hållbart säkra det som man sedan åstadkommer under regeringskonferensen och lyckas med genomförandet, är det nödvändigt att man i framtiden vid denna konferens - jag avstår nu medvetet från att ta ordet regeringskonferens i min mun fastän det är väl inövat - vid denna europeiska konferens mellan medlemsstaterna på ett starkare vis än tidigare tar med Europaparlamentet. Jag vet att viljan finns. Det handlar inte heller om en formalitet, det handlar inte heller om att vi vill erkännas. Det handlar helt enkelt om normala förfaranden bland demokratiska institutioner, som man i framtiden bör ta mer hänsyn till.
När ni diskuterar de institutionella reformerna, bör ni också betänka att det inte bara handlar om siffror, utan också om att parlamentets bristande styrka med tanke på samarbetet med rådet och kommissionen - jag talar här om avsaknaden av medbeslutandeförfarande, - verkligen finns med på föredragningslistan vid denna konferens. När jag nämner detta så nämner jag också helt konkret det område som parlamentet, rådet och kommissionen har mycket att göra med och som liksom tidigare omfattar nästan hälften av hela EU: s budget. Jag talar medvetet om den gemensamma jordbrukspolitiken. Det får inte vara så att parlamentet inom denna sektor, som utgör hälften av budgeten, inte har någon medbeslutanderätt. Detta demokratiska hål måste verkligen fyllas ut. Det är en mycket viktig punkt!
För det andra: Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Detta är viktigt. Det är klart och förståeligt för var och en att parlamentet inte är så förtjust i konstruktionen med en Mr. eller Mrs. GUSP, eftersom det inte passar så bra in i de strukturer, som vi har i våra medlemsstater. Men jag vill inte nu ha någon strid på denna punkt. Jag vill att man skall göra ett framsteg inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det anser också min grupp. Därför säger vi: " OK, gör det, och gör det snabbt!" Ty en sak har vi tyvärr bittert fått erfara: Allt, som redan hänt på Balkan och som fortfarande sker där, har sin grund i frånvaron av en verkligt effektiv gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i Europeiska unionen.
Applåder

Méndez de Vigo
Herr rådsordförande! Jag tror att ni såväl i ordförande Santers anförande - som var ett briljant anförande, och jag vill gratulera honom till det - som i parlamentets övriga kollegers inlägg, kommer att finna en sällsynt samstämmighet. Detta parlament vill ha en institutionell reform, detta parlament stöder ordförandeskapet i den institutionella reformen. Varför? För att den är nödvändig, herr ordförande, bara därför, för i Amsterdam inleddes inte detta arbete. Varför är den då nödvändig? För att detta parlament vill ha en utvidgning, och vi vill inte att denna utvidgning skall fördröjas längre på grund av att den institutionella reformen inte har genomförts. Därför kommer vi att stödja er i alla de initiativ som det tyska ordförandeskapet tar för att sätta i gång så snart som möjligt.
Jag skall tala, herr ordförande - min kollega Brok talade tidigare om innehållet -, om metoden. Jag tycker att parlamentet, i novemberresolutionen som ordförande De Giovanni nämnde, föreslog något unikt, och det är lika unikt som enkelt: att använda gemenskapsmetoden, den metod vi är vana vid, för att förbereda den institutionella reformen.
Vi vill inte ersätta regeringarna, vilka är de som måste fatta beslutet. Nej. Vi vill bidra till att underlätta sakerna för regeringarna, och därför anser vi att, med ordförande Santers avtal - för vilket jag vill hedra honom -, är en möjlighet, en god möjlighet, att Europeiska kommissionen förbereder ett förslag, som diskuteras med parlamentet och att de nationella parlamenten också deltar i denna diskussion, vilken kommer att vara något mer än diskussion, herr ordförande. Vad som slutligen kommer att finnas på regeringarnas bord är ett förslag, ett förslag som vi hoppas kan uppnå maximal enhällighet.
Jag tror också att om kommissionen är med på detta, om Europaparlamentet är med på detta, om de nationella parlamenten har deltagit, kommer legitimiteten i detta dokument att vara enorm, och varje ordförandeskap samt regeringarna kan acceptera ett reflektionsdokument. Jag trycker på att det sista ordet är ert.
Jag anser att detta är en god möjlighet, herr rådsordförande, och jag ber er att ni tar hänsyn till detta i Köln.

Elmalan
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande Santer! Ni sade att Köln kommer att bli ett intressant möte vad gäller sysselsättningen, att ytterligare ett steg kommer att tas med den europeiska sysselsättningspakten. Det är vår önskan. Vår grupp gladde sig åt de nya riktlinjerna som fastställdes i Luxemburg och i Pörtschach. Dessa toppmöten präglades faktiskt av en ny ton; man bekräftade att kampen mot arbetslösheten prioriteras. Toppmötet i Wien ledde dock inte till att våra förhoppningar konkretiserades. Vi gör uttalanden men vidtar inga konkreta åtgärder.
Vår förhoppning är att toppmötet i Köln kommer att bemöta de europeiska medborgarnas förväntningar och leda till konkret handling. Vad gäller förberedelsearbetet har vi anledning att hoppas, eftersom vissa regeringar föreslår en aktiv sysselsättningspolitik och en stimulans av investeringar. Men också detta hopp förmörkas av uttalanden från Prodi och övriga regeringar, vilka prisar konkurrens, avregleringar och flexibilitet på arbetsmarknaden.
Som generalsekreteraren i Europeiska fackliga samorganisationen (EFS) nyligen framhöll, krävs det att vi sätter stopp för en viss dogmatism och sätter stabiliteten i tillväxtens och sysselsättningens tjänst. Vår grupp framför nydanande förslag som syftar till att stödja tillväxten och skapa arbetstillfällen. Vi föreslår att stabilitetspakten skall ersättas av en verklig tillväxtpakt, som bl.a. prioriterar en stimulans av produktiva investeringar; fortsatta selektiva räntesänkningar som gynnar sysselsättningen; en utveckling mot kortare arbetstid utan löneavdrag, ett stopp för liberaliserings- och avregleringsprocessen samt en fastställd minimilön i varje medlemsstat.
Det tyska ordförandeskapet har med all rätt framhävt skattepolitiken och dess växelspel med den ekonomiska och finansiella politiken. Även på detta område krävs det nytänkande, t.ex. genom att kämpa mot skattedumpning och beskatta finansiella transaktioner. Tillsammans med den sociala rörelse som vinner ett allt starkare fotfäste på europeisk nivå, kommer vår grupp att arbeta för att driva igenom dessa förslag, med syftet att skapa ett socialt och demokratiskt Europa.

Voggenhuber
Herr ordförande! Natos krig mot Jugoslavien har förfelat sitt uttalade mål. Det kunde inte få slut på förbrytelserna mot människorna i Kosovo, utan har dramatiskt skärpt eländet för dem. Detta misslyckande av Nato, den humanitära tvångssituationen, var ändå den enda legitima anledningen till att bryta mot folkrätten och föra detta angreppskrig. Det finns inte något mål som helgar medlen. Det är en insikt som hör till grundvalarna i vår civilisation. Ultima ratio har visat sig vara irrationell. Ansvaret för det ödeläggande våldet, för de civila offren, för förstörelsen av grundvalarna för livet och den civila infrastrukturen i Serbien, för insatsen med förbjudna vapen, bärs av alla dem som nu inte återställer rättens herravälde och avslutar detta krig.

Swoboda
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag vill gå in på två områden: sysselsättningspolitiken och den aviserade regeringskonferensen.
Till att börja med vill jag vid detta tillfälle tacka både rådsordföranden och kommissionsordföranden för att de alltid nämnt och med eftertryck arbetat för sysselsättningspolitiken, även om Santers plan tyvärr inte följdes i full utsträckning, och rådet misslyckades med den.
Jag välkomnar därför initiativet att det i Köln än en gång skall slutas en europeisk sysselsättningspakt, direkt efter de inledande överläggningarna under det österrikiska ordförandeskapet. Jag anser nämligen att det är mycket farligt om man på grund av de tungt vägande aktuella kriserna - i Kosovo exempelvis - glömmer bort att det inom Europeiska unionen finns en social kris. Rådets ordförande har med rätta talat om att arbetslösheten utgör dagens viktigaste sociala problem. Jag var plågsamt medveten om att kandidaten till ordförandeskapet i kommissionen i går inte berörde detta problem med så klara och entydiga ord.
Jag vill också med eftertryck understryka att det är nödvändigt med ett närmare samarbete mellan de europeiska länderna och mellan penning-, finans- och lönepolitiken. Det är en illusion att tro att det skulle gå att ersätta nationell eller regional sysselsättningspolitik med en EU-omfattande politik, och jag tror inte att någon heller vill påstå att det vore möjligt. Hur Europeiska centralbanken förhåller sig, hur den utformar sin ränte- och penningpolitik, hur infrastrukturen byggs ut, huruvida det inte äntligen vore möjligt att bygga ut den europeiska infrastrukturen i högre grad, allt detta är saker som väsentligen avgör konkurrenskraften, arbetslösheten och sysselsättningsläget i Europa. Jag anser att vi här inte får ge tappt, utan vi måste göra större ansträngningar för att samordna denna politik.
Ett kort påpekande om den andra punkten, om regeringskonferensen. Jag vill säga helt öppet och klart att jag är skeptisk om man vill åstadkomma reformen av Europeiska unionen enbart med hjälp av ett slags regeringskonferens. Det som rådets ordförande har sagt här i dag underbygger ju egentligen denna skepsis, eftersom han har talat om att det måste göras mycket mer omfattande reformer. Men kan företrädarna för regeringar, vilka man fråntar makt, möjligheter och inflytande och överför dessa på europeisk nivå, själva åstadkomma ett verkligt reformarbete? Amsterdam har ju misslyckats inte bara på grund av den enskildes ovilja, utan också på grund av den struktur man använder sig av för att hantera dessa saker. Jag tror att det måste finnas en parlamentarisk lagstiftande församling, där detta parlament och de nationella parlamenten åtminstone måste verka tillsammans som jämställda partner, för att komplettera regeringskonferensen, för annars kommer det att sluta med ytterligare ett misslyckande med regeringskonferensen. Jag tycker absolut att det är viktigt att detta parlament i högre utsträckning tas med i denna process.

Maij-Weggen
Herr ordförande! När ett europeiskt toppmöte hålls så nära det europeiska valet skapar det både möjligheter och risker. Den största risken är att inte ett enda viktigt beslut fattas och att den europeiska befolkningen med en suck vänder sig från det allt för ofta dröjande och fruktlösa samarbetet inom Europa. Den största möjligheten är att ett antal avgörande steg tas, och att det europeiska samarbetet på det sättet återställs och förstärks.
Vi kan nämna tre frågor där det behövs ett genombrott. Den gemensamma försvars- och utrikespolitiken har alltid varit ett av det europeiska samarbetets styvbarn, även eftersom ett antal stora medlemsstater vill behålla sin överhöghet. Kosovodramat och de moraliska och militära svaren på det dramat har för första gången enat unionen på det området. Att hålla fast vid det och försvara det europeiska samarbetet med värden som demokrati, mänskliga rättigheter och rättigheter för minoriteter skulle vara en ren vinst. Det vill jag uppmana rådet till. Ett genombrott när det gäller det fatala kravet på enighet i rådet är även det lika nödvändigt för utrikespolitiken.
Ett andra steg framåt bör vara att fastställa bättre normer och värderingar för ett socialt Europa. Ett Europa som inte bara omfattar det ekonomiska och monetära samarbetet utan ett Europa som även bryr sig om sysselsättning, bekämpande av fattigdom, som bryr sig om handikappade och äldre, alltså ett Europa som inte bara vill göra vinst utan som även vill stå till tjänst för ett samhälle där mänskliga normer väger tungt.
Ett tredje genombrott behövs inom området inre demokrati samt öppenheten och insynen i de europeiska institutionerna. Att efter toppmötet i Köln en gång för alla välja ett Europa där Europaparlamentet definitivt får kontroll över all lagstiftning och hela budgeten och där Europeiska kommissionen förpliktigas till maximal öppenhet och insyn och till en förvaltning utan bedrägerier. Bristerna och luckorna i Amsterdamfördraget inom det här området måste åtgärdas så snart som möjligt. Det är det Europa som vi vill ha, herr ordförande, ett tryggt, socialt och demokratiskt Europa och ett Europa utan bedrägerier. Om toppmötet i Köln kan innebära en ansats i den riktningen så har det varit framgångsrikt, tycker jag.

Myller
Herr ordförande, herr rådsföreträdare, herr kommissionsordförande! Sysselsättningsfrågorna har lyfts upp till den ställning i Europeiska unionens politik som de förtjänar och Tyskland satsar nu på att få igenom en europeisk överenskommelse om sysselsättningen vid toppmötet i Köln. Såtillvida kan man säga att Amsterdams sysselsättningsartikel får innebörd. När man genomför den europeiska sysselsättningsstrategin måste man speciellt bita sig fast i frågor som ger mervärde åt de nationella ansträngningarna. I synnerhet måste man sörja för den europeiska konkurrenskraften, dock inom ramen för avtalen. Den europeiska arbetsmarknadsmodellens överlägsenhet skall bli synlig på det sättet att vi genom en äkta dialog mellan arbetsmarknadens parter kan upprätthålla tillväxten och sysselsättningen.
Européerna är oroliga, ängsliga och villrådiga därför att Balkan ännu en gång blivit skådeplats för ett bittert krig där små barn och gamlingar får lida. Vid toppmötet i Köln måste man komma framåt med skapandet av en trovärdig gemensam utrikes-och säkerhetspolitik. Det räcker inte enbart med en företrädare av toppnivå, man måste också skapa tillräckliga instrument för dennes verksamhet.
Europeiska unionen måste ta ett allt mer heltäckande ansvar för att förhållandena på Balkan skall bli stabilare och tillåta samexistens mellan olika grupper. Senast nu måste vi, som Tyskland också i egenskap av ordförandestat på ett berömvärt sätt gjort, aktivt ta tag i samarbetet med Ryssland. Den nuvarande och den kommande ordförandestaten måste upprätta ett åtgärdsprogram, enligt vilket strategin gentemot Ryssland skall föras framåt. En viktig del i detta arbete är godkännande och praktisk tillämpning av åtgärdsrekommendationerna enligt den redan godkända nordliga dimensionen.

Tindemans
Herrar ordförande, ärade kolleger! Mina sista ord i Europaparlamentet skall jag ägna åt den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Utvidgningen av Europeiska unionen och händelserna i Centraleuropa tvingar oss nu att se realistiskt på möjligheterna i en sådan politik. Vi kan konstatera att det rör sig i Europeiska unionen: Pörtschach, Saint Malo, Bremen, Berlin. Köln kan bli ett historiskt toppmöte. Både förbundskansler Schröder och minister Verheugen har visat sig hoppfulla.
Det nya är att man nu inser vilka principer som bör ligga till grund för världspolitiken. Nu måste Europa bestämma sitt framtida ansvar. Principen om equal partnership med Förenta staterna måste bli bättre definierad. Strategier måste fastställas. Nu kan mycket beslutas utan direkta fördragsändringar. Nu måste man anta en annan kalender än den som utskottet för institutionella frågor föreslår. Låt till exempel år 2002 vara slutpunkten för integreringen av Västeuropeiska unionen i Europeiska unionen. Under tiden kan en person som ansvarar för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och en biträdande person utses. Vi måste ge försvarsministrarna en ansvarsfull roll. Vi måste bestämma rätt plats för den politiska kommittén. Vi måste underlätta ett förstärkt samarbete inom området utrikespolitik och säkerhet. Självplanering och analys kan inledas omedelbart. Vi måste bestämma innehållet i begreppet europeisk pelare, vilket är mycket viktigt i ljuset av Pörtschach.
Det är nu dags att forma den europeiska försvarsidentiteten om Europeiska rådet skulle förstå vad som nu står på spel och göra Köln till en framgång.

Schäfer
Herr ordförande, herr rådsordförande, kolleger! Det är mycket bra att det tyska ordförandeskapet vid EU: s toppmöte i Köln ger startskottet till ytterligare en regeringskonferens. Demokratiseringen av EU måste påskyndas. Kärnfrågorna är följande: Majoritetsomröstning som regel, ny röstviktning i rådet, förändring av kommissionens struktur och rösträtt för Europaparlamentet när det gäller alla fördragsändringar. Man skulle kunna sluta att skilja mellan obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter. Men om demokratiseringen är syftet för våra strävanden, så måste den också vara medlet. Därför behöver vi använda gemenskapsmetoden för framtida reformer, dvs. de första förslagen bör komma från kommissionen, och det är oundgängligt med ett klart bättre deltagande från Europaparlamentets sida - jag upprepar: oundgängligt!
Med Amsterdamfördraget, Agenda 2000 och euron har EU uppnått en ny kvalitet, och de militära insatserna i Kosovo har gett den ett annat ansikte. Allt detta ställer oss också inför frågan vilken författning vi har och vilken författning vi behöver. Det är klart att trots all aktning för presidenter och majestäter, som fanns med i början av Europas enande och arbetet med det gemensamma fördraget, måste den centrala punkten i dag utgöras av de grundläggande rättigheterna. Grundläggande rättigheter, där det självmedvetet förklaras: Vi, medborgarna, bygger ett Europa i frihet, fred och solidaritet. Mänsklig värdighet, rätt och socialt ansvar från statens sida utgör både vägen och målet. Viaggio de Giovannis resolution är en riktlinje för de kommande åren. Den tyska regeringen förtjänar vårt stöd för sitt engagemang.

Bianco
Herr ordförande! De kommande åren blir avgörande för den nya strategin, för omritningen av den europeiska kartan.
Jag anser att det problem vi kommer att ställas inför är om man genom politiken kommer att lyckas att organisera en linje som omfattar hela kontinenten eller om den, med val som kanske inte är upplysta, kommer att lägga i dagen gamla sprickor, nya sammandrabbningar, och därmed en slags vallgrav som skulle kunna skapas mitt i Europa.
Det är rätt det ni säger, herr ordförande, det vill säga att man måste sanera Balkanfrågan. Men det är viktigt att i detta sammanhang veta att på ett lämpligt och djupt sätt även involvera Ryssland. Äntligen har man förstått detta. Vi kan inte vara orsaken till separationsprocesser av detta slag. Svaret måste komma från hög nivå. Jag instämmer i det program ni presenterade: den europeiska konstitutionen, en ny grundlag som måste införas i den. Arbetslöshetsproblemen måste konfronteras med nya tag.
Jag tycker att det är viktigt att ha talat med en enda stämma - det är grundläggande för den europeiska politiken att ha talat med en enda stämma. Man måste dock även tala i rätt tonläge. Och det rätta tonläget kan inte bara vara krigets, utan även diplomatins och politikens, som kan finna utrymmet för att lösa problemen.
Vi är inte i krig med Serbien, men vi vill tvinga Serbien att respektera de rättigheter som är grundläggande och vi måste kunna utnyttja alla de element som står till buds. För ögonblicket finns det någon spricka i muren. Europeiska unionen måste föra en diskussion som leder till att den raseras.
Herr ordförande, jag instämmer i det förslag ni här framförde om planen för fred och stabilitet. Det är ett projekt som går i den riktning vi har slagit fast. Jag riktar ett tack till ordförande Santer därför att om parlamentet skall bli starkt måste det också vara ansvarigt. Ibland kan en överdriven självtillräcklighet leda till konflikter som orsakar obalans. Det är därför en europeisk konstitution behövs, det är därför det krävs ett svar på hög nivå, som kommer från toppmötet i Köln.

Barros Moura
Herr ordförande, kära kolleger! Jag anser att vi, förutom utvidgningen, i dag måste ge svar som är konkreta och begripliga för medborgarna, och jag säger hellre " vänner" om medborgarna, Europas män och kvinnor, angående en rad problem som vår framtid i hög grad är beroende av. Jag anser att vi på bordet har behovet av en effektiv samordning av den ekonomiska politiken och en sysselsättningspakt, vilket kräver den politiska viljan att använda sig av de möjligheter som har skapats genom euron. Vi har behovet av en politik för säkerhet och rättvisa som svarar mot förväntningarna på och behoven av att försvara medborgarnas friheter. Vi har, särskilt i frågan om Balkan, också tydliga behov och en enorm avsaknad av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Jag är överens med dem som har sagt att, om det fanns en politisk vilja, skulle de nuvarande fördragen möjliggöra många saker. Det saknas en politisk vilja att använda de aktuella fördragen på detta sätt, och jag är rädd att med det kalla krigets slut, finns det de som kan riskera att förlora den politiska integrationsviljan som ligger till grund för freden i Europa.
Jag gratulerar det tyska ordförandeskapet till beslutet att påbörja en regeringskonferens, även om jag anser att detta borde ske enligt gemenskapsmetoden. Jag anser att de institutionella reformerna eller viljan att begränsa konferensen till de tre reformerna från Amsterdam är begränsande: röstvägning, antal kommissionärer etc. Jag är också rädd att tanken på en återvändo till det mellanstatliga döljer sig bakom detta under ledning av de stora medlemsstaterna. Jag säger detta med all tydlighet eftersom jag tycker att det är detta som många tal handlar om. Jag tror att, om vi lyckas få igenom tanken på en konstitutionell och medborgerlig pakt, bör det betyda framför allt en stärkt politisk vilja för politisk integration, att övervinna nationalismen - och tillåt mig att påminna om det här, när kriget åter har blossat upp på Balkan -, vår väg måste vara integrationen för, som Mitterand sade här, " nationalism är krig" .

Verheugen
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag tackar er för era inlägg i denna debatt, som jag som helhet uppfattar som en stark uppmuntran för det program som det tyska ordförandeskapet ställt upp för toppmötet i Köln och som lagts fram av mig, och jag vill helt kort yttra mig om fyra frågor som upprepade gånger har berörts här.
Jag börjar med frågan om de grundläggande perspektiven, den grundläggande strategin. I motsats till mycket som man här har befarat tycks det som om Europa sluter sig samman i krisen och att både den interna och geografiska integrationsprocessen får en ny dynamik, helt enkelt därför att - jag redan en gång har förklarat det här i parlamentet - de europeiska alternativen under denna krisperiod blir tydligare än någonsin, nämligen det alternativ som företräds av detta parlament, ett integrerat Europa, som utgör ett fredens, stabilitetens, välståndets Europa; på den andra sidan har vi den gamla bilden av Europa, som vi återfinner i krigen på Balkan, med nationalism som leder till krig, fördrivande av människor och elände. När vi tittar på dessa alternativ märker vi en mycket tydlig tendens i hela Europa hän mot ett integrerat Europa. Denna tendens måste utnyttjas och förstärkas. Jag vill ge ett litet exempel: När rådet under den gångna veckan uppmanade kommissionen att snarast lägga fram ett förslag för att ta upp associeringsförhandlingar med Albanien och Makedonien, är vi egentligen 10-20 år före vår tid, ty under normala förhållanden skulle man ha tänkt på det tidigast om 10 år. Det är de politiska förhållandena som tvingar oss att tänka igenom strategin och faktiskt utnyttja den dynamik som nu har uppstått.
Den andra frågan gäller sysselsättningspakten. Jag vill säga något om innehållet. Det är inte en sysselsättningspolitisk åtgärdsplan. Det förblir ett nationellt ansvar. Förbundsrepubliken Tyskland har till exempel redan lagt fram sin nationella plan och arbetar på att förverkliga den, man har ställt två miljarder mark till förfogande för ett specialprogram för att skapa 100 000 utbildnings- och arbetstillfällen för arbetslös ungdom. Detta förväntar vi oss att medlemsstaterna gör. Det som den europeiska sysselsättningspakten kan åstadkomma är att ålägga medlemsstaterna mål och metoder, men framför allt en makroekonomisk samordning. Denna bör inte underskattas, ty den har hittills inte fungerat i tillräcklig utsträckning. I detta sammanhang är den makroekonomiska dialogen mellan å ena sidan institutionerna och å andra sidan arbetsmarknadens parter och Europeiska centralbanken en ny och viktig beståndsdel. Det handlar inte om att skada centralbankens oberoende på något vis, men naturligtvis måste den tas med i en dialog om makroekonomisk samordning. Den har ju helt avgörande instrument till förfogande, och det är ju bättre att man sitter tillsammans och talar med varandra - och Europeiska centralbanken kan göra en värdering av vilka förväntningar som egentligen uppstår i Europa - än att man för offentliga diskussioner och strider, som inte kan ge några praktiska resultat.
För det andra optimerar vi naturligtvis i detta sammanhang de medel och instrument som är utrustade med pengar och som står till förfogande för Europeiska unionen och i synnerhet för kommissionen, med tanke på sysselsättningsmålet. Jag har förstått ordförande Santer på det viset att den rapport som han vill lägga fram tjänar just detta mål.
En tredje punkt: De institutionella reformerna. Jag vill inte att det här skall uppstå något missförstånd. Det som det tyska ordförandeskapet föreställer sig, är början till en process på medellång och lång sikt, som vi inte alls kan se slutet på, och som vi inte heller kan bedöma omfattningen av. Inbäddade i denna process är konkreta steg som kan överblickas och som vi bör slutföra så snart det går, och inte ett stort, väldigt reformprojekt, som omfattar allting, en regeringskonferens av hittills aldrig skådad storlek; det skulle också leda till ett hittills aldrig skådat misslyckande. Den kloka vägen är att steg för steg besluta om det som kan beslutas, men hela tiden förstå att vi befinner oss i en brett anlagd process, som till väsentlig del kommer att vara en samhällelig diskussionsprocess, en parlamentarisk diskussionsprocess.
De båda första stegen är alltså det som jag har sagt: För det första de berömda leftovers från Amsterdam med den extra granskningen av frågan huruvida vår nuvarande situation, med tanke på förhållandet mellan organen, framtvingar ytterligare fördragsändringar, och stadgan om de grundläggande rättigheterna, som jag har sagt måste utvecklas av parlamenten.
Min sista punkt rör det som Tindemans och andra har sagt. Jag är utomordentligt tacksam mot Tindemans för dessa mycket tydliga ord, denna angelägna vädjan, att nu äntligen göra det som har behövts under lång tid. Det tyska ordförandeskapet har här gjort väldigt mycket. Det vill att Europa nu inte bara spetsar läpparna, utan också visslar, att vi nu verkligen tar ett språng, också faktiskt utnyttjar de möjligheter och instrument som vi har, ty de finns ju alla i grund och botten. Allting finns inskrivet i Amsterdamfördraget. Allt är inbyggt i de olika institutionerna, som befattar sig med säkerheten i Europa. Vi måste nu bara göra en meningsfull helhet av det och sammanfatta det. Det är en fråga om den politiska viljan och inte om någonting annat. Det är inte en fråga om avsaknad av möjligheter eller rättsliga grunder. Det är bara en fråga om den politiska viljan. Jag kan i dag inte förutse om stats- och regeringscheferna kommer att uppbringa denna starka politiska vilja att ta det nödvändiga steget och öppna den nya dimensionen i den integration, som vi absolut behöver, men jag lovar er att vi kommer att arbeta för det med all kraft. Jag är också totalt sett optimistisk, eftersom det läge, som vi befinner oss i, i sanning tvingar oss att dra de konsekvenser som man borde ha dragit för länge sedan.

Ordföranden
Jag har i enlighet med artikel 37.2 och artikel 40.5 i arbetsordningen mottagit åtta resolutionsförslag om Europeiska rådets möte i Köln samt de muntliga frågorna om institutionella reformer.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Agenda 2000
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0264/99 av McCarthy och Hatzidakis för utskottet för regionalpolitik om förslaget till rådets förordning om allmänna bestämmelser för strukturfonderna [6959/99 - C4-0189/99-98/0090(AVC)], -A4-0218/99 av G. Collins för utskottet för regionalpolitik om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 1164/94 om inrättandet av en sammanhållningsfond [6958/1/99 - C4-0195/99-98/0104(AVC)], -A4-0228/99 av G. Collins för utskottet för regionalpolitik om förslaget till rådets förordning om ändring av bilaga II till förordning (EG) nr 1164/94 om inrättandet av en sammanhållningsfond [KOM(1998)0130 - C4-0312/98-98/0118(CNS)], -A4-0246/99 av Varela Suanzes-Carpegna för utskottet för regionalpolitik om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets förordning om Europeiska regionala utvecklingsfonden [6405/01/99 - C4-0182/99-98/0114(SYN)], Ändrat förfarande efter ikraftträdandet av Amsterdamfördraget.-A4-0250/99 av Jöns för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets förordning om Europeiska socialfonden [6406/1/99 - C4-0183/99-98/0115(SYN)], Ändrat förfarande efter ikraftträdandet av Amsterdamfördraget.-A4-0244/99 av Arias Cañete för fiskeriutskottet om förslaget tillI. rådets förordning (EG) om strukturåtgärder i fiskesektorn (KOM(1998)0131 - C4-0288/98-98/0116(CNS)), II. rådets förordning (EG) om föreskrifter och villkor för strukturåtgärderna inom fiskerisektorn [KOM(1998)0728 - C4-0101/99-98/0347(CNS)], -A4-0191/99 av Barón Crespo för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om förslaget till rådets förordning om samordning av stödet till kandidatländerna inom ramen för strategin inför anslutningen [KOM(1998)0551 - C4-0606/98-98/0094(CNS)], -A4-0214/99 av Sonnevold för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning (EG) om gemenskapsstöd för åtgärder inför anslutningen för jordbruk och landsbygdsutveckling i kandidatländerna i Central- och Östeuropa under perioden före anslutningen [KOM(1998)0153 - C4-0244/98-98/0100(CNS)], -A4-0238/99 av Walter för utskottet för regionalpolitik om förslaget till rådets förordning om inrättande av ett instrument för strukturpolitiska åtgärder inför anslutningen [KOM(1998)0138 - C4-0301/98-98/0091(CNS)], -A4-0146/99 av Tomlinson för budgetutskottet om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG, Euratom) nr 2728/94 om upprättande av en garantifond för åtgärder avseende tredje land [KOM(1998)0168 - C4-0302/98-98/0117(CNS)], -A4-0229/99 av Görlach för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) till landsbygdens utveckling [KOM(1998)0158 - C4-0297/98-98/0102(CNS)], -A4-0213/99 av Mulder för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken [KOM(1998)0158 - C4-0298/98-98/0112(CNS)], -A4-0231/99 av Graefe zu Baringdorf för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om upprättande av gemensamma bestämmelser för system för direkt stöd inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken [KOM(1998)0158 - C4-0299/98-98/0113(CNS)], -A4-0212/99 av Garot för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött [KOM(1998)0158 - C4-0294/98-98/0109(CNS)], -A4-0232/99 av Goepel för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslagen tillI. rådets förordning (EG) om den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter [KOM(1998)0158 - C4-0295/98-98/0110(CNS)], II. rådets förordning (EG) om ändring av förordning (EEG) nr 3950/92 om införande av en tilläggsavgift inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter [KOM(1998)0158 - C4-0296/98-98/0111(CNS)], -A4-0215/99 av Fantuzzi för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslagen tillI.rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 1766/92 om den gemensamma marknaden för spannmål och om upphävande av förordning (EEG) nr 2731/75 om fastställande av standardkvaliteter för vanligt vete, råg, korn, majs och durumvete [KOM(1998)0158 - C4-0292/98-98/0107(CNS)], II. rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 1766/92 om upprättande av ett stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor [KOM(1998)0158 - C4-0293/98-98/0108(CNS)], -A4-0223/99 av P. Martin för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om den gemensamma organisationen av marknaden för vin [KOM(1998)0370 - C4-0497/98-98/0126(CNS)], -A4-0230/99 av Colom i Naval för budgetutskottet om-meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om upprättandet av en ny budgetplan för år 2000-2006 [KOM(1998)0164 - C4-0304/98]och- om rapporten om genomförandet av det interinstitutionella avtalet om budgetdisciplin och förbättring av budgetförfarandet av den 29 oktober 1993 - förslag inför avtalets förnyande (KOM(1998)0165 - C4-0305/98), -A4-0265/99 av Kellett-Bowman för budgetutskottet om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 2236/95 om allmänna regler för gemenskapens finansiella stöd på området för transeuropeiska nät [12254/98 - C4-0006/99-98/0101(COD) - f.d. 98/101 (SYN)].Ändrat förfarande efter ikraftträdandet av Amsterdamfördraget.
Colom i Naval
Herr ordförande! Jag vill ställa en ordningsfråga. Sessionstjänsten har informerat oss om att denna gemensamma debatt om Agenda 2000 kommer att inledas med ett uttalande av rådet och kommissionen och därefter kommer de första talarna att vara från grupperna, inte föredragandena. Jag frågar om detta är korrekt och vad det grundar sig på, för det är ett fullständigt onormalt förfarande. Jag kan inte under 14 år i kammaren - för att vara exakt - komma ihåg att grupperna vid något betänkande om budgeten har talat först och därefter föredraganden. Jag skulle vilja veta om detta är korrekt och vilken ordning vi skall följa.

Ordföranden
Beslutet i denna fråga fattades på ordförandekonferensen, och det är bindande för oss, så vi kommer att gå vidare.

Verheugen
Herr ordförande, mina damer och herrar! Berlinpaketet om Agenda 2000 innehåller med sina över 680 miljarder euro den mest omfattande reformen av EU: s politik i unionens historia. Hit hör en solid ekonomisk ram fram till år 2006, substantiella reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturpolitiken samt ändringar av beslutet om egna medel, i vilket större hänsyn kommer att tas till medlemsstaternas ekonomiska förmåga och bidra till en mer rättvis fördelning av bördan.
Med slutförandet av Agenda 2000 iakttog man vid Europeiska rådet i Cardiff den fastlagda tidsplanen och bevisade Europeiska unionens handlingsförmåga under försvårade villkor. Enandet, som skedde i rätt tid, jämnar vägen för utvidgningen österut. Det är också en viktig förutsättning för en kontinuerlig fortsättning av strukturpolitiken från och med den 1 januari 2000. Jag vill än en gång kort belysa grunddragen i reformen. Gemensamt jordbruk: Berlinpaketet innehåller den hittills mest långtgående reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det stegvis och genom direktbetalningar kompenserade närmandet av stödpriserna till världsmarknadsnivån förbereder våra företag för den ytterligare liberaliseringen av världshandeln som avtecknar sig. Till de centrala beståndsdelarna i reformpaketet hör utbyggnaden av politiken beträffande landsbygdsutvecklingen, inklusive det förbättrade stödet till miljövänliga odlingsmetoder.
Beträffande strukturpolitiken: Den tydliga åtstramningen av strukturpolitiken med hjälp av inre koncentration, nämligen färre stödmål och färre gemenskapsinitiativ, och med hjälp av en koncentration av stödkulisserna, medför en effektivitetsökning. Strukturmedlen koncentreras på de regioner som har verkliga behov, framför allt genom en tydlig prioritering av mål 1, och med hjälp av Sammanhållningsfondens fortsatta arbete. Ytterligare en tyngdpunkt läggs vid bekämpandet av arbetslösheten. Här ökas medlen avsevärt för mål 3, där man stöder sysselsättningsåtgärder. År 2000-2006 står totalt 24 miljarder euro till förfogande för detta.
Beträffande finansieringssystemet: Europeiska rådet har erkänt att det existerar en obalans i finansieringen av unionens budget, och planerat ändringar för det befintliga systemet med egna medel, som i högre utsträckning kommer att ta hänsyn till medlemsstaternas finansiella förmåga och på så vis leda till ökad rättvisa avgiftsmässigt. Ur rådets synvinkel är det särskilt viktigt att man trots dessa omfattande reformer lyckats stabilisera utgifterna. Den övre gränsen för EU: s utgifter ligger kvar på 1, 27 procent av Europeiska unionens bruttonationalprodukt, och denna övre gräns kommer inte heller i fortsättningen att överskridas.
Utgifterna för år 2006 kommer att motsvara 1, 13 procent av EU: s bruttonationalprodukt. Detta ligger på 1999 års värdenivå. De fram till 2006 föreslagna medlen för utvidgningen ingår i dessa siffror; de finns redan med i dessa 1, 13 procent. Utgifterna för EU med 15 medlemmar fram till år 2006 skall uppgå till 686 miljarder euro, och kommer att hållas på ett konstant realvärde, dvs. vi kommer för första gången att uppnå det som vi redan har uppnått i medlemsstaterna, en strikt budgetdisciplin, strikt utgiftsdisciplin och begränsning av budgetökningen, anpassat efter ekonomiska mallar; vi kommer nu också att uppnå det på europeisk nivå.
Jordbruksutgifterna begränsas reellt till i genomsnitt 40, 5 miljarder euro per år för marknadsåtgärder plus ca 13 miljarder euro för landsbygdsutveckling under tidsperioden 2000-2006. Detta betyder att jordbruksutgifterna stabiliseras på 1999 års nivå. Reformpaketet Agenda 2000 utgör ett stort steg i riktning mot en utvidgning. För jordbrukspolitiken uppnår vi att jordbruket genom en starkare orientering mot världsmarknaden och omvärlden redan i dag får viktiga grundvalar för att planera inriktningen av sin jordbruksproduktion. Detta underlättar integrationen på den europeiska inre marknaden.
Som hjälp till föranslutningen har ca 22 miljarder euro ställts till förfogande, jämte ytterligare 58 miljarder euro för utgifter som gäller utvidgningen, vilket innebär att det inom finansieringsperioden står 80 miljarder euro till förfogande för utvidgningen, som dock enbart kan utbetalas om en utvidgning faktiskt äger rum. Dessa medel kan inte överföras till andra ändamål.
Vad gäller finanserna har jag redan påpekat att vi ligger kvar under den övre gränsen för de egna medlen, dvs. vi har ett avsevärt finansiellt spelrum om 0, 14 procent av EU: s bruttonationalprodukt för oförutsedda utgifter. Nu beror allt på att de politiska besluten genomförs snabbt med hjälp av de nödvändiga rättsakterna, alltså att lagstiftningsförfarandet sker i vederbörlig ordning.
Jag vill påpeka allas vårt ansvar för att detta historiska reformverk skall lyckas. Beslutet om Agenda 2000 ligger nu hos Europaparlamentet. Jag vill påpeka att det samrådsförfarande som har avtalats mellan det österrikiska ordförandeskapet och parlamentet har visat sig vara ett utomordentligt framgångsrikt och meningsfullt förfarande. Parlamentet har regelbundet och uttömmande underrättats om hur arbetena med Agenda 2000 har fortskridit, och parlamentets impulser har tagits med i kommissionens och rådets överläggningar. Det har inte bara funnits ett tankeutbyte, utan det har faktiskt förekommit en process med ömsesidig påverkan, som jag har uppfattat som utomordentligt viktig, och som också i stor utsträckning närmat sig parlamentets uppfattning om sig självt som ett gestaltande organ.
Jag är därför full av tillförsikt för att Europaparlamentet, när det skall beslutas om förordningarna rörande strukturfonderna och Sammanhållningsfonden, kommer att tillvarata sina rättigheter att medverka på ett ansvarsfullt sätt. Jag vill än en gång påpeka att ordförandeskapet har gjort avsevärda ansträngningar för att uppnå ett för alla sidor bra och tillfredsställande resultat, inte bara för parlamentet, utan också för medlemsstaterna. Om ni tillåter mig ett personligt påpekande här - för mig är det ju förmodligen mitt sista framträdande i Europaparlamentet - är det ändå intressant att se att en sådan agenda som Agenda 2000 naturligtvis också är en kamp om fördelningen mellan medlemsstaterna. Det är väldigt mycket pengar som skall fördelas. Därför var det egentligen inte ägnat att förvåna att det före toppmötet i Köln från det ena eller andra hållet utövades kritik mot ordförandeskapets strategi och sätt att leda förhandlingarna, men efter toppmötet i Berlin är situationen en helt annan.
Från alla europeiska huvudstäder kommer det enhälligt beröm och godkännande, vilket visar att vi har uppnått det vi ville. Det fanns i Berlin inte några segrare, och det fanns inga besegrade. Alla har gett sitt bidrag till kompromissen, och alla har också fått ut något av denna kompromiss. Jag tror att jag nog därför har rätt när jag säger att det var ett framgångsrikt toppmöte.
Jag vill tacka alla utskottsledamöter, ordförandena i de deltagande utskotten och föredragandena i parlamentet, för det goda samarbetet under de senaste månaderna. Jag tror inte det är nödvändigt att här göra en detaljerad lista över de många ändringsförslag som parlamentet har lagt fram och som rådet har införlivat. Dem känner ni alla till.
Men jag vill hänvisa till det senaste exemplet på rådets kompromissbenägenhet gentemot parlamentet, nämligen fortsättningen på gemenskapsinitiativet Urban, som på Europaparlamentets begäran nu kommer till stånd. Även när det gäller finansieringen av Urban kunde man med hjälp av en kompromiss komma fram till en lösning. Rådet har dessutom förklarat sig berett att i sinom tid förhandla om att ställa uppemot 200 miljoner euro till förfogande från budgetens flexibilitetsreserv som kompensation för innovativa åtgärder. Detta är ett bra exempel på ett lyckat samarbete mellan rådet och parlamentet.
Jag har också personligen arbetat mycket för att denna agenda skall komma till stånd, och vädjar därför till er att rösta för föreliggande paket. Jag tror att båda sidor - rådet och parlamentet - har gjort sitt yttersta. Ingen kan bestrida att det finns ouppfyllda önskningar. Även på vår sida, på min sida, på ordförandeskapets sida, finns det ouppfyllda önskningar. Men vi får aldrig glömma att ett sådant förhandlingsresultat är just det som femton medlemsstater vid en viss tidpunkt kan åstadkomma gemensamt, och mer kunde inte vi femton göra. Vi skulle ha kunnat göra många saker med fjorton, många med tretton och många med tolv, men inte med femton medlemsstater. Det som föreligger här är det som de femton för ögonblicket kan åstadkomma. Parlamentet kan mer, det vet jag, men ni bör i ert beslut inte bortse från att medlemsstaterna är fast övertygade om att de har gått ända till gränsen för sin förmåga.
Det ligger också i människornas intresse, i europamedborgarnas intresse, att de nödvändiga förordningarna börjar tillämpas och att det inte inträffar någon mer försening. Många regioner i Europa måste ställa in sig på det som ändrats i och med Agenda 2000. Vi bör inte ställa dem inför någon period av förvirring eller ovisshet. Jag tackar för er uppmärksamhet!
Applåder

Wulf-Mathies
Herr ordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar ledamöter! Antagandet av Agenda 2000 äger rum mot bakgrund av kriget i Kosovo. Ingenting kunde bättre tydliggöra hur viktigt det är att säkra och fördjupa den europeiska integrationen. Som den europeiska historien har visat, behövs det mycket mer än frånvaro av krig, för att samhällena på sikt skall kunna utvecklas fredligt. Demokrati, aktning för de mänskliga rättigheterna, tolerans, säkerhet samt ekonomisk och social stabilitet är grundvalarna för EU: s framgång och det personliga välmåendet för var och en.
Den humanitära katastrofen i Kosovo gör utvidgningen åt öster och den demokratiska och ekonomiska stabiliseringen på Balkan ännu mer aktuell, inte bara med tanke på människorna i Central- och Östeuropa, utan med tanke på vår egen säkerhet. Det finansiella säkrandet av utvidgningsprocessen med hjälp av Agenda 2000 och den positiva signal, som gemenskapen därigenom ger de stater som vill ansluta sig, kan mot denna bakgrund inte värderas högt nog. Men det krävs mer av oss, och därför är det riktigt och nödvändigt, att rådet utöver Agenda 2000 har förklarat sig villigt att i förekommande fall täcka de extra finansiella behoven för Balkan genom att revidera budgetplanen.
Europa har hittills kunnat utveckla en samhällsmodell som vittgående garanterar demokrati, kulturell mångfald, konkurrenskraft och solidaritet. Detta har de tre pelarna - den inre marknaden, EMU och främjandet av den ekonomiska och sociala sammanhållningen - bidragit till. Agenda 2000 säkrar dessa grundpelare och möjliggör en vidareutveckling av den europeiska modellen för framtiden.
Parlamentets antagande av Agenda 2000 avslutar en tvåårig intensiv diskussions- och förhandlingsprocess. Genom att så att säga tillämpa Amsterdamfördraget i förväg - så vill jag uttrycka mig - har rådet, kommissionen och Europaparlamentet, i en process där de närmar sig varandra, bevisat att det är möjligt att i ett positivt spänningsförhållande uppnå resultat, som totalt sett leder EU framåt. Detta ändras inte heller av det faktum att det handlar om en äkta kompromiss, där inte alla kunde genomtvinga sina idéer optimalt, en kompromiss, som på vissa områden leder till mer tillfredsställande resultat än på andra områden.
Låt mig tacka de deltagande ordförandeskapen, i synnerhet rådets ordförandeskap och förbundskansler Schröder, för att de i de utdragna förhandlingarna har lyckats få till stånd enighet mellan medlemsstaterna. Det var en europeisk framgång i en svår stund. Men låt mig också tacka parlamentet inte bara för talrika förbättringar av de ursprungliga förslagen, utan framför allt för den konstruktiva hållning och den höga grad av flexibilitet som möjliggjorde en så snabb enighet.
Jag har redan sagt att inte allt ordnades på samma tillfredsställande sätt. Franz Fischler kommer senare att gå in i detalj på det när det gäller jordbrukspolitiken. Kommissionen beklagar att man i Berlin inte lyckades att åtminstone anta de reformer, som redan beslutats av jordbruksministrarna. Försvagandet av reformerna inom spannmåls- och mjölksektorn väcker en rad frågor. Revideringsklausulen beträffande spannmålsområdet visar att stats- och regeringscheferna själva inte har uteslutit möjligheten, kanske till och med nödvändigheten, av förbättringar i efterskott.
Framflyttandet av mjölkreformen till slutet av perioden 2000-2006 skjuter endast upp kostnaderna för reformen till nästa finanseringsperiod, men marknadens obalans undanröjs inte. Jag anser dock att det är positivt att rådet med den andra pelaren, med utbyggnaden av politiken till förmån för landsbygden, har införlivat kommissionens förslag i nästan oförändrad form. Därigenom stärks inte bara den hållbara utvecklingen av landsbygden, utan det blir också möjligt för Europaparlamentet att inleda sitt medbeslutande i jordbruksfrågorna, ty dessa utgifter kommer i framtiden att redovisas som icke-obligatoriska utgifter. Därmed har alltså även en av parlamentets väsentliga punkter uppfyllts. Den därigenom nödvändiga uppdelningen av den klassiska jordbruksriktlinjen i två underrubriker kommer att skärpa budgetdisciplinen i fråga om organisationen av marknaden. Totalt sett är dock jordbruksreformen ett viktigt steg mot ett mer konkurrenskraftigt jordbruk i Europa.
Den andra stora pelaren i Agenda 2000 är reformen av den regionala politiken och sammanhållningspolitiken. Det är ett tecken på det goda samarbetet mellan alla deltagare att man med denna reform stärker politiken för en social och ekonomisk sammanhållning i Europeiska unionen.
Även om de finansiella medlen för nästa stödperiod fortfarande ligger kvar något under kommissionens ursprungliga förslag, är det en väsentlig framgång att den uppnådda graden av gemenskapssolidaritet med de fattigaste och mest struktursvaga regionerna inom unionen bibehålls utan nedskärningar, och att Sammanhållningsfonden kvarstår. Här är det, tror jag, viktigt att framhäva att strukturfonderna med sin sjunkande utgiftsprofil ger ett väsentligt bidrag till budgetkonsolideringen, även om gemenskapens solidaritet ligger säkrad på den högsta nivån från föregående stödperiod, nämligen stödintensiteten för 1999, för de mest struktursvaga regionerna. Detta var enbart möjligt därför att man denna gång lyckats att verkligen genomtvinga koncentrationsprincipen. De mest struktursvaga regionerna inom mål 1 erhåller inte bara två tredjedelar, utan denna gång till och med 70 procent av alla strukturfondsmedel.
Kriterierna för bidragsberättigandet och intensiteten är inte bara objektiva och öppna, utan de iakttas också strikt och utan undantag, och jag tror att detta är en väsentlig punkt, som också kommer att ha betydelse i framtiden.
Vid genomförande och förvaltning satsar vi i framtiden konsekvent på decentralisering, på en klar fördelning av uppgifter och ansvar, på en utbyggnad av partnerskapet på alla nivåer och en substantiell förbättring av övervakning, kontroll och utvärdering. Eftersom Europeiska revisionsrätten och även parlamentets budgetutskott har bedömt just dessa beståndsdelar i kommissionens förslag positivt, är jag full av tillförsikt för att det därigenom skapats förutsättningar för att kommissionen, Europaparlamentet och revisionsrätten i framtiden bättre än tidigare skall kunna kontrollera hanteringen av finanserna och effekten av de satsade medlen.
Men till koncentrationsprincipen hör framför allt koncentrationen på de politiska prioriteringarna i unionen. Tyngdpunkten inom alla strukturfonder kommer därför att ligga på att skapa framtidssäkra arbetstillfällen, och det betyder en sysselsättningsintensiv tillväxt, stärkande av konkurrens- och innovationsförmågan i regionerna, hållbar utveckling och främjande av kvalifikationer och jämställdhet. Detta gäller i synnerhet för Europeiska socialfonden, som Padraig Flynn sedan kommer att yttra sig om i detalj.
Som instrument för arbetsmarknadspolitiken och utvecklingen av humanresurserna blir den samtidigt till en kärnpunkt för den europeiska sysselsättningsstrategin och för en aktiv arbetsmarknadspolitik. Jämställdhet för alla när det gäller tillgång till arbetsmarknaden, livslångt lärande, anpassningsförmåga hos arbetstagare och företag och positiva åtgärder för kvinnor är därför viktiga tyngdpunkter. Framgångsrik strukturpolitik är inte möjlig utan en utbyggnad av partnerskapet. Här är kommissionen fullständigt överens med Europaparlamentet, och jag är säker på att parlamentet även i framtiden kommer att se till att det tas tillräcklig hänsyn till detta i det dagliga arbetet för att genomföra reformen av strukturfonderna.
Till partnerskapet mellan kommissionen och parlamentet hör också den code of conduct , som vi har enats om. Parlamentet har också genomdrivit att man sammanför alla fiskeristrukturåtgärder under rubrik 2, med en helgjuten övergripande planering. I sista minuten, det har Verheugen redan påpekat, var det också möjligt att stärka den stadspolitiska dimensionen i strukturfonderna genom det av parlamentet begärda fjärde gemenskapsinitiativet Urban.
Agendan är också en nödvändig förutsättning för utvidgningsprocessen. Genom stödet inför anslutningen och den stegvisa integreringen av de central- och östeuropeiska staterna mobiliseras genom agendan ett paket om 80 miljarder euro för den ekonomiska utvecklingen i Central- och Östeuropa. Den stöds därvid av beprövade instrument för avveckling av infrastrukturunderskott inom transport- och miljöområdet, och kommer att bidra till att dessa instrument på ett effektivt sätt knyts samman med de befintliga instrumenten Phare och Interreg.
Det är viktigt för genomförandet av Agenda 2000-paketet att man genom det nya interinstitutionella avtalet skapar en solid sjuårig finansram. I förhandlingarna kunde man enas på följande punkter. Genom att begränsa utgifterna bidrar EU till en konsolidering av budgetarna i hela Europa. Samtidigt säkras finansieringen av gemenskapens politik på medellång sikt.
Dessutom förbättras fördelningsrättvisan i finansieringssystemet. Jag vet att alla ledamöter ännu inte har låtit sig övertygas av det föreslagna interinstitutionella avtalet. Därför vill jag påpeka att det också ligger i parlamentets intresse att genomförandet av Agenda 2000 inte äventyras av risken för årliga budgetkonflikter. Erkki Liikanen kommer senare att bekräfta det än en gång ur sin synvinkel.
Kommissionen betraktar det i varje fall som en särskild insats av Europaparlamentet att den erforderliga utgiftsdisciplinen inte drabbar de fattigaste i gemenskapen, och att denna utgiftsdisciplin samtidigt gör det möjligt för oss att åstadkomma ett betydelsefullt utvidgningspaket, samt att vi för de interna politiska områdena och förvaltningsuppgifterna har uppnått ytterligare spelrum för att å ena sidan målinriktat komplettera den påbörjade ekonomiska utvecklingen och sysselsättningsutvecklingen, och å andra sidan sätta förvaltningen i stånd att också faktiskt ta på sig de nya uppgifterna. Med tanke på de debatter vi haft under de senaste månaderna tror jag att det är ett viktigt gemensamt mål.
Agenda 2000 omfattar med sina reformer politiska områden inom Europeiska unionen, som riktar sig direkt till medborgarna. För många människor öppnar dessa förslag nya perspektiv för dem personligen. Det är ert privilegium att genom att godkänna lagstiftningsförslagen rörande Agenda 2000 få lägga en viktig grund inte bara till att uppfylla förväntningarna hos våra medborgare, utan också till framtidens Europa. Jag hoppas därför på stort samtycke och tackar å hela kommissionens vägnar för det utmärkta samarbetet om Agenda 2000-paketet med Europaparlamentet.
Applåder

Ordföranden
Tack, kommissionär Wulf-Mathies.
Debatten kommer att återupptas kl. 15.00 i eftermiddag.

Ordföranden
Herr Skinner har ordet för en ordningsfråga.

Skinner
Herr ordförande! Rådets företrädare enades i går om ett kraftfullt förbud mot vit asbest i hela Europeiska unionen, men det finns ändå farhågor för att undertecknandet av detta dokument, som parlamentet har stor del i, kommer att fördröjas onödigt länge. Är det möjligt för oss att använda oss av er förmedling för att uppmuntra kommissionen att vidta de åtgärder som krävs för att undvika onödiga fördröjningar?

Ordföranden
Tack så mycket. Jag skall göra det.

Omröstning
Ordföranden
Jag gratulerar den utnämnda ordföranden.
Parlamentet ger honom stående ovationer.

Välkomsthälsning
Ordföranden
På initiativ från Cox, välkomnar jag med stor glädje Dedaj, ordförande för Kosovos liberala parti och vice ordförande i Kosovos parlamentet, vilken har tagit plats på åhörarläktaren.
Livliga och ihållande applåder

Omröstning (fortsättning)
Fayot
Herr ordförande! Jag anser inte att man kan misstänka mig för att vilja sätta stopp för en ledamotsstadga med hjälp av regelmässiga knep. Jag skulle ändå vilja säga, i egenskap av ordförande i utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet samt med stöd av artikel 25 i arbetsordningen, att jag anser ändringsförslagen 2 och 25 vara otillåtliga. Enligt min mening syftar dessa två ändringsförslag till att ersätta åtminstone två punkter, om inte tre, i den resolution som läggs fram för oss, och därmed anser jag att de inte är tillåtliga.
Jag skulle för övrigt vilja säga att parlamentet inte gör sig självt en god tjänst genom att till det yttersta tänja på arbetsordningen för att nå politiska mål. Samtidigt ställer jag mig positiv till att vi så snart som möjligt får en stadga för ledamöter av Europaparlamentet, men inte med hjälp av en överträdelse av parlamentets förfaranden och arbetsordning.
Applåder

Ordföranden
Herr Fayot! Vi har granskat ifrågavarande ändringsförslag mycket ingående. De syftar inte till att ersätta textens alla delar helt och hållet, utan endast en del av texten.
Blandade reaktioner
Av det skälet, och efter att ha rådgjort med de behöriga tjänsteenheterna, har vi kommit fram till att de är tillåtliga. För övrigt var man inom utskottet för rättsliga frågor tveksam; i ett mycket likartat fall genomförde detta utskott en omröstning om en av de föreslagna texterna, som avslogs.

Rothley
Herr ordförande! Jag delar kollegan Ben Fayots uppfattning: Det är oansvarigt att anta en stadgetext, som inte kunnats granskas i utskotten!
Applåder
Men jag vill göra ännu ett påpekande om arbetsordningen. Jag har fått den officiella omröstningslistan. Jag ser att ni för stycke 1 vill börja med ändringsförslag 2. Jag vill påpeka att det finns ett ändringsförslag 27 från min grupp, i vilket föreslås att stycke 1 skall strykas. Det finns knappast något förslag som går längre än till att ett stycke stryks. Därför ber jag er att först rösta om ändringsförslag 27.
Applåder

Ordföranden
Herr Rothley! Även om sessionstjänsten säger att de andra ändringsförslagen avviker mer från texten anser jag, liksom ni, att det som gör att ett stycke bortfaller är alltid det som mest är mest långtgående i förhållande till texten. Därför vet naturligtvis var och en därefter vad han eller hon skall rösta på. Här dömer vi inte omröstningarna på förhand, vi försöker att följa arbetsordningen. Jag tycker att ett ändringsförslag som syftar till att ett stycke skall bortfalla alltid är mer långtgående än ett ändringsförslag som syftar till att byta ut det mot andra. I enlighet med föredragandens påpekande, kommer vi alltså att först rösta för ändringsförslag 27, som syftar till att detta stycke skall bortfalla. Jag är mycket ledsen, men jag måste hålla mig till arbetsordningen. Vi börjar alltså med omröstningen om ändringsförslag 27. Ursäkta mig, men vi har en lång omröstning framför oss och vi måste genomföra den på ett lugnt sätt. Vi kan inte nu sätta i gång med en debatt om arbetsordningen. Jag är mycket ledsen, men vi måste gå över till omröstningen.

Martinez
Herr ordförande! Jag tar ordet för att hänvisa till arbetsordningen med stöd av artiklarna 4 och 125.
Nästan samtliga franska ledamöter från National fronten är närvarande i kammaren. Vi kommer trots detta inte att delta i omröstningen om ändringsförslagen, av skäl som har att göra med ett grundläggande rättsligt problem, nämligen att vi är nationella ledamöter som företräder femton olika folk, inte ett enda europeiskt folk. Att godta en stadga för ledamöter av Europaparlamentet innebär en övergång från den internationella rättens juridiska status till en intern konstitutionell rättsstatus. Det säger vi nej till. Därför kommer vi inte att delta i omröstningen.
Blandade reaktioner

Ordföranden
Gott, ni utövar er rättighet. Vi noterar det faktum att ni är närvarande, men att ni inte deltar i omröstningen.

Lehideux
Herr ordförande! Bortsett från det faktum att jag anser det vara tämligen förvånande att man tvingas uppträda som på en marknadsplats, för att som ledamot få rätt att tala här i parlamentet, skulle jag bara vilja säga att det är första gången som jag i en kammare som denna ser att två olika uppfattningar framförs; en från de behöriga tjänsterna och den andra från ordföranden i utskottet för arbetsordningen, vilken är vald av sina likar, och att det är uppfattningen inom de aktuella tjänsterna som segrar.

Ordföranden
Nej, herr Lehideux, det är ordföranden och inte tjänsteenheterna som tolkar arbetsordningen, och därmed är beslutet helt och hållet mitt och under mitt ansvar. Det var ett sådant beslut som fattades. Som alltid annars åtar jag mig ansvaret för de beslut jag fattar, rätt eller orätt.
Parlamentet antog resolutionen.
(Applåder)

Wulf-Mathies
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Efter omröstningarna beträffande Rothleys betänkande om ledamotstadgan kan jag bara bekräfta att det yttrande som kommissionen har avgett i enlighet med artikel 190.5 i Amsterdamfördraget fortfarande gäller i oförändrat skick.
Applåder

Van Putten
Fru ordförande! Efter tio år är cirkeln sluten. Mitt första betänkande i denna kammare gällde den europeiska utvecklingspolitiken med avseende på Asien och Latinamerika. I det betänkandet, eller i kommissionens förslag, talades det inte alls om kvinnor, mänskliga rättigheter, ursprungsbefolkningars rättigheter eller miljö. Det saknades helt. De orden förekom inte i texten. I dag är det frågor som utgör grunden för den europeiska utvecklingspolitiken. Vi röstade nyss om mitt senaste betänkande, i vilket en budgetpost för miljöpolitik i förhållande till utvecklingspolitiken inrättas. Härmed vill jag tacka alla kolleger så hjärtligt för det samarbete som jag fått vara med om under de senaste tio åren.

Ordföranden
Jag har ett meddelande till er. De ledamöter som absolut måste lämna sammanträdet ombeds lämna sina kort i poströstningslådan.
Eftersom det är min uppgift att delge er detta meddelande och det är sista gången som jag leder omröstningarna tillsammans med er, skulle jag vilja ta tillfället i akt och säga att jag verkligen har uppskattat ert samarbete. Mina varmaste lyckönskningar till er alla.
Stående applåder för Fontaine

Berès
Fru ordförande! Vi kanske skulle bjuda in Romano Prodi att närvara vid våra röstförklaringar, men jag kan tänka mig att detta är en situation som inte kommer att upprepas under nästa mandatperiod.
Jag vill bara vända mig till honom och å de franska socialisternas vägnar säga att vi med stor majoritet har röstat för honom i dag. Samtidigt vill jag erinra honom om vårt engagemang för ett hjärtats Europa, ett solidaritetens Europa, och inte endast ett marknadernas Europa. Inskränkningen av statens roll, den blinda tron på att konkurrens eller avreglering kommer att skapa arbetstillfällen, dessa recept har vi redan prövat. Vi tror inte längre på dem. För att åter skapa arbetstillfällen vet vi att vi behöver mer tillväxt, ännu mer av den tillväxt som ger upphov till arbetstillfällen. Vi uppmanar Romano Prodi att komma med förslag som främjar det ändamålet. Samma sak gäller det sociala Europa, folk förstår inte varför vi inte gör framsteg.
Ett sista ord, fru ordförande. När ett krig utbryter på vår kontinent, kan vi inte förstå varför den religiösa mångfalden inte respekteras. För oss är konfessionsfriheten en av unionens grundprinciper. Principen om religiös icke-diskriminering är inskriven i vårt fördrag. Vi kommer att utvärdera Romano Prodi även vad gäller respekten för det åtagandet.

Lienemann
Fru ordförande, kära kolleger! Jag har röstat emot utnämningen av Romano Prodi. Hans uttalanden inför Europaparlamentet präglas av den mest klassiska liberalism, intetsägande och utan framtidsvisioner. Det finns ingenting i hans förklaringar som klart refererar till nödvändigheten av att försvara och förnya den europeiska sociala modellen. Ingenting om nödvändigheten av en ny balanserad pakt mellan arbetskraft och kapitalägare. Ingenting om fördelningen av rikedomar.
Det sociala Europa upptar inte hans tankar. Det är däremot någonting som miljoner européer är angelägna om. Han föreslår ingen seriös strategi till förmån för sysselsättningen, och nöjer sig med att låta antyda att han helt enkelt kommer att fullfölja samma monetaristiska makroekonomiska politik som har förts i åratal, och som inte har bevisats kunna befästa en stadig och varaktig tillväxt och få arbetslösheten att sjunka dramatiskt.
Han höll ett långt försvarstal om kravet på att fullfölja avregleringen, liberaliseringen av samtliga ekonomiska sektorer. Jag hörde inte honom försvara tjänster av allmänt intresse och den offentliga sektorn. Kort sagt, hans förpliktelser har inte mycket gemensamt med folkens hopp och förväntningar, folk som har uttryckt sin vilja till förändring genom att i flertalet länder rösta fram socialistiska eller socialdemokratiska regeringar. Till dem säger Prodi: " I morgon blir som i går" . Det kan vi inte acceptera.
Jag blir för övrigt förvånad över att se Prodi uttryckligen hänvisa till de kristna värdena som det arv vilket skall försvaras i Europa. Inte för att jag bestrider dem och inte för att jag förnekar Prodi hans religionsfrihet, men eftersom jag är angelägen om konfessionsfriheten, som just är en garant för denna grundläggande frihet för alla överallt, förväntar jag mig att en ordförande i kommissionen skall vaka över den principen, och i det avseendet hyser jag vissa tvivel.
Prodi har rätt att vara kristdemokrat, men jag förväntar mig att Europeiska unionen, där majoriteten regeringar för närvarande är från vänstern, skall ledas av en man som kan personifiera vänsterns ideal och politik. Så verkar det inte vara.

Ripa di Meana
Fru ordförande! Jag ger inte mitt förtroende till den nominerade ordföranden Romano Prodi eftersom han har rättfärdigat Natos krig genom att beteckna det som " nödvändigt" : ett europeiskt krig som inletts och bedrivits i strid med alla den internationella rättens principer, med förakt för Förenta nationerna. Natos krig i Jugoslavien bryter till och med mot Atlantpaktens inriktning på försvar, som uttrycks i dess grundfördrag.
På så sätt har en blodig och dunkel konflikt startat på vår kontinent, vars utgång ingen i dag kan förutse och inte heller bedöma konsekvenserna av för våra europeiska folks framtid.
Den nominerade ordföranden Romano Prodi hade kunnat komma med - och på så sätt påta sig en inflytelserik och balanserad roll, avgörande för kommissionens framtida arbete - ett upprop till parterna om ett omedelbart stopp för etniska massakrer och bombningar i den " europeiska själens" namn. Det gjorde han inte, utan förenade sig med förespråkarna för militärt ingripande och förlorade så ett dyrbart och emotsett tillfälle.
Applåder från vänsterbänkarna

Barros Moura
Jag röstade denna gång för, till skillnad mot förra gången i juli 1994 angående Santer. Tyvärr hade jag då inte fel, vilket händelserna kom att visa.
Jag hoppas att den politiska vilja Prodi uttrycker kommer att förverkligas, om att återfå den institutionella balansen för att kommissionen skall kunna återta den nödvändiga rollen som politisk pådrivare, och som ett självständigt organ gentemot de nationella regeringarna och de privata intressena. Därför måste Europaparlamentet också spela sin roll - för att undvika en tillbakagång till ett mellanstatligt Europa, med en " ledning" bestående av de stora medlemmarna.
Men vi kan inte låta bli att uttrycka vår djupaste undran och ogillande av den karaktärisering som Prodi gjorde (se sid. 11 i det fullständiga förhandlingsreferatet) av det europeiska medvetande som ligger till grund för den integration som har genomförts de senaste 50 åren, som ett exklusivt erede della cultura umanística e della cultura cristiana. Det är faktiskt en karaktärisering som förminskar den europeiska civilisationen genom att framför allt dölja de judiska och muslimska kulturella bidragen. Denna kristna karaktärisering är en oacceptabel historieförfalskning och också, under de nuvarande omständigheterna i Europa, ett oförlåtligt politiskt misstag.

Bernardini
I dag uttalar sig kammaren om utnämningen av Prodi som ordförande för Europeiska kommissionen. För min del kan jag inte annat än att avlägga en negativ röst och avstå från att ge honom mitt förtroende.
Herr Prodi! Ni kom som räddaren av en institution i sönderfall, som den person vilken skall uppfylla behovet av karisma i ämbetet. Men er erkänt starka personlighet kan inte särskiljas från era politiska mål. Efter att ha lyssnat till era uttalanden är jag beklämd.
Alltsedan början av mitt mandat har jag stridit för att få den rådande filosofin inom Bryssels verkställande makt att ge vika. Slagits för att det liberala Europa, marknadernas Europa, inte skall få företräde framför det sociala Europa.
Efter att ha lyssnat till er i går är jag besviken över att inte en enda gång ha hört en hänvisning till det sociala Europa. Inte ett enda ord om begreppet allmännyttiga tjänster, men däremot en eloge till den ekonomiska liberalismen.
Ni vägrar, herr Prodi, att ställa marknadens Europa i motsats till ett socialt Europa. Men är ni medveten om att unionsmedborgarna inte sluter upp kring den europeiska idén, om denna idé endast definieras i marknadstermer, en idé där individens plats är bannlyst.
Er svåra uppgift är att förankra Europa i ett nytt millennium, och jag kan inte föreställa mig att det 21: a århundradet kommer att innebära ett förnekande av det sociala Europa.
Ni lyckades med den enorma insatsen att ansluta ert land till euron. I samband med er utnämning uttryckte jag en önskan och en förhoppning om att få se er ge Europa dess rätta sociala dimension. Det har jag inte fått höra och ni har gjort mig besviken. Därför kan jag inte ge er fria händer att åta er denna funktion.

Blak
Undertecknade har i dag röstat emot ett godkännande av Romano Prodi som ny ordförande för kommissionen.
Prodi har inte på ett tillräckligt övertygande sätt erkänt behovet av ett socialt Europa. Vi har bara hört den gamla vanliga visan om fullständig liberalisering och mer tillväxt som en lösning på Europas problem. Han har inte gett uttryck för att han kommer att använda sig aktivt av de nya bestämmelserna i Amsterdamfördraget på miljö- eller sysselsättningsområdet. Prodis framtida planer för utvecklingen av Europa går också för mycket i en federal riktning. Han kommer bland annat arbeta för en utvidgning av det gemensamma försvars- och utrikespolitiska samarbetet i Europa. Ambitionerna på jämställdhetsområdet har tyvärr också varit lika med noll. Prodi har inte nämnt några planer för större jämställdhet mellan män och kvinnor, varken i kommissionskollegiet eller i generaldirektoraten.
Romano Prodis ambitioner på de mänskliga och sociala områdena är således för låga, för att undertecknade skall kunna rösta för ett godkännande.

Féret
Förra gången röstade jag för utnämningen av Jacques Santer som ordförande i kommissionen, eftersom jag ansåg att han hade varit premiärminister i ett litet land precis som mitt eget - men ett land som inte alls är lika drabbat av den utomeuropeiska invandringen, arbetslöshet och höga skatter - samtidigt som jag varnade honom för att ha accepterat de sämsta och de bästa i ledningen för de olika avdelningarna. De sämsta segrade.
Det tal som Prodi framförde var ytterst nedslående. Romano Prodi talade länge om penningens Europa. Inte ett ord om folkens Europa! Inte det minsta hopp om att bryta med den nuvarande världsordningen som har påtvingats av jänkarna. Inget fördömande, inte ens ett beklagande av Natos oacceptabla militära angrepp på en europeisk stat, ett Nato som blint dödar kvinnor och barn.
Jag kan inte uppriktigt skänka mitt förtroende till en politiker som har ställt sig på Europas fienders sida.

Ilivitzky
Jag röstade blankt vid utnämningen av kommissionens ordförande eftersom jag inte ansåg att jag kunde stödja Prodi. Hans framträdande i Europaparlamentet gjorde mig inte övertygad om att han är en rätt person att leda kommissionen under den kommande femårsperioden. Prodis utgångspunkt är att bygga en europeisk förbundsstat, vilket jag har svårt att acceptera.
Det som oroade mig mest i Prodis framträdande var hans uppfattningar om sysselsättningen, regleringen av arbetsmarknaden och om den offentliga sektorn. Han betonade flera gånger behovet av att avreglera arbetsmarknaden och utöka individuella avtal mellan arbetstagare och arbetsgivare. Den offentliga sektorn ansåg han vara för stor och krävde rationalisering av den och nedskärning av utgifterna. För förbättring av sysselsättningen å sin sida hade han bara fromma förhoppningar att komma med.
Prodi förespråkar kraftigt ett gemensamt europeiskt försvar. Han lyckades inte ge tillräckliga garantier för att EU: s alliansfria medlemsländer även i fortsättningen skulle kunna hålla sig utanför militärallianser.
Jag ansåg mig ändå inte kunna rösta emot utnämningen av Prodi, eftersom det skulle innebära en allvarlig fördröjning av tillsättningen av en ny kommission. I den här situationen är det viktigt att en ny kommission så snart som möjligt kan påbörja sitt arbete.

Lage e Marinho
Romano Prodi är inte en person som i utgångsläget tycks uppfylla de önskvärda kraven på ett starkt och aktivt ledarskap som krävs för Europeiska unionen. Andra personer har bättre möjligheter, genom sin stil och sitt sätt att tänka, att leda kommissionen. Trots det är hans erfarenheter från den italienska politiken, hans erkända personliga och politiska integritet och hans förmåga till dialog och till sammanjämkning viktiga egenskaper för att förkroppsliga det europeiska projektet.
De tal som har hållits i parlamentet ger undan för undan konturerna av en tanke om Europa med många positiva aspekter, framför allt önskan att garantera kommissionens självständighet och att ta itu med en djup reform av dess administrativa praxis. Vi understryker också den betydelse ordföranden Romano Prodi lägger vid Medelhavspolitiken, som han jämställer med utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa, och hans vilja att bidra med en större dynamik till den europeiska ekonomin och att minska arbetslösheten samt, vilket är väsentligt för oss, hans försvar av den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Vi noterar dock att de sociala aspekterna saknades nästan helt i hans anföranden, vilket vi tycker är oroande. Trots allt finns det skäl till att vi skall hysa positiva förväntningar på den nye kommissionsordföranden och därför har vi röstat för hans tillsättning. Vi hoppas nu att våra förväntningar stärks och att han blir den ordförande kommissionen behöver, efter den kraftlösa period vi har upplevt med Jacques Santer.
De portugisiska socialisterna stöder en stark kommission med förmåga att mobilisera européernas vilja, och som respekterar medborgarna och befolkningarnas legitima intressen, framför allt i små länder som Portugal. Vi kräver alltså en självständig kommission, som i bygget av gemenskapsinstitutionerna kan bidra med en balans mellan alla medlemsstater, små eller stora, i södra eller norra Europa.

Lindeperg
Jag hade beslutat mig för att rösta ja till utnämningen av Prodi som ordförande för Europeiska kommissionen, eftersom jag både var nöjd med rådets snabba och effektiva beslut och med den europeiska resningen hos en politiker som med bravur och stor skicklighet ledde den italienska regeringen under svåra förhållanden och förde Italien in i EMU.
Samtidigt oroades jag av gårdagens tal, vilket gjorde att jag avstod från att rösta: parlamentet, och särskilt min grupp, den socialistiska gruppen, har vid ett flertal tillfällen velat göra gällande kravet på att den ekonomiska och monetära pelaren skall uppvägas av en social pelare och ett beslutsamt engagemang för ett politiskt Europa.
Det jag hörde i går var en liberal trossats, som får mig att i högsta grad frukta att denna jämvikt inte kommer att stå högt upp på den kommande kommissionens dagordning. Dessutom fick min konfessionsfria uppfattning om politiken en törn.
Av dessa skäl avstod jag, men jag hoppas fortfarande att dessa farhågor inte kommer att bekräftas, och att det nya parlamentets vaksamhet och engagemang för ett socialt Europa avlägsnar föremålen för min oro.

Lindqvist (ELDR), Bonde, Lis Jensen, Krarup och Sandbæk (I-EDN)
Vi har röstat nej till utnämningen av Romano Prodi till kommissionens ordförande. Skälen för detta är följande:
Romano Prodi har uttalat sig för en federal utveckling av EU mot en sorts Europas Förenta stater. Han har gång på gång understrukit kravet på ett gemensamt försvar och därmed en militarisering av EU. I anföranden och svar på frågor har han påfallande ofta jämfört EU med USA för att skapa " balans över Atlanten" . Vi motsätter oss en utveckling mot " EU-staten" och menar att Europasamarbetet skall grundas på ett i huvudsak mellanstatligt samarbete mellan självständiga länder.
I samband med val av kommissionsordförande och kommission är möjligheten nu stor att genomföra reformer som stärker demokratin i EU. EU måste få en modern förvaltnings- och öppenhetslagstiftning enligt nordisk modell med öppna möten i ministerrådet, en offentlighetsprincip med rätt för var och en att ta del av offentliga handlingar, register i alla EU-institutioner och meddelarfrihet, dvs. rätt att informera medierna och andra utanförstående om oegentligheter och felaktigheter i förvaltningen.
Förutom en reform som ökar öppenheten måste även anställningssystemet i EU: s institutioner. Anställning skall ske efter ansökan och grunda på kvalifikationer och inte på politiska utnämningar. Alla anställda skall veta att kunskap och förtjänst och inte vänskap och förbindelser skall vara krav för anställning.
Kommissionen skall decentraliseras, så att de anställda får ansvar och kompetens som de kan leva upp till. Koncentrationen av ansvar till ett fåtal måste brytas. En tjänstemannareform måste genomföras som innebär att EU-privilegier rensas ut. Det är inte försvarbart att en anställd i EU får tre gånger så mycket betalt för samma jobb som i någon medlemsstat, diplomatstatus med straffrihet och övriga förmåner.
Lönen till kommissionens ordförande bör också sänkas före utnämningen. En kommissionär bör avlönas som en minister från det land han eller hon representerar. Flyttkostnader skall betalas efter kostnadsberäkning och inte genom två månaders extra lön på ca 360 000 kronor.
EU måste koncentrera sig på de stora frågorna, skilja ut stort från smått och genomföra en verklig decentraliseringsreform, som innebär att frågor som inte bör behandlas på EU-nivå återförs till medlemsstaterna. Samtliga dessa förslag på reformer bör genomföras. Något sådan löfte har inte givits.
Vår vision är fria europeiska folk i demokratiernas och mångfaldens Europa. Vi vill inte ha ett Europas Förenta stater, utan ett nationernas Europa.

Mutin
Efter Romano Prodis förklaring inför parlamentet kan man inte tvivla på hans vilja att sanera och förbättra kommissionens organisation, men man kan inte heller hysa tvivel om hans vilja att fullfölja uppbyggnaden av ett liberalt Europa, där man inte längre tar hänsyn till arbetstagarnas plats: inte ett ord om den sociala dialogen, inte ett ord om den offentliga sektorn, inte ett ord om nödvändigheten av att upprätta en grund med grundläggande sociala rättigheter, förutan vilka vi kommer att få se omlokaliseringar genom skattedumpning. Att Romano Prodi bl.a. utsågs av 11 socialistiska eller socialdemokratiska regeringar visar tydligt att det sociala Europa inte prioriteras och att den liberala linjen inte har övergivits.
Samtidigt är jag övertygad om att de europeiska medborgarnas rättigheter inte kommer att utvecklas om vi inte bygger upp ett starkt politiskt Europa, grundat på principen om konfessionsfrihet. För det ändamålet måste vi återuppliva klyftan mellan högern och vänstern, göra parlamentet till en genuin politisk instans och inte eftersträva samförstånd, på det sätt som regeringarna gjorde när de nominerade Prodi. Av den anledningen uttalar jag mig mot utnämningen av Prodi till chef för den verkställande kommissionen.

Paillier
Jag hade svagheten att tro att kommissionens framtida ordförande, Romano Prodi, skulle ge oss ett högt syftande budskap, mot bakgrund av kriget i Kosovo och för att komma ur den institutionella och politiska kris som ledde till kommissionens avgång.
Utöver allmänna ordalag och löftet om en rigorös och öppen förvaltning, fann jag tyvärr endast skäl till oro.
Efter Jacques Delors och den mycket liberale kommissionären Bangemann, offrar sig nu Prodi för myten om Internets allsmäktighet och informationsteknikens motorvägar, och lovar oss paradiset: " att överbrygga det avstånd som skiljer oss från Förenta staterna" .
För att möta dessa globala utmaningar bör vi oundvikligen " reformera welfare- modellen" , " se över arbetsmarknadsbestämmelser och yrkesregler, i syfte att avlägsna hindren för tillträde till marknaden och [...] skapa en anställningsform som är lättare att anpassa efter den ekonomiska tillväxten" !
Detta innebär, fortsätter Prodi, att vi naturligtvis måste " göra de offentliga myndigheternas närvaro mindre tyngande" . Trots det första svidande misslyckandet med det multilaterala avtalet om investeringar (MAI), anammar Prodi kommissionär Leon Brittans ideologi: " Europeiska unionen bör fullfölja den multinationella avregleringen inom ramen för WTO. Vi vill förhindra varje ansats till protektionism..." . Kommer den framtida kommissionen, i likhet med Förenta staterna, att betrakta miljöregler och sociala klausuler som protektionistiska åtgärder? Det krävs dock att de blir en del av handelns mekanismer, så att globaliseringen grundas på samarbete och solidaritet med de fattigaste länderna och regionerna.
Men nådastöten mot ett framåtblickande europeiskt projekt är kanske hans uppfattning om den europeiska kulturen, som han verkar jämställa med det förgångna och begränsa till sitt eget kulturarv. Inför framtiden vänder han sig till " kraften i den amerikanska kulturen, i ordets vida bemärkelse, [som] på ett symboliskt sätt uttrycks genom massmedia; en del anser att den amerikanska kulturen skulle kunna utgöra en referens för ett Europa som söker sin själ. Det finns ingenting upprörande i den tanken...!" Detta innebär - några månader före förhandlingarna inom WTO - att Europa enligt Prodi abdikerar innan det ens har fört en politisk strid!
Flexibilitet och anpassningsbarhet på arbetsmarknaden, misstro gentemot den offentliga sektorn, lojalitet för den amerikanska kulturen; detta är den europeiska liberala hymn som Romano Prodi stämmer upp.
Jag har därför röstat emot godkännandet av honom som kommissionens ordförande.

Papakyriazis
Europaparlamentets godkännande i dag av Prodi som ordförande för Europeiska kommissionen (som jag med stor glädje röstade för) innebär en ny era för Europeiska unionen, i den svåra tid som Europa och hela världen nu går igenom. Europeiska unionen måste också nu, i samband med EU-valen den 13 juni 1999, bekräfta sitt orubbliga engagemang i principerna för demokrati, solidaritet, rättvisa, insyn, stabilitet och fred.
Europas medborgare (i de 15 medlemsländerna men även i ansökarländerna i Östeuropa samt Cypern) förväntar sig och fordrar att Europeiska unionen skall bli en verklig union, politiskt och socialt, med tyngd och inflytande, så att den kan spela en i huvudroll i världen i det nya årtusendet.

Spiers
Jag röstade för ett godkännande av Prodis utnämning, dock med reservationer.
Den nye kommissionsordförandens högsta prioritet bör vara att säkerställa god skötsel och ekonomistyrning inom kommissionen. Den bör inte vara att öka den europeiska integrationen eller att bygga ett federalt Europa. För att använda en klyscha, Europeiska unionen borde göra färre saker bättre.

Theorin
Även om jag har röstat för Prodi som kommissionens ordförande accepterar jag inte de starkt federalistiska åsikter om ett gemensamt försvar och gemensamma skatter som Prodi framfört i sin programförklaring. Sverige har ingått i ett mellanstatligt samarbete, inte en federation. Enligt min mening företräder Prodi inte heller klassisk socialdemokratisk politik, vilket jag hade föredragit.

Valverde López
Det allmänna innehållet i Prodis programförklaring kan stödjas av detta parlament. Men vi måste kraftigt nyansera några av de allmänna inriktningarna för att undvika tvetydigheter i tolkningen av institutionerna. Jag delar helt utsagan om att det är nödvändigt att avgränsa de politiska och administrativa ansvaren i Europeiska kommissionen. Kommissionen borde granska sina arkiv, då skall den finna frågor och förslag från undertecknad ledamot, i vilka jag har föreslagit att man skulle utarbeta en förordning om lagstiftningsförfarande och förvaltningsrätt för att avgränsa ansvaret och ge medborgarna en rättslig säkerhet. I den traditionella doktrinen inom de nationella rättsstaterna är ansvaret klart avgränsat mellan regeringen och förvaltningen.
En annan grundläggande fråga är bibehållandet av kommissionärskollegiets övergripande ansvar. Kommissionärernas individuella befogenheter kan och bör avgränsas, men utan att på något sätt överge principen om det kollegiala ansvaret. Att acceptera ett individuellt klandrande av en kommissionär skulle vara döden för Europeiska kommissionens självständighet. Jag har också, vid flera tillfällen, försvarat det nödvändiga i att noggrant respektera kommissionärernas etiska åtaganden om att hålla sig oberoende gentemot regeringarna. Kommissionärerna måste se till EU: s allmänna intresse och inte ta sin plats för att främst och till varje pris och försvara sitt ursprungsland. De nationalistiska uttalandena från kommissionärerna bör hanteras av ordföranden som ber att de lämnar kommissionen. På samma sätt, i denna anda, måste kommissionärernas kanslier ha en överstatlig struktur, vilket jag har förespråkat i åratal.
Kommissionen bör också akta sig för den snedvridna tendensen, även om den befordrar betydelsefulla personer, att försöka representera Europaparlamentets politiska majoritet. Det skulle vara att förvränga institutionerna. Europaparlamentet behöver inte stödja Europeiska kommissionen på grund av dess politiska färg. Storheten och den stora fördelen med Europaparlamentet gentemot de nationella parlamenten, är att vi här är i opposition allihop. Ingen politisk grupp är skyldig att hålla kommissionen uppe. Lagstiftningen skall, i all frihet, kontrollera den verkställande makten. Den nya kommissionen skall inte heller vika en tum vad gäller dess lagstiftningsinitiativ.
Herr Prodi! Som övertygad federalist litar jag fullständigt på ert framtida agerande för att fortsätta fördjupa det unika med EU: s institutioner och undvika att de förvanskas.
Betänkande (A4-0267/99) av Rothley

Cox
Fru ordförande! I denna kammare är vi parlamentariker och demokrater. Som demokrat måste jag acceptera omröstningsresultatet för Rothleybetänkandet, även om jag inte gillar det. Som parlamentariker måste jag acceptera att vi ibland använder olika förfaranden som ett sätt att ibland främja, ibland skydda oss för vissa omröstningsresultat.
Jag vill uttrycka min stora besvikelse över det faktum att det i går, i ett tidigt skede, då min grupp för de andra gruppordförandena lade fram en möjlighet till en vettig väg framåt, som gick ut på att rådet skulle mötas i natt och att vi därefter, i morgon, skulle fatta ett mer definivt beslut i frågan, fanns kolleger i denna kammare tog till vissa förfaranden för att hindra den möjligheten.
Min djupa besvikelse gäller speciellt ändringsförslag 27, av Green och Cot, som tog bort artikel 1 från Rothleybetänkandet och ipso facto omöjliggjorde det liberala ändringsförslaget. I ändringsförslaget försökte man verkligen ta fasta på många av de farhågor som ledamöter har uttryckt över brister i rådets svar. Till exempel jämställdes i detta ledamöterna i Europaparlament med företrädarna i de nationella parlamenten i fråga om olika slags arvoden och ersättningar för omkostnader. Det inbegrep klausuler om förvärvade rättigheter, den så kallade " farfarsklausulen" (" grandfather clause" ). Det inbegrep möjligheter till tidig pensionering, vilket många ledamöter har framfört önskemål om. Det inbegrep fullt skydd av förvärvade pensionsrättigheter, ledamöternas nuvarande pensionsrättigheter, liksom även andra element. Det var ett resultat av att vi insett att Rothleybetänkandets simpliciter från december förra året helt klart inte kommer att godkännas enhälligt i rådet, att rådets text från förra veckan helt klart inte kommer att få stöd här i parlamentet. Den via media som vi försökte föra fram - och som demokrater måste vi acceptera vinst eller förlust - utraderades av ett förfarande som jag anser vara motbjudande.

Green
Fru ordförande! Det stämmer, som Cox sade, att det ändringsförslag som i mitt namn lades fram å den socialistiska gruppens vägnar lades fram av den socialistiska gruppen. Som gruppens ledare skrev jag mitt namn på det, men jag vill ha med i protokollet att jag röstade emot det.

Cox
Fru ordförande! Jag visste inte att det låg till på det viset. Jag tackar Green för förklaringen. Jag uppfattade det som att det var hennes ståndpunkt. Jag tackar henne för att hon redde ut saken. Jag anser fortfarande att förfarandet är motbjudande, men jag skulle önska att min uppskattning för vad Green just har sagt fördes till protokollet.

Green
Fru ordförande! Jag skulle önska att det fördes till protokollet att även jag anser att det som ägt rum är motbjudande.

Berthu
Fru ordförande! Gruppen Nationernas Europa anslöt sig inte till förslaget om en gemensam ledamotsstadga för Europaparlamentet, vilket kammaren godkände den 3 december 1998. Då ansåg vi, och anser fortfarande, att Europaparlamentets ledamöter företräder sina respektive folk och att de även i fortsättningen bör ha en nationell stadga.
Sedan den 3 december har rådet granskat Europaparlamentets förslag, och har tyvärr godkänt huvudprinciperna. Enligt rådet bör ledamöterna av Europaparlamentet hädanefter avlönas av gemenskapen och inte längre av sina ursprungsländer. Dessutom skall deras inkomst nu beskattas av gemenskapen, enligt samma villkor som gäller för de europeiska tjänstemännen. Den enda möjligheten att bevara det nationella skattesystemet är att erhålla ett tillfälligt undantag, för de länder som uttryckligen lägger fram en begäran om detta.
Även efter rådets ändringar framstår förslaget som oacceptabelt. Det är helt och hållet otänkbart att ledamöterna av Europaparlamentet skall kunna avlönas av någon annan än det folk som de företräder. Det är också orimligt att de skall beskattas enligt ett annat system än det som gäller för medborgarna i deras respektive länder, framför allt om detta skattesystem dessutom är mer förmånligt, vilket det är i det här fallet. Syftet med denna reform är uppenbarligen att frigöra de europeiska ledamöterna från att försvara sina folk, och förbinda dem till att försvara det överstatliga system som kommer att försörja dem.
Det är ganska svårt att förstå rådets djupare motiv, när det godkänner en text som i hög grad går emot medlemsstaternas intressen, om inte också rådet outtalat ställer sig positivt till inrättandet av en europeisk superstat. Denna tolkning förefaller tyvärr vara den rätta, för den bekräftas av många andra tecken. Än en gång får vi se regeringarna spela ett dubbelspel och i smyg inrätta ett system som medborgarna inte skulle acceptera om de tillfrågades öppet.

Breyer
Fru ordförande! Jag har en personlig kommentar. Jag har röstat emot Rothleys betänkande eftersom jag beklagar att vi inte har antagit rådets dokument. Vi har därigenom gått miste om den stora chansen att i slutet av mandatperioden äntligen åstadkomma en stadga. Ni vet alla hur svårt det är att i början av perioden få till stånd en stadga. Det är nästan omöjligt. Jag befarar att man på grund av parlamentets agerande bara har åstadkommit en uppskjutningsplats. Jag ansåg att det var riktigt att vi äntligen får fart på stadgan, och budskapet " Lika pengar för alla" gäller likaväl ministerrådet; även inom rådet gör man lika arbete men har olika lön. Det finns hundratals journalister som gör lika arbete till olika lön.
Jag ansåg att kompromissen var bärkraftig, även om den - vilket naturligtvis inte är bra - hade betytt att svenska, danska och brittiska ledamöter skulle ha beskattats i enlighet med reglerna i hemlandet. Men jag har fått det intrycket att det här inte alls handlade om detta, utan att det handlade om att åter förpassa ledamotsstadgan till uppskjutningsplatsen. Det beklagade jag mycket. Därför röstade jag emot Rothleys förslag och skulle gärna ha röstat för rådets förslag.

McKenna
Fru ordförande! Liksom Breyer skulle jag vilja påstå att vi i dag har försuttit en chans. Även om många personer har uttryckt sin avsky, förstår jag inte hur vi skall kunna gå tillbaka till väljarna och rättfärdiga att saker och ting i grund och botten förblir oförändrade. Ändringsförslaget från liberalerna och de gröna utsattes för ett avsiktligt sabotage av personer som inte vill se några ändringar i systemet. Även om jag skulle ha haft stora problem att förlika mig med tanken på ett EU-skattesystem - något som jag inte kan stödja - eller en höjning av våra löner, måste vi ta itu med frågan hur ersättning för omkostnader skall delas ut här i parlamentet. Vad är det för fel med att ha ett system där man redovisar för sina utgifter? Nu i juni skall vi gå ut och söka röster bland väljarna. En fråga som alla är intresserade av är hur parlamentets ersättningssystem fungerar. Vi måste få till stånd en ändring. Vi hade i dag en utmärkt chans. Vi försatt den på grund av politiska manövrer här i parlamentet. Det kommer att bli mycket svårt för oss att rättfärdiga vårt agerande. Det är anledningen till att jag röstade emot Rothleybetänkandet. Jag skulle ha haft stora problem att förlika mig med en höjning av lönerna eller tanken på ett gemensamt EU-skattesystem. Det är bara en första början. Jag är emot ett harmoniserat skattesystem och - som Berthu sade - många av de harmoniseringar som pågår inom EU.
Jag röstade emot Prodi, eftersom han är en hängiven federalist och även för en militarisering av EU, vilket jag är emot. Det var därför jag var tvungen att rösta emot honom.

Donelly, Brendan
Fru ordförande! Jag brukar i normala fall inte ge någon röstförklaring, men jag skall göra det nu, för det kan ha varit en av de sista handlingarna för detta parlament, och jag vill undvika varje möjligt missförstånd av vad som kan tyckas vara en tvetydig röst. Jag röstade emot Rothleybetänkandet av den anledningen att jag anser att vi borde ha godtagit - med alla dess brister - det förslag till stadga för ledamöter som kom från rådet.
Det är med kluvenhet som jag intar denna ståndpunkt, för Rothley är en högt aktad ledamot i detta parlament, som har bidragit mycket till dess arbete. I allmänhet är jag mycket positivt inställd till att parlamentet försvarar sina rättigheter och sin position vis-à-vis övriga institutioner. Men vid detta tillfälle, framför allt med tanke på det stundande valet, ansåg jag att det skulle vara bättre för oss att lägga denna fråga bakom oss. Jag har alltid ansett att parlamentet måste försvara sina konstitutionella och juridiska rättigheter med näbbar och klor. Då det är fråga om parlamentets egna rättigheter, dess ledamöters rättigheter - särskilt ledamöternas ekonomiska rättigheter -, bör parlamentet emellertid gå mer försiktigt fram. Det finns en skillnad mellan de två. Om jag skulle tillfrågas om vad parlamentet behöver, skulle jag inte svara att det är ökad formell makt, utan att det är att komma närmare väljarnas sinne, hjärta och själ. Jag är rädd att ett uppskjutande av stadgan kan stå i vägen för det.
Jag vet att ni, fru ordförande, är av en annan åsikt. Det är tråkigt att jag vid detta sista tillfälle inte kan dela denna. Jag har alltid hyst stor respekt för er, både på det politiska och personliga planet. Men till skillnad från många som röstade emot Rothleybetänkandet, gjorde jag det för att jag anser att Europaparlamentet bör få ökad makt, ökat inflytande och spela en viktigare roll i Europeiska unionen. Jag ansåg att jag genom att rösta emot Rothleybetänkandet skulle tjäna detta politiska mål.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Vad gäller förfarandet vill jag för Cox och Green påpeka, trots att de har gått, att jag den 3 december lämnade in ett ändringsförslag i linje med de allmänna ändringsförslag som var föremål för långa diskussioner, och att detta ändringsförslag då förklarades otillåtligt, kanske för att det kom från mig.
Apropå Rothleybetänkandet skulle jag personligen vilja säga att man nu har visat sina rätta ansikten. Majoriteten parlamentsledamöter - 376 ledamöter - har visat att de egentligen inte vill se några förändringar av reseersättningssystemet. Det är nämligen det hela saken handlar om.
När man den 3 december sade att Amsterdamfördraget ger parlamentet möjlighet att för första gången i dess historia anta en gemensam stadga för dess ledamöter, och att denna stadga bör träda i kraft så snart ratificeringen av Amsterdamfördraget erbjuder den nödvändiga rättsliga grunden för detta ändamål, antydde man att vi var beredda att anta en stadga.
Men när man i dag förkastar vårt ändringsförslag 18, där vi visar oss beredda att göra allt för att denna stadga skall träda i kraft i början av nästa mandatperiod, då visar man sitt rätta ansikte och man gör det dessutom under samma dag. Samma vecka godkänns ett nytt reseersättningssystem som man påstår är grundat på faktiska kostnader, samtidigt som det fortfarande har ett inslag av schablonberäkningar.
Av denna anledning har vi röstat emot Rothleybetänkandet. Parlamentet vill inte att ersättningssystemet för dess ledamöter skall belysas och vara öppet för insyn, och det är synnerligen skandalöst gentemot allmänheten.

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm och Sandberg-Fries
Dagens ersättningssystem är orimliga i synnerhet vad avser reseersättningarna. Det är nödvändigt att en förändring kommer till stånd och att denna fråga får en lösning, för att vi skall kunna komma till rätta med orimligheterna men också för att det finns andra viktiga frågor än sina egna löner som Europaparlamentet att bör ägna sig åt.
Vi ställer oss bakom kompromissen som rådet nådde i april. Vi vill ha en likvärdig stadga som ger alla ledamöter lika lön men med möjlighet till nationell beskattning.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna stöder rådets ändrade förslag till en stadga för ledamöterna, eftersom Europaparlamentet måste ha ordning på torpet före valet. Det finns ingen möjlighet att vänta och förhandla med rådet. Vi har undertecknat ett kompromissförslag som för målet litet närmare, i hopp om att åtminstone undvika en direkt avvisning av hela ämnet.

Donelly, Alan
Europeiska parlamentariska arbetarpartiet (EPLP) har drivit på för reformer av alla EU: s institutioner. Vi har tryckt på för ökad genomblickbarhet i rådet. Vi har stått i främsta ledet då det har gällt arbetet med att säkerställa öppenhet och bättre skötsel i kommissionen; nu har turen kommit till att få vårt eget hus - parlamentet - i ordning.
EPLP har genomgående kämpat för ett sammanhängande och genomblickbart system, inom vilket ledamöterna i Europaparlamentet kan verka.
Vi har denna morgon röstat på ett sätt som vi hoppas skall bidra till att konkreta åtgärder vidtas så snabbt som möjligt.
Vi har stått i främsta ledet i fråga om reformer, och vi anser att vi måste avsluta denna fråga och börja den nya mandatperioden med en stadga på plats. Vi har tryckt på för ett genomblickbart system för reseersättningar, lika lön för Europaparlamentsledamöter från alla länder samt en lämplig metod för direktbetalningar av personal.
Rådet har sagt att det kommer att studera detaljerna kring genomförandet av stadgan tillsammans med parlamentet, och vi ser fram emot att spela en aktiv roll i dessa förhandlingar under de kommande veckorna.

Graenitz
Jag har avstått från att rösta vid alla omröstningar, eftersom jag kommer att avgå ur Europaparlamentet och inte vill bestämma om stadgan för de framtida ledamöterna.

Lage e Marinho
De portugisiska socialisterna röstade emot den resolution som antogs i dag av Europaparlamentet för att den hindrar ett ikraftträdande av en stadga för ledamöterna, vilket var föreslaget av ministerrådet, och som skulle ha stärkt Europaparlamentets förtroende.
Genom att bibehålla den nuvarande situationen skjuts en gammal strävan i Europaparlamentet upp: att jämlikhetsprincipen äntligen skulle komma att gälla mellan alla ledamöter. Den nya stadgan präglades av stränghet och öppenhet vad gäller rättigheter och skyldigheter mellan alla folkvalda, och gjorde det möjligt att en gång för alla göra slut på bristen på klarhet och spekulationer, vilket är den väg alla föredrar som med det försöker försvaga värdet av den politiska verksamheten.
Europaparlamentet förlorade ett unikt tillfälle att lösa en grundläggande fråga för sin goda image och värdighet, till på köpet vid en tidpunkt då man i Europa debatterar och kräver öppenhet och effektivitet i alla gemenskapsinstitutioners verksamhet.

Lagendijk
Resultatet av dagens omröstning, då en majoritet i kammaren gav sitt stöd till Rothleybetänkandet, är enligt vår mening ett nederlag. Denna majoritet, som har anfört alla möjliga rättsliga skäl, var framför allt angelägen om att till varje pris bevara våra löner och våra privilegier. Sedan en lång tid tillbaka gömmer sig en majoritet ledamöter bakom det faktum att rådet inte tar några initiativ i den här frågan, för att bortförklara sin avsaknad av vilja att nå fram till en gemensam stadga för europeiska parlamentsledamöter.
Efter flera års ansträngningar har ett allmänt sett godtagbart förslag sett dagens ljus, och rådet har förklarat sig redo att förhandla med parlamentet i syfte att uppnå en kompromiss, redan efter utgången av dagens omröstning.
Dagens gensvar från majoriteten i kammaren motsvarar varken dess förpliktelser gentemot de egna väljarna eller allmänhetens förväntningar. Efter kommissionens avgång och efter problemen med bedrägerier och misskötta finanser, hur kan då parlamentet rättfärdiga att kammaren är oförmögen att reformera vad som än rör våra ersättningar och den finansiella förvaltningen av vår institution?
Min grupp kommer att fortsätta den strid som vi inledde för länge sedan. Men var och en av de kolleger som har uttalat sig för Rothleybetänkandet bör ta sitt ansvar inför allmänheten och för bakslaget för en gemensam ledamotsstadga för Europaparlamentet.

Lindholm
Turerna kring att få till stånd en stadga för ledamöter av Europaparlamentet har varit många och komplicerade. Som enda svensk i utskottet har jag på nära håll under ett halvår följt och bidragit till debatten, inte minst genom att lägga fram ändringsförslag i enlighet med miljöpartiets syn, dvs. nej till att frikoppla ledamöterna från de egna väljarna och medlemsländerna genom att bland annat införa EU-lön, EU-skatt, EU-pension m.m. Jag anser därför inte att det är önskvärt med en stadga som reglerar ovanstående.
Däremot är det nödvändigt att komma till rätta med de alltför generösa bidragen, t.ex. vad gäller resekostnader och kontorskostnader samt att införa ett system som innebär att endast faktiska kostnader ersätts. Enligt arbetsordningen kan detta ske när som helst och utan införande av en stadga. Det är därför oacceptabelt att parlamentet inte hittills har reglerat detta, eftersom man mycket enkelt hade kunnat göra det - om viljan funnits. Med hänvisning till ovanstående röstade jag nej till betänkandet.

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Holm och Schörling (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup och Sandbæk (I-EDN)
Det är vår grundläggande övertygelse att ledamöterna av Europaparlamentet är valda av medborgarna i medlemsstaterna i syfte att företräda väljarnas intresse i EU. Därför är avlöning och beskattning av ledamöterna av Europaparlamentet en nationell angelägenhet. Vi är således motståndare till en gemensam europeisk lönestadga för parlamentsledamöterna. Vi vill att man kommer till rätta med det nuvarande löne- och ersättningssystemet, som innebär att ledamöterna av Europaparlamentet får stora belopp utbetalade för utgifter som man inte har haft . Det är därför nödvändigt att fastställa ett nytt löne- och ersättningssystem där ersättning av utgifter skall ske enligt kvitto, och utbetalning sker efter det att ledamoten undertecknar en förklaring om att utgifterna faktiskt uppkommit i samband med utövandet av dennes mandat.
Rådet lade den 26 april fram ett förslag till stadga mot bakgrund av Europaparlamentets text. I förslaget lägger rådet fram en rad förslag till stadga, där det bland annat framgår att utbetalning av ersättning skall ske mot redovisning av kvitto, och det läggs fram förslag om fastställelse av arbetsvillkoren för assistenter. Vi menar att rådets text utgör en klar förbättring av Europaparlamentets förslag till stadga som antogs den 3 december 1998. Vi vill därför stödja de delar av förslaget som stramar upp det nuvarande betalningssystemet och fastställer ordentliga arbetsvillkor för assistenter. Vi vill emellertid betona att ledamöternas löner skall beskattas nationellt, och att intäkterna skall därför gå till medlemsstaterna. Vi är motståndare till ett EU-skattesystem och kan därför inte stödja rådets " bör-klausul" i artikel 8.6, där det står att intäkterna bör återföras till EU: s budget.
Vi menar att antagandet av stadgan är ytterligare ett steg i riktning mot Europas förenade stater, med Europaparlamentet som medlagstiftare. Rothleys förslag till betänkande visar detta med all tydlighet, och är ett klart exempel på hur långt Europaparlamentet har fjärmat sig från medborgarnas intressen. Orsaken till att vi kan stödja delar av förslaget till ny stadga, är uteslutande därför att vi menar att den är en förutsättning för att man skall kunna komma till rätta med Europaparlamentets mångåriga slöseri med skattebetalarnas pengar.

Martinez
Amsterdamfördraget föreskriver en gemensam stadga för ledamöter av Europaparlamentet. Artikel 190.5 i Fördraget och Europeiska gemenskaperna ger parlamentet behörighet att " fastställa" denna stadga.
Ett stort antal spanska, portugisiska och övriga kolleger är positiva till en sådan stadga, inte bara av ideologiska skäl, utan kanske också av bekvämlighetsskäl. Med nationella stadgor som grund existerar det faktiskt en diskriminerande skillnad mellan tyska ledamöter - vilkas blomstrande ekonomi tillåter höga ledamotsersättningar - och portugisiska ledamöter - vilkas oansenliga ekonomi medför likaledes oansenliga ledamotsersättningar.
Parlamentsledamöterna från Nationella fronten motsätter sig denna europeiska stadga eftersom den kommer att medföra en rättslig annullering.
Parlamentsledamöterna i Strasbourg företräder 15 nationella folk; de är inte valda av ett europeiskt folk. De företräder 15 suveräna nationer och inte ett suveränt Europa. Dessutom har Europaparlamentets rättsliga grund sitt ursprung i ett internationellt fördrag och inte i en internrättslig text. Det rör sig om en institution, en mellanstatlig organisation och inte en institution som har sin grund i en konstitution.
Vår rättsliga karaktär är alltså internationell och inte konstitutionell. Därför utgör en europeisk ledamotsstadga en politisk kupp mot de rättsliga texter som ligger till grund för vår existens. Med denna stadga inrättas den första beståndsdelen av en europeisk federal konstitution, i smyg, i hemlighet. Och det anstår inte ett parlament. En folkvald församling företräder folket. Men i det här fallet går den europeiska församlingen bakom ryggen på folket och inrättar steg för steg en federal konstitution som skulle lyda under dess behörighet.
Saken förvärras av det faktum att de nationella ledamöternas löner hädanefter kommer att tas ur den europeiska budgeten och att ledamöterna kommer att betala skatt till gemenskapen, vilket gör att de inte längre kommer att ha finansiella och skattemässiga band till sina respektive folk. Hur skall de europeiska ledamöterna kunna företräda sina ursprungsnationer om deras band till dem sakta men säkert tänjs ut?
I dag en europeisk ledamotsstadga, redan nu en europeisk valuta, i morgon en europeisk stat.

Pohjamo, Ryynänen och Virrankoski
Vi röstade för den liberala gruppens ändringsförslag i frågan om parlamentets löner och kostnadsersättningar, ty det var enda möjligheten att få till stånd en reform som förberetts länge och krävts av vida kretsar. Enligt vår mening kan frågan inte längre skjutas upp till en obestämd framtid, utan den nödvändiga reformen måste genomföras innan det nya parlamentet påbörjar sin mandatperiod.
Vi anser att det väsentliga i reformen är ledamöternas enhetliga löner, nationell beskattning och ersättning för de faktiska resekostnaderna.

Theorin
Jag har sedan första början begärt att ett särskilt resekort införs som i Sveriges riksdag. Vi bör som parlamentariker ha ersättning för de faktiska resekostnaderna.
Det är nödvändigt att få till stånd en stadga för Europaparlamentet som förändrar det orimliga system som finns i dag. Ett grundläggande krav, som Sveriges regering också har drivit i rådet, är att nationell skatt skall tas ut i stället för EU-skatt. Det är en uppfattning som jag delar. Jag har vid ett flertal tillfällen framfört att jag anser att våra löner skall vara desamma som de svenska riksdagsledamöternas löner.
Det är nu nödvändigt att ett förslag snabbt tas fram.

Thors
Parlamentets konservativa och socialistiska grupper har genom sitt agerande i dag äventyrat Europaparlamentets trovärdighet genom att avvisa den liberala gruppens förslag till ledamotsstadga. I detta agerande har brännvinsjuristeri och trixande spelat en betydande roll.
Genom den liberala gruppens förslag hade vi kunnat gå till val med flaggan högt och visa att vi städar inte bara i Europeiska kommissionen, utan också i vårt eget hus. Den liberala gruppens förslag var realistiskt och hade gett möjligheter att nå enighet med ministerrådet innan parlamentet tar paus för valen.
De grupper som stödde ett förkastande, både av liberala gruppens förslag och av ministerrådets, har ansvaret för att vi inte kommer någon vart med förnyelserna. I stället kvarstår ett tvivelaktigt förslag till reseersättningar.
Under arbetets gång har den liberala gruppen konsekvent drivit på en snabb tidtabell för reformen. Också därför känns det bittert att vissa grupper på slutrakan var omedgörliga och inte redo för reformer.
Utkasten till stadga innehöll många goda omständigheter: en enhetlig lön men stadganden som hade möjliggjort nationell beskattning i de länder som så vill, klara regler för deklaration av ledamöternas intressen, öppenhet i kostnadsersättning samt reseersättningar enligt verkliga kostnader. Europaparlamentet hade också kunnat stärka sin legitimitet genom att vara ett parlament som inte själv ensamt godkänner sin avlöning.

Torres Marques
Jag avstod från att rösta om Rothleybetänkandet eftersom jag anser att detta inte är rätt tidpunkt att godkänna det som jag har önskat så mycket. Listorna är redan utarbetade och de kommande ledamöterna kommer att få se bestämmelserna ändras utan att de kan delta i denna omröstning. Jag anser alltså att det är bråttom för Europaparlamentet att godkänna ledamotstadgan så snabbt som möjligt efter det att parlamentet återigen öppnas i juli.

Thyssen
Jag har röstat emot resolutionen om en stadga för parlamentets ledamöter. Den grundläggande tanke som fått mig till det är enkel. Jag är trött på att som ledamot av Europaparlamentet alltid och överallt tilltalas och bildligt talat överfallas med frågor om våra löner, resekostnader och andra liknande frågor.
Den stadga som rådet uppnått en politisk kompromiss om är inte perfekt. Jag förstår de kolleger som kritiserar den. För min del så väger dock dessa ofullständigheter mindre tungt än min önskan att kunna inleda nästa mandatperiod med att dra ett streck över det gamla och börja på ny kula och inte längre ödsla tid på beslut om vår egen stadga.
Därför var jag beredd att anta rådets text. För övrigt finns det en fysisk lag om att när pendeln slagit över för långt åt det ena hållet så slår den därefter tillbaka åt det andra hållet. Värdighet är också att göra något åt trovärdigheten.
Betänkande (A4-0224/99) av Kuhn

Breyer
Vi har naturligtvis slagits för Kuhns betänkande. Vi hade önskat att garantin skulle ha förlängts med upp till fem år; det skulle ha betytt att principen om hållbarhet äntligen också faktiskt skulle ha införts. Det skulle ha betytt att producenterna skulle fästa stor vikt vid produkter med lång livslängd. Det som jag mycket beklagar när det gäller kompromissen är det faktum att medlemsstaterna sedan, vid genomförandet av direktiven, har möjlighet att införa en tvåmånaders reklamationsperiod. Jag kommer också att uppmana den tyska förbundsregeringen att inte göra bruk av den; man har ju redan aviserat detta. Det skulle vara ett hårt bakslag för konsumentskyddet. Ty hur kan det gå för sig att exempelvis någon från Frankrike handlar i Tyskland, förlitar sig på att det finns en tvåårig garanti, men sedan måste konstatera att eftersom han har handlat i Tyskland, så hade han efter två månader varit tvungen att göra en reklamation?
Det är, tror jag, inte det mål som vi velat uppnå med detta betänkande. Även Kuhn beklagar ju just denna passus. Ändå är det ett litet steg i rätt riktning. Jag kan bara önska att många medlemsstater undviker att göra bruk av denna inskrivna möjlighet till en tvåmånaders reklamationsperiod, ty då blir det ett steg i rätt riktning, eftersom det skulle betyda att konsumenterna har möjlighet till en garanti som förlängs till två år. Jag anser att det är mycket positivt att vi för första gången också har lyckats föreskriva den till ett år för begagnade varor; detta betyder ett steg mot mer hållbarhet och mer skydd för konsumenterna. Men jag hoppas att det då också betyder att vi inte gör bruk av denna tvåmånaders reklamationsperiod, ty för många varor konstaterar man felet först när två månader gått. Då har konsumenterna inte stor nytta av denna tvåårsgaranti. Jag kan här bara vädja om att den inte genomförs.

Jackson
Jag stöder inte den gemensamma ståndpunkten om detta direktiv. Jag anser att ett direktiv i frågan kan rättfärdigas om det medför verkliga fördelar för konsumenterna som köper varor över gränserna; det gör inte detta direktiv.
Jag anser att man i direktivet misslyckas med att på ett tillfredsställande sätt ta itu med den situation som uppstår då en konsument köper varor i ett land och sedan åker hem och upptäcker att de är defekta. I en sådan situation måste han eller hon återsända varorna till den plats där köpet ursprungligen ägde rum för att erhålla ersättning, få dem reparerade etc. Det skulle ha varit långt bättre - och det skulle ha medfört verkliga fördelar för konsumenterna - om konsumenten hade haft rättighet att förhandla om sådan ersättning eller reparation etc. med en representant för företaget - då sådan existerar - i hemlandet. Som det är nu, berörs i direktivet detta problem endast genom förhoppningen - som uttalas i inledningen, punkt 13 - att producenterna av konsumentvaror som säljs i flera medlemsstater skall bifoga adresser till kontaktpersoner i dessa stater; möjligheten till en framtida revidering av direktivet uttalas också i inledningen, punkt 20. Följaktligen kan det i direktivet resas förhoppningar om konsumenträttigheter för gränsöverskridande handel som sedan inte uppfylls.
Ett annat problem med direktivet är det sätt på vilket andrahandsvaror behandlas. Enligt artikel 1.3 tillåts medlemsstaterna att undanta andrahandsvaror som säljs på auktioner där konsumenterna har möjlighet att närvara personligen. Men punkt 16 i inledningen är mycket förvirrande: här sägs att andrahandsvarornas natur i allmänhet gör det omöjligt att ersätta dem och att det därför i allmänhet inte är möjligt att tillämpa konsumenternas bytesrätt då det gäller dessa varor. Man fortsätter med att säga att medlemsstaterna, då det gäller denna typ av varor, " kan tillåta parterna att komma överens om en kortare ansvarsperiod" , det vill säga kortare än två år.
Jag tolkar detta som att andrahandsvaror, förutom de som säljs på auktion, täcks av direktivet och att någon form av konsumentgaranti alltså måste gälla för dem, även om medlemsstaterna kan tillåta en kortare garantitid än två år. Jag undrar om rådet har funderat över de effekter detta kan få för andrahandsmarknaden? Vilket prutande kommer denna " kortare ansvarsperiod" att ge upphov till? Kommer detta prutande att ge en ny dimension till loppmarknaderna (som inte räknas som auktioner), med jurister som slår upp sina bord för att lösa tvisterna? Om konsumenternas rättighet till exempelvis reparationer " i allmänhet inte är möjlig att tillämpa" då det gäller andrahandsvaror, kommer i så fall varje medlemsstat att specifiera när den går att tillämpa? Och om så är fallet, kommer vi då att få se 15 olika system växa fram?
Jag kommer att följa utvecklingen med intresse, men jag kan inte stödja direktivet i dess nuvarande form och har därför lagt ned min röst i slutomröstningen.

Titley
Jag kommer i dag att rösta för ökade rättigheter för konsumenterna i Europeiska unionen. En av Europeiska unionens största prestationer har varit att skapa den inre marknaden i Europa, som omfattar mer än 370 miljoner människor. Som en följd därav kan företag, anställda och konsumenter från min egen valkrets i North West dra fördel av en marknad som är mer än åtta gånger så stor som UK ensamt. En större marknad genererar mer affärsverksamhet, och mer affärsverksamhet genererar fler arbeten.
Konsumenterna tjänar på ett större urval och en ökad priskonkurrens. Jag vill dock säkerställa att mina väljare, när de utnyttjar den inre marknaden och handlar utomlands, åtnjuter samma nivå på konsumentskyddet som de har i Storbritannien. Jag vill att de skall ha samma rätt till reparation, utbyte, prisnedsättning eller återbetalning i Milano som de har i Manchester. Kort uttryckt, jag vill göra konsumenter som handlar över gränserna till nöjda konsumenter.
Labourregeringen har länge arbetat för ökad information till konsumenterna, så att de är välinformerade om de varor som de köper då de gör sina val, och för rättigheten till gottgörelse om någonting går fel. Under det brittiska ordförandeskapet, till exempel, drev vi igenom ett länge emotsett avtal om konsumentgarantier, som upprättade rättigheter för konsumenterna när de köper en vara någonstans på den inre marknaden. Detta står i skarp kontrast till torypartiet, som under galna-kokrisen stannade upp hela EU hellre än att tillhandahålla konsumenterna ett lämpligt skydd.
Betänkande (A4-0190/99) av Oomen-Ruijten

Lindqvist
Utbudet av finansiella tjänster på distans via Internet, fax och telefon ökar. Kommissionen har lagt fram ett förslag om en förbättring av konsumentskyddet för sådana distansköp.
Kommissionens förslag utgörs av fasta regler från vilka medlemsstaterna inte får avvika. En stor minoritet i utskottet stödde denna linje. Den linjen vore förödande för Sverige och andra medlemsländer. Det skulle innebära att krav som går längre i konsumentskydd inte kunde behållas. Förslaget måste i stället bygga på minimiregler som ger medlemsländerna möjlighet att behålla hårdare regler och frihet att skärpa reglerna om de så önskar.
Betänkande (A4-0225/99) av Sandbaek

Breyer
Här gläder vi oss naturligtvis inom Gruppen De gröna mycket över att vi har lyckats att nu göra barnmat utan bekämpningsmedel obligatorisk för hela Europeiska unionen. Det är inte bara en stor framgång för konsumentskyddet, utan ett viktigt bidrag till en ekologisering av jordbrukspolitiken. Naturligtvis är detta också en stor framgång för vår grupp, ty ändringsförslaget från de grönas grupp var det enda som fick absolut majoritet och ledde till att kommissionen och även ministerrådet påverkades. Om vi här föreskriver försiktighetsprincipen så är det ett vägledande beslut, som enligt vår åsikt i förnuftets namn också måste utvidgas till att omfatta skolbarn och ungdom. Detta leder också till att vi grundligt måste tänka över ADI-konceptet, ty denna princip utgår från att skadliga ämnen mäts på en genomsnittsmänniska som väger 80 kg. Därmed kan man naturligtvis inte garantera någon hälsovård just för barn, svaga och sjuka.
Men vi är särskilt glada över att man därigenom också för första gången har lyckats att, som gjorts i Tyskland, föreskriva en maximal standard i Europeiska unionen, nämligen ett nolltillväxtvärde, vilket de facto betyder biologisk odling, som obligatoriskt för alla EU: s medlemsstater. Vi har här visat att man inte måste göra en harmonisering nedåt till minsta gemensamma nämnare, utan att det är fullt möjligt att göra den högsta standarden obligatorisk för alla EU: s medlemsstater. Just omsorgen om de minsta i samhället måste vara viktig för oss. Vi har här lyckats binda oss för försiktighetsprincipen, och vi hoppas att det också lyckas i fråga om andra exempel. På höger sida om mig sitter min kollega Irene Soltwedel-Schäfer, som just i dag haft personer på besök som drabbats av BSE-skandalen. Jag kan bara vädja om att försiktighetsprincipen, om vi gör den obligatorisk, då - på samma sätt som här - bör bli en måttstock för oss även på många andra områden.
Tvist mellan Europeiska unionen och Förenta staterna

Berthu
Fru ordförande! Världshandelsorganisationen har satt 13 maj som sista datum för européerna att häva embargot mot importer av amerikanskt hormonbehandlat kött, och särskilt BST.
Gruppen Nationernas Europa manar ansvariga europeiska beslutsfattare att stå fast vid embargot mot BST, ett hormon som är framställt av genetiskt modifierade bakterier och som i viss utsträckning ändrar nötkreaturs hälsa och högst sannolikt hälsan för de människor som äter detta kött. I det här fallet bör vi tillämpa försiktighetsprincipen, liksom när det gäller alla övriga genetiskt modifierade organismer, för vilka kommissionen obetänksamt har tillåtit importer till Europa.
Men vi måste gå längre; analysera ansvarsförhållandena i det nuvarande läget och lägga fram tillrättaläggande förslag. Vi måste inse att de internationella handelsregler som WTO tillämpar och som hindrar oss från att på ett förnuftigt sätt använda försiktighetsprincipen, har ratificerats av européerna själva i Uruguayrundans avtal. Vi vilseleddes av dåliga rådgivare, t.ex. Europeiska kommissionen, som är alltför påverkad av utländska intressen.
Det är framför allt detta som vi måste komma tillrätta med genom de institutionella reformerna och vid de kommande internationella förhandlingarna. Jag blev verkligen skrämd under debatten i förrgår kväll, när kommissionär Leon Brittan inte visade minsta ånger och i princip betraktade frihandelsbestämmelserna som gudomliga lagar. Ännu mer skrämmande är att den som har tillfrågats att bli kommissionens näste ordförande, Romano Prodi, i går förmiddag förklarade här i kammaren att kommande internationella förhandlingar bör inleda, jag citerar: " en ny avregleringscykel" . Dessa personer har verkligen inte förstått någonting. Tillsammans med dem går vi mot en katastrof. Vad som däremot är nödvändigt inom den internationella handeln, det är upprätta att folkens fria val och ett företräde för de suveräna nationerna som demokratiska yttringar.

Breyer
Fru ordförande! Även vi gläder oss naturligtvis över att EU helt klart har uttalat sig för ett fortsatt embargo mot hormonbehandlat kött. Personligen anser jag att det är mycket beklagligt att kommissionen har varit så sen med att begära denna undersökning. Vi har vetat i många år att åtminstone ett hormon misstänks för att vara cancerframkallande, och att de andra hormonerna har mycket negativ effekt just på ungdomar i puberteten. Vi vet, och det är det helt avgörande, att konsumenterna inte vill ha något hormonkött. Konsumenterna vill ha sunda, naturliga livsmedel. Därför är detta beslut mycket positivt, ty det skulle ha varit ett steg tillbaka om vi bara hade gjort en märkning, vilket vi tyvärr har gjort när det gäller novel food , fastän förbrukarna har uttalat sig mot genetiskt modifierade livsmedel.
Kommissionen planerar ju också att förlänga moratoriet för det gentekniskt framställda tillväxthormonet för nötdjur. Här vore det äntligen på sin plats att också uttala ett förbud, vilket exempelvis Kanada redan har gjort. Alla undersökningar som den vetenskapliga livsmedelskommittén har gjort visar på den extremt stora risken med hormonbehandling av djur. Det finns mycket annat man kan hänvisa till som också skulle underbygga det, och vi måste äntligen komma ifrån att WTO bara reagerar på problemet med eftersläpningen, ty konsumenterna har rätt att genom sitt köpbeslut också vända sig mot ett bestämt slag av produktion. Därför kan det välkomnas att kommissionen har fattat detta beslut; men vi borde i det förflutna på ett mycket klarare och tydligare sätt ha nämnt hälsoriskerna.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande! Till att börja med vill jag uttala min glädje över att jag kan avge en röstförklaring under ert sista ordförandeskap. Den sympati man har visat er här i kammaren har gjort stort intryck på mig. Det som också gläder mig är det faktum att vi i denna kammare enhälligt med 525 röster - det förekommer ju sällan - har krävt att importförbudet mot hormonkött skall upprätthållas. Vi lyckades i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling vända på ett förslag, som gick i den riktningen att man ändå skulle föredra en märkning, så att vi nu i stället upprätthåller förbudet.
Nu har även de vetenskapliga resultaten bekräftat våra farhågor. Resultatet här med 525 röster kommer att göra intryck på kommissionen, så att den nu bibehåller detta hormonförbud och på nytt tar upp diskussionerna i WTO: s panel, för att tydliggöra att vi inte är benägna att belasta vår befolkning med detta farliga hormonkött. Tack så mycket, och jag önskar er allt gott!

Ordföranden
Jag tackar er, herr Graefe zu Baringdorf, för dessa vackra ord.

Cunha
De senaste åren har vi kunnat bevittna en rad ståndpunkter i Världshandelsorganisationen angående frågor om handel av jordbruks- och livsmedelsprodukter, och det märkliga sammanfallandet av dessa ståndpunkter med USA: s intressen och påtryckningar.
Vad gäller hormonbehandlat kött och saluföring av frön från genetiskt modifierad produktion (genetiskt modifierade organismer), är det inte ens tillåtet för Europeiska unionen att respektera dess konsumenters känslighet. Det är sant att denna typ av argument ibland används för att dölja handelsprotektionistiska åtgärder. Det är dock inte fallet i Europeiska unionen i den aktuella situationen, eftersom BSE allvarligt rubbade konsumenternas förtroende. Detta innebär att de europeiska myndigheterna vidtar förebyggande åtgärder för att respektera denna känslighet, som i Europa har en sådan intensitet som man inte ser i andra delar av världen.
Det finns implikationer om att de olyckliga effekterna av konsumtionen av hormonbehandlat kött på hälsan, och misstankar om att vissa vetenskapliga resultat döljs för EU: s politiska beslut. Därför bör EU vara fast i sin ståndpunkt tills alla vetenskapliga uppgifter ligger på bordet.
Med tanke på Världshandelsorganisationens okänslighet i denna fråga är vi säkra på att Världshandelsorganisationens bestämmelser om hälsoskydd och växtskydd (avtalet om sanitära och fytosanitära åtgärder) inte tjänar detta syfte och de måste förändras i nästa förhandlingsrunda.
I fallet med bananerna tillåts inte EU ge ett handelstillstånd till små länder, före detta kolonier (AVS-länder) där bananerna utgör stöttepelaren i deras ekonomier. Ett faktum som är särskilt allvarligt om det infogas i andan i Lomékonventionen från 1963, vilka alltså sträcker sig mycket längre tillbaka än det nuvarande multilaterala handelsavtalet (Marrakechkonventionen - 1994). Varför då allt detta? Därför att USA är bananproducenter? Naturligtvis inte! Av det enkla skälet att de försvarar sina bolag som har handelsmonopol för de bananer som konkurrerar med AVS-länderna - de så kallade dollarbananerna.
Om Världshandelsorganisationen å andra sidan tvingar EU till en total avreglering av bananhandeln, kan vi vara helt säkra på att stödsystemen till gemenskapens bananproducenter förr eller senare kommer att upphöra.
Jag ber kommissionen att vara fast i försvaret av våra intressen, utan fruktan för att möta de internationella påtryckningarna. Notera också noggrant alla dessa fall för att vidta de förebyggande åtgärder som krävs inför nästa förhandlingsrunda i Världshandelsorganisationen.

Kreissl-Dörfler
Kära kolleger! Just i tid kom det första vetenskapliga yttrandet från Europeiska kommissionen om hormonkött från USA. Nu har vi det i svart på vitt. De hormoner som används för nötboskap är ytterst skadliga för människor, i synnerhet för barn. Klart och tydligt talas det där om cancerframkallande effekter, om att puberteten inträffar tidigare och om immunologiska skador.
Vårt svar på detta kan bara lyda som följer: Förbudet mot hormonkött från USA måste upprätthållas. Alla ytterligare spekulationer om märkning, skadeståndsutbetalningar och alla hänvisningar till en anpassning till WTO: s regler är fullkomligt föråldrade.
Detta svar hade jag också förväntat mig av Sir Leon Brittan. Men i era utläggningar har jag inte funnit någon klar utsaga om hormoner. Och er åsikt att det här primärt handlar om en rättslig och ekonomisk fråga och inte om en allmän hälsofråga, är närmast skandalös och ansvarslös.
Det förhåller sig tvärtom så, att den rättsliga situationen är klar, och det är även de ekonomiska intressena. Och för folkhälsans skull bör vi i grund och botten uppmana USA: s regering att införa ett förbud mot hormonkött i USA.
Vid sidan av bananerna är hormonkött den andra anledningen till stora dispyter mellan USA och EU. Också när det gäller bananerna ber jag er uttryckligen sluta upp med ödeläggandet i form av frihandel. Inte heller när det gäller bananer får vi falla till föga bara för att inte förarga USA: s administration. Vi får inte backa ytterligare ett steg bakom våra utvecklingspolitiska principer.
Nödvändigheten att ändra vår gemensamma organisation av marknaden för bananer måste utnyttjas till att i synnerhet främja ett socialt, ekologiskt och utvecklingsanpassat produktionssätt - var detta än sker. Vid den förestående WTO-rundan måste sådana reformer - också för det Allmänna tjänstehandelsavtalet (GATS) som drabbats av banantvisten - stå på första plats på föredragningslistan.
Men vi får inte vänta på resultaten från rundan. Här och nu är det dags att fortsätta EU: s panel mot USA: s extraterritoriella lagstiftning, avsnitt 301, och inte avbryta den under några som helst omständigheter. Och vi måste ta energiska tag gentemot USA, som alltsedan den 3 mars faktiskt hotar med strafftullar, fastän panelens beslut kom först mycket senare.
Det är här kommissionens uppgift att skydda inte frihandeln, utan dem som i frihandelns namn hamnar under hjulen.
Vi De gröna hoppas att våra ändringsförslag till kompromissresolutionen, som går i denna riktning, kommer att stödjas av er, så att vi kan rösta för kompromissen.

Lienemann
Europa måste vara beslutsam gentemot Förenta staterna i det transatlantiska partnerskapet. Vi måste bryta med den nuvarande utformningen av handelns avreglering, vilken innebär en avsaknad av sociala bestämmelser och miljöregler, och vi måste motarbeta Förenta staternas politiska, ekonomiska och monetära hegemoni, som leder till att de amerikanska företagens intressen påbjuds som ett allmänintresse av pseudokaraktär.
Frågan om hormonbehandlat kött visar att hälsokrav och konsumentskydd inte beaktas, och att " försiktighetsprincipen" inte väger särskilt tungt gentemot dominerande ekonomiska intressen. Europa bör stå fast vid sitt förbud - tvisten om flygbuller vittnar om en vägran att ta hänsyn till höga miljönormer.
Den sociala frågan framträder inte lika tydligt i handelstvister, men åsidosätts tyvärr systematiskt i den nu dominerande logiken om öppnandet av marknader, där det saknas sociala normer och miljöregler.
Bananfallet avslöjar att de multinationella företagens intressen räknas tusen gånger högre än folkens utveckling, och marknaden får företräde framför den solidaritet som måste utvecklas inom en politisk gemenskap!
Man kan för övrigt notera att de amerikanska livsmedelsmonopolföretagen tjänar enormt mycket på bananodlingarna i Latinamerika, utan att folken i dessa länder får se sin situation förbättras.
Tiden är kommen för att låta det nödvändiga internationella handelsutbytet och öppnandet av marknader vila på andra principer och regleras av andra ramar än de som föreskrivs av WTO, GATT eller det nya transatlantiska partnerskapet.

Souchet
De tre tvister som nu pågår mellan Europeiska unionen och Förenta staterna rörande Världshandelsorganisationen gäller banansektorn, hormonbehandlat kött och flygbuller vid start och landning.
Även om dessa tre tvister endast utgör en mycket liten andel av handelsutbytet mellan Förenta staterna och Europeiska unionen, är de betecknande vad gäller de ekonomiska, politiska och sociala konsekvenserna.
När det gäller banantvisten förlorar Europeiska unionens medlemsstater - i liberalismens och globaliseringens namn - sin förmåga att föra en specifik och privilegierad politik gentemot vissa utvecklingsländer, med vilka vi har långa handelstraditioner. De sociala konsekvenserna i vissa av dessa länder är mycket betydelsefulla: p.g.a. WTO förlorar Europeiska unionens medlemsstater successivt sin inflytelsesfär, i synnerhet på den afrikanska kontinenten, och det sker till fördel för den sydamerikanska kontinenten, vars jordbruksresurser utnyttjas eller till stor del förädlas av företag som domineras av amerikanskt kapital.
När det gäller försäljning av hormonbehandlat kött kan vi se - förutom konsekvenserna i form av en störd produktionsjämvikt inom en jordbruksverksamhet som av strukturella skäl ger överskott och som är hårt drabbad till följd av BSE-krisen - att hälsoeffekterna av att äta hormonbehandlat kött långt ifrån är försumbara, även om de inte är helt kända. Vi vet t.ex. att konsumtion av hormonbehandlat kött får ödesdigra konsekvenser för tonåringars utveckling under pubertetstiden. Världshandelsorganisationen, såsom den förhandlades fram av kommissionen och sedan påtvingades medlemsstaterna, hånar försiktighetsprincipen och principen om hälsosäkerhet som alla stater måste kunna upprätthålla för att skydda sina medborgares hälsa.
Utifrån dessa två exempel kan vi endast konstatera att GATT-avtalen, som ledde fram till Världshandelsorganisationens tillkomst, skadar de intressen som medborgarna i Europeiska unionens medlemsstater har. Jag begär en fullständig omorganisering av WTO: s sätt att fungera, och det inom ramen för den nya förhandlingsrunda som kommer att inledas i slutet av året. Det är nödvändigt att upprätta principen om en rättvis och solidarisk handel mellan Europeiska unionen och tredje land, och att återupprätta försiktighetsprincipen. Efter tvisten om hormonbehandlat kött, vet vi alla att Förenta staterna kommer att angripa Europeiska unionen i fråga om genetiskt modifierade organismer.
Betänkande (A4-0242/99) av Spencer

McKenna
Fru ordförande! Jag röstade emot Spencerbetänkandet om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det utgör bara ytterligare ett exempel på den tendens som finns till att militärisera EU. I betänkandet talas det om att stödja den fransk-brittiska förklaringen från St. Malo och om en snabb integrering av Västeuropeiska unionen (VEU) med EU. Det är ganska uppenbart att VEU är en militär allians. Den hyser tilltro till kärnvapen och den är en del av strategin med kärnvapen som avskräckningsmedel. Man skulle tro att vi i slutet av 1900-talet skulle försöka göra oss av med de militära blocken, eftersom de - i mina ögon - är överflödiga. Vi blåser nytt liv i VEU, som faktiskt skulle ha gått i graven förra året.
I mitt eget land har vi gång på gång försäkrats om att Europeiska unionen inte håller på att militariseras, ändå har många av de betänkanden som har gått igenom parlamentet under de fem år som jag har varit här tydligt visat på att det är i just den riktningen vi går. Jag tror inte att någon form av militarisering av EU ligger i gemene mans intresse, varken i Europa eller i världen som helhet. Vi skapar bara ett nytt militärblock, vilket jag inte anser vara en god idé. Regeringarna runt om i EU borde vara uppriktiga mot sina väljare - särskilt i neutrala länder som mitt eget - och säga: " Detta är vad som är på gång. Är du för det, eller är du emot det?" Det är ganska uppenbart att om ingenting görs nu, i detta skede, kommer vi snart att ha även en militär sida av EU. Helmut Kohl sade att han trodde att det i Europeiska unionens förlängning fanns en europeisk armé och en europeisk poliskår. Allmänheten har inte informerats om detta. Det måste ske. Jag är i grunden emot varje form av europeisk armé eller europeisk poliskår eller europeisk försvarsidentitet inom EU.

Caudron
Den genom Maastrichtfördraget invigda gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken har haft svårt att finna sin prägel. Den har varit nästan obefintlig under en alltför lång tid och Europa har framträtt som en politisk " dvärg" på den internationella arenan, genom att anta minimalistiska ståndpunkter.
Spencers betänkanden visar oss att Europeiska unionen börjar hävda sig som politisk makt, och i dem uttrycks klart och tydligt idén om att Europaparlamentet demonstrerar en vilja att ge sitt bidrag på det området.
Även om det är uppenbart att Europeiska unionens politiska aktiviteter ännu är otillräckliga - och det är särskilt påfallande i fråga om säkerhet och försvar - bör man dock nyansera detta påstående mot bakgrund av de senaste händelserna i Kosovo. Europeiska unionen har haft förmågan att ta initiativ, vilket anordnandet av konferensen i Rambouillet visade. Den kan göra sin röst hörd och har inte en biroll i skuggan av Förenta staterna.
Amsterdamfördraget erbjuder oss möjligheter att ge den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken nya impulser. Utnämningen av en hög representant för GUSP kommer att göra denna politik mer synlig och effektiv. Jag stöder föredragandens idé om att det bör anordnas en utfrågning inom utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor innan den höge representanten tillträder sin tjänst.
För övrigt kan det nya instrument som en gemensam strategi utgör ge grundläggande riktlinjer för GUSP. Rådet (allmänna frågor) bör anta en sådan strategi gentemot Ryska federationen och hänvisa det till Europeiska rådet i Köln. Jag samtycker helt till tidsplanen, det är alltför brådskande för att senarelägga dess godkännande. Den kris som Ryska federationen går igenom, såväl på ett institutionellt som ekonomiskt och socialt plan, tillåter inga förseningar. Händelserna i Kosovo talar för upprättandet av en intensiv dialog med Ryska federationen. Ryssland har en ofrånkomlig roll i den europeiska försvarsstrukturen. Det är en nyckelfaktor för stabiliteten på den europeiska kontinenten.
Europaparlamentet bör rådfrågas angående innehållet i en sådan strategi. Eftersom detta inte är föreskrivet i fördraget om Europeiska unionen, önskar jag i likhet med föredraganden att det utarbetas ett interinstitutionellt avtal som föreskriver ett samråd. Jag ansluter mig till hans upprördhet i fråga om parlamentets befogenheter på detta område. De ändringar som infördes med Amsterdamfördraget förändrar ingenting i det avseendet. Med undantag av finansieringen av GUSP är parlamentet fortfarande förpassat till sin informations- och samrådsroll. Rådets ordförandeskap överlämnade inte den årliga rapporten om GUSP: s huvudsakliga aspekter och grundläggande val i god tid till parlamentet. Detta är tillräckligt för att bevisa att det saknas en vilja till att göra parlamentet delaktigt i den här politiken.

Lindqvist
Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i EU har havererat. England och USA har ofta gått sin egen väg i Irakfrågan. EU har inte kunnat lösa konflikterna i Bosnien, Kosovo och i Turkiet (Kurdistan). EU bör tona ned den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och i stället koncentrera hela kraften på att förebygga konflikter i EU och dess närområde. Någon GUSP bör inte tillsättas. Det leder fel. EU är ingen stat och skall inte bli någon.

Theorin
Jag anser att EU skall bygga på ett mellanstatligt samarbete. Ett sådant samarbete kan inte ha ett gemensamt försvar. Däremot bör vi samarbeta över nationsgränserna för att förebygga konflikter.
Konflikter kommer människan alltid att få leva med - frågan är hur hon skall handskas med dem. Konflikter som har sitt ursprung i sociala, etniska och religiösa motsättningar. Konflikter som inte kan lösas med militära maktmedel utan kräver politiska, ekonomiska och diplomatiska medel.
Säkerhet kan endast uppnås i samarbete, måste vara densamma för alla och bygga på principen om jämlikhet och rättvisa. Samarbete, öppenhet, förtroende och nedrustning ger oss större säkerhet, men en verklig säkerhet måste också inrymma säkerhet från hot om hunger, sjukdomar och förtryck.
Betänkande (A4-0219/99) av Spencer

Blot
Betänkandet innehåller många goda avsikter och förtjänar av den anledningen en positiv röst. Dess betydelse förefaller dock löjeväckande.
Som bevis för detta kan jag anföra följande emblematiska passage: " behandlingen av den gemensamma strategin gentemot Ryska federationen ingår i ett politiskt sammanhang som förändrades i och med Natos väpnade intervention gentemot Jugoslavien. Man måste också tillägga den amerikanska kongressens beslut att under vissa förutsättningar utveckla ett försvarssystem mot missiler som, enligt den ryska sidan, skulle sätta ABM-fördraget på spel."
Vad har föredraganden att säga angående dessa ödesdigra åtgärder från Förenta staternas sida? " Denna utveckling talar för en intensiv dialog mellan Europeiska unionen och Ryska federationen" . Från amerikanskt håll, handling! Från europeiskt håll, ord! Ingenting kan bättre visa Europas maktlöshet gentemot den amerikanska stormakten.
Förenta staterna har tjänat så pass mycket på att Europas delades efter 1945, att det verkar som om de gör allt för att skapa förutsättningarna för en ny uppdelning, den här gången mellan Västeuropa och det ortodoxa Europa. De fientliga handlingarna gentemot den ortodoxa civilisationens Europa räknas inte heller; förakt, anklagelser om chauvinism, total okunnighet om en delvis annorlunda kultur, och bombningarna av Serbien är ett symptom på den attityden. Man vill skapa en ny delning inom Europa, så att man inte kan bete sig annorlunda. För de europeiska länderna handlar det om att säga nej till den logiken, med stöd av ett ömsesidigt samarbete med Ryska federationen i ett intresse för fred och välstånd för alla.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi har avstått från att rösta i slutomröstningen om detta betänkande. Vi är eniga med den politiska inriktningen att alla EU-medlemsstater bör utveckla och förstärka sina politiska och ekonomiska relationer till den ryska federationen, eftersom utvecklingen i Ryssland spelar en viktig roll för hela Euorpa. Att bidra till att utveckla demokratin i Ryssland är det centrala i en sådan strategi. Vi menar dock att den av väst uppmuntrade nyliberala politiken bidragit till att skapa allvarliga sociala problem som arbetslöshet och växande klassklyftor i Ryssland. En utveckling av förbindelserna med Ryssland bör alltså bygga på en politik som bidrar till att stärka demokratin och minska de sociala orättvisorna i landet.
Det aktuella betänkandet har som huvudlinje att EU måste förstärka den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, något vi däremot motsätter oss. Vi menar att en sådan utveckling bland annat leder till att de alliansfria länderna, t.ex. Sverige, blir uppbundna och får färre möjligheter att agera självständigt, vilket är till nackdel för den gemensamma säkerheten i Europa och i världen.
Utifrån ovanstående resonemang väljer vi därför att avstå från att rösta i slutomröstningen.
Betänkande (A4-0227/99) av Müller

Van Dam
Kollega Müller har utarbetat ett utmärkt betänkande om beräkningen av budgeten för år 2000. Vi antar gärna många av rekommendationerna i betänkandet. Därför har vi röstat för det här betänkandet. Föredraganden förespråkar mycket riktigt en sträng budgetpolitik. En personalökning kan endast tillåtas i mycket välmotiverade fall. Byggnaderna måste betalas av under en så kort tidsperiod som möjligt för att begränsa räntekostnaderna. Vidare förkastar föredraganden direkt stöd via EU-budgeten för inrättande och drift av ett varuhus och av cateringtjänster inne i parlamentets byggnader. Det är rekommendationer som vi verkligen instämmer med.
Jag vill dock ändå göra några anmärkningar. Vi stöder omvändningen till en ny personalpolitik som innebär att befordringar sker på grundval av prestationer. Det främjar motivationen. Den stora frågan är dock: vem bedömer dessa prestationer? Kan det garanteras att den bedömningen sker objektivt? Vi måste komma ifrån politiska utnämningar och favorisering på grund av personliga preferenser. Kommissionär Santer gick under på grund av svågerpolitiken. Ett strandat skepp är en fyr på havet.
Till sist en kommentar om tjänstemännens löner. Om stadgan för ledamöterna godkänns så uppstår det en jättelik diskrepans mellan parlamentsledamöternas och tjänstemännens löner. Inte för att vi som parlamentsledamöter behöver vara missnöjda. Det ger emellertid en anvisning om att tjänstemännens löner är hutlöst höga. Det skulle vara bra om det startas en diskussion om det.
Sammanträdet avbröts kl. 13.48 och återupptogs kl. 15.00.

Agenda 2000 (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättning på den gemensamma debatten om Agenda 2000.

Hänsch
Herr ordförande, mina damer och herrar! Med Agenda 2000 vill rådet, kommissionen och parlamentet uppnå tre mål. För det första: Förbereda unionen för en utvidgning österut. För det andra reformera den egna politiken, i synnerhet när det gäller jordbruket och strukturfonderna, så att säga vädra igenom vår politik, och för det tredje säkra finansieringen för denna politik under de närmaste sju åren.
Den utvecklingsplan, som kommissionen hade lagt fram beträffande detta, klarade sig inte igenom de mer än tvååriga samråden i parlamentet och rådet utan förändringar, och jag medger att detta inte var till fördel för den på alla punkter. Det kommer att visa sig att vi inte helt har uppnått de mål som jag just nämnt. Men det är också riktigt att vi har kommit väldigt nära dem.
Resultatet i Berlin är en kompromiss. Att den har kommit till stånd är också en framgång för det tyska ordförandeskapet, i synnerhet för den tyske förbundskanslern. Alla kompromisser, naturligtvis även den i Berlin, har mer eller mindre tillfredsställande beståndsdelar. Kanske kan en maximal tillfredsställelse i Europeiska unionen endast uppnås genom en jämn fördelning av missnöjet. Också här har det tyska ordförandeskapet rönt framgångar. Men det har även parlamentet gjort! Aldrig tidigare har Europaparlamentet blivit så intimt delaktigt i ett reformprojekt av denna storleksordning när det gäller att komma fram till ett beslut.
Mellan den första behandlingen av betänkandena i Europaparlamentet fram till Europeiska rådet i Berlin i slutet av mars har parlamentet i intensiva förhandlingar påverkat och förändrat resultatet. Detta resultat ligger säkerligen en bit ifrån våra krav och önskemål. Men vi ser också att Europaparlamentet för första gången har lyckats att på viktiga punkter förändra ett av Europeiska rådets beslut. Det är en framgång för oss att det skapas ett fjärde gemenskapsinitiativ, Urban, som också får finansiellt stöd, och därigenom kan bidra till ekonomisk och social förnyelse i de perifera områdena och i städerna.
Här vill jag uttryckligen tacka kommissionär Wulf-Mathies för att hon har stött Europaparlamentets ståndpunkt i dessa frågor, liksom även på en rad andra punkter. Vi skulle inte ha kunnat uppnå denna framgång om hon inte hade stått vid vår sida.
Det är en framgång för oss, om man i framtiden tar större hänsyn till fysisk planering, perifera områden och öar. Det är en framgång för oss om man lämnar ökat stöd till utbildning och yrkesutbildning, och det är framför allt en framgång för oss om man ökar instrumentet för flexibilisering. En framgång för oss är också klausulen om att revidera finansieringen av den framtida politiken, framför allt när det gäller utrikespolitiken och när det handlar om att lämna hjälp till återuppbyggnad i de drabbade regionerna på Balkan. Det är en framgång för oss att vi åtminstone i fråga om delar av jordbrukspolitiken kunde bli delaktiga i medbeslutandet. Jag tror att den blivande ordföranden i kommissionen kan tacka oss för att det kan ställas avsevärt mer personal till förfogande för honom för nya uppgifter, än vad den gamla kommissionen någonsin haft.
Den stora majoriteten i min grupp kommer att rösta för det interinstitutionella avtalet om budgetplanen på medellång sikt, och naturligtvis kommer vi också att godkänna de delar av agendan som det skall röstas om.
Redan i november 1998 förklarade vi att parlamentet kommer att göra allt för att Agenda 2000 som paket skall antas före valet till parlamentet, och vi vill nu börja tillämpa denna Agenda 2000. Det är det absolut nödvändiga bidraget till unionens handlingsförmåga under en svår tid. Med våra beslut om Agenda 2000 gör vi Europeiska unionen litet mer framtidsanpassad.

Hatzidakis
Herr ordförande! I en tid då trossatsen att man kan bedriva politik - särskilt socialpolitik - utan pengar vinner mer och mer terräng, fortsätter jag att framhärda i behovet av en politik för ekonomisk och social sammanhållning i Europeiska unionen. Den sociala och ekonomiska sammanhållningen är en av de grundläggande principerna i Fördraget om Europeiska unionen, och jag anser att alla unionens organ måste förbli orubbligt trogna denna grundläggande princip.
Jag måste i detta sammanhang säga att Europeiska kommissionen med sina förslag för Agenda 2000 tog ett steg i rätt riktning, och jag skulle å Europeiska folkpartiets grupps vägnar vilja ge mina komplimanger till Wulf-Mathies, Fischler och Flynn för den inställning de har visat, även under förhandlingarna.
Parlamentet utformade, som vi alla vet, sina förslag redan i november. Jag tror att parlamentet i dessa gick ganska mycket längre än vad kommissionen gjorde i sina förslag, och vad det försökte göra var att förena två mål: det ena är att det skall finnas en effektiv hantering - ett effektivt förvaltning - av medlen, det andra är att medlen skall gå dit där de bäst behövs. Och av den anledningen har vi från början begärt att två tredjedelar av medlen skall gå till mål 1, i vilket de fattigaste regionerna ingår.
Därefter, herr ordförande, startade förhandlingarna, som höll på fram till Berlin - och fram till Berlin var det problem. Som tur var nåddes dock den där kompromissen i Berlin, och den följdes av förhandlingar mellan parlamentet och rådet och - självfallet - kommissionen, vilka i sin tur ledde till tre positiva förändringar: den första gällde gemenskapsinitiativet Urban, den andra Europeiska regionala utvecklingsfonden, om åtgärderna för kultur och turism, och den tredje den särskilda prioritet som ges till öarna, även här av förordningen för Europeiska regionala utvecklingsfonden.
Herr ordförande! Berlinkompromissen är, i likhet med alla andra kompromisser, inte någon anledning till fest, särskilt inte i mitt land - jag måste också tala som grek -, eftersom den grekiska regeringen accepterade uppgörelser som jämställer oss med Spanien, Irland och Portugal, länder som är mindre fattiga än vårt och som dessutom deltar i eurosamarbetet.
Om parlamentet förkastar denna kompromiss, kommer alltihop att flyga i luften, och det kommer också att bli omöjligt att påbörja programmen i den tredje gemenskapsstödramen som planerat, den 1 januari 2000. Jag rekommenderar följaktligen att förordningen godkänns, desto mer nu, när de flesta av de ståndpunkter som Europaparlamentet har gett uttryck för sedan i november förra året har godtagits och ytterligare positiva förändringar har kommit till stånd under de förhandlingar som vi har fört med rådet den senaste månaden.
Jag vill också säga några ord om föranslutningsfonderna. Det är sorgligt att Cypern har utestängts av rådet. Det är det enda av ansökarländerna som har utestängts från föranslutningsfondernas anslag. Jag hoppas att Van den Broeks åtagande, att undersöka om det finns någon möjlighet till en särskild budgetpost för anslag till Cypern, kommer att fullgöras, för man kan inte mäta efter två olika måttstockar. Denna typ av utestängningar skapar tvivel i fråga om den verkliga viljan att ta med Cypern i Europeiska unionen. Dessa tvivel måste skingras så snabbt som möjligt.

Brinkhorst
Herr ordförande! När man vid Europeiska rådets möte i Berlin nådde en överenskommelse, var det viktigaste att det blev en politisk överenskommelse. Den var då oacceptabel för parlamentet. Men vid detta historiska tillfälle kommer vi förhoppningsvis att säga ja till ett interinstitutionellt avtal. Det är ett historiskt tillfälle i den meningen att Europeiska rådets ståndpunkt aldrig tidigare har ändrats av parlamentet, och det speglar vår nya ställning. Vi ser framför oss tre av de avgående kommissionärerna, och jag skulle här vilja säga att de ursprungliga förslagen om Agenda 2000 visade på kurage och visioner från kommissionens sida. Resultaten från Europeiska rådets möte var ej tillfredsställande.
Vi har nått stora resultat. Framför allt har vi nu för första gången nya rättigheter vad gäller icke-obligatoriska utgifter på jordbruksområdet. Det måste utan tvekan vara någonting positivt för kommissionär Fischler. Vi har fått nya garantier om en ny flexibilitet. Vi är inte alls nöjda över att rådet har gjort enorma nedskärningar på det område där parlamentet har störst rättigheter - utgiftsområde 3. Vi har åtminstone inom de nuvarande restriktionerna uppnått möjligheten till ytterligare justering av parlamentet.
I utgiftsområde 4 - utrikespolitik - finns det ett avtal som vi kommer att ha möjlighet att revidera. Europeiska rådets skenhelighet demonstreras tydligast av det faktum att det inom två veckor var nödvändigt att besluta om inte mindre än 250 miljoner euro för Kosovo, vilket innebar att mer än två tredjedelar av den totala basen för sju år togs i anspråk. Det visar att Berlinöverenskommelsen redan är förlegad. Men att vid denna tidpunkt rösta emot ett interinstitutionellt avtal skulle vara ett stort misstag. Det är på den grunden som den liberala gruppen kommer att rösta för det interinstitutionella avtalet, för det kommer inte bara att medföra mer pengar utan också fler rättigheter och ökad jämlikhet. Det är på den grunden som Europeiska gemenskapen kan komma framåt. Om vi röstade emot det, skulle vi - med alla de andra svårigheterna - kasta in Europeiska unionen i stor osäkerhet, vid en tidpunkt då det nya seklets utmaningar kommer att börja visa sig.

Baggioni
Herr ordförande, kära kolleger! Alla öbor i Europeiska unionen gladdes kvällen den 2 oktober 1997, när de kunde konstatera att Amsterdamfördraget, undertecknat av de femton medlemsstaterna, innehöll de första uttryckliga omnämnandena som officiellt erkänner öregioners strukturella och permanenta handikapp samt nödvändigheten av att komma tillrätta med dem.
Mindre än två år efteråt och när detta fördrag nu i lördags har trätt i kraft, tvingas vi konstatera att strukturfondsreformen för perioden 2000-2006 inte följer samma logik som det nya fördraget. Trots att det finns en solid rättslig grund som gör det möjligt att genomföra en verkligt integrerad politik till förmån för öregioner, bl.a. genom strukturfonderna, fattade rådet och kommissionen ett annat beslut och beaktade därigenom inte Europaparlamentets rekommendationer i frågan. Öregionerna har kategoriskt och systematiskt förvägrats alla möjligheter till en särskild behandling. Även det blygsamma kravet på ett speciellt avsnitt för samarbetet med och mellan öar inom programmet Interreg III förkastades.
När man läser de förordningar som kommer att antas i morgon, verkar det inte som om öregionernas sak har gjort nämnvärda framsteg i samband med strukturfondsreformen. Dessutom är det oroväckande få som fr.o.m. år 2000 anses ha behov av stöd till följd av en långsammare utvecklingstakt. Betyder detta att rådet och kommissionen anser att unionens öregioner har en ekonomisk utveckling som manar till en omprövning av den politiska vilja som uttrycktes för ett och ett halvt år sedan vid Amsterdamkonferensen, nämligen att på ett konkret sätt ta hänsyn till förhållandena i öregioner? Betyder detta att de permanenta strukturella handikappen - formellt erkända - har försvunnit på 18 månader, som genom ett trollslag? Det är endast förordningen gällande ERUF som hänvisar till nödvändigheten att hjälpa vissa öar, men även där på ett ytterst oklart sätt.
Jag vill ändå tacka föredraganden Varela, såväl som medlemmarna av utskottet för regionalpolitik, för deras förståelse och stöd under den gångna mandatperioden. Inför ett så pass uselt resultat för öregionernas sak, går det inte att förneka att vi fortfarande måste göra allt för att man verkligen skall ta hänsyn till de specifika förhållandena i unionens öregioner, och inte längre enbart i teorin. Jag sätter min tilltro till Europaparlamentet, för att det kommer att fortsätta på den väg som har följts sedan några år tillbaka. Rådet och kommissionen kan inte i all oändlighet ge sken av att inte höra oss.

Miranda
Herr ordförande! Budgetplanens ram, som beslutats i Berlin, är inte av det slaget att det väcker någon särskild entusiasm. Kanske inte så mycket på grund av den betalning som beviljades eller begärdes från varje land, utan snarare på grund av den restriktiva allmänna lösningen som antagits och det vacklande som präglar den. Därigenom kunde alla länder utropa sig till segrare när de lämnade Berlin. Men låt oss vara objektiva: med en sådan finansiell ram kommer ingen utvidgning att kunna äga rum förrän 2006, om man vill förverkliga den och före detta datum måste budgetplanen omvärderas mycket djupt, liksom de respektive betalningarna måste omvärderas.
Denna budgetplan på medellång sikt svarar inte heller på så viktiga frågor som förverkligandet av euron, framför allt de eventuella asymmetriska chockerna, eller de förutsägbara resultaten vid de kommande förhandlingarna inom Världshandelsorganisationen. I detta sammanhang, och även om vi skulle vilja ge ett ovillkorligt stöd och uppmuntran till det nya interinstitutionella avtalet av principskäl och för att garantera stabiliteten och göra en planering möjlig, så är det inte mindre sant att den kompromiss som det innebär vad gäller den finansiella ram som antagits, med nämnda beskrivning, väcker vissa reservationer hos oss. Reservationer som blir ännu större dels på grund av avsaknaden av en långtgående reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilken vi rekommenderar, dels på grund av den begränsande texten i bestämmelserna som reglerar vissa av sammanhållningsinstrumenten. Men dessa aspekter kommer andra medlemmar i min grupp att ta upp.

Schroedter
Ärade herr ordförande, ärade fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med det positiva. För den ekonomiska och sociala sammanhållningen och därigenom för kärnpunkten i den europeiska samhällsmodellen är det av existentiell betydelse att vi har lyckats få den nya förordningen i hamn före slutet av Europaparlamentets mandatperiod. Därigenom garanteras fortsatt stöd. Men priset för detta är mycket högt. De ekonomiska nedskärningarna av kärnpunkten i den europeiska integrationen måste nu kompenseras av regionerna med mer intelligenta koncept. Jag uppmanar här kommissionen att verkligen ta sin kontrollfunktion på allvar och i sina program genomföra målformuleringarna i den nya förordningen - hållbar utveckling, främjande av sysselsättningen, främjande av jämställdhet mellan kvinnor och män, förbättring av miljön, främjande av små och medelstora företag - och inte återigen rygga tillbaka inför medlemsstaterna. I resultatet från Berlin - det har här redan sagts - saknas nämligen den reform man hade hoppats på. Efter det att parlamentet i förslaget till förordning har utvidgat Europas medborgares rättigheter genom en omfattande deltagandeprincip - och det är just det som är grundvalen, nämligen att det som planerats också kan genomföras på ett hållbart sätt - lämnar rådet denna gemensamma fråga åt medlemsstaternas godtycke. Detta betraktar jag som det största problemet i den nya förordningen.
När man utnyttjar fonderna till integrerade utvecklingskoncept måste man övervinna traditionellt resurstänkande. Det finns möjligheter i förordningen, men jag märker nu också motståndet från medlemsstaternas sida. Det betyder nämligen att lokala utvecklingsinitiativ måste få medel från Europeiska socialfonden (ESF) och Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF), för att verkligen kunna bidra till att bekämpa arbetslösheten. Genom den nya strukturfondsförordningen har vi lyckats fortsätta med sammanhållningspolitiken. Men det är inte en reform! Effektiviteten, förenklingen av förvaltningen och koncentrationen har slagits ut. De föll offer för biktstolsförfarandet och de gåvor som fördelades där.
Min slutledning av detta är att om man inte slutgiltigt sätter det europeiska intresset över de nationella intressena, kommer vi inte att lyckas nå fram till en verkligt framstegsvänlig ekonomisk och social sammanhållningspolitik.

Barthet-Mayer
Herr ordförande, kära kolleger! I parlamentet finns det ett samförstånd rörande utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa och om nödvändigheten av att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP), och jag vill gärna hålla mig kvar vid denna aspekt av Agenda 2000. Med andra ord har parlamentet, som företräder de europeiska medborgarna, uttalat sig för vår europeiska jordbruksmodell, för större rättvisa, för en balanserad utveckling av landsbygden, för högre kvalitet, för ett bättre miljöskydd, vilket framgår av betänkandet Cunha.
Denna politiska ståndpunkt är tydlig, och står i total motsats till ständigt mer standardisering, ständigt mer aseptik, ständigt mer av den obönhörliga konkurrens som driver ned priserna och jordbrukarnas inkomster samt Cairns-gruppens och Förenta staternas ultraliberala position. Tack vare parlamentets beslutsamma ståndpunkt - som har fått kommissionen att inta en mindre omedgörlig attityd - och tack vare vissa medlemsstaters ihärdighet och envishet, har vi nått en kompromiss som på kort sikt är tillfredsställande i fråga om övergivandet av samfinansieringen, i fråga om att de garanterade jordbrukspriserna kommer inte att sänkas i lika stor omfattning som planerat och kvoterna kommer att förbli desamma.
Men hur blir det i framtiden? Duger reformen till att utveckla det hållbara jordbruk som kommissionen förespråkar, i total motsats till dess egna ändrade förslag till jordbruksavsnittet i Agenda 2000? Förstärks samarbetet mellan Europeiska unionen och AVS-länderna? Har landsbygdens utveckling, som berör 80 procent av unionens territorium, den plats den förtjänar? Gynnas öregionernas utveckling och får de ökade budgetanslag? Har man verkligen bekämpat GJP: s sociala och miljömässiga obalans, det tvådelade jordbruket? Fördelas jordbruksstödet på ett bättre sätt och bidrar det till ett bättre miljöskydd? Nej, nej, nej och nej!
Genom att avvika från prisstödssystemet, genom att krypa ihop och gå mot en nationalisering, och genom att göra sig mer sårbar med en ny höjning av de direkta inkomststöden, avlägsnar sig Europa än mer från sitt uppdrag och den gemensamma jordbruksmarknadens grundprinciper. Ännu allvarligare är att Europa undergräver grunderna för sin kultur, sitt landskap och sin gastronomi, och därmed en stor del av sin identitet. Hur skall ett jordbrukets Europa som reformeras på det sättet kunna försvara sin jordbrukspolitik och sin landsbygd vid de kommande förhandlingarna inom WTO? Det finns skäl att oroas.
Det krävs att de som förhandlar å Europas vägnar inom WTO rustar till krig och försäkrar oss om följande: gemenskapsreglernas anpassning efter världsmarknadens spelregler får aldrig utgöra ett jordbrukspolitiskt mål för Europeiska unionen. För stunden - eftersom vi måste agera i stunden - kommer min grupp att uttala sig för den aktuella kompromissen, men vi riktar en enträgen begäran till kommissionen om att försvara vår europeiska jordbruksmodell vid de kommande förhandlingarna inom WTO.

des Places
Herr ordförande! Det är av övertygelse och inte av smak för motsägelser som vi avstår från att rösta för alla lagstiftningsresolutioner om Agenda 2000 med undantag för den om den gemensamma organisationen av marknaden för vin, för vi motsätter oss kommissionens och rådets ståndpunkter som är ett resultat av kompromissen i Berlin.
För hur kan man vara nöjd med en kompromiss som medför en betydande sänkning av de europeiska jordbrukarnas inkomster, vilket är en följd av att man sänker de delvis kompenserade priserna i väntan på att de kommer att avskaffas helt, i enlighet med WTO: s krav. Herr ordförande! Vissa produktionsgrenar inom jordbruket är nödvändiga för en bra miljöbalans och för utnyttjandet av Europeiska unionens territorium. För vissa produktionsformer kommer dessa faktorer tyvärr att drabbas av en betydande tillbakagång. Jag tänker i synnerhet på sektorn för oljeväxter, som jag vill erinra om är ideala växelbruksledare för en spannmålsproduktion av hög kvalitet, något som vi alltmer strävar efter.
När jag skrev de två yttrandena om Agenda 2000 för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, varnade jag alla mina kolleger för de finansiella svårigheter vi kommer att stöta på. På den punkten är jag till stor del nöjd med kompromissen från Berlin, som syftar till att i förekommande fall omberäkna jordbruksposten i takt med att unionen utvidgas samt utifrån en automatisk teknisk justering i budgetplanen, vilken tar hänsyn till inflationen. Låt oss bara hoppas att principen om de obligatoriska utgifterna inte kommer att ifrågasättas.
Bortsett från konsekvenserna för jordbrukarnas inkomster, är denna kompromiss inte alls en förberedelse av de kommande förhandlingarna inom Världshandelsorganisationen, eller så förbereder den förhandlingarna alltför väl, utan att det sägs rakt ut. Samtliga föreslagna reformer kommer att raseras. Det enda som våra partner kommer att acceptera av det som vi har lyckats uppnå, det är prissänkningarna.
När det gäller kompensationsstöden, är det uppenbart att våra partner kommer att försöka rasera dem. Vi känner alla till devisen inom den här typen av förhandlingar: det som är uppnått är uppnått, allt övrigt återstår att förhandla om. Det europeiska jordbruket får inte försvinna. Jordbrukarna har inte bara en ekonomisk och finansiell roll, utan också en social, kulturell och miljöfrämjande roll, som i första hand bör gynnas. När jag lyssnade till Prodis tal, konstaterade jag att han under sin mandatperiod planerar att stärka Europeiska unionens roll i städerna.
Så tillåt mig, herr ordförande, att ställa mig en fråga: hur ser landsbygdens framtid ut i det här sammanhanget, med en utveckling av strukturfonderna för den urbana världen, med de nya förhandlingarna inom WTO och med en gemensam jordbrukspolitik som går på tvärs mot den europeiska identiteten?

Ordföranden
Det var det sista av inläggen av de politiska gruppernas talesmän. Vi går nu vidare till föredragarnas inlägg.

McCarthy
Herr ordförande! Vi måste framför allt annat vara medvetna om vårt ansvar här i dag i parlamentets sista sammanträdesperiod, inte bara för vår lagstiftande funktion utan även för vårt åtagande att leverera denna nya omgång europeiska fonder för våra regioner och lokala stadsområden på ett lämpligt sätt. Som föredragande skulle jag vilja tala om för er varför jag rekommenderar parlamentet att ge ett rungande " Ja" till rådets ändrade förordning om strukturfonder. Vår målsättning har varit att framhålla parlamentets prioriteringar i reformprocessen genom en rad informella kontakter. Detta informella förfarande innebär ett fortlöpande utbyte av information, en konstruktiv dialog, som har resulterat i att parlamentets prioriteringar har införlivats i den slutliga Berlintexten, medan ett antal krav återstår att förhandla om vid mötena efter Berlin.
Vi kan vara nöjda över att våra nyckelprioriteringar har tillmötesgåtts. Parlamentet begärde att genom koncentrationsprincipen skall säkerställas att mål 1-regionerna, de fattigaste i unionen, även fortsättningsvis erhåller prioriterat stöd. Det gäller för regioner som min egen i Merseyside, med en BNI som är lägre än 75 procent av genomsnittet i unionen, som kommer att fortsätta att erhålla prioriterade fondmedel. Jag måste säga att även om vissa finansiella specialarrangemang gjordes vid sidan av mål 1, så var detta naturligtvis priset för en finansiell paketlösning. Vi här i parlamentet måste vara realistiska och pragmatiska, och inse att samförstånd och kompromisser utgör kärnan i europeisk politik.
De nya mål 2-regionerna kommer även i fortsättningen att dra nytta av ett hållbart europeiskt åtagande och kontinuerliga investeringar. Och återigen, om jag ser till min egen region i nordväst, så har den dragit nytta av de europeiska fonderna. Mycket återstår emellertid att göra, och vi är glada över den flexibilitet som ett utfasningsprogram på upp till sex år i stället för fyra år som kommissionen ursprungligen föreslog erbjuder. Jag skulle vilja erbjuda kommissionen att i slutet av vår mandatperiod svara på erbjudandet från stadsfullmäktige i Manchester om att göra ett besök och se hur de europeiska fonderna inverkar på livet i lokala stadsområden.
Vi stödde ett förslag om skyddsnät. Vi anser att det var en succé. Dessutom välkomnar parlamentet varmt att begäran om att unionen aktivt skall främja varaktig fred och välstånd i Nordirland har tillmötesgåtts med ett särskilt fredspaket.
Vi skulle ha velat gå längre i fråga om partnerskapen, men vi hoppas att medlemsstaterna kommer att vara förnuftiga nog att säkerställa breda och långtgående partnerskap då det gäller utarbetande och genomförande av olika program. Viktigast av allt för mig personligen, juvelen i kronan som är ett resultat av de informella mötena efter Berlin i Strasbourg, var att rådet samtyckte till Europaparlamentets krav att ändra slutsatserna från toppmötet i Berlin och lägga till ett nytt Urban-initiativ med 0, 35 procent av gemenskapens totala fondpott. Jag hoppas att Flynn inte tycker att vi plundrar artikel 10, när vi använder använder dessa fonder även för sociala initiativ och sysselsättningsinitiativ.
Urban är populärt bland människorna i några av våra mest eftersatta stadsområden, och jag tror att vi kan hjälpa dessa områden på deras väg mot återuppbyggnad. Föredragarna skulle därför vilja se att en balansering av parlamentets, rådets och kommissionens intressen kom till stånd. Jag vill varna varje politisk grupp som funderar på att använda sina röster i partipolitiskt syfte, att en blockering av dessa förslag skulle innebära att det nyvalda parlamentet skulle vara oförmöget att rösta fram till i höst, och det skulle sätta resurser på över 200 miljarder i riskzonen och medföra ändlösa förseningar för lokala stadsområden och projekt.
Låt oss klara ut vad det är vi i dag röstar om. Det är inte bara ett 112-sidigt dokument fyllt av EU-prat och tekniska detaljer, även om man kan finna en hel del EU-jargong i det. Det är ett fondpaket som skall hjälpa våra regioner in i det nya årtusendet, sju års stöd till våra mest marginaliserade stadsområden och regioner, som behöver Europas engagemang och solidaritet, sju års stöd till ungdomar, långtidsarbetslösa och kvinnor som återinträder i arbetslivet: människor som aktivt vill delta i den ekonomiska återuppbyggnaden av Europa. Det är ett EU-paket för arbetstillfällen och återuppbyggnad. Det är en pakt för sysselsättning och återuppbyggnad, och det är en produkt av samförstånd och kompromisser mellan medlemsstaterna.
Som jag har sagt, tror vi att tillägget av ett fjärde gemenskapsinitiativ, ett nytt Urban-initiativ, som parlamentet har stött och arbetat för, innebär en stor förbättring. Av alla de ovanstående skälen uppmanar jag ledamöterna att i dag använda sin röst till att säga ett unisont " Ja" till detta fondpaket. Låt oss ge medborgarna i EU ett synligt tecken på att vi backar upp den solidaritet och det stöd som behövs för det nya årtusendets program för arbetstillfällen och återuppbyggnad.

Collins, Gerard
Herr ordförande! Det är en stor glädje för mig att lägga fram rekommendationen och betänkandet om Sammanhållningsfonden å utskottets för regionalpolitik vägnar.
När jag lade fram detta betänkande för en första behandling i november, talade jag om vikten av att social och ekonomisk sammanhållning förblir en av gemenskapens stöttepelare. Sammanhållningsfonden har varit ett av de tydligaste exemplen på denna solidaritet och på vad man kan uppnå med den. Genom att vid det tillfället godkänna detta betänkande, bekräftade parlamentet gemenskapens åsikt i frågan.
Under de senaste månaderna, ja, faktiskt ända fram till Berlinmötet, har ett antal möten med rådet ägt rum om framtiden för Sammanhållningsfonden. Jag kämpade vid förhandlingarna med näbbar och klor för att Sammanhållningsfonden skulle behållas i sin nuvarande form. I den slutliga uppgörelsen i Berlin gavs stöd för parlamentets åsikter om Sammanhållningsfonden, och synpunkter som hade förts fram under den informella förlikningsperioden accepterades.
Parlamentets prioriteringar i fråga om Sammanhållningsfonden var lätt identifierbara. Prioritering nummer ett var att säkerställa en fortsättning av fonden, och rådet kunde instämma med parlamentets åsikt att Sammanhållningsfondens grundläggande mål har samma relevans i dag som 1992. Därför var det nödvändigt att urvalskriteriet på 90 procent av den genomsnittliga rikedomen i unionen förblev oförändrat, vilket innebär att Irland, Spanien, Portugal och Grekland även i fortsättningen är stödberättigade.
Rådet instämde i den åsikt som parlamentet och kommissionen delade, att de fyra nuvarande länderna även fortsättningsvis skall vara berättigade till stöd. Det är nödvändigt att de berörda länderna fortsätter konvergensprocessen, och ett fortsatt stöd från fonden är en livsviktig beståndsdel i denna process.
Om fonden bibehålls med samma villkor, innebär det att infrastruktursgapet mellan de fyra stödberättigade länderna och resten av gemenskapen gradvis kan slutas. Det är absolut nödvändigt att den obalans som för närvarande finns på detta område rättas till, för att få till stånd en harmoniserad nivå av den ekonomiska tillväxten inom hela EU.
En andra punkt där parlamentets åsikter godtogs avser storleken på förskottsutbetalningarna för ett projekt, och i denna fråga ansåg parlamentet att de 10 procent i förskott som har föreslagits av kommissionen var otillräckliga. Det skulle ha inneburit en alltför tung börda för de mindre gynnade regioner som försökte få i gång ett projekt, och jag tror att detta faktum erkändes av de 20 procent som blev resultatet i Berlin.
En annan fråga som parlamentet ansåg vara otillfredsställande gällde tillämpningen av " förorenaren betalar" -principen. På samma gång som vi naturligtvis stödde idén, förblev det i kommissionens förslag oklart vad som menades med " ett projekts förmåga att generera avkastning" . Det behövdes tydliga riktlinjer för den praktiska tillämpningen av principen. I det avseendet välkomnar jag det uttalande från kommissionen som bifogades till slutsatserna från Berlin om att man vid tillämpningen måste ta hänsyn till nationella sociala faktorer.
Då det gäller vad parlamentet föresatte sig att uppnå för Sammanhållningsfonden från år 2000 till år 2006, är Berlinöverenskommelsen mycket tillfredsställande. Av den anledningen anser jag det inte vara nödvändigt med några ytterligare ändringar. Jag skall bara gå igenom några av huvuddragen i Sammanhållningsfonden i den form den enligt den ändrade förordningen får från och med år 2000.
En ramsumma på 18 miljarder euro kommer under sjuårsperioden att stå till de fyra stödberättigade ländernas förfogande. Fördelningen av de totala resurserna mellan de fyra länderna fastställdes på grundval av exakta och objektiva kriterier, främst befolkningsstorlek och BNP per capita. Hänsyn togs till de förbättringar som kommit till stånd och det nationella välstånd som har uppnåtts under den föregående perioden liksom till ländernas storlek. Även andra faktorer, som till exempel brister och transportinfrastruktur, beaktades. Halvvägs igenom denna sjuårsperiod kommer en granskning av framstegen att göras, för att se vilka länder som fortfarande uppfyller 90-procentskriteriet och därigenom är stödberättigade.
Som jag redan har nämnt är " förorenaren betalar" -principen inbegripen i den ändrade förordningen, men även andra miljööverväganden finns medtagna. Därigenom är parlamentets åsikt att man vid utbyggnad av infrastrukturen måste ta stor miljöhänsyn mycket påtaglig.
Kolleger! Vi följde alla toppmötet i Berlin med mycket stort intresse, och vi vet alla att den slutliga överenskommelsen inte var lätt att uppnå. Frågan om Sammanhållningsfonden ledde till många tvister, och vi i parlamentet kan mot den bakgrunden vara nöjda med att våra åsikter togs på allvar av de andra institutionerna och att våra rekommendationer accepterades.
Jag välkomnar förordningens slutliga text som en text som mycket tydligt avspeglar parlamentets åsikter, och jag rekommenderar mina kolleger att ge betänkandet sitt bifall. Det kommer att konsolidera många månaders målmedvetet arbete från parlamentets sida för att säkra den bästa möjliga uppgörelsen för en balanserad utveckling av våra regioner och ett främjande av den ekonomiska och sociala sammanhållningen inom Europeiska unionen. Parlamentets bifall kommer att innebära att man kan hålla fast vid tidtabellen för livsviktiga projekt i Spanien, Irland, Grekland och Portugal, och göra det möjligt att begära fram de nödvändiga fondmedlen. Dessa projekt kommer på ett verkligt och påtagligt sätt att påverka livet för miljontals av de medborgare som lever i gemenskapens mer avlägsna och eftersatta regioner.
Men Sammanhållningsfonden är mer än så. Dess nytta är inte begränsad till fyra medlemsstater. Genom att bygga unionen i riktning mot en sammanhållen ekonomisk union, konsoliderar vi den inre marknaden och förstärker euron. Vi förbättrar därmed unionens möjligheter att ta itu med inte bara de nuvarande projekten utan även den framtida utvecklingen. Det är sant att Sammanhållningsfonden har begränsningar vad beträffar verksamhetssektorer, geografiska fokus och - utan tvekan - storleken på anslagen. Men, den har också visat sig vara ett instrument med utmärkt riktverkan, och den har uppvisat en mycket bra utgiftsnivå och goda resultat som är till nytta för alla.
Avslutningsvis, herr ordförande, som ett personligt inlägg, skulle jag vilja framföra ett uppriktigt tack till kommissionär Wulf-Mathies för hennes mycket positiva roll på detta område. Hon har alltid utan att tveka varit öppen för diskussion och debatt, alltid varit förstående, alltid hövlig mot parlamentetsledamöterna i utskottet för regionalpolitik. Hennes engagemang för Europeiska unionen och för sitt ansvarsområde utgör en inspirationskälla för oss alla.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade ledamöter! Jag har nått dubbel personlig tillfredsställelse som fördragande. För det första för det faktum att parlamentet är i stånd att i morgon här i kammaren godkänna vår andrabehandlingsrekommendation av Europeiska regionala utvecklingsfonden. Jag säger detta på grund av den rättsliga och politiska innebörd det har, efter det att Amsterdamfördraget har trätt i kraft, att ERUF går över till att behandlas genom medbeslutande. Det innebär en ny erfarenhet i förhandlingarna med rådet och med kommissionen för att sammanjämka parlamentets ståndpunkt med de femton medlemsstaternas och med kommissionens förslag.
Ett misstag i parlamentet, eller helt enkelt ett oansvarigt utövande av våra befogenheter, skulle kunna leda till att vi godkänner några ändringsförslag som hindrar oss från att i morgon avsluta denna viktiga förordning och att de europeiska regionerna därmed inte skulle kunna planera sin verksamhet från den första januari år 2000.
Den andra tillfredsställelsen härrör från det dokument vi har utarbetat. Det var inte lätt att tolka kollegernas förslag men vi har fann en form som gjorde det möjligt att, med fyra kompromissändringsförslag, nå ett tillbakadragande av de flesta av dessa och samtidigt behålla andan i förslaget från vårt utskott.
Dessa fyra ändringsförslag handlar främst om att inkludera konceptet om fysisk planering inom ramen för ERUF, något som detta parlament har slagits för länge. Vi måste knyta ihop den regionala utvecklingen med den fysiska planeringen. Eller om ni så föredrar: vi måste förena den ekonomiska och sociala sammanhållningen med den geografiska sammanhållningen i Europa.
För det andra - och mycket tätt sammanlänkat med den fysiska planeringen -, vårt andra kompromissändringsförslag kräver att ERUF skall bidra till att etablera nödvändiga förbindelser mellan regioner som har permanenta geografiska nackdelar på grund av avståndet, den perifera karaktären eller ökaraktären, för att stärka utbytet mellan Europas avlägsna områden och gemenskapens centrala regioner. Kommissionen betecknade denna situation, i sin treårsrapport om sammanhållningen, som ett av de viktigaste skälen till eftersattheten i dessa regioner och som avgörande förutsättningar för deras definitiva uppsving.
Vårt tredje kompromissändringsförslag inkluderar uttryckligen turismen och kulturen inom ramen för tillämpningen av ERUF. För inte så länge sedan frågade sig konstnären och humanisten Yehudi Menuhin, innan han nyligen och beklagligtvis avled, var kulturen fanns i Europeiska unionen. Det är märkligt att, trots att 80 procent av kulturkostnaderna i unionen kommer från strukturfonderna, går bara tre procent av anslagen till kulturella projekt. Vi försöker i vårt betänkande besvara dessa frågor och kräver mer kultur i strukturfonderna, inklusive det kulturella arvet och naturarvet.
Slutligen kräver vi, i linje med betänkandet om den allmänna förordningen, tillsammans med gemenskapsinitiativet Interreg, ett bibehållande av Urban-initiativet.
Jag avslutar med att ta upp en mycket speciell fråga där Europaparlamentets roll har varit mycket betydande. Jag tänker på strukturella aspekter för fisket. Redan i mitt inlägg i första behandlingen i kammaren begärde jag att kommissionen skulle ändra sitt förslag och behandla fisket likvärdigt med jordbruket. Det är tillfredsställande att i dag se att vår ståndpunkt - som lades fram så väl av vår föredragande, Arias Cañete, under den fasta och ihärdiga taktpinnen av ordföranden för fiskeriutskottet - i dag kommer, med ett mycket passande uttryck, i god hamn. De aspekter Europaparlamentet krävde skulle ändras har ändrats och man har fått ett betänkande som på ett betydande sätt förbättrar Europeiska kommissionens förslag.
Tack så mycket, kommissionen, rådet och alla kolleger som har stött oss.

Jöns
Herr ordförande, ärade ledamöter av kommissionen, kära kolleger! Man skall inte tro att socialfonden är vårt enda arbetsmarknadspolitiska instrument på europeisk nivå! Den har framgångsrikt åstadkommit nya arbetsmarknadspolitiska ansatser i medlemsstaterna. Ändå har den i Berlin inte på långt när fått ett sådant finansiellt stöd som denna kammare och kommissionen med all rätt krävt. Just när det gäller socialfonden, som om och om igen producerar ett europeiskt mervärde, vare sig det handlar om politik som rör funktionshindrade personer, förebyggande arbetsmarknadspolitik eller till exempel stöd till kvinnorna, har många delar varit omstridda ända till sista minuten. Det är ju på något vis den omvända världen! Det berodde inte på oss. Vi ville inte revolutionera någonting. För oss handlade det huvudsakligen om fem avgörande punkter, som på ett effektivt sätt skall komplettera den gemensamma sysselsättningsstrategin. Överst på listan stod den förebyggande arbetsmarknadspolitiken och det specifika stödet till kvinnorna. Att förebygga arbetslöshet är nu en gång för alla mer mänskligt och dessutom avsevärt mycket billigare. Det får ändå inte vara så att vi nu över hela unionen talar om en feminisering av fattigdomen! Det får inte heller vara så att kvinnor över hela EU bara innehar 3 procent av de ledande posterna, och att tendensen är avtagande. Fortfarande utgör kvinnorna majoriteten av befolkningen. Och enbart " mainstreaming" , mina herrar i rådet, räcker inte!
Vidare gällde det för oss att göra mer åt det sociala utslagningen, ty på lång sikt lönar det sig alla gånger, om dessa människor återigen själva kan sörja för sitt eget uppehälle. Vi ville också göra de positiva erfarenheterna från Peace-initativet tillgängliga för hela unionen, där man med hjälp av mindre finansiella hjälpaktioner, utan stora förvaltningsinsatser, kunde stödja människorna i de icke-statliga organisationerna, för vilka det är en oöverstiglig tröskel om de måste kontakta offentliga ämbetsverk.
För det femte ville vi i högre grad ålägga medlemsstaterna att betala till alla socialfondens interventionsområden, för att förhindra att de återigen enbart plockar ut russinen ur kakan. Än en gång med adress till rådet: Dessa krav har ni känt till sedan årets början. Det har dock inte hindrat er från att egensinnigt och helt oberoende av detta inta er gemensamma ståndpunkt. Man har här i kammaren i själva verket frågat sig vad då dessa informella samrådsmöten skall tjäna till? Att det nu finns godtagbara kompromisser för båda sidor, beror enbart på oss som öppet har kommit till er med kompromissförslag för att förhindra att er envishet driver in oss i förlikningskommittén, ty det skulle ha betytt att man tvingats ställa in många projekt, eftersom pengarna då inte skulle ha kommit från Bryssel i rätt tid. Det hade varit ansvarslöst, och det vill förhoppningsvis inte någon i denna kammare!
Till slut lyckades ni ju. Även om anslagen inte fastslagits procentuellt, så har vi ändå enats om att förstärka den förebyggande arbetsmarknadspolitiken och det specifika kvinnostödet. Plötsligt gick det ju att i förordningen förankra målet med det sociala inlemmandet på arbetsmarknaden. Till slut fann vi rent av också en kompromiss när det gällde de totala bidragen, som ju till och med medger ett upp till 100-procentigt stöd åt de icke-statliga organisationerna.
Ändringsförslagen, som vi nu tillsammans med rådet har enats om, är nr 1, 8, 9 och 10. Jag ber er alla, kära kolleger, att stödja dessa förslag, för att våra förhandlingsframgångar också skall återfinnas i socialfondsförordningen.
Beträffande de fem interventionsområdena har rådet knappast påverkats. Det får vi leva med. Men rådet har aldrig varit så envist som när det gäller " mainstreaming" . Här åligger det nu kommissionen att sörja för att " mainstreaming" iakttas i de nationella programmen. Jag hoppas att det om sju år finns även ett par kvinnor i rådet. Det skulle i varje fall vara till nytta för saken!

Arias Cañete
Herr ordförande, kommissionärer, mina damer och herrar! I det första betänkande jag lade fram i denna kammare för fiskeriutskottet, om rådets förordning för strukturåtgärder inom fiskerisektorn, stödde parlamentet tre grundtankar. För det första, behovet att garantera tillräckliga budgetmedel från gemenskapen för att täcka sektorns behov inom ramen för strukturpolitiken för fisket. För det andra, behovet av en gemensam rättslig ram, med horisontella bestämmelser, som skulle samordna alla olika bestämmelser. För det tredje, behovet av nationella program, och inte bara regionala, för att garantera sammanhållningen i strukturpolitiken med planerna på flerårig planering av flottorna.
Utifrån denna strategi integrerade parlamentet i sin första behandlingen i en gemensam förordning såväl rådets förslag till förordning för strukturåtgärder inom fiskerisektorn, vilket ingår i Agenda 2000, liksom rådets förslag till förordning genom vilken man fastställde föreskrifter och villkor för strukturåtgärder i fiskerisektorn. Omröstningen i kammaren bekräftade helt den ståndpunkt fiskeriutskottet förespråkade, och därefter kontaktade vårt utskott, och i huvudsak vår ordförande Carmen Fraga, rådet, de nationella förvaltningarna och branschorganisationerna, och arrangerade en offentlig utfrågning som visade att parlamentets politiska ståndpunkt var brett förankrad.
Med detta stöd höll parlamentet flera informella möten med rådets ordförandeskap och jag måste med verklig tillfredsställelse framhålla att de flesta av våra strävanden har tagits upp av rådet, till den grad att man efter Europeiska rådet i Berlin formulerade ett nytt förslag till förordning, vilket nu till slut heter " Förordning om finansiella styrinstrument för fisket" .
Från och med nu kommer vi att ha en gemensam strukturfond för fisket, utan att behöva finansiera strukturåtgärderna inom ramen för EUGFJ-garantin. Vi kommer också att ha ett horisontellt program i de regioner som ligger utanför mål 1. Vi har hela den detaljerade listan på åtgärder och utifrån rådets koncessioner har fiskeriutskottet accepterat att det finns två olika förordningar.
Jag vill gratulera rådet och kommissionen till den flexibilitet de har visat genom att se över förslag som vi från början ansåg vara felaktiga och söka en tillfredsställande kompromiss.
Jag vill också framhålla att vad gäller förordningen " föreskrifter och villkor för strukturåtgärderna" , har vi gjort viktiga förändringar genom att avskaffa kravet på att 30 procent extra kapacitet dras tillbaka, och vi har avskaffat det system som band de gemensamma företagen till fiskeriavtalen.
Jag skulle vilja avsluta med en allmän kommentar till strukturfondernas pelare i Agenda 2000. Jag tycker att rådet och kommissionen, med denna strama budget, har haft den goda insikten att koncentrera stöden till mål 1-regioner, vilket gör det möjligt att behålla de aktuella per capita-nivåerna av stödet och dessutom bibehålla Sammanhållningsfonden, och samarbeta för att skynda på återställandet av den strukturella dynamiken i de fattigare länderna.
Det är sant att vår strukturpolitik saknar kritisk massa för att övervinna den regionala obalansen på kort sikt, men det är också riktigt att Europeiska unionen fortfarande har viktiga solidaritetsmekanismer som inte bör underskattas. Kanske ser man i detta sammanhang med stram budget, hela dimensionen av de krav som fastställdes i fördraget om att all gemenskapspolitik - och inte bara strukturpolitiken - skall orienteras efter den ekonomiska och sociala sammanhållningens perspektiv.
Troligen är det en utopi, i en situation där diskussionen om nettosaldon sätter förutsättningarna för lösningarna, att kräva att all gemenskapspolitik inriktas på att nå en större ekonomisk och social sammanhållning. Men den närmaste framtiden, när vi tar itu med utvidgningen, måste vi fördjupa oss i denna tanke om vi inte vill ha en utvidgad union med förvärrade regionala skillnader som äventyrar hela systemet.

Barón Crespo
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag skall försöka hjälpa ordförandeskapet genom att tala utan text och om det är möjligt, långsamt.
Hittills har vi talat om hur vi skall ordna vårt gemensamma hur, unionen. Nu är det dags för utvidgningen. Betänkandet vars andra behandling jag skall försvara handlar just om samordningen av stöden till föranslutningen inför utvidgningen. Jag tror att det är nödvändigt att kort påminna om läget och om den historiska uppgift som utvidgningen innebär, inte bara i Agenda 2000, utan också för Europeiska unionen, eftersom folken i Central- och Östeuropa och även Medelhavsområdet, där de flesta nyligen har återvunnit sin frihet, vill ansluta sig till vårt kollektiva historiska äventyr.
Parlamentet har från början hävdat att det borde genomföras en övergripande förhandlingsprocess med vissa kriterier, utan att skapa nya hinder eller diskriminering och som dessutom skulle ge möjligheten till en viss konkurrens. Det vill säga, att alla dessa länder skulle kunna göra dessa kollektiva ansträngningar för att rekonstruera demokratin, omstrukturera ekonomin och skapa goda grannrelationer som skall leda fram till en full anslutning till vår framtid.
Det arbete jag har gjort för parlamentets räkning i detta betänkande, i tätt samarbete med mina kolleger - Walter och Sonneveld -, har gått ut på att just försöka samordna denna hjälpprocess och dessutom inkludera parlamentets kriterier.
Jag måste säga, herr ordförande, att vi har uppnått en rad viktiga mål på detta område: å ena sidan har kommissionen själv ändrat sig, genom att förändra sitt ursprungliga förslag och även ändra titeln på förordningen i den riktning vi begärde; å andra sidan, mellan de två behandlingarna har vi haft en rad möten med rådets ordförandeskap vilka, enligt min mening, har varit positiva för att utveckla kriterierna vad gäller tillämpningen av Phare-programmet, vilket är grunden i den organiseringen och förstärkningen av institutionerna i dessa länder, och för att föra in politiska kriterier om demokratin och ett stärkande av det civila samhället, med ett ord, för att stärka dessa samhällen. Detta är ett första mål som jag tror att vi har lyckats förbättra och ändra i förhållande till ursprungsförslaget.
Det finns också andra frågor där vi har gjort betydande framsteg: å ena sidan, när det gäller respekten för bestämmelserna i det kommittéförfarande som har funnits, där vi har försökt se till att dessa inte förändras i smyg; å andra sidan, när det gäller parlamentets deltagande, där vi har möjlighet att varje år revidera processen. Jag anser att lösningen i stort är tillfredsställande.
Det är sant att det finns några frågor kvar att lösa, och jag tycker att det är viktigt att nämna dem. En av dem - som hör ihop med Amsterdamfördragets ikraftträdande - är enligt föredragandens mening - vilken inte vann fullt gehör i kammaren men som nu när Amsterdamfördraget har trätt i kraft får full mening - att vi måste betrakta hela denna process som en gemensam strategisk process i unionen vilken måste leda till gemensamma åtgärder. Jag anser att detta också kommer att göra det möjligt för oss att i vår juridiska ram integrera den politik som vi måste utveckla på detta område.
Sedan finns det en annan aspekt, som inte togs med formellt, men som har funnits med i förfarandena i förhållande till varje land. Det handlar om den vikt vi ger den sociala dialogen inför just förstärkandet av produktionssystemet och de industriella förhållandena i dessa länder.
Jag skulle vilja ta upp ytterligare två kvarvarande frågor i våra förslag, även om rådet hävdar att de finns med implicit. En av dem är den uppmärksamhet som bör ges omstruktureringen av kärnkraftsindustrin i större delen av dessa länder. Detta är en mycket känslig fråga för de flesta av unionens medborgare. En sista fråga - som vi hoppas kommer att integreras i framtiden genom den nya kommissionen - handlar om kriterier för beteende och den uppförandekod som bör följas. Jag hoppas att båda frågorna mycket snart kommer att lösas.

Sonneveld
Herr ordförande! Jag talar här om gemenskapsstödet inom jordbruket inför anslutningen. I vårt första betänkande antog vi en ganska principiell punkt med avseende på de av kommissionen förslagna villkoren som kandidatländerna skall uppfylla för att kunna komma i fråga för EU-stöd för jordbruket. Jag menar då villkoret att kandidatländerna den 1 januari 2000 måste ha en sjuårsplan för landsbygdsutveckling. Europaparlamentet ändrade det kravet, som det tyckte var alldeles för hårt, och föreslog ett mer praktiskt förfarande. Rådet följde emellertid kommissionens förslag.
I de därpå följande sammankomsterna mellan de tre parterna har den punkten tagits upp vid flera tillfällen. Särskilt rådets ordförandeskap visade förståelse för Europaparlamentets invändningar. Det lyckades ändå inte att övertyga kommissionen och rådet om att det handlar om en orättvis överbelastning av kandidatländerna. Rådet visade sig dock vara berett att låta datumet den 1 januari utgå, men årtalet 2000 fortsatte gälla så att den principiella oenigheten med Europaparlamentet finns kvar helt och hållet.
Enligt Europaparlamentet är det omöjligt att kandidatländerna skulle kunna åstadkomma ett fullvärdigt och integrerat sjuårsprogram för landsbygdsutveckling på så kort tid och på ett demokratiskt sätt. Europaparlamentet har lämnat möjligheten fri att vid valet av åtgärder och projekt kunna få rådgivning från en liten grupp sakkunniga på området acquis communautaire och ekonomisk utveckling i länderna i det före detta kommunistblocket. Därmed skulle man under tiden även kunna arbeta på att åstadkomma en plan för landsbygdsutveckling. På det sättet skulle den planen kunna få bättre verklighetsanknytning och kvalitet.
Under tiden har besluten efter toppmötet i Berlin lett till att ett särskilt budgetområde om anslutning införts, rubrik 7, inom vilket även Sapardstödet skall ingå. För detta skall hårdare finansiella regler gälla med avseende på förhandsfinansiering och ekonomisk förvaltning och redovisning än vad som skulle varit fallet om åtgärderna även i fortsättningen skulle ingå i utgiftsområde 1, jordbruk, vilket kommissionen föreslagit, eller i utgiftsområde 2 dit åtgärderna skulle höra om dessa länder verkligen skulle bli medlemsstater.
Det verkar som om ett land redan i förberedelsefasen för anslutning måste uppfylla mycket höga administrativa krav för att kunna ta del av Sapardstödet för jordbruk inför anslutningen. Min slutsats är att alla EU-institutioner har samma ambition att snabbt åstadkomma en lyckad anslutning. Jag tycker dock att Europaparlamentet har en bättre insikt i vad EU-villkoren i den politiska praktiken innebär för de här länderna. De andra institutionerna är mer inriktade på accountability och kostnadsbegränsningar. Det finns emellertid inte så mycket tid över för att diskutera vidare. Av den anledningen lägger Europaparlamentet i dag formellt fram sitt yttrande, men med ett tydligt markerande av att vi är bekymrade över det mycket krävande förfarandet.

Walter
Herr ordförande! Mina damer och herrar! Som föredragande om ISPA, kandidatländernas föranslutningsinstrument, och ständig följeslagare till den allmänna reformen av strukturfonderna, är jag verkligen glad över att parlamentet denna vecka framgångsrikt slutför förhandlingarna om Agenda 2000. Därigenom ger vi en viktig signal både till unionens medborgare och till de länder i Central- och Östeuropa, som strävar efter medlemskap i EU. Europa är handlingskraftigt!
Att vi nu slutgiltigt kan rösta om Agenda 2000, är inte någon självklarhet. Därför vill jag utnyttja tillfället och rikta mig till ordförandeskapen i rådet, och särskilt till det tyska ordförandeskapet, med mina gratulationer till att de har lyckats åstadkomma en bärkraftig grundval för slutspurten.
När det gäller det strukturpolitiska föranslutningsinstrumentet ISPA har kommissionen, rådet och parlamentet på det stora hela taget dragit åt samma håll. I konstruktiva förhandlingar har vi, anser jag, kommit fram till ett lyckat helhetsresultat, som ger en klar signal till solidaritet med kandidatländerna.
De finansiella medlen är begränsade, i synnerhet när man jämför dem med de våldsamma behoven av anpassning som finns i kandidatländerna. Desto klokare är det att koncentrera ISPA på att stödja projekt för miljö och transport, som är centrala områden för den ekonomiska utvecklingen, och koppla dem nära samman med andra stöd inför anslutningen, även inom ramen för Phare.
Men ISPA måste, liksom alla strukturfonder, och detta är ur parlamentets synvinkel en central punkt, på ett hållbart sätt bidra till skapandet av arbetstillfällen. Det är också viktigt för oss att mottagarländerna utnyttjar detta instrument för att lära känna och tillämpa reglerna och mekanismerna i strukturpolitiken, så att införlivandet senare skall kunna ske så mycket lättare. Det är därför av största betydelse att de lokala och regionala aktörerna integreras där så är möjligt.
Låt mig också utnyttja tillfället att säga något om EU: s framtida strukturpolitik i sin helhet. Vid en strukturfondsreform finns det visserligen inte någon anledning till översvallande glädje. Men vi har här ändå funnit en bärkraftig kompromiss, som säkerställer att den europeiska solidariteten inte heller i framtiden blir enbart en läpparnas bekännelse. Tvärtom! Med de nya stödmålen 1, 2 och 3 samt gemenskapsinitiativen Interreg, Leader, Equal och Urban har vi tillgång till slagkraftiga instrument, med vars hjälp vi kan lämna ett viktigt bidrag till att stärka regionernas konkurrensförmåga och till att skapa arbetstillfällen.
Till följd av koncentrationen på det som är mest väsentligt går det visserligen inte att undvika att vissa regioner på medellång sikt faller bort ur mål 1- och mål 2-stödet. Desto viktigare är det, och det är också en framgång för parlamentet, att vi har generösa övergångsbestämmelser för att undvika att avbryta stödet på ett motsägande och smärtsamt sätt, och att regionerna har sex år på sig för att anpassa sig till förändringarna.
Jag är också glad och litet stolt över att vi som Europaparlament har lyckats att i hårda förhandlingar med kommissionen och rådet genomtvinga ett fjärde gemenskapsinitiativ. Det bär visserligen namnet Urban, men det är mer än det hittillsvarande Urban-initiativet, eftersom det i framtiden också skall komma mindre städer och tätorter till godo, och syftar till ett brett socialt och ekonomiskt återställande.
Därmed har man också till stor del täckt det som vi i parlamentet syftade till med det femte gemenskapsinitiativet, som vi förra året krävde här i kammaren, så att dessa möjligheter också kan utnyttjas. Med detta initiativ förfogar vi över ytterligare ett viktigt instrument för att skapa arbetstillfällen.
Solidaritet inom Europeiska unionen och med kandidatländerna, koncentrerad satsning av medlen, skapande av arbetstillfällen, avbyråkratisering och förberedelser inför utvidgningen österut var det ursprungliga målet för strukturfondsreformen . Här tar vi ett avgörande steg framåt. Jag tackar alla dem som har bidragit till detta, vare sig det skedde i rådet eller i kommissionen - särskilt i kommissionen - som under de senaste veckorna, månaderna och åren massivt har stött oss. Alla dem vill jag tacka hjärtligt. Europa går visserligen inte framåt med jättekliv, men varje steg framåt är ett bra steg, och jag tror att vi här går framåt.

Tomlinson
Herr ordförande! Detta betänkande är en teknisk men viktig del av förslagen om Agenda 2000. Det ändrar den förordning som upprättar garantifonden för åtgärder avseende tredje land. Ledamöterna kommer säkert ihåg att betänkandet faktiskt lades fram för parlamentet och i november 1998 återförvisades till utskottet. Som ett resultat av att det återförvisades till utskottet har vi nu den situationen att vi i dag ber parlamentet att godkänna kommissionens förslag i den form som varit föremål för en politisk överenskommelse i rådet. Denna politiska överenskommelse nåddes vid toppmötet i Wien och lades till i toppmötets slutsatser.
De ändringsförslag till det ursprungliga kommissionsförslaget som - genom budgetutskottet - har lagts fram av parlamentet har i allt väsentligt godtagits. Ändringsförslag 2 avsåg att tvinga kommissionen att se över garantifondens parametrar i sina årsrapporter, och nu, till följd av det politiska beslutet, måste kommissionen se över garantifondens parametrar i samband med varje medlemskap. Vart och ett av våra ändringsförslag av samma tekniska karaktär har således godkänts och införlivats i slutsatserna från toppmötet i Wien.
Rådet beslutade också att avvika från kommissionens ursprungliga förslag genom att höja målbeloppet till 9 procent, i stället för 8 procent som i kommissionens förslag, för fondens storlek i förhållande till gemenskapens utestående garantiåtaganden. Inbetalningssatsen för fonden sänktes därigenom till 9 procent för varje utlåningsoperation, en sänkning från den tidigare satsen på 14 procent, men fortfarande en höjning jämfört med den sats på 6 procent som kommissionen själv föreslagit. På det hela taget har vi en situation i vilken jag tycker att alla parlamentets krav är tillfredsställda, och på grundval av det rekommenderar jag parlamentet att godkänna förslaget.
Det är emellertid i ett större sammanhang i dag viktigt att säga att det trots alla tvivel som finns om vissa detaljer i den interinstitutionella uppgörelsen och i budgetplanen är bättre att ha någonting som är aningen olämpligt i somligas ögon men ändå överenskommet, än att gå vidare och söka perfektion utan att uppnå någonting alls. Det finns dock en nyttig läxa för parlamentet i denna process.
Parlamentet har i dag lyckats samla mindre än 5 procent av sina ledamöter. Vårt parlament har blivit ett parlament i vilket vi rätt och slätt levererar tal till varandra, samtidigt som det bara finns ett mycket litet antal personer här som lyssnar. Jag tror verkligen att detta är en nyttig läxa i detta parlaments elfte timme, och nästa parlament måste ta detta på allvar, om det förväntar av allmänheten att ta dess debatter på allvar. Detta parlament måste själv börja ta sina debatter på allvar.

Görlach
Herr ordförande, herr rådsordförande! Den nya förordningen för politiken som syftar till att främja och utveckla landsbygden innebär utan tvekan ett stort framsteg när det gäller att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken. Inte bara därför att man av nio utspridda förordningar har gjort en klar förordning, vilket tjänar till öppenhet och med säkerhet också har effekt på förvaltningen av medlen, utan därför att det innebär att vi går in i en ny politik. Naturligtvis är den av kommissionen valda bilden med de två starka pelarna, som står bredvid varandra, litet förskönad. Den ena pelaren är ännu inte lika stark som den andra, kommissionär Fischler, det vet ni, men den kan ju bli. Det är nödvändigt att vi även i framtiden försöker att för medlemsstaterna och även för regionerna öka flexibiliteten något när det gäller jordbruket i landsbygdsregionerna.
Jag vill erinra om vad kommissionär Fischler en gång sade: Denna politik är så viktigt därför att vi alltid måste besvara frågan om vad brodern och systern till en ung jordbrukare, som övertar gården, skall göra på arbetsmarknaden? Där blir det riktigt tydligt vad vi måste göra i framtiden i landsbygdsregionerna. Därför håller vi också litet grand fast vid vårt gamla krav att i framtiden naturligtvis även hela området med den gemensamma jordbrukspolitiken hör till parlamentets medbeslutandeförfarande. Detta saknas fortfarande. Jag sade i morse i ett annat sammanhang än en gång följande: Det hör hit, för att den parlamentariska demokratin skall bli perfekt i Europa.
Därför kan ni också förstå varför just vi jordbrukspolitiker stöder det interinstitutionella avtalet. Ty om det blir möjligt att de åtföljande åtgärderna, att utgifterna för landsbygden räknas till de icke-obligatoriska utgifterna - vilket ju inte betyder att vi inte känner oss förpliktade att ge ut dem, men det ökar parlamentets spelrum när det gäller att utforma denna växande politik - då kommer ni att förstå det. Det har för övrigt den fördelen att det i fråga om fleråriga utgifter finns en möjlighet att överföra dem. Vi kommer under de första åren att få initialsvårigheter med denna nya politik. Det vore synd att förlora pengar bara på grund av initialsvårigheter, om vi inte kan överföra dem.
Totalt sett är detta en god början. Det är ännu inte något riktigt träd, men av denna gemensamma lilla trädplanta blir det - om kommissionen och rådet sköter denna trädplanta lika ivrigt - ett framgångsrikt starkt träd för landsbygdspolitiken.
Applåder

Mulder
Herr ordförande! Låt mig börja med att som föredragande för jordbruksfinansieringen i Agenda 2000, uttrycka min uppskattning till det tyska ordförandeskapet för de möjligheter till trepartssamtal om jordbrukspolitiken som den tyska regeringen har ordnat.
Det finns naturligtvis flera skillnader mellan det ursprungliga förslaget från parlamentets jordbruksutskott, som antogs i januari, och resultatet från Berlin. Det skulle vara konstigt annars. Jag tror att ingen någon gång under dessa komplicerade förhandlingar kunnat få 100 procent rätt.
Det vi välkomnar är att landsbygdspolitiken för första gången blivit en tydlig del av den europeiska jordbrukspolitiken. Det sade även Görlach. Vi anser att det är viktigt - och det överensstämmer med mitt betänkande - att det i slutsatserna från Berlin tydligt anges att man i Europa måste ägna mer uppmärksamhet åt europeisk livsmedelskvalitet, säkerhet, miljöskydd, omsorg om djuren och så vidare. Det måste utvecklas. Det måste inom kort tas upp i WTO-förhandlingarna.
Det faktum att landsbygdsutgifterna och de kompletterande åtgärderna är icke-obligatoriska utgifter - det har även andra sagt - kan vi också välkomna. Vad jag också skulle vilja fråga Fischler om är: garantiutgifterna är fastställda, om det blir pengar över ett visst år så betalas de tillbaka till medlemsstaterna. I mitt utskott undrade man om en reserv skulle kunna bildas. Det förekommer inte i Berlin. Jag antar alltså att det inte kan genomföras. Det jag skulle vilja ha bekräftat av honom var om jag har rätt i mitt antagande att den flexibilitet på 200 miljoner som ingår och flexibiliteten på 0, 03 procent gäller för alla områden, alltså även för utgiftsområde 1, garantiutgifterna för jordbruket.
Den andra frågan gäller de kompletterande åtgärderna och landsbygdsutvecklingen. För dem gäller en annan regel. Om pengarna inte använts inom ett år så antar jag att de kan flyttas över till nästa år. Skulle kommissionen kunna göra ett tydligt utlåtande om det, om användningen av dessa fonder?
Mycket litet har sagts om kontrollen av jordbruksutgifterna. Parlamentet har i sin rapport i januari ägnat särskild uppmärksamhet åt kontroll, åt bedrägeribekämpning och den typen av frågor. Även om det inte tas upp i slutsatserna från toppmötet i Berlin så kan jag försäkra er att parlamentet skall hålla ett mycket vakande öga över den typen av frågor.
En sista fråga till kommissionär Fischler: i vår resolution från parlamentet begärde vi också att hektarbidragen, alla inkomststöd, skulle kunna betalas ut före den 31 oktober varje år. Är det möjligt?

Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande, kära kolleger! Som föredragande för de övergripande åtgärderna kan jag inte bedöma läget som positivt. Vi hade ett förslag från kommissionen, enligt vilket man ville besluta om sociala och ekologiska kriterier när man graderade bidragen. Av dessa kriterier återstår det inte mycket. Från parlamentets sida hade vi kommit med mer differentierade förslag, som räknades över av kommissionen, och enligt kommissionens bedömning även var lämpade att garantera en klok fördelning av bidragen. Allt detta har nu inte skett, och jag vill nämna ett par punkter som har blivit resultatet av det.
Vi har för det första, herr Fischler, inte sänkt överkompensationen från 1992. Även i fortsättningen kommer 4 procent av företagen att erhålla 40 procent av bidragen, eller 20 procent av företagen kommer att erhålla 80 procent av bidragen.
En andra punkt: Vi har i Agenda 2000 inte uppnått någon full kompensation för prissänkningarna med hjälp av bidrag. För de rationaliserade företagen innebär detta dock full priskompensation. De mindre företagen drabbas av denna lägre kompensation.
En tredje punkt: Här handlar det inte om rättvisa eller orättvisa eller avundsjuka i fråga om bidragen, utan det pristryck, som utövas av de företag som tack vare överkompensationen även i fortsättningen kan leva på de höga bidragen, kommer att drabba de mindre företagen, och det kommer att hota dessas existens. Detta leder till den fjärde punkten: De pengar, som nu går från Bryssel och de nationella kassorna till de stora rationaliserade företagen, kommer där att användas för ytterligare rationalisering och tillväxt. Detta innebär en minskning av antalet arbetstillfällen i dessa företag, men det betyder också en minskning av arbetstillfällen på grund av fortsatt ödeläggelse av jordbruksföretagen inom EU.
För det femte: Vi har gett felaktiga signaler i denna riktning, nämligen att man även i fortsättningen skall satsa på intervention, även för de central- och östeuropeiska staterna, i stället för att uppfostra dem för marknaden, möjligen även för världsmarknaden, herr Fischler! Den som vill producera för världsmarknaden, får göra det, men då utan statlig hjälp. Inte heller här har vi ju tagit det modiga steg som varit nödvändigt.
Den sjätte punkten är att vi har bibehållit ett majsstöd, men inte genomtvingat något beteslandsstöd. Produktion av basfoder, vilket hur som helst är att föredra på grund av de naturliga förhållandena, premieras alltså, medan bevarande av betesmarker, vilket är absolut nödvändigt för det ekologiska beståndet av hela regioner, inte främjas genom något enda stöd eller bidrag.
För det sjunde: Inom ramen för omfördelningen av pengarna, som vi ju också enligt era idéer skulle göra från jordbruksfonden (EUGFJ) till den andra pelaren, har också bara en liten del flutit in i denna andra pelare av det som varit möjligt om vi hade genomfört reduceringen. Inte heller kan de 14 miljarder, som i Berlin avsattes för den andra pelaren, återfinnas i det ekonomiska förslaget.
Totalt sett är bokslutet negativt, och det måste det också vara för kommissionen, annars vore ni tvungna att nu efteråt revidera de dokument som ni skrev för att motivera denna Agenda 2000. Jag har i grund och botten bara citerat ur dem.

Garot
Herr ordförande, mina kära kolleger! Reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött är ett av de känsligare avsnitten inom den nya gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) för åren 2000-2006, med hänsyn till den strukturella obalansen på marknaden för denna produktionsgren, galna ko-sjukans påverkan på konsumenterna och den roll som uppfödningen har för omvårdnaden av markerna.
Som föredragande i detta ärende vill jag erinra om att den verkställande kommissionen i sitt ursprungliga förslag framför allt prioriterade en inriktning mot en reform som grundas på betydande prissänkningar, med syftet att öka marknadsandelarna för vår export, inom ramen för de av WTO införda begränsningarna.
I januari i år anslöt sig kammaren till förslaget i mitt betänkande genom att förkasta kommissionens rekommendation; den röstade för en prissänkning som begränsade sig till 15 procent i stället för de 30 procent som kommissionen hade föreslagit. Ministerrådet valde till sist en sänkning på 20 procent i tre etapper.
Kommissionen föreslog också att uppfödarna delvis skall kompenseras finansiellt för denna nya prissänkning. I motsats till mina rekommendationer röstade Europaparlamentet inte för en betydande uppskrivning av bidragen till amkobesättningar, som trots allt har en viktig roll inom våra landområden. Rådet gjorde det, vilket härmed bekräftas.
När det slutligen gäller förvaltningen av marknaden, röstade parlamentet för ett bevarande av offentliga interventioner och en förstärkning av produktionskontrollen, vilket står i motsats till kommissionens önskemål om att balansera marknaderna genom prissänkningens effekter på produktionen och inrättandet av privata lager fr.o.m. år 2002.
Rådet sällade sig till kommissionens logik, men antog ändå idén om offentliga ad hoc-interventioner i nödsituationer samt idén om att inrätta ett säkerhetsnät på 1560 euro per ton. Det är på den punkten som jag föreslår parlamentet att rösta för ett kompletterande ändringsförslag till mitt betänkande, vilket stöds av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Rådets ståndpunkt om marknadsinterventioner kräver ett förtydligande, eftersom rådet å ena sidan accepterar privata lager och å andra sidan är positivt till offentliga ad hoc-interventioner. Vad vill det egentligen säga? Jag tror inte att privata lager gör att vi kan klara av en produktion som strukturellt ger överskott. För att övertygas om detta räcker det med att syna resultaten av den typen av bestämmelser inom sektorn för grisköttsproduktion. I den mån jag också anser det nödvändigt att nå fram till en kompromiss med rådet och kommissionen, har jag helt enkelt lagt fram ett kompromissändringsförslag till kammarens jordbruksutskott - som antog förslaget - vilket består i att trygga säkerhetsnätet genom att höja det från 1560 euro per ton till 2000 euro per ton.
På det sättet kommer vi att kunna hålla oss till det som vi röstade igenom i januari och samtidigt garantera våra uppfödare en större säkerhet, under förutsättning att man inom rådet och kommissionen är kloka nog att följa oss.

Goepel
Herr ordförande, herr rådsordförande, fru kommissionär, herr kommissionär! De effekter som det principiella enandet om jordbruksreformen " Agenda 2000" har på jordbruket i Europeiska unionen och på jordbrukens inkomster är mindre negativa än i kommissionens ursprungliga förslag, eftersom prissänkningarna blev mindre - spannmål, nötkött, ni känner till det. Genom att införa åtgärder på landsbygden och förstärka de kompletterande åtgärder som funnits sedan reformen 1992 har man tagit ytterligare ett steg mot en total jordbrukspolitik för landsbygden.
Ur min synvinkel finns det avsevärda tvivel beträffande följande aspekter i denna jordbruksreform. Den europeiska jordbruksmodellen, såsom teserna drogs upp vid konferensen i Cork, har det bara förverkligats brottstycken av. Medan åtgärderna beträffande organisationer för marknaden, prissänkningar etc. har genomförts logiskt, har genomförandet av de flesta åtgärderna för landsbygden lämnats till medlemsstaternas bedömning. Eller det kommer, om ni så vill, att bli ett rent politiskt beslut. Varför? Åtgärderna för landsbygden finansieras som icke-obligatoriska utgifter från rubrik 1. Den övre gränsen om 4, 3 miljarder euro per år kan å ena sidan betraktas som att man säkrar medlen för landsbygden, men å andra sidan finns det dock en risk för att medlemsstaterna på grund av den krävda samfinansieringen inte tillämpar dessa åtgärder, eller tillämpar dem bara i ringa utsträckning. Jag åberopar här exempelvis åtgärd 2078 " Miljövänligt jordbruk" .
De direkta utbetalningar som föreslagits som kompensation för prissänkningarna räcker inte till för att utjämna inkomstförlusterna. De ytterligare utgifterna för åtgärder på landsbygden är både med tanke på anslagen och sin tillämpning en kan-reglering och inte någon ersättning för den köpkraftsförlust som uppstår genom prissänkningen.
Kommissionen uppmanades att år 2002 lägga fram en delrapport beträffande de flesta bestämmelserna för organisationerna för marknaden. Vi får se hur det utvecklar sig. Att man skjuter upp sänkningen av mjölkpriset till år 2005, i första hand av besparingsskäl, noterar vi med viss glädje. Men det kommer inte på långt när att räcka, vi kommer inte att ha någon kvot förrän år 2008. Det är ett faktum som vi egentligen kan leva mycket bra med, vilket medför att vi åtminstone på detta område kan erbjuda våra jordbrukare en säkerhet, en produktionssäkerhet. Jag tror att detta vid sidan av det frivilliga knytandet av referenskvantitet till mark är det mest avgörande av det som vi kunnat genomföra i parlamentet.

Colino Salamanca
Herr ordförande! Jag talar som ersättare för Fantuzzi. Jag vill stödja hans betänkande och speciellt förslaget om att solrosstöden skall spridas ut i tiden enligt det ändringsförslag som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling själv har ingivit.
I dag kommer vi i vilket fall som helst till slutet av jordbruksreformen i Agenda 2000 och jag skulle vilja uttrycka mitt kritiska stöd till en reform som delvis har förlorat sitt gemensamma europeiska perspektiv och förvanskats genom kraven från det ena eller det andra landet. Jag skulle till och med vilja säga att Europeiska kommissionen - pådrivare av Europeiska unionens verksamhet - i sin hantering av förslagen till reform ger intrycket av att inte riktigt veta i vilken riktning den går.
Vad gäller några inledande och radikala förslag som syftar till att det europeiska jordbruket skall ta större hänsyn till marknadens signaler och internationella skeenden, har man slutligen accepterat att nyansera kraven och även undanta några sektorer från reformen - som i fallet med mjölkproducenterna -, vars reform skjuts fram till säsongen 2005 och där säkerligen obalansen kommer att förvärras under tiden.
Beträffande de inledande förslagen om att fördjupa förhållandet mellan jordbruk och miljö för att sätta stopp för vissa avslöjade skador, som fördärvad mark och vatten, hot mot den biologiska mångfalden etc., föreslår kommissionen i den övergripande förordningen att medlemsstaterna skall fastställa de tvingande och allmänna miljöbestämmelserna samt besluta om sanktioner, och flyr på det sättet undan gemenskapsperspektivet.
När det gäller kriterier för att utforma en jordbrukspolitik som tar större hänsyn till strukturella egenskaper i vissa realiteter genom en politik för utveckling av landsbygden som kan förbättra vissa omständigheter på landsbygden, såsom att bredda verksamheten, erbjuda medborgarna nya möjligheter och undvika ständig avfolkning, väljer man en minimal politik för utveckling av landsbygden och utan verklig styrka.
Beträffande kraven på att jordbrukspolitiken också skall motsvara principer om ekonomisk och social sammanhållning och rätta till vissa orimligheter, som koncentrationen av stöden till ett fåtal händer, svarar kommissionen att det är medlemsstaternas sak att minska beloppen, och åsidosätter på det sättet ett nödvändigt gemenskapsperspektiv och ett införlivande av allmänna principer.
Ni, herr kommissionär, uttryckte nyligen i Madrid tanken att vi år 2003 måste börja tala om en ny reform. Jag tycker att detta budskap innehåller en dubbel fara: för det första därför att det gör det tydligt, från reformens skapares egen mun, att de aktuella reformåtgärderna inte kommer att vara tillräckligt effektiva, och det till och med innan de tillämpas; och för det andra därför att det inte är möjligt att de europeiska jordbrukarna och boskapsuppfödarna bedriver sin verksamhet utan en minimiram för stabilitet. Det är inte möjligt att till de klimatologiska osäkerhetsmomenten också lägga de som de politiska besluten medför.
Det kan nog vara så att en eller flera medlemsstater är nöjda med avtalet, men jag tycker inte att det går i takt med de utmaningar som själva Agenda 2000 fastställde, med till exempel den europeiska utvidgningen.
Till de av mina landsmän som är entusiastiska över vad som har skett, vill jag bara säga att resultaten räknas inte bara i absoluta termer utan också i relativa termer.

Martin
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Den gemensamma organisationen av marknaden för vin är med säkerhet den mest komplicerade av alla gemensamma marknadsorganisationer. Utöver de aspekter som rör kontroll av vinodling och villkor för druvproduktion, ingår även samtliga bestämmelser om vinframställning i denna organisation, dvs. vinförädling såväl som regler om märkning.
Ja, den europeiska vinodlingen är verkligen speciell. Varje region är specifik. Varje vinodling är olik en annan, med sin produkt och sin kvalitet, och det visar att vin är en jordbruksprodukt och inte en industrivara, och att det bör behandlas därefter. Vingårdarna skiljer sig åt. Vi måste respektera deras mångfald.
Mitt betänkande hade just den inriktningen. Det är vad de yrkesverksamma önskar se och det är vad vi röstade igenom. Jag gläder mig åt att våra förslag efter flera möten och förhandlingar sammanfaller med rådets uppfattning, särskilt på ett strukturellt plan, där principen om rätten till tillväxt gpdtas: de vingårdar som har en marknad i utveckling skall kunna få ytterligare rätter; bl.a. vad gäller livslängden för deras planteringsrätter, vilken har förlängts för att ge jorden en nödvändig vila; strukturåtgärder för omstrukturering och föryngring av vinodlingar - vi har fått det stödet beviljat -; när det gäller producentorganisationer har det gjorts få ändringar, endast ett avtal som gör det möjligt att avskaffa de åtgärder som avser en utvidgning av deras befogenheter och att endast deras medlemmar skall inneha de uppdrag som de har anförtrotts; erkännandet av samtliga yrken inom vinproduktionskedjan genom att ge dem en rättslig status i gemenskapsrätten, för att undvika att de ifrågasätts av icke vinproducerande medlemsstater; vad beträffar metoder för vinframställning har bevarandet av traditionella metoder fått ett erkännande, och när det gäller märkning har man antagit en bestämmelse om direkt märkning. När det till sist gäller import av druvsaft från tredje land, har parlamentet fått upprättelse från rådet.
Som ni kan konstatera ligger rådets kompromiss mycket nära Europaparlamentets förslag, och det kan vi endast glädjas åt. Men allt är inte perfekt, och en ny ansats till beslut från rådet oroar mig djupt och förefaller oacceptabel, bl.a. förslaget att låta vinodlingszonen omfatta nya medlemsstater som inte är traditionella vinproducenter: Irland, Danmark och Sverige. Antar rådet detta beslut, skulle det i grunden ifrågasätta vår kompromiss och den anda som möjliggjorde vårt avtal, nämligen erkännandet av våra europeiska viner som jordbruks- och inte industriprodukter, vilka framställs i traditionsrika regioner och utvecklas på ett traditionellt sätt. För på sikt skulle vi i dessa nya vinodlingsländer kunna få se en utveckling mot en användning av druvsafter från tredje land för framställning av vin.
För att undvika detta hot har vi i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling röstat för ett ändringsförslag som utesluter alla möjligheter till att utsträcka vinodlingszonen till någon annan medlemsstat som fastställs eller anges i detta ändringsförslag. Slutligen krävs det, och det är en önskan från ledamöterna av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, ett åtgärds- och informationsprogram som riktar sig till konsumenterna, så att de skall få bättre kunskap om hur vinprodukter påverkar deras hälsa. Därför föreslår vi ett ändringsförslag som jag skulle kalla " vin och hälsa" . Glöm inte, herr kommissionär, att vinodlingen spelar en viktig roll i Europa, att den inte kostar mycket och att den ger flerfaldigt tillbaka.

Colom i Naval
Herr ordförande! Syftet med mitt betänkande är att ge Europeiska unionen en lämplig finansiell och budgetmässig ram för att kunna möta de närmaste årens utmaningar. Det var den uppgift vi ställde upp och jag medger att svaret inte är lätt, och jag understryker detta presens i uttrycket.
Vi har ägnat mycket tid åt att tänka på och arbete med detta. Många timmars debatt i budgetutskottet, vi har diskuterat igenom 22 arbetsdokument och en resolution som antogs här i kammaren för några månader sedan. Jag vill passa på tillfället att framhålla det kvalitativa arbetet och tillgängligheten i budgetutskottets sekretariat och tacka mina kolleger för deras bidrag och tålamod.
Föredraganden deltog redan på den tiden då budgetplansmetoden uppfanns i samband med budgetkrisen 1987-88, vilken ledde fram till " Delorspaket I" , jag var också parlamentets föredragande för avtalet 1993. Således har jag erfarenheter av skillnaden mellan att handlägga en budget genom budgetplaner och utan budgetplaner.
De interinstitutionella avtalen och deras budgetplaner har inneburit ett framsteg för gemenskapen och har möjliggjort en fredlig och ordnad utveckling av den europeiska budgetverksamheten liksom att vi har uppnått en rad politiska mål. Till exempel: att få bukt med den dittills omåttliga ökningen av jordbruksutgifterna; att befästa och utveckla sammanhållningspolitiken, viktig för den ekonomiska konvergensen och för den solidariska politiken; att i gemenskapsbudgeten få med händelser som den tyska återföreningen; att skapa en öppning i rådets befogenheter angående de obligatoriska utgifterna.
Därför rekommenderade föredraganden då, med tanke på utmaningarna från införandet av euron, utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa, liksom de nödvändiga reformerna av den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturpolitiken, att man skulle försöka skriva ett nytt interinstitutionellt avtal, även om det skulle ske i ett om möjligt ännu strängare sammanhang än tidigare.
Jag vill hur som helst påminna er om att vi, mellan 1988 och 1999, har godkänt och utfört gemenskapsbudgetarna på en summa understigande 110 miljarder euro under taket för egna medel.
Med tanke på åtstramningen i den budgetplan som föreslagits av den nu avgångna kommissionen, var parlamentets erbjudande klart och logiskt: flexibilitet och politiska framsteg. Det är essensen av den resolution vi antog i Bryssel den 4 december 1997. För att kunna uppnå detta intensifierade vi våra kontakter med kommissionen och rådet, vi fördubblade våra trepartsdialoger, och höll till och med ett informellt seminarium med ordförandeskapet och kommissionen i Wien för att behandla flexibiliteten.
Vår beslutsamhet fick oss i december att dra tillbaka de så kallade strategiska ändringsförslagen till 1999 års budget, och några dagar före Europeiska rådet i Berlin skickade ordföranden Samland ett brev till de femton finansministrarna för att informera dem om de siffror Europaparlamentet ansåg vara ett absolut minimum, det så kallade minima minimorum .
Resultaten kan läggas fram på många sätt, herr rådsordförande. Europaparlamentet delade inte, i sin resolution den 14 april, den idylliska version som rådet gav i förmiddags. Alla förväntningar på nedskärningar överträffades i Berlin. En frysning av jordbruksutgifterna, nedskärning på 20 procent av strukturpolitiken, nedskärning på 54 procent av inrikespolitiken, om vi bortser från ramprogrammet för forskning. Vi fick då förhandlingsmandat. Vi rörde inte siffrorna i första och andra utgiftsområdet, eftersom vi tog de från det ansvarig utskottet i lagstiftningsfrågor.
Trots att man svor på att Berlinresultatet var orubbligt har vi fått fram 1, 480 miljarder euro mer till utgiftsområde 3, som skulle förbli - så att säga - på samma nivå som 1999 i konstanta priser, och 1, 1 miljarder euro mer till administrativa utgifter. Anslagen som beslutades i Berlin till flexibilitetsinstrumenten har sjufaldigats.
Vad gäller de politiska framstegen vill jag understryka följande som viktigast och nyast: en rad befintliga enskilda avtal konsolideras; en definitiv lösning ges på tvisten om klassificeringen av de obligatoriska och icke-obligatoriska utgifterna, vilken vi har dragits med sedan 1982; utgifter för den gemensamma jordbrukspolitiken övergår till icke-obligatoriska utgifter. Kanske ligger fortfarande den definitiva makten i händerna på rådet, som beslutar om förordningarna, men detta är ett steg som har en viktig symbolisk innebörd och som öppnar en dörr mot framtiden.
Sammanfattningsvis, är detta de grundläggande motiven till att budgetutskottet på måndagskvällen ändrade sin ståndpunkt från att förkasta det interinstitutionella avtalet till att föreslå kammaren att godkänna det, tillsammans med vidhängande budgetplan. Detta är också Europeiska socialdemokratiska partiets grupps ståndpunkt, vilken jag i detta ögonblick företräder. Jag har bytt roll.
Ni kanske har märkt att tiden för föredraganden har gått ut. Det var tre minuter. Hittills har jag alltså uppfyllt min institutionella uppgift. Låt mig under några sekunder uttrycka min personliga åsikt. Jag tackar också gruppen, och speciellt kollegan Samland, som har gett mig sin talartid, fast han vet att jag kommer att tala emot majoritetens inställning.
Enligt min åsikt for våra regeringar till Berlin för att " se till sina intressen" , och ett fåtal, om någon, för att se till Europas intresse. Ett steg tillbaka, enligt min åsikt, i det europeiska bygget. Jag skulle vilja veta vad Prodi ärligt anser om allt detta. Anser han att det är möjligt att utföra det han talade om i går med dessa pengar? Rådet gav till exempel denna morgon en möjlig väg att bekämpa arbetslösheten, men minskar budgetramen till dessa åtgärder. Jag vill ha ett avtal, men inte ett avtal vilket som helst. Detta avtal skulle enligt min mening ge mindre än en strikt tillämpning av artikel 272 i fördraget. Den krävda flexibiliteten visar sig i sanningens ögonblick vara rigid och rådet har möjlighet att lägga in veto.
Mellan 1, 27 procent - som vi kritiserade i december 1997 - och 0, 97 procent som är resultatet från Berlin - är jag beredd att godta att det blir 1, 13 procent om vi lägger till utvidgningen, men utvidgningen vet bara gud när den kan ske -, mellan de båda siffrorna fanns det en marginal för att få fram ett stramt avtal men som är bättre för Europa.
Jag skulle vilja påminna om att de interinstitutionella avtalen trädde i kraft fem respektive sex månader efter den period som man planerade budgeten för. Det finns inga pengar för viktig politik i detta paket. Vi har fryst utgiftsområde 3; i område 4 finns bara en förklaring om att Kosovokrisen gör en revidering av budgetplanen nödvändig, och vi meddelas att rådet skulle vara berett att godta en revidering före ikraftträdandet av budgetplanen som man vill att vi godkänner i dag.
När Spanien och Portugal inträdde i detta parlament fick det taken att lyfta på de budgetökningar som då var fastställda genom den maximala procentuella ökningen. Men nu erbjuder vi ansökarländerna från Central- och Östeuropa en spottstyver, och vi säger till dem att om de går med kommer vi att ge dem mat vid sidan om.
Vi talar om maktbefogenheter och, enligt min mening är vi kvar i nominalismen. Med detta interinstitutionella avtal skulle rådet de facto godkänna budgeten för sju år. Det finns ingen politisk marginal för parlamentet. Således kan inte jag - som vill ha mer Europa, även om det är med samma budget, men som inte tror att vi klarar det med en mindre -, med gott samvete rekommendera kammaren att rösta för detta avtal.

Kellett-Bowman
Herr ordförande! Jag skulle först vilja tala om budgetutskottets yttrande om andra behandlingen av Arias Cañetes betänkande om föreskrifter och villkor för strukturåtgärder inom fiskerisektorn. I hans betänkande inbegrips redan ändringsförslag som avser budgeten för tekniska stödåtgärder. Å budgetutskottets vägnar måste jag emellertid be parlamentet att inte stödja ändringsförslagen 5, 53 och 54, som inte följer principerna i förordningen.
Vad gäller min andrabehandlingsrekommendation om gemenskapens finansiella stöd på området för transeuropeiska nät, har detta arbete utförts i enlighet med det gamla fördraget, men det påverkas nu av Amsterdamfördragets ikraftträdande. Många sammanträden har ägt rum, och kommissionen och rådet har gått en lång väg för att närma sig Europaparlamentets ståndpunkt. Jag skulle vilja tacka kommissionen och det hårt arbetande tyska ordförandeskapet i rådet för deras samarbete i detta förfarande av medbeslutandetyp.
Budgetutskottet stöder förslaget om att engagera privat kapital i finansieringen av nätprojekt, och det har öppnat en möjlighet att höja det detta från 1 procent till 2 procent. Vi stöder Galileo, det föreslagna europeiska globala positionsbestämnings-och navigeringssystemet, och vi stöder utskottet för transport och turism i deras önskemål att minst 55 procent av stödet skall avsättas till järnvägar och högst 25 procent till vägar.
Jag anser att detta betänkande ökar gemenskapens engagemang i anläggandet av nät. Det finansiella stödet utgör ett bidrag till projekten. Det kommer att fungera som en ekonomisk multiplikator och leda till att många arbetstillfällen skapas. Det kommer att vara till nytta för alägsna regioner och leda till lägre kostnader för företagen på de globala marknaderna. Det totala beloppet har varit ovisst. Siffran i den första behandlingen, som parlamentet röstade om i går, var 5, 5 miljarder euro. Till följd av Dresden, Berlin och intensiva förhandlingar, rekommenderar jag nu siffran 4, 6 miljarder euro. Rådet kan tyvärr inte gå så högt. Rådets slutbud var 4, 5 miljarder euro, och det var en höjning från den mycket låga utgångspunkten på 3, 2 miljarder. Det var upp till rådet att säga ja till vår siffra eller börja om hela medbeslutandeförfarandet från början.
Det är med stor glädje som jag kan meddela parlamentet att rådet vid sitt sammanträde i morse sade ja till 4, 6 miljarder.
Herr ordförande! Jag rekommenderar detta betänkande och de 21 ändringsförslagen till parlamentet.

Wulf-Mathies
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! När kommissionen i mars 1998 lade fram sina förslag om en reform av strukturfonderna, rådde det tvivel om huruvida en verklig reform skulle lyckas, om förordningarna skulle kunna antas i så god tid att de nya programmen kan påbörjas enligt planerna i början av år 2000. Mitt tack riktar sig i dag särskilt till föredragandena McCarthy, Hatzidakis, Collins, Walter, Barón Crespo och till Arias Cañete, även i hans egenskap av ordförande för utskottet för regionalpolitik. Jag tror att vi tillsammans med rådet har lyckats att faktiskt genomföra det som många ansåg vara osannolikt.
Jag har tidigare förklarat grundprinciperna i strukturfondsreformen, och jag vill därför nu inte tråka ut er genom att yttra mig konkret om enskilda ändringsförslag, eftersom jag har förstått alla era diskussionsinlägg på det viset att ni vill rätta er efter förfarandet, så som det ser ut. Visserligen hade ni här och där, på samma sätt som vi, säkert velat ha det ena eller andra på ett mer optimalt vis, men vi förstår nu alla att vi har nått toppen på flaggstången och nu också faktiskt skall omsätta det i konkreta lagar.
Jag vill därför bara än en gång gå in på några rent konkreta frågor. Beträffande öar: I många diskussioner här i kammaren har jag ju konstaterat hur många öbor som hör till detta parlament, och det tycker jag också är mycket trevligt. Men jag tror att även öborna är ense med den breda majoriteten i parlamentet och kommissionen om att principen för den ekonomiska och sociala sammanhållningen framför allt gör sig gällande i hanteringen av de fattigaste och struktursvagaste regionerna, och därför vill vi också tilldela dessa regioner 70 procent av alla medel, vare sig människorna bor på fastlandet eller på en ö.
Om vi är ärliga mot varandra vet vi att det inte är någon mening med att låta ötillhörigheten i sig utlösa ett stöd, ty utgångspunkten för strukturstödet, så står det också i fördraget, är att kompensera de missgynnade regionerna och sociala grupperna, och det bör vi också fortsätta med, i deras intresse. Om vi nämligen inte gör det, skadar vi i slutskedet just dem som vi gemensamt mest vill hjälpa. Detta gäller för övrigt också många andra krav på strukturfonderna. De utgör inte en sparbössa där man obehindrat kan ta för sig, om man någonstans behöver mer pengar, utan de är avsedda för ett bestämt ändamål, nämligen att främja den ekonomiska och sociala sammanhållningen i unionen och omsätta den principen i praktiken, att solidaritet är en av de mest väsentliga principerna för Europeiska unionens fortbestånd.
Därför är vi inte heller någon faktisk kulturfond, utan vi finansierar kulturella åtgärder på samma sätt som turiståtgärder, om de för det första tjänar till att skapa arbetstillfällen, och för det andra tjänar till regional utveckling; men vi är inte något rent kulturinstitut. Vad gäller övergångsbestämmelserna, som har berörts här, eller det faktum att man måste fasa ut, så är detta inte någon gemenhet, utan ett uttryck för att regionerna har gjort framsteg, och att vi alltid i första hand tar oss an de fattigaste och inte kan fortsätta att stödja de rika, som då långsamt växer i kapp genomsnittet.
Schroedter har än en gång berört den berömda listan med välgärningarna. Jag uppskattar konstaterandet att det där totalt handlar om inte mer än 2 procent av de totala medlen, och att detta, om man så vill, inte har något som helst inflytande på strukturbesluten för fonderna. Jag vill dessutom också tydligt påpeka att så viktiga initiativ som Peace-initiativet också hör dit.
Beträffande fiskeriåtgärderna finns det, för att utesluta missförstånd, några ändringar, herr Arias Cañete, som kommissionen inte godtar, eftersom de gäller de åtgärder som kräver beslut från rådet, och som vi nu helt enkelt inte kan föregripa här. Dessutom vill vi också att åtgärderna som gäller fiskeflottan skall reformeras, och vi följer på denna punkt inte era förslag.
Jag tror att det annars ändå visar sig att parlamentet totalt sett har rönt en stor framgång. Jag tackar er alla för det mycket förtroendefulla och goda samarbetet. Jag glömde bort att även tacka föredragandena Varela och Jöns. Det vill jag gottgöra här. Det gläder mig att detta nära samarbete, tack vare den nya code of conduct , som anpassar hittillsvarande förfaranden till det nya rättsläget, kan fortsätta även i framtiden och förhoppningsvis överföras på det nya parlamentet.

Flynn
Jag skulle vilja säga några ord om Europeiska socialfonden (ESF). Särskilt på detta område har parlamentet medbeslutande, och era intressen är mycket påtagliga i den nya texten. Parlamentets stöd för och bidrag till reformen har faktiskt varit av avgörande betydelse. Jag skulle särskilt vilja tacka föredraganden, Jöns, för hennes enastående arbete.
Vi kan särskilt på fyra områden vara stolta över resultaten: den allmänna överenskommelsen om en övergripande prioritering av sysselsättningen och om socialfondens uppgift att stödja den europeiska sysselsättningsstrategin; för det andra, bekräftandet av fondförordningens tematiska struktur och av räckvidden för de fem politikområdena, som sträcker sig från en aktiv arbetsmarknadspolitik, via social integrering, livslångt lärande och anpassningsbarhet, till särskilda åtgärder för kvinnor; för det tredje har vi stått fast vid och ökat vårt engagemang för att stödja icke-statliga organisationer och bekämpa social utslagning - vi delar åsikten att förordningen måste tvinga medlemsstaterna att tillhandhålla små bidrag och särskilda bestämmelser om icke-statliga organisationers och lokala partnerskaps tillgång till dessa; för det fjärde - även här med parlamentets stöd - har vi förstärkt bestämmelserna som rör lika möjligheter och förordningens " mainstreaming" -princip.
Dagens plenarsammanträde bereder parlamentet möjligheten att påverka den slutliga utformningen av förordningen, nu som den ena av två lagstiftare. Kommissionen skulle varmt vilja rekommendera de kompromissändringsförslag som har lagts fram av föredraganden, Jöns, och som omfattar följande: tillägget om social integrering på arbetsmarknaden till artikel 1, det vill säga ändringsförslag 1; den nya formuleringen om den sociala ekonomins tredje sektor i artikel 2, det vill säga ändringsförslag 8; den stora betydelse som både kommissionen och parlamentet känner behöver tillmätas principerna om lika möjlighet och anpassningsbarhet, det vill säga ändringsförslag 9, samt de förbättrade bestämmelser som ni har föreslagit för ett system med små bidrag, med särskilda bestämmelser om icke-statliga organisationers tillgång till dessa, det vill säga ändringsförslag 10.
I fråga om ändringsförslaget om " mainstreaming" , instämmer jag i att principen är nödvändig, men den täcks in både av den allmänna förordningen och av artikel 2 i denna förordning. Så med tanke på de problem som den kan medföra i rådet, är jag benägen att - i likhet med föredraganden - instämma och tala emot ett antagande. Så snart förordningarna för strukturfonderna för den nya perioden är på plats, kommer socialfonden att få nytt liv, i och med den allt större vikt som ges till sysselsättningsdimensionen i gemenskapens politik i allmänhet och i strukturfonderna i synnerhet.
Vi bör vara stolta över framstegen för den europeiska sysselsättningsstrategin, som är Europeiska unionens viktigaste svar på behovet av fler och bättre jobb. Vi har medvetet definierat fondens verksamhetsområde så att den skall kunna svara på utvecklingen i ekonomin och på arbetsmarknaden under de kommande sju åren, hela tiden med avsikten att uppmuntra och göra det möjligt för fler människor att aktivt delta på arbetsmarknaden. För att göra det, måste vi mer än någonsin inrikta oss på aktiverande instrument som ökar människors anställbarhet i stället för på passiva åtgärder. Samtidigt måste vi lägga ned största möjliga ansträngning på att stärka det förebyggande elementet, för att hindra att människor blir arbetslösa i det första skedet, något som har betonats eftertryckligt av föredraganden. Det är bara genom ett sådant flexibelt, framåtblickande och - framför allt - allomfattande närmande som Europa kommer att kunna möta det nya årtusendets ekonomiska och sociala utmaningar.
Socialfonden är den enda av strukturfonderna som uteslutande riktas till enskilda människor. Den har som mål att göra det möjligt för individerna att ta steget in i det nya årtusendet; att låta människorna själva göra framstegen, genom att erbjuda utbildning och kunskaper och på så sätt öka deras chanser att få ett jobb; att hjälpa dem att med tiden komma vidare, till ett bättre jobb och en bättre levnadsstandard. Det är av dessa anledningar som socialfonden - i samverkan med sysselsättningsstrategin - är så viktig för Europas framtid. Sysselsättningen är fortfarande till stor del avgörande för en människas levnadsstandard, och den väger tungt då det gäller de förväntningar människor har om vad de kan erbjuda samhället och vad samhället kan erbjuda dem. Vad vi med socialfondens hjälp kan göra, är att öka människornas chans att behålla sina jobb, få jobb eller få bättre jobb. Jag tror att vi, tack vare det arbete som har ägt rum mellan institutionerna och genom att anta de ändringsförslag som jag nämnde tidigare, har gjort texten så bra som den för tillfället kan bli. Jag rekommenderar den och ber er att stödja den och att även stödja föredraganden och hennes förslag.

Fischler
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter, mina damer och herrar! De i Berlin fattade besluten på jordbruksområdet har det ju redan talats mycket om under de senaste veckorna. Även i dag har det i debatten framkommit mycket differentierade ståndpunkter. Låt mig säga min klara åsikt om det. Säkerligen går reformen inte riktigt så långt som vi hade hoppats, och detta medför en viss osäkerhet och även en viss risk. Men vi bör å andra sidan inte heller underskatta det som vi uppnått. Enandet i Berlin föreskriver gentemot kompromissen som gjordes av rådet (jordbruk) visserligen en sänkning av spannmålspriserna med bara 15 procent, liksom en anpassning av oljeväxtstödet ned till det reducerade spannmålsstödet, och även att reformen för mjölksektorn skall påbörjas först år 2000. Men denna reform är utan tvivel den mest långtgående reform av jordbrukssektorn, som unionen någonsin inlåtit sig på.
Detta desto mer som ju dessutom också tobaks- och olivoljesektorn har reformerats redan under förberedelserna. Men framför allt bör vi inte glömma en sak, nämligen att dessa beslut har fattats enhälligt av stats- och regeringscheferna, och att riktningen för jordbrukspolitiken därigenom har bestämts för de närmaste åren. Det gör oss ändå betydligt starkare under de kommande internationella diskussionerna och förhandlingarna.
Låt mig kort skissa upp de viktigaste grunderna till reformen och de centrala beståndsdelarna i den uppnådda totala enigheten. I synnerhet vad gäller spannmåls- och nötköttssektorn har de analyser som kommissionen gjort visat på att det snart efter år 2000 föreligger allvarliga risker för en förnyad ökning av produktionsöverskotten. Med tanke på en sådan situation hade vi i princip att välja mellan två vägar: Antingen att alltmer styra utbudet och göra detta till kärnpunkten i den gemensamma jordbrukspolitiken, eller att anpassa vår politik så att vi också kan betjäna nya, ytterligare försäljningsmarknader med den.
I Berlin beslutade vi att vi på längre sikt bara vill gå den andra vägen, och därför måste vi göra det europeiska jordbruket mer konkurrenskraftigt. Vi måste också ta större hänsyn till de berättigade önskemålen från konsumenterna. Som motvikt till denna starkare marknadsorientering har vi högre direktbidrag och ytterligare chanser att exploatera nya inkomstkällor inom och utom jordbruksföretagen. I Berlin kom vi också fram till ett viktigt steg som syftar till jordbrukets hållbarhet, eftersom vi lyckats att i högre utsträckning införliva miljöintressena i marknadspolitiken och i politiken för landsbygdsutvecklingen.
Dessutom inrättades det genom besluten om agendan en andra pelare för den gemensamma jordbrukspolitiken. Det är visserligen riktigt att den andra pelaren är litet tunnare än den första. Men hörnstenen är lagd för denna pelare, och den existerar i princip. I framtiden handlar det förmodligen om hur vi skall kunna stärka den.
I budgeten kommer vi i framtiden att ha två undre tak för jordbruksutgifterna. Denna indelning i en del med obligatoriska och en med icke-obligatoriska utgifter beslutades i Berlin, och har även bekräftats här i parlamentet. Enligt den har vi nu en övre gräns för de traditionella garantiutgifterna och en andra övre gräns för landsbygdsutvecklingen. Därigenom blir saker och ting naturligtvis avsevärt mycket mer rigorösa, men delvis också mer oflexibla. Jag kan förstå att parlamentet i sin funktion som budgetansvarig myndighet insisterar på denna punkt, men jag hoppas att budgetdisciplin inte är detsamma som bristande flexibilitet. Detta vore snarast skadligt för den andra pelaren, den mer nyskapande delen av politiken.
Den reform som man enats om i Berlin, innebär i sin helhet ett viktigt steg framåt. Vissa risker och svåruppskattade detaljer återstår dock. Framför allt kan ännu ingen i dag veta huruvida de smärre sänkningarna av prisgarantierna, som man har enats om i den avslutande kompromissen, kommer att räcka för att faktiskt uppnå jämvikt på marknaden. Vi kommer i de nya WTO-förhandlingarna och i förhandlingarna om utvidgningen att förbereda oss med vetskap om dessa tvång, och vi kommer att ta hänsyn till detta vid genomförandet av organisationen för marknaden under de kommande åren. Men det finns säkert också skäl till en viss tillförsikt.
Vi kommer att gå in i WTO-förhandlingarna med mycket klara föreställningar om det slags jordbruk som vi vill ha i Europa: ett konkurrenskraftigt och hållbart jordbruk, som levererar kvalitetsprodukter till konsumenten. Detta är också den jordbruksmodell som vi vill erbjuda våra partner i Östeuropa med den nya andra pelaren i den gemensamma jordbrukspolitiken.
Låt mig avslutningsvis också komma med ett par påpekanden om ändringsförslagen. För det första delar jag visserligen uppfattningen att man bör förstärka politiken för att utveckla landsbygden, men om man ökar åtgärderna för de missgynnade områdena utan att höja anslagen skulle detta betyda att vi måste ta dessa medel från andra åtgärder för landsbygdsutvecklingen.
För det andra: Enligt kommissionens uppfattning skulle interventionsköp till högre priser inom nötköttssektorn leda till skapandet av nya och inte säljbara överskott, och utöva ett avsevärt tryck på budgeten, men också på våra marknadspriser. Om man utsträcker nedskärningarna av oljeväxtbidragen över en tidsrymd om fyra år, skulle detta senarelägga upphävandet av Blairhouse-inskränkningarna med ytterligare ett år, och dessutom kräva ännu mer budgetmedel, som inte är täckta.
Beträffande Mulders fråga om möjligheten till överföringar: Här tror jag också att vi bör fortsätta att diskutera denna fråga. Jag anser att det är mycket viktigt att man åtminstone så småningom kan utveckla en viss flexibilitet för den del av landsbygdsutvecklingen, som möjliggör att man också faktiskt utnyttjar de medel som står till förfogande. Vad gäller utbetalningsdatumet 31 oktober är jag beredd att fortsätta att granska denna fråga, men med det förbehållet att det inte får leda till en förskjutning av budgetåret för de obligatoriska utgifterna.
Beträffande ledamoten Graefe zu Baringdorfs utläggningar vill jag påpeka att den nyutformade jordbrukspolitiken säkert kommer att medföra en förskjutning av detta 80: 20-förhållande, och att egentligen de mindre jordbrukarna genom reformen kommer att ha klart fler chanser än som tidigare varit fallet. För övrigt vill jag också påpeka att kommissionen aldrig har föreslagit att vi skall sträva efter en fullständig priskompensation. Vi har alltid uteslutande talat om inkomstersättning, och det är inte automatiskt detsamma.
Avslutningsvis, vill jag tacka alla föredragande så hjärtligt för det konstruktiva samarbetet. Ett särskilt tack vill jag uttala till den mångårige ordföranden i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, Colino Salamanca.
Applåder
Detta är den sista debatten om den gemensamma jordbrukspolitikens framtid, där ni deltar i denna kammare. Jag tackar er i kommissionens namn, men också personligen, för det viktiga arbete som ni har åstadkommit för det europeiska jordbrukets välfärd, och önskar er allt gott även för framtiden!
Applåder

Goepel
Herr ordförande! Får jag ställa en fråga i efterhand till kommissionär Fischler? Ändringsförslagen till det andra betänkandet, exempelvis på mjölkområdet, som ni inte har nämnt, kan jag utgå ifrån att kommissionen övertar dessa?

Fischler
Herr ledamot! Jag gick inte in på frågan, eftersom den inte fanns med i föredragandens inlägg i debatten om mjölksektorn. Men jag kan här säga följande: Vi är beredda att gå tillbaka till den tidigare varianten, det vill säga att the review av mjölkmarknaden skall göras år 2003, och naturligtvis är kommissionen också beredd att inom ramen för denna review ta med frågan om en extraavgift i granskningen.

Liikanen
Budgetplanen för år 2000-2006 och det interinstitutionella avtalet om budgetdisciplin och förbättringar av budgetförfarandet är en integrerad del av Agenda 2000-paketet. Av betänkandena och Colom I Navals inlägg förstår jag att det i Europaparlamentet finns olika åsikter i denna fråga.
Låt mig därför peka på några av de främsta anledningarna till att kommissionen stöder avtalet. Det är sant att man i slutsatserna från Europeiska rådets möte i Berlin, med avseende på budgetplanen för år 2000-2006, ligger under kommissionens förslag. Men vid de efterföljande förhandlingarna kunde - under påtryckningar från Europaparlamentets delegation - påtagliga förbättringar göras. För inrikespolitiken överskrider det aktuella förslaget slutsatserna från Berlin med 1, 5 miljard euro. Denna summa kommer att möjliggöra finansieringen av de fleråriga, prioriterade programmen, till exempel för transeuropeiska nätverk. Och den garanterar en betydande marginal för nya politiska initiativ.
Då det gäller externa åtgärder finns det ett tydlig vilja från rådets sida att ge finansiellt stöd till extrainsatser som är en följd av situationen på Balkan, om nödvändigt genom en revidering av budgetplanen.
I fråga om de administrativa utgifterna skulle avtalet medge finansieringen av ett tusental nya tjänster inom gemenskapens institutioner, och det skulle också finansiera den nya stadgan för Europaparlamentets ledamöter, även om den frågan, som ni vet, ännu inte är löst.
Det nya interinstitutionella avtalet innebär också att betydande framsteg görs då det gäller ett antal nyckelfrågor i budgetförfarandet. Avtalet förtydligar klassificeringen av utgifter, vilken ligger till grund för uppdelningen av budgetbefogenheterna mellan rådet och parlamentet. Därigenom undanröjs en ständig källa till konflikter. På samma gång har parlamentet utökat sin budgetbefogenhet på området för jordbruksutgifter. Vidare lägger avtalet grunden för ett fullständigt samarbete mellan den budgetansvariga myndighetens två grenar i alla delar av budgeten, någonting som parlamentet länge har kämpat för.
Herr ordförande! Utan avtalet skulle dessa vinster på det formella området gå förlorade. Det skulle föreligga en stor risk för en årlig budgetkonfrontation. Det skulle varken gagna unionen eller dess politik.
För det andra skulle jag vilja svara lord Tomlinson, angående hans betänkande. För det första, kommissionen är nöjd med rådets överenskommelse, då man i detta tar hänsyn till de flesta av Europaparlamentets intressen. Angående de ändringsförslag som föreslås i lord Tomlinsons betänkande, kan kommissionen godkänna ändringsförslagen 1 och 2. Vad gäller ändringsförslagen 3 och 4, har kommissionen godtagit ett gemensamt uttalande i förordningen, enligt vilket kommissionen till rådet och parlamentet muntligen skall informera om den ekonomiska situationen i varje land som erhåller lån och om de risker som jag tidigare talade om när årsrapporten läggs fram. Av den anledningen anser kommissionen att det inte är nödvändigt att ta med ändringsförslagen 3 och 4 i förordningen om EGUFJ-garanti.

Mulder
Herr ordförande! Jag skulle vilja upprepa en fråga som jag ställde tidigare, och svaret kan bara bli " ja" eller " nej" . Min fråga gällde huruvida flexibiliteten på 200 miljoner eller 0, 03 procent gäller för alla områden i budgeten, inbegripet utgiftsområde 1.

Liikanen
" Ja" .
Skratt

Kinnock, Neil
Jag skulle vilja börja med att välkomna överenskommelsen mellan rådet och parlamentet om budgetförordningen för de transeuropeiska näten. Denna centrala beståndsdel i Agenda 2000-paketet har den dubbla egenskapen att det är den första rättsliga text som härrör från Agenda 2000 för vilken en gemensam ståndpunkt nåddes i rådet, samtidigt som det är den sista som rådet och Europaparlamentet kan enas om. Det är också en av de första rättsakter som antas enligt det medbeslutandeförfarande som föreskrivs i Amsterdamfördraget. Jag hoppas att det vänliga och fruktsamma exempel som här har visats upp kommer att upprepas vid många kommande tillfällen. Det är inte omöjligt att jag är väl optimistisk på äldre dagar.
Stor del av äran för att denna överenskommelse har nåtts skall föredraganden, Kellett-Bowman, ha, som jag är glad finns här i parlamentet. Han har visat en verklig insikt i de finansiella kraven för de transeuropeiska näten (TEN) och en beslutsamhet att upprätta ett stabilt, långsiktigt ramverk för finansieringen av stora TEN-projekt. Hans kolleger, till exempel Samland med flera - vilka jag också är glad över att de finns här i parlamentet -, har hjälpt till att utarbeta ett mycket fruktsamt och effektivt paket.
Den viktigaste frågan är utan tvekan den övergripande finansiella ramen på 4, 6 miljarder euro under perioden 2000-2006. Den summan är blygsammare än kommissionens öppningsbud. Men jag är ändå glad att kunna säga att den innebär en realökning på omkring 10 procent och att den helt och hållet ligger i linje med den lägre nivå för inrikespolitik som beslutades på toppmötet i Berlin.
Bortsett från den användbara ökningen av medel, utgör den nya budgetförordningen ett stort steg framåt som ett lämpligt instrument för att tillhandahålla långfristig finansiering till långsiktiga projekt, eftersom det inbegriper flerårig planering, vilket innebär att initiativtagare till projekt nu med oöverträffad säkerhet kommer att kunna planera för den finansiering som de kan förvänta sig från budgeten för transeuropeiska nät. Detta är särskilt viktigt då det gäller att utveckla och uppmunra offentliga-privata partnerskap.
Andra viktiga element som inbegrips i den ändrade förordningen är, för det första, ett helt nytt instrument för investering av TEN-pengar i fonder för riskkapital, med målsättningen att få tillgång till de potentiellt mycket stora resurser av långfristiga medel som finns tillgängliga i försäkringsbolag och pensionsfonder, för finansiering av offentliga infrastrukturprojekt.
För det andra, förordningen gör det möjligt att finansiera upp till 20 procent av kostnaderna för satellitnavigeringsprojektet Galileo - omkring 500 miljoner euro - med medel från TEN-budgeten. Denna beståndsdel är nödvändig för att demonstrera att det finns finansiering för detta centrala projekt och också för att säkerställa att det utvecklas som ett rent europeiskt projekt. Jag hoppas att varje diskussion om Europeiska unionens finansiering av nyskapande TEN-projekt vid det kommande mötet för Europeiska rådet kommer att bekräfta Galileos betydelse för europeiska tillverkare och europeiska användare.
I dag kom Coreper med nyheten att rådet kan godta den kompromiss som avspeglas i de föreliggande ändringsförslagen. Jag kan också bekräfta att parlamentets ståndpunkt har fullt stöd i kommissionen. Jag ser därför fram emot ett snabbt antagande av den ändrade förordningen, i god tid för att genomföra den fleråriga planeringen, som startar år 2000. Jag uttrycker tacksamhet - inte bara från kommissionen, utan också från den breda allmänheten i gemenskapen och från industrin - för den framsynthet och det engagemang som parlamentet har visat i denna fråga.

Samland
Herr ordförande! Jag vill bara säga till de närvarande kommissionärerna att glädjen över slutuppgörelsen både om de transeuropeiska näten och det redan slutförda femte ramprogrammet för forskning fortfarande är något grumlad. Jag vill dämpa den litet för att ni inte skall slå upp champagnen alltför snart.
Båda delarna var uttryckligen bundna till en ny budgetplan. Om parlamentet i morgon inte kommer fram till att man skall rösta för ett interinstitutionellt avtal, så kommer den finansiella ramen inte att stå till förfogande på det sätt som vi nu har diskuterat, vilket båda avtalen, det femte ramprogrammet om forskning såväl som de transeuropeiska näten grundas på. Detta bör också sägas här som ett förbehåll, innan champagnen serveras.

Kinnock, Neil
Jag har under fyra och ett halvt år haft en stark känsla av att Samland kan göra vatten till vin. Det är stora ting jag får beskåda!
Skratt

Ordföranden
Det måste vara en ny form av magi.
Vi skall nu inleda den allmänna debatten.

Ghilardotti
Herr ordförande, herrar kommissionärer, ärade ledamöter! Jag skall speciellt uppehålla mig vid Europeiska socialfonden.
Vi har kanske kommit till slutet på ett långt arbete som började med ett initiativbetänkande av Europaparlamentet om Europeiska socialfonden. Man måste erkänna att kommissionen har tagit hänsyn till Europaparlamentets inställning, både vad beträffar målen och prioriteringarna och vad beträffar metoderna. I sammanhanget skulle jag vilja understryka några viktiga frågor: det intima sambandet mellan Europeiska socialfondens prioriteringar och inriktningen vad gäller sysselsättningen. Det finns inga tvivel om att Europeiska socialfonden är det grundläggande redskap gemenskapen har för att tillämpa de fyra pelarna, speciellt anställningsbarheten, och den förordning vi diskuterar i dag överensstämmer med dessa mål: social integrering och åtgärder mot diskriminering. Att betrakta arbetet som en ekonomisk möjlighet men också som självförverkligande innebär att studera mer, bättre, under hela sin levnadsbana. Det innebär att kämpa mot den materiella ojämlikheten och den nytillkomna som gäller varje individs möjligheter att fritt planera sin framtid. För allt detta är redskapet Europeiska socialfonden grundläggande, liksom det är grundläggande att de ideella organisationerna och den tredje sektorn, speciellt för en konkret integrationspolitik, är anslutna till den redan i planeringsfasen. Visst skall medlemsländerna ha ansvaret, men det är även kommissionens uppgift att övervaka och kontrollera.
Jag vill avsluta genom att åter ta upp en punkt som Jöns redan har påmint om: rådets ovilja att på ett uttryckligt sätt lägga in gender mainstreaming är obegriplig - och framför allt efter det att Amsterdamfördraget har trätt i kraft. Amsterdamfördraget enligt vilken lika möjligheter anses som en grundläggande princip för unionen - som dessutom utgör en av de fyra pelarna inom de europeiska sysselsättningsstrategierna. Jag hoppas verkligen att rådet kommer att godta Europaparlamentets ändringar för att avsluta detta ärende snabbt och så att alla de europeiska institutionerna blir nöjda.

Porto
Herr ordförande! Jag skall också tala om Europeiska socialfonden, men utifrån ett perspektiv om externa ekonomiska förbindelser, då jag har skrivit yttrandet för utskottet för externa ekonomiska förbindelser. Främjandet av det sociala området är givetvis satt i frontlinjen för att tillfredsställa medborgarnas grundläggande behov, med vetskap om att det fortfarande finns mycket kvar att göra inom detta område.
Detta måste ske om vi vill bevara den europeiska social modellen - vilken vi kan känna oss stolta över - men med anmärkningen att det måste vara en realistisk modell, i vilken en förbättring av arbetsförhållandena återspeglar förbättringen av produktivitetsvillkoren. Det är här Agenda 2000 skall träda in, genom att ge nödvändiga medel till en fortsättning för den infrastruktur som medfinansieras av ERUF, utvecklingssektionen inom Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket eller Sammanhållningsfonden, liksom till utbildning eller omskolning av arbetskraften, med stöd från socialfonden.
I denna globaliserade tid vore det oacceptabelt att vilja konkurrera med mindre utvecklade länder genom minskade löner eller sämre arbetsförhållanden på vår kontinent. Å andra sidan kan vi inte heller acceptera en protektionistisk väg som strategi, då vi med den skulle gräva vår egen grav och fly undan det ansvar vi har gentemot världen, framför allt mot mindre utvecklade områden.
Vi måste alltså, för allas intresse, använda en öppen strategi, självklart respektfull för den traditionella handelns regler, för oss och för andra, och här har Europa säkert en viktig roll att spela, med konkurrensvillkor som till stor del är avhängig av människors utbildning.

Vallvé
Herr ordförande, fru kommissionär! Vi har kommit till slutet av denna debatt om Agenda 2000 och i morgon kommer kammaren med all säkerhet att godkänna dessa bestämmelser. Jag anser att vi med dessa bestämmelser har lyckats förbättra den ekonomiska och sociala sammanhållningen, vilken är ett av unionens grundläggande mål: en ekonomisk och social sammanhållning och en bättre geografisk sammanhållning.
En bättre ekonomisk och social sammanhållning som måste gå hand i hand med skapandet av arbetstillfällen, och angripa Europeiska unionens största problem, arbetslöshetsproblemet. Jag tycker, fru kommissionär, att en positiv reform av strukturfonderna har lagts fram, med förslag om koncentration, förenkling och med ett effektivt partnerskap genom de regionala och lokala myndigheternas bidrag, vilka kan uppnå en effektiv utveckling genom den praktiska tillämpningen av dessa strukturfonder.
Jag tycker också att ett viktigt steg har tagits genom minskningen av antalet gemenskapsinitiativ, och ni har haft ett speciellt intresse av att det bland gemenskapsinitiativen bara skall finnas sådana med en europeisk dimension. Ett färskt beslut i rådet, på initiativ av parlamentet, inkluderar ett fjärde gemenskapsinitiativ, vilket jag också tror kommer att gynna mycket konkreta aspekter för några samhällen i Europeiska unionen, även om det inte har samma gemenskapsdimension som de andra initiativen.
Vi beklagar att Europeiska rådet i Berlin beslutade om en betydande minskning av pengarna till såväl strukturfonderna som Sammanhållningsfonden, men vi tror också att tillämpningen av dessa kommer att vara positiv de närmaste sju åren. Jag tror också att vi skall vara medvetna om att dessa strukturfonder praktiskt taget är de sista som tillämpas på de femton medlemmarna, eftersom perspektivet med en utvidgning till länderna i Central- och Östeuropa kommer att förändra regionalpolitiken för de närmaste åren.
Jag vill slutligen tacka kommissionären för det effektiva arbete hon har gjort för den nya regionalpolitiken, för perioden 2000-2007, låt den förknippas med ert namn eftersom ert arbete har varit ett betydelsefullt bidrag.

Escolá Hernando
Herr ordförande! Efter flera månaders mödosamma debatter och besvärliga förhandlingar, har tidpunkten kommit då Europaparlamentet måste säga ja eller nej till Agenda 2000. Jag för min del meddelar härmed att jag inte kommer att säga ja till Agenda 2000.
Mitt intryck är att det avtal som har uppnåtts inte är ett avtal grundat på unionens behov utan på förhandlingar utifrån ländernas intressen. Bara så kan man förstå att kommissionens ursprungsförslag, som redan i sig innebar en minskning av struktur- och sammanhållningsfonderna vad gäller nivåerna för den nuvarande perioden, har minskats genom det slutdokument som uppnåddes av Europeiska rådet i Berlin.
För oss som tror på ett federalt Europa, baserat på social och ekonomisk sammanhållning, har ett gyllene tillfälle att göra framsteg, när det gäller jämlikheten mellan de olika områdena i Europa, gått förlorat. Dessutom, om vi går in på denna typ av försvar av geografiska intressen, vilket Europeiska rådet gjorde i Berlin, skulle inte jag heller, som ledamot vald av medborgarna i ett konkret område i Europa - en region som heter Aragonien - kunna rösta för Agenda 2000, eftersom de medborgare jag företräder skadas mycket av detta avtal i förhållande till dagens situation.
Slutligen, vill jag säga att jag i avtalet också ser allvarliga brister i konsekvensen. För att ta ett exempel, fru kommissionär, ett likadant problem - avfolkningen - som behandlas på tre olika sätt i Agenda 2000: för det första får avfolkningsområden i norr tillgång till mål 1, det vill säga de viktigaste strukturfonderna; för det andra får de skotska Highlands en unik tillgång till en speciell kompensationsfond; och slutligen - det tredje sättet att hantera problemen med folktätheten -, är att andra områden - som i fallet med Aragonien - som är drabbade av samma problem blir utestängda från dessa stöd.
Ett likadant problem kan inte hanteras på tre olika sätt om vi vill att den europeiska strukturpolitiken skall vara konsekvent. Av dessa skäl kommer jag, som jag sade, inte att rösta för Agenda 2000.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Escolá.
Ärade ledamöter! Med Escolás inlägg kommer vi att avbryta debatten om Agenda 2000, vilken kommer att fortsätta i kväll från och med 21.00.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B4-0337/99).

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 1.

Fråga nr 2 från Alexandros Alavanos (H-0324/99):
Angående: En rättvis rättegång för Öcalan En gemensam punkt i EU: s ställningstaganden i frågan Öcalan är kravet på att han skall få en rättvis och öppen rättegång, på det sätt som en sådan definieras i moderna och civiliserade samhällens rättsliga system. Mot bakgrund av att den turkiska regeringen hittills dels genom sitt handlande (hinder för försvaret, avslag på krav om att observatörer skall närvara vid rättegången m.m.), dels uttalat, har förkastat allt vad en rättvis och öppen rättegång innebär, vill jag fråga, vilka åtgärder avser rådet att vidta för att skydda den kurdiske ledarens fysiska och psykiska integritet och den rätt till försvar som varje anklagad som står inför rätten har och som är självklar i civiliserade samhällen?
Jag hälsar rådets ordförande välkommen och ber er att besvara Alavanos fråga.

Verheugen
Herr ordförande! Jag vill besvara frågan på följande vis: Rådet förväntar sig att Turkiet, som varje annan fördragspart, uppfyller sina förpliktelser, vilka framgår av överenskommelsen mot tortyr och annan obarmhärtig, omänsklig eller förnedrande behandling eller straff. Vidare utgår rådet från att rätten till ett rättvist förfarande, liksom rätten till försvar, som ju båda är förankrade även i den turkiska författningen, kommer att iakttas gentemot varje i Turkiet anklagad person, alltså också gentemot herr Öcalan. Europeiska unionen har i sitt uttalande av den 22 februari 1999 noterat den turkiska regeringens samtycke till detta.

Alavanos
Herr ordförande! Det tyska ordförandeskapet förvånar oss, jag skäms över vad jag hörde från rådsordföranden.
Samtidigt som Jugoslavien bombas, använder vi savoir-vivre mot Turkiets regering, och vi får höra att han har erhållit garantier. Alla ledamöter här har i dag fått ett meddelande från Amnesty International i vilket anklagelsen förs fram att Öcalans försvarsadvokater, Nijiatzi Boulkán, Irfán Didár med flera, har torterats och misshandlats inne i domstolarna och sedan samlats ihop utanför och där misshandlats av polisen. Och rådsordföranden har mage att komma till oss med sitt savoir-vivre mot Turkiet!
Jag frågar åter: intresserar sig Europeiska unionen och det tyska ordförandeskapet för de mänskliga rättigheterna? Om svaret är ja, hur kan han då tiga och säga sådana saker som i sitt svar om de föraktliga ting som försiggår vid rättegången mot Öcalan?

Verheugen
Herr ledamot! Angreppet på ordförandeskapet avvisar jag bestämt. Ni känner till reglerna här. Jag måste här föredra det som 15 medlemsstater har utarbetat som gemensam ståndpunkt på er fråga. Jag kan inte meddela er någon tysk ståndpunkt, den är fullkomligt irrelevant. Det handlar här inte om ordförandeskapets åsikt, utan det handlar om det som rådet säger. Det har jag meddelat er, och jag upprepar att rådet förväntar sig och begär att Turkiet skall hålla sig till sina nationella och internationella förpliktelser, som framgår av dess egen författning och av de internationella överenskommelser man omfattas av.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen.
Ärade ledamöter! I enlighet med vår arbetsordning kommer inte frågorna nr 3 och 11 att besvaras då de tar upp ämnen som redan har debatterats eller kommer att debatterats under denna sammanträdesperiod.
Morris har ordet för en ordningsfråga.

Morris
Herr ordförande! Min ordningsfråga är mycket enkel. Som jag vid upprepade tillfällen under de senaste månaderna, och särskilt under denna vecka, har påtalat, så finns det en fråga som rådet har vägrat att svara på: huruvida vapen med utarmat uran används eller inte används i Serbien och Kosovo, det vill säga det tidigare Jugoslavien.

Ordföranden
Herr Morris, ett ögonblick bara.
Herr Morris, i enlighet med arbetsordningen kan vi inte i frågestunden ta upp de frågor som behandlas vid andra tillfällen i kammaren. Således kan jag inte, herr Morris, ge er ordet för denna fråga.
Dimitrakopoulos begär ordet, men säg mig vilken artikel i arbetsordningen ni åberopar för er ordningsfråga.

Dimitrakopoulos
Herr ordförande! Jag ber om ursäkt, för jag har inte arbetsordningen, men min ordningsfråga handlar om huruvida vi har övergivit den praxis vi har använt oss av hittills i frågestunden, enligt vilken andra ledamöter, efter en fråga från en ledamot och efter rådets svar, har rätten till vad man på engelska kallar follow up .

Ordföranden
Nej. Om ni önskar ställa en följdfråga till Alavanos fråga är ni i er fulla rätt. Alltså återgår vi, ursäkta mig, till Alavanos fråga.

Dimitrakopoulos
Jag hörde rådsordförandens svar, jag hörde rådets inställning, det vill säga att Europeiska unionen förväntar sig att Turkiet respekterar de regler som gäller för en allvarlig fråga av detta slag.
Min fråga är följande: Om Turkiet inte respekterar dessa regler, hur kommer då Europeiska unionen att agera i fortsättningen?

Verheugen
Herr ledamot! Det har vid flera tillfällen på senare tid klargjorts för Turkiet att dess uppträdande när det gäller Öcalan, nämligen att han garanteras ett förfarande som är värdigt en rättsstat, kommer att ha effekter på utvecklingen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet. Om rådet kommer fram till att Turkiet inte iakttar sina förpliktelser, så kommer detta att få konsekvenser. Jag kan i dag inte förutsäga vilka det blir. Det får ni tänka er.

Ordföranden

Fråga nr 12 från Aline Pailler (H-0328/99):
Angående: Fri rörlighet för personer inom EU De franska myndigheterna stoppade på kvällen den 26 mars 3 000 italienare vid gränsen i syfte att hindra dem att delta i en demonstration (som hade tillstånd) lördagen den 27 mars i Paris. Denna allvarliga handling kränker rätten att demonstrera och att fritt röra sig inom Europeiska unionen.
Vilka åtgärder avser rådet att vidta för att undvika att detta upprepar sig och för att säkerställa den fria rörligheten för EU: s medborgare?
Her Verheugen, jag ber er att besvara Paillers fråga.

Verheugen
Fru ledamot! Jag måste tyvärr meddela er att det inte ligger inom rådets ansvarsområde att bedöma medlemsstaternas tillämpning av gemenskapsrätten; det är kommissionens och ifrågavarande medlemsstaters sak. Vid tiden för den händelse som skildras i er fråga hade Schengens regelverk ännu inte införlivats i Europeiska unionen. Eftersom det här handlar om förbindelser mellan två Schengen-partner, rättar sig tillåtligheten för kontroller vid inre gräns efter Schengens tillämpningsavtal. Artikel 2.2 i detta avtal föreskrivs möjligheten att för begränsad tid genomföra kontroller vid inre gräns, uteslutande av orsaker som rör den allmänna ordningen och säkerheten. Den anordnande staten beslutar om huruvida detta är fallet. Ikraftträdandet av Amsterdamfördraget leder i detta sammanhang inte till någon ändring.

Pailler
Herr rådsordföranden! Varje gång vi ställer frågor till er, gömmer ni er bakom regelfrågor - och det förstår jag mycket väl. Det stämmer att Schengen inte var fullt tillämpligt, det var knappt två månader kvar, men jag anser att rådets roll är en politisk roll.
Vid en tidpunkt då Europa söker sin själ och då ordföranden i kommissionen, Prodi, talar om för oss att vi kommer att finna den i den amerikanska kulturen, frågar jag mig om man inte skulle kunna ge de europeiska folken litet entusiasm, genom att tillåta dem att utöva något entusiasmerande och något som utgör en del av deras kultur, nämligen solidaritet i den gränsöverskridande kampen för mänskliga rättigheter.
Det är alltså ett politiskt svar jag vill ha av er, eftersom jag står inför en minister, och jag skulle också vilja veta om ni i ministerrådet lyckas tala om någonting annat än det som rör invandrare och säkerhetsproblem, vilket ni gör på ett mycket bra sätt - det österrikiska och det tyska ordförandeskapet visar det varje dag - nämligen om medborgarnas rätt till att röra sig fritt, vid sidan om kapitalets rätt till rörelsefrihet.

Verheugen
Fru kollega! Jag måste också säga er att det inte beror av min personliga åsikt och inte heller av ordförandeskapets uppfattning. Jag måste här ge er ett svar som båda berörda stater, som citerats i er fråga, är införstådda med. Ni kan ju föreställa er vilket svar ni skulle få av den berörda regeringen, om ni frågar ut den i det nationella parlamentet. Jag kan inte gå längre. Den fråga ni ställt hör inte till rådets ansvarsområde. Det är kommissionen som är ansvarig för att gemenskapsrätten iakttas. Jag måste be er att rikta denna fråga till kommissionen.
Vad gäller den principiella sidan av er fråga, kan jag meddela er att rådet ägnar sig intensivt åt detta problem, hur Europa skall göras förståeligt för medborgarna, hur de fördelar som Europa erbjuder medborgarna skall kunna föras närmare dem och hur dessa fördelar också skall kunna ökas, just när det gäller inrikes- och rättspolitiken, som vi nu talar om. Vi förbereder ju redan ett toppmöte, som i höst skall äga rum i Finland, och som skall ägna sig åt vidareutvecklingen av medborgarnas Europa.
Men jag måste än en gång säga att dylika enstaka fall inte faller inom rådets ansvarsområde. De enskilda medlemsstaterna skulle också undanbe sig att rådet lägger sig i hur de tillämpar den nationella eller den europeiska rätten.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen, men jag behåller fortfarande er uppmärksamhet på innehållet i denna fråga för jag har fått två önskemål om följdfrågor. Den första är från Ripa di Meana, som har ordet i en minut.

Ripa di Meana
Herr ordförande! Tretusen italienska medborgare har med förevändningar av olika slag stoppats av den franska polisen vid den italiensk-franska gränsen för att förhindra dem att komma fram till ett offentligt, politiskt, socialt, europeiskt möte i Paris.
Detta faktiska åsidosättande av avtalen om fri rörlighet för medborgarna är allvarligt vilket naturligtvis inte undgår er. Ändå innebär inte er försiktighet i frågan om befogenheter institutionerna emellan - som jag kan förstå - att ni inte kan ge ett politiskt svar: kan Europeiska unionen acceptera att tretusen medborgare stoppas med polisiära förevändningar för att hindra dem att utöva sin fulla rätt som europeiska medborgare?
Jag ställer denna politiska fråga till er och väntar mig ett politiskt svar.

Verheugen
Herr kollega! Jag måste göra också er besviken, hur mycket ni än önskar ett politisk svar från mig som politiker. Ni känner till reglerna för denna frågestund. Jag kan i den här ställningen inte ge er något politiskt svar. Jag måste först diskutera det med den franska och italienska regeringen och med alla de andra tretton regeringarna. Sedan kan ni få ert politiska svar. Jag kan här bara påpeka för er att den franska regeringen i sitt beslut åberopar artikel 2.2 i Schengens tillämpningsavtal. Det är naturligtvis tillåtet för Frankrike, liksom för varje annan medlemsstat i Schengen, att genomföra kontroller vid de inre gränserna, av orsaker som har med den allmänna ordningen att göra. Huruvida detta i det konkreta fallet var berättigat, det har jag som politiker en klar åsikt om. Men den får jag inte yttra här.

Lis Jensen
Jag har en fråga till rådets ordförande om förordning 1408/71. Europeiska unionen befinner sig ju i en svår situation, eftersom kommissionen så att säga är satt ur spel, men man skall ju klara av förslaget från kommissionen om ändringar av förordning 1408. Jag vill gärna fråga direkt hur rådets ordförande ser på den danska pensionen i förhållande till förordning 1408. Hittills har det danska pensionssystemet hållits utanför förordningen, eftersom man sagt att det inte är ett socialt system, utan arbetsmarknadssystem. Det förhåller sig så att den danska regeringen enligt tidsfristen måste svara i slutet av april, och jag vill gärna höra när denna fråga tas upp i rådet.

Verheugen
Fru ledamot! Jag är litet rådlös. Det var ett tillägg till frågan från ledamoten Pailler. Denna fråga gällde att franska myndigheter vägrade 3 000 italienska medborgare inresa i Frankrike på kvällen den 26 mars. Jag kan inte med bästa vilja se något sammanhang mellan er fråga och dessa händelser. Men jag skall gärna besvara frågan skriftligt.

Ordföranden

Fråga nr 13 från Otto von Habsburg (H-0329/99):
Angående: Humanitär hjälp till nödställda i Ukraina I enlighet med " lagen om försvar av de inhemska varuproducenterna" blir enligt information från tillförlitlig källa små paket med livsmedel, kläder och till och med mediciner märkta som " jordbruksprodukter" och skickade tillbaka till avsändaren.
Detta är speciellt ödesdigert för den fattigaste befolkningsgruppen i landet, såsom de äldre pensionärer som ofta är tvungna att klara sig med ett belopp motsvarande 37 till 50 tyska mark (ca. 180-240 svenska kronor) i månaden.
Är rådet berett att vända sig till den ukrainska regeringen för att åstadkomma en ändring ipolitiken, så att det skulle tas hänsyn till att dessa försändelser har karaktären av humanitärt bistånd?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara von Habsburgs fråga.

Verheugen
Herr ordförande! Herr ledamot! Det stämmer att behövande ukrainska medborgare fram till juli - augusti förra året på privat initiativ fick hjälpsändningar via posten, som framför allt innehöll livsmedel, mediciner och kläder.
Enligt dekret 738/98 av den 4 juli 1998 om införsel av humanitär hjälp från utlandet erkänns sedan dess enbart juridiska personer med stadgeenligt förankrad allmännytta som mottagare av tullfritt införd humanitär hjälp, men inte privatpersoner. Hjälpsändningar som är riktade till privatpersoner returneras alltsedan dess av den ukrainska tullen i enlighet med lag 468/97 om statlig reglering av import av jordbruksprodukter till Ukraina. Denna lag trädde i kraft den 15 juni 1998, och ordförandeskapet känner av egna erfarenheter till att detta för övrigt är förbundet med höga kostnader för paketens avsändare.
Förbundsregeringen har i sin egenskap av ordförandeskap och inom ramen för bilaterala samtal med den ukrainska sidan av humanitära skäl flera gånger insisterat på en ändring av dessa bestämmelser - till och med mycket eftertryckligt - men beklagligtvis har ansträngningarna hittills inte lett till någon framgång på ukrainsk sida.
Ordförandeskapet kommer att ta upp frågan efter samråd med partnerna, i synnerhet med Finland, inom ramen för det möte med den andra samarbetskommittén EU - Ukraina som äger rum i juli i Bryssel, och göra det till en officiell fråga för samtalen mellan EU och Ukraina.

von Habsburg
Herr ordförande! Herr rådsordförande, herr minister! Jag vill uppriktigt tacka er för detta klara och detaljerade tillfredsställande svar på min fråga. Det är mycket glädjande att man en och annan gång också får uppleva det i denna frågestund.
Jag ber er uttryckligen att med all energi arbeta för detta. Jag får många brev från ukrainska pensionärer, som verkligen har det uruselt, och som man borde hjälpa. Om det på något sätt är möjligt, ber jag er, herr minister, att verkligen engagera er energiskt för dem. De är ju våra partner och kommer en gång att vara våra partner i Europeiska unionen. Jag vore mycket tacksam om ni än en gång kunde upprepa och understryka denna nödvändighet.

Ordföranden
Tack, herr von Habsburg. Jag tror att detta är den sista fråga ni ställer i detta parlament, och därför vill jag än en gång tacka för era betydelsefulla inlägg här i frågestunden, och även för er utmärkta korthet i inläggen och er respekt för den tid ni förfogar över.

Verheugen
Herr ordförande, herr von Habsburg! Jag förstår det som ni nyss sagt mindre som en fråga än som en uppmuntran, och denna uppmuntran tar jag mycket gärna emot. Jag kan försäkra er att denna fråga beträffande Ukraina ständigt är aktuell för oss. Jag kunde besvara frågan därför att jag känner till fallen från min egen politiska praktik, i synnerhet, som ni ju säkert också känner till, vilka möjligheter det finns att kringgå denna lag, och vad detta kostar de inblandade. Det är verkligen svårt att förstå varför det i fråga om individuell hjälp uppstår kostnader för givaren på en nivå som många gånger överstiger värdet av hjälpen. Vi är där helt överens, och vi kommer även i fortsättningen att sätta press på Ukraina i denna fråga.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 14.

Fråga nr 15 från Manuel Medina Ortega (H-0339/99):
Angående: Vidare tillämpning av artikel 299.2 Vilka åtgärder planerar rådet att vidta för den vidare tillämpningen av artikel 299.2 om regionerna i gemenskapens yttersta randområden inför Amsterdamfördragets nära förestående ikraftträdande?

Verheugen
Herr ordförande! Herr ledamot! Jag måste verkligen erkänna ni inte förspiller någon tid när det gäller att föra denna regions intressen på tal här i parlamentet, ty fördraget har ju faktiskt bara varit i kraft i fyra eller fem dagar. Men detta besvarar i grunden också redan er fråga, ty det är så att enligt artikel 299.2 i Amsterdamfördraget måste det föreligga ett motsvarande förslag från kommissionen. Först när det finns ett sådant förslag kan rådet agera och rådgöra om specifika åtgärder för områdena i gemenskapens yttersta periferi. Men det finns hittills inte något sådant förslag från kommissionen.

Medina Ortega
Jag tackar för det snabba och effektiva svaret från rådsordföranden. Kommissionen sade faktiskt att den skulle lägga fram de första förslagen under våren och därefter, med anledning av avgången, har den sagt att det inte kommer att ske förrän i höst.
Men ur parlamentets synvinkel, som även om det företräder hela Spanien särskilt företräder de ytterst avlägsna regionernas intressen, skulle det vara intressant om rådet tog ett initiativ så att den nya kommissionen kunde beakta denna fråga från början, eftersom det speciella systemet sedan behöver utvecklas.

Verheugen
Herr ordförande! Herr ledamot! Det finns ju en avsikt med att initiativrätten i Europeiska unionens regler ligger hos kommissionen. Kommissionen är inte företrädd nu, men den skulle helt bestämt försvara denna rätt med näbbar och klor.
Det jag kan rekommendera er är följande: En särskilt intresserad regering skulle utan vidare kunna råda kommissionen att snarast möjligt vända sig till rådet med ett förslag, och sedan kan jag försäkra er att rådet genast skulle behandla frågan.

Ordföranden

Fråga nr 16 från Hans Lindqvist (H-0341/99):
Angående: Säker mat Under vintern och våren genomförs i alla EU: s 15 medlemsländer nationella kampanjer på temat livsmedelssäkerhet och hälsa. Initiativet kommer ursprungligen från EU-kommissionens konsumentdirektorat GD XXIV, som också finansierar kampanjen. EU har ställt omkring 1, 3 miljoner kronor till förfogande i kampanjen.
I Sverige har vi på senaste tid fått kämpa hårt för att slippa EU: s modell med mer eller mindre regelmässiga tillsatser av antibiotika i djurfoder.
Sverige har hittills haft hårda regler vad gäller tillsatser av färgämnen i godis samt noggrann livsmedelskontroll och stränga regler vad gäller besprutning av grödor. Många EU-regler tvingar oss nu att tillåta vissa godissorter eller livsmedel, trots att de innehåller färgämnen som hittills varit förbjudna i Sverige av folkhälsoskäl.
Kommer inte folkhälsan alltid i första rummet? Är det inte det enskilda medlemslandet som skall ha tolkningsföreträde vad som skall kunna klassas som säker eller osäker mat?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Lindqvists fråga.

Verheugen
Herr ledamot! Livsmedelssäkerheten är en fråga som rådet lägger stor vikt vid, i synnerhet när det handlar om skydd för konsumentens hälsa. Europeiska rådet i Luxemburg uttryckte också denna önskan i sitt uttalande om livsmedelssäkerheten. I detta uttalande understryker rådet att produktion och försäljning av säkra livsmedel måste höra till Europeiska unionens prioriteringar, och att man skall garantera en hög nivå på hälsoskyddet. Som jag också redan sagt i mitt svar på frågan från den spanska kollegan, är det kommissionens uppgift att lägga fram förslag till initiativ för rådet på detta område.
För övrigt gäller att om medlemsstaterna anser det nödvändigt att, av orsaker som har med konsumentskyddet att göra, bibehålla eller tillgripa strängare åtgärder än som finns på gemenskapsnivå, kan de göra detta enligt artikel 129a i Fördraget om Europeiska unionen - blivande artikel 153 i Amsterdamfördraget - men alltid med iakttagande av övriga bestämmelser i fördraget. Om ett medlemsland tillgriper sådana mer vittgående åtgärder, måste det meddela kommissionen dessa åtgärder. Därutöver finns det inga inskränkningar.

Lindqvist
Jag har ställt denna fråga, eftersom vi i mitt land, Sverige, har ganska stränga krav för livsmedel, både när det gäller produkter som produceras i vårt land och produkter som importeras.
Nu har vi fått ett antal beslut från EU som går emot oss. Sverige tvingas exempelvis följa reglerna som gäller för belgian blue och låta den rasen utvecklas och säljas också i vårt land. Vi har tvingats acceptera vissa färgämnen i godis och karameller samt i livsmedel som riskerar att framkalla cancer samt allergier, framför allt hos barn. Dessutom kommer salmonellasmittat kött in över gränserna.
Min fråga till rådet är: Borde det inte vara självklart att varje medlemsland skall ha rätt att i hälsoskyddande syfte ställa upp regler för produkter som produceras i landet, men också för produkter som importeras? Om det nu är så att reglerna i Maastrichtfördraget och i Amsterdamfördraget måste ändras, är ni då beredda att göra det, så att miljögarantin blir starkare?

Verheugen
Naturligtvis, herr kollega, det kan jag bekräfta. Jag har också just besvarat det, i och med att jag påpekade att en medlemsstat har rätt att av skäl, som har med konsumentskyddet att göra, bibehålla eller tillgripa strängare åtgärder än vad som finns på gemenskapsnivå. Detta innefattar naturligtvis sådana åtgärder som dem ni talat om. Men det ligger till på det viset att det inte får orsaka några handelshinder eller någon snedvridning av konkurrensen. Därför finns det här den regeln att det skall meddelas kommissionen, för att den skall granska denna fråga.
Men jag skall gärna läsa ifrågavarande passage för er ur Amsterdamfördraget. Det är artikel 153, tidigare artikel 129a, och här är det punkt 5, som lyder: " Insatser som beslutas enligt punkt 4 skall inte hindra någon medlemsstat från att upprätthålla eller införa strängare skyddsåtgärder. Sådana åtgärder måste vara förenliga med detta fördrag. Kommissionen skall underrättas om åtgärderna." Det är detta som jag just upplyst er om. Förenligheten med fördraget syftar på frågan om handelshinder och konkurrensfrihet.

Sandbæk
Med all respekt, herr rådsordförande, så är det alltså något som ni inte nämner i ert svar. Det är riktigt att man kan använda sig av en säkerhetsklausul. Man har då sex månader på sig innan man måste lägga fram vetenskapliga bevis för att upprätthålla den strängare grundlag man tillämpar i sitt eget land. Det står att det inte får vara ett tekniskt handelshinder. Det sade ni ju själv i ert svar. Om man inte kan bevisa ett det finns grund för de strängare bestämmelserna, kommer det att anses som ett tekniskt handelshinder, och det står nu uttryckligen i den nya miljögarantin att om det kan bevisas att den strängare bestämmelse som man gärna vill tillämpa nationellt faktiskt ligger i konsumenternas intresse, så skall gemenskapsrätten gälla. Man kan alltså inte tillämpa strängare bestämmelser om inte finns bevis för att dessa är nödvändiga. Detta sade ju kommissionär Bangemann i går när vi talade om babymat. I vissa länder har det tillåtits, eftersom det inte är bevisat att en liten mängd kemikalier i babymat är skadligt, medan det i andra länder inte får finnas några som helst kemikalierester i babymaten. Men Bangemann sade uttryckligen att han inte kunde godta några handelshinder. Man skulle lägga fram klara vetenskapliga bevis, innan medlemsstaterna kunde tillämpa strängare bestämmelser.

Verheugen
Fru kollega! Vi har problem med varandra. Inte heller när det gäller denna fråga kan jag se något samband. Här frågades det efter livsmedelssäkerhet, och jag har inte med något ord nämnt någon sådan sexmånadersfrist, som ni citerar. Jag känner över huvud taget inte till denna sexmånadersfrist, utan jag har påpekat vad som står i fördraget i fråga om konsumentskydd. Ni ställde nu en fråga som rör den ekologiska sidan. Det har man varken frågat om eller fått något svar på av mig. Om ni nu har en fråga om detta, så har den tyvärr inte kommit in till oss, och jag kan därför bara besvara den skriftligt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen. Jag är säker på att Sandbæk kommer att vänta på att ni uppfyller ert löfte om ett skriftligt svar.

Ordföranden

Fråga nr 17 från Arthur Newens (H-0343/99):
Angående: " Banantvisten" mellan EU och USA Kan rådet redogöra för vad WTO: s tvistlösningspanel senast har kommit fram till i sin behandling av frågan om EU: s ordning för bananer, samt för hur man avser att reagera på panelens slutsatser?

Verheugen
Herr ledamot! Till att börja med skulle jag vilja säga att jag hoppas att denna till synes oändliga historia nu äntligen närmar sig sitt slut. Rådet (allmänna frågor) underströk vid sitt möte den 26 april 1999 Europeiska unionens avsikt att fullt ut respektera WTO: s senaste beslut i banantvisten och att utan ytterligare dröjsmål ändra EU: s ordning för bananer i enlighet med detta. Rådet uppmanade därefter kommissionen att, i ljuset av ytterligare kontakter med USA och övriga berörda parter, i slutet av maj 1999 lägga fram förslag till ändring av ordningen för bananer. Eftersom vi ännu inte befinner oss i slutet av maj är jag inte i stånd att tala om för er hur dessa förslag ser ut.

Newens
Jag tackar rådsordföranden för hans svar, men jag skulle vilja fråga om man räknar med att tillträdet för bananer från Loméländerna och Kanarieöarna fortfarande kan garanteras, trots de ändringar som görs för att anpassa Europeiska unionens bananordning till WTO: s regler. Kommer rådet att göra allt som står i dess makt för att säkerställa detta? För det är av avgörande betydelse. Kommer annars inte bananerna att utgöra ett precedensfall för andra produkter från andra mindre utvecklade länder som förlorar sin marknad, och kommer det annars inte - på lång sikt - att resa krav på en ändring av världshandelssystemet, för att skydda fattiga länder mot de multinationella bolagen?

Verheugen
I er fråga, herr ledamot, återgav ni på ett exakt sätt det problem som vi har och som vi hittills inte har kunnat lösa: å ena sidan vill vi skydda de bananodlare som står i särskild förbindelse med oss, men å andra sidan måste vi ta hänsyn till WTO-reglerna. Det är en tvist som har pågått i åratal, och någon gång måste man erkänna när man har förlorat en tvist. Europeiska unionen har förlorat. Den har inte kunnat hävda sig. Kostnaderna är redan betydande, om ni tänker på strafftullarna, som här har höjts. Jag skulle dock vilja säga att det är tillfredsställande att WTO redan avsevärt har sänkt nivån på de strafftullar som USA får utfärda gentemot Europeiska unionen. Vi betalar nu 191, 4 miljoner dollar i stället för 520 miljoner dollar, vilket USA ursprungligen fastställde i det ensidiga förfarandet.
Vi måste vänta på kommissionens förslag för att se hur kommissionen lyckas med att få dessa två utmaningar - det som ni nämnde: att skydda odlarna, i synnerhet de fattiga odlarna, och å andra sidan WTO-förenlighet - att gå ihop. Jag kan verkligen inte förutse det redan i dag.

Ordföranden

Fråga nr 18 från Anna Karamanou (H-0345/99):
Angående: Ökat antal dödsfall och miserabla levnadsförhållanden i Irak på grund av de mycket hårda ekonomiska sanktionerna Enligt anklagelser som ordföranden i Läkare mot kärnvapen nyligen framförde så dör 4 500 till 6 000 barn varje månad i Irak av hunger och sjukdomar, på grund av den tragiska brist på livsmedel och läkemedel som råder. Läkarna understryker att de flesta dödsfallen beror på infektioner i mage, tarm eller luftvägar som under normala förhållanden skulle vara lätta att bota. Understrykas bör att livsmedel och läkemedel formellt är undantagna det sanktionssystem som infördes mot Irak efter invasionen i Kuwait, men den byråkratiska strukturen av försörjningssystemet och landets begränsade inkomster från den legala oljeexporten begränsar importen. Samtidigt utnyttjar regimen befolkningens eländiga situation som vapen för att få till stånd ett fullständigt och oåterkalleligt tillbakadragande av sanktionerna. På vilket sätt avser rådet att ingripa för att säkerställa ett effektivt stöd till de mänskliga rättigheterna i Irak, inför diskussionerna i FN: s säkerhetsråd om att dra tillbaka de ekonomiska sanktionerna?

Verheugen
Fru ledamot! Det är en utomordentligt allvarlig fråga, och rådet är också tacksamt för att det genom er fråga ges tillfälle att ta upp ämnet i Europaparlamentet. Europeiska unionen är medveten om sanktionsregimens effekter på livsmedelssituationen och hälsoförsörjningen i Irak. Rådet känner sedan en lång tid tillbaka en djup sorg över den irakiska civilbefolkningens, i synnerhet barnens, situation. Rådet har därför alltid stött säkerhetsrådets erbjudande om att tillåta försäljning av olja till förmån för humanitär import, vilket Irak för närvarande avvisar. Efter det att " Olja för livsmedel" -programmet började verkställas i slutet av 1996 har Europeiska unionens medlemsstater suttit ordförande i säkerhetsrådets kommitté för sanktioner mot Irak, och där alltid arbetat för en flexibel användning av och en fortlöpande förbättring av programmet.
Utöver detta kommer Europeiska unionen och dess medlemsstater med egna bidrag för att förbättra den humanitära situationen i Irak. Den avgörande måttstocken är och förblir dock " Olja för livsmedel" -programmet. Vid FN: s kommissions för mänskliga rättigheter 55: e sammanträde den 22-30 april i Geneve i år tog Europeiska unionen initiativ till en resolution om läget för de mänskliga rättigheterna i Irak, vilken bland annat uppmanar den irakiska ledningen till vidare samarbete vid verkställandet av " Olja för livsmedel" -programmet och till en rättvis fördelning av den humanitära importen.
Unionen stöder också fortsättningsvis alla initiativ till ytterligare förbättringar av " Olja för livsmedel" -programmet och hänvisar i sammanhanget i synnerhet till det förslag som lades fram den 30 mars 1999 av FN: s säkerhetsråds panel om den humanitära situationen i Irak.
Under det att inledande administrativa svårigheter för " Olja för livsmedel" -programmet i stor utsträckning avlägsnats, utgör i dag Iraks bristande exportkapacitet och fördelningen av medicinsk hjälp till befolkningen programmets huvudproblem. Iraks exportkapacitet höjs för närvarande genom ett underprogram till " Olja för livsmedel" -programmet, vilket emellertid, på grund av planerings- och leveranstider, kommer att ha full verkan först våren år 2000. Det måste dock, som ni vet, beaktas att oljepriset utgör en osäkerhetsfaktor i båda riktningarna.
Enligt uppgifter från Förenta nationerna blockeras för närvarande medicinsk hjälp för 275 miljoner dollar i irakiska lager, trots att befolkningen är i skriande behov av den. Ansvaret för detta åvilar den irakiska regeringen. Detta illustrerar den punkt som finns i ledamotens fråga om att Saddam Husseins regim utnyttjar civilbefolkningens nödläge för att tvinga fram ett upphävande av sanktionerna, utan att uppfylla villkoren i vapenstilleståndsresolution 687 från 1991.
Därmed har den irakiska ledningen ansvaret för såväl det bristfälliga verkställandet av " Olja för livsmedel" -programmet som för att sanktionerna efter mer än åtta års tid ännu inte kan upphävas. Jag vill påminna om att 1991 kunde alla experter utgå från, och utgick från, att Irak vid ett fullständigt samarbete skulle kunna uppfylla alla villkor i resolution 687 inom några få månader. Vi har här att göra med en konflikt mellan humanitära principer och principen om nationell suveränitet, vilka båda finns förankrade i Förenation nationernas stadga och därför inskränker våra handlingsmöjligheter. Jag vill emellertid inte lämna något tvivel om att man bara kan döma den irakiska statsledningens hållning som djupt inhuman.

Karamanou
Jag tackar rådsordföranden så mycket för denna information. Jag skulle också vilja gratulera unionen till de initiativ som den tog vid konferensen i Genève nyligen.
Jag anser emellertid att det är nödvändigt att vi inser att den amerikanska politiken i Mellanöstern måste förändras. Och, herr rådsordförande, jag skulle vilja be er att tala om för oss huruvida rådet anser att det är godtagbart att man för att uppnå vissa politiska eller militära mål struntar i kostnaden i människoliv. Jag skulle också vilja höra er åsikt i frågan om det i fallet Irak inte sker en överträdelse av Wienkonventionen, som förbjuder svält av befolkningen som en krigstaktik. Anser ni inte att det här rör sig om en överträdelse av förklaringen om de mänskliga rättigheterna och konventionen för barns rättigheter? För det handlar om 6000 oskyldiga barn som dör varje månad till följd av embargot, och jag anser att inget politiskt mål kan sättas över människoliv.
Och eftersom vi anser att vi är för ett skydd av de mänskliga rättigheterna - vilket vi är och vilket vi gör helt rätt i att vara -, skulle jag vilja fråga er om den oskyldiga befolkningen, de oskyldiga människorna i Irak, inte räknas till den del av befolkningen vars mänskliga rättigheter skall försvaras.
Slutligen, tror ni att denna politik har försvagat eller kanske tvärt om stärkt Saddam Hussein, i analogi med vad som har skett i Kosovo och Serbien med Milosevic?

Verheugen
Fru ledamot! Ni har naturligtvis rätt när ni drar paralleller till den i lika hög grad förskräckliga situationen i Kosovo, men i båda fallen måste man titta på orsak och verkan. I fallet Irak är det entydigt så att sanktionerna mot Irak utfärdades på grundval av beslut fattade av Förenta nationernas säkerhetsråd. Dessa sanktioner utfärdades eftersom Irak inte uppfyllt de förpliktelser som är nödvändiga för att säkerheten och stabiliteten i regionen skall bevaras. Eftersom dessa sanktioner inte har den effekt som ni beskrev, tilläts programmet som jag beskrev, och sattes i gång, och jag beskrev också vilka ansträngningar just Europeiska unionen gör för att detta program skall träda i kraft. Om den inte är i kraft i vissa delar, i synnerhet den del som har med den medicinska försörjningen att göra, då ligger ansvaret för detta uteslutande hos den irakiska regeringen, och det av verkligt föraktliga och låga orsaker. Jag säger det än en gång: Den irakiska ledningen vill utnyttja den här situationen för att bli av med sanktionerna, vilka har ett helt annat politiskt syfte. Vi måste kräva av Irak att landet blir varse sitt ansvar gentemot den egna befolkningen.

Newens
Godtar rådsordföranden att " olja mot livsmedel" -programmet - även om det är lovvärt - har många brister och många sidoeffekter som fortfarande hindrar att barnens behov tillfredsställs, samtidigt som deras föräldrar kan göra mycket litet för att göra sig av med Saddam Husseins grymma diktatur?
Under dessa förhållanden är det faktiskt inte godtagbart att rättfärdiga västs åtgärder genom att lägga skulden enbart på Saddam Hussein - det accepterar vi alla. Någonting måste fortfarande göras - mer måste göras - för att tillfredsställa dessa barns behov.

Verheugen
Herr ledamot! Detta är en politisk åsikt, och jag kan inte göra annat än att ta del av er åsikt med respekt och även presentera denna vid nästkommande överläggningar i rådet som har med situationen i Irak att göra. Jag har en annan åsikt än ni, men det är inte det det handlar om här. I er fråga dolde sig en punkt som jag skulle vilja gå in på: Det är frågan om eventuella demokratiska hinder vid verkställandet av det humanitära programmet. Det håller jag med om, det fanns det, och av den anledningen har vi inlett ett initiativ för streamlining av detta program, vilket emellertid hittills inte har lett till några tillfredsställande resultat.

Ordföranden

Fråga nr 19 från María Izquierdo Rojo (H-0349/99):
Angående: Presidentvalet i Algeriet Vilken politisk bedömning kan göras av presidentvalet som förrättades i Algeriet den 15 april 1999?

Verheugen
Fru ledamot, Europeiska unionen har uppmärksamt följt presidentvalet i Algeriet och avgivit en förklaring om det. Denna förklaring lyder som följer: Valkampanjen har väckt stora förhoppningar i Algeriet och hos landets samarbetspartner i det internationella samfundet. Genom att aktivt delta i de diskussioner som föregått valet visade de algeriska medborgarna vilken vikt de fäste vid att valen skulle ske fritt, öppet och med respekt för mångfalden, såsom de algeriska myndigheterna aviserat.
Europeiska unionen har noterat att sex av de sju kandidaterna har beslutat dra sig tillbaka samt de motiv som de åberopat till stöd för detta. Europeiska unionen har stött och uppmuntrat den sedan november 1995 pågående demokratiseringsprocessen i Algeriet. Unionen anser att det är genom att främja demokratin och rättsstatsprincipen samt genom att fullfölja de ekonomiska och sociala reformerna som Algeriet kan ta sig ur den kris som landet sedan flera år lider av.
Europeiska unionen fäster största avseende vid de initiativ som i detta syfte har tagits av den nyvalde presidenten, Abdelaziz Bouteflika. Europeiska unionen bekräftar att den är beredd att stödja reformprocessen i Algeriet, i synnerhet inom ramen för samarbetet mellan Europa och Medelhavsländerna, och fortsätta den politiska dialog som inletts med de algeriska myndigheterna.

Izquierdo Rojo
Herr rådsordförande! Skulle ni, med samma konstruktiva anda som jag kan skönja ligger i ert svar, kunna peka på vad Europeiska unionen kommer att göra för att bidra till detta stopp för våldet och vilka åtgärder ni kommer att vidta för att stödja kampen mot korruptionen i Algeriet?

Verheugen
Fru ledamot, till att börja med gläder jag mig åt att vi uppenbarligen är överens om att vi måste fortsätta med den politik gentemot Algeriet som vi redan har börjat med, oberoende av hur händelseförloppet före presidentvalet i Algeriet skall bedömas. Oberoende betyder att vi måste bemöda oss om att stödja demokratiseringsprocessen i Algeriet, och för demokratiseringsprocessen i Algeriet finns det ju bättre förutsättningar än i många andra länder, där det finns demokratiska brister. Det finns starka demokratiska krafter i Algeriet, det finns en mycket fri press som också använder sig av sin frihet. Man måste också säga att fram till den tidpunkt vid vilken de sex kandidaterna drog tillbaka sina kandidaturer, visade faktiskt valkampanjen ett land som befinner sig på vägen mot demokrati. Det var verkligen så att alla kandidater fritt och obehindrat kunde presentera sina program och att den politiska debatten i Algeriet ägde rum i en konstruktiv atmosfär som fram till dess varit okänd. Vi noterade också särskilt att en av de dominerande frågorna i denna algeriska valrörelse var den nationella försoningen.
Vi kommer alltså till resultatet att trots de problem som vi båda känner till, fick den utveckling till ett civilsamhälle i Algeriet som började på 90-talet ett uppsving i och med valkampanjen. Ur detta kan jag bara dra slutsatsen att vi skall använda alla våra möjligheter till politisk dialog och till politiska kontakter för att ytterligare främja denna process. I synnerhet betyder det kontakt med de demokratiska krafterna i Algeriet och stöd till dessa krafter, exempelvis genom inbjudningar till Europeiska unionens medlemsstater och hit till Europaparlamentet. Det är viktigt att man visar de demokratiska krafterna i Algeriet internationellt skydd och internationellt stöd.

Ordföranden

Fråga nr 20 från Eva Kjer Hansen (H-0351/99):
Angående: Anställning av tjänstemän utan uttagningsprov Rådet har i sitt svar på min fråga om planerna att anställa medarbetare från Schengensekretariatet anfört att man med hänsyn till artikel 7 i det s.k. Schengenprotokollet som är bifogat till Amsterdamfördraget är " förpliktigad att överta Schengensekretariatets personal" , eftersom protokollet skall betraktas som en del av fördraget och därmed en del av gemenskapens primärrätt.
Av artikel 7 i " Schengenprotokollet" framgår emellertid endast att rådet skall fastställa närmare föreskrifter för Schengensekretariatets införlivande med rådets generalsekreteriat, d.v.s. Schengensekretariatets funktioner och inte med nödvändighet dess personal. I den utsträckning som en anställning av Schengensekretariatets nuvarande personal vid EU: s institutioner kan komma ifråga, innebär bestämmelserna i artikel 7 i " Schengenprotokollet" på intet vis något hinder för rådet att anställa eventuellt intresserade personer i enlighet med bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna, eller att använda sig av det alternativa anställningsförfarande som grundar sig på Fusionsfördragets artikel 24.
Kan rådet mot denna bakgrund förklara varför man i detta fall fortfarande anser det vara legitimt att åsidosätta tjänsteföreskrifternas gällande bestämmelser och ignorera kommissionens initiativrätt som är fastställd i Fusionsfördragets artikel 24.

Verheugen
Herr ordförande! Enligt artikel 7 i protokollet, med vilket Schengenregelverket, som är bilaga till Amsterdamfördraget, inkluderas i Europeiska unionens ram, beslutar rådet med kvalificerad majoritet om detaljerna kring införlivandet av Schengensekretariatet i rådets generalsekretariat. Rådet fattade den 1 maj ett beslut i vilket detaljerna kring införlivandet av Schengensekretariatet i rådets generalsekretariat på grundval av nämnda artikel 7 fastställdes. Enligt den information jag har fått kommer detta rättsfall mycket snart att läggas fram för EG-domstolen, därför måste jag det låta bero vid detta svar. Jag tänker inte ge mig in i en juridisk debatt, eftersom denna är förbehållen gemenskapens ansvariga rättsliga instans. Frågan är numera uteslutande domstolens angelägenhet.
Jag skulle dock ännu en gång vilja understryka rådets uppfattning om att alla försiktighetsåtgärder vidtagits i den antagna bestämmelsen, för att garantera de anställdas kvalitet och kompetens. På förekommen anledning, med tanke på pressuppgifter, även från i dag, hänvisar jag till att rådets generalsekreterare inte är ansvarig för de spänningar som vi för närvarande upplever i generalsekretariatet, utan den uteslutande orsaken till dessa spänningar är ett politiskt beslut av rådet som täcks av fördraget. Att göra generalsekreteraren ansvarig för det anser jag vara utomordentligt orättvist och inte heller passande för frågan.

Kjer Hansen
Jag vill gärna tacka för svaret, men jag förstår inte varför man åsidosätter tjänsteföreskrifterna, för de är ju inget hinder för att man vid integrationen skall respektera de gällande bestämmelserna i rådet. Det finns inget skäl till att man nu anställer högvis av medarbetare vid sidan av uttagningsproven, så jag saknar fortfarande ett svar på min fråga om varför man bortser från de befintliga bestämmelserna. Enligt min mening så liknar detta något som kunde kallas nationell svågerpolitik, dvs. att det finns en rad medlemsstater som vill få ett antal medarbetare placerade på ett bestämt ställe, och att detta accepteras av de övriga medlemsstaterna. Kan rådets ordförande säga mig vilken grund det finns till att man nu plötsligt anställer fler medarbetare än de 58 personer som man ursprungligen hade bestämt att det fanns behov av. Jag tycker att man starkt kan kritisera att rådet tillåter sig att åsidosätta be befintliga bestämmelserna. Är det inte så, herr rådsordförande, att det är nödvändigt med en analys av förhållandena i rådet för att på så sätt komma till klarhet, och få dokumenterat vilka behov som finns och vilka resurser som finns, så att vi, på samma sätt som vi kräver det i kommissionen, också får mer öppenhet och insyn vad gäller rådets förehavanden.

Verheugen
Herr ordförande, fru ledamot! Här händer över huvud taget ingenting bakom kulisserna, utan vi talar här om en fullkomligt öppen och offentlig process. Det föreskrivs i fördraget att Schengensekretariatet skall överföras i rådets generalsekretariat och att rådet skall besluta om de detaljer som är nödvändiga för detta. Det har rådet gjort!
Jag måste ännu en gång säga att den politiska avsikten med fördraget var att integrera det befintliga Schengensekretariatet - utan att några nyanställningar eller något urvalsförfarande skulle genomföras - i det befintliga generalsekretariatet, eftersom det väl inte kan vara vettigt att en uppgift, som hittills har utförts av ett sekretariat och sedan slås samman med ett annat, åtgärdas genom att vi anställer 80 nya personer enligt de regler som gäller för generalsekretariatet, och ger de 80 personer som hittills utfört Schengensekretariatets arbete sparken. Jag kan inte föreställa mig att ledamoten anser att en sådan djupt omänsklig och orättvis lösning är vettig. Här sker inget bakom kulisserna, det är en helt normal, öppen process och jag måste ärligt säga att rådet inte kan förstå det motstånd som generalsekretariatets medarbetare gör i denna fråga.

Ordföranden

Fråga nr 21 från Pat Gallagher (H-0354/99):
Angående: Bedrägerier i samband med fiskefartyg i Sydeuropa Känner rådet till att revisionsrätten i en rapport kritiserar kommissionen för att den inte vidtagit lämpliga försiktighetsåtgärder för att förhindra fusk med EU-medel i samband med modernisering av fiskefartyg, huvudsakligen i Sydeuropa? Visste rådet att medel betalades ut för renovering av fartyg som redan sjunkit eller som aldrig skulle tas i bruk igen? Var rådet medvetet om att kontrollerna på ort och ställe varit mycket få? Och kommer rådet nu att göra ett tydligt åtagande om att det skall göra allt för att kräva tillbaka medlen eller, om det blir nödvändigt, besluta om kraftiga straff i de fall där det kan bevisas att medel förskingrats?

Verheugen
Herr ordförande! Jag måste ju besvara frågan. Rådet tog den 9 december 1998 emot revisionsrättens rapport om bildandet av gemensamma företag i fiskerisektorn. Innehållet i denna rapport har diskuterats i rådet i samband med diskussionerna om kommissionsförslaget, vilket skall fastställa de exakta reglerna för gemenskapens strukturstöd inom fiskerisektorn. I detta förslag från kommissionen finns det olika förebyggande åtgärder, vilka inriktas på att undanröja de missförhållanden som omnämns i revisionsrättens rapport om ledningen av de gemensamma företagen. Det är ordförandeskapets avsikt att få till stånd ett slutgiltigt beslut om detta förslag vid fiskeministrarnas råd i juni. Förutsättningen för detta är att diskussionerna här i parlamentet är avslutade. Såvitt jag känner till dagordningen kommer parlamentet att denna vecka behandla förslaget.

Gallagher
Jag blev djupt besviken då jag i revisionsrättens rapport läste att miljontals pund av skattebetalarnas pengar tycks ha försnillats av fartygsägare i södra Europa. Det verkar som om kommissionen inte har vidtagit lämpliga försiktighetsåtgärder för att förhindra det påstådda bedrägeriet. Jag har förstått att de försvunna medlen ingick i ett program som omfattar 280 miljoner euro för modernisering av nästan 200 fiskefartyg. Bidrag tillhandahölls för att rusta upp och modernisera fartyg som skulle fiska utanför unionen.
Det påstås att bidrag gavs till renovering av fartyg som redan sjunkit eller som aldrig skulle tas i aktivt bruk igen. Jag har förstått att bidrag faktiskt gavs till ett fartyg som sänktes i Atlanten utanför Portugals kust. Fartyg sjönk under mystiska omständigheter, och i stället för att använda sig av allmänna ordalag, låter man förstå att det rör sig om fartyg från Italien, Spanien och Portugal.
Jag vill ta upp den här frågan med kommissionären, medan han väntar på särskilda bestämmelser för att ta itu med problemen såväl på lednings- som på verksamhetsnivå. Jag antar att jag kan acceptera att ordförandeskapet fördömer sådana handlingar. Det bereder mig inget nöje att ta upp det här. Vi måste alla ta på oss en del av skulden, för om det är nödvändigt att tillhandahålla mer personal, måste parlamentet tillhandahålla mer pengar. Vi är alla inbegripna i detta, och om ni begär extra pengar för att få bukt med problemet, måste vi rösta om det.

Verheugen
Herr ledamot! Jag har redan sagt till er att rådet dragit de nödvändiga politiska och organisatoriska slutsatserna mot bakgrund av den rapport från revisionsrätten som ni beskrev i mycket dramatiska detaljer. Detta är rådets uppgift, och den har det uppfyllt. Rådet måste, när sådana problem dyker upp, se till att bestämmelser skapas som förhindrar att något sådant kan upprepas.
Den konkreta frågan om vad som händer för att på något sätt mildra de skador som har skett och om möjligt också göra rättsliga anspråk från Europeiska unionens sida gällande, det är en fråga till kommissionen och inte till rådet. Jag utgår nu naturligtvis från att kommissionen använder sig av de omfattande upplysningarna i rapporten från revisionsrätten för att med största möjliga energi företräda Europeiska unionens intressen.

Ordföranden
Eftersom frågeställarna är frånvarande bortfaller frågorna nr 22 och 23.

Gallagher
Herr ordförande! Är det möjligt för Fitzsimons och Andrews, som deltar i ett annat sammanträde, att erhålla skriftligt svar på sina frågor?

Ordföranden
Nej, herr Gallagher, närvaron här är ett krav. Hade de i enlighet med arbetsordningen gett denna fråga skriftligt till er eller någon annan medlem i kammaren, då hade vi kunnat göra detta, men i detta fall begränsar arbetsordningen de skriftliga svaren till de frågor som inte har kunnat besvaras under loppet av frågestundens en och en halv timme.

Ordföranden

Fråga nr 24 från Liam Hyland (H-0360/99):
Angående: Stöd till ett nytt Leader III-program Kan rådet redogöra för sin nuvarande policy beträffande utvecklingen av en fullt integrerad landsbygdspolitik på EU-nivå? Kan rådet försäkra att en sådan politik kommer att inbegripa fortsatt stöd till ett nytt Leader-program (III) och bibehållande av samma benämning, som står för förstärkning och självhjälp och en positiv bild av Europeiska unionen? Och kommer rådet vidare att se till att en konsekvent strategi kommer att användas i fråga om landsbygdsutvecklingen genom att man har kvar samma lokala åtgärdsgrupper och därmed försöker undvika långa väntetider som kraftigt kan störa utvecklingen?

Verheugen
Herr ledamot! Förslaget till förordning om landsbygdens utveckling i jordbruksdelen av Agenda 2000 syftar till att ge ny livskraft till landsbygden och att förenkla bestämmelserna för jordbrukarna. Uppnåendet av detta mål förenklas av strukturfondsreformen, i vilken man också har kommit överens om en minskning av antalet mål från sex till tre. Detta har ju diskuterats mycket intensivt här i dag.
På denna grundval kan landsbygdsutvecklingspolitiken steg för steg etableras till att bli en andra pelare inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken. I detta sammanhang förs gemenskapsinitiativet Leader vidare under beteckningen Leader III. Genom Leader III strävar man efter en omfattande dynamisering av landsbygdens utveckling, i och med att programmet stöder innovativa projekt av lokala aktörer. Krockar mellan Leader och åtgärder inom ramen för förordningen om landsbygdens utveckling undviks genom att förordningen om landsbygdens utveckling omfattar stödåtgärder på nationell eller regional nivå, och i vilket fall som helst inte på lokal nivå. Genomförande av projekt inom ramen för Leader förbehålls däremot även fortsättningsvis lokala aktörer. Vi hänvisar för övrigt till att denna fråga är föremål för den debatt som vi avbröt med frågestunden.

Hyland
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka rådsordföranden för hans svar. Men jag måste ställa en följdfråga. Kommer Leader-programmet att behålla sin identitet och självständighet som ett gemenskapsinitiativ med en hög grad av frivilligt gemenskapsdeltagande? Kommer rådsordföranden att vidta åtgärder för att säkerställa att programmet inte införlivas med nationella lagstadgade strukturer, utan att det av dessa myndigheter ses som ett viktigt men självständigt utvecklingsprogram?
En mycket viktig del av min fråga berör kontinuiteten för Leader-programmet. Vi är måna om att det inte blir något glapp mellan det nuvarande Leader II- och Leader III-programmet. Om så sker, kommer programmet att förlora en stor del av den mycket kunniga personal som har rekryterats under årens lopp. Det skulle vara ett mycket allvarligt misstag.

Verheugen
Herr ledamot! Jag kan härmed ge er de löften som ni önskar för alla tre områdena i er tilläggsfråga.

Ordföranden

Fråga nr 25 från Gerard Collins (H-0364/99):
Angående: Kuwaitiska krigsfångar i Irak Trots att nio år har gått sedan Irak ockuperade Kuwait, hålls de 598 kuwaitiska män och 7 kuwaitiska kvinnor som deporterades fortfarande kvar i irakiska fängelser. I FN: s säkerhetsråds resolution nr 687 uppmanades Irak att samarbeta med Internationella Rödakorskommittén (CICR) för att dessa krigsfångar skall friges. Irak har systematiskt hindrat kommitténs arbete genom att hålla inne med information, utebli från sammanträden och hindra CICR från att inspektera irakiska fängelser. Vilka åtgärder har rådet hittills vidtagit för att underlätta situationen för de 605 kuwaitiska krigsfångarna och hur har det försökt påverka de irakiska myndigheterna samt vilka andra åtgärder har det för avsikt att vidta för att angripa denna humanitära fråga?

Verheugen
Herr ledamot! Rådet delar er oro om problemet med de försvunna personer, däribland krigsfångar, som föll offer för Iraks ockupation av Kuwait. Vid kommissionens för mänskliga rättigheter 55: e sammanträde den 22-30 april 1999 i Geneve lade Europeiska unionen fram ett resolutionsutkast i vilket Irak uppmanades att samarbeta med relevanta internationella organisationer och meddela de återstående försvunna personernas vistelseort eller öde.
Skadestånd skall utbetalas till familjerna till dem som dött i irakisk fångenskap eller försvunnit. Alla kuwaitier eller övriga medborgare som fortfarande kvarhålls skall omedelbart släppas fria. Familjer skall informeras om de anhållna personernas vistelseort, och vi kräver dessutom att Irak ställer information till förfogande om verkställda dödsstraff för krigsfångar eller civila fångar, inklusive utställande av dödsattester för avlidna krigsfångar och civila fångar. Mer kan man, tror jag, inte göra i den här frågan. Att vi tyvärr på detta ställe inte kan tvinga Irak att uppfylla dessa krav vet ni likaväl som jag.

Collins, Gerard
Herr ordförande! Jag vill tacka rådsordföranden för denna information. Det hela inskränker sig till det faktum att vi förutom att lägga fram ett resolutionsförslag vid det 55: e mötet för mänskliga rättigheter i Geneve inte har gjort någonting mer, helt enkelt eftersom vi inte har någon som helst information om de 598 kuwaitiska män och 7 kvinnor som sändes till irakiska fängelser. Finns det några ytterligare åtgärder som rådet och Europeiska unionens skulle kunna vidta för att påverka de irakiska myndigheterna i ett sista försök att åtminstone erhålla information om hur många av dessa människor som är i livet, vilka de är, deras hälsotillstånd, när de kommer att friges och, förvisso, hur många av dem som har dött. Finns det någonting vi kan göra, nu nio år senare?

Verheugen
Jag kan inte dölja för er, herr ledamot, att jag är mycket pessimistisk i denna fråga. Försöken har pågått sedan lång tid tillbaka och de har förstärkts av Europeiska unionen. I mitt svar nämnde jag inte ens alla de initiativ som vi redan har tagit. Det finns avsevärt mycket mer. Det finns också ett nytt initiativ inom Förenta nationernas säkerhetsråd. Läget är oförändrat, och jag ser inte vilka påtryckningsmedel vi skulle kunna använda mot ett land som redan står under de mest omfattande sanktioner som över huvud taget står till vårt förfogande.

Ordföranden

Fråga nr 26 från Per Gahrton (H-0365/99):
Angående: Tolkning i rådet Enligt nyhetsbyrån TT 30/03/1999 tvingas i tre fall av fyra svenska representanter i rådet att förhandla på ett främmande språk under sammanträdena i rådet. Tolkning på engelska, tyska och franska är enligt uppgifterna i det närmaste heltäckande. Att uttrycka sig på annat språk än sitt modersmål måste anses vara en klar nackdel vid förhandlingar. Kan rådet därför bekräfta eller dementera dessa uppgifter och meddela om man tänker vidta åtgärder för att säkerställa att svenska behandlas på samma sätt som de större språken i EU och att svenska representanter kan uttrycka sig på svenska och räkna med att bli tolkade i fortsättningen?

Verheugen
Herr ordförande, herr ledamot! Rådet känner till denna rapport från en nyhetsbyrå som ni citerar. Dessvärre är denna notis odaterad, och den säger något om rådsmöten och svenska tolkar. Emellertid är dessa uppgifter odaterade och inte närmare specifierade. Det har för ordförandeskapet, med det nästintill oändliga antalet rådsorgan som just på senare tid har sammanträtt oändligt ofta, med bästa vilja inte varit möjligt att fastställa vilka råd och vilka datum det skall ha handlat om. Vi kunde därför inte konkret undersöka de ärenden som ligger till grund för frågan.
Principiellt skulle jag om svenska tolkar vilja säga att det finns ett program inom rådet, vilket också har förmedlats till den svenska regeringen, om anställning och utbildning av svenska tolkar, och att detta program också redan är i gång.

Gahrton
Tack för svaret, även om det kanske inte var så väldigt mycket till svar. Jag angav i min fråga att det var den svenska nyhetsbyrån TT som uppgav detta den 30 mars i år. Jag antar att det som de hänvisar till måste ha inträffat ganska kort tid före. Det var emellertid inte fråga om någon enstaka händelse utan om en generell bedömning av att svenska språket sällan förekommer när svenska representanter förhandlar i rådssammanhang. Därför är det märkligt att rådet inte är närmare bekant med det förhållande som har vållat en ganska intensiv debatt i Sverige. Det tycker jag faktiskt att man borde ha kunnat ta reda på bättre innan man kommer hit och skall svara på frågor.
Det är i alla fall en väldigt viktig fråga för en av medlemsstaterna. Det finns ju ganska många misstankar om att man håller på att avveckla de mindre språken överhuvudtaget i EU-sammanhang. Därför vore det bra om rådet med något större eftertryck kunde utfärda en garanti för att det i själva verket inte är så, att man systematiskt håller på att sortera ut de mindre språken och utnyttja det faktum att en del svenska företrädare kanske kan uttrycka sig även på andra språk.

Verheugen
Herr ordförande! Herr ledamot! Jag kan bara säga till er att jag själv ännu inte har varit med om något möte i rådet där svenska inte tolkats från början till slut. Om ni har tillgång till information om att detta inte är fallet vore jag tacksam om ni kunde ställa denna information till mitt förfogande. Ordförandeskapet har inte sådan information, och vi har också undersökt den pressrapport som ni citerar, utan att kunna fastställa när och var detta skall ha hänt.
Ordförandeskapet har heller inte fått några klagomål från Sveriges sida om att dess språk försummas i rådets organ, så jag skulle vilja råda er att inte tro på en anonym rapport från en nyhetsbyrå, utan på det officiella meddelande som ni nu får från rådets ordförandeskap. Förfogar ni över information vore jag tacksam, då undersöker vi saken. Principen gäller att det inte får uppstå nackdelar för någon medlemsstat för att inte förhandlingar tolkas till dess språk.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är borta bortfaller fråga nr 27.

Fråga nr 28 från Marianne Eriksson (H-0368/99):
Angående: Angående jämställdhetskommissionär Enligt Amsterdamfördraget, artiklarna 2, 3, 137.1 och 141 skall EU ta jämställdheten mellan könen på största allvar. Många talar till och med om att ge denna fråga högsta prioritet. Mot bakgrund av detta vill jag fråga hur rådet tänkt sig att få till stånd en jämn könsfördelning bland de blivande kommissionärerna samt hur rådet ställer sig till att utnämna en kommissionär som endast ansvarar för jämställdhet.

Verheugen
Fru ledamot! Trots att rådet - det vill jag betona från början - tillmäter verkligt stor betydelse vid åtgärder för att främja jämställdhet mellan kvinnor och män, samt det konkreta verkställandet av bestämmelserna om detta i Amsterdamfördraget, något som gäller för alla organ, institutioner och inrättningar som vi känner till i Europa, från Europaparlamentet till kommissionen och även för rådet självt, måste jag tyvärr göra er uppmärksam på att det enligt bestämmelserna i fördraget uteslutande är medlemsstaternas ansvar att föreslå medlemmar till kommissionen, och att fördelningen av uppgifter inom kommissionen för övrigt är en intern angelägenhet för kommissionen. Rådet spelar i detta sammanhang över huvud taget ingen roll, och jag säger inte ens: " tyvärr över huvud taget ingen roll" : Kommissionens organisationssuveränitet för dess eget område är en viktig del av unionens integrationspolitik som vi inte får äventyra genom att utifrån diktera för kommissionen hur den skall organisera sig.

Eriksson
Jag tycker att det är litet deprimerande, trots allt, att under detta parlaments sista sammanträdesperiod behöva uppleva denna passivitet vad gäller samordning, vilket rådet annars gärna förordar. Jag är definitivt inte nöjd med svaret. Jag tycker att rådet, efter all den kritik man ändå får för att inget händer i jämställdhetsfrågor, borde kunna vara mer aktivt och ta initiativ för överläggningar och se till att det blir fler än tre, kanske fyra, kvinnor som ryktet säger nu. Det är ganska förfärande med tanke på att vi nu går in i ett nytt årtusende som alla säger skall bli något verkligen nytt, men ändå står vi framför något gammalt.
Jag tänkte också höra om det överhuvudtaget har diskuterats hur man nu skall göra för att verkligen aktivt främja jämställdheten efter Amsterdamfördragets ikraftträdande när alla grupper, även kvinnor, slåss om artikel 13 - antidiskriminering.

Verheugen
Fru ledamot! Jag har stor förståelse för er upprördhet och för er anmärkning, men rådet kommer inte heller av ledamöter av Europaparlamentet att låta sig förledas att bryta fördraget. Fördragen är här entydiga. Rådet har inget inflytande över denna fråga.

Hautala
Herr ordförande! Statssekreterare Verheugen uppträder som en bättre diplomat, han tar inte alls upp att rådets ordförande givetvis kan förhandla med medlemsländerna om att dessa skall nominera lika många kvinnliga och manliga kandidater till kommissionen. Herr statssekreterare! Ni kanske har lagt märke till att Europaparlamentet den 23 mars meddelat att man förutsätter ett betydligt större antal kvinnor i kommissionen än i dag. Jag vill nu fråga er: erkänner ni inte alls ert ansvar i den här frågan? Ni kan på ett betydelsefullt sätt främja den här målsättningen genom att förhandla med medlemsländerna. Kommissionens nye ordförande Prodi har redan här i parlamentet lärt sig att vi menar allvar. Han har i dag vid en presskonferens meddelat att han skall fästa uppmärksamhet på den här frågan. Ni skulle kunna samarbeta med honom. Men har ni för avsikt att förhandla med medlemsländerna?

Verheugen
Fru ledamot! Ni missförstod mig om ni säger att mitt svar var diplomatiskt. Det skulle vara allt annat än diplomatiskt. Jag ville klargöra att det inte är möjligt att rådet, även om det politiska syftet är aldrig så ädelt och riktigt, gör anspråk på befogenheter som det inte har. Samma sak gäller för ordförandeskapet. Det är på ett annat sätt än vad ni tror. Ordförandeskapet har inte möjlighet att förhandla med medlemsstaterna om vem de skickar till Bryssel som ledamot av kommissionen. Denna möjlighet har den av er i dag godkände ordföranden i kommissionen, och denne ordförande i kommissionen, vilken också valdes ut under aspekten att han kan tillvarata de rättigheter han har till sitt förfogande, eftersträvar det mål som ni nämnde. Ordförandeskapet följer även det med största sympati, men tyvärr kan det inte göra det minsta. Eftersom ordförandeskapet utövas av ett land som kan tillsätta två kommissionärer, kan det bara för sitt eget land säkerställa att det iakttar den av er krävda principen. Det kan jag emellertid över huvud taget inte göra för Sverige, i synnerhet som Sverige bara tillsätter en kommissionär och det i det fallet är litet svårt att genomföra kvotering.

Ordföranden

Fråga nr 29 från Jonas Sjöstedt (H-0369/99):
Angående: Införande av meddelarskydd Före kommissionens avgång avstängdes internrevisorn Paul van Buitenen från sin tjänst med halverad lön. Därefter har han erhållit en ny anställning inom en annan sektor på kommissionen. Detta och liknande fall reser frågan om behovet av att ge anställda inom kommissionen det som brukar benämnas som meddelarfrihet, och som är grundlagsfäst i till exempel Sverige.
Anser rådet att frågan om meddelarfrihet för kommissionens anställda borde aktualiseras efter det som inträffat i samband med kommissionens avgång?

Verheugen
Det har blivit en liten förvirring, herr ordförande. Det handlar här om van Buitenen, stämmer det? Är det frågan?

Ordföranden
Det är fråga nr 29 och den handlar om meddelarskydd.
Men mycket riktigt refererar Sjöstedt till Paul van Buiteren.

Verheugen
På ledamotens fråga måste understrykas att kommissionens interna organisation är en angelägenhet enbart för institutionen i fråga. Vad gäller rådet så har det aldrig uppmanats agera i en liknande situation - vilket ledamoten tog upp i sin fråga. Tvärtom, i lyckligtvis få fall har rådets administration sett sig föranlåten att gå strängt till väga mot tjänstemän som inte respekterat de yrkesmässiga förhållningsreglerna vid utövandet av sina arbetsuppgifter.

Sjöstedt
Jag vill tacka rådet för det svar som jag fick. Jag anser att frågan om tjänstemäns rätt att påtala missförhållanden och offentligt kritisera missförhållanden inte är en intern fråga för tjänsteföreskrifter osv., utan det är en principiell fråga om öppenhet.
Snart inleds en ny regeringskonferens som ger möjligheter att ytterligare stärka öppenheten inom unionen, vilket har påbörjats med regler om tillgång till dokument. En sådan möjlighet vore ju att stärka de anställdas rätt att påtala missförhållanden och komma med kritik, så att de inte tystas eller straffas aktivt, vilket har skett i kommissionen. Jag skulle gärna vilja höra rådets inställning till detta, dvs. om det kan vara en ytterligare utveckling av öppenheten i Europeiska unionen.

Verheugen
Rådet kan inte yttra sig om organisationen inom kommissionen. Det är en sak för kommissionen själv. Rådet skulle kunna yttra sig om denna fråga om det hade gällt dess egen personal. Detta är emellertid inte fallet. På rådets område har ett sådant problem inte förekommit. Jag kan inte heller bedöma det, eftersom rådet naturligtvis inte har tillgång till personakter eller disciplinakter för kommissionens medarbetare. Det är för mig fullkomligt omöjligt att bedöma vad som faktiskt har hänt där. Ni måste ställa denna fråga till kommissionen. Denna möjlighet finns ju. Rådet kan inte säga någonting om det.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen. Jag hoppas att ni har återställt samordningen mellan parlamentet och rådet för nu föreslår jag att ni besvarar fråga nr 30.
Fråga nr 30 från Bernd Posselt (H-0372/99):
Angående: Avtal med Kroatien Med hänsyn till att näringslivet och turismnäringen i Kroatien drabbats avsevärt genom kriget i regionen och att landet även utsatts för ett militärt hot skulle slutandet av ett handels- och samarbetsavtal med Kroatien bidra avsevärt till en stabilisering av hela området. Vilket är det aktuella läget när det gäller att förse kommissionen med ett förhandlingsmandat?

Verheugen
Herr ordförande! Vad gäller en möjlig upgrading av de avtalsmässiga förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kroatien tror jag att ledamoten är medveten om att detta sker inom ramen för EU: s regionala strategi, som det fastställdes i slutsatserna från rådets (allmänna frågor) möte den 29 april 1997. Rådet prövar uppfyllandet av de där ställda kraven halvårsvis.
Vid den senaste översynen av villkoren den 9 november 1998 kom rådet till den slutsatsen att Kroatien i fortsättningen kommer att få egen förmånsbehandling i fråga om handel, men att villkoren för hjälp från Phare-programmet ännu inte är uppfyllda och att det också var för tidigt för förhandlingar om ett handels- och samarbetsavtal. Alla förbättringar av förbindelserna, inklusive möjliga framtida förhandlingar om ett handels- och samarbetsavtal, kommer att vara beroende av de ytterligare framsteg som Kroatien gör vid uppfyllandet av de krav som ställts inom ramen för villkoren. Jag kan för närvarande inte förutse när nästa översyn av uppfyllandet av villkoren kommer att äga rum.
Vad gäller er mer omfattande fråga om den totala stabiliteten i regionen kom rådet den 26-27 april 1999 överens om att börja med förberedelserna för en stabilitetspakt för Sydosteuropa. Arbetet med detta kommer att bedrivas med stort eftertryck i EU. Det kommer att genomföras i samarbete med de relevanta internationella organisationerna och regionala initiativen, och i synnerhet genomföras med staterna i regionen med målet om att till att börja med att hålla en konferens om stabilitetspakten för Sydosteuropa på hög tjänstemannanivå, vilken kommer att sammankallas av Europeiska unionens ordförandeskap i Bonn den 27 maj 1999.
Stabilitetspakten kommer att erbjuda alla länder på Balkan ett konkret perspektiv för stabilitet och integration i de euroatlantiska strukturerna. Jag kommer själv som företrädare för ordförandeskapet, herr ledamot, att nästa vecka vara i Kroatien för att diskutera utvecklingen av relationerna mellan EU och Kroatien med den kroatiska regeringen, det kroatiska parlamentet och partierna.

Posselt
Tack så mycket herr rådsordförande för detta mycket utförliga och informativa svar. Jag skulle ändå vilja fråga igen. Ni sade att den 9 november fattades ett beslut inom ramen för den halvårsvisa granskningen. Om jag räknar rätt har det sedan dess gått ett halvt år, och ni sade att ni inte kunde förutse när nästa halvårsvisa granskning kommer att äga rum. Därför skulle jag bara vilja fråga: Har jag förstått fel, eller har tidsplanen så att säga börjat glida i väg? För det andra skulle jag vilja fråga: Sedan den 9 november har något viktigt ägt rum, nämligen kriget i Kosovo, vilket väl har förändrat saker och ting på ett radikalt sätt. Jag anser att Kroatien måste uppfylla krav - och för övrigt redan uppfyllt många, några inte -, men att det inte finns någon anledning till att i avtalsmässigt hänseende behandla Kroatien sämre än till exempel Albanien eller Makedonien, vilka politiskt är mycket instabila och problematiska länder, emedan Kroatien faktiskt är en demokrati i utveckling. Det är min uppfattning, men min konkreta fråga är denna: När kommer nästa beslut att fattas?

Verheugen
Herr kollega, om er tilläggsfråga måste jag säga att kommissionen faktiskt ligger efter. Jag kommer att ta er fråga som anledning till att påverka kommissionen så att den halvårsvisa rytmen följs. Vad gäller den andra frågan så är det just meningen med min resa till Kroatien att ta reda på om det som ni sade stämmer. Jag är beredd att meddela er direkt och förtroligt om resultaten efter samtalen i Zagreb.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 31.
Herr rådsordförande, jag ber om er generositet. Under förra mötet begärde ni att få avsluta tio minuter tidigare. Jag ber er nu att avsluta en minut senare och att ni ger ert sista svar för i dag och för denna period under det tyska ordförandeskapet på fråga nr 32.

Fråga nr 32 från Brian Crowley (H-0377/99):
Angående: En öronmärkning av 1 procent av Europeiska socialfonden (ESF) för en socialkapitalfond Kan rådet ge garantier för att kommissionens förslag om en öronmärkning av 1 procent av ESF för en socialkapitalfond kommer att bibehållas i samband med reformen av strukturfonderna, med hänsyn till dess stora betydelse när det gäller att snabbt ge icke-statliga organisationer tillgång till ESF-stöd, och med beaktande av de positiva erfarenheterna av detta slags system som gjorts inom programmet för fred och försoning i Nordirland?

Verheugen
Herr ordförande, det här problemet har vi haft hela kvällen. Jag har helt andra nummer än ni. Det gör det hela besvärligt. Men jag har hittat det eftersom Brian Crowley står här.
Herr ledamot, för att svara på er fråga skulle jag vilja hänvisa till rådets gemensamma ståndpunkt som antogs den 14 april och samma dag skickades vidare till Europaparlamentet. I denna uttalade sig rådet mot en minimisumma på 1 procent av fondmedlen för mindre tillskott till intresseorganisationer. Motsvarande förslag från kommissionen tycktes alltför oflexibel för rådet och ersattes av formuleringen " ett rimligt bidrag" . Rådet planerar dock en ändring av sin gemensamma ståndpunkt, vilken förutser en 100-procentig samfinansiering av dessa tillskottsbelopp. Därigenom skulle en stimulans skapas för att använda medel från Europeiska socialfonden som tillskott till intresseorganisationer.

Crowley
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka rådsordföranden för hans svar. Det är emellertid med en viss oro som jag ser att man har ändrat i synnerhet den gemensamma ståndpunkten. Anledningen till att vi ville ha en öronmärkning av 1 procent av Europeiska socialfonden (ESF) för denna typ av åtgärder, är att vi var oroliga för att det inte skulle göras några medel tillgängliga för icke-statliga organisationer och till dessa andra åtgärder, om det överlämnades till rådet att bestämma i frågan. Vi arbetar uteslutande utifrån de erfarenheter vi har från programmet för fred och försoning i Nordirland, liksom från några av de miljöprogram som har varit mycket framgångsrika, där icke-statliga organisationer har tagit initiativet och därefter erhållit stöd från Europeiska unionens fonder. Vi är oroliga för att de kommer att nekas dessa medel i framtiden. Kan rådsordföranden ge oss en garanti - även om de kanske inte instämmer i öronmärkningen av 1 procent - att det kommer att finnas en procentsats tillgänglig även i det nya ESF-systemet?

Verheugen
Herr ledamot, denna garanti kan jag naturligtvis inte ge er. Det vet ni också, eftersom det betyder ett upphävande av rådets föreliggande beslut. Jag är gärna beredd att framföra era argument till rådet och ännu en gång tänka efter om man kan ta hänsyn till omständigheterna. Jag vill dock säga er att jag inte alls delar er bedömning. Jag tror att den formulering rådet valt snarare ökar än minskar det stöd ni vill ha.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen.
Ärade ledamöter! Eftersom tiden till frågestunden är slut kommer frågorna nr 33 till 39 att besvaras skriftligt.
Vi avslutar därmed frågestunden till rådet för denna mandatperiod och tackar er, herr Verheugen, för ert samarbete. Trots den ibland dåliga samordningen har hela tiden viljan till samordning funnits. Vi önskar er allt gott.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
Sammanträdet avbröts kl. 19.07 och återupptogs kl. 21.00.

Agenda 2000 (fortsättning)
Funke
rådet. (DE) Fru ordförande, mina ärade damer och herrar, fru kommissionär! Jag gläder mig åt att i kväll få delta vid kammarens avslutande debatt om reformen Agenda 2000. I eftermiddags avgav såväl föredraganden som kommissionären sina yttranden, och i kväll fortsätter ni, mina damer och herrar, med en allmän debatt. Med morgondagens omröstning avslutas Europaparlamentets politiska överläggningar om agendan. Det kommer, så att säga, att bli en skräddarsydd avslutning, för med omröstningen om förslagen i agendan lägger Europaparlamentet i den sista sammanträdesperioden under denna mandatperiod grunden för den framtida utvecklingen av Europeiska unionen och inte minst av den framtida gemensamma jordbrukspolitiken. Sammanträdesperioden är samtidigt den sista under det tyska ordförandeskapet. Med detta beslut slutförs emellertid också en debatt, som berört såväl politik som yrkeskår i alla medlemsländer i två års tid.
Sedan kommissionen på våren 1997 lade fram sitt meddelande med programtiteln " Agenda 2000 - en förstärkt och utvidgad unionen" har det kämpats intensivt om den nya inriktningen på den gemensamma jordbrukspolitiken. Därvid har Europaparlamentet, det vill jag här uttryckligen framhäva, från första början otvetydigt velat få ett ord med i laget. Med sina resolutioner, framför allt med fastställande även av ståndpunkter vad gäller innehållet, har det gjort anspråk på en utformande roll i denna process. När ni i morgon avger ert yttrande om såväl jordbruksministrarnas som stats- och regeringschefernas beslut, kommer ni att slutbehandla en reform som på ett tydligt sätt också bär Europaparlamentets prägel. Även om kanske en och annan hade önskat sig mer långtgående beslut på det ena eller det andra området kan man kanske ändå konstatera att denna reform uppfyller de krav som har ställts på den. Jag vill nämna fyra viktiga områden.
För jordbruksbudgeten kommer under tidsperioden 2000 till 2006 maximalt 297 miljarder euro att ställas till förfogande. Därmed förblir jordbruksutgifterna reellt sett begränsade till den nuvarande nivån. Med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och med föranslutningsstödet är gemenskapen även rustad för en östutvidgning på jordbruksområdet. Den gemensamma jordbrukspolitikens starkare marknads- och miljöinriktning möjliggör en offensiv förhandlingsstrategi för unionen vid nästa WTO-förhandlingsrunda. Därmed kan den även uttryckligen försvara den europeiska jordbruksmodellen med dess höga kvalitets-, säkerhets- och skyddsnivåer.
Åtgärderna för att främja landsbygdens utveckling har på ett tydligt sätt utvidgats och kan nu vidareutvecklas till en andra pelare inom den gemensamma jordbrukspolitiken.
Att förhandlingarna om agendans jordbruksdel kan avslutas på ett framgångsrikt sätt är, i ljuset av ämnets komplexitet och de därmed förbundna helt naturliga intressemotsättningarna även mellan medlemsstaterna, enligt min bestämda uppfattning ingen självklarhet.
Det är resultatet av hårt arbete och - som jag tror - framför allt också en föredömlig, förtroendefull och ständigt konstruktiv samverkan mellan parlamentet, kommissionen och rådet. Från början var det också en personlig angelägenhet för mig att främja dialogen mellan parlamentet och rådet under kommissionens medverkan. Kanske kan ni hålla med mig om att med det informella samrådet utvecklade vi ett instrument som på ett föredömligt sätt levt kvar under de senaste månaderna. Som komplettering till det förfarande som fastställts i fördraget ägde ett regelrätt informationsutbyte rum, med vilken ni, mina damer och herrar, löpande hölls underrättade om läget i fråga om diskussionerna i rådet. Å andra sidan hölls också jordbruksministrarna ständigt informerade om er uppfattning, om er inställning. Jag vill uttryckligen tillfoga att Europaparlamentets ståndpunkt också för mig som rådsordförande alltid helt och hållet var en värdefull trumf på hand vid sökandet efter lösningar vid förhandlingarna.
Vi är i slutet av en lång - och vi skall inte förneka det - bitvis också mödosam väg. Jag tror att vi efter bästa förmåga har fattat ett beslut som kommer att vara till gagn för Europa och dess medborgare. Detta är helt och hållet ett gemensamt verk, och jag hoppas verkligen att det också kommer att bli en gemensam framgång.
Jag vill tacka alla för det stöd och förtroende jag har bemötts med. Jag tänker då särskilt också på kommissionär Fischler under förhandlingarna. Jag vill uttryckligen framhäva detta. Mig har detta tillitsfulla samarbete berett en utomordentlig glädje, även om det behövdes många timmar - även nattliga timmar. Detta tack gäller även alla medarbetare som alltid var närvarande. Trots alla kontroverser som vi också har haft, var det alltid klart och tydligt en gemensam ansträngning att komma till beslut. Framför allt det sätt som vi kämpade med varandra talar för sig. Jag tror att det av alla - det har jag också märkt av reaktionerna från de olika inblandade - betecknas som rimligt och vänskapligt.

Ordföranden
Det åligger inte ordförandeskapet att komma med anmärkningar om innehållet i ert tal, men jag anser att det åligger ordförandeskapet att tacka såväl er som era kolleger i det tyska ordförandeskapet, för jag anser att ni alltid har visat uppmärksamhet och samarbetsvilja och att ni alltid har ansträngt er hårt i denna sal. Åtminstone det bör vi tillerkänna er och tacka er för.

Jové Peres
Herr ordförande! Tillämpningen av det som beslutades i Berlin kommer att innebära att den process med nedläggning av jordbruk och större arbetslöshet som påbörjades med reformen 1992 kommer att öka. Denna process kommer dessutom att i högre grad beröra de små och medelstora jordbruken till följd av prissänkningarna, vilka bara delvis kompenseras genom inkomststöden.
Å andra sidan har inte medel beviljats - och det är det värsta, enligt min grupp -, till att rätta till de befintliga obalanserna mellan kontinentens och Medelhavsområdets produktion och mellan små och stora anläggningar. De ekonomiska anslagen till produktion på kontinenten ökar återigen medan de som hör till Medelhavsområdets produktion fortfarande är frysta.
Dessutom uppvisar planen från Berlin en stark negativ påverkan för landsbygdens sociala nätverk.
Hoppas verkligen kommissionen och rådet att dessa konsekvenser skall kompenseras av de blygsamma åtgärderna för utveckling av landsbygden? De åtgärder som har föreslagits för landsbygdens utveckling kommer framför allt att genomföras i de rikaste medlemsstaterna och få mindre betydelse för jordbruksbefolkningen. Dessutom utesluter kommissionens förslag trädgårdsprodukter från mottagarna av åtgärderna för landsbygdens utveckling.
Jag kan inte låta bli att uttrycka min förvåning över att parlamentets utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling avslog ett ändringsförslag från min grupp för att rätta till denna situation, och att detta ändringsförslag har förklarats otillåtligt för omröstning i kammaren, genom tillämpning av artikel 60 i arbetsordningen. Som tur är försökte däremot, i detta fall, Europeiska rådet i Berlin rätta till denna aspekt, vilket visar det paradoxala i det som hände i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Från och med år 1992 har reformer lagts fram för den gemensamma jordbrukspolitiken för att försöka rätta till det ojämlika ekonomiska stödet till de små och stora jordbruken. Efter kommissionens blygsamma förslag innebar avtalen i Berlin ett steg bakåt vad gäller begränsning av stöden till stora jordbruk och ökning av stöden till små och medelstora jordbruk.
Inställningen i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har inte heller inneburit något framsteg i denna riktning och jag måste återigen beklaga att ett ändringsförslag från min grupp om förändringar av stöden förklarades otillåtligt
Därför kommer inte min grupp, Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster, att stödja en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken som faktiskt innebär en fördjupning av de största obalanserna.

Van Dam
Herr ordförande! Den här avslutande debatten om Agenda 2000 bör begränsas till de stora dragen. Om vi nu försöker göra kontroversiella ändringar så hotar Berlinpaketet att falla ihop som ett korthus. Jag tänker till exempel på ändringsförslaget i Görlachbetänkandet om en höjning av etableringsstödet för lantbrukare från 25 000 till 30 000 euro. Den typen av kostnadshöjande förslag kan flera medlemsstater inte gå med på.
I dag är den centrala frågan: godkänner vi den ekonomiska grunden för Agenda 2000 och stadfäster vi den i ett interinstitutionellt avtal? Mitt svar är utan omsvep: ja. Om unionen verkligen vill ge kandidatländerna utsikter till anslutning så gäller det att ange på vilket sätt det skall finansieras. För det är ekonomiska perspektiv, som de avtalades i Berlin, oumbärliga. Rådet har lyckats utarbeta en sparsam flerårsbudget och på det viset skapa ekonomiskt utrymme för utvidgningen. Jag har dock stora besvär med vissa delar av paketet. Rådet håller till exempel tyvärr fast vid att taket för strukturutgifterna även är en målsättning. Nackdelarna är dock inte lika stora som fördelarna.
Att hänvisa till artikel 203 i fördraget, som så många i parlamentet yrkar för, är så vitt jag ser inte rätt väg att gå. Det kommer att leda till en ytterligare ökning av unionens utgifter. Främst de nettobetalande medlemsstaterna kan omöjligen acceptera detta. Min främsta invändning mot att använda artikel 203 är ändå följande: i så fall gör vi finansieringen av utvidgningen beroende av de osäkra resultaten av de årliga budgettvisterna mellan rådet och Europaparlamentet. Det är verkligen inte godtagbart.

Amadeo
Herr ordförande! Detta parlament har innan det upplöser sig lyckats uttala sig om sjösättningen av reformen av strukturfonderna, det har lyckats flytta fram sina positioner i vad som än en gång riskerade att bli, ett styrkeprov mellan de europeiska institutionerna. Efter upprepade kommunikationsproblem visavi kommissionen om arbetets fortskridande, som riskerade att göra ansträngningarna bortkastade, kom vi äntligen fram till inte bara texterna för de nya förordningarna utan till en utgångspunkt för ett aktivt samarbete i administrationen av fonderna via uppförandekoden mellan kommissionen och parlamentet för förverkligandet av strukturpolitiken. Parlamentet har varit en viktig röst när det gällde att utmönstra riktlinjerna för denna reform, men det måste vara det än mer i förverkligandet av den under hela programplaneringsperioden.
Det gläder oss att rådet, om än i slutet av förhandlingarna, accepterade parlamentets begäran att återinsätta Urban bland gemenskapsinitiativen. Det handlar inte om envishet från oss parlamentarikers sida utan om att erkänna de urbana områdenas nyckelroll i den regionala utvecklingen. Vikten av en balanserad och kompletterande utveckling av de urbana områdena och landsbygdsområdena är grundläggande för den ekonomiska och regionala utvecklingen. I detta syfte måste man på alla nivåer intensifiera samarbetet med de regionala och lokala myndigheterna och de socioekonomiska aktörerna, som är närmast verkligheten vad regionens utveckling beträffar. I den ökade konkurrensen mellan regionerna kan man inte undgå att ta hänsyn till de risker för obalans som uppstår till följd av skillnader i sysselsättningsnivå och i mänskliga resurser, i infrastrukturens kvalitet, i naturlig miljö och utveckling, speciellt i den ömtåliga etapp som nu startar med att specificera vilka regioner som får ingå i mål 2.
I stora drag är vi positiva till reformen, men vi måste ge uttryck för några förbehåll om de skuggzoner som medför aspekter som man ännu inte fördjupat sig i, som till exempel effekten för de regioner som i koncentrationsprincipens namn drabbas av ett avbrott i sin utvecklingsprocess. Invånarna i dessa områden blir bestraffade och detta bidrar inte till att visa att Europeiska unionen verkar för utveckling av missgynnade regioner. Mitt land, Italien, riskerar faktiskt att straffas oproportionerligt i budgeteringen av plafond för mål 2: den garanterade maximala reduktionen på 33 procent skulle summeras med den som uppstår till följd av att de regioner som utgår ur mål 1 tillkommer.

Izquierdo Collado
Herr ordförande! Jag inleder detta inlägg med en orolig kommentar om att det verkar göras betydande ansträngningar för att budgetplanen skall godkännas i kammaren morgon utan kvalificerad majoritet. Jag hoppas att denna kommentar inte bekräftas, för då skulle vi söka en olämplig utväg för en så viktig fråga som den vi diskuterar i eftermiddag.
För, herr ordförande, problemet är att vi debatterar " hur" och " hur mycket på" en och samma gång. Vi kan komma överens om " hur" men inte om " hur mycket" . Dock måste vi uttala oss om båda aspekter i kväll.
Jag vill konkret ta upp strukturfonderna, Sammanhållningsfonden och sammanhållningspolitiken och säga att jag är överens om " hur" , enligt kommissionärens förslag - och jag vill också passa på tillfället att än en gång säga att vi måste gratulera kommissionären för GD XVI eftersom vi har varit med henne, och hon i hög grad har hjälpt oss i framstegen för sammanhållningen under loppet av dessa fem år och även under de närmaste åren, anser jag, genom hennes planering. Jag instämmer i Hatzidakis och McCarthys betänkanden vad gäller förslagen till överenskommelse, partnerskap, mål 1 etc. Därigenom har Wulf-Mathies och Eneko Landaburu inte bara stöd, utan också uppskattning, från det parlamentsutskott som har hanterat dessa frågor tillsammans med dem.
Men vi går in i en tid då Europeiska unionen får fler befogenheter. Vi har ett medbeslutandeförfarande, en gemensam valuta och en inre marknad, och vi vill ha en förstärkning av sammanhållningen och en värdig utvidgning. Vi vill ha en politik för det sociala området, sysselsättningen, utvecklingen av landsbygden och de transeuropeiska näten. Vad erbjuder rådet i sina förhandlingar i Berlin? Tja, det erbjuder oss att lämna den där mytiska siffran som var mycket svår att överträffa, från 1, 27 till 0, 97 procent. Det ger oss en tillbakagång och en faktisk åternationalisering av de medel som Europeiska unionen behöver och jag måste säga, herr ordförande, att i morgon är det många ledamöter som kommer att säga nej till rådet, just i frågorna om budgetplanen.

Rack
Herr ordförande, herr rådsordförande, mina ärade damer och herrar! Förfarandet vid beslutsfattandet om Agenda 2000 förtjänar ur parlamentets synvinkel lovord och bifall. Rådet och kommissionen förklarade sig med hänsyn till tidsplanen vid ratificeringen av Amsterdamfördraget beredda att, framför allt när det gällde kapitlet strukturreformer, ge Europaparlamentet de rättigheter som vi formellt sett har kunnat kräva först sedan den 1 maj i år.
Resultaten från Agenda 2000 och beslutsförfarandet kan vi under dessa omständigheter som europeiskt parlament och väl också som företrädare för våra länder bifalla med gott samvete. De viktigaste målen, som redan kommissionen aviserade, är uttalat förnuftiga. Koncentration på de verkliga problemen och problemområdena, färre byråkratiska strukturer, ökad effektivitet och mer öppenhet är vettigt i största allmänhet.
Om dessutom viktiga objektiva, nationella och regionala önskemål genomförs stämmer allt väldigt bra. Jag välkomnar i det avseendet som företrädare för mitt land den särskilda hänsynen till landsbygden inom ramen för det nya mål 2. Jag tycker också att phasing out -bestämmelserna för de hittillsvarande målområdena, som nästan har klarat av det men fortfarande behöver en " Alzerl" är bra. För de stackars översättarna skall sägas att " Alzerl" betyder " litet grand" .
Jag välkomnar i synnerhet den nya Interreg-bestämmelsen, eftersom vi arbetat länge och målmedvetet med den, och hoppas att framförallt våra regioner vid EU: s yttre gränser mot kandidatländerna använder tiden och pengarna. För Österrikes del är det ändå 5 miljarder schilling för de kommande sju åren.
På en avgörande punkt är min glädje över Agenda 2000 begränsad. Är det verkligen ansvarigt att i en tid då vi alla med rätta ropar efter mer Europa, vad gäller sysselsättningen och strukturreformen i allmänhet, vad gäller EU: s utvidgningsprocess, vad gäller det solidariska stödet till det större Europa, att i en sådan situation som en av de stora framgångarna i Berlin fira att vi alla kommer att låta Europa kosta mindre i framtiden? Är 1 procent av den europeiska bruttonationalinkomsten verkligen för mycket vid statskvoter i medlemsstater på 40 procent och mer? Jag anser inte det!

Boogerd-Quaak
Herr ordförande, kolleger! Allra först vill jag uttrycka min uppskattning för att så många kommissionärer fortfarande är närvarande så sent på kvällen. Det tycker jag är ett tecken på uppskattning för Europaparlamentet och för det faktum att den tyska ministern Funke fortfarande är närvarande. Även det, tycker jag, förtjänar att uppskattas. Därmed visar ni att ni, vid vilken tidpunkt parlamentet än låter talare träda fram, att ni är beredd att lyssna till dem.
Herr Flynn! Ni har naturligtvis uppmanat till att stödja reformförslagen inom ramen för den europeiska socialfonden. Min partigrupp kommer verkligen att stödja dessa reformförslag, liksom flera av ändringsförslagen från Jöns. När det handlar om sysselsättning och sysselsättningsutveckling måste vi tillsammans göra det bästa av det. Vi kan dock naturligtvis inte heller tillsammans neka till att en stor grupp i samhället, och det är människor i en eftersatt position, bland annat kvinnor och minoriteter, behöver extra uppmärksamhet. Det kommer särskilt till uttryck i parlamentets ändringsförslag och det är främst rådet som inte varit så frikostiga i det avseendet. Jag hoppas att vi tillsammans kan göra litet framsteg på den punkten.
Det för mig in på något som ligger mig mycket varmt om hjärtat och det är både den europeiska socialfonden och, herr Fischler, även den nya budget som vi skall utarbeta för landsbygdsutveckling. Jag välkomnar båda dessa. Jag tror att den europeiska socialfonden är ett medel för att möjliggöra den stora omläggning som stora delar av jordbrukssektorn måste göra. Det är självklart så att medlen för landsbygdsutveckling i det avseendet inte är tillräckligt stora. Jag är bekymrad över att medlemsstaterna vid genomförandet, säger jag till Tysklands jordbruksminister, ändå ser litet för mycket till sina egna intressen. Jag är mycket rädd för att ett antal saker som vi inte vill ha, och som vi inte vill främja ändå smyger sig in i de goda budgetposter som vi skapat. Det första som kan smyga sig in är att medlemsstater löser sina egna problem med europeiska medel. Om det sker så säger befolkningen med rätta att man bara pumpar runt pengar.
Det andra som vi måste vara på vår vakt mot är att consultancies och andra mellanhänder egentligen tar de medel som var avsedda för förändringar. I den mån vi kan styra det på europeisk nivå och utöva kontroll tycker jag det är en av de viktigaste uppgifterna i framtiden. Europas befolkning kommer inte att ha förtroende för oss om vi å ena sidan säger: vi vill reglera vissa problem och det gör vi genom att ställa pengar till förfogande och å den andra låter pengarna försvinna i fickorna på organisationer och personer som inte skall ha dem.
Det här är kanske mitt sista anförande, jag kan visserligen fortfarande återväljas, men det går inte så bra för mitt parti, och därför är min sista uppmaning till kommissionen: låt oss framför allt vara uppmärksamma på det och jag hoppas att jag, om jag inte blir vald på nytt, kan läsa i tidningen att ni lyssnat till det. Om jag ändå skulle bli vald på nytt så skall jag absolut se till att det sker.

Rosado Fernandes
Herr ordförande! Man måste verkligen tycka om jordbruket och vara van vid de uppoffringar det tvingar oss till för att komma hit vid denna tid och tala i två minuter. Men jag gör det med stort nöje eftersom det handlar om ett viktigt steg: Agenda 2000, som handlar om extremt komplexa aspekter i det europeiska jordbruket. Jag vet inte riktigt vad som är den europeiska jordbruksmodellen, ingen vet det, men hur som helst försöker vi försvara den modellen, en modell som behåller jordbrukaren på landsbygden och landsbygden mindre avfolkad.
Hur som helst är den gemensamma jordbrukspolitiken naturligtvis fortfarande en ojämlik gemensam jordbrukspolitik då de rika länderna, ur historisk produktivitet, med all tydlighet favoriseras i förhållande till de fattigare, även om jag inte får för mig att göra de fattiga rikare och de rika fattigare. Det är uppenbart att om det skedde någon förändring mellan de rikaste och de fattigaste områdena skulle givetvis inte de fattigaste behöva de medel som kallas " landsbygdens utveckling" , en ganska vag beteckning och ganska dåligt försedd med anslag, vilket vi alla vet kan gälla för ett slags spanskt gästgiveri.
Sanningen är att budgeten inte kommer att ge de anslag till denna " landsbygdens utveckling" , som faktiskt skulle vara ett sätt att balansera de minst gynnade regionerna mot de mest gynnade. Samma sak med de sektorer där vi faktiskt är verkligen konkurrenskraftiga - till exempel vad gäller vin - där det inte kommer att finnas pengar till att återställa de gamla vingårdarna.
Europa fortsätter dessutom att vägra betrakta ullen som en jordbruksprodukt. Vi hoppas att vi med det stöd som är utlovat för våra produkter, trots de små belopp pengar som beviljats oss, ändå kan bli konkurrenskraftiga i den tävling som kommer att bli allt hårdare i detta krig som befinner sig på global nivå.

Novo
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Den finansiella ram som beslutades i Berlin är fullständigt olämplig och otillräcklig för att svara mot sammanhållningens behov och mål, vilka borde vara vägledande för det europeiska bygget och dess nuvarande och framtida ambitioner.
Det är följaktligen inte överraskande att, trots dess väntade bibehållande, kom Sammanhållningsfonden från Berlin med mindre medel, vilket betyder minskningar till några sammanhållningsländer bland vilka finns just mitt eget, Portugal. Det är inte heller godtagbart att Sammanhållningsfonden fortfarande villkoras av stabilitetspakten, vilket alltså går emot det som Europaparlamentet antog i november 1998, och att nu till exempel utskottet för regionalpolitik föreslår ett yttrande till förmån för förslaget till förordning som innehåller dessa villkor.
Utan att påverka beloppen från olika länder, kommer förordningen för strukturfonderna, framför allt genom mellanliggande utvärderingar av resultatreserven och nivåer som i allmänhet ligger lägre än medfinansieringen, att göra så att de ekonomiska medlen i praktiken blir " kostnadstak" medan de var " kostnadsmål" . Det kommer säkerligen att vara stor skillnad mellan det som meddelades i Berlin och det som i verkligheten kommer att användas. Det är inte positiva aspekter som att gemenskapsinitiativet Urban behålls, mot Berlinmötets vilja, som kan ändra en mycket tveksam ståndpunkt vad gäller nyttan och effektiviteten av den framtida förordningen för strukturfonderna.
Ett sista ord angående den gemensamma jordbrukspolitiken och reformen som kom ut av Berlin, det vill säga icke-reformen: Berlinmötet återställde inte balansen och lyckades inte heller vända på den befintliga diskrimineringen mellan produktion och jordbrukare. Vissa ekonomiska punkttillägg kommer inte att förändra den interna ojämvikten, snarare öka den ännu mer, även inom de mer gynnade länderna.

McKenna
Herr ordförande! Jag skall huvudsakligen tala om Arias Cañete-betänkandet. Vi kommer att rösta emot det, som vi gjorde i utskottsomröstningen. Det är mycket viktigt att betona att det inte beror på att vi är emot strukturfonder för fiskerisektorn. Tvärtom. En fond är ett viktigt instrument för att utföra många nödvändiga strukturella förändringar. Vad vi är emot i fråga om detta betänkande är det sätt på vilket det har kommit fram i utskottet. Vad Arias Cañete i grund och botten vill göra är att fortsätta med det nuvarande systemet, vilket innebär att ändringar och förbättringar som har föreslagits av kommissionen förkastas. Två exempel: förra året detaljgranskade revisionsrätten stödet till samriskföretag och framförde flera anmärkningar. Med kommissionens förslag gjordes ett försöka att införliva ändringar som skulle förbättra systemet. Dessa är inte medtagna i Arias Cañete-betänkandet.
För det andra vill kommissionen inte finansiera överföringen av fartyg till bekvämlighetsflagg som nonchalerar internationella förvaltningsbestämmelser. Men inte heller detta togs upp i utskottet eller i Arias Cañete-betänkandet. Dessutom finns det två stora problem med kommissionens förslag. Kommissionens har mycket liten kontroll över hur pengarna används, vilket den också offentligt har erkänt. Allt för mycket lämnas över till medlemsstaterna. De olika kriterierna för beviljande av stöd har inte i tillräckligt hög grad beaktats. Till exempel påverkar olika fartyg miljön olika mycket, och man borde prioritera att ge stöd till att avlägsna enheter som förstör och i stället få fram mindre destruktiva enheter.
Vi lade i utskottet fram ett ändringsförslag om öppenhet, som inte antogs av utskottet. Och inte nog med att det inte antogs av utskottet, föredraganden själv stödde det inte heller. Detta är olyckligt - förutom det faktum att arbetsordningen inte tillåter oss att lägga fram ändringsförslaget igen, vilket innebär att vi inte kan få en registrerad omröstning med namnupprop om det faktum att ledamöter struntar i att hålla fast vid frågan om öppenhet. Det är därför vi röstar emot betänkandet.

Martinez
Herr ordförande, mina kära kolleger, fru kommissionär, herrar kommissionärer! Detta är den nuvarande mandatperiodens sista stora debatt om ett mycket emblematiskt ämne - och det är en bra debatt - om Agenda 2000, som dessutom godkändes i Berlin. Berlin med den tyske kanslern, " Reichstag" som man har återkommit till, man har också återfunnit örnen och t.o.m. kriget. Detta förändrar oss givetvis, och de något barnsliga debatter som vi stundtals har haft under de gångna fem åren; om lesbiska kvinnor, överföring av fotbollsspelare eller allmänna läkemedel. Det stämmer att det är stora frågor som uppkommer med Agenda 2000: den europeiska jordbruksstrategin, vår livsmedel i framtiden, strukturpolitiken, finansieringen av Europa, för att inte tala om öppnandet mot öst.
När det gäller jordbruket, herr kommissionär, är vi fortfarande fast vid linje 92, McSharry-linjen, Steichen-linjen, Blair House-linjen. Man sänker priserna - 20 procent, 15 procent, 30 procent - en liten kompromiss i Berlin, en ofullständig kompensation och en andel illusioner. En andel illusioner, för samtidigt som man roar sig med att sänka priserna på världsmarknaden kommer vi aldrig att hinna ifatt Argentina, t.ex. när det gäller kött. Genom att roa sig med att upprätta frihandelsområden på världsmarknaden uppstår risker - ett exempel är det som Martin nyss nämnde angående vinodlarna, med Sverige och Irland som vinodlingszoner, vilket gör att de kan införskaffa koncentrerad druvsaft för att eventuellt framställa viner på industriell väg.
Och vad tjänar en kompromiss i Berlin till, när det om sex månader kommer att inledas internationella handelsförhandlingar, då vi, precis som 1992, kommer att börja göra eftergifter innan ens förhandlingarna har påbörjats? Detta aktualiserar problemet med vår jordbruksmodell. Rosado Fernandez och många andra har tagit upp det, precis som ni själv, herr kommissionär. Man talar om den europeiska jordbruksmodellen. En modell som präglas av kvalitet och välstånd. En modell som står i motsats till den amerikanska jordbruksmodellen, som grundas på intensiv produktion. Jag undrar om ni inte har en tredje modell, som jag skulle kalla en österrikisk jordbruksmodell. Österrikisk, eftersom det vid sidan om en amerikansk-wagnersk produktion skulle vara ett operettjordbruk, där bönderna underhåller landskapet, naturen och miljön för att Sissi skall kunna ta sina promenader på helgen. Det är utan tvivel detta ni kallar miljöavsnittet i den gemensamma jordbrukspolitiken. Jordbrukarna skall ta hand om landsbygdens planering, och på sikt bli berättigade till regionalstöd.
Det leder mig in på strukturfonderna. Också här doldes en del av sanningen i Berlin. Uppenbarligen finns det en kompromiss. Spanjorerna ville ha 240 miljarder euro, holländarna ville ha 193 och man bestämde sig för 213. Men i realiteten är det vinnarna som fortsätter att vara vinnare - med 9 miljarder euro är det alltid julafton för Spanien och Förenade kungariket har alltid sin check - och förlorarna fortsätter att förlora. Frankrike har t.o.m. förlorat i fråga om mål 1 och bönderna kommer att förlora på mål 2, eftersom de nu blandas samman med förorter. När dessutom länderna i Östeuropa kommer med och eftersom den planerade finansieringen trots allt är blygsam: totalanslaget på 3 miljarder euro per år för den förberedande anslutningen är uppenbarligen otillräckligt. Så vad skall man göra? Antingen delar man böndernas bekymmer mellan dem som kommer med och de som redan är med, eller så skapar man nya medel. Och det är det tredje problemet, dvs. finansieringen.
Detta är ett problem vi känner till. Tyskland vill inte betala mer, och det har det rätt till: det förlorar 11 miljarder euro varje år. Frankrike förlorar för övrigt 1 till 4 miljarder. Om inte utgifterna minskas finns det endast en lösning: att finna medel. Tullavgifterna utgör inte längre särskilt mycket - 14 procent av tillgångarna - till följd av er enfaldighet att ständigt sänka dem, särskilt det allmänna preferenssystemet. Momsandelen sjunker. Återstår givetvis BNP-medlen. Men det är inte federala medel, det är ett klassiskt bidrag till en internationell organisation, ett bidrag från en medlemsstat. Visserligen försökte man i Berlin med att öka BNP-medlens andel. Men det räcker inte: när vi övergår till att bli 20, 21 eller 25 medlemsstater och samtidigt sätter ett tak för det totala budgetanslaget på 1, 27 procent av BNP, kommer vi inte att hålla ut i många år. Det krävs andra medel.
Det är inte realistiskt att tänka sig en koldioxidskatt, vilket Ripa de Meana eller De gröna anser, eftersom man aldrig har sett koldioxid ge upphov till skatter - i annat fall skulle Pinatubo förmodligen spruta ut euro - och då återstår endast ett medel: en europeisk löneinkomstskatt. Och det är just på den punkten som man dolde sanningen i Berlin. Precis som i fallet med frihandelns Europa har man med den stora marknadens Europa ljugit, inte sagt att det är detsamma som ett Europa med 20 miljoner arbetslösa, 50 miljoner utslagna. Med ett ultraliberalt Europa är man i färd med att hitta på lögner och förtiga att Europa kring år 2006 kommer att vara ett skatternas och löneinkomstskatternas Europa.
Herr ordförande, mina kära kolleger, herr kommissionär, fru kommissionär! Det är anledningen till att vi vill komma tillbaka den 14 juni, och vi kommer tillbaka för att förändra Europa.

Karamanou
Herr ordförande! Efter Martinez eleganta inlägg är jag rädd att mitt eget bidrag till debatten kommer att te sig mycket banalt, för jag tror verkligen att de överenskommelse som nåddes i Berlin för Agenda 2000, trots svagheter på vissa områden, måste sättas på det tyska ordförandeskapets pluskonto. Kassandrorna fick fel, och såväl den prioritet som politiken för ekonomisk och social sammanhållning har för unionen som det beundransvärda och i princip effektiva samarbete som finns mellan de högsta politiska institutionella organen i gemenskapen bekräftades.
Då jag kommer från ett land som erhåller stöd från Sammanhållningsfonden, Grekland, skulle jag vilja uttrycka min belåtenhet över de bestämmelser som föreskrivs i avtalets tre huvudkapitel.
För det första, då det gäller jordbruket, över att jordbrukspolitiken behåller sin gemenskapskaraktär, trots de kraftiga påtryckningar som utövades för att inrätta åtgärder för medfinansiering.-För det andra, då det gäller strukturåtgärderna, över att det höjda stödet per capita från strukturfonderna och Sammanhållningsfonden till de länder som erhåller sammanhållningsstöd behålls. Liksom över att kampen mot arbetslösheten prioriteras.-För det tredje, då det gäller det kapitel där de egna medlen behandlas, uttrycker jag min belåtenhet över införandet av ett rättvisare system, som gynnar de mindre utvecklade länderna, utan att jag för den sakens skull skall låta bli att säga att min åsikt är att det är nödvändigt med en förändring av systemet med egna medel, som leder till en ökning av gemenskapsbudgeten, så att Europeiska unionen kan möta de behov som finns och uppfylla de ambitiösa mål som har satts upp.-Avslutningsvis, skulle jag vilja ge mina komplimanger till alla dem som har bidragit till den historiska överenskommelsen i Berlin, särskilt kommissionär Wulf-Mathies, för hennes outtröttliga ansträngningar, men även mina kolleger, för deras utmärkta förslag.
Tillich
Herr ordförande, herr rådsordförande! Jag byter nu ämne. Jag talar för budgetkontrollutskottet. Jag skulle vilja tacka föredraganden, Colom I Naval, så hjärtligt, för att han har införlivat budgetkontrollutskottets ändringsförslag i sitt betänkande om budgetplanen och om det interinstitutionella avtalet, och jag skulle även vilja peka på de viktigaste, men även de mest logiska av dessa ändringsförslag. Vi har i texten gemensamt med rådet kommit överens om att ytterligare ett trepartsmöte skall äga rum före slutbehandlingen av Europeiska unionens budget, vid vilket rådet, parlamentet och kommissionen skall komma överens om hur eventuella ytterligare behov - förra året var det hjälpen till Ryssland - skall kunna täckas med de medel som inte har använts under det innevarande budgetåret, eller hur man skall handskas med nya behov i det framtida budgetåret, och hur man kommer överens om detta innan budgetens slutbehandling.
Med detta förfarande tror jag att vi kommer nära medlemsstaternas, men även Europas medborgares, önskan nära om att årligen rösta igenom en sparsam och effektiv budget i Europeiska unionen. Jag skulle också vilja betona ytterligare ett ändringsförslag som föredraganden har införlivat, och som hänger ihop med måndagskvällens debatt här i plenum, nämligen med ansvarsförfarandet 1996/97. Vi har nu förfarandet med att rådet ofta röstar igenom nya förordningar, utan att någon utvärdering av den gamla förordningen över huvud taget har ägt rum. Om detta har vi yttrat kravet, och rådet var berett att åtminstone överta det så att det inte skall kunna vara möjligt att från rådets sida rösta igenom någon ny förordning innan utvärderingen av den gamla förordningen har avslutats. Om detta skulle genomföras skulle vi ha en verklig framgång, eftersom det inte är någon vits med att under det nuvarande förfarandet fastställa en förordning om att det gamla faktiskt inte var som det skulle och att det nya uppvisar samma brister. Jag inbjuder alltså rådet att fastställa sin ståndpunkt även i denna fråga, för det har parlamentet gjort.

Ryynänen
Herr ordförande! Jag vill ta upp huvudpunkterna i mina två betänkanden om ansökarländerna för utskottet för regionalpolitik. När man inriktar och prioriterar EU: s bidrag till ansökarländerna är det viktigt att speciellt fästa uppmärksamhet på miljö- och hälsofrågor. Om den inre marknaden skall kunna fungera och bland annat den fria livsmedelshandeln som en del av den är det av yttersta vikt att man i ansökarländerna följer EU: s hygien- och hälsobestämmelser. På dessa kan EU inte ge avkall i form av någon övergångstid. Däremot behövs flexibilitet när det gäller inriktningen av EU: s bidrag.
Utöver flexibiliteten har vi i utskottet för regionalpolitik velat betona tre viktiga frågor. För det första betonar vi betydelsen av gränsöverskridande samarbete vid förberedelse till medlemskap. Speciellt viktigt är detta när man utvecklar nätverk mellan förvaltning och företag samt organisationer. För det andra vill vi betona kärnsäkerhetens betydelse, och därför måste de därtill beviljade EU-medlen koncentreras under Phare-instrumentet. För det tredje vill vi betona omskolningens betydelse för att befrämja den strukturomvandling som nu är i gång i ansökarländerna.
Allt som allt kan man säga att det är viktigt att prioritera, men det måste ske genom ett bra samarbete med ansökarländerna. Därför får inte heller förvaltningen och dess tillämpningar bli för tunga, i synnerhet med tanke på de relativt små anslagen. Jag förespråkar också att kommissionen ges en viss rörelsefrihet för att bidragen skall bli så effektiva som möjligt.

Pérez Royo
Herr ordförande! Jag skall tala om Arias Cañetes betänkande angående strukturpolitiken för fisket, vilken givetvis hör till debatten om Agenda 2000. Agenda 2000 innehåller, enligt vår mening, många saker som kan kritiseras och det bör kritiseras, och detta har också gjorts av några kolleger i kväll och under dagens lopp.
Detta är dock inte fallet med fiskeripolitiken. Resultaten angående besluten om interventionsåtgärder i fiskerisektorn kan betraktas som tillfredsställande just tack vare fiskeriutskottets åsikt, vilket redan från första ögonblick, motsatte sig kommissionens ursprungliga förslag. Det motsatte sig det för att detta ursprungsförslag bröt den övergripande karaktären i interventionsåtgärderna och fastställde ett finansieringssystem för EUGFJ-garanti som oerhört försvårade planeringen av denna intervention.
Dessa aspekter i ursprungsförslaget har förändrats efter det att parlamentet röstade nej för några månader sedan, och på detta sätt fastställs i slutförslaget ett gemensamt interventionsinstrument för fiskerisektorn. Även om två förordningar bibehålls finns det fortfarande en enda fond som gör det möjligt att på lämpligt sätt hantera strukturinterventionen i fiskerisektorn.
Jag skall avsluta mitt inlägg, herr ordförande, men jag vill inte sluta utan att påkalla uppmärksamheten för en fråga som jag anser vara viktig. moderniseringen av fiskeflottan är givetvis viktig, den strukturella interventionen är mycket viktig, men fiskets utveckling, för vår flotta, beror till stor del på förekomsten av internationella avtal med tredje land, vilka gör det möjligt att finna bra fiskevatten där denna flotta kan fiska och bedriva verksamhet.
Beträffande denna fråga finns det skäl att känna oro, åtminstone i vissa områden i Europeiska unionen. I mitt konkreta fall, jag kommer från Andalusien, måste jag säga att den marockanska regeringen precis har sagt att den inte har för avsikt att förlänga det nu gällande avtalet, vilket skapar mycket allvarliga problem för tiotusentals fiskare i min region, Andalusien, och även i Galicien. Jag ville inte avsluta detta inlägg - även om jag vet att det inte är direkt denna sak vi talar om i dag - utan att uppmärksamma detta mycket viktiga problem.

McCartin
Herr ordförande! Som en politiker som företräder en lantlig valkrets som är mycket beroende av jordbruket, vill jag säga att resultatet från toppmötet i Berlin om Agenda 2000 inte var så negativt för mig och min valkrets som vi först trodde. Fischler-förslagen kastade till att börja med långa skuggor över det lantliga Europa, men i slutet av dagen måste vi glädjas över att resultatet - även om det inte är helt och hållet tillfredsställande - inte på något sätt är katastrofalt.
Det faktum att vi planerar att spendera mer pengar på det lantliga Europa, tillsammans med det faktum att antalet människor som är sysselsatta inom jordbruket minskar, säkerställer att det under de närmaste sju åren finns en garanterad lägsta levnadsstandard för människorna inom jordbruket.
Jag hoppas att det kommer att stå helt klart för alla att de eftergifter som förväntades av oss vid förhandlingarna med Världshandelsorganisationen har gjorts och att vi inte kommer att ställa ytterligare eftergifter i utsikt för Europas jordbrukare förrän dessa sju år har passerat. Vi har haft McSharry-reformen, en annan del av den nu. Jordbrukarna har chockats av minskningen av sina inkomster, så jag hoppas att det innebär slutet på det.
Jag skulle vilja säga till herr Fischler att han, även om hans budskap inte var lätt att sälja, verkligen lade ned stora ansträngningar på att förklara det för Europas jordbrukare. Hans ansträngningar är mycket uppskattade, hans ansträngningar för att utbilda och informera och få den allmänna opinionen med sig var berömvärda.
Jag var inte lika nöjd i fråga om regionalpolitiken. Vi håller på att nedmontera regionalpolitiken. Min region bibehöll sin mål 1-status, men likväl är det ju bara mål 1 under övergång, för den summa som erhölls enligt det nya mål 1 är i själva verket mycket mindre, räknat per capita, än summan enligt det förra programmet. Under alla omständigheter uppskattar även vi den avgående kommissionärens ansträngningar. Hon arbetade extremt hårt, inte bara med tanke på hennes besök till unionens krisdrabbade områden, utan framför allt med tanke på hennes arbete med Nordirland och alla de gränsöverskridande planerna. Hennes närvaro var mycket uppskattad, och hennes totala engagemang i hela frågan om regional utveckling är erkänt.
Avslutningsvis, det finns i natt bara en person här i salen som är röstberättigad i mitt val: kommissionär Flynn kommer att ha möjlighet att rösta på mig. Jag skulle vilja säga att vi även uppskattar det hårda arbete som han har lagt ned, liksom förvisso alla kommissionärernas arbete.

Pohjamo
Herr ordförande! Jag representerar EU: s nordöstra ytterområde, Norra Finland. Jag tittar nu på vilka effekter Agenda 2000-paketet har på detta område som är beroende av jordbruket trots att produktionsförhållandena är mycket sämre än i centraleuropeiska jordbruksområden. I betänkandet om unionens nordliga dimension nämner man att den nordliga dimensionen enligt Europarådets beslut i Wien även skall beaktas vid allt beslutsfattande som rör unionens inre utveckling. Dessutom har man vid toppmötet i Luxemburg beslutat att jordbrukets framtid måste tryggas inom hela EU.
På vilket sätt beaktade man dessa ståndpunkter i samband med Agenda 2000-lösningar? EU: s nordligaste jordbruksområden, som också tillhör hela världens nordligaste, fick vid förhandlingarna ett par viktiga eftergifter för att kompensera kostnader som orsakas av naturliga nackdelar. Bidrag till spannmålstorkning och gräsensilage är riktiga verktyg, de borde bara höjas till en tillräcklig nivå.
Strukturella åtgärder är viktiga, men man kan inte enbart med hjälp av dem lösa de nordliga regionernas lönsamhetsproblem. Åkrarna täcks av snö under april månad oavsett om gårdens areal är 30 eller 200 hektar. I morse var det fortfarande nästan tio minusgrader i min hembygd.
Den logik som hektarstöden grundar sig på är mycket svårförklarlig för bönderna i Norra Finland. Varför skall de som får de bästa skördarna få många gånger större bidrag än de vars skördar på grund av naturförhållanden förblir mindre? Förhoppningsvis blir det härvidlag en ändring i den riktning som parlamentet redan godkänt, dvs. att man minskar nivåskillnaderna i hektarstöden.

Lage
Herr ordförande! Tout est bien qui finit bien, säger fransmännen vist. Vi har relativt väl kommit till slutet av en lång vandring. Resultaten är inte perfekta men, trots den otillräckliga budgeten och den blygsamma reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och orättvisorna och obalansen som bibehålls, har vi i alla fall undvikit en allvarlig kris i Europeiska unionen, och vi kan säga att Europeiska unionen de närmaste åren förtroendefullt och stabilt kommer att gå framåt.
Denna process slutade väl, den fick en lycklig epilog för sammanhållningsländerna och för de fattigaste regionerna dit faktiskt strukturstöden från och med nu koncentreras. Det slutade väl, jag kan inte låta bli att säga det, för mitt land, som kommer att få ett årsgenomsnitt, som strukturstöd, något högre än årsgenomsnittet för perioden 1994 till 1999. Portugal och sammanhållningsländerna får alltså förutsättningar att utvecklas, moderniseras och harmoniseras med det europeiska genomsnittet, vilket är vad som huvudsakligen händer i mitt land.
Därför säger vi ja till budgetplanen, till det interinstitutionella avtalet och till strukturpolitiken. Vi vill ge ett ord och en gratulation till rådet, till det tyska ordförandeskapet för det arbete det har utfört, mot den skepticism som omgav detta ordförandeskap. Kommissionär Wulf-Mathies, genom att parafrasera en ledamot som föregick mig kan jag säga er att om ni var kandidat till Europaparlamentet i Portugal skulle ni få många röster.

Ordföranden
Herr Lage! Jag måste säga att ni har skapat ett problem för oss, för om varje talare fördubblar sin talartid, kommer vi inte att bli klara förrän klockan fyra i morgon bitti.
Jag har all förståelse för de kolleger som - beklagligt nog - bara har fått en minut för sina inlägg, men sådana är reglerna för dessa debatter.
Jag kan sitta kvar, för det måste jag, men parlamentets tjänstemän kan inte sitta kvar till klockan fyra på morgonen. Jag vill be er att inte överskrida er talartid. Jag förstår... vad hinner ni säga på en minut? Men det är inte mitt fel. Begär litet mer tid av de politiska grupperna. I kväll är ett rekord: 30 talare med en minuts talartid! Hur skall jag kunna stoppa dem? Det här är svårt för mig. Men å andra sidan, om denna minut blir två, blir vi kvar här till klockan tre på morgonen.

Fraga Estévez
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga att fiskeriutskottets främsta förtjänst för ett år sedan bestod i att lägga fram förslaget till Agenda 2000, att snabbt analysera de allvarliga fel som finns i förslaget om strukturpolitiken för fisket och genast utarbeta en strategi som på allvar kunde försvaras av alla föredraganden av yttranden, liksom givetvis av betänkandets föredragande Arias Cañete, .
Dessutom måste jag säga att denna strategi beslutades enhälligt i vårt utskott genom tre offentliga utfrågningar, såväl med alla företrädare för fiskerisektorn, som med alla nationella fiskeriförvaltningar. Detta gav upphov till ett seriöst betänkande, Arias Cañetes utmärkta betänkande, vilket har legat till grund för förhandlingarna med rådet. Jag anser att detta betänkande har lett till en utmärkt kompromiss, till vilken jag gratulerar, och framför allt är jag tacksam över det fruktbara samarbetet mellan parlamentet och rådet. Jag inkluderar alla tjänstemän som har hjälpt oss att nå fram till en kompromiss med de tre grundsträvanden som parlamentet hade: att förfoga över ett övergripande rättsligt instrument; ett gemensamt finansiellt instrument, fonden för fiskets utveckling, och dessutom få med de finansiella strukturåtgärderna i grundförordningen.
Jag tycker att detta har varit en av parlamentets största framgångar, men vi får inte av den anledningen glömma att beträffande tillämpningsförordningen - och detta är andra delen av Ariasbetänkandet - måste vi fortfarande garantera en fortsättning av vissa åtgärder, en fortsättning utan vilken strukturpolitiken för fisket, enligt min åsikt, förlorar en stor del av sin mening. Exempelvis fortsatta åtgärder för att bibehålla en modern, säker och konkurrenskraftig flotta, eller de åtgärder som har visat sig vara mycket effektiva instrument för fiskeripolitiken, som de blandade företagen med tredje land, vilka kommissionens förslag tömmer på innehåll, när de kan vara en utmärkt samarbetsform med tredje land, vilket säkert kommer att visa sig i framtiden vad gäller Marocko.
Dessa krav tas mycket bra upp i Arias Cañetes betänkande som med detta, hans sista arbete för Europaparlamentet, överlämnar ett av de bästa och mest kompletta fiskeridokument som vi har haft möjlighet att behandla. Därför yrkar jag på en röst för detta betänkande.

Lindqvist
Herr ordförande! Jag skall tala litet om utvecklingen i norra Sverige, som jag också själv kommer ifrån. Det finns mycket allvarligt att säga om utvecklingen i norra delen av Sverige. Att situationen är allvarlig beror bland annat på att stora delar av den statliga sektorn, men också den privata, läggs ned eller försämras i denna del av Sverige. I två tredjedelar av landets kommuner minskar befolkningen sedan flera år tillbaka. Då skall man veta att det är utifrån ett läge där man har en befolkningssituation på ungefär tre, fyra personer per kvadratkilometer, alltså redan en mycket låg befolkningstäthet. Många av jobben i inlandet försvinner, och kommunernas ekonomi är väldigt ansträngd. Regionalpolitiken fungerar helt enkelt inte riktigt bra - man kan till och med säga att den fungerar dåligt.
När Sverige förhandlade om medlemskap i EU fick vi ett särskilt målområde, mål 6, för att stödja just Norrlands inland. Det skall nu läggas in i mål 1. På samma sätt skall man lägga in mål 5b, som handlar om stöd till landsbygd och skärgård, i mål 2. Vi hoppas nu att dessa målområden skall utvecklas positivt inom de nya målområdena 1 och 2, så att inte redan mycket ansträngda områden i norra Sverige och norra Europa skall drabbas ännu mer av avfolkning och utflyttning än vad som är fallet i dag. Det hoppas vi ingår i kraven på att de nya områdena i mål 1 och mål 2 skall få den del av de samlade resurserna som är nödvändig för en positiv utveckling i norra delen av Sverige.

Malone
Irland har Europaparlamentet att tacka för att det har säkrat extra medel till stadsområden i kris. Beslutet är särskilt viktigt för Dublin. Det kan inte upprepas ofta nog: det finns i denna annars mycket framgångsrik stad fickor som är enormt eftersatta. Urban-initiativet kommer att göra det möjligt att starta projekt i dessa områden som skall angripa de djupt rotade problemen med långtidsarbetslöshet och stadsförfall.
Rådet, inbegripet den irländska regeringen, misslyckades faktiskt med att återställa detta projekt. Men vi här i parlamentet fick det återställt. Vi lyckades med det. Detta bevisar återigen hur betydelsefullt parlamentet är för vanliga människor.
Det här är mitt avskedstal, herr ordförande! Jag vill tacka er och alla ledamöter och säga att det har varit ett nöje att arbeta här i parlamentet under de senaste fem åren. Mina kolleger har talat om slutet; slutet är nära. Jag hoppas att jag kommer att komma tillbaka. Vi har demokrati på Irland, en lustig slags demokrati: den bestämmer vem som skall bli vald och vem som inte skall bli vald. Vi har inte ett system med listor. Kommissionär Flynn bör uppskatta det. Jag vill att mina tack till den avgående kommissionen förs till protokollet, för under alla heta debatter som vi har haft, är det ingen som har stannat upp och tackat de ledamöter i kommissionen som har arbetat mycket hårt för människorna i Europa, de människor som vi alla här har försökt att företräda. Vi har en mycket god uppsättning hårt arbetande kommissionärer här i kväll.

Oostlander
Herr ordförande! Om vi ser i vilket skede av behandlingen av utvidgningen vi just nu befinner oss, så kan vi tydligt konstatera att parlamentets insikter haft ett stort inflytande. Politikens överhöghet över ekonomin, även när det gäller det sätt som vi har formulerat och genomfört vår strategi med avseende på kandidatländerna. Det är glädjande att gemenskapsstödet inför anslutningen i första hand är inriktat på en förstärkning av de berörda ländernas förvaltnings- och institutionskapacitet, inbegripet den sociala dialogen. Även det är en viktig punkt för samhället i dessa stater. Demokrati och rättsstat är grundstenarna i Europeiska unionen. De är hjärtat i den och omfattar mycket mer än bara en aquis . Den som vill ha den rättsstaten får vara med, annars får de inte det. Den tydliga hållningen har haft en viktig och bra funktion. I Slovakien, i Rumänien och i de baltiska staterna har man tagit till sig mycket även om det ofta inte är lätt att omsätta politiska kriterier i verkligheten. Ett bra exempel på det är till exempel situationen för de rysktalande minoriteterna i Estland och Lettland.
Decentralisering som målsättning hör till de politiska och administrativa kriterierna och det måste alltså EU hålla sig till. Jag välkomnar alltså att det i betänkandena ges tydliga hänvisningar till det. I möjligaste mån måste befogenheterna för förvaltning överföras till kandidatländernas regeringar som förresten redan är engagerade genom samfinansieringen. Det är bra att Europeiska unionen i det här sammanhanget håller fast vid prioriteterna i Phare och det som en egen strategi. Till det hör även strävandet mot kandidatländernas deltagande i den europeiska politiska union som blir allt tydligare genom att politiska kriterier ställs upp. Kandidatländerna, herr ordförande, är inbördes mycket olika. Därför måste de allmänna riktlinjerna och flerårsprogrammen utarbetas per land och per sektor. I det avseendet är det de egna meriterna som måste räknas. Det är ju inte rättvist att ställa extra krav på kandidatländer på grundval av våra egna nationella intressen. Jag hänvisar till exempel till morgonens resolution om kärnkraftverket i Temelin i Tjeckien. Kärnsäkerhet är viktigt men i anslutningsprocessen kan vi inte framtvinga en stängning av kärnkraftverk eller utöva påtryckningar mot länder hur som helst. Anslutningsvillkoren får inte användas för att reglera bilaterala räkningar.

Howitt
Herr ordförande! Efter två års förhandlingar om sju års europeiskt regionalstöd är det klart att det finns områden där vi skulle ha velat gå längre: tydligare åtaganden, partnerskapet av lokala och regionala myndigheter, även ytterligare garantier att betalningar till dem som levererar projekt skall ske i tid, en specificerad summa för socialt riskkapital, som de små, frivilliga organisationerna kan dra nytta av. Trots det, våra avsikter är tydliga. Jag vill särskilt betona två av parlamentets landvinningar.
För det första, vi har inte bara säkerställt att man för första gången direkt tar itu med fattigdom och vanskötsel i städerna, utan vi har också mot alla förväntningar bibehållit ett gemenskapsinitiativ för städerna, som riktar in sig på små och medelstora städer, vilka för närvarande erhåller mindre än 10 procent av medlen.
För det andra, samtidigt som vi behåller stödet till 5 procent av befolkningen i fattiga landsbygdsområden, har vi också lyckats omdirigera en del stöd från den gemensamma jordbrukspolitiken, från budgetrubrik 1, icke-jordbruk, och budgetrubrik 2, utveckling av landsbygden.
Den region som jag själv kommer ifrån, Essex, har 18 stadsdistrikt bland de 25 procent mest eftersatta i UK. I Cambridgeshire Fens, som har deltagit i £50 miljoners 5b-programmet i East Anglia, men där 73 procent av byarna saknar mataffär, 74 procent saknar daglig bussförbindelse och där det inte finns en enda bank, inger dessa beslut hopp. Men för Europa som helhet garanterar det att de behov som finns i fickor av svår fattigdom och utslagning kan åtgärdas parallellt med att hjälp ges till större regioner som lider av industriell nedgång. Det är en överenskommelse som vi kan välkomna.

Berend
Herr ordförande, kära kommissionsledamöter, kära kolleger! Med den här debatten står vi vid slutet av en lång diskussions- och beslutsprocess om reformen av struktur- och regionalpolitiken. Man kan förhålla sig olika i bedömningen av de enskilda punkterna, men en sak borde man göra klart från början: Att vi har hållit den här tidsplanen är ett enormt plus, så att denna översyn av strukturfonderna, i jämförelse med den som ägde rum 1994, kan starta i rätt tid och att vi inte åter hamnar i det dilemma vi hade för fem år sedan.
Min grupp har från allra första början uttalat sig för en reform av struktur- och regionalstödet som koncentrerar de tillgängliga ekonomiska medlen till de regioner som har det största utvecklingsbehovet, men som samtidigt också tilldelar medlemsstaterna ett större mått eget ansvar, framför allt där hela regioner faller utanför EU: s strukturstöd.
Vi välkomnar att de nya mål 1-områdena får 70 procent av medlen. Därmed är nu faktiskt ett riktat stöd möjligt. Vi beklagar dock att det inte lyckades att införa ett särskilt mål " landsbygden" , vilket vi hela tiden har uttalat oss för. Vi beklagar också att vad gäller de nationella möjligheterna till medverkan överlämnas inte urvalet av mål 2-områden utom de hårda kriterierna till medlemsstaterna, utan begränsas i likhet med tidigare genom kriterier och genom ett godkännandeförbehåll från kommissionens sida.
Vi har alltid pläderat för att man skall genomföra en strikt användning av kriteriet för en regional bruttonationalinkomst per capita på mindre än 75 procent av gemenskapsgenomsnittet för urvalet av framtida mål 1-områden. I grund och botten har detta lyckats, även om det då och då fanns en risk för att flexibilitet skulle förespråkas i denna fråga. Vad gäller Sammanhållningsfonden har min grupp olika åsikter. En del - framför allt kolleger från de sydeuropeiska länderna - förespråkar kommissionens och rådets förslag om att Sammanhållningsfonden skall få fortsätta i sin nuvarande form. En annan del anser att för de länder som deltar i den monetära unionen har Sammanhållningsfonden uppnått sitt mål och på ett avgörande sätt bidragit till den nominella konvergensen. Det finns således ingen anledning till att den nuvarande formen skall bestå.
Naturligtvis kan inte alla drömmar gå i uppfyllelse. En del önskningar kvarstår. Dock är kompromissen i sin helhet ett steg i rätt riktning för nästa planeringsperiod.

Elles
Herr ordförande! De senaste veckorna har varit framgångsrika för Europaparlamentet vad beträffar våra befogenheter enligt Amsterdamfördraget, frågan om ansvarsfrihet för att ha bättre kontroll över kommissionens skötsel och sist, men inte minst, vårt beslut i dag i omröstningen att skjuta upp stadgan, för att undvika att vi tvingas på någon överenskommelse som rådet har utarbetat. Men hur är det i fråga om budgetplanen?
Det har gjorts stora framsteg, och jag vill tacka det tyska ordförandeskapet för vad det har gjort för att förbättra budgetplanen visavi toppmötet i Berlin. Vi har gjort betydande framsteg, inte minst vad gäller klassificeringen och det sätt på vilket vi nu kan ha förlikning på alla områden i budgeten. Men för mig, och för många i min grupp, finns det fortfarande kvar brister i budgetplanen i dess nuvarande form.
Den första gäller strängheten - inte i utgiftsområdena 1 och 2, men i utgiftsområdena 3, 4 och 5, där det finns tvetydigheter i några uttalanden, i några formuleringar, som behöver förtydligas.
För det andra, vad beträffar flexibiliteten har vi verkligen ställt upp för en sträng budgetplan, men när vi ser att det finns ett mycket litet utrymme för flexibilitet, när en del av den redan har uppslukats av Urban-initiativet i utgiftsområde 2 och när vi inte har några möjligheter att använda de befogenheter parlamentet borde ha enligt artikel 203, anser jag att kraven på budgetdisciplin har gått längre än vad som är lämpligt för de kommande åren.
Till sist, i samband med denna fråga, finns det inte någon allmän revideringsklausul i denna budgetplan, vilken skall gälla för de närmaste sju åren utan att något datum fastställts för revidering, och följaktligen utan att det finns någon möjlighet för detta parlament eller den nya kommissionen att gemensamt revidera denna vid ett visst datum, oavsett om det sker en utvidgning eller inte.
Sist, men inte minst, finns det ett problem som just har dykt upp. Det beror på vår egen ordförande. Herr ordförande! Jag skulle vara tacksam om ni kunde undersöka detta, för vår ordförande tycks ta större hänsyn till influenser utifrån än till de parlamentariska rättigheterna, för han hävdar att omröstningen om budgetplanen skall ske med enkel majoritet, i stället för med kvalificerad majoritet, trots att ordföranden i budgetutskottet faktiskt har sagt att den skall ske med kvalificerad majoritet. Jag skulle uppskatta om detta kunde redas ut i morgon, för annars kommer det att bli en häftig reaktion här i kammaren mot något som ordföranden uppenbarligen kommer att tvinga på dem.
Avslutningsvis, kan jag beträffande parlamentet självt säga att jag tror att vi riskerar att få klara oss utan en ökad flexibilitet och att få leva med denna - vad jag skulle vilja kalla - byråkratiska dröm om att kunna göra av med pengar utan en effektiv parlamentarisk kontroll under en lång tid framåt. Vi bör fortsätta att förhandla och nå en bra uppgörelse med rådet så snabbt som möjligt, kanske tidigt i höst, parallellt med överenskommelserna om stadgan. Därigenom kommer vi att säkerställa att parlamentets rättigheter bevaras, och ändå ha en god kontinuitet i budgetförfarandet.

Izquierdo Collado
Herr ordförande! Med detta avtal kommer den spanska landsbygden att förlora 100 miljarder pesetas per år och jordbruksinkomsterna kommer att drabbas av en nedgång på fem procent. Småbrukarnas intressen skadas, vilka kommer att konkurrera med de stora multinationella företagen i en klart ojämlik situation; intäkterna från grödorna kommer att gå ner med 40 miljarder pesetas, av vilka 23 miljarder gäller spannmål.
Loyola de Palacio dolde att 550 000 tons ökning av mjölkkvoten inte har rätt till bidrag och vad gäller nötkött kompenseras inte den överenskomna prissänkningen på 20 procent genom ökningen, vilket leder till en minskning av intäkterna i denna sektor med 30 miljarder pesetas.
Herr ordförande! För den spanska landsbygden är detta ett dåligt avtal för Europa och ett dåligt avtal för Spanien och i konsekvens med detta kommer vi att rösta emot.

Schierhuber
Herr ordförande! Mina ärade damer och herrar kommissionärer, ärade kolleger! Vi har ägnat oss åt Agenda 2000 i månader och det har, som jag ser det, krävt en stor insats från alla inblandade. Jag skulle därför först och främst vilja tacka alla från parlamentet, kommissionen och rådet så hjärtligt för det arbete som har utförts. Man har varit tvungen att genomföra otaliga förhandlingsrundor för att kunna uppnå en godtagbar kompromiss. Parlamentet kunde upprätthålla sitt aktiva medverkande och inflytande i diskussionen ända till slutet.
Vi har alltid bekänt oss till en vidareutveckling av den gemensamma jordbrukspolitiken och landsbygdspolitiken. Marken har beretts för det framtida utformandet av den europeiska jordbrukspolitiken på ett genomgripande sätt. Jag skulle vilja hänvisa till utbyggnaden av landsbygdspolitiken som jordbrukspolitikens andra pelare.
En rad viktiga åtgärder på miljöområdet kan därigenom föras vidare. Böndernas miljöåtgärder kan säkras på lång sikt, och vidare stöd till bönder i bergsområden och mindre gynnade områden kan ges. Jag välkomnar de enskilda medlemsstaternas möjlighet att vara med om utformandet. Sänkningen av interventionspriserna för nötkött och spannmål kunde visserligen inte förhindras, dock är det Europaparlamentets förtjänst att minskningen inte gjordes i den utsträckning som kommissionen ursprungligen föreslog.
Jag beklagar att man inte kunde komma överens om reformer inom mjölksektorn. Mjölkkvotregleringens fortlevnad är för mig av avgörande betydelse, även efter år 2008, och det återigen med tanke på stödet till mindre gynnade områden.
Vad gäller det horisontella området kan jag aldrig rösta för en degressionsmodell för direktbetalningar. I grund och botten skulle jag vilja säga att den kompromiss som redan har utarbetats av kommissionen, rådet och parlamentet medförde godtagbara resultat för mig. Genom slutomröstningen, vilken parlamentet fortfarande har framför sig, torde resultatet emellertid inte i något fall äventyras. Det åligger nu de enskilda medlemsstaterna att på bästa möjliga sätt utnyttja det nationella spelrummet, och det finns en rad möjligheter att särskilt gå in på nationella egenheter. De skall också kunna genomföras för våra bönders väl och ve, och därmed också för att skapa och stärka fler arbetsplatser på landsbygden.
Europas bönder, och därmed vårt europeiska kulturlandskap, får inte falla offer för marknaden, utan vi kräver rättvisa villkor för det europeiska jordbruket, även vid de framtida WTO-förhandlingarna.

Gillis
Även jag skulle vilja tacka kommissionen, de närvarande kommissionärerna och alla andra som har lagt ned så mycket arbete under den tid som jag har varit här i parlamentet.
Min grupp, PPE-gruppen, kan bara konstatera resultatet från toppmötet i Berlin, och även om det innebär en betydande förbättring av kommissionens ursprungliga förslag, räcker det inte för att tillfredsställa producenternas behov.
Det löfte om full kompensation för sänkta priser som gavs 1992 har inte respekterats i besluten för Agenda 2000, och samtidigt som jordbrukarna ser priserna sjunka, fortsätter kostnaderna för den gemensamma jordbrukspolitiken att stiga. Och vad som är viktigast av allt: konsumenterna fortsätter att betala mer och mer för sin mat.
Jag är fullt medveten om den absoluta nödvändigheten av att bereda vägen för en utvidgning av unionen österut och av att säkerställa tillfredsställande resultat i den kommande WTO-rundan. Det är dock inte godtagbart att så många jordbrukare inte ges något annat alternativ än att dra sig tillbaka från jordbruket på grund av att det är omöjligt för dem att få ihop en skälig inkomst. Avfolkningen av landsbygden är omfattande, trots alla åtgärder för landsbygdsutveckling. Som jag har sagt vid upprepade tillfällen: utan jordbruket som kärnverksamhet, är det omöjligt att lyckas med större delen av projekten för landsbygdsutveckling, för de klarar sig inte själva.
Jag inser att det är svårt för kolleger från andra medlemsstater att förstå hur lågt jordbrukarnas inkomster har sjunkit i mitt eget land, Irland, huvudsakligen beroende på det faktum att Irland är mycket beroende av exportmarknaderna, både inom EU och i tredje land. 90 procent av vår totala köttproduktion och 80 procent av vår mjölkproduktion går på export. BSE-krisen i UK har nästan slagit våra exportmarknader i spillror. Och samtidigt som konsumtionen snabbt minskar och andra länder förlitar sig på sin egen produktion i stället för på import, bidrar den ryska ekonomins kollaps ytterligare till att försvaga en redan bräcklig marknad.
Förslagen om jordbruksreform utgör inte en långsiktig lösning, även om de innebär en förbättring jämfört med kommissionens ursprungliga förslag. Om vi menar allvar med att vilja skydda jordbruket av europeiska modell, med dess regleringar och extra kostnader, och om vi menar allvar med att vilja behålla en levande landsbygd, måste vi återgå till priser som grundas på, eller står i relation till, produktionskostnaderna. Vill vi ha vibrerande, levande, väl underhållen landsbygd, eller vill vi ha en gigantisk nationalpark utan människor - och då särskilt utan unga människor? Jag tror att det är i den riktningen Agenda 2000-förslagen kommer att föra oss, om vi inte omedelbart får ändringar till stånd.

Glase
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag skulle vilja föra ut er på ett annat viktigt område, bort från jordbruket, till socialpolitiken. Vid den första behandlingen av Europeiska socialfonden kunde jag med uppskattning konstatera att vi kommer att få en programmässig inriktning av fonden, vilket kommer att få en stor effekt på de berörda målen och områdena. Nästan alla våra ändringsförslag antogs av föredraganden. ESF förblir i grund och botten arbetsmarknadspolitiskt inriktat. PPE lade särskild vikt vid detta. Stöd från ESF är bara vettigt om projekten blir hållbara och faktiskt också når målgrupperna. PPE godtar den gemensamma ståndpunkten om ESF.
Vi önskar oss ett raskt och smidigt införande av det nya ESF nästa år, utan att tid går förlorad och med tillförlitlig planeringssäkerhet för projektbärarna och medlemsstaterna. Av denna anledning avvisar vi en tredje behandling och röstar emot samtliga ändringsförslag som skulle kunna leda till detta. Som skuggföredragande kan jag uttala mig för de ändringsförslag som uppstått som kompromisser i rådsförhandlingarna, om rådet och kommissionen bekräftar att dessa ändringar verkligen kommer att antas och att därmed inte faran för en tredje behandling uppstår.
Våra medborgare förväntar sig att vi stöder utvecklingen i deras regioner, och det på ett snabbt, praktiskt och obyråkratiskt sätt. Vi ger de berörda medlemsländerna en fond som de inte skall belasta och tynga ned med ytterligare regler, utan i ordets sannaste bemärkelse kan sätta in på ett målinriktat sätt.

Langen
Herr ordförande! Vi hoppar i den här debatten. Det är egentligen inte lämpligt, men jag hoppar nu vidare, nämligen till frågan om organisationen av marknaden för vin. I det stora paket i Agenda 2000 som är den " jordbrukspolitiska delen" finns det mycket att kritisera. Det har vi hört. På ett område måste man lovorda kommissionen - det tog lång tid för Fischler att lägga fram ett så bra utkast. Ni vägrade ju länge att dra tillbaka det gamla utkastet - ordförandeskapet, Funke, och även kollegerna i parlamentet. Vi har gemensamt fått till en förnuftig reform av organisationen av marknaden för vin, och jag tror att efter en sådan debatt skall man inte bara kritisera, utan även lovorda. Det är tråkigt att vi måste tillbringa det sista nattliga sammanträdet i denna mandatperiod utan vin. Funke var ju med när före detta förbundskansler Kohl på den tyska vinodlardagen myntade uttrycket: Det måste drickas mer. Ett citat från förr i tiden!
Jag skulle emellertid vilja komma tillbaka till saken. Vi har i denna reform av marknaden för vin drivit igenom parlamentets krav, och jag kan bara återigen betona att det vore bra om parlamentet i framtiden kunde få medbeslutande, för kohandeln, den behärskar vi lika bra som rådet. Det som har kommit fram i organisationen av marknaden för vin är i vilket fall som helst lovvärt. Det är rättelser av destillationsdirektiven, av nyplanteringsrättigheterna. Medlemsstaternas egenansvar stärks. Det blir möjligt med europavida branchsammanslutningar. Reformen omfattar EU-finansierade program för omstrukturering och sortomställning, för modernisering av produktionsteknikerna. Rådets befogenheter bibehålls. Vi vill ju inte ge kommissionen för mycket befogenheter, till exempel vad gäller märkningsdirektiv och vid vinodling. Här handlar det alltså om att bibehålla de traditionella odlingsmetoderna i Europa. Fischler har också insett detta och stött detta energiskt. Vi är alltså nöjda med denna reform, och jag tror att det var en stortartad prestation från parlamentets sida att det här blev en omfattande samstämmighet om organisationen av marknaden för vin.
Bara den som känner till striden under de senaste fem åren i detta parlament om frågan om organisationen av marknaden för vin kan bedöma hur stort framsteget har varit. Jag skulle vilja tacka er alla, och jag hoppas att vi nästa mandatperiod, om inte redan i kväll, kommer att få tillfälle att skåla för denna framgång med ett glas vin.

Otila
Herr ordförande! Regionalpolitiken är viktig för Europeiska unionens rättvisa utveckling. Unionens strukturpolitik spelar en viktig roll som ett komplement till det nationella utvecklingsarbetet. Lika viktigt som det hur pass mycket unionen har råd att ge bidrag är också det på vilket sätt bidraget används. I sista hand är det medlemsländerna som har ansvaret för att verksamheten är vettig. En regionalpolitik som administreras med hjälp av en klar princip ökar också allmänhetens förtroende för unionens verksamhet och för resultat som är möjliga att uppnå.
EU: s strukturpolitiska resurser måste målmedvetet inriktas på att främja investeringar som stöder uppkomsten av riktiga arbetstillfällen. Utgångspunkten måste vara att trygga förutsättningar för sysselsättning och välstånd inom olika delar av kontinenten. Den regionala utvecklingspolitiken måste vara helhetsbetonad, uppmuntrande och den måste främja företagsamhet.
Den slutgiltiga utformningen av Agenda 2000 är en bra europeisk kompromiss. Att man kunde åstadkomma ett förhandlingsresultat i en situation där kommissionen redan hade avgått är ett bevis på unionens handlingskraft. Unionen kan gratulera sig själv till reformpaketets genomförande.

Costa Neves
Herr ordförande, kommissionärer, kära kolleger! Såsom alla kompromisser har även den i Berlin sina för- och nackdelar. Låt oss lämna de många positiva aspekterna åt sidan. Jag tycker att det alltid är möjligt att mildra negativa effekter och vill framhålla tre: reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilken jag förknippar med det vaga uttrycket i beteckningen " landsbygdens utveckling" , de som gynnas och missgynnas kommer i slutändan att fortsatt vara de vanliga; minskningen av det offentliga deltagandet i privata inkomstskapande projekt som då detta skadar företagen också skadar sysselsättningen; koncentrationen av belopp för den kommande gemenskapsramen under de första åren, vilken hör ihop med de saldon som kommer därifrån, kommer att skapa komplexa användningsvillkor för strukturfonderna och med vetskapen om att de går förlorade om de inte används.
Till dessa allmänna aspekter vill jag lägga en annan som är viktig för mig, den gäller avsaknaden av ett praktiskt erkännande av de ytterst avlägsna regionerna. Efter åratals arbete för att få med dem i Amsterdamfördraget tycker jag att det känns bittert att de inte omnämns i Agenda 2000.

Peijs
Herr ordförande! Man kan säga att det är på sluttampen som vi reformerar strukturfonderna. Det här kan väl, om något, kallas för sluttampen, kvart i elva på kvällen med parlamentet fortfarande i full gång och till och med rådet närvarande. Mina gratulationer till det, herr rådsordförande, jag har aldrig tidigare sett rådet vara närvarande i parlamentet klockan kvart i elva. Mina gratulationer till det, det är väl värt att upprepas.
Herr ordförande! Vi har nu i över ett år varit sysselsatta med reformen av strukturfonderna för nästa period. Nu är det verkligen hög tid att ge vår slutgiltiga välsignelse och endast då kan projekten inledas i tid och jag är verkligen emot varje uppskjutande. Därför är jag glad att rådet och parlamentet, enligt vad jag hört i dag, är eniga om ett antal ändringsförslag för den europeiska socialfonden som annars hotades av en icke-godtagbar fördröjning.
Herr ordförande! I november yrkade jag för att gemenskapsinitiativet Urban skulle fortsätta eftersom även de små och medelstora företagen utanför målområdena, de områden som är svaga, sorgliga och tragiska, har problem. Dessutom har jag yrkat för ett nytt gemenskapsinitiativ som på ett flexibelt sätt skulle kunna användas för oväntade, allvarliga ekonomiska kriser. Jag tror att vi under den tid vi lever i euroland behöver något som kan jämföras med Förenta staterna.
Parlamentet stödde båda initiativen. Rådet däremot ville bara ha tre, och vi hade redan tre. De här två var alltså för mycket. På grund av fördragsändringen vid toppmötet i Amsterdam var det dock tvunget att det togs hänsyn till parlamentets önskemål, och vi är därför glada att vi kommit fram till en kompromiss. Urban och Restruct har sammanfogats till det nya Urban. Europeiska regionalfonden skall nu bidra till lösningen av ekonomiska och sociala problem i krisdrabbade städer och stadsdelar med sikte på en hållbar utveckling. Det är jag glad för och det skulle vara bra om kommissionen nu kunde hitta litet mer pengar någonstans för att ägna åt det här initiativet. Jag har redan hört den nya fördelningen, fru kommissionär, och jag är tacksam för att även de nyskapande åtgärderna fått litet mer utrymme.
Herr ordförande! Kanske får jag ge kommissionären en kommentar till. Som föredragande för ansvarsfriheten år 1997 för fonderna skulle jag vilja peka på ett problem om att till exempel ett land som Nederländerna alltid får dåliga betyg i revisionsrättens rapporter eftersom man där har ett mer exakt redovisningssystem än i alla andra länder. Skulle ni inte vilja ta en titt på dessa system så att det inte alltid ges en så negativ bild i nyheterna?

Fabra Vallés
Herr ordförande! Under fem år har jag i budgetutskottet fått höra och lära mig att den enda möjligheten att åstadkomma en bra budget, och utnyttja alla dess möjligheter består i att uppnå ett interinstitutionellt avtal som garanterar budgetplanen under sju år.
I dag har vi här hört några förslag om att säga nej till det interinstitutionella avtalet och därigenom alltså stå utan budgetplan.
Herr ordförande! Jag anser att budgetnedskärningen i Berlin, om vi också tar hänsyn till den senaste förhandlingen och den flexibilitet som rådet godtog, inte är skäl till att allvarligt äventyra strukturfonderna eller Sammanhållningsfonden. Utan avtal mellan kommissionen och parlamentet är jag rädd att det enda vi åstadkommer är att främja Europaskepticismen.

Langenhagen
Herr ordförande! Den europeiska fiskerisektorn befinner sig i en svår situation, och den framtida strukturpolitiken tar i stor utsträckning hänsyn till detta. Detta medgivande gör jag gärna i dag, minister Funke, men fisket är en relativt svag gren av det europeiska näringslivet och behöver särbehandling, i synnerhet som det vanligtvis inte finns några alternativa arbetsplatser i de områden som är beroende av fisket. Inte heller vårt ursprungliga krav på ett eget mål 4 " landsbygden" , med separat registrering av områden som är beroende av fisket, kunde drivas igenom.
Hädanefter kommer alltså samma åtgärder i de olika målområdena att stödjas ur olika potter, varvid mål 1-områden entydigt kommer att framstå i bättre dager. På grund av detta hotar företag i de nya mål 2-områdena att flytta till mål 1-områdena, bara för att det där finns bättre stödvillkor för dem. Hemma hos mig i Cuxhaven-Bremerhaven svävar detta Damoklessvärd, och en sådan konkurrenssnedvridning får inte blir resultatet av den europeiska strukturpolitiken. Herr Funke och fru Wulf-Mathies, jag tror att det här finns något viktigt att göra.
Slutligen, skulle jag vilja tacka alla som hjälpt till så att vi fortsättningsvis får behålla ett självständigt fiskeriutskott i Europaparlamentet. Jag gläder mig också därför åt den nya mandatperioden.

Günther
Herr ordförande, mina damer och herrar kommissionärer, herr rådsordförande! Jag skulle kort vilja återkomma till kollega Barón Crespos betänkande och konstatera att vi förbereder oss på en utvidgning som utmärks av att en rad läder står framför vår dörr, vilka vi inte ansåg det vara möjligt för tio år sedan. Diktaturer har alltid fått förtur vid ett inträde till Europeiska unionen, om de kunnat förändra sin regering till att bli demokratier och funnit vägen dit. Om det var så i det förflutna skall det också förbli så i framtiden.
Kollega Hatzidakis påpekade i sitt bidrag att vi, jämte Central- och Östeuropas övergångsländer, också har en ö i Medelhavet, och han talade om Cypern, som också tänker gå med. Jag skulle vilja få med den andra ön i Medelhavet i diskussionen, nämligen Malta. De båda öarna faller inte under de åtgärder som gäller för förberedelserna inför medlemskapet som gäller för de andra länderna, men detta land har i likhet med Cypern en geostrategisk betydelse. Det är en stabil demokrati och båda länderna har visserligen fått det fjärde finansprotokollet förlängt med ett år, men det finns inga strukturer för en föranslutningsetapp, och om man här tänker på en slags mini-Phare, då skulle jag vilja be kommissionen visa upp de perspektiv för dessa kandidater, under vilka de kan ta itu med sin pre-accession- etapp, för att de skall få lika stor planeringssäkerhet som de andra, för just vi från Europeiska unionens stora medlemsländer skall också känna ansvar för de små kandidaterna.

Schiedermeier
Herr ordförande, mina damer och herrar i kommissionen, herr rådsordförande! Agenda 2000 har diskuterats länge, och det har länge kämpats om den. Resultaten ligger framför oss i dag. Jag ser det på följande sätt: Vinnarna är medlemsstaterna i Sammanhållningsfonden, framför allt de tre som enligt vår åsikt faktiskt inte borde ha fått vara med längre, mål 1-områdena, som får en ännu högre medelstilldelning än tidigare i det nya mål 2, stadsområdena, fru kommissionär, som till och med dessutom får gemenskapsinitiativet Urban, och anslutningskandidaterna, hos vilka jag bara hoppas att det inte blir en marknadsekonomi, som kollega Schröder sade, utan en social marknadsekonomi.
Applåder
Förlorarna är med säkerhet landsbygdsområdena, och i synnerhet gränsregionerna mot tredje land. När jag tittar på kommissionären och de båda kommissionärerna där framme, då står det klart för mig varför man inte har tagit särskild hänsyn till gränsregionerna mot tredje land. De kommer inte från dessa områden.
Tillrop
Tre kilometer till gränsregionen har jag fått höra! Kriteriet " arbetslöshet" , fru kommissionär, det har vi stridit länge om, räknas fortfarande till 50 procent. Bara 50 procent är mjuka kriterier. Problemet med hela historien är att man visserligen kan ha få arbetslösa, men att infrastrukturen och de kvalificerade arbetsplatserna trots det är få, och att de unga, som är välutbildade, flyttar eller pendlar. Det kan inte vara allt. En viktigt punkt, som är negativ, och kommissionär Fischler pekade i dag själv på detta, är naturligtvis utgiftstaket för jordbruksutgifterna. Detta leder naturligtvis till att mindre pengar kommer att stå till förfogande i framtiden, framför allt i de områden där vi är i skriande behov av dem.
Jag vill inte dölja hur positivt det är att vi nu i de gamla mål 5b-områdena har ett säkerhetsnät, fru kommissionär, att vi har fått övergångsperioder, vilket inte var självklart, och att gemenskapsinitiativen Interreg och Leader är bättre utrustade än tidigare. Det måste man i rättvisans namn säga. Jag tror att vi också kommer att tjäna på Equal.
Detta var mitt sista tal i Europaparlamentet. Jag vill tacka för ert goda samarbete, och även tacka medarbetarna så hjärtligt, i synnerhet tolkarna, som säkert har haft problem med min bayerska dialekt då och då!
Applåder

Ordföranden
Herr Schiedemeier! Ni sätter mig i en svår sits. Det är min åsikt om er och om de andra kolleger som i kväll avslutar en serie mycket regelbundna framträdanden i denna sal, och vi bör ge dem de hyllningar som de är värda.
Hur som helst, det var ni som tog upp det, och jag anser att ordförandeskapet måste erkänna både er mycket regelbundna närvaro i denna sal och er insats som helhet, liksom andra kollegers insatser, för även de har rätt till samma hyllningar.

Cunha
Herr ordförande! Jag skall använda tio sekunder av min dyrbara tid till att gratulera de närvarande kommissionärerna och ordföranden, framför allt till deras stoiskhet i att befinna sig här tillsammans med oss vid denna tidpunkt på kvällen.
Vad gäller budgetplanen anser jag att det är viktigt att Europaparlamentet godkänner den ram som fastställdes i Berlin. Om inte detta sker kommer vi att skapa en enorm förvirring och instabilitet i förvaltningen av gemenskapspolitiken och vi kan komma att förvanska de viktiga möjligheterna i Agenda 2000.
Beträffande den gemensamma jordbrukspolitiken, vill jag understryka att slutdokumentet från Berlin var mycket bättre än det i Bryssel. Ändå hamnade detta avtal från Berlin mycket långt från Europaparlamentets ståndpunkter: den gemensamma jordbrukspolitiken balanserades inte på vederbörligt sätt för att uppnå jämlikhet och sammanhållning, de mindre gynnade och avlägsna regionerna fortsätter att hotas av avbefolkning och utbredning av ödemark, inga förutsättningar kommer att skapas för att tillämpa den europeiska jordbruksmodellen i praktiken och inga förutsättningar kommer att skapas för att Europeiska unionen skall kunna inta en offensiv linje i nästa förhandlingar inom Världshandelsorganisationen.
Vad gäller Portugal beklagar jag djupt att inga av de främsta särdragen i vårt land har beaktats. För det första, då effekterna av utvidgningen inte beaktades, fast det är bevisat att den portugisiska ekonomin är den mest känsliga för konkurrensen från de framtida medlemmarna. För det andra, därför att särdragen inom det portugisiska jordbruket inte erkändes och inte heller utökades de olika produktionskvoterna, där Portugal är det land i Europeiska unionen som uppvisar störst underskott, liksom inte kvoterna för bevattningsjordbruk ökades, vilka är nödvändiga eftersom bevattningen är grundläggande för att modernisera jordbruket i Portugal, det mest eftersatta jordbruket i Europeiska unionen.

Gallagher
Herr ordförande! Jag skall begränsa mig till Arias Cañetes betänkande om strukturåtgärder inom fiskerisektorn. Då man utarbetar strukturåtgärder för denna sektor för det nya årtusendet, borde den övergripande målsättningen vara att göra dem så enkla och sammanhängande som möjligt, för att säkerställa att de är tillräckligt flexibla för att svara mot de specifika regionala behov som kan finnas hos fiskerinäringen och hos områden som är beroende av fiskerinäringen eller där det finns betydande fiskesamhällen.
Kommissionens ursprungliga förslag om strukturåtgärder var - minst sagt - komplext, och delar av dem kunde sannerligen inte betraktas som sammanhängande. Till exempel, ett förslag som innebar att en åtgärd skulle finansieras av Fonden för fiskets utveckling (FFU) då det gällde regioner i mål 1och mål 2, men av garantisektionen inom Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket då det gällde andra regioner, skulle bara kunna uppmuntra till " bidragsjakt" , med fiskeföretag som flyttar runt inom gemenskapen, för att få tillgång till olika anslag. Om det någonsin har funnits ett recept för regionala förskjutning och diskriminering av traditionella, lokala industrier som sannolikt skulle leda till arbetslöshet inom fiskerisektorn, var det det här.
Motsägelser i kommissionens förslag angående omstruktureringen av flottan, som måste underställas det fleråriga utvecklingsprogrammet för fiskets bestämmelser, vilka kräver en nationell programplanering, jämfört med mål 2-regionerna, som skall följa en regional programplanering, skulle bara tjäna till förvirring i andra frågor. Den mindre fördelaktiga omdefinieringen av kustområden i mål 2 - från områden som är beroende av fisket - och i mål 1, som skulle utesluta områden i inlandet som har behov av strukturfonder för att stödja vattenbruk och bearbetning, måste motarbetas och ändras, då den är klart diskriminerande.
Jag välkomnar kommissionens beslut att återkalla sitt förslag om att fiskarna måste öka sitt tonnage med ytterligare 30 procent, som, om det hade levt vidare, inte kunde ha beskrivits som någonting annat än en strafflag, avsedd att hindra det brådskande behovet av att modernisera och förnya flottan. Beslutet att dra tillbaka detta förslag togs efter starka påtryckningar från parlamentets fiskeriutskott, vars enhällighet spelade en stor roll i återkallandet.
Jag skulle vilja ha med i protokollet att jag stöder visionen om en enda, sammanhängande strukturpolitik för unionens fiskerisektor. En sådan är nödvändig för att garantera att alla regioner med fiskesamhällen även fortsättningsvis får förbättrad tillgång till strukturfonderna för fisket, utan att några försök görs att minska på anslagen eller begränsa eller hindra tillgången genom ökad komplexitet.

Nicholson
Herr ordförande! Det råder ingen tvekan om att Agenda 2000 kommer att medföra kolossala förändringar för Europeiska unionen, oavsett om det är fråga om jordbruket eller regionalpolitiken. Då det gäller regionalpolitiken, måste jag erkänna att jag är oerhört besviken över att Nordirland inte behåller sin mål 1-status. Men jag vill hylla premiärministern och vice premiärministern i den nordirländska representantförsamlingen, för deras stöd till mig, liksom jag vill hylla rådet och kommissionen, eftersom jag tror att vi har nått en uppgörelse som vi kan leva med och som på lång sikt kommer att vara bra för Nordirland. Jag är nöjd med den. Det är en kompromiss - en kompromiss som är bra för min region. Men jag känner att det finns ett verkligt behov av att ändra inriktning, att flytta om och att tänka om, för att nå ett mål som vi inte har kunnat nå tidigare: det är att säkerställa att vi inte bara får valuta för pengarna, utan att vi också lämnar någonting positivt efter oss, när europeiska pengar har varit inblandade.
Då det gäller jordbruket, kommer förslagen inte att förbättra situationen för jordbrukana i mitt hemland. Jordbruket har en mycket svår tid för närvarande, inte bara i min egen region, utan i hela Europa. Låga inkomster är ett kolossalt problem. Men vi i Europa måste försvara principerna för familjejordbruket, och vi kan inte tillåta att övriga världen exporterar matprodukter till vårt område som inte uppfyller våra krav.
Detta är mitt sista bidrag till detta parlament, men jag hoppas att jag återkommer i ett framtida parlament. Jag vill tacka er, herr ordförande, parlamentets tjänsteenheter och kommissionärerna. Om jag har förstått saken rätt, kommer jag nu på fredag att ha det stora nöjet att välkomna kommissionär Kinnock till Nordirland. Och om jag har förstått det rätt, kommer jag att ha det stora nöjet att välkomna kommissionär Wulf-Mathies till Nordirland innan valperioden är över. Det är tråkigt att jag inte kommer att få tillfälle att välkomna kommissionär Fischler till Nordirland innan valet är över, men om han ändrar sig, är han mycket välkommen.
Det har varit ett stort nöje att vara ledamot, dock inte bara i detta parlament; jag har under de senaste tio åren kunnat beskåda det kolossala arbete som parlamentet uträttar. Och till er, herr ordförande, säger jag: Tack så mycket! Även om ni ibland har fått utstå kritik - vi får alla kritik, än sen! Ni har varit en god ordförande!

Ordföranden
Tack så mycket för era vänliga ord, herr Nicholson. Vi har nu nått slutet på denna maratondebatt om Agenda 2000. Fler än 80 ledamöter har talat, låt vara att inläggen har varit korta. Ni har min sympati. Trots att jag till och från har försökt vara hård på grund av tidsbristen, ligger vi ändå en och en halv timme efter tidsschemat, vilket innebär att vi kommer att hålla på till en bra bit efter midnatt. Jag skulle vilja tacka alla deltagare, först och främst rådsordföranden. En kollega påpekade tidigare att det är ganska ovanligt att en rådsordförande stannar kvar så sent för att lyssna på en uttröttande debatt. Det är kommissionärerna som brukar göra oss sällskap sent in på nätterna.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Villkor för utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A4-0169/99) av Aglietta för utskottet för institutionella frågor om förslaget till rådets beslut om närmare villkor för utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter (KOM(1998)0380 - C4-0501/98-98/0219(CNS)).
Föredraganden, Aglietta, kommer att ersättas av ordföranden för utskottet för institutionella frågor, De Giovanni.

De Giovanni
Herr ordförande! Såsom ni sade ersätter jag ledamot Aglietta som inte kunde vara med oss i kväll, och det första jag vill göra för att inleda mitt anförande om kommittéförfaranden är att tacka Adelaide Aglietta och uttrycka min erkänsla för hennes arbetes seriositet och vikt, ett kompetent, klipskt, skarpt och effektivt arbete, ett arbete som naturligtvis har haft stöd av hela sekretariatet hos utskottet för institutionella frågor, speciellt av Patrizia Prode, och kontinuerligt bistånd av Monica Frassoni. Varför vill jag påminna om detta? Av ett mycket enkelt skäl: kommittéförfaranden är ett helvete som vi alla vet. Det är ett problem som synbarligen är tekniskt, men i verkligheten är det ett djupt politiskt problem, eftersom det också är ett problem som gäller kontrollen av genomförandet, ansvaret för kontrollen av genomförandet.
Det har alltid varit ett svårt och allvarligt problem vilket Europaparlamentet ofta har betraktat med misstro, också därför att det inte alltid var klart vems ansvaret var och på vilket sätt någon form av kontroll och information skulle vara möjlig från Europaparlamentets sida. Jag måste säga att denna avsaknad av kontroll och information har blivit allt mindre godtagbar allt eftersom medbeslutandeförfarandet utvidgades. Enligt min mening måste man alltid ta hänsyn till detta intima samband som finns mellan medbestämmande och kommittéförfaranden och nu, efter Amsterdam, är det mer nödvändigt att kontrollen av genomförandet är levande, effektiv och reell ju mer medbestämmandemakten utsträcks. Det är av detta skäl som Europaparlamentet i vissa stunder har känt att det var nödvändigt att radikalisera sin ståndpunkt och till och med komma till en blockering av beslutsprocessen om finansiering av kommittéerna ur gemenskapens budget.
Jag måste påminna om, även därför att jag var tillsammans med Jean-Louis Bourlanges, som tog upp modus vivendi , att modus vivendi i vissa lägen till och med framstod som en intressant aspekt, den ledde faktiskt till framsteg, men i verkligheten har den tillämpats litet och tillämpats illa. Framför allt har den visat någonting som jag här vill bekräfta, det vill säga att kommittéförfarandena inte alls kan lösas genom att man helt enkelt ökar informationen, genom ett enkelt överlämnande av papper, av dokument från kommissionen. Även detta är viktigt, men det räcker inte! Nu är läget ett annat: vi har ett beslut från kommissionen och detta betänkande - härav dess vikt - innehåller Europaparlamentets åsikt, som kommer efter många månaders förhandlingar med kommissionen och med rådet. Efter dessa förhandlingar kan vi delvis betrakta oss som nöjda, men mycket delvis skulle jag säga, eftersom mycket återstår att göra.
Jag skulle alltså vilja klargöra vilka som är Europaparlamentets verkliga prioriteringar, i medvetande om - och jag skulle vilja vara mycket tydlig på den punkten - att man måste klargöra dessa prioriteringar mer och mer, eftersom risken för en interinstitutionell konflikt annars förblir levande.
Alltså, parlamentet har fyra prioriteter: den första gäller informationen, och på denna punkt har Europaparlamentet uppnått mycket, till och med nästan allt det har begärt. Naturligtvis kommer det att handla om att övervaka att detta principavtal överförs till den slutgiltiga beslutstexten på ett nöjaktigt sätt. Att undvika att en handling av lagstiftningskaraktär antas av kommissionen och av de kommittéer som bistår den utanför det reguljära medbeslutandeeförfarandet. Att säkerställa Europaparlamentets rättighet att ingripa inom en kort tidsram för att ifrågasätta legitimiteten och innehållet i en genomföranderegel, en punkt som delvis blev uppfylld i förhandlingarna. Att uppnå en reell förenkling och inte en som begränsar sig till att eliminera kommittévarianter ex beslutet 1987. Jag syftar naturligtvis på, det vet vi alla, den stora frågan om utskottet för arbetsordningen, en fråga som förblir öppen även efter denna förhandlingsstart. Naturligtvis hoppas vi att det skall bli större tillfredsställelse på denna punkt i framtiden, eftersom Europaparlamentet inte kan underlåta att ta tag i kontrollproblemet på ett allt mer radikalt och allt mer klart sätt.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Mina ärade kolleger! Jag vill inte nu ännu en gång ta upp den komplexa frågan kommittéförfarande, men jag skulle vilja meddela er vad jag som föredragande har utarbetat med utskottet för rättsliga frågor, och vad utskottet för rättsliga frågor också har antagit. För oss handlade det om att rensa upp i denna veritabla djungel av delegerade befogenheter och att skapa det vi egentligen alla vill ha, nämligen öppenhet och en klar uppdelning mellan legislativa och exekutiva befogenheter samt en demokratisk kontroll.
Att utskott som står på kommissionens sida i grund och botten kan vara mycket hjälpsamma, det vill jag över huvud taget inte bestrida. Här måste jag emellertid genast komma med en mycket kritisk anmärkning. Gemenskapens handelspolitik är en av Europeiska unionens viktigaste frågor, men just på detta område har parlamentet medgivits så gott som inga möjligheter till medverkan.
Under denna mandatperiod har vi inte en enda gång inkluderats genom medbeslutandet. Den viktigaste kommittén i denna fråga, den 113: e, står fullständigt utanför vår kontroll. Detta är ett tillstånd som egentligen inte är förenligt med en verkligt demokratisk institutionsstruktur. Den måste därför reformeras å det snaraste.
Vidare handlar det för oss om att förhindra en smygande åternationalisering av befogenheter. Det går inte an att tjänstemän från medlemsländerna saboterar beslut som fattats för länge sedan - som med Phare, Tacis och Med - i och med att de i en föreskrivande kommitté måste rösta för eller kan stjälpa mer omfattande projekt. De övertar därmed nästintill lagstiftnings funktioner, och institutionen " regelkommitté" borde därför avskaffas över huvud taget.
Så till sist om frågan information: Vi tycker inte om den vaga formuleringen, Europaparlamentet kommer att underrättas regelbundet. Vi behöver precis och fullständig information, dagordningar, kommittéernas sammansättning och tidsplaner. I e-postens tidsålder borde det inte vara något problem, inte heller vad gäller information till allmänheten. Jag hoppas att utskottets för rättsliga frågor förslag finner gehör också hos kommissionen.

Corbett
Herr ordförande! Alla parlamentariska system delegerar genomförandeåtgärder till den verkställande makten. De blandar sig inte allt för mycket i detaljerna. Men vad som är uppseendeväckande med systemet i Europeiska unionen, är att rådet under alla de år som det ensamt agerade som lagstiftande makt var villigt att delegera genomförandeåtgärder till kommissionen bara på villkor att en kommitté bestående av nationella statstjänstemän arbetade tillsammans med kommissionen.
Vi hade tre invändningar mot ett sådant system. För det första fanns det så många kommittéer med så många olika förfaranden, och ingen visste helt säkert vem som satt i vilken, att det fanns ett stort problem i fråga om genomblickbarheten.
För det andra hade dessa kommittéer som inrättats av rådet eller medlemsstaterna rätt att blockera en genomförandeåtgärd från kommissionen och återförvisa det, medan parlamentet inte hade någon sådan rättighet. Det var bara möjligt för rådets kommittéer, inte parlamentets.
För det tredje, om en åtgärd blockerades och återförvisades till den lagstiftande makten, återförvisades det enbart till rådet, inte till både rådet och parlamentet, även om de båda tillsammans utgör den lagstiftande makten. Det har vi funnit vara oacceptabelt.
I och med medbeslutandet, är det emellertid nu parlamentet och rådet gemensamt och på lika villkor som bestämmer vilka åtgärder som skall tilldelas kommissionen och vilka åtgärder som skall antas. Vi kommer att använda oss av den befogenheten, herr ordförande, - och jag varnar rådet att vi är beslutna att använda oss av den befogenheten - för att säkerställa, för det första, att det råder öppenhet och genomblickbarhet (och jag välkomnar de framsteg som har gjorts i detta avseende i rådets arbetsgrupp) och, för det andra, att jämvikt råder mellan parlamentet och rådet. Med andra ord, om rådskommittéerna har rättighet att blockera kommissionen och återförvisa en åtgärd, bör även parlamentet ha den rättigheten. Och om en åtgärd återförvisas till den lagstiftande makten, bör den återförvisas till båda grenarna av den lagstiftande makten, inte bara till den ena grenen.
Det finns de som hävdar att parlamentet själv önskar blanda sig i genomförandeåtgärdernas detaljer. Det är långt ifrån fallet: det ligger i en övervakares natur, rättigheten att då och då blåsa i visselpipan, om man anser att sakerna kanske går i fel riktning. Det är en rättighet som finns i många nationella parlament - dock inte i alla, de nationella systemen skiljer sig åt i detta hänseende - och den bör gälla på EU-nivå.
Om man ser på hur vi har använt oss av denna befogenhet i de informella förfaranden som redan existerar, är det faktiskt mycket ovanligt att parlamentet ingriper och blåser i visselpipan. Vi har gjort det vid ett antal tillfällen - frågan om modersmjölksersättning för spädbarn var ett anmärkningsvärt exempel. Vi blåste i visselpipan, kommissionen inledde en dialog med oss, ändrade sitt förslag, och det var detta ändrade förslag som slutligen antogs. Det fungerade. Men det är mycket ovanligt. Vi vill inte använda oss av denna möjlighet för ofta, men vi vill ha rättigheten att ingripa när det är nödvändigt. Om vi har den rättigheten, kommer vi att bli mer villiga att delegera fler åtgärder, i vetskapen om att vi har denna övervakare på plats. Men om vi inte har den rättigheten, kommer vi att vara mycket förbehållsamma i fråga om att anta långtgående genomförandebestämmelser. Vi kommer att vilja hålla det kvar i lagstiftningsförfarandena. Vi kommer inte att vilja delegera. Jag varnar rådet att även om det har gjort framsteg i fråga om genomblickbarheten, kommer det, om arbetsgruppen fortsätter att vara restriktiv i fråga om parlamentets rättighet att ingripa, inte att bli någon överenskommelse, och vi kommer i lagstiftningsförfarande efter lagstiftningsförfarande att fortsätta med att blockera kommittésystemets åtgärder och sätta oss emot antagandet av sådana restriktiva åtgärder, och vi kommer att vara väldigt restriktiva då det gäller att rösta om de anslag och krediter som skall göra det möjligt för denna typ av kommittéer att fortsätta med sina möten.
Vi är inte ute efter att roffa åt oss befogenheter för oss själva för att kunna ingripa i detaljer, men vi är ute efter att ha denna övervakare. Den är mycket viktig. Det är på denna princip som vi kommer att insistera, och om en överenskommelse inte nås i frågan, kan jag tala om för rådet att medbeslutandeförfarande efter medbeslutandeförfarande kommer att behöva gå hela vägen till förlikning och att det gång på gång kommer att bli problem i fråga om detta.
Jag rådet att ta de sista steg som behövs för att nå en överenskommelse med oss i denna fråga.

Herman
Herr ordförande, kära kolleger! Problemet med kommittésystemet förgiftar bokstavligen parlamentets och rådets relationer, och än värre är att den fungerar som en mur inför medborgarna, eftersom kommittésystemets komplexa mekanismer har lyckats förtäta den ur medborgarnas synvinkel tjocka dimman kring beslutsfattandet. Att tydliggöra och skapa en större insyn i denna dunkla process är alltså att ge prov på offentlig hälsosamhet.
Man hade kunnat tro att de två budgetansvariga myndigheterna skulle betraktas som likvärdiga, eftersom Europaparlamentet beviljades medbeslutandemakt. Men av detta blev intet. Var det trolöshet, ond tro, inkompetens, försummelse, likgiltighet? Det vet jag ingenting om, och vill inte uttala mig om det. Men när det gäller delegering av verkställande makt, har fördragets artikel 145 inte ändrats, samtidigt som det borde ha gjorts enligt juristers allmänna uppfattning. Det gjordes ingen ändring, och därmed överlämnades all makt till rådet, trots att den skulle ha tillfallit de två lagstiftande myndigheterna.
När fallet togs upp i EG-domstolen, utgick domstolen från sin klassiska integrationsvänliga rättspraxis - som har varit rådande ända tills man höjde antalet medlemmar från nio - och begränsade sig till att ge en strikt formell tolkning av texterna, mot all logik och mot alla grundläggande principer för en samstämmig rättslig tolkning. Det är faktiskt inte normalt att den enhet som stiftar lagar, i det här fallet är den tudelad, inte är samma enhet som fattar beslut om att delegera makten att verkställa dessa lagar. Detta är ett logiskt fel, som uteslutande beror på juristernas försummelse när de snickrade ihop eller justerade fördragen.
Problemet skulle ha kunnat lösas till Maastrichtfördragets fördel. Så blev det inte, och skälet till att det inte gjordes är, än en gång, att parlamentet och kommissionen inte har ansträngt sig särskilt mycket för att agera i öppenhet. Kommissionen har varit ytterst försiktig på det området, för att inte säga räddhågad. I dag försöker vi därför att reparera detta misstag, med hjälp av ett interinstitutionellt avtal.
Med detta avtal hade vi kunnat hoppas på att både kommissionen och rådet slutligen skulle erkänna det välgrundade i parlamentets anspråk. Av detta blev intet. Man har gjort eftergifter, man har tagit ett litet steg: det är något mindre komplicerat, det är något öppnare, men inte mycket. Självklart tar vi det som erbjuds. Vi accepterar varje framsteg, men vi måste samtidigt uttrycka vårt missnöje och vår förhoppning om att man vid nästa fördragsändring inte kommer att upprepa detta misstag.

Langenhagen
Herr ordförande! Hittills har det varit tre obligatoriska och två icke-obligatoriska kommittéer som spelar en roll inom ramen för kommittéförfarandet och den gemensamma fiskeripolitiken. Dessa kommittéer spelar en viktigt roll, bland annat när den tillåtna totalfångsten och kvoter planeras, och vid genomförandet av det fleråriga utvecklingsprogrammet för gemenskapens fiskeflotta.
Förbindelserna mellan fiskeriutskottet och de ovan nämnda kommittéerna har två huvudaspekter. För det ena får fiskeriutskottet information om kommittéernas verksamhet, och för det andra har utskottets ledamöter möjlighet att delta som observatörer vid de berörda kommittéernas möten. Emellertid är informationen otillräcklig, och kommer ofta för sent, och även de nuvarande reglerna för att sända observatörer är mer än otillfredsställande, faktiskt till och med ovärdig. En begäran om ändring har tyvärr hittills alltid blivit avvisad.
Aglietta beskriver tre mål för oss, dvs tre goda anledningar till ett nytt beslut om kommittéförfarandet; det handlar om förenkling, demokratisering och öppenhet. Fiskeriutskottet delar åsikten om att förbättringar på dessa områden är absolut nödvändiga och det snabbt.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Ursäkta att jag har begärt ordet, men uppenbarligen fanns det eller skulle kunna finnas ett fel vid översättningen. Jag vill inte avskaffa utskottet för rättsliga frågor, utan regelkommittén. Jag tror att det är mycket viktigt, i fall kommissionär Kinnock har uppfattat det på ett annat sätt. På italienska översattes det uppenbarligen på ett annat sätt. Regelkommittén skulle jag alltså gärna vilja avskaffa.

Kinnock, Neil
Jag är tacksam för Kreissl-Dörflers inlägg. Det är inte särskilt länge sedan det fanns personer i denna kammare som ville avskaffa kommissionen, så jag är mycket lättad över dessa nyheter.
Jag vill börja med att tacka föredraganden, Aglietta, som har uträttat ett enastående arbete och rett ut frågan om det så kallade kommittésystemet, som bland förfarandena i Europeiska unionen verkligen är rena rama rymdteknologin. Jag beundrar personligen den ihärdighet med vilken denna högt aktade ledamot har arbetat med dossiern under svåra månader. Jag tycker att det är synd att andra förpliktelser hindrar henne från att vara här i kväll och tillsammans med oss diskutera betänkandet. Vi har emellertid fått en fullvärdig ersättare, De Giovanni, som visade upp sitt sedvanligt lediga framställningssätt och - inte minst - betydande tekniska insikter, då han beskrev kommittésystemet, eller kommitologin, som ett rent helvete.
För fem år sedan trodde jag att kommitologi kanske kunde vara en tarminflammation eller någonting som hade med ischiasnerven att göra. Jag vet bättre nu, och det är någonting som jag delar med denna kammare. Min allmänbildning har verkligen förbättrats.
Systemet förstärker uppenbarligen, vilket har påpekats under debatten, den viktiga länken mellan kommissionen och de nationella myndigheternas företrädare, som sitter i kommittéerna och hjälper kommissionen i dess verkställande roll. Men som vi också har hört, leder både antalet funktioner och kommittétyper och komplexiteten hos dessa till oro i fråga om systemets genomblickbarhet. Jag kan ibland inte låta bli att le åt beskrivningarna av parlamentet - och förvisso också kommissionen - som institutioner som hämmar Europeiska unionens utveckling. Om pressen kände till kommittésystemet och medlemsstaternas ackumulerande vanor, skulle de häpna.
Dessutom, då Maastrichtfördraget, och med det medbeslutandeförfarandet, trädde i kraft, insisterade parlamentet naturligt nog - och i mina ögon helt korrekt - på att alla genomförandebeslut skulle underställas någon form av kontroll av den lagstiftande makten. Den modus vivendi som antogs i december 1994 innebar ett steg i den riktningen. Men som vi har hört av De Giovanni, var det även då tydligt att frågan inte hade fått en slutlig lösning.
I juni 1998, i överensstämmelse med den förklaring som lagts till Amsterdamfördraget, lade kommissionen därför fram ett förslag till revidering av 1987 års kommittésystembeslut, och vi gjorde det i syfte att göra förfarandet mindre invecklat, mindre dunkelt och mer öppet för parlamentarisk kontroll.
Jag vet att ni högt aktade ledamöter känner till de stora dragen, så jag kommer inte att uppehålla kammaren med en redogörelse. Det räcker med att säga att vi nu, som ett resultat av de diskussioner som har förts under det österrikiska och det tyska ordförandeskapet - som har lagt ned stora och lovvärda ansträngningar för att få till stånd en överenskommelse i rådet före utgången av juni - och med parlamentets betydande bidrag i form av resolutionen från september förra året och nu Aglietta-betänkandet, sannolikt - och förhoppningsvis - har nått fram till ett slutskede av förhandlingarna. Parlamentets krav har naturligtvis varit i centrum av diskussionerna. Jag skulle vilja ge svar på några av de viktigaste frågorna som har dykt upp.
Vad gäller kontrollrättigheten, innebär artikel 7 a, i den form den får i Agliettas ändringsförslag, ett steg i den riktning som kommissionen önskar. Den får fullt rättsligt värde, och den möjliggör en politisk dialog med kommissionen vid de tillfällen då parlamentet anser att en föreslagen åtgärd skulle medföra orimliga genomförandebefogenheter på den lagstiftande maktens bekostnad, något som betonades med eftertryck av Corbett. Ett interinstitutionellt avtal skulle därefter kunna slutas, för att klargöra hur denna bestämmelse egentligen bör fungera i praktiken.
I fråga om parlamentets rätt till information, är kommissionen övertygad om att rådet kommer att gå med på kraven i betänkandet på ett omfångsrikt informationsöverlämnande. För att uppnå det, är kommissionen beredd att använda sig av de allra modernaste kommunikationsmedlen, så att parlamentet ständigt och med hjälp av den senaste tekniken skall kunna utöva sin kontrollfunktion.
Vi håller också med om att det skulle vara bra med större tydlighet vad gäller räckvidden för de verkställandeåtgärder som föreskrivs i den grundläggande lagstiftningen. I det sammanhanget är det för oss, liksom för EG-domstolens jurisdiktion, självklart att en anpassning eller uppdatering av rättsakter inte kan inbegripa ändringar av grundläggande element i en originalrättsakt.
Sist, men inte minst, angående det föreskrivande förfarandet, är det i våra ögon olyckligt att man vid diskussionerna i rådet har förkastat kommissionens förslag om återförvisning till den lagstiftande makten och ofta också till medlagstiftarna vid de tillfällen en kommitté avger ett ej positivt yttrande. De formler som för närvarande utarbetas av förhandlarna skulle emellertid vara godtagbara för kommissionen under förutsättning att det inte finns något dubbelt skyddsnät eller contrefilet som skulle ge rådet möjlighet att förkasta en föreslagen verkställandeåtgärd. Anledningen till detta är uppenbar. Om det fanns ett dubbelt skyddsnät av något slag, skulle det snabbt bli ogenomträngligt, och gemenskapen skulle hindras från att fatta några beslut över huvud taget. I unionens, medlemsstaternas och naturligtvis institutionernas intresse anser vi det därför vara nödvändigt att stödja de ändringsförslag till lagstiftningslösning som har lagts fram av Aglietta.
Vi har nu nått en viktig punkt i processen för att förenkla och demokratisera kommittésystemet. Efter en ingående granskning och många formella kontakter på alla nivåer, borde parlamentet nu kunna avge sin åsikt om förslaget, så att rådet kan gå vidare i sitt arbete med en glasklar bild av kammarens önskemål. Kommissionen kommer naturligtvis även i fortsättningen att spela en aktiv roll i detta arbete, i förhoppningen att vi i slutet av det tyska ordförandeskapet kommer att nå en överenskommelse som tillfredsställer alla tre institutioner och följaktligen kan bli till nytta för unionens invånare, vilka vi är här för att tjäna och av vilka miljontals utan tvekan nu i natt fortfarande är vakna, i väntan på utgången av denna debatt.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Visstidsarbete
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A4-0261/99) av Jöns för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens förslag till rådets direktiv om det ramavtal om visstidsarbete som ingåtts av UNICE, CEEP och EFS (KOM(1999)0203 - C4-0220/99).

Jöns
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Med Amsterdamfördraget har vi fått medbeslutande inom socialpolitiken. Men om vi röstar för eller emot arbetsmarknadens parters ramavtal om visstidsanställningar eller ej är när allt kommer omkring fullständigt egalt. Det kommer att blir så allt oftare, för med införlivandet av det sociala protokollet i Amsterdamfördraget kommer alltid arbetsmarknadens parter att höras först. Först då de inte åstadkommit något ligger bollen hos oss igen. Amsterdam kräver vid detta förfarande inte ens att något yttrande inhämtas från oss. Att vi i dag kan avge ett yttrande beror enbart på att det tyska ordförandeskapet insisterade på detta.
Kommissionen översände först på måndagen utkastet till direktiv till denna kammare. Vi upplever alltså i dag, knappt en månad före Europavalet, att Amsterdamfördraget på ett betydande sätt beskär våra rättigheter vad gäller socialpolitiken. Detta gör det inte direkt lättare att i Europavalrörelsen förklara varför det är så viktigt för medborgarna att gå och rösta i Europavalet i juni.
Det går inte an att det stiftas europeiska lagar utan att Europaparlamentet formellt deltar på något sätt. Amsterdam har, med det nästintill oförändrade införlivandet av det sociala protokollet i fördraget, inte bara avskaffat det demokratiska underskottet, utan det har till och med ytterligare skärpt det. Denna atavism gäller det att så snabbt som möjligt åsidosätta. Därför min enträgna vädjan till rådet och den framtida kommissionen om att till nästa fördragsöversyn så snabbt som möjligt sluta ett nytt interinstitutionellt avtal med oss, vilket också kommer att göra denna kammares demokratiska legitimitet rättvisa.
Att vi avvisar det nuvarande förfarandet betyder inte att vi automatiskt är emot alla resultat av den sociala dialogen. Jag vill bara påminna om vårt enhälliga bifall till föräldraledighet. Avtal mellan arbetsmarknadens parter fritar oss emellertid inte från ansvaret att granska dessa kritiskt, vilket vi också gjorde med överenskommelsen om deltidsarbete. Så till själva saken: Allt fler människor arbetar med visstidskontrakt. I Europeiska unionen har antalet tidsbegränsade anställningar stigit från 14 till 17, 5 miljoner arbetstagare bara på de senaste tre åren. Fortfarande gäller dock tillsvidarearbetsförhållandet som enda rättesnöre, såväl för socialförsäkringen som för anställningsvillkor.
Det innehåller i sin tur flera former av diskriminering av visstidsanställda, vilket vi alla vet. Desto mer måste det välkomnas att arbetsmarknadens parter har kommit överens om en icke-diskrimineringsprincip för visstidsanställda. Men tyvärr gäller den inte för den rättsligt reglerade sociala tryggheten, trots att arbetsmarknadens parter hade kunnat utvidga icke-diskrimineringsprincipen till den. Redan Maastricht gjorde detta möjligt för dem.
Det enda framsteget jämfört med den mycket omstridda deltidsöverenskommelsen är att undantagen från icke-diskrimineringsprincipen nämns tydligare här. Jag har däremot absolut ingen förståelse för att reglerna för att bekämpa missbruk av visstidskontrakt inte tillämpas på det första, utan bara på de följande fördragen. Då kan medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter fortfarande välja mellan tre möjligheter. Antingen fastställer de objektiva grunder eller en längsta tidsrymd, eller så fastställs antalet förlängningar.
Denna överenskommelse ställer inte upp en enda enhetlig minimistandard. Den föreskrift som gäller för alla innebär bara att var och en måste ha någon reglering av de tre möjliga. För framtiden måste vi - och jag tror att det är viktigt - en gång för alla principiellt reda ut vad vi menar med enhetlig social minimistandard. Jag ber er emellertid att rösta för denna överenskommelse, för annars har vi ingenting alls.

Hughes
Herr ordförande! Medlemsstaterna har bundit sig till den europeiska sysselsättningsstrategin och till de fyra pelarna i riktlinjerna för sysselsättningen, inbegripet pelaren om anpassningsbarhet. De har även uppmanat arbetsmarknadens parter att delta i förhandlingar, med avsikten att nå avtal på varje nivå, för att främja anpassningsbarhet genom att balansera arbetsplatsflexibilitet med anställningstrygghet.
Kommissionen har gjort detsamma i sin grönbok om ett partnerskap för en ny arbetsorganisation samt i sitt efterföljande meddelande. Arbetsmarknadens parter måste därför gratuleras till att ha lagt detta nya avtal om visstidsarbete till det tidigare avtalet om deltidsarbete, och jag hoppas att de inom kort kommer att gå vidare med ett nytt avtal om anställda i personaluthyrningsföretag.
Men det, herr kommissionär, lämnar fortfarande problemet med socialförsäkringsbestämmelserna för atypiskt anställda olöst, en del av det ursprungliga direktivet för atypiskt arbete. Det är tydligt att arbetsmarknadens parter inte kan ta itu med detta problem, och det är någonting som kommissionen måste ta itu med omgående. Det är en utomordentligt viktig fråga, som vi måste försöka lösa så snabbt som möjligt.
Som varje avtal enligt det sociala kapitlets bestämmelser för den sociala dialogen belyser detta avtal en ny sida av det demokratiska underskottet, som föredraganden nyss förklarade. Vi - parlamentet - har ingen formell roll då det rör sig om denna typ av avtal. Även detta måste vi ta itu med omgående, genom fördragsändringar och - under tiden - genom interinstitutionella avtal.
Den sista punkten som jag vill ta upp, herr ordförande, gäller följande: jag har hört ryktesvägen att en eller flera medlemsstater kan ha intresse av att ställa till problem för detta avtal i rådet. Jag hoppas att dessa rykten är osanna, men om de inte är det, vill jag att de som är inblandade tänker efter mycket noga. Vill de vara ansvariga för att ha tagit död på den sociala dialogen på EU-nivå och dessa viktiga åtgärder för att främja anpassningsbarhet. Det är vad resultatet skulle bli.
Jag hoppas att de i stället för att hindra kommer att stödja detta avtal så snabbt som möjligt.

Pronk
Herr ordförande! Jag är glad åt att vi i dag kan behandla Jönsbetänkandet också. Jag tror att föredraganden är värd en gratulation för att hon lyckats få upp det på föredragningslistan för denna den sista sessionen den här mandatperioden. Jag anser fortfarande att den sociala dialogen är viktig och att vi även måste ta upp följderna av den sociala dialogen. Jag tror inte att kommissionen kan klandras. Vi ville behandla det här under den sista sessionen och kommissionen har helt enkelt följt den normala linjen och om det här inte vore den sista sessionen så skulle det ha tagits upp nästa månad. Jag tror inte att kommissionen kan klandras alls. Jag tror att rådet knappast haft någon del i det egentligen. Om rådet hade velat vara med så hade det varit tvunget att åstadkomma ett interinstitutionellt avtal som skulle göra slut på det antydda missförhållandet att Europaparlamentet formellt sett inte varit tillräckligt engagerat i resultaten av den sociala dialogen.
Sedan har vi punkten social trygghet, herr ordförande. Jag tror det är omöjligt för arbetsmarknadens parter att be om en behandling av vilka följder överenskommelsen har för den sociala tryggheten. Rådet motsätter sig det och då behöver bara en medlemsstat fortsätta att motsätta sig det för att ingenting alls skall hända. Jag vill emellertid upprepa min begäran till kommissionen om att äntligen utarbeta ett direktiv inom området social trygghet så att rådet inte längre kan dölja sig bakom de ursäkter man hittills använt sig av utan att det även på rådsnivå en gång verkligen talas om ett direktiv för social trygghet. Det tror jag är det främsta.
Den sista punkten, herr ordförande, är att vi ändå anser att föredragandens betänkande är alldeles för kritiskt mot det arbete som arbetsmarknadens parter uträttar. Det verkar verkligen som om den socialdemokratiska gruppen inte har tillräckligt förtroende för arbetsmarknadens parter som man samtidigt säger sig ha så mycket förtroende för. Det stämmer inte, herr ordförande. Det har vi märkt under diskussionen. PPE har förtroende för arbetsmarknadens parter, vill gärna överlåta den här uppgiften åt dem och därför vill vi anta det här, vi vill förbättra förfarandet men där måste det upphöra. Vi får inte gå in för detaljerat på varje semikolon som arbetsmarknadens parter kommer överens om.

Ilivitzky
Herr ordförande! Jag tycker att Jöns betänkande är bra därför att även om hon uppmanar rådet att godkänna avtalet som arbetsmarknadens parter förhandlat fram kritiserar hon samtidigt det kraftigt. Detta avtal betyder verkligen bara ett litet och anspråkslöst steg för att förbättra situationen för de atypiskt anställda. Den nya kommissionen borde omedelbart vidta åtgärder för att lösa de problem som fortfarande finns. Viktigast av dessa är att utsträcka regleringen även till andra atypiska arbetsformer, såsom uthyrning av arbetskraft och distansarbete som under senare tid ökat kraftigt. Den andra åtgärden gäller att garantera ett socialt skydd för alla arbetstagare oavsett anställningsform.
Det finns betydligt fler kvinnor än män som har atypiska anställningar. Således är diskriminering av de atypiskt anställda samtidigt en form av könsdiskriminering på arbetsmarknaden. Att avskaffa den borde vara en av unionens viktigaste uppgifter.

Andersson
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka föredraganden för betänkandet. Jag välkomnar denna uppgörelse mellan arbetsmarknadens parter. Den sociala dialogen är viktig i sig, att arbetsmarknadens parter på europeisk nivå sluter överenskommelser; detta är den tredje överenskommelsen. Jag önskar att det träffas ytterligare överenskommelser, t.ex. om personer som är anställda av personaluthyrningsföretag, om distansarbete m.m. Det skall dock finnas en balans mellan överenskommelserna och lagstiftningen, vilket jag vill återkomma till.
Denna överenskommelse är liksom andra överenskommelser en kompromiss mellan arbetsmarknadens parter. De två viktiga delarna är dels att det fastslås att tillsvidareanställning är den normala anställningsformen, dels att de som har visstidsanställning inte skall diskrimineras. Nu innefattar detta inte socialförsäkringsområdet. Det har inte arbetsmarknadens parter tyckt sig ha kunnat förhandla fram. Därför har vi uppmanat kommissionen att lägga fram förslag på det området, eftersom det givetvis också är viktigt. Vi hoppas att kommissionen kan göra det inom en inte alltför lång framtid.
Denna uppgörelse är, trots allt, enligt min mening bra. Skulle det vara så som Hughes säger att det finns tecken på att vissa länder inom rådet inte skulle vilja anta detta förslag för att sedan införliva det i lagstiftningen är det synnerligen allvarligt. Detta är en viktig uppgörelse mellan arbetsmarknadens parter. Det vore också till stor skada för den sociala dialogen om detta inte går igenom i rådet.

Flynn
Herr ordförande! Jag skulle först vilja tacka alla som har bidragit i detta ärende, särskilt er, fru Jöns, för ert snabba svar på arbetsmarknadsparternas avtal om visstidsarbete. Kommissionen antog förslaget till direktiv så sent som förra onsdagen. Jag vet att det är en kort tidsrymd, men det är ett mycket viktigt initiativ, både principiellt sett och i praktiken.
För tredje gången har arbetsmarknadsparterna slutit ett stort avtal på europeisk nivå inom ramverket för den sociala dialogen. Avtalet tillämpar principen om icke-diskriminering av visstidsanställda, och det upprättar också ett ramverk som skall hindra missbruk med upprepade visstidsanställningar.
Kommissionen välkomnar avtalet. Den välkomnar det som ett viktigt framsteg när det gäller icke-standardformer av anställning och som det mest omfattande och förfinade avtal som arbetsmarknadsparterna har frambringat fram till dags dato.
På begäran av arbetsmarknadsparterna har kommissionen nu antagit mitt förslag till direktiv, för att göra bestämmelserna i avtalet bindande för medlemsstaterna. Genom att ha kommit med ert yttrande så snabbt, gör ni det enkelt för rådet att gå vidare och anta direktivet i slutet av denna månad, innan toppmötet i Köln.
Avtalet kommer vid en viktig tidpunkt i utvecklingen av vårt gemensamma program. Inte bara har Amsterdamfördraget just trätt i kraft, utan vi befinner oss också vid en nyckelpunkt i genomförandet av unionens sysselsättningsstrategi. Dessa händelser medför stora möjligheter men naturligtvis även ett stort ansvar för de europeiska arbetsmarknadsparterna. Den bekräftelse som detta avtal ger på deras åtagande och kapacitet att hjälpa till i utarbetandet av de sociala rättigheterna är ett viktigt och välkommet budskap. Det är viktigt eftersom programmet för arbetsvillkor och anställning nu måste ingå i det sociala partnerskapet för arbetsmodernisering. Det är viktigt eftersom vi måste finna en ny balans för arbetsplatsflexibilitet och - naturligtvis - anställningstrygghet, särskilt nu när nya tekniker, konkurrensen och en ny demografisk profil hos arbetskraften ändrar villkoren för företagen och de anställda och utan tvekan också för den offentliga politiken.
Det sociala partnerskapet kräver en kultur av anpassning och föregripande av förändringar. Det i sin tur kräver förtroende och samarbete på grundval av välunderrättade val. Det kan inte ske utan praktiska mått och steg, som det förslag som ligger framför er i dag.
Även om Europaparlamentet inte har getts en formell roll i det förfarande enligt vilket detta direktiv kommer att antas, har jag fram till i dag arbetat nära er för att säkerställa att rådet kan dra full nytta av era åsikter och att parlamentet har den bredaste roll som fördraget tillåter. Jag anser att det har varit mödan värt. Jag vill tacka er för det sätt som ni har fortsatt att arbeta med avtalet och förslaget till direktiv, trots de snäva tidsramarna som har gällt här.
1990, när vi lade det första förslaget om atypiskt arbete, hände ingenting. Rådet blockerade allting, det var omöjligt att komma framåt, och här har vi nu två kollektivavtal som har slutits under tiden. Så jag är nöjd över att vi gör framsteg här.
Beträffande frågan om det interinstitutionella avtalet, betraktar jag det som nödvändigt. Dokument har förberetts för att föra det framåt. Tyvärr kan det inte föras i hamn just nu, men det är utan tvekan en viktig fråga som bör få en hög prioritet av nästa parlament och nästa kommission.
Jag anser att det är ett bra förslag, och jag skulle vilja instämma med föredraganden, Jöns. Både ordförandeskapet och Europaparlamentet har, som ni mycket riktigt påpekade, begärt att det skall behandlas som ett brådskande ärende. Man måste tacka parlamentet för att det är så generöst och tillåter att detta sker.
Det är, som Hughes sade, ett bra exempel på hur den sociala dialogen fungerar, och vi kan förhoppningsvis se fram emot en framgång i maj. Även jag har hört rykten, men kanske finns det tillräckligt med god vilja i rådet, kanske erkänner det att den sociala dialogen är en grundläggande fråga och att det här rör sig om en " färdig uppgörelse" , ett avtal mellan arbetsmarknadens parterna. Hur skulle de kunna vända detta ryggen? Jag ser fram emot ett gott resultat i maj.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Arbetstagarnas säkerhet i explosiv atmosfär
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om andrabehandlingsrekommendation (A4-0155/99) av Pronk för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om gemensam ståndpunkt antagen av rådet inför antagandet av rådets direktiv om minimikrav för förbättring av säkerhet och hälsa för arbetstagare som kan utsättas för fara orsakad av explosiv atmosfär [13836/4/98 - C4-0003/99-95/0235(SYN)].

Pronk
Herr ordförande! Vi har här en andra behandling av den gemensamma ståndpunkten med avseende på arbetstagarnas säkerhet och hälsa när de kan utsättas för fara orsakad av explosiv atmosfär. Det är en andra behandling och det vi egentligen försökt göra är att undersöka rådets gemensamma ståndpunkt och jämföra den med det ursprungliga förslaget från Europeiska kommissionen, med den utveckling som den genomgått med anledning av de ändringsförslag som lades fram av parlamentet. Det var för övrigt inte med mig som föredragande, jag tog över det här litet senare, och med det här sammantaget ansåg vi, också det i gott samråd med Europeiska kommissionen, att vi var tvungna att utarbeta några ändringsförslag. Då visste vi naturligtvis ännu inte att det här skulle bli ett av de första betänkandena på det sociala området som skulle omfattas av medbeslutandeförfarandet.
Sedan den 1 maj, det är bara några dagar sedan, är nämligen Amsterdamfördraget i kraft och sedan det ögonblicket omfattas säkerhet och hälsa av medbeslutandeförfarandet. Jag tror att det finns en mycket viktig skillnad mot tidigare. Det innebär att kommissionens roll förblir oförändrad, men att den rollen blir något lättare eftersom kommissionen inte längre behöver stå inför den enhetliga front av medlemsstater som uppstår och som säger: ja, vi vill helt enkelt tillbaka till det som vi redan hade avtalat i den gemensamma ståndpunkten. Då har kommissionen alltid problemet: måste jag nu framhärda, måste jag försvara parlamentets ändringsförslag till det yttersta eller kommer vi ändå fram till en avslutning på den här frågan.
Herr ordförande! Det blir nu litet enklare: om man inte kommer överens så återförvisas ärendet helt enkelt till Europaparlamentet, och då måste vi alla tillsammans prata om det och sedan måste vi också alla instämma. Jag tror att särskilt rådet, som ju inte hör till de allra mest progressiva inom det sociala området i sina relationer med parlamentet, behöver vänja sig vid det. Jag gläder mig åt att i framtiden kunna utbyta åsikter med rådet om det.
Herr ordförande! Jag har egentligen en fråga och den kom fram efter att vi avslutat ändringsförslagen. Det gäller den position LPG har i direktivet. Det skulle jag gärna få klarhet i. Ett undantag har tagits med i den första artikeln men det finns en skillnad i uppskattningen mellan å ena sidan mig och er avdelning - de uppskattningarna stämmer överens - men de engelska myndigheterna verkar göra en annan och litet mer långtgående uppskattning. Jag skulle gärna vilja höra ert sista ord på den punkten så att den senare lagstiftningsprocessen kan underlättas med hjälp av protokollet.

Hughes
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera Pronk för det arbete som han har utfört efter Mathers, som grep sig an den första behandlingen. I denna andra behandling av betänkandet har han gjort helt rätt i att åter lägga fram de av parlamentets ändringsförslag som inte godtogs av rådet och att inbegripa en del av den kommissionstext som togs bort av rådet. Vi i den socialistiska gruppen kommer att stödja de framlagda ändringsförslagen.
Det finns vissa frågetecken kring några av ändringsförslagen. Jag har läst ett antal genomgångar, till exempel om ändringsförslag 7. Skinner kommer alldeles strax att tala om detta. Jag har läst och läst om texten åtskilliga gånger, och även varit i kontakt med kommissionens avdelningar. Jag kan inte se hur ändringsförslag 7 kan tolkas som att all utrustning måste ersättas; anpassas, ja, men det är en helt annan sak. En sådan anpassning är i mina ögon väldigt viktig för arbetstagarnas hälsa och säkerhet.
Det är med den tolkningen av ändringsförslaget som vi kommer att stödja ändringsförslag 7, liksom vi kommer att stödja de övriga ändringsförslagen.
Det kanske är lika bra att detta förslag nu kommer att bli föremål för medbeslutande. Förlikningen kan kanske ge oss en möjlighet att komma överens med rådet i dessa frågor.
För att avsluta vad som kommer att bli mitt sista tal i denna kammare under denna mandatperiod som ordförande för utskottet för sysselsättning och socialfrågor, skulle jag vilja tacka alla ledamöter för deras samarbetsvilja då det har gällt de dossierer som vi har arbetat med inom detta område under de senaste fem åren; och även er, herr kommissionär, för ert högt värderade samarbete. De framsteg som har gjorts kommer att stå som ett vittnesmål om ert engagemang för europeisk sysselsättnings-och socialpolitik.

Skinner
Även jag skulle vilja framföra stora tack till föredraganden, som vi vid många tillfällen har sett ta strid för hälsa och säkerhet, till er, herr kommissionär, och era avdelningar för att ni har verkställt mycket av den lagstiftning som har varit nödvändig inom detta fält, och jag skulle vilja tacka er för att ni såväl formellt som informellt har medverkat och hjälpt parlamentet att inse vad som kan och vad som inte kan göras.
Och vi rör oss nu, som Hughes nyss sade, in på det svåra området med medbeslutande, vilket kanske kan hjälpa oss. Då det gäller detta direktiv, kan vi be om ytterligare klargöranden från rådet. Pronk och jag har lyckats finna en kompromiss för ändringsförslag 2, som har lett till en bättre text. Jag hoppas att kommissionen och rådet godtar den texten. Men vad gäller ändringsförslag 7, där det finns meningsskiljaktigheter, krävs det onekligen många klargöranden. Tills vi har fått sådana, är det inte ett ändringsförslag som jag kan tänka mig att stödja.
Hur som helst, medbeslutande handlar om förnuftiga diskussioner. Jag hoppas att rådet kommer att svara på resultatet av parlamentets omröstning i morgon. Även jag skulle vilja säga att det har varit ett nöje att arbeta för hälsa och säkerhet. Jag har lagt ned en del tid i arbetet med många av dessa betänkanden. Jag måste lovorda Hughes, utskottets ordförande. De intensiva diskussionerna om hälsa och säkerhet har styrts från hans stol. Jag önskar honom allt gott och hoppas att vi när vi kommer tillbaka i juli kommer att fortsätta några av dessa diskussioner. Icke desto mindre skulle jag vilja höra av kommissionen vad vi kan göra i fråga om ändringsförslag 7.

Flynn
Herr ordförande! Tillåt mig först tacka er, herr Pronk. Ni har utfört ett anmärkningsvärt gott arbete i vad som anses vara ett mycket tekniskt ämne.
Kommissionen är beredd att godkänna alla de föreslagna ändringsförslagen. Kommissionen anser i själva verket att rådets gemensamma ståndpunkt utgör ett steg framåt, i riktning mot ett förbättrat skydd för hälsa och säkerhet för arbetstagare som kan utsättas för fara orsakad av explosiv atmosfär, något som dagligen leder till olyckor med dödlig utgång. Ni vet att kommissionen icke desto mindre har behållit vissa reservationer vad beträffar den gemensamma ståndpunkten, till exempel i fråga om lämplig övervakning samt strykning av punkter i bilaga 2, vilka gäller andra risker som härrör från strömavbrott och nödvändigheten av att kunna gripa in manuellt när det vid automatisk drift uppstår avvikelser från den normala driften samt nödvändigheten av att snabbt kunna avleda eller isolera lagrad energi i händelse av nödstopp.
Kommissionen anser att texten i den gemensamma ståndpunkten på dessa områden är svagare än texten i det ändrade förslaget. Kommissionen anser därför att de ändringsförslag som föreslås av Europaparlamentet är nödvändiga för att upprätta en stark, sammanhängande förebyggande strategi mot risker som härrör från explosiv atmosfär.
Vad beträffar ändringsförslagen om utarbetandet av en handbok och om kraven på att tillhandahålla information till företag, särskilt små och medelstora företag, delar jag er åsikt att ett enkelt uttalande i rådets protokoll inte utgör en tillräcklig garanti för uppföljning.
Avslutningsvis, föredragandens försök att anpassa den föreslagna varningsskylten till internationell CEN- och ISO-standard är bra. Vad gäller LPG (gasol), är situationen naturligtvis den att trafikbestämmelserna gäller för situationer som till exempel då LPG-behållare levereras till en bensinstation. LPG i en fabrik omfattas, men en slutförbrukare - en bil, till exempel - vid en bensinstation omfattas inte av artikel 118a eller artikel 137. Jag skulle också vilja säga att ändringsförslag 7 inte bereder oss några problem, eftersom det även är vår tolkning att utrustningen skall anpassas, inte bytas ut. Det är en tolkning som jag kan ge parlamentet.
Med er tillåtelse, herr ordförande, det här är förmodligen sista gången som vi sammanträder tillsammans om någon mycket viktig och bred fråga som berör arbetstagarna. Jag skulle vilja avsluta med att protokollföra min personliga glädje och tillfredsställelse över vad vi har åstadkommit tillsammans i fråga om att utveckla program för sysselsättningspolitiken och socialpolitiken i Europeiska unionen. Jag skulle vilja protokollföra min uppskattning för det betydelsefulla bidrag som ni har lämnat till arbetet med att uppnå våra gemensamma mål. När historien om socialpolitikens och sysselsättningspolitikens utveckling nedtecknas någon gång i framtiden, efter det att jag har lämnat kommissionen, kommer perioden 1993-1999 att beskrivas som en anmärkningsvärd period av förändringar, nytänkande och stöd till fördragsändringar. Till de av er som inte kommer att komma tillbaka, vill jag ge mina komplimanger för ert bidrag till socialpolitikens framsteg under de senaste fem åren. De är mycket betydande, och de kommer i hög grad att påverka livet för Europas medborgare. På de av er som kommer att komma tillbaka i juli, kommer ansvaret för att bygga vidare på den grund som vi tillsammans har lagt att vila tungt. Jag tror att det kommer att gå lättare tack vare de senaste fem årens arbete och samarbete.
Till er, Stephen Hughes, ordförande som ni är i utskottet för sysselsättning och socialfrågor, vill jag säga att det har varit ett personligt nöje att arbeta med er, för ni är inte bara en god parlamentariker, utan också en trovärdig och hederlig man. Ni är väl värd er plats i parlamentet, och jag vet att ni kommer att komma tillbaka med era vänner här för att fortsätta med ert förtjänstfulla arbete. Det har varit ett personligt nöje, och jag har lärt mig enormt mycket från erfarenheterna här. Jag är full av förväntningar om alla de goda ting som kommer att komma Europas medborgare till nytta under de kommande åren. Det har varit ett stort nöje för mig att delta i denna process.
Applåder

Ordföranden
Jag måste erkänna att det kanske inte är särskilt originellt, men ändå: man blir rörd. Det tycks som om det i kväll är en kväll då vi påminns om Shakespeare, som uppmanade oss att " hämta kransar" . Vi delar ut kransar i kväll. Men det har vi rätt att göra efter år av hårt arbete. Det har varit tufft ibland, men vi har också haft ett tillfredsställande samarbete. På parlamentets ordförandeskaps vägnar tackar jag kommissionär Flynn för att han har varit så vänlig här - ibland en aning lång i sina förklaringar, men i övrigt alltid korrekt.

Pronk
Herr ordförande! Jag är mycket glad över att kommissionären har godtagit alla sju ändringsförslagen. Sju är ett magiskt tal som uttrycker fullständighet, och det är gott. Jag skulle vilja tacka er, för det goda samarbetet med vår grupp, parlamentet samt Hughes, som har varit en förträfflig ordförande i detta sammanhang. Ni är en " långdistansare" . I skridskotermer är det en person som är långsam i starten men som i slutändan når väldigt långt. Det är vad politik handlar om. Jag tackar er mycket för vad ni har åstadkommit. Vi har uppnått mycket vad gäller socialpolitiken. Vi kan nu möta väljarna med dessa resultat, delvis - eller rättare sagt främst - tack vare er.

Flynn
Jag har en liten minnestavla hängande i mitt rum. På denna står ett citat av Abraham Lincoln, som var Förenta staternas president från 1861 till 1865. Det har under hela mitt liv varit mitt politiska motto. Innan jag lämnar er, skulle jag vilja citera det för er: " Jag gör det bästa jag förstår, det bästa jag kan; det kommer jag att fortsätta med till slutet. Och om det i slutet visar sig att jag har gjort rätt, kommer allt det som folk har skrivit emot mig att vara av noll och intet värde. Men om det i slutet visar sig att jag har gjort fel, kommer det inte att hjälpa mig att änglarna svär att jag hela tiden gjorde rätt."

Ordförande
Jag är ledsen att behöva förstöra denna poetiska stämning, men vi har fortfarande en del arbete att göra.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.

Partnerskapsavtal EG-Mexiko
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om andrabehandlingsrekommendation (A4-0220/99) av Miranda de Lage för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om förslaget till rådets beslut om slutande av ett avtal om ekonomisk samverkan, politisk samordning och samarbete mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Mexikos förenta stater, å den andra [KOM(97)527-11618/97+11620/97+rättelse 1 - C4-0023/98-97/0289(AVC)].

Miranda de Lage
Herr ordförande, herr vice ordförande i kommissionen, mina damer och herrar! Med denna debatt som jag inleder om det bekanta och redan välkända allmänna avtalet med Mexiko, avslutas en period på fem år under vilken parlamentet aktivt har arbetat och samarbetat med Europeiska kommissionen för att förnya och fördjupa förbindelserna med länderna i Latinamerika och även med Mexiko.
Kommissionens meddelande för Mexiko gav oss möjligheten att utarbeta det första betänkandet 1995. I slutsatserna uttrycktes kammarens prioriteringar, och som ett villkor sine qua non för att anta ett framtida avtal med detta land var en villkorsklausul eller klausul om mänskliga rättigheter, politisk dialog och parlamentarisk dialog prioriteringar, liksom den regionala utvecklingen, främjande av socialpolitik, omsorg om fattiga kvinnor samt ett långt etcetera. Vi krävde givetvis också, förutom målet om en avreglering av handeln, att avtalet skulle innehålla garantier för miljöskydd och respekt för ILO: s grundläggande arbetsskyddsnormer.
Kammarens krav har på ett tillfredsställande sätt införts i artiklarna. Detta avtal som innehåller handelsmålen från det interimistiska avtalet, innehåller en social filosofi, en samling möjligheter för samarbete i frågor som yrkesutbildning, regional utveckling och stöd till den kulturella mångfalden.
Stycke 7 i ingressen (beaktandemeningen oräknad) innehåller de sociala och miljömässiga frågorna. Jag framhäver det eftersom jag vill tacka för Fria fackföreningsinternationalens konstruktiva inställning till detta avtal. Därför tillåter jag mig att föreslå att vi skall söka efter den formulering som gör det möjligt att föra in den bilaterala politiska dialogen i detta stycke 7, och ange att alla krav, bland vilka finns ILO: s grundnormer, är lika tvingande för de 15 medlemsstaterna som för Mexiko, inte bara detta land.
Om vi analyserar texten lugnt och med sinnesro kan vi sluta oss till att parlamentet har haft ett påtagligt inflytande. Av detta skäl skall vi också framhålla att detta inflytande varit positivt tack vare kommissionens goda och utmärkta disposition, vilken jag vill tacka för dess samarbete under denna process.
Herr ordförande! Beträffande andra aspekter är inte allting i rosenrött och jag är i detta fall krävande gentemot de mexikanska myndigheterna. Utskottet för externa ekonomiska förbindelser förkastar definitivt - notera detta väl - höjningarna av tullavgifterna vilket beslutades av Mexiko den 1 januari i år. Det är ett olämpligt och egenmäktigt beslut som dessutom är diskriminerande eftersom det inte har beslutats erga omnes. Jag måste helt enkelt kräva att denna åtgärd upphävs så snart som möjligt. Detta beslut är olyckligt eftersom det skyndar på den allt mer uppenbara försämringen av handelsflödet, vilket sedan fem år påverkas av Naftas verksamhet, och som under denna period har minskat vår kvot på den mexikanska marknaden från elva procent till blygsamma sex procent. Detta fenomen påtalades redan av utskottet för externa ekonomiska förbindelser i betänkandet av De Vries 1990. Konsekvenserna av Naftas ikraftträdande är negativa för våra intressen och jag måste betona det.
Godkännandet av det betänkande vi diskuterar kommer att stärka vår politiska position och göra det möjligt för oss att använda detta instrument för en uppföljning av förhandlingarna i politiska, sociala och ekonomiska frågor vilka särskilt innehåller punkten om demokratisering och de mänskliga rättigheterna. För detta kapitel måste vi tala om. Det legala arbetet för att förbättra och försvara det har ökat påtagligt i Mexiko och det är motiverat att erkänna det.
I yttrandena från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor och utskottet för utveckling och samarbete betonas att det är nödvändigt att fördjupa och förbättra förutsättningarna för ett utvecklat samarbete, liksom utskottet för externa ekonomiska förbindelser, som återigen betonar detta i en punkt i detta betänkande. Vi erbjuder ett lojalt samarbete och satsar också på en definitiv lösning på Chiapaskonflikten.
Mexiko är ett utvecklat och dynamiskt land, det är medlem av OECD och kallat att spela en alltmer aktiv roll i de interamerikanska förbindelserna och med Europa. Vår associering med Mexiko är mer än en marknad, det är mer än ett sätt att få tillgång till Nafta: det är ett djupgående politiskt åtagande. Antagandet av denna rekommendation kommer att innebära ett gott tecken för amerikanerna vid ett tillfälle då tvivel uppstått angående vår vilja att öka det europeiska arbetet i regionen.
Unionen möter flera utmaningar: dess skyldigheter och åtaganden för fred och även dilemmat med vår utvidgning. Detta är tillfället att vända oss till nästa toppmöte med stats- och regeringscheferna - 15 + 33 - med en positiv signal. Filosofin i detta avtal inkluderar en märkbar utvecklingspolitik. Det kan som alla åtaganden vara otillräckligt inom vissa områden, men ingen kan neka till att det öppnar dörrarna till en bredare och lockande samarbetspotential; och ingen kan heller neka till att det, just genom sitt innehåll, har väckt en avsevärd polemik.
Herr ordförande! Vid detta tillfälle vill jag också, kanske med mitt sista inlägg i denna kammare, speciellt tacka kommissionär Marín för det arbete han har lagt ner på samarbetet med Latinamerika. Jag vill också tacka de som har samarbetat i ansträngningarna under dessa år - och givetvis alla medarbetare vid sekretariatet i utskottet för externa ekonomiska förbindelser, som också har lagt ner sin kraft på dessa mål och alla de som har ansett att samarbetet med Latinamerika är ett mycket intressant samarbete för oss. Dessutom måste jag även - på grund av denna tidpunkt - tacka tolkarna för deras tålamod.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Min grupp rekommenderar godkännandet av detta samrådsförfarande för det allmänna avtalet med Mexiko av fyra grundläggande skäl, och två av dessa är rent demokratiskt betingade.
För det första, herr ordförande, är det uppenbart att alla inblandade utskott i detta parlament, utskottet för externa ekonomiska förbindelser, utskottet för utveckling och samarbete och utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor har krävt detta.
För det andra, herr ordförande, därför att de viktigaste politiska krafterna och de viktigaste politiska grupperna i Mexiko också har krävt det, och alla medlemsstater i Europeiska unionen har krävt det och godkänt det.
Jag anser, herr ordförande, att det inte är legitimt att blanda och villkora den riktning interimsavtalet skall ta, varför detta parlament överlämnade sitt samrådsförfarande med en inriktning för detta allmänna avtal.
Slutligen, herr ordförande, därför att jag anser att det är fullt legitimt att om det gäller att försvara de mänskliga rättigheterna - vilka förvisso lämnar en del i övrigt att önska i Mexiko -, försvaras de mycket bättre med ett avtal som innehåller en demokratiklausul - vilket är fallet med detta allmänna avtal - än med det gällande avtalet som inte innehåller denna demokratiklausul.
Jag vill, herr ordförande, passa på tillfället i denna debatt för att säga två viktiga saker: först att upprepa den observation Miranda gjorde om att den mexikanska regeringen måste åta sig att avskaffa den ensidiga höjningen av tullavgifterna. Detta innan budgetårets slut. För det andra, herr ordförande, att Europeiska kommissionen måste åta sig att hålla detta parlament informerat om resultaten av handelsförhandlingarna innan de avslutas.
Till sist, herr ordförande, vill jag säga att min grupp, av alla dessa skäl, är för att Europaparlamentet godkänner detta samrådsförfarande, och med samma beslutsamhet och stränghet som vi tidigare har fördömt övergreppen på de mänskliga rättigheterna i detta land, med samma fasthet yrkar vi i detta ögonblick, jag upprepar det, på ett stöd till detta samtyckesförfarande.

Newens
Herr ordförande! Jag vill tala för partnerskapsavtalet med Mexiko, ge mina komplimanger till föredraganden för hennes arbete och tacka Marín för hans bidrag. Jag är verkligen ingen anhängare av nyliberal politik, men avvecklingen av handelshinder är ett faktum i dag, och Nafta-avtalets ikraftträdande har ökat Mexikos beroende av handeln med Amerikas förenta stater. Avtalet mellan EU och Mexiko behövs därför för att hjälpa till att återställa balansen och för att stärka de politiska och kulturella - liksom de ekonomiska - banden mellan Mexiko och Europa, i båda sidornas intresse.
Jag har under lång tid varit mycket kritisk mot överträdelserna av de mänskliga rättigheterna i Mexiko, och jag har varit inblandad i brådskande förslag som antagits av detta parlament liksom i andra manifestationer av vår stora oro. Jag tror emellertid att slutandet av detta avtal skulle underlätta den fortsatta dialogen om dessa frågor och att det skulle leda till att parlamentet fick mycket större inflytande än det skulle få om avtalet inte kommer till stånd. Jag är dock mycket angelägen om att kommissionen övervakar situationen, och vi får inte tveka att säga vår mening. Det stör mig att det i Mexiko finns en oro för att fullständig information inte har tillhandahållits, att det civila samhället utestängs och att de multinationella och privatkapitalistiska intressena har fått för stort inflytande. De mexikanska representanterna har all rätt att höja sin röst i dessa frågor, och jag skulle önska att de möttes av förståelse i Europa. Ett uppskjutande av beslutet om denna överenskommelse i detta skede, i slutet av detta parlaments mandatperiod, skulle i mina ögon inte vara i vare sig mexikanernas eller européernas långsiktiga intresse. Många av oss har kämpat hårt för att skapa länkar och solidaritet mellan Europa och Latinamerika, och ett uppskjutande av denna överenskommelse skulle kunna visa sig vara mycket skadlig.
Jag anser att vi alla bör rösta för detta avtal, för det kommer - bland annat - att hjälpa till att förbättra de mänskliga och demokratiska rättigheterna i Mexiko under de kommande åren.

González Álvarez
Herr ordförande! Jag tycker att det första vi måste säga, eftersom det är den allmänna tonen i kammaren i dag, att vi alla är överens om (jag tror inte att det är någon som inte är det) att vi måste stärka handelsförbindelserna och de politiska relationerna med Mexiko och med Latinamerika i allmänhet. Det är synd att Mexikos handel ökar med USA, genom ett handelsavtal som inte innehåller någon demokratiklausul eller andra av dess aspekter, och att den minskar med Europa.
När jag har sagt detta och det står klart att vi vill ha ett avtal med Mexiko kan vi inte förbigå den mängd frågor som de olika icke-statliga organisationerna har väckt, vilka inte bara är en eller två och inte är av liten betydelse: Amnesty International, Human Rights Watch, Internationella organisationen för mänskliga rättigheter och Intermon. Det vill säga, det är många som har meddelat oss sin oro, vilken sammanfaller med vår. Dessa gäller först att förhandlingarna inte har avslutats, för det andra att det saknas öppenhet, deltagande och information, och slutligen att det inte finns någon uppföljningsmekanism för miljö-och socialklausulerna eller av demokratiklausulen. Det finns ingen klar uppföljningsmekanism.
Jag vill avsluta, herr ordförande, med att säga att vi är en mångsidig grupp och att vi kanske har olika ståndpunkter i omröstningen. Jag har föreslagit röstnedläggelse, en konstruktiv röstnedläggelse, och min kära vän Ludivina García Arias, som har en stor känsla för Mexiko frågade mig. " och vad betyder konstruktiv röstnedläggelse?" En konstruktiv röstnedläggelse, herr ordförande, betyder varken mer eller mindre än att vi inte är överens angående avtalet med Mexiko, vi vill att det skall genomföras, men att det genomförs på ett bra sätt. Därför föreslår vi en konstruktiv röstnedläggelse, och vi kommer att arbeta för att vi slutligen kommer fram till ett avtal som är tillfredsställande för mexikaner och européer.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Amsterdamfördraget har varit i kraft i några dagar. Detta fördrag ger äntligen Europaparlamentet mer rättigheter för att ta till vara en av ett parlaments mest karakteristiska rättigheter, nämligen medbeslutande och att kontrollera de övriga institutionerna. Det var precis detta skäl som för ett år sedan föranledde oss att rösta för interimsavtalet med Mexiko och ge vårt samtycke till den allmänna överenskommelsen först när alla delområden av fördraget var färdigbehandlade.
Vi ville inte skriva ut någon in blankocheck till kommissionen. Detta var för övrigt vår föredragandes, Ana Miranda de Lages, ordagranna motivering. Även det mexikanska parlamentet röstade för övrigt för avtalet, bara på villkor att det skulle rådfrågas ännu en gång efter det att förhandlingarna avslutats. Det är alltså inte rättvist att påstå att mexikanarna röstade för avtalet för länge sedan. Sedan dess har inte läget förändrats någonting. Det finns inget nytt kommisionsdokument vi kan besluta om.
Förhandlingarna kommer att dra långt ut på tiden, och det civila samhället i Mexiko är mycket missnöjt. Även olika partier, såsom PRD, vilka också skrivit till oss, och de gröna i det mexikanska parlamentet, accepterar inte förhandlingarnas utveckling. De yrkar på en grundläggande omorientering och ber oss eftertryckligen att inte rösta ja ännu. Det vore alltså, som jag ser det oansvarigt gentemot de europeiska medborgarna, men också mot våra mexikanska partner, att lämna bort ansvaret.
Varför röstar vi nu ja till något som ännu inte finns i sin helhet? Det gör ingen skillnad för kommissionen för att den skall kunna förhandla vidare. Men jag pockar här för ett parlaments rätt att rösta om något som i princip måste finnas i sin helhet. Hur skall vi ansvara för det utåt - vi kämpar för mer rättigheter för parlamentet, men säger att vi inte vill besluta om någonting utan ger en in blankocheck. Just det här förstår jag inte.
Jag måste säga en sak till om detta, och det är ju sista rundan i kväll: Jag är för ett avtal med Mexiko, det är helt klart, och det gäller hela den gröna gruppen. Jag uppskattar kollega de Lage mycket, och jag vet också att uppskatta hennes arbete. Men här handlar det för mig om ett grundläggande problem, om hur ett parlament förhåller sig i ett beslut. Det är det och ingenting annat.

Marín
Herr ordförande, ärade ledamöter! Avtalet om ekonomisk samverkan, politisk samordning och samarbete vars ratificering parlamentet i dag skall rösta om, utgör en viktig etapp i den ambitiösa väg som vi inledde redan för fyra år sedan för att fastställa nya förbindelser med Mexiko som ligger i linje med våra ambitioner.
Det förnyade mexikanska sammanhanget har drivit på Europa att etablera en strategisk ram för förbindelserna med detta land, vilken grundas på ömsesidighet och partnerskap och baseras på delade intressen. Det som har drivit oss är intresset att bidra till konstruktionen av en internationell gemenskap baserad på demokratiska principer, rättsstaten och fullständig respekt för de mänskliga rättigheterna; intresset av att i den internationella debatten bekräfta att det är möjligt att sluta bilaterala handelsavtal som är förenliga med Världshandelsorganisationen; intresset att göra våra ekonomier mer dynamiska och således främja tillväxten i världshandeln; och slutligen intresset av att konsolidera våra respektive närvaro i geografiska områden som vi har ömsesidiga behov av.
Detta ansåg parlamentet när det redan 1995 i Mirandas betänkande föreslog det politiska steg som var nödvändigt för att gå framåt mot mer ambitiösa mål. Likadant tyckte det i maj 1998 när det kom med sitt samtyckesförfarande för interimsavtalet. Jag vill passa på detta tillfälle - eftersom jag nämner er, fru Miranda - att tacka er för ert viktiga arbete, liksom de som företrädde er: Newens, andra som också har verkat inom detta område och har talat, såsom Salafranca, González Álvarez, och i allmänhet alla de som alltid har varit kritiska eller har valt ett mycket mer kritisk ställningstagande i våra förbindelser med Latinamerika i sin helhet.
I dag har ni framför er ett avtal som fastställer den rättsliga ramen för våra framtida förbindelser på kort sikt. På samma sätt som interimsavtalet, lägger detta nya avtal en speciell tonvikt vid det som har varit Europaparlamentets viktigaste krav och som kommissionen och ministerrådet har gett samma prioritering: klausulen om respekt för de demokratiska principerna och de grundläggande mänskliga rättigheterna, som ett viktigt element och grund för dessa förbindelser.
Avtalet består av tre huvudaxlar: institutionaliseringen av en politisk dialog på högsta nivå; utsträckning och fördjupande av vårt samarbete - i detta avseende förutser det explicit och för första gången samarbetet om de mänskliga rättigheterna och demokratin och om så viktiga områden som det sociala, kampen mot fattigdomen, och skyddet för miljön och konsumenten. Jag bekräftar det sagda genom er egen majoriteten: man arbetar mycket bättre i den politiska dialogen med ett avtal än utan avtal, om man vill göra framsteg i de frågor jag har pekat på.
Slutligen den tredje axeln, den ekonomiska delen, vilken också är mycket viktig, med fastställandet av ett frihandelsområde mellan Europeiska unionen och Mexiko vilket innefattar både tjänster och varor.
Jag skall informera er om de framsteg vi har uppnått hittills i handelsförhandlingarna.
Vi har hållit fyra förhandlingsrundor där vi har gjort substantiella framsteg i de stora kapitlen om varor och tjänster, och mycket stora framsteg vad gäller investeringar, offentliga marknader, konkurrens och immaterialrätt. Även om det är sant att vi har några punkter kvar där vi är oeniga, handlar det mer om en indikation om den höga och intensiva nivå vi har satt på förhandlingarna än om grundläggande hinder.
Vi delar den stora oron, och vi kommer på nytt att förmedla detta till den mexikanska parten, som detta parlament har uttryckt angående de höjda tullavgifterna som Mexiko har infört. Vi hoppas att Mexiko kommer att svara med att upphäva denna höjning så fort som möjligt.
Vi tror att vi skall kunna uppnå substantiella resultat inför toppmötet i Río i juni, så att vi kan avsluta detta arbete under andra hälften av året. Parlamentets samrådsförfarande om avtalet kommer på ett betydelsefullt sätt att bidra till att ge en viktig politisk impuls för att som jag har sagt avsluta denna process.
Jag skulle vilja försäkra er om att kommissionen formellt åtar sig att hålla parlamentet informerat i varje ögonblick - vilket redan nu sker - om framstegen i de pågående förhandlingarna, liksom om slutresultatet, innan avtalet underställs det gemensamma rådet. Givetvis kommer kommissionen att rådfråga parlamentet om dessa resultat, i enlighet med de förfaranden som är fastställda i fördraget. Därför ser jag inte i vad ni skulle ge kommissionen en in blankocheck. Det är omöjligt eftersom parlamentet alltid har sista ordet när förhandlingarna är avslutade.
Slutligen, är kommissionen övertygad om att parlamentet tycker att det är lämpligt att ge sitt samtycke så att avtalet kan träda i kraft, och jag tackar än en gång för det viktiga stöd kommissionen hela tiden har fått från parlamentet, inte bara i stärkandet av förbindelserna med Mexiko, utan också i etablerandet av en verklig allians mellan Europa och Latinamerika som undan för undan byggs upp.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Jag vill inte avsluta denna debatt utan att först uttrycka ett erkännande, för min grupp, av kommissionär Maríns arbete i egenskap av behörig kommissionär för förbindelserna med Latinamerika. Jag vill också uttrycka vår tillfredsställelse då de förklaringar och klargöranden Marín i kväll har gett oss helt och hållet tillfredsställer kraven från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor - för vars yttrande jag var föredragande - om att parlamentet skulle informeras om förhandlingsutvecklingen innan de avslutas. Tack så mycket, herr vice ordförande i kommissionen, för era rapporter och er reaktion på parlamentets förslag.

Ordföranden
Även jag skulle vilja tacka vice ordförande Marín för denna period av samarbete med Europaparlamentet.
Det har fallit sig så att jag ofta har suttit här i ordförandestolen under de debatter som han har deltagit i, och jag har varje gång noterat den stora vikt som han lägger vid parlamentets åsikter och hans angelägenhet att ha ett gott samarbete.
Kvällens debatt utvecklade sig tyvärr till en maratondebatt. Jag har nu i slutet av denna mycket tröttande dag suttit här i över tre och en halv timme, med det var nödvändigt att vi slutförde behandlingen av alla dessa frågor - även om det är mycket få kolleger närvarande, vilket är naturligt så här sent på kvällen -, för det finns inga andra tillfällen.
Det finns tyvärr inte några journalister här som kan bevittna det arbete som utförs här i parlamentet. De kommer mitt på dagen och skriver bara om skandaler, och de är väl heller inte särskilt intresserade av att se att det finns personer som arbetar mycket sent och mycket hårt.
Jag skulle, innan jag avslutar kvällen, vilja framföra ett personligt tack till alla kolleger på alla flanker för denna tid och för det mycket goda samarbete som vi har haft. Ni känner till att jag av naturen inte försöker riva ned applåder, men jag är mycket mån om att få uppskattning och välvilja från er kolleger, och jag tycker att ni har visat mig denna välvilja, vilket jag tackar er för.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Sammanträdet avslutades kl. 00.35.

