Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Hallam
Herr ordförande! Vi har haft en del problem med omröstningarna i kammaren denna vecka. I protokollet, under artikel 39 om revideringen av fördragen, står det att jag skulle ha röstat för paragrafen ifråga. Jag vet inte om det var mina fingrar som fungerade fel, eller om det var maskinen som fungerade fel, men min avsikt var att rösta emot den.

Ordföranden
Oroa er inte för det, Hallam, vi tillskriver maskinen felet och det kommer att framgå tydligt av protokollet att ni röstade korrekt.

Hory
Herr ordförande, i gårdagens protokoll finns jag inte upptagen på närvarolistan. Det är möjligt att jag faktiskt glömde att skriva på närvarolistan, men att jag var närvarande bevisas av att jag deltog i de olika omröstningarna med namnupprop.
Jag är därför tacksam om ni kan se till att protokollet korrigeras på denna punkt.

Ordföranden
Protokollet kommer att rättas, Hory, men ert ord är mer värt än något annat belägg. Det är tillräckligt som underlag för att rätta protokollet.

Bourlanges
Herr ordförande, jag är i samma belägenhet som Hory. Jag vet inte om mitt ord är lika mycket värt som hans, men i likhet med honom har jag deltagit i flera omröstningar med namnupprop som bevisar att jag varit närvarande, även om jag glömde att skriva på.

Ordföranden
Bourlanges, jag vet inte om ni i er rika kultur känner till ett spanskt talesätt som lyder ungefär så här " Det spelar ingen roll, Isabel och Fernando åstadkommer lika mycket" . Ert ord är därför lika mycket värt som Horys.

Kerr
Herr ordförande! Jag tar ordet i en fråga som jag skulle vilja att ni vidareför till parlamentets ordförande. Genom inbjudningar som skickades ut i går har vi just inbjudits att fira hans ordförandeskap med en musikalisk kväll på söndag kväll, när de flesta ledamöter inte kommer att befinna sig i Bryssel. Vi hade alla velat medverka och som ordförande för parlamentets " Musikens vänner" hade jag velat få kännedom om detta tidigare. Ni kanske vill vara vänlig att framföra beklagandena och ursäkterna från de ledamöter som inte kommer att närvara.

Ordföranden
Kerr, jag kan försäkra er att jag skall vidarebefordra ert meddelande till ordföranden och ursäkten kommer även att gälla för mig, då inte jag heller kan närvara vid denna afton.

Tomlinson
Herr ordförande! I samma fråga. Vi har denna inbjudan som har rubriken Exklusiv konsert. Den blir naturligtvis exklusiv som en inbjudan till ledamöterna, om den genomförs en dag när ledamöterna inte befinner sig på sin arbetsort.
Min fråga är emellertid något mer grundläggande än Kerrs. Den inbjudan som bjuder in oss att fira Europaparlamentets ordförandes installation kommer från Luigi Mormino, som ordförande i Europaparlamentets konstnärliga kommitté. Jag kände till att Mormino besatt allehanda färdigheter, men jag hade aldrig direkt associerat honom med stor kostnärlig talang.
Jag skulle vilja veta om detta stora ansvar som ordförande i den konstnärliga kommittén är ett som tilldelas med någon sorts administrativt d'Hondt-system bland ämbetsmännen.
Denna vecka har vi fått lov att bestämma hur förmågorna skall fördelas bland ledamöterna. Vi kanske någon gång kan få reda på hur Mormino uppnått sin höga rang och ära, och hur han sedan får behörighet att genomföra konserten till ordförandens ära vid en tidpunkt då ledamöterna inte kan infinna sig, och göra det i förbund med ett privat företag. Det är något ordföranden kanske borde ta och titta på.

Ordföranden
Av parlamentarisk artighet ville jag inte avbryta vare sig Kerr eller Tomlinson, men jag vill påminna er om att vi ännu ej justerat protokollet. Dessa ärenden bör därför redas ut senare. Jag har i alla fall noterat inläggen från Kerr och Tomlinson. Jag skall på lämpligt sätt undersöka den musikaliska nivån hos den person som fått ovannämnda ansvar. Men om det inte finns fler frågor beträffande protokollet förklarar vi det justerat.
(Protokollet justerades.)

Omröstning
Díez de Rivera Icaza
Det råder inget tvivel om betydelsen av en förlängning av förordningarna gällande luftförorening och skydd av skogarna mot bränder, såsom jag tidigare hade tillfälle att påpeka i den debatt som ägde rum för några år sedan. Idag vill jag bara understryka att en av de stora svårigheterna med att få till stånd en kontinuerlig utveckling i landsbygdsområdena i unionens södra del i huvudsak beror på de allvarliga konsekvenser som följer på skogsbränder, en sommarplåga i dessa områden av unionen.
De ändringsförslag som lagts fram, där man begär en ökning av de ekonomiska anslagen till ovannämnda åtgärder från sjuttio till hundra miljoner ecu, kan därför inte ifrågasättas om unionens skogsegendom skall få tillräckligt bra underhåll och återväxt. Av denna anledning kommer jag att rösta positivt.
Herr ordförande, jag vill avsluta med att ånyo understryka nödvändigheten av att upprätta en gemensam skogspolicy för hela unionen. Härmed lämnas även svar på det femte åtgärdsprogrammet gällande miljön samt på Riodeklarationen i detta ärende.
Betänkande av Cornelissen (A4-0381/96)
Donnay
Jag skulle vilja gratulera Pam Cornelissen till hans ambitiösa arbete med betänkandet om flygledningstjänst, som är mycket tillfredsställande till sitt innehåll. Därför röstar jag givetvis för betänkandet.
Det är två viktiga aspekter jag särskilt vill betona. Den första gäller flygsäkerhetens kostnadseffektivitet. Skall denna kunna optimeras på ett försvarbart sätt, får det inte ske till priset av att man underlåter att beakta krav som sammanhänger med upprätthållandet av allmän service inom flygkontroll, så att en hög servicenivå kan garanteras över alla de berörda länderna.
Den andra aspekten jag vill framhålla handlar om att främja säkerheten. Vi måste i första hand verka för en harmonisering av arbetssättet hos dem som arbetar inom flygkontrolltjänsten och särskilt av den terminologi som används.
Båda dessa punkter har varit föremål för ändringsförslag, som godkänts av majoriteten av medlemmarna i utskottet för transport och turism. Ändringsförslagen kompletterar på ett värdefullt sätt detta utmärkta betänkande, vilket jag gläder mig åt.

Lindqvist
Det behövs förstärkt säkerhet och bättre operativa system i takt med att flygtrafiken ökar till en beräknad fördubbling fram till år 2000. Det är inte givet att det är EU som skall förhandla och reglera dessa frågor. Det bör ske av medlemsstaterna i ett internationellt mellanstatligt förfarande, där så många länder som möjligt kan medverka. En samordnande europeisk " luftfartsmyndighet" bör självfallet gälla alla Europas länder och därför regleras på en bredare nivå än EU.

Titley
Jag har röstat för detta betänkande idag, eftersom jag delar oron över att inte tillräckligt mycket görs för att få ett slut på den frustration och det slöseri som flygförseningar innebär.
Den frustration den resande allmänheten förvållas av sådana förseningar är inte acceptabel. Människor som har bestämt affärsmöten skall kunna lita på att Europas flygledningssystem tar dem till sina destinationer i rätt tid. Detsamma gäller alla de oräkneliga semesterfirare som förlorar en del av sin välförtjänta ledighet på grund av försenade flyg.
Med Manchesters flygplats nära min valkrets så vet jag också att flygplatsen, dess flygbolag och personal skulle vinna på de enorma besparingar i tid och pengar som ett bättre flygledningssystem kan medföra. Jag välkomnar gårdagens beslut till förmån för en andra startbana vid Manchesters flygplats, men utan bättre flygledning i framtiden kan resultatet bli ökat kaos för resenärerna.
Tillsammans med branschen och de miljontals flygpassagerarna kommer jag att vända mig till våra regeringar och kommissionen, för att få en förbättring av Europas flygtrafiksystem. Den fria rörligheten runt om i Europa är när allt kommer omkring av central betydelse för vår ekonomiska framtid.
Betänkande av Castricum (A4-0419/96)
Ahlqvist, Theorin och Wibe
Detta betänkande är i huvudsak bra. Vi kommer därför att följa socialistgruppens linje och rösta för det. I fråga om två punkter har vi dock allvarliga reservationer. Det gäller dels artikel 13, där det sägs att det bästa för kollektivtrafiken är om den läggs ut på (privat) entreprenad, dels artikel 24, där det sägs att driften av kollektivtrafiken " i så hög grad som möjligt bör finansieras med biljettintäkter" .
Artikel 13 är en direkt diskriminering mot offentliga företag. Det finns faktiskt inga som helst bevis från det land vi kommer ifrån, Sverige, att offentlig kollektivtrafik är mindre effektiv än privat. Då det gäller artikel 24 görs en generalisering som inte alltid är giltig. Det kan ibland (kanske t.o.m. ofta) av samhällsekonomiska skäl vara motiverat med en stor subventionering av kollektivtrafikens driftskostnader. Ibland kan det t.o.m. vara motiverat med nolltaxa. För Sveriges del skulle en kostnadstäckning (av driften) med biljettintäkter innebära att kollektivtrafiken försvann helt från så gott som alla glesbygdsområden. Denna utveckling är helt oacceptabel.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Kollektivtrafiken spelar för många människor en avgörande roll för att de skall kunna leva ett normalt liv. Ur miljösynpunkt är den en viktig del av ett hållbart samhälle.
Kollektivtrafiken bör givetvis drivas på ett så kostnadseffektivt sätt som möjligt, men med tanke på dess avgörande roll och samhällets övergripande ansvar att tillgodose alla medborgares behov, kan inte kostnadseffektivitet vara den enda ledstjärnan i driften av kollektivtrafiken.
För att kollektivtrafiken skall fungera effektivt måste ansvaret ligga på lokal, regional eller nationell nivå, och samma myndigheter skall ha beslutanderätten för hur finansiellt stöd ges. Därför röstar vi mot betänkandet.

Gahrton, Holm och Schörling
I detta initiativbetänkande finns många punkter som vi utan tvekan stöder och arbetar hårt för att de skall få en ökad tyngd i medlemsstaterna, t.ex. att politiken syftar till att minska användningen av bilar och förbättra kollektivtrafiken samt att kollektivtrafiken är miljövänlig. Därför anser vi också att kollektivtrafiken måste stödjas och uppmuntras på flera olika sätt.
Däremot har vi ingen förståelse för att Europaparlamentet vill att frågan om offentliga tjänster skall bli en fråga under regeringskonferensen. Inte heller anser vi att unionen skall lägga sig i på vilket sätt medlemsstaterna stöder kollektivtrafiken. Det måste vara upp till varje medlemsstat att avgöra detta med hänsyn till de olika förutsättningar som finns. Medlemsstaterna ser olika ut, bl.a. vad avser befolkningstäthet. Till exempel i Sverige kräver kollektivtrafiken ett större offentligt engagemang med tanke på den låga befolkningstätheten på många områden, inte minst i norra delen av landet. Det vore därför inte önskvärt att EU lägger fast riktlinjer och kriterier kring hur statligt stöd skall utgå för att stödja kollektivtrafiken.

Lindqvist
Kollektivtrafiken är en nationell och regional angelägenhet. Det saknas därför anledning att reglera kollektivtrafiken i EU: s fördrag. De olika stöd och finansieringsformer som gäller är också nationella respektive regionala frågor. Också konkurrensfriheten bör granskas ur nationellt perspektiv och inte genom EU-påbud.
Betänkande av Menrad (A4-0411/96)
Malone
Det europeiska näringslivet har blivit lidande till följd av misslyckandet med att nå en överenskommelse om en stadga för europeiska bolag och därmed sammanhängande frågor. Att behöva beakta företagslagstiftning i 15 olika medlemsstater innebär extra kostnader, och påverkar följaktligen jobben.
Jag vill applådera kommissionens försök att få igenom dessa åtgärder. Om de antas måste de emellertid åtföljas av motsvarande regler om arbetstagarnas medbestämmanderätt. I annat fall kommer gällande informations- och medbestämmandelagstiftning i vissa medlemsstater att kringgås av vissa företag.
Ett ge arbetstagarna en verklig andel i sina företag kan bara utgöra en positiv utveckling, såväl för dem som för deras firmor. Den nationella konsensus som förelegat i Irland de senaste 10 åren om löner och arbetsvillkor har utgjort en bidragande faktor till den irländska ekonomins hälsosamma tillstånd idag, och gillas som sådan av arbetsgivareföreningen IBEC.
Jag är medveten om att en utvidgning av informations- och medbestämmandeförfaranden till ytterligare företag skulle medföra vissa kostnader. Jag gillar därför kommissionens försiktiga tillvägagångssätt, i synnerhet tillskapandet av en högnivågrupp, representerande arbetsmarknadens parter, som skall gå igenom denna fråga i detalj liksom också inriktningen på att respektera nationella modeller.

EU-strategi för relationerna med de transkaukasiska republikerna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0279/96) av Carrère d'Encausse för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om kommissionens meddelande (KOM(95)0205 - C4-0242/96) om utarbetande av en EU-strategi för relationerna med de transkaukasiska republikerna.

Carrère d'Encausse
Herr ordförande, ärade kollegor, Transkaukasien, som sträcker sig från Svarta havet till Kaspiska havet och omfattar de tre staterna Georgien, Armenien och Azerbajdzjan, är ett av de mest komplexa och tragiska områdena i världen. Europeiska unionen kan inte förhålla sig likgiltig till dess framtid.
Hur skulle vi för det första kunna glömma att alla de stora erövringstågen drog fram genom Transkaukasien? På senare tid och fram till våra dagar har tre stormakter som också varit tre stora imperier gränsande till Transkaukasien - Ryssland, Iran och Turkiet - drabbat samman i regionen, och gör så fortfarande. Deras strävanden utgör ett permanent inslag i regionens historia.
Allt i detta område kännetecknas av mångfald. En mångfald av etniska grupper - närmare ett hundratal. En mångfald av språk, minst lika omfattande till antalet. En mångfald av religioner, eftersom det vid sidan av de tre stora monoteistiska religionerna - kristendom, islam och judendom - förekommer ett stort antal varianter som brutit sig ur dessa religioner och som ytterligare komplicerar människornas relationer till varandra, till statsmakten och till grannländerna. Följaktligen är flertalet invånare i Azerbajdzjan shiiter, något som närmar dem till Iran, medan deras språk härstammar från turkiskan, vilket närmar dem till Ankara, alltmedan en stark känsla av solidaritet förenar dem med deras fränder i den iranska delen av Azerbajdzjan. Man skulle lika gärna kunna ta upp banden mellan kristna osseter i Georgien och muslimska osseter i Ryssland, mellan kurderna i Azerbajdzjan och Armenien och kurderna i Turkiet och Irak, osv. I detta avseende saknar gränserna all betydelse, och likväl ligger det nationella oberoendet till grund för de tre staternas identitet, som de oförsonligt slår vakt om.
I dessa länder har sammanstötningarna lett till upprepade tragedier. I Georgien är det åter fred efter ett treårigt inbördeskrig, men Abchasien vägrar fortfarande att låta sig styras från Tbilisi. I Azerbajdzjan infördes vapenvila 1994, vilket dock inte kan dölja problemens omfattning. Nagorno-Karabach, som befolkas av armenier, drömmer om en framtid som oberoende stat och ockuperar under tiden med sina soldater en stor del av Azerbajdzjans territorium, som de har lagt under sig. Över en miljon azerbajdzjanska flyktingar, mer än 400 000 armeniska flyktingar och tusentals döda - detta är priset för konflikten mellan Azerbajdzjan och de armenier som lever på landets område. Till detta kommer motsättningen mellan Armenien, som ställer sig bakom sina fränder i Karabach, och Azerbajdzjan. Blockaden mot Armenien, så mycket mer katastrofal som landet saknar kustförbindelse, är en konsekvens härav. Dessa konflikter är inte sällan följden av den framväxande sovjetstatens politik, som 1922 lade hinder i vägen för upprättandet av en transkaukasisk federation som var tänkt att motverka den bolsjevikiska dominansen över de nya oberoende staterna i området. Sovjetmakten dolde konflikterna, men Sovjetunionens sammanbrott blottade dem på nytt och lämnade fritt spelrum åt de blodiga konfrontationer som nu pågått i fem år.
Vad vi här i själva verket ser är två grundläggande internationella rättsprinciper som hädanefter ställs mot varandra: självbestämmanderätt för folken, dvs. för armenierna i Karabach, och abchasierna och osseterna i Georgien, kontra rätten till gränsernas okränkbarhet i Georgien och Azerbajdzjan. Hur skall man i ett område där bilden är så komplex och där röran av folkgrupper som samsas på en begränsad yta är så total kunna avgöra vilken av dessa principer som bör gälla? Det är visserligen enkelt att säga att flyktingarna måste återvända hem. Det är enkelt att säga att de ockuperade territorierna måste återlämnas till Azerbajdzjan. Det är enkelt att säga att blockaden som förlamar Armenien måste hävas. Detta innebär emellertid inte att motsättningen mellan minoriteternas rättigheter och staternas rätt att värna sin integritet på ett enkelt sätt kan lösas.
Det är här Europeiska unionen kan spela en avgörande roll, eftersom Transkaukasien ligger i gränslandet till Europa och utgör en förenande länk mellan Europa, Iran och Turkiet och i nästa steg Mellanöstern, och eftersom de rika underjordiska oljefyndigheterna i Azerbajdzjan och bortom Kazakhstan är just vad Europa behöver. Europa har starka intressen att bevaka i området. Svarta havet, som de tre transkaukasiska staterna ensamma vill kontrollera, förbinder regionen med Europa och ger en tydlig fingervisning om intressekonflikten.
Europeiska unionen har fattat beslut om inblandning i Transkaukasien. Unionen kan bidra till att återupprätta fred och stärka de demokratiska krafterna, men detta kan endast ske om den oerhört komplexa situation som råder i området beaktas, och tillåts utgöra kärnan i unionens strategi. Unionen bör härvidlag vända sig till varje land för sig och hjälpa det att stärka sitt hotade oberoende, som är en naturlig förutsättning för en demokratisk utveckling. Samtidigt bör unionen bidra till att utveckla en gemensam regional struktur, som omfattar hela Transkaukasien.
Det är inom den gemensamma strukturen, för vilken unionen kan stå som förebild, som folkens separatistiska tendenser och de blodiga etniska sammandrabbningarna steg för steg kommer att upphöra. Det är framväxandet av denna känsla av att tillhöra en regional gemenskap som kommer att skydda de transkaukasiska staterna mot grannländernas närmanden. Det är också denna struktur som bäst kommer att främja den ekonomiska utvecklingen för alla folk i området och tillåta att demokratin får fäste.
Europeiska unionens roll är uppenbar. Ansvaret är oerhört. Det är unionens uppgift att hjälpa dessa folk och urgamla civilisationer, som missgynnats av en tragisk historia och ett utsatt geografiskt läge, att återfinna sin rättmätiga plats - bland de demokratiska och utvecklade länderna.

Schwaiger
Herr ordförande, mina damer och herrar! Föredraganden av yttrande från utskottet för externa ekonomiska relationer, Dimitrakopoulos, kan tyvärr inte själv närvara idag, då han måste tillvarataga ett viktigt ej förutsebart möte utanför Strasbourg. Jag vill därför i hans ställe tacka Carrère d'Encausse för hennes utomordentliga och detaljerade betänkande och även hänvisa till att hon i sitt betänkande tagit upp samtliga förslag från utskottet för externa ekonomiska relationer, vilket naturligtvis gläder oss mycket.
Även utskottet för externa ekonomiska relationer ställer sig positivt gentemot önskemålet om ett förstärkt regionalt samarbete mellan Armenien, Georgien och Azerbajdzjan, vilket är något av ett ledmotiv i hela betänkandet. Utan detta samarbete är det knappast möjligt att åstadkomma en utveckling av näringsliv och välstånd i dessa tre länder. De bilaterala partnerskapsavtalen mellan EU och de transkaukasiska republikerna utgår från denna nödvändighet. Det handlar här varken mer eller mindre än om en global politisk ansats som förenar ekonomiska, politiska och finansiella aspekt och även inbegriper humanitärt stöd. För att de ekonomiska resurserna i dessa länder ska kunna tillvaratagas, måste infrastrukturerna för energi och trafik genomgå en omfattande modernisering och förbättring som sträcker sig över gränserna. Genom ett förstärkt samarbetet mellan Azerbajdzjan och Georgien men även med Armenien, kan de ofantliga oljefyndigheterna i Kaspiska havet - som är större än Saudiarabiens - utvinnas och exporteras till Europa och den övriga världen, men även förädlas på plats. Det regionala samarbetet kan samtidigt bidraga till att minska de politiska spänningarna i denna region.
Strävan efter en anslutning till de transeuropeiska trafiknäten och till övriga trafikleder världen över, bildar förutsättningen för ett intensivare samarbete med Europa. Politiskt sett handlar det om att stabilisera tre av de republiker som hamnat i ett beroendeförhållande till den tidigare Sovjetunionen, och detta kommer att medföra djupgående ekonomiska och sociala förändringar. Här kan Europa som fredlig partner uppnå en hel del i samverkan med Turkiet och Ryssland. Vi bör därför genom en lämplig samordning även i de bilaterala betänkanden se till att vår önskan om samarbete tas på allvar av de transkaukasiska partnerna; gemensamma förslag inom ramen för de bilaterala betänkandena, alltså beträffande Azerbajdzjan, Armenien och Georgien, vilka även sträcker sig härutöver, kan tas upp i de fortsatta förhandlingarna.
Tillåt mig även som föredraganden av utskottet för externa ekonomiska relationer ta upp ett par perspektiv beträffande Azerbajdzjan, som kanske bidrar till att förstå problemen i Transkaukasien. Azerbajdzjan är ett potentiellt rikt land. Dess oljefyndigheter i Kaspiska havet är - som sagt var - större än Saudiarabiens. Även industrin, lantbruket och servicesektorn har stora chanser att utvecklas. Men för närvarande är det ett fattigt land med ett näringsliv som är i stort behov av utveckling. Det förlorade kriget mot Armenien ligger som en tung börda över landet. Det ligger precis vid inkörsporten till den österut expanderande Europeiska unionen och om några år är det kanske bara Svarta havet och Kaukasus som skiljer dem från varandra. Europeiska investerare tas emot med öppna armar, framför allt för oljeindustrin med tillhörande utrustningar, kommunikationsväsendet och den framåtsträvande byggnadsindustrin. Landet har redan nu skapat de nödvändiga förutsättningar för investeringar. Av avgörande betydelse för att övervinna den ekonomiska krisen är planeringen och utbyggnaden av transportvägarna över Georgien för olja och de produkter som härrör från den. Alla tänkbara vägar och nät bör granskas med tanke på lönsamhet och miljön och tas med i våra framtida funderingar.

Jöns
Herr ordförande, kollegor! Låt mig först lyckönska Carrère d'Encausse för hennes betänkande. Enligt vår uppfattning har EU med detta betänkande fått ytterligare ett mycket viktigt bidrag när det gäller att finna en strategi i sin relation till de transkaukasiska staterna. Betänkandet går framför allt in på frågan om de enskilda transkaukasiska staternas oberoende och det stöd de behöver i sin utveckling.
Europa behöver en gemensam politik gentemot Transkaukasien. En gemensam politik som omfattande och fullständigt tar hänsyn till det svåra politiska läget i dessa länder. Vi vet naturligtvis att detta inte är någon lätt uppgift, främst med tanke på det arv som ännu idag hotar dessa staters gränser och demokratiska utveckling.
Även vi är bekymrade över de fortgående brotten mot de mänskliga rättigheterna. Detta gäller även för det liksom tidigare olösta flyktingproblemet. Ett starkare engagemang från Europeiska unionens sida kan dock bidraga till att jämna vägen för denna långa och besvärliga demokratiseringsprocess. De militära konflikter som hotar gränserna till de transkaukasiska staterna och som vållat civilbefolkningen så stort lidande kan endast lösas i enlighet med internationella avtal och genom internationella bemödanden. Alla inblandade parter är skyldiga att bidraga till en lösning. I detta sammanhang välkomnar vi även OSSE: s ansvarsfulla insats.
Kollegor! Sedan den 22 april 1996 har vi nu ett partnerskapsavtal med Georgien, Azerbajdzjan och Armenien, och vi hoppas att dessa avtal snart kan träda i kraft, då de utgör ett viktigt steg när det gäller att fördjupa relationerna till dessa stater.
Men det räcker tyvärr inte med själva avtalen. Vad vi dessutom behöver är ett multilateralt samarbete, som förkroppsligar strategin i sin helhet och som inte bara förbättrar samarbetet mellan Europeiska unionen och de tre staterna, utan framför allt fördjupar dessa tre länders inbördes relationer. Vi måste göra allt som står i vår makt för att understöda och forcera det interregionala samarbetet mellan dessa stater.
Dessutom måste vi inte endast understöda, utan även kräva en miljövänlig energipolitik. En ekologisk katastrof i Transkaukasien skulle också påverka oss. I vår strategi måste vi därför tillmäta utvecklingen och utbyggnaden av miljövänliga energisystem stor betydelse. Kärnkraftverket Metsamor måste stängas av. Vi kräver även med eftertryck att handelsblockaderna upphävs och att varor och tjänster fritt kan utbytas i och genom Transkaukasien. Genom att utveckla en strategi för Transkaukasien bidrar Europeiska unionen aktivt till att hjälpa länderna i den här regionen och stärka deras politiska strukturer. Europeiska unionen måste klart och tydligt visa hur viktig den här regionen är även för oss. Men samtidigt måste de transkaukasiska staterna aktivt arbeta för att påskynda den demokratiska utvecklingen och att respektera de mänskliga rättigheterna. Endast genom gemensamt arbete kan vi komma vidare.
I denna anda understöder min grupp Carrère d&#x02BC;Encausses betänkande och resolutionsförslag liksom även ändringsförslagen 2 och 3.

Tindemans
Ordförande! Ärade kollegor! I ett kort anförande skulle jag vilja föra fram fem punkter. För det första vill jag lyckönska föredraganden, fru Carrère d'Encausse. Hennes betänkande är inte bara tekniskt utmärkt utan man känner när man läser det att hon med hela sin person står bakom de ställningstaganden hon försvarar i betänkandet. Till detta vill jag gratulera henne.
För det andra: hon har helt rätt när hon säger att detta är ett tragiskt område. Nåväl, jag skulle vilja påpeka att när man fördjupar sig i problematiken runt de tre unga republikerna blir det tydligt att man inte får underskatta de tre ländernas geopolitiska och geostrategiska betydelse, och att Europas uppgift med avseende på de länderna, i första hand är en politisk uppgift. De var självständiga 1917, sedan införlivades de i Sovjetunionen, nu är de återigen självständiga. Vi kan bidra med mycket för att dessa staters självständighet äntligen ska bli bekräftad, för att demokratin, som där är mycket ung, blir utbyggd, för att en rättsstat ska upprättas, för att de mänskliga rättigheterna ska respekteras och ett civilt samhälle blir möjligt.
För det tredje vill jag säga något om var och en av de tre republikerna, som alla tre har svåra problem. Först Georgien: vi måste göra vad vi kan för att freden där skall upprätthållas, för att en hållbar lösning på det spända läget där skall hittas.
Vad Armenien beträffar och den konflikt som vi känner till där, Karabach. Vi måste göra vad vi kan för att de förhandlingar med den så kallade Minsk-gruppen som ägt rum där leder till framgång. Den sextonde december sade man i säkerhetsrådet att de två presidenterna i Minsk-gruppen måste fortsätta sina ansträngningar, fortsätta förhandla för att komma fram till en överenskommelse. Låt oss därför inte idag inta en negativ hållning utan en positiv sådan gentemot de förhandlingarna och göra vad vi kan för att de förhandlingarna ska leda till resultat. Azerbajdzjan: vi måste göra vad vi kan för att Kaspiska havet äntligen får ett allmänt godtaget juridiskt statut, annars kommer oljeproblemet där att i framtiden bli en farlig källa till spänningar.
För det fjärde skulle jag ändå vilja ta tillfället i akt och påpeka följande: vår uppgift därborta kan vara stor och storslagen. Kollega Schwaiger har redan talat om de ekonomiska aspekterna. Jag färskar upp minnet något: transport och trafik är av ovanligt stor betydelse för att åter öppna dessa områden. Det europeiska vägnätet borde ansluta till vad som kan ske där borta. Som sådana kan de delvis utgöra en del av den europeiska ekonomin. Oljan och oljeledningarna är av ovanligt stor betydelse och vi får hoppas att det problemet blir löst på ett ekonomiskt logiskt sätt. Ett modernt banksystem med centralbanker som kan fungera som sig bör kan förbättra de ekonomiska förbindelserna enormt mycket.
En femte punkt, herr ordförande, är att detta parlament måste godkänna fru Carrères ställningstaganden med stor majoritet. De är värda det och vi kan på det sättet bidra till att vägen mellan Asien, Mellanöstern och Europa öppnas.

Kaklamanis
Herr ordförande, kära kollegor, jag begärde ordet, dock inte för att anmärka på betänkandet av Carrère d'Encausse, utan för att gratulera henne till hennes fantastiska arbete. De transkaukasiska staterna ligger i en region som har stora problem - politiska, ekonomiska, sociala, miljöproblem och framför allt, problem med stabilitet, fred och demokrati.
Betänkandet av Carrère d'Encausse berör alla dessa problem med sensibilitet, med politisk ömhet, skulle jag vilja säga, men även med realism. Hon ger svar och föreslår lösningar som Europeiska unionen i sin helhet - framför allt Europaparlamentet, men sedan också kommissionen och rådet - borde göra till sina, men framför allt också tillämpa, genom att bland annat dra fördel av att en av unionens medlemsstater - Grekland - spelar en konkret och mycket nyttig roll i området.
Den europeiska unionen borde tillsammans med Ryssland och Turkiet sträva efter att hjälpa dessa tre stater i regionen samtidigt. Men dessa stater bör också samarbeta med Europeiska unionen och också de finna lösningar, huvudsakligen på inrikespolitisk nivå när det gäller demokrati och mänskliga rättigheter. Men inte i något fall bör Europeiska unionen vara inaktiv. Den måste - även ensam - i praktiken utföra allt detta vackra som betänkandet innehåller och som alla kollegor i denna sal idag har pratat om, även om händelsevis Ryssland och Turkiet vägrar att samarbeta med oss för att uppnå målet som är en konkret hjälp till de tre staterna i regionen.
För att avsluta, vill jag ännu en gång gratulera vår kollega Carrère d'Encausse till hennes fantastiska arbete, något som jag tror att ingen i denna sal är förvånad över, därför att vår kollega har en kolossal erfarenhet av och även kunskap om området. Jag vill också hoppas, tillsammans med er alla, att alla de vackra orden och önskningarna som vi har hört här idag, inte bara förblir tomma ord och önskningar, utan att de omvandlas till handlingar som ger oss konkreta resultat av en konkret hjälp till folken i de tre staterna i Transkaukasien.

Bertens
Herr ordförande! Det här är andra gången vi får dra nytta av sakkunnigheten hos Hélène d'Encausse. Varje gång har vi såväl i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor som i denna kammare, plenumet, med nöje kunna dra nytta av hennes sakkunnighet inom området f.d. Sovjetunionen.
Transkaukasien är en krutdurk som förtjänar europeisk uppmärksamhet, och som får det. Vi välkomnar Europeiska kommissionens initiativ att genom ett meddelande utveckla möjligheterna till en gemensam europeisk strategi och det betänkande som vi nu behandlar är en värdig reaktion från parlamentet. Jag hoppas att kommissionen i framtiden kommer med ett meddelande om framtida förbindelser med en region innan det förhandlas om nya avtal. Mandatet för förhandlingar om ingående av avtal med tredje länder kan då anpassas efter de berörda ländernas behov och den enighet som uppnåtts mellan institutionerna om vilken kurs som skall följas med avseende på det tredje landet. Det ökar möjligheterna att föra en koherent politik.
För den transkaukasiska regionen var Sovjetunionens fall inledningen till en svår period. Underliggande spänningar kom till ytan och problemen runt Nagorno-Karabach, Abchasien, Ossetien, grannländernas blockad av Armenien är bra illustrationer till detta. Den roll som grannländer som faller tillbaka till sekelgamla maktpolitiska reflexer spelar, bidrar naturligtvis inte till stabiliteten. Unionen har stort intresse av stabiliteten i OSS-länderna. Den sydliga delen, så nära Mellanöstern, förtjänar där prioriterad uppmärksamhet.
Unionens strategi måste omfatta mer än Tacis-stöd. Medlemsstaterna kommer att förstå att stabilitet på längre sikt är bättre än handel eller oljeleveranser på kort sikt. Europeiska unionen måste därför utveckla en global och koherent strategi som omfattar handel och ekonomi, utrikespolitik samt bistånd. Denna strategi måste grunda sig på erkännandet av mångfalden inom denna region.
I sin utrikespolitik måste unionen agera gemensamt med de specialiserade institutionerna, som t.ex. Europarådet och OSSE, för att uppnå en hållbar fred i området. Jag lyckönskar här också OSSE för deras insatser med avseende på Nagorno-Karabach och hoppas att Georgiens territoriella integritet också kan återställas.
Upprättandet av gemensamma ambassader för unionsländerna skulle för övrigt ytterligare kunna öka effektiviteten in det gemensamma europeiska agerandet.
Inom det ekonomiska området måste vi bidra till förstärkningen av den ekonomiska infrastrukturen och främjandet av inbördes ekonomisk samverkan. Detta kräver naturligtvis att Turkiet och Azerbajdzjan måste häva sin blockad mot Armenien. Europaparlamentet kommer att vara välvilligt inställt till partnerskapsavtal. Denna välvilliga inställning från Europaparlamentets sida kräver naturligtvis att de berörda länderna skänker uppmärksamhet åt frågor som demokrati, civil society och respekt för de mänskliga rättigheterna. Hur svår situationen nu än må vara i de berörda länderna, grova skändningar av dessa principer kommer aldrig att föra dem närmare till stabilitet och fred.
Inom området bistånd och samarbete kommer föredraganden med goda och fruktbara idéer.
Allt sammantaget kommer den liberala gruppen till slutsatsen att det gemensamma tillvägagångssättet för förbindelserna med Transkaukasien är önskvärt och att föredragandens idéer förtjänar denna kammares kraftiga stöd.

Schroedter
Herr ordförande, till att börja med vill jag fastslå att den föredragande lagt ned mycket arbete på att samla ihop de åsikter som råder inom Europeiska unionen vad gäller en samarbetsstrategi för nämnda region. Därför avviker hennes betänkande inte heller väsentligt från kommissionens underlag. Som vi alla vet är Transkaukasien viktig av flera orsaker. Den är en geopolitisk kärnpunkt, men även dess olika folkslag och växelrika historia och den tradition som präglats så starkt av alla konflikter, utmärker än idag detta Kaukasus, och det är något som egentligen borde kunna övervinnas i vår moderna tid. Å andra sidan har den ovärderliga råvaror som till exempel oljeförekomsterna i Kaspiska havet.
Det gäller att inte betrakta Ryssland som en konkurrent, utan att inom ramen för OSSE gemensamt finna en strategi som hjälper oss att nå fram till en lösning som leder till fred i denna region. Men inför Europeiska unionens egna intressen kommer dess ansvar för denna region överhuvudtaget inte fram. Så är Europas intresse i första hand inriktad på den ekonomiska sidan och problemen om en varaktig fred och en demokratisk utveckling där de mänskliga rättigheterna tillvaratas, lämnas utan beaktande.
Såväl i Armenien som i Azerbajdzjan har demokratin ännu inte hunnit rota sig. De båda staterna betonar visserligen att de önskar en snabb anslutning till Europa, och i formellt hänseende händer det en del, men diskrepansen mellan anspråk och realitet är stor. Inget av de båda länderna har pressfrihet och den politiska oppositionen befinner sig någonstans mellan förmynderi och förbud. Dessutom har det politiska livet i Azerbajdzjan fortfarande klankaraktär. Det bästa exemplet på det är att nyckelpositionerna inom stat och näringsliv innehas av president Alijevs förtrogna. Både i Armenien och Azerbajdzjan hör blodshämnd till dagordningen. Nationalistiska tendenser står att finna i alla befolkningsskikt och det finns inga som helst åtgärder att bryta ned den traditionella fiendebilden.
I Georgien försöker man bygga upp en demokratisk struktur med hjälp av den nya författningen, men bristerna är uppenbara, den ställning som de båda konfliktregionerna Sydossetien och Abchasien intar, nämns inte. Inbördeskrigets följder har inte på långt när övervunnits. Av denna anledning bör ratificeringen av partnerskaps- och samarbetsavtal (PCA) knytas till en rad krav som beaktandet av de mänskliga rättigheterna och de demokratiska principerna, och särskilt viljan till att närma sig Europarådets konvention.
Till disposition står i PCA även kapitel 71 om illegal invandring. Jag tror att detta innebär en felbedömning av den verkliga situationen i dessa länder. I de här länderna, som på grund av denna automatiska underskrift förklarats till säkra tredje stater, har vi liksom tidigare krigsliknande förhållanden. Mellan Armenien och Azerbajdzjan råder ännu krig. Det vi har är inte mer än ett vapenstillestånd. Det råder väl inga som helst tvivel om att det i en tid, då tortyr hör till dagordningen, naturligtvis kommer att finnas flyktingar och att därför tredjelandklausulen är en katastrof. Även de miljontals flyktingarnas medborgarrätt är ännu helt oklar, och man kan absolut inte påstå att den standard som krävs i förordningen för tredje länder, kan uppfyllas som det avses i avtalet.
Fredsförhandlingarna visar inga framsteg, det såg vi på OSSE: s senaste toppmöte. Framgången med OSSE: s långtidsmission beror på det stöd den får av den internationella världen. Förmedlarnas anseende på plats är visserligen högt, men det beror å sin sida också på detta stöd. Något stöd från Europeiska unionens sida på plats är inte skönjbar. Det som saknas är en koherent strategi utgående från en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Vi bör därför knyta ratificeringen av partnerskaps- och samarbetsavtalet till en fredslösning. Problemet med blockaden skulle då lösa sig av sig självt, för blockaden hänger omedelbart ihop med krigstillståndet och skulle kunna hävas genom en fredsuppgörelse. Konfliktparternas försök att upprätthålla ett status quo betyder däremot att miljontals flyktingar i åratal tvingas leva i läger. Hela generationer växer upp i läger. Jag tror att en förbättring, en gyllene bro mellan ECHO och ett Tacis-program borde vara möjlig redan i avtalets nuvarande läge.
På grund av tekniska problem är första delen av vårt ändringsförslag en smula förbryllande. Vi har skickat runt en redaktionell ändring och ber om en omröstning angående denna redaktionella ändring. Formuleringen är främst baserad på det uttalande som gjordes av chairman in office på OSSE-mötet i Lissabon.

Ordföranden
Tack så mycket, Schroedter. Vid lämpligt tillfälle - och det blir omröstning - kommer vi att granska det ändringsförslag som ni har lagt fram.

Lalumière
Herr ordförande, Carrère d'Encausse gör rätt när hon i sitt betänkande stöder den politik det ansvariga utskottet börjat utarbeta avseende de tre transkaukasiska republiker som uppstått ur före detta Sovjetunionen. Den föredragande är en specialist på denna del av världen och ingen skulle tydligare än hon ha kunnat redogöra för denna politik och förklara dess bakomliggande orsaker.
Dessa tre länder ligger förvisso långt ifrån Europeiska unionen, men står oss ändå genom sin historia nära. Därtill kommer att deras geografiska läge, mellan främst Ryssland, Turkiet och Iran, ger dem en stor geostrategisk betydelse som vi knappast kan bortse ifrån.
Slutligen torde dessa länder på det ekonomiska området komma att utvecklas till betydande samarbetspartner för vår handel och råvaruförsörjning, främst olja, etc.
Jag ställer mig framför allt positiv till betänkandets betonande av behovet av en genomtänkt europeisk strategi, som för närvarande avsätter sina första spår i form av partnerskapsavtal. Detta innebär å ena sidan att Europeiska unionen inte bör låta medlemsstaterna genomföra sina olika insatser oberoende av varandra. En i sann mening europeisk strategi inom Europeiska unionen måste undvika överbudspolitik från medlemsstaterna, något som skulle kunna vara riskabelt i detta hyperkänsliga område. Ett tråkigt exempel på det är konflikten i Nagorno-Karabach, som förhoppningsvis är på väg att lösas.
Å andra sidan innebär en gemensam europeisk strategi att vi tar hänsyn inte bara till vad som förenar, utan också särskiljer de tre länderna. Dessa till varandra gränsande länder uppvisar mycket markerade särdrag och deras inbördes konflikter är av närmast permanent natur.
Europeiska unionen bör genom sin ständiga närvaro, sina biståndsprogram och en politisk dialog som kan utvecklas till ett verkligt politiskt samarbete, spela en positiv roll för den ekonomiska, demokratiska och politiska utvecklingen i denna region.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, Carrère d´Encausses betänkande är ett mycket innehållsrikt och spännande, för att inte säga lysande arbete! Det stöder sig på en detaljerad historisk analys som jag i stora drag instämmer i.
Det är riktigt att Transkaukasien är ett strategiskt område med nära och historiska band till Europa, något som exempelvis märks genom att det i vissa europeiska länder, framför allt i Frankrike, finns stora armeniska grupper. De transkaukasiska länderna har ett rikt historiskt och kulturellt arv och en djupt rotad nationalkänsla. Europa bör etablera en aktiv närvaro i området.
För att vår insats skall bli framgångsrik krävs dock att tre villkor uppfylls. Det första är att respektera de länder vi vänder oss till. Skall Europa tjäna som förebild för länderna i Transkaukasien gäller detta förvisso nationernas Europa och inte federationens Europa. Vi måste ju respektera de grundläggande val dessa länder gör, exempelvis respektera att Armenien väljer kärnkraft, så snart säkerheten i Mezzamor-anläggningen kan garanteras. Detta kunde säkert medlemmarna i den transkaukasiska delegationen konstatera vid sitt besök.
Det andra villkoret är att Europa måste ta sitt ansvar gentemot dessa länder. Vi måste erkänna det armeniska folkmordet, ett erkännande som kan ge landets folk möjlighet att återerövra sin historia. Vi måste mycket kraftfullt betona behovet av en lösning på konflikten i Nagorno-Karabach; det är något de berörda länderna förväntar sig. Med tanke på under vilka omständigheter Stalin på sin tid drog upp ländernas gränser måste principen om gränsernas okränkbarhet utan tvekan här underordnas folkens självbestämmanderätt. Det gäller att garantera säkerheten för den armeniska befolkningen i Nagorno-Karabach och få ett slut på Turkiets och Azerbajdzjans blockad mot Armenien. Som tidigare betonats måste vi bevaka de framsteg som har gjorts på området mänskliga rättigheter, framför allt i Azerbajdzjan.
Det tredje villkoret, herr ordförande, är att undvika felsteg och fadäser. Man kan inte tala om gemenskapsambassader. Delegationer finns, vars roll är klart definierad. Dessa kan inte ersättas av medlemsstaternas ambassader. I Tbilisi utger sig gemenskapens " ambassadör" för att vara en sådan. Han drar löje över sig själv när han kör omkring i skottsäker bil med livvakt och kräver att gå före medlemsstaternas representanter i det diplomatiska ceremonielet. Detta agerande är inget som gynnar de goda förbindelserna mellan Europa och Transkaukasien. Låt oss inte uppmuntra avarter av detta slag.

Blot
Herr ordförande, ärade kollegor, detta är ett mycket intressant betänkande, men redan dess titel avslöjar kanske att den medvetet anlägger ett mycket globalt perspektiv, som går till överdrift. Historien har lärt oss att alla konstlade försök att vilja göra Transkaukasien till en politisk och kulturell enhet är dömda att misslyckas. Allra minst har Azerbajdzjan samma kulturella identitet som Armenien och Georgien. Av den anledningen är nationell politik ett helt och hållet oersättligt instrument, eftersom den är så mycket mer nyanserad än en enhetlig europeisk politik. Så är exempelvis de särskilda band som förenar Frankrike och Armenien något vi inte kan bortse ifrån.
En annan globalisering och felaktig sammankoppling finner vi i stycke 12 som helt i onödan gör både Ryssland och Turkiet orätt. Hur man än ser det är det Turkiet och inte Ryssland som genomdrivit blockaden mot Armenien. Rätt skall vara rätt. För övrigt rättar sig stycke 17 efter detta faktum och kräver, som sig bör, att blockaden mot Armenien skall hävas.
Trots dessa reservationer är det utmärkt att Europeiska unionen har goda relationer till tre så olika länder, som helt uppenbart har gemensamma intressen med Europa. Därför röstar vi också för detta betänkande.

Van Bladel
Ordförande! För tio år sedan arbetade jag på en tidningsredaktion och då hade ingen någonsin hört talas om Nagorno-Karabach, Ossetien eller Dagestan. Denna vecka, så många år senare, talar den franska tidningen Le Figaro om Azerbajdzjan som det vore Kaukasus Kuwait. Tiderna kan förändras. Varför vill jag som nederländsk parlamentsledamot intressera mig för det här området? Eftersom jag inser att under markytan i Kaukasus finns en vara som hela världen är inblandad i, och det är viktigt för stabiliteten.
Betänkandet av fru Carrère d'Encausse kan man läsa som en historisk roman. En sak är klar. Problemen är vittomfattande och det kommer också lösningarna att vara. Europa kan där spela en viktig roll genom att allra först göra en inventering över vad som är ekonomiskt nödvändigt i regionen och framförallt genom att försöka genom aktiv närvaro i området att ge politisk garanti för de staternas självständighet, främjande av demokratin och garantier för minoritetsgrupper. Där kan till exempel OSSE spela en mycket viktig roll.
Det finns ett samarbetsavtal med Svarta havet. Det är en intressant transportväg till det området som via Donau och Rhen slutligen utmynnar i Nordsjön. Grekland utgör en del av det samarbetsavtalet och Österrike och Italien är med som observatörer. Det skulle vara av mycket stor betydelse om de länderna var inblandade i den aktiva närvaron i området.
Fru Carrère d'Encausse har gett oss ramen. Kommissionen och rådet kan nu sätta igång. Jag står av hjärtat bakom detta betänkande.

Féret
Herr ordförande, allra först vill jag understryka vilken kompetent och imponerande lektion Carrère d´Encausse än en gång bjudit oss på.
Jag låter mig för övrigt helt och hållet övertygas av argumenten för ett nära samarbete mellan Europeiska unionen och de tre transkaukasiska republikerna. De underjordiska oljefyndigheterna i Azerbajdzjan utgör naturligtvis ett tungt vägande skäl.
Frågan är om Europas behov av att inte låta de amerikanska bolag som redan finns på plats i Baku få fritt spelrum, skall väga tyngre än risken för att Europa väcker den ryska björnens vrede vid gränsen. Jag besvarar frågan med ett ja. Däremot tycker jag inte att vi är skyldiga att ta hänsyn till de transkaukasiska folkens önskan om att införlivas i de europeiska strukturerna. De transkaukasiska republikerna är inte mer europeiska än Turkiet, Marocko eller Sydkorea. Argumentet om ett återvändande till Europa, en av områdets kulturella källor, saknar relevans, såvida vi inte är beredda att acceptera att Europeiska unionen utökas med före detta Mesopotamien, Iran och Irak och varför inte i så fall låta det framtida Storeuropas huvudstad heta Bagdad.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Först vill jag tacka föredraganden, Carrère d&#x02BC;Encausse, för hennes utförliga och utomordentligt bra betänkande med avseende på strategin för de transkaukasiska staterna.
I synnerhet är jag dock tacksam för den historiska återblick som hon gett oss, ett enligt min åsikt mycket värdefullt bidrag, då den visar på att man inte kan förstå problemen i vissa områden och inte heller finna på lösningar, om man inte betraktar dem utifrån ett historiskt och även religiöst sammanhang.
Jag vill dock påpeka att jag ser en viss politisk färgsättning i denna historiska återblick, i synnerhet om jag betraktar beskrivningen av den ryske marionetten Sjevardnadze, som enligt min åsikt alltid beskrivs alltför positivt.
Jag vill dock använda min korta talartid till att än en gång poängtera hur viktigt det transkaukasiska området är - särskilt i dess relation till sin granne Turkiet - med tanke på vår framtida energiförsörjning. Vi måste göra allt som står i vår makt att för att stabilisera detta område, både i den transkaukasiska befolkningens och i vårt eget europeiska intresse.

Oreja Aguirre
Herr ordförande och övriga ledamöter, jag måste erkänna att jag starkt känt hur den obevekliga tidsbegränsningen har hindrat oss att höra mer av föredragningen från Carrère d'Encausse, som är en odiskutabel expert på denna regions frågor. Jag vill verkligen uttrycka min uppskattning till henne för detta omfattande och grundliga betänkande. Hon har gjort unionen en stor tjänst genom att påvisa regionens strategiska betydelse och understryka våra intressen där. Vårt första intresse är nödvändigheten av att bistå dessa länder. Att hjälpa dem att utvecklas mot självständiga demokratier, stärka deras band med Europa och få slut på de konflikter som de är indragna i.
Trots den tid som gått sedan kommissionen kom med sitt meddelande om en möjlig strategi från Europeiska unionens sida för denna region, har situationen i Kaukasien tyvärr ej genomgått några större förändringar. Man kan inte åstadkomma en varaktig återuppbyggnad om de tre länderna i fråga ej kan finna ett sätt att leva tillsammans, sinsemellan och med övriga grannländer. Då blir alla våra investeringar där fruktlösa, dvs. investeringar vi gjort i form av humanitär hjälp och livsmedel, tekniskt bistånd samt lån på mer än 800 miljoner ecu sedan självständigheten. Vi hoppades kunna dra fördel av vår situation som främsta biståndsgivare i regionen för att stödja de internationella ansträngningarna för en lösning på konflikterna, särskilt den mellan Nagorno-Karabach.
Även om rådet inte kom till en gemensam ståndpunkt enligt vårt förslag, antog det dock några beslut som gett oss möjlighet att stimulera det regionala samarbetet i Kaukasien, såväl genom samarbetsavtal som genom vårt Tacisprogram, särskilt inom energi- och transportområdena. Tack vare detta fortsätter vi att räkna med kapital för att gå vidare med vårt ekonomiska samarbete med de enskilda republikerna enligt våra politiska målsättningar. Detta ger oss också en ram för utveckling av Europas ekonomiska närvaro, vilken är betydelsefull för balansen i de viktiga politiska säkerhetsfrågorna, särskilt i Armenien och Azerbajdzjan.
Av nämnda skäl anser jag det vara mycket viktigt med en snabb ratificering av de tre avtal som utarbetats med tanke på att de skulle vara så lika som möjligt. Om vi eftersträvar att spela en viktig roll i regionen, kräver våra relationer med varje enskilt land särskild hänsyn. För närvarande accepteras kommissionen inte bara som en viktig biståndsgivare, utan respekteras även på grund av sin opartiskhet, vilket också framgått av några av inläggen här. Det är av stor vikt att vi fortsätter att visa att vi förstår vilka problem alla parter måste ta itu med. Och när betänkandet talar om behovet av att öppna gränserna mellan Turkiet, Azerbajdzjan och Armenien, bör vi komma ihåg att för Armenien är blockaden ett problem, medan problemet för Azerbajdzjan är att få slut på ockupationen av dess områden, inklusive dem som ligger utanför Nagorno-Karabach samt att få garantier för ett säkert tillbakavändande av mer än en miljon flyktingar.
Beträffande den demokratiska utvecklingen i regionen följer kommissionen på nära håll situationen och försöker skynda på en fortsättning av framstegen. Rapporten från OSSE angående presidentvalet i Armenien avslöjar att demokratiproblemen inte enbart är begränsade till Azerbajdzjan. Det viktigaste är att de båda länderna förstår att man måste åstadkomma förbättringar och här kan vi dra nytta av våra program för tekniskt bistånd som påtryckningsmedel. Vi bör också betona att ju starkare våra bilaterala förbindelser är, desto större möjligheter har vi att åstadkomma verkliga framsteg.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Schroedter
Herr ordförande, kära kollegor! Tyvärr måste jag ännu en gång fästa er uppmärksamhet på den Gröna gruppens position. Vi kunde inte ge vårt samtycke till betänkandet såsom det nu antogs med ändringsförslagen, eftersom det uttrycker en mycket ensidig strategi som framför allt är präglad av de enskilda europeiska staternas intention att relativt snabbt komma åt oljefyndigheterna i Kaspiska havet, för att inte låta konkurrenterna få företrädesrätt. Den som en gång varit där nere och sett dessa verkligen förorenade oljefält inser nog att det är fråga om att ta ett helt annat ansvar för denna region, ett ansvar som inte går ut på att så snabbt som möjligt komma åt oljefyndigheterna. Det finns ett ansvar som i första hand går ut på att skapa fred. I detta sammanhang kan jag inte skönja någon verkligt verkningsfull strategi. Önskan att snabbt sluta dessa partnerskaps- och samarbetsavtal och inte koppla dem till ett fredsavtal och ett allmänt krav på en upphävning av blockaden, visar att man i Europa för det första har en mycket ringa kännedom om den här regionen och att det för det andra är just det som bidrar till att man inte kommer någon vart vid lösningen av konflikten.
Om PCA sluts och träder i kraft medför det att en stor del av den befolkning som inte längre bor där - och det rör sig om flera miljoner - inte alls kommer i åtnjutande av stödet. Det betyder att Nagorno-Karabach inte inkluderas. Eller tänker ni kanske ge Nagorno-Karabach ett understöd via Lattjin-korridoren, något som enligt folkrätten vore helt lagstridigt? Det hela är inte genomförbart utan en fredlig lösning genom PCA. Det betyder ju inte att vi inte ska satsa all vår kraft och ge allt vårt stöd för att hjälpa till där det verkligen behövs. Men det händer ingenting i den Europeiska unionen. Det händer ingenting när det gäller att utvidga ECHO-mandatet för att där kunna slå en gyllene bro. Det händer ingenting när det gäller att modifiera Tacis för att kunna ta itu med saken genom sociala åtgärder, och det händer ingenting när det gäller att verkligen komma fram till en fredlig lösning. Det talas mycket, men det finns ingen förståelse för de verkliga problemen i regionen. En sådan strategi, som visserligen är välment, men helt och hållet går fakta förbi, kan vi inte samtycka med.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, jag vill gärna förklara skälet till att jag trots vad jag nyss gav uttryck för röstade mot det betänkande som i sin slutliga version har förelagts oss. Jag var för övrigt den ende ledamot som röstade nej.
Jag instämmer i betänkandets innehåll sånär som på en och för mig avgörande punkt, nämligen när det sägs att vi uppmuntrar kommissionen och rådet att upprätta särskilda gemenskapsambassader. Gemenskapen kan inte ha någon ambassad i ett land. Att ha det och vilja ha det trots alla realiteter är att göra Europeiska unionen en otjänst.
Tvärtemot vad som nyss påstods av talarna är de olika medlemsstaterna för närvarande representerade genom ambassader. Det finns fyra eller fem ambassader i var och en av de tre transkaukasiska republikerna. Tvärtemot vad som har påståtts samarbetar ambassadörerna sinsemellan. De utser till och med ett ordförandeland, även om unionens ordförandeland inte hör till de länder som företräds av en ambassad. Gemenskapens delegation bör däremot vara just en delegation och inte en ambassad. Jag har själv varit i Georgien och haft tillfälle att konstatera hur farligt det kan vara att kalla vad som även fortsättningsvis bör vara en delegation för ambassad. Detta är skälet till att jag röstade emot betänkandet, men jag måste betona att jag i allt väsentligt stöder det.

Eriksson och Sjöstedt
Vi har röstat för betänkandet. Vi anser det vara viktigt att EU: s medlemsstater utvecklar relationer, bistånd, handel och samarbete med de transkaukasiska staterna. Eftersom vi motsätter oss EU: s strävan att utveckla en gemensam utrikespolitik, vänder vi oss emot betänkandets betonande av GUSP, i synnerhet idéerna om att upprätta särskilda EU-ambassader.

Lindqvist
EU bör enligt min uppfattning inte upprätta egna ambassader, utan upprätthålla relationer med omvärlden på andra sätt.

Wibe
Jag instämmer till fullo i betänkandet att det är viktigt att hjälpa de transkaukasiska republikerna. Jag har dock reservationer vad avser punkterna 1 och 36, där det talas om unionens behov av att upprätta specifika gemensamma ambassader. Jag anser inte att EU är en juridisk person som kan upprätta ambassader. Detta bör vara förbehållet de enskilda nationerna.

Skydd för geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0412/96) av Fantuzzi för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslag till rådets förordning (EG) (KOM(96)0266 - C4-0439/96-96/0159(CNS)) om ändring av förordning (EEG) nr 2081/92 om skydd för geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter och livsmedel.

Fantuzzi
Herr ordförande! Jag vet inte om samtliga kolleger har läst motiveringen till detta betänkande. Jag kan tänka mig att den speglar en viss oro och även en viss bitterhet över hur förordning 2081/92 om skydd av geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter och livsmedel har tillämpats hittills. Och jag tror vi kan påstå att även dagens debatt är ett led i konfrontationen mellan Europaparlamentet, kommissionen och rådet över en dossier som enligt mitt förmenande är mycket känslig.
Bakgrunden är känd: med utgångspunkt i beslutet om fetaost, som är registrerat som en produkt med typiskt europeiskt ursprung från och med juni 1996, lade kommissionen fram dagens förslag, vilket innebär att den övergångsperiod under vilken en produkt som kopierar, påminner om eller imiterar den verkliga ursprungsbeteckningen för en registrerad produkt - som idag är fem år från och med förordningens publicering och som gäller för alla - ändras till fem år från det datum när varje enskild produkt registrerats, dvs. i praktiken från och med nu.
Någon kanske anser att det rör sig om en enkel och tämligen blygsam ändring av teknisk art, motiverad av den försening som har drabbat tillämpningen av förordningen. Jag tror inte det, och därför är jag orolig. Och även parlamentets jordbruksutskott medger förseningen; vi har faktiskt flera gånger påtalat förseningen, och vi har till och med sagt att det har varit en medveten försening. Jag minns att den 26 oktober 1995 ställdes en muntlig fråga i parlamentet och i den slutliga resolutionen uppmanades kommissionen att se till att få ett slut på förseningen, som medförde stora problem för producenter och konsumenter.
Jag tror att betydelsen av den här dossiern har underskattats och att man på ett felaktigt sätt har utnyttjat den förenklade proceduren. Först 1996, efter ett halvår, fick vi de första två grupperna registrerade produkter. Om förseningen alltså är det riktiga skälet och målet för dessa tekniska förändringar så tror jag att kommissionen och rådet gör bäst i att acceptera idéerna i mitt betänkande, dvs. att utöka de fem år som anges i förordning 2081/92 och som löper från och med det datum när förordningen publicerats, till sju, och att tillåta en ytterligare förlängning för vissa produkter i enlighet med proceduren i artikel 15, vilket stämmer överens med andan och bokstaven i förordning 2081/92.
Jag fruktar emellertid att detta förslag, snarare än att ha en reell utgångspunkt utnyttjar förseningen och vill förse den med ett alibi, samt uppmuntra motståndarna till denna förordning, och vi vet alla vilka de har varit och är. Genom att helt avskaffa övergångsperioden tror jag inte att man ger en bra politisk signal, bland annat därför att en av fördelarna med den nya globala handelsorganisationen är Trips-avtalet om immateriell äganderätt, som i artikel 22 just anger möjligheten av att på världsmarknaden skydda jordbruks- och livsmedelsprodukter med en viss bestämd geografisk ursprungsbeteckning. Och hur kan vi, om vi genomför de föreslagna förändringarna, behålla vår trovärdighet inför våra utomeuropeiska partners när det gäller att upprätthålla respekten för Trips-avtalet?
Jag tror dessutom att vi kommer att göra oss av med en säker formel för framställning av kvalitetsprodukter. Om vi nu efter krisen med galna kosjukan har insett att det naturliga band som fanns mellan konsumentens tilltro och den goda kvaliteten på jordbruksprodukterna har brustit, så bör vi väl åtminstone försöka hålla liv i de trådar som finns kvar. Och jag tror att idén om produkter med ursprungsbeteckningar fortfarande är något som gör ett gott intryck på konsumenten och därmed har en positiv inverkan på förtroendet.
Jag tror inte att ursprungsbeteckningarna endast är ett knep som skall utnyttjas vid utställningar och mässor, utan att de är det konkreta uttrycket för en djup fond av kunskaper och professionalitet inom hela det europeiska jordbruket. Att avstå från detta skulle, enligt min mening, vara att ge amerikanerna en rejäl present.
Jag anser, avslutningsvis, att kommissionen borde tala om för oss när man tänker göra färdigt de aktuella listorna och att lämna ut de nya grupper som kommer att innebära att man - förhoppningsvis för gott - slutför den förenklade procedur som angavs i förordning 2081/92, artikel 17. Svaret blir enligt mitt förmenande mycket viktigt eftersom vi måste gå över i en ny tillämpningsfas vad gäller förordningarna, dvs. inleda den normala procedur som kan få ett omedelbart slut på den nuvarande processen, som har inneburit så många problem och förseningar.

Wilson
Herr ordförande! Jag yttrar mig rörande förslaget till en rådsförordning som ändrar en förordning. Det finns alltid skäl till undantag som vi sett i den ursprungliga förordningen. Den förenklade process som tilläts utgjorde ett undantag. Vi bör dock inte tillåta undantaget att bli regel, annat än under exceptionella omständigheter.
Vad vi diskuterar här är två år. Kommissionen vill ha året 1996 plus fem år. Vår föredragande föreslår det ursprungliga året 1992 plus sju år. Vi säger 1999, de säger 2001. Skyddet av geografiska beteckningar är en bra idé. Det kan tillföra värde till varor från fattigare landsbygdsområden. Det kan säkerställa kvalitet. Det kan användas av mindre intressen, för att uppväga kraften i internationella företags intressen. Men om vi ger efter vad gäller tidsfrister, om vi lättar på dagordningen, om vi är arbetssamma, kommer man att anse att vi antingen inte är allvarliga eller inte är effektiva. Kommissionen vill med rätta förbättra situationen. Men Fantuzzis ändrade text är bättre och jag uppmanar er att stödja den.

Schierhuber
Herr ordförande, ärade kollegor! Lantbruket befinner sig utan tvivel i en fas av nyorientering. Liberaliseringen genom WTO, allt fler nya och förbättrade produktionsmetoder och slutligen även den internationella konkurrensen har under senare år medfört stora förändringar. Naturligtvis bör man inte skära allt över en kam, men nog kan väl galna kosjukan (BSE) betraktas som ett typiskt exempel. Vi måste se upp så att lantbruket, utan att vi vill det, utvecklas till något människofientligt. Under närmaste år kommer en hel del reformer att bli nödvändiga. Därvid bör speciell uppmärksamhet fästas vid livsmedelskonsumentens önskemål. Det kan väl inte heller betvivlas, att de allra flesta livsmedelskonsumenter vill ha naturnära och hälsosamma produkter, och att det naturnära sättet att producera jordbruksprodukter på bondgårdar möjliggör ett fortsatt liv på landet.
Ett av de viktigaste aspekten i denna nyorientering är att det måste vara entydigt varifrån ett livsmedel kommer och vad det innehåller. Till detta grundkoncept hör ursprungsbeteckningar enligt den här diskuterade förordningen 2081/92 likaväl som märkning av nötkreatur och oxkött vilket som en följd av BSE-katastrofen äntligen ska införas. Bara så kan livsmedelskonsumenten slutligen få tillbaks förtroendet för livsmedlen och bara så kan en ärlig konkurrens äga rum mellan producenter och den fria marknaden. Samtidigt måste naturligtvis de traditioner och kulturella skillnader som råder i de europeiska regionerna komma till sin rätt.
Jag tror mig kunna påstå att varje region i denna Europeiska union för med sig sina alldeles speciella egenheter och - det är jag övertygad om - även fördelar. Alla lägen, var det en gång en vis man som sa, är gynnsamma lägen. Man måste bara veta för vad. Då har vi också chansen att våra produkter åtnjuter ett gott anseende och skyddas för ovälkomna imitationer. Men att de naturliga gränserna är flytande i denna fråga, är också klart.
Många produkter som ursprungligen kommer från ett visst område, produceras sedan decennier alldeles självklart i andra regioner. Därför är det enligt min åsikt nödvändigt att med en viss tidsfrist fånga upp de negativa följder som drabbar dessa producenter. Inte minst med tanke på mitt hemland Österrike ber jag verkligen om ett hänsynstagande, då vi har en mycket utbredd produktion inom problemområden.
Fantuzzis betänkandet tillfredsställer detta krav även vad gäller möjligheten att förlänga tidsfristen. Jag anser att den inslagna vägen är riktig.

Santini
Herr ordförande! Detta förslag till förordning börjar alltmer likna en gottgörelse, en något senkommen lösning på ett problem som är av den yttersta vikt för det förtroendefulla förhållandet mellan producent och konsument.
Det man kan önska sig i det här läget, efter all den tid som gått förlorad, är att byråkratin skyndar på stegen och gör det möjligt att avsluta proceduren på något kortare tid än den som har åtgått för att komma fram till denna inledande behandling.
Artikel 13 anger en övergångsperiod på fem år från och med förordningens publicering för att göra det möjligt för medlemsstaterna att bibehålla de nationella åtgärder som godkänns i paragraf 1 b), men bara under vissa förhållanden: framför allt att produkterna har saluförts på lagligt vis med samma ursprungsbeteckningar minst fem år innan förordningen publicerades; för det andra att det av etiketten klart framgår vad som är produktens verkliga ursprung.
Jag delar föredragandens åsikt att vi bör ha en övergångsperiod på sju år, med rätten att tillgripa en ytterligare förlängning vid påvisbara svårigheter. Men sju år gör att vi hamnar, om man räknar rätt, från 1992, dvs det datum när förordningen föddes, i 1999 och inte som kommissionen föreslår. Fem år, men från vilket datum? Från det datum när förordningen publicerades, dvs från i år - hoppas vi - och detta skulle göra att vi kommer fram till år 2002 med nuvarande problem intakta. Det skulle medföra att danskarna kan fortsätta att producera sin berömda grekiska fetaost - och lura konsumenten - och att herrar tyskar skulle kunna fortsätta att tillverka typisk italiensk parmesanost under tyskt namn.
Detta, herr ordförande, är inte detsamma som frihet: det är vulgära kommersiella plagiat. Detta är inte Europa! Och jag läste igår en intervju med en sociolog som sade: jag tillbakavisar bestämt idén om en europeisk integration som baseras på en förflackning av identiteten, jag vägrar acceptera att man skall ha samma öl från Hamburg till Palermo, kan inte tänka mig ett vin med samma organolektiska egenskaper från Grekland till Bretagne. Nåväl, jag tror knappast att detta är ett problem som har med den europeiska enigheten att göra, det är bara ett tillstånd av förvirring vad gäller produktionen.
De skyddade geografiska ursprungsbeteckningarna kan komma att vara det äkthetsintyg som krävs för att bevara den enskilda produktens identitet, utan att sätta den fria rörligheten på spel på en marknad som bör bevara - det är sant - sin europeiska profil. Även vad gäller jordbruks- och industriprodukter är med andra ord benämningarna enbart politiska, på samma sätt som för medborgarna som föds som tyskar, portugiser, italienare, men som lever som europeiska medborgare. Dithän måste vi komma även vad gäller de produkter som jorden ger.

Olsson
Herr ordförande! Europa är ju egentligen en fantastisk kontinent, och EU är också ett fantastiskt område med sin mångspråkighet och mångkulturella karaktär. Det kan även sägas att vi är " månggastronomiska" ; vi har väldigt olika matkulturer i olika delar av unionen. Detta innebär också att vi ofta har olika benämningar för samma sak, vilket är naturligt, eftersom vi använder olika språk. Å andra sidan händer det också ibland att vi kallar olika saker för samma sak, vilket däremot inte är riktigt rätt.
Allt detta är ett mycket komplicerat sammanhang som det är viktigt att vi försöker reda ut. Samtidigt är det viktigt att notera att det som håller på att ske i den europeiska integrationen och i näringslivet är att vi alltmer koncentrerar verksamheter till stora, centrala enheter. Det är inte självklart att livsmedelskonsumenten egentligen anser att detta är särskilt bra. Kanske är det så att livsmedelskonsumenten vill ha den lokala särprägeln, kanske vill livsmedelskonsumenten känna att han eller hon vet hur och var ett visst livsmedel är producerat? I detta sammanhang är både ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar viktiga, så länge de inte missbrukas.
Jag har erfarenhet av den svenska medlemskapsförhandlingen och vet att denna fråga då var uppe till diskussion ganska mycket. Man kan säga att de namn och benämningar som vi använder på produkter i Sverige kanske ibland är olämpliga i EU-sammanhang, men vi ville ändå behålla dem så länge. Därför tror jag att det är viktigt att ordna upp detta, så att vi på sikt inte har någon vilseledande information. Samtidigt måste det finnas en flexibilitet, så att vi kan acceptera att ett land får lov att använda en viss, traditionell benämning i det egna landet tills vidare, eller tills frågan har lösts på annat sätt. Därför sätter jag värde på att det finns en viss tidsfrist och tycker att kommissionens tidsfrist i grund och botten är att föredra. Jag skulle också gärna se att det skulle vara möjligt att förlänga tidsfristen om det finns problem med en bestämd produkt. Jag vill inte gärna ha någon begränsning av denna möjlighet till förlängning.
Herr ordförande, med detta tror jag att vi kan gå till omröstning om detta betänkande, och jag hoppas att vi ändå i huvudsak kan bli eniga. Jag håller till största delen med Fantuzzi, bara vi kan inse att det finns en del problem, kanske inte minst i nya medlemsländer.

Barthet-Mayer
Herr ordförande, typiska produkter och regionala kvalitetsprodukter inom jordbruket kräver ett kraftfullt europeiskt skyddssystem på den inre marknaden. Upprättandet av skyddade geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar är ett steg i rätt riktning. Kommissionen har ställt sig fortsatt avvisande till vissa medlemsstaters krav på ett nationellt skydd i form av en tidsfrist, i väntan på att de nya beteckningarna slutgiltigt skall registreras inom gemenskapen.
Ursprungligen föreskrev förordningen en möjlighet för medlemsstaterna att behålla sina nationella beteckningar under en femårsperiod efter dagen för offentliggörandet av förordningen, i detta fall till och med 1997. Kommissionen har föreslagit en ändring av övergångsperiodens ikraftträdande, genom att förordningens datum ersätts med datumet då var och en av produkterna ifråga registrerades. Det är inte svårt att föreställa sig vilka svårigheter detta skulle medföra för en seriös kontroll.
Vår kollega Fantuzzi har helt rätt när han hävdar att det är ett misslyckande från kommissionens sida att låta behandlingen av ansökningarna dra ut på tiden och därigenom straffa våra jordbruks- och bearbetningsföretag på landsbygden, i ett läge när dessa helt förståeligt förväntade sig att få exklusivitet för sina beteckningar i alla gemenskapens länder, så snart den inre marknaden upprättats. Föredragandens förslag är enkelt - att förlänga tidsfristen till sju år räknat från det datum då förordningen trädde i kraft. Det är ett bra förslag som har fördelen av att underlätta kontroll.
Rent allmänt återstår mycket att göra när det gäller skydd och fri rörlighet för jordbruksprodukter och typiska produkter inom gemenskapen, innan vi har skapat det Europa vi eftersträvar. Jag har nyligen diskuterat det här med jordbrukare i Alsace och i vissa medlemsstater brottas jordbrukare, vinodlare och småskaliga bearbetningsföretag i våra europeiska regioner dagligen med hinder av juridiskt, skattemässigt och administrativt slag. Detta är och fortsätter att vara varken mer eller mindre än en förtäckt form av protektionism. Vad beträffar typiska produkter, tycks alltså den stora inre marknaden inte ha tillfört något nytt.
Ärade kollegor, utskotten måste sätta sig ned och granska dessa oegentligheter så att våra utmärkta kvalitetsprodukter äntligen tillåts cirkulera fritt inom hela unionen och regleras av enhetliga och överskådliga bestämmelser, till gagn för konsumenter och unionsmedborgare.

Baldarelli
Herr ordförande! Jag instämmer i föredragandens förslag eftersom det sammanfattar det väsentliga i en uppfattning som idag är allmän bland jordbruksproducenter och framför allt eftersom det hänvisar till de möjligheter som finns på marknaden.
Många ser idag marknaden som den viktigaste förutsättningen för att organisera produktionen, och också när det gäller att garantera lönsamheten. Vi vet att ursprungsbeteckningar och även geografiska beteckningar kan vara viktiga när det gäller att hålla uppe lönsamheten, stimulera jordbrukets utveckling och att komma ifrån den subventionspolitik som, fram till nu, har bibehållits bl.a. på grund av de uppenbara lönsamhetsproblem som är en realitet för många av jordbruken inom den Europeiska unionen.
Ur den synpunkten bör vi därför se till att kommissionens förslag blir bättre tidsanpassat, mer preciserat och att ytterligare uppskov inte blir möjliga. Naturligtvis kan inte reglerna i en förordning bli den enda utgångspunkten. Marknadskrafterna kan också mötas med genomtänkta åtgärder i rättan tid från producentföreningarna eller som genomförs via de sammanslutningar för att skydda kvaliteten som nämns i den planerade förordningen och som har fått oss att inse att det, även inom den Europeiska unionens ram, finns mekanismer på marknaden och en viss typ av produkter som under alla omständigheter måste skyddas.
Vi anser därför att producentorganisationernas initiativ bör stimuleras ytterligare och att det naturligtvis även är lämpligt att skynda på de alltför oklara och byråkratiska processer för att bestämma geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar som för närvarande är tillverkarnas ansvar.

Funk
Herr ordförande! På det hela taget är jag naturligtvis införstådd med Fantuzzis betänkande, även om jag måste poängtera att vi behöver tidsfrister, eftersom det för företagen även är en fråga om arbetsplatser. Det är också en viktig aspekt. När företag omstruktureras, kan det hända att en del drabbas hårdare och de ska kunna få kompensation. Generellt pläderar jag för att vi ställer våra europeiska specialiteter mer i förgrunden. Vilket land jag än kommer till, så nog har de redan McDonalds, Burger King och Coca Cola; detta gäller även om man reser utanför Europa. Det är egentligen ett fattigdomsbevis för vår livsmedelsindustri att vi inte har lyckats med att skapa liknande distributionsställen för utskänkning till en mängd människor. På så sätt går stora marknadsandelar förlorade för oss. Därför borde vi européer bättre ta vara på våra egna specialiteter som ju har en lång tradition även hos befolkningen och även går bra. Här måste vi komma vidare.
Under mitt kontrollarbete har jag dock stött på en del egendomligheter. Frågan om galna kosjukan BSE har nu sysselsatt oss under en längre tid och vi var alla överens om att vi behöver en märkning av nötkreatur för att säkerställa att vi inte drabbas av sjukdomen. Schweizarna har belagts med exportförbud och plötsligt kan vi konstatera att de tillverkar sitt världsberömda Bündnerkött av argentinskt kött! Köttet kommer inte alls från en schweizisk ko! Och sanningen att säga, om ursprungsbeteckningarna införs exakt så som Baldarelli föreslagit, kommer vi också att konstatera att parmesanosten i Italien med stor framgång tillverkas av bajersk och baden-würtembergisk mjölk. Vi bör inte ge varandra skulden för något som egentligen inte stämmer, för osten smakar verkligen ypperligt och efteråt kommer den förresten tillbaks till Tyskland. Jag kan tala om att även jag är mycket förtjust i parmesanost, och till den dricker jag vin från Würtemberg. Lika gott båda två.
Därför bör vi sätta skyddsaspekten högt på listan, jag är dock införstådd med kommissionens förslag om en tidsfrist på fem år efter offentliggörandet, så att vi har tillräckligt med tid att genomföra omstruktureringen. Bortsett från det är jag införstådd med det Ni sa. Vi bör göra allt för att framhäva våra europeiska specialiteter och därmed ge våra konsumenter en känsla av att det finns kvalitetsvaror som de kan lita på. På grund av illegala hormonbehandlingar, BSE osv har vårt anseende vad det gäller kött genomgått en så prekär försämring att vi med hjälp av dessa specialiteter måste försöka att återvinna konsumenternas förtroende. Men för detta behöver vi en viss tidsfrist. Om vi blir eniga i den frågan, håller vi till fullo med Fantuzzis betänkande.

Rosado Fernandes
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, det finns en tradition i varje europeiskt land som bör försvaras. Det råder inget tvivel om att den likriktning och globalisering måste undvikas, som gör oss alla till alltmer Dupont -lika, Duponts och Duponts , som följer på varann i den europeiska historien. Åtminstone måste det finnas något som inte är Dupont . Och det som inte är Dupont är naturligtvis originalprodukten, det är det geografiska begreppet, det är " Porto" som är " Porto" , " Madeira" som är " Madeira" , och som inte är tillverkad i vare sig Kalifornien eller Australien.
Om Europa faktiskt vill försvara något av sin historia, något av sin särart och inte vara likadan som resten av världen - det är inte det att vi är överlägsna, vi är annorlunda - så måste det försvara sina produkter, det måste försvara sina ursprungsbeteckningar, det måste försvara sina geografiska beteckningar. Därför är det nödvändigt att kommissionen inte drar benen efter sig som den gjort i detta fall. Därför är det nödvändigt att kommissionen inte väntar på att några andra skall anmäla sig för att försvara ytterligare andra och inte dem som redan anmält sig. Det är nödvändigt att den respekterar de värden som redan inrättats, och det har den inte gjort. Det är detta jag kritiserar.

Hardstaff
Herr ordförande! Jag vill tacka vår föredragande, Fantuzzi, för det mycket goda arbete han utfört med sitt betänkande, som granskar och reviderar lagstiftningen om skydd av och ursprungsmärkning av jordbruksprodukter och livsmedel.
Detta är en fråga av allra största betydelse för såväl producenterna som konsumenterna. De som producerar vissa regionala kvalitetsspecialiteter behöver garantier för att deras produkter inte kommer att kopieras, och sedan att marknadsföras till antingen högre eller sänkta priser, som om de utgjorde den äkta artikeln. Kunderna måste veta exakt vad de köper, vare sig det handlar om äkta champagne, Wensleydaleost eller liknande, kanske också lika utsökta produkter, men från en annan region.
Som Fantuzzi har påpekat så var kommissionen bekymrad över att den femåriga övergångsperioden visade sig vara otillräcklig för registrering av alla de produkter som vill betecknas som skyddade regionala produkter eller livsmedel. Den har föreslagit en femårig övergångsperiod från 1996 för varje ännu inte registrerad produkt, med början från ansökningsdagen i stället från den ursprungligen överenskomna dagen.
Som vår föredragande har påpekat så skulle detta innebära att hela processen skulle kunna släpa sig fram i många års tid, vilket skulle göra situationen förvirrad och underminera lagstiftningens effektivitet. Hans ändringsförslag avseende förlängning av övergångsperioden med en fast period, nämligen från fem till sju år - åtta under mycket speciella omständigheter - från den ursprungliga referensdagen, bör få såväl producenter som ansöker som tjänstemän som behandlar dessa ansökningar att koncentrera sig, för att säkerställa att de verkligen uppfyller tidsfristen.
Han föreslår också tillåtande av nationella åtgärder för att skydda dessa produkter, tills ett gemenskapsbeslut har tagits. Detta är förslag som bygger på sunt förnuft från Fantuzzis sida, för ökad öppenhet och klarhet vid genomförandet av föreskrifterna, som kommer att vara till nytta för såväl producenter som konsumenter. Jag anmodar er enträget att stödja dem.

Filippi
Herr ordförande! Jag instämmer helt i vad föredraganden Fantuzzi har sagt och även i det som Santini anförde, så därför tänker jag inte upprepa något som redan har sagts. Jag skulle i stället vilja utnyttja tiden till att sammanfatta och stryka under det viktigaste i det som framkommit under diskussionen idag, en diskussion som kan verka begränsad, men som i stället berör vissa centrala frågeställningar och olika uppfattningar inom det europeiska jordbruket.
Innan jag gör detta skulle jag emellertid vilja försäkra min kollega och käre vän Funk att parmesanosten från Reggio inte kan tillverkas av mjölk från Bayern och att kontrollkriterierna när det gäller just parmesanosten från Reggio skulle kunna tjäna som exempel för andra produkter, just när det gäller kvaliteten. Jag härstammar själv från mjölkproducenter som sedan urminnes tider har tillverkat parmesanost, så jag vet vad jag talar om.
Alltnog, à propos de olika uppfattningar jag nämnde. Vi talar alla om kvalitet, men - och förlåt om jag förenklar frågeställningen - det finns två olika förhållningssätt när det gäller kvalitet som alltid brukar framhållas och som enligt min mening redan har införts i dagens debatt. Det finns bland oss de som i första hand tänker på de små och medelstora tillverkarna och behovet av att belöna dem om de framställer kvalitetsprodukter och som samtidigt tänker på konsumenten som har rätt att veta exakt vad han eller hon köper och konsumerar, och så finns det de som kanske också talar om konsumenten, men som i första hand tänker på de stora företagen med en omfattande produktion inom jordbruk och industri, dvs. de stora multinationella distributionsföretagen, och som utnyttjar kvalitetsfrågorna för att försöka främja intressen som inte har det minsta gemensamt med de små och medelstora företagens eller konsumenternas intressen.
Här måste det skapas klarhet. Jag tror att vi måste vidta åtgärder som gör det möjligt att undanröja de hinder som fortfarande finns i reglerna, som borde vara klara och definitiva och vilkas syfte bör vara att tillämpa förordningen 2081/92 och inte att ändra den. Det krävs mindre byråkrati och mer öppenhet vid fördelningen av ansvar mellan Europeiska unionen och medlemsstaterna.
För att uppnå de här resultaten anser jag att ändringsförslagen 4, 9, 10, 11 och 12 borde avvisas. Jag uppmanar med andra ord samtliga mina kolleger i parlamentet att avvisa följande ändringsförslag: 4, 9, 10, 11 och 12. I annat fall ger vi goda råd men är dåliga föredömen.

Oreja Aguirre
Herr ordförande och parlamentsledamöter, jag skulle vilja börja med att uttrycka min tacksamhet till utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och dess föredragande, Fantuzzi, för hans konstruktiva framläggning av detta ärende som var föremål för en livlig debatt i Europaparlamentet under oktober 1996.
Förordning 2081/92 om skydd för geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar förbjuder användning av registrerade och skyddade beteckningar även om de används i specialuttryck, med undantag för den övergångsperiod som är angiven i nämnda förordning. Avsikten med kommissionens förslag är att låta de produkter som ännu ej kan använda registrerade beteckningar rätta sig efter lagstiftningssituationen. Följaktligen bör denna period vara tillräckligt lång för att producenterna skall kunna vidta nödvändiga åtgärder gällande marknadsföring och märkning.
Med tanke på att det första förslaget om registrering av geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar, framlagt enligt det förenklade förfarandet, inte presenterades förrän i mars 1996 och att den nu gällande övergångsperioden löper ut den 25 juli 1997, bör man vidtaga åtgärder så att nämnda period fortsätter gälla på så sätt att första dagen sammanfaller med datum för registrering av beteckning och ej med datum för offentliggörande av förordningen.
Genom förslaget om ändring av artikel 13.2, förordning 2081/92, vill man av detta skäl följande: för det första att övergångsperioden på fem år skall gälla från datum för registrering av beteckningen. Detta påverkar dock endast befintliga registrerade beteckningar enligt det förenklade förfarandet i artikel 17 och ej för nyregistreringar enligt det normala förfarandet i artiklarna 5, 6 och 7.
För det andra skall övergångsperioden även gälla artikel 13.1 a i förordningen och inte enbart artikel 13.1 b. Avsikten med denna bestämmelse är exempelvis att under en övergångsperiod kan uttrycket " feta" exakt användas som det är medan det, enligt existerande normer, endast kan användas som en övergångsform, uttryck som feta-stil, feta-typ, fetametod etc.
För det tredje och med tanke på att de beteckningar som redan existerar och nu används i medlemsstaterna är sådana som anges i artikel 17, dvs. förenklat förfarande, bör övergångsperioden endast tillämpas på beteckningar som är registrerade enligt denna bestämmelse för att undvika problem för producenterna när man beviljar en anpassningsperiod för de nya beteckningarna.
Vad gäller ändringsförslagen godkänner kommissionen ej ändringsförslag 1 och 5, då dessa förslag, enligt kommissionens bedömning, inte är tillräckliga för att berörda producenter skall kunna anpassa sig till den nya lagsituationen, dvs. förbudet att använda registrerade beteckningar. Ändringsförslag 2 och 8 kan ej godkännas eftersom kommissionen, i enlighet med artikel 17.3, skall fatta ett positivt eller negativt beslut gällande varje enskild beteckning som föreslås för registrering. Ändringsförslag 4 och 11, första stycket, kan dock vara användbara och kommer att granskas.
Vi kommer nu att försöka finna den mest lämpliga formuleringen gällande dessa frågor. Ändringsförslag 7 förefaller överflödigt med tanke på att kommissionens förslag gäller en period om fem år, och ändamålet med ändringsförslag 6 finns redan i texten, varför vi betraktar detta förslag som onödigt.
Ändringsförslag 11, andra stycket, kan ej godkännas eftersom en medlemsstat ej kan fastställa en övergångsperiod. Vi betraktar även nr 12 som onödig, eftersom det är mer restriktivt än kommissionens förslag. Vi är överens om att godkänna ändringsförslag 3 och 9.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 11.20.)

