

Giles Chichester (PPE-DE ). –
   Herr talman! I går kväll meddelade ni parlamentet att rådet inte skulle kunna vara närvarande efter klockan 19 i morgon kväll. Enligt föredragningslistan ska vi debattera om vi ska satsa på fördraget om en energigemenskap och ställa en muntlig fråga till rådet angående fördraget efter klockan 21 i morgon kväll. Om rådet då inte kan, eller inte vill, närvara och svara på den muntliga frågan, ser jag ingen större anledning till att överväga vare sig fördraget eller den muntliga frågan. Därför ber jag er att skaffa en försäkran från rådet om att man kommer att vara närvarande. Annars yrkar jag på att vi skjuter upp denna fråga till nästa sammanträde i parlamentet. 
Talmannen.
   Vi ska försöka försäkra oss om att rådet är här. Vi ska göra allt vi kan mellan nu och då. Det stämmer att det inte tjänar mycket till att ta itu med denna punkt på föredragningslistan som planerat om inte rådet är här. Vi ska göra ett sista försök, och om det inte fungerar kommer vi att diskutera hur vi ska gå vidare, men vi får inte förlora hoppet. Det är det sista som vi får förlora. 
Talmannen.
   Den första punkten på föredragningslistan är kommissionens uttalande om kommissionens bidrag till Europeiska rådets möte i juni 2006: ett förslag för medborgarna, uppnå resultat för Europa, tid för eftertanke om plan D. 
Margot Wallström,
   . Herr talman, ärade ledamöter! Det första jag vill säga i dag är att kommissionen lyssnar på medborgarna. Vi vill grunda våra handlingar på, och agera utifrån, deras förväntningar och intressen. Att lyssna är själva kärnan i plan D. Kommissionen har genomfört ett antal handlingar för att stimulera debatten i alla medlemsstater och har stöttat de stater som ville det.
Vi kan lära oss några nyttiga läxor från de nationella debatterna, som stöds helt och hållet av Eurobarometerundersökningarna. För det första är medborgarna oroade över den höga arbetslösheten och globaliseringens negativa effekter. Det kommer knappast som någon överraskning för många av oss. Socialt skydd är själva kärnan i debatterna, och önskan om lika levnadsstandard är hög nästan överallt.
Den näst viktigaste frågan är utvidgningen. Fler och fler medborgare ifrågasätter utsträckningen och hastigheten i framtida anslutningar, om än inte principen i sig. Vi måste visa att utvidgningen inte sker slumpvis och varför den är nödvändig.
Det tredje vi kan lära oss är att européer vill ha mer, och inte mindre, av EU. Men de vill se resultat, och de vill vara mer delaktiga i den politiska processen. De uppfattar att EU är en enhet som kan skydda dem. De ber om mer säkerhet, liksom en högre nivå på miljöskydd och livsmedelssäkerhet och en stabilare energiförsörjning. Kommissionen avser att svara på dessa frågor. Det är därför vi har antagit en agenda för EU-medborgarna.
Vi föreslår inte en helt ny strategi. Vårt arbete grundar sig fortsatt på de tre grundstenarna välstånd, solidaritet och säkerhet, med en fortsatt betoning på arbete och tillväxt, enligt Lissabonstrategin. Men vi koncentrerar oss i större utsträckning på medborgarna.
Vad är det vi föreslår? Djupare ekonomisk integration bör gå hand i hand med solidaritet. EU är inte bara en marknad, utan har en social dimension också. Nästa år kommer vi därför att lansera en agenda för tillgänglighet och solidaritet. Vi har även diskuterat tanken om ett ”rättighetskort” för att underlätta medborgarnas tillgänglighet till sina rättigheter och för att göra rättigheterna mer synliga. Vi kommer också att fortsätta att fullfölja agendan för hållbar utveckling.
Dessutom kommer vi att lansera en omfattande omvärdering av den inre marknaden som ska vara klar nästa år. Den inre marknaden har gett medborgarna stora fördelar, men det finns fortfarande arbete att göra inom områdena energi, bankavgifter och roamingavgifter, till exempel. Vi måste riva de hindren.
EU-medborgarna har rätt att förvänta sig att det ska vara rättvist och tryggt att leva i EU. Men EU klarar inte alltid av att bekämpa terrorism och organiserad brottslighet. De nuvarande verktygen för beslutsfattande skapar onödiga förseningar och garanterar inte en tillbörlig politisk granskning, vilket är än mer beklagligt. Kommissionen föreslår att förbättra beslutsprocessen på dessa områden. Vi kan åstadkomma det genom att använda bestämmelserna i de nuvarande fördragen.
Innan jag tar upp de institutionella frågorna skulle jag vilja nämna två områden där man föreslår vidare åtgärder. Samtidigt som vi hedrar våra åtaganden om utvidgningen får vi inte förlora allmänhetens breda stöd för denna viktiga del av EU-projektet. Kommissionen kommer att föra debatten om utvidgningen och dess extra värde framåt, och det kommer att vara en del av kommissionens strategirapport om utvidgningen som ska vara klar i höst.
Sist men inte minst är kommissionen villig att förbättra sammanhanget och effektiviteten i EU:s agerande på den internationella scenen. Vi kommer att presentera konkreta förslag nästa vecka.
I alla våra åtgärder kommer vårt engagemang för subsidiaritet, öppenhet och insyn att fortsätta kraftfullt, liksom våra ansträngningar för bättre lagstiftning. Vi kommer att försöka involvera nationella parlament mer i processen för att utforma politiken. Men kommissionens främsta samarbetspartner kommer även i fortsättningen att vara Europaparlamentet.
Nu ska jag ägna mig åt de institutionella frågorna. Fem länder som inte hade ratificerat konstitutionen innan perioden av eftertanke startade har nu gjort det. Vidare röstade Estlands parlament för konstitutionen den 9 maj, vilket gör att antalet länder som har ratificerat den nu är 15. Vi gläds åt att Finland, som innehar det kommande ordförandeskapet, också planerar att ratificera konstitutionen. Vi välkomnar de nya ratificeringarna. De visar att medlemsstaterna förbinder sig till konstitutionens principer och värderingar. Vi måste ta hänsyn till åsikterna och inställningarna hos staterna som har sagt nej, men det är lika viktigt att lyssna på dem som har sagt ja.
Jag hoppas att det inte råder något missförstånd bland oss om följande punkt. Kommissionen fortsätter att stödja de principer och förbättringar som konstitutionen skulle ge. Konstitutionen skulle definitivt göra EU mer effektivt, mer öppet och mer demokratiskt. Det är naturligt för en konstitution där parlamentariker var den största rösten. Vi vill självklart se att konstitutionsfördraget ratificeras i alla 25 medlemsstater. Vi håller med parlamentet om detta.
Det har varit många alternativ i omlopp om hur man ska övervinna det nuvarande dödläget. Många idéer diskuteras. Ändå finns inget samförstånd om hur man ska gå framåt. Är tiden mogen för att presentera en lösning? För att använda ord som är bekanta för oss: är det dags att arbeta med texten, eller finns det tid att arbeta med kontexten?
Vi måste återuppbygga ett klimat av förtroende och tillit. Vi måste återanknyta till medborgarna och med klara resultat bevisa att EU kan hantera medborgarnas behov och önskningar. Låt mig vara tydlig: att uppvisa resultat för medborgarna genom avgörande politiska handlingar är inte ett alternativ för att hantera de institutionella frågorna. Det är en del av ett tvåvägssystem, och framgång på den ena vägen gör det lättare att gå framåt på den andra.
Vi föreslår att de tre institutionerna gemensamt bör anta en förklaring. Det skulle utgöra en grund för Europeiska rådets beslut i en process som leder till en framtida omfattande lösning av de institutionella frågorna. Jag ser förklaringen som ett klart bevis på medlemsstaternas, parlamentets och kommissionens klara vilja att lösa det konstitutionella dödläget. Jag förväntar mig att Europaparlamentet kommer att spela en viktig roll i detta. Liksom er hoppas jag att vi tillsammans kan nå en konstitutionell lösning vid valet till Europaparlamentet 2009.
Övningen i att lyssna visade sig framgångsrik och bör fortsätta. Plan D var inte en engångsoperation. Jag har lovat kommissionen att jag ska fundera ut vad nästa steg, den andra fasen av plan D, bör vara efter toppmötet i juni, om ni så önskar.
Vår medborgaragenda kommer att visa EU:s extra värde och därmed hjälpa till att återställa medborgarnas förtroende. Genom att återanknyta till medborgarna kan vi skapa förutsättningarna för en framtida omfattande lösning av de institutionella frågorna.
Innan debatten med er i dag inleds vill jag tacka ordförandena för de politiska grupperna för deras bidrag till kommissionens politiska utformning.
Íñigo Méndez de Vigo,
   . Herr talman, fru Wallström, kommissionens vice ordförande! Min grupp stödde kommissionens plan D eftersom vi ansåg, och det gör vi fortfarande, att det är ett bra sätt att besvara de utmaningar som EU står inför för närvarande. Vi uppmanar er därför att fortsätta.
Ni sa att vi skulle gå vidare till den andra fasen av plan D. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater kommer att ge er ett förslag: vi kallar det inte längre för en diskussion, eftersom en diskussion som varar för länge kan ge ett intryck av att vi vilar oss och inte gör så mycket mer. Låt oss kalla det för en analys, eftersom jag anser att det som följer på en analys är ett förslag, som ni hänvisar till med de tre institutionernas gemensamma förklaring.
Fru Wallström! Jag anser att denna gemensamma förklaring från de tre institutionerna är en bra idé, för det första eftersom den markerar den symboliska årsdagen för Romfördragen, som var gemenskapens utgångspunkt, men också för att den innebär att rådet, kommissionen och parlamentet vill lägga fram förslag tillsammans för att finna en väg ut ur situationen med konstitutionsfördraget.
Ni kan därför räkna med Europaparlamentet när det gäller denna institutionella förklaring, men detta innebär att vi vill delta i utarbetandet av den, inte bara skriva under i slutändan.
Jag anser att det vara goda nyheter att konstitutionens ratificeringsprocess fortsätter i Estland, och att det finska parlamentet beslutade att ratificera den, något som visar att alla de som förutspår att konstitutionen är död har fel. Ingen ratificerar något som är dött.
Jag anser att den uppgift som vi måste utföra nu – och när jag säger uppgift vet jag att det som jag ber om inte är enkelt – är att övertyga EU-medborgarna om det som vi skulle kunna kalla kostnader som uppstår om vi inte genomför konstitutionen.
Ni kommer kanske ihåg för flera år sedan, när Europeiska enhetsakten debatterades, att det fanns en rapport om de kostnader som uppstår om man inte fördjupar det europeiska samarbetet (”The cost of non Europe”), med andra ord vad det skulle kosta för människor om Europeiska enhetsakten inte trädde i kraft och den inre gemensamma marknaden inte skapades.
Jag menar att vi måste göra något liknande med debatten om konstitutionsfördraget: förklara för människor med exempel vad som skulle saknas i deras liv om det inte fanns något europeiskt konstitutionsfördrag. Jag är säker på att detta är en bra uppgift för analysens andra fas, eftersom den skulle alstra förslag som till sist kommer att bidra till det uppnå det som alla vi, kommissionen, rådet och parlamentet, vill: att EU ska ge människor mervärde, att EU ska försvara våra gemensamma värderingar och att EU, till sist, gör människors liv mer effektiva, rättvisa, fria och bättre understödda. 
Martin Schulz
   , . Herr talman, mina damer och herrar! Stort tack, kommissionsledamot Wallström. Ni är en av de verkligt framstående personerna i kommissionen som inte bara talar för plan D, utan också för EU:s demokratisering som helhet och för större effektivitet i kommissionens verksamhet. Ni är – och jag säger detta på min grupps vägnar – en av de personligheter som kan beskrivas som en kraft för framsteg inom EU. I ert anförande klargjorde ni ännu en gång att ni, som kommissionens vice ordförande och ansvarig för plan D, är någon som vi kan tro och förlita oss på.
Vilka erkända resultat har hittills uppnåtts under denna period av eftertanke, som ständigt hotar att urarta i en siesta, som Íñigo Méndez de Vigo sa?
EU:s medborgare vill ha mer öppenhet. De vill få bättre förståelse för det som sker inom institutionerna. De vill ha en tydligare uppdelning av behörigheterna: vem gör vad, när och på vilken rättslig grund? De vill se större effektivitet inom lagstiftning och förvaltning. De vill att subsidiaritetsprincipen ska stärkas. Allt behöver inte göras i Bryssel – vissa saker kan göras på hemmaplan. Men allt kan inte lösas hemma, och dessa saker borde regleras av Bryssel. Detta är ett tydligt budskap. Människor vill därför också att EU ska få en starkare plats inom internationell politik. De vill att EU ska bekämpa brott effektivt. Vi känner till allt detta, och det är upp till oss, rådet och kommissionen, att utföra det. Allt detta står dock i konstitutionen. Vi känner alla till att vi behöver konstitutionen om vi ska lyckas uppfylla dessa krav från allmänheten. I slutet av perioden av eftertanke står det nu klarare än någonsin att det inte är möjligt att uppfylla allmänhetens krav på grundval av Nicefördraget. Det var inte möjligt med 15 medlemsstater – det var därför som vi var tvungna att ändra Nicefördraget och ersätta det med konstitutionen – och snart har vi 27 medlemsstater och fortfarande ingen konstitution. Hur är detta möjligt i nuläget? Kommissionen är väktare av fördragen. Utan minsta spår av tvivel finns det ingen som borde kämpa hårdare för konstitutionen än kommissionens ordförande.
Jag skulle därför vilja tacka er, fru Wallström, men jag skulle också uttryckligen vilja påpeka något för kommissionsordföranden. Hur kan man kliva in på en interparlamentarisk konferens som den förra veckan, där den överväldigande majoriteten av de närvarande nationella parlamentsledamöterna och Europaparlamentarikerna talade för konstitutionen och den kommande rådsordföranden Matti Vanhanen förklarade att under hans ordförandeskap kommer Finland att symboliskt ratificera konstitutionen, och sedan ifrågasätter kommissionsordföranden – och dessa tvivel finns verkligen – huruvida ni själva är beredda att tala om för stats- och regeringscheferna att om de inte ansluter till med honom när det gäller att genomföra konstitutionen kommer det utvidgade EU att hamna i ett krisläge? Här är ett exempel: 25 arbetsmarknadsministrar samt företrädare för kommissionen och Europaparlamentet närvarade vid det senaste informella rådsmötet i Luxemburg, då tjänstedirektivet diskuterades. Efter den inledande debatten på två och en halv timme fick varje minister tala i tre minuter. Det är lång tid i jämförelse med Europaparlamentet, men det var utom alla rimliga proportioner i förhållande till frågan på dagordningen. EU kan inte skapa någon vettig politik inom ett elefantlikt organ som Ekofin: det är precis motsatsen till god förvaltning, tydlig lagstiftning och effektivitet. Vi håller på att nå gränsen för de nuvarande strukturerna. Om vi vill göra EU mer demokratiskt, mer genomblickbart, mer effektivt – om vi vill leverera till folket – måste vi agera, inte samtala. Det är av den anledningen som vi behöver en konstitution. Så länge kommissionens presidium, och i synnerhet ordföranden, sänder ut budskap som skapar tvivel om huruvida denna institution verkligen är besluten att genomföra konstitutionen, skulle motståndarna till konstitutionen likaväl kunna få för sig att vi har gett upp. Nej, de som stöder konstitutionen står bakom er, fru Wallström, och de är i majoritet. Det finns de i kammaren som motsätter sig konstitutionen.
De människor som nu höjer sina röster är en minoritet. Den övervägande majoriteten av kammaren är för konstitutionen. Den övervägande majoriteten av medlemsstaterna är för konstitutionen. Den övervägande majoriteten av kommissionen är för konstitutionen. Vi alla har därmed möjligheter, så låt oss kämpa tillsammans, och det gäller även för José Manuel Barroso.
Marielle De Sarnez,
   . Herr talman! EU genomgår en allvarlig kris, förmodligen den allvarligaste i dess historia. Vi märker det varje dag – EU går inte framåt, det står inte ens stilla, utan det rör sig bakåt, och samtidigt växer den nationella egoismen och känslan av att dela ett gemensamt öde är på återtåg.
Inför nästa möte med Europeiska rådet har ni lagt fram ett antal förslag i ett försök att lösa krisen. Vår grupp har noterat några få blygsamma framsteg bland dessa förslag.
Ni tänker till exempel skicka alla era lagstiftningsförslag direkt till de nationella parlamenten samtidigt som ni sänder dem till Europaparlamentet. Det är bra, men det förändrar ingenting.
Ni kommer att föreslå medlemsstaterna en reform av beslutsprocessen på området rättsligt och polisärt samarbete. Detta är bättre, men krävdes det verkligen ett år för att komma fram till detta? Anser ni verkligen att dessa förslag kommer att återskapa en anda av tilltro mellan medborgarna och EU?
Er återupplivningsplan, må det vara på det politiska området eller gälla institutionerna, klarar inte de utmaningar som vi står inför. Ni verkar nöjda med att ta mycket små steg, men det som vi behöver är ett jättesprång framåt.
För det första saknar ert EU som ska visa resultat märkligt nog ambitioner när det gäller politik. Jag skulle ha velat höra er förespråka ny gemensam politik, som är livsviktigt för vi ska kunna förbereda oss bättre inför framtiden. Detta gäller särskilt inom forskning, där vi ständigt förlorar terräng, mot Förenta staterna och Japan i dag, och mot Kina och Indien i morgon. Det stämmer också när det gäller energin: det är tydligt att energifrågan och energitillgångarna kommer att bli en av detta århundrades största utmaningar.
Invandringsfrågan är också relevant. Vi behöver en gemensam politik på detta område, eftersom migrationsfrågor och samutveckling tydligt måste hanteras på EU-nivå.
Dessutom hade vi velat höra några förslag angående frågan om ekonomisk styrning. Om vi vill skapa tillväxt, och därmed sysselsättning, måste vi naturligtvis stärka vår ekonomiska, budgetära och industriella samordning, åtminstone inom euroområdet. Detta är verkligen ett brådskande ärende.
Bristen på förslag från er när det gäller institutionerna är ännu allvarligare, enligt min mening. När det gäller den grundläggande frågan om framtiden, och därmed om vår demokrati, nöjde ni er med att kommentera att det för närvarande inte råder enighet mellan medlemsstaterna.
Fru Wallström! Kommissionens roll är inte bara att göra iakttagelser, utan att lägga fram förslag. Det var kommissionens plikt att bestämma väg, och att försvara och efterleva en vision, och ni har misslyckats med detta.
Vi måste sluta ljuga för oss själva. Trots att ratificeringsprocessen symboliskt fortsätter vet vi alla att denna konstitution aldrig kommer att se dagens ljus. Vi måste skriva om konstitutionen, framställa en kortare, enklare, mer lättläst text som ställer de centrala principer som Europeiska unionen grundar sig på mer i centrum.
I denna text borde det talas om vilka vi är, vad vi vill och vilka värderingar som vi hyllar och försvarar. Om vi vill vara i stånd att ratificera ett politiskt projekt av detta slag 2009, när Europavalet hålls i alla medlemsstater, måste vi börja förbereda för detta nu direkt.
Fru kommissionsledamot! Detta är vad gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa beklagar.
Förra veckan uppmanade José Manuel Barroso helt riktigt stats- och regeringscheferna att ta sitt ansvar för det europeiska projektet gentemot sina medborgare. I dag uppmanar vi kommissionen att blåsa nytt liv i inspirationen, för utan den kan vi aldrig någonsin uppnå mycket.
Johannes Voggenhuber,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot! I det antika Rom hade en högt uppsatt man rätt att låta straffa någon annan i sitt ställe när han blev dömd. Det verkar närmast som om ni befinner er i denna ställning i dag, och ni förtjänar det inte.
Kommissionsordföranden borde emellertid höra kammarens dom över hans roll i det konstitutionella förfarandet, och jag hoppas att ni ser till att han får höra den. Han har spelat en helt katastrofal roll: feg, fantasilös, motsägande och djupt kontraproduktiv. Han kanske sökte jobb som dödgrävare för den europeiska konstitutionen. Han har verkligen alla förutsättningar för att få det. Jag vet att kommissionsordföranden är en mästare på missförstånd: vi har sannerligen alltid missförstått honom. Man kan knappt citera honom utan att han hävdar den exakta motsatsen i samma tal, och om man försöker tvinga honom att ge klara besked hävdar han att han menade något helt annat.
Men intressant nog har hela EU förstått samma budskap från denna missförståndens mästare: aldrig i livet. Ingenting kommer att hända på flera år. Nice? Å, det var inte alls så illa! Som han sa, jorden kommer att fortsätta att snurra utan konstitutionen. Och det värsta är att medborgarna fortfarande väntar sig resultat, inte retorik. Detta är naturligtvis ett annat missförstånd, men medborgarna har förstått alltför väl.
Sedan början av hans ämbetstid har kommissionsordföranden inte gjort den minsta ansträngning för att finna en lösning på den konstitutionella konflikten. Han har inte vid något tillfälle agerat som förespråkare för den europeiska konstitutionen. För honom är det ett glaspärlespel för den politiska eliten, EU-institutionellt navelskådande – en fras från Tony Blair, som han ständigt gör variationer på.
Fru kommissionsledamot! Vi kommer inte att göra några framsteg på detta sätt. Parlamentet har antagit ett beslut. Redan från början rådde det brist på stöd från kommissionen, och det har skett några betydande missförstånd. Fru kommissionsledamot! Nicefördraget kan mycket väl lämna utrymme för viss utveckling mot integrering: vi vet att det finns ”broar”. Det finns möjlighet till tyst, nästan diskret integrering, men är det verkligen det som ni vill ha? Utan en stadga om de grundläggande rättigheterna? Utan den heltäckande demokratiseringen av EU? Utan kapacitet att vidta åtgärder? Utan att ha ”gasen i botten” när det gäller enhällighet på många områden? Vill ni verkligen ha integrering utan sociala rättigheter? Vill ni ha den utan en konstitution som skapar en politisk miljö där intressefrågorna hos EU:s folk kan beaktas bättre? Utökad legitimitet, införande av mer representation i beslut, mer insyn och öppenhet gentemot medborgarna, utökad ansvarsskyldighet gentemot medborgarna, mer maktfördelning, mer parlamentarisk och juridisk kontroll: det är vad konstitutionen innehåller! Det är inte bara formler eller ren retorik, som kommissionsordföranden fortsätter att påstå i denna debatt.
Ni säger att han lyssnar på folket. Jag blev mycket förvånad av Eurobarometerundersökningarna efter omröstningarna i Frankrike och Nederländerna, som tydligt visade att mer än två tredjedelar av dem som hade röstat ”nej” var för en förbättring av konstitutionen, och att de ville att dessa förbättringar skulle leda till ett socialt EU. Med andra ord handlar denna konflikt om en europeisk demokrati och EU:s sociala dimension som ett svar på globaliseringen. Och vad gör José Manuel Barroso? Han lyssnar på folket och hör något helt annat. Han förespråkar ett regeringarnas EU i allt högre grad.
Svårigheten med och orsaken till krisen är ett regeringarnas EU. Förstod han inte att folket protesterade mot det demokratiska underskottet, mot bristen på insyn? Lyssnade han inte? De nämnde inte terrorism. Ja, det österrikiska ordförandeskapet talar om subsidiaritetsprincipen och byråkrati och EG-domstolen, men det gör inte medborgarna. Medan regeringarna håller fast vid sina maktkrav vill medborgarna ha en europeisk demokrati, de vill ha en social dimension, de vill ha sina grundläggande rättigheter, och de vill ha en bättre konstitution.
Det är kommissionsordförandens historiska ansvar att inleda och stödja denna förbättringsprocess, och det vore klokt av honom att ta på sig det ansvaret. 
Gabriele Zimmer,
   . Herr talman, kommissionsledamot Wallström, mina damer och herrar! Kommissionen och en betydande andel av denna kammare har verkligen distanserat sig själva från EU:s medborgare. Folket vill inte bara få en bättre förståelse för det som pågår inom institutionerna – de vill bli mer delaktiga. De vill bli tillfrågade om sina önskningar, de vill fatta beslut, de vill vara med i diskussionerna om EU:s framtid, och de vill finnas med i planerna.
Jag har därför en något annorlunda föreställning om termen ”lyssna”, som José Manuel Barroso tycker så mycket om. Det är just i detta avseende som vi måste förändra, så att vi till slut kan få en riktig diskussion om Europeiska unionens framtid. Under sina resor skulle ordföranden inte bara ha predikat utan faktiskt lyssnat. Alla som deltog skulle ha kunnat få höra mycket specifika uppfattningar om vad Europeiska unionen borde vara i framtiden från många människor.
Några få dagar efter det europeiska socialpolitiska forumet i Aten höll Europeiska kommissionen en presskonferens för att lägga fram sitt initiativ till en agenda för EU-medborgarna. Men om ni förväntade er någon hänvisning till diskussionen under det europeiska socialpolitiska forumet, där 35 000 personer deltog, skulle ni ha blivit besvikna. Medlemmarna i min grupp tar emellertid detta forum på allvar, och både före och under forumet deltog de i diskussioner om en europeisk appell – EU ger medborgarna möjlighet att säga sin mening – och om stadgan om principer för ett annorlunda EU. Detta motbevisar alla insinuationer om att vänstern inom Europeiska unionen inte är beredd att delta i diskussionerna om EU:s framtid eller om konstitutionen.
Jag delar de idéer som användes som utgångspunkt i båda dokumenten. Vi måste föra en helt demokratisk debatt om EU:s framtid och den väg som vi ska ta, och denna debatt måste grunda sig på antagandet att varje persons värdighet är helig samt måste respekteras och skyddas. Enligt min mening är det därför helt groteskt att ordföranden för Europeiska kommissionen hävdar, som han gjorde den 10 maj 2006, att vi måste tillhandahålla resultat för EU genom en agenda för EU-medborgarna.
I dag antog vi våra förslag om en agenda för EU-medborgarna; i meddelandet föreslås det 11 initiativ som i huvudsak hör samman med den inre marknaden. Ordförande José Manuel Barroso förblir synnerligen lojal mot detta ämne. Han håller fast vid sin grundläggande övertygelse att målet med Europeiska unionen måste vara att förbli en konkurrenskraftig helhet på den globala marknaden. Det kommer dock aldrig att leda till ett verkligt socialt EU bestående av solidaritet med social sammanhållning i förgrunden, och det är detta som EU:s medborgare kritiserar så starkt. Det är den väg som de inte vill att vi ska ta. De vill att det ska fastställas andra prioriteringar, och jag anser att det är dags att vi tar hänsyn till detta. Det är detta som vi måste diskutera inom Europeiska unionen, mot bakgrund av den konstitutionella processen och diskussionen om plan D. 
Nigel Farage,
   . Herr talman! Oj, oj, oj! Vilket sorgligt, inåtriktat, nästan strutsliknande tal vi fick höra från kommissionsledamot Margot Wallström. Min enda slutsats är att plan D är vilseledande. Ni borde verkligen få ut mer, för det tycks mig som om ni är omringade av kommissionsledamöter, myndighetspersoner, smickrare och parlamentariker här, och de representerar helt klart inte åsikten hos minst halva EU:s befolkning. José Manuel Barroso är inte bättre själv, för när han inte arbetar för kommissionen sitter han ombord på lustjakter och firar semester med de rika och förmögna.
Jag kanske har ett botemedel för er. Jag skulle vilja bjuda in er, kommissionsledamot Wallström, till min lokala pub vid lunchtid en söndag för att träffa några verkliga människor. Eller ett ännu bättre förslag: jag kunde bjuda med er på en cricketmatch på the Oval. Kom med och titta på lite cricket och, ännu en gång, träffa lite vanliga människor. Har ni inte tid med något av det, så kan ni kanske läsa er egen Eurobarometerundersökning, som visar att mindre än hälften av EU:s befolkning nu tycker att EU gör ett bra jobb. Ni ignorerar alla dessa saker, och utvecklar en instängd mentalitet, vilket i och för sig kanske är bra, för det visar åtminstone att man kan se slutet.
En organisation med någon sorts heder skulle ha respekterat de franska och nederländska folkomröstningarna och därmed skulle vidare integration helt ha avstannat. I stället har ni allihop konspirerat mot fransmännen och nederländarna, och ni har konspirerat mot era egna regler när ni sa att det måste råda enighet här, och ändå fortsätter ni med detta galna projekt. Glappet mellan de politiska klasserna och de verkliga befolkningarna i EU växer för varje dag. Ni borde skämmas allihop! 
Ryszard Czarnecki (NI ). –
   Herr talman! Jag tror att kommissionsledamot Margot Wallström föredrar hockey framför cricket, och jag måste hålla med henne i detta avseende.
Om jag ska vara ärlig verkar plan D ha mer att göra med ett demokratiskt underskott än med demokrati, och mer att göra med en avsaknad av dialog än med dialog. Det är en ytlig diskussion snarare än en riktig debatt. Europeiska kommissionen, som betonar att plan D inte är ett förfaringssätt för att rädda den europeiska konstitutionen, påminner mig om den sovjetiska nyhetsbyrån TASS, som alltid förnekade att katastrofer inträffade i Sovjetunionen eller att fattigdom existerade.
Det som ni i själva verket gör är att jämföra uppenbara åtgärder för att rida ut stormen ett tag och hålla ut tills konstitutionen har godtagits, nästan med säkerhet i oförändrad form, om bara några år. Om kommissionen helt och hållet ville införa en faktisk plan D skulle dess första beslut ha varit att uppmana till konstitutionell folkomröstning i de länder där den europeiska konstitutionen antogs genom en parlamentsförordning, ofta med acklamation. Endast fyra av ett dussintal länder har hittills genomfört folkomröstningar. Två av dessa länder ratificerade konstitutionen, medan två förkastade den. Detta återspeglar den faktiska debatt som pågår i samhället och bristen på riktig debatt inom Europeiska unionens strukturer.
Se till att Europeiska kommissionen sent omsider slutar påminna om en kinesisk operakör som sjunger: ”Låt oss fly, låt oss fly” i tre hela akter, men inte flyttar sig enda tum. Kommissionsledamot Margot Wallström har möjlighet att spela en mer betydande roll än att vara dirigent för denna kör. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ). –
   Herr talman! Handlingen ”En agenda för EU-medborgarna – EU skall visa resultat” ska välkomnas med tyngdpunkten lagd på det politiska framförandet snarare än på stora institutionella konstruktioner. Även om jag inte håller med om alla de föreslagna lösningarna, så välkomnar jag särskilt engagemanget för en omfattande granskning av den inre marknaden. Jag hoppas att granskningen starkt kommer att riktas mot öppnandet av marknader, liberaliseringen och rivandet av de ekonomiska barriärer som fortfarande finns i EU. Jag vet att kommissionens ordförande, precis som jag, personligen tror på ekonomiska reformer och liberalisering som det enda sättet att garantera tillväxt och större välstånd.
Däremot välkomnar jag inte den föreslagna agendan på området för rättsliga och inrikes frågor. Det är sant att folket i EU vill se mer samarbete mellan medlemsstaterna för att bekämpa och besegra de hot vi står inför i världen i dag, särskilt terrorism, men jag vill se en större koordination mellan regeringarna för att hantera brottslighet och terrorism, snarare än att försöka lösa sådana frågor genom omröstning med kvalificerad majoritet. Det är frågor som rör själva kärnan i nationalstaten och dess förpliktelser mot medborgarna i varje fall. Det nationella vetot bör kvarstå på de områdena. Den brittiska regeringen leker just nu med elden i och med sin ambivalens i ämnet.
Jag ber i stället kommissionen att koncentrera sig på att jobba med agendan för ekonomisk reform. Folket i EU vill se handling. De vill se handling när det gäller tillväxt, och de vill se handling när det gäller arbete. Det finns ingen aptit på oändliga debatter om konstitutionella institutionsstrukturer. De vill inte se storslagna projekt som undergräver deras länders suveränitet eller påverkar deras möjligheter att få jobb. Så mitt meddelande till ledarna för toppmötet i juni är enkelt: de bör fokusera på människors prioriteringar, särskilt den svåra situation som EU:s 18 miljoner arbetslösa befinner sig i. Den nuvarande EU-konstitutionen ger dem ingenting. EU måste klart och entydigt visa att man har lärt sig några läxor från omröstningarna om den. EU måste visa att man är redo att gå vidare mot ett ambitiöst reformprogram för att ta itu med just de frågor som jag hänvisade till, som låg tillväxt, hög arbetslöshet och miljöhot. Den sociala modellen behöver drastiskt göras om. Hur kan man tala om en social modell som överlämnar så många till den fruktansvärda situationen med arbetslöshet?
Min motvilja till konstitutionen grundar sig inte på en dogm, men såvitt jag vet är det allmänt känt att den inte vore bra för befolkningen i EU. Jag menar att det är vad folket i EU har sagt, särskilt i Frankrike och Nederländerna. Det är dags att regeringarna i EU vaknar upp. Vi behöver reformer. Vi måste vara ansvariga, mer öppna, och vi måste reformera prioriteringarna. Vi måste svara på medborgarnas önskningar och behov, vilket var vad vi uppmanades att göra i Laeken, men som vi nu tyvärr har misslyckats med. Då vi går framåt mot ett EU med 27 medlemsstater bör vi hylla mångfalden i det moderna EU och utnyttja mångfalden för att arbeta tillsammans för ett verkligt EU med nationalstater. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag stöder fullständigt det som ni säger i dag, och jag vet hur engagerad ni är i plan D. Men det som ni säger om konstitutionen i dag står inte i dokumenten. Jag talar i synnerhet om agendan för EU-medborgarna. Jag delar därför den kritik som Martin Schulz med flera framförde när det gäller att kommissionen ger intrycket av att man har gett upp kampen om konstitutionen när man läser dessa papper. Jag anser att det verkligen är synd, eftersom ni har gjort många medborgare, som också har slagits för konstitutionen – i folkomröstningarna exempelvis – oerhört besvikna. Detta förtjänar verkligen kritik. Det finns två stora brister som ni knappt hänvisar till i detta papper. Den första är den institutionella bristen: detta skulle man kunna hantera genom konstitutionen, och jag håller med Méndez de Vigo om att kostnaden för att inte ha konstitutionen inte har nämnts. Den andra bristen är finansiella medel. Även detta har nästan inte nämnts alls.
Nu kommer jag till mitt huvudproblem. Fru Wallström! Jag instämmer med er om att det är helt nödvändigt att inte bara vänta och kämpa för konstitutionen och för bättre finansiering utan att också vidta åtgärder nu. Jag hänsyftar i synnerhet på problemet med arbetslöshet. Ni har sagt mycket vackra saker här som jag kan instämma i, men var är de konkreta förslagen utöver det som vi har diskuterat i det förflutna när det gäller Lissabonstrategin och så vidare? Var finns de konkreta förslagen om samordning av ekonomisk politik till exempel, som är av avgörande betydelse för att skapa bättre ekonomiska villkor, särskilt i euroområdet, men också utanför?
Kommissionens ordförande har gått med på att göra en ansträngning för att se till att offentliga investeringar i infrastruktur ska samordnas bättre, eftersom vi inte har tillräckligt med pengar för att finansiera allt från EU:s sida och mycket kommer att behövas finansieras på nationell nivå. Inget av detta finns dock på papper. Om jag får övergå till energipolitiken har vi diskuterat att måste vidta några betydande åtgärder, oberoende av konstitutionen – som också gav EU mer behörighet inom energipolitiken – särskilt när det gäller infrastrukturen. Inget av detta återfinns uttryckligen i de framlagda dokumenten. Något liknande gäller utrikes- och säkerhetspolitik, om vilken det kan sägas att vi å ena sidan måste gå så långt som vi kan utan konstitution, men också att det är mycket viktigt att ha en konstitution så att vi kan gå ännu längre.
Ni kräver ett europeiskt svar på globaliseringen, men också i detta avseende finns det allt för få tecken på hur detta europeiska svar skulle kunna låta för att vi ska kunna utveckla en europeisk social modell medan vi samtidigt för moderniseringen framåt och håller jämna steg med konkurrenterna. Även detta är en agenda för EU-medborgarna, och det är precis vad många medborgare väntar sig av oss. Därför skulle jag vilja be er återigen att klargöra kommissionens hållning till konstitutionen. Vi får inte bara stå stilla; jag är absolut för att vidta lämpliga åtgärder parallellt med detta. Försumma dock inte de institutionella villkoren, eftersom ni kommer att göra medborgarna besvikna om ni inte tydligt säger till dem att en konstitution också är nödvändig så att deras intressen kan genomföras på en global nivå. 
Cecilia Malmström (ALDE ). –
   Tankepausen närmar sig sitt slut, men det känns inte som det har tänkts särskilt mycket runt om i Europa. Den livliga debatt som skulle inledas i alla medlemsländer som alla statsministrar lovade på mötet den 18 juni förra året har i huvudsak lyst med sin frånvaro. Ordförandeskapet tycker uppenbarligen inte att det är värt att delta i denna debatt heller.
Det beror inte på att folk inte vill tala om Europa. Ni vet, jag vet, vi vet alla att folk vill diskutera Europa. I skolklasser, på arbetsplatser, i debatter, överallt har folk synpunkter, engagemang och idéer om vad vi skall göra med vårt europeiska samarbete, hur det kan förändras, hur det kan förbättras och vad det är som inte bör ingå i det. Det som saknas är ledarskap. Europas ledare är alltför nedkörda i sina interna problem för att kunna höja blicken till den europeiska nivån. Men nu är det dags att sluta deppa och i stället visa detta ledarskap. Om inte stats- och utrikesministrarna vill ta det så får vi!
Det behöver naturligtvis göras en del på det institutionella området. En del av era förslag är väldigt bra. Jag tror att om man ökar öppenheten och insynen i rådet och inför subsidiaritetskontroll, vilket kan ske utan fördragsändring, så skulle det vara ett steg framåt. Vi har stora förväntningar på det finska ordförandeskapet. I denna fråga tycks ljuset komma från öster.
Vi behöver naturligtvis en författning, ett regelverk som skapar legitimitet. Också jag tror att i slutändan kommer det att bli en reviderad författning jämfört med den vi har nu, men den får gärna bygga på samma grundtankar. Vi behöver visa handling och engagemang inom utrikespolitiken och brottsbekämpningen och stå upp för utvidgningen. Jag hoppas att vi kan komma med konkreta förslag den närmaste tiden. Vi vet alla att tankepausen kommer att förlängas. Vi måste visa att EU behövs för jobbens och ekonomins skull och för att åstadkomma fortsätta reformer på den inre marknaden. Vi måste visa att EU behövs i världen och vi måste visa på fördelarna med utvidgningen.
En fråga som diskuteras mycket i Europa, ett av toppämnena på kommissionens webbplats, är institutionella frågor och parlamentets säte. Väldigt många människor i hela Europa tycker att det är barockt att Europaparlamentet möts på två säten. Det kostar mycket pengar och drar ett löjets skimmer över parlamentet. Jag hoppas att detta medborgarinitiativ snart kommer att landa på Margot Wallströms bord med en miljon underskrifter! 
Bastiaan Belder (IND/DEM ). –
   Herr talman! Detta är inte första gången som EU:s framtid har debatterats i denna kammare. Kommissionens bidrag till Europeiska rådet i juni 2006, som är ämnet för morgonens debatt, erbjuder tyvärr inte mycket när det gäller analys. Jag skulle vilja göra en iakttagelse och tre rekommendationer.
Som kommissionsledamoten känner till från interna rapporter var en av huvudanledningarna till att Nederländerna sa ”nej” en förlust av suveränitet. Det är förbryllande att kommissionen därefter bakvägen skulle försöka att utvidga Europeiska unionens befogenheter på områdena frihet, säkerhet och rättvisa.
Jag är för att förlänga denna period av eftertanke, förutsatt att tiden verkligen utnyttjas till att fundera på EU:s framtid. Vi måste gå ifrån konstitutionens text, och en omorganisering av befintliga fördrag måste leda till en användarvänlig institutionell ram. Inom denna ram – kalla den för ett grundläggande fördrag om ni vill – måste man sätta praktisk politik framför inrättandet av nya institutioner, såsom en europeisk utrikesminister. Detta tillvägagångssätt kommer i slutändan att gynna medborgaren mer än en meningslös underskrift av en premiärminister av det slag som José Manuel Barroso föreslog i lojalitetsförklaringen. Detta kommer verkligen inte att hjälpa oss vidare, och det kommer inte att imponera på den nederländska väljaren – något som man inte behöver tala om för mina nederländska kolleger. 
Alexander Stubb (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag har tre punkter att framföra. För det första håller jag med Timothy Kirkhope om att konstitutionen lever, och vi bör vara glada för det.
Förra veckan var fantastisk. Vi hade det interparlamentariska forumet, kommissionen lade fram en handling, Estland ratificerade konstitutionen, Finland gav en tydlig fingervisning om att man tänker ratificera den och Angela Merkel höll ett fantastiskt tal. Nu är inte Nigel Farage kvar, men det var intressant att se att hans meddelande till ”cricketfolket” var att han vill att Frankrike och Nederländerna ska bestämma hur konstitutionen ska hanteras åt alla andra. Det är ett intressant meddelande till det brittiska folket.
Min andra punkt, som är ett upprepande av det Íñigo Méndez de Vigo sade, är att vi har fem faser i denna debatt. Den första fasen var eftertanke, och inte siesta, som vissa skulle vilja kalla det. Vi går nu in i den andra fasen, som är analys. Det österrikiska ordförandeskapet måste ta fasen av eftertanke vidare över i en analysperiod och ta med Íñigo Méndez de Vigos utmärkta idé om att man borde undersöka vad det kostar att inte ha en konstitution. Som tredje del kommer en förslagsfas och som fjärde del en förhandlingsfas. Till slut kommer vi förhoppningsvis ha en ratificeringsfas 2009, precis som kommissionsledamoten sade.
Min sista punkt gäller skuldfrågan. Efter att ha hört debatten i parlamentet och den allmänna debatten tycker jag att det verkar som om vi lägger skulden på varandra. Medlemsstaterna verkar skylla på Europaparlamentet och kommissionen för allt som går fel. Kommissionen har en tendens att skylla på medlemsstaterna, och parlamentet skyller på både kommissionen och medlemsstaterna. Vi måste sluta att skylla på varandra och börja se på detta som ett lag. Tanken med en gemensam förklaring, där Europaparlamentet också deltar, är bra.
Låt mig bara påpeka att vi talar om EU:s framtid, som förberedelse för Europeiska rådet, och endast en gruppledare är närvarande i kammaren: Hans-Gert Poettering. Martin Schulz är inte kvar längre, men han nämnde ministerrådets möten, där varje medlemsstat får tre minuter för att tala, vilket ger den totala tiden 75 minuter. Tar man det exemplet och använder här i kammaren, med två minuter för var och en av de 732 ledamöterna blir den totala tiden 1 464 minuter. Debatterna i rådet är inte nödvändigtvis sexiga, men vi skulle även kunna göra framsteg på detta område.
Min sista punkt är riktad till kommissionsledamoten. Ni har nyss sagt att det är fantastiskt att vissa medlemsstater ratificerar fördraget. Fem stycken har gjort det sedan de negativa resultaten i folkomröstningarna, och en sjätte ratificering är på gång. Jag ber er att meddela er statsminister, Göran Persson, att det vore fantastiskt om Sverige också ratificerade det. Jag säger inte detta på grund av VM i ishockey, utan helt enkelt för att Sverige också borde göra det.
Jan Marinus Wiersma (PSE ). –
   Herr talman! Debatten om EU:s framtid är tänkt att fortsätta ytterligare ett tag. Diskussionen om EU:s kurs och politik kommer i själva verket att bli ett permanent inslag. Kommissionen gör rätt i att påpeka att plan D inte bara hör samman med debatten om konstitutionsfördraget, hur viktigt det än må vara. Det är en första övning i en öppnare, mer aktiv europeisk kommunikation. Alltmer kommunikation är ett nödvändigt förhandsvillkor för ett lyckosamt europeiskt samarbete.
Förra veckan lade kommissionen fram de första resultaten från operation ”plan D”, som jag välkomnar med öppna armar. Kommissionen anger tydligt de konkreta åtgärder som har vidtagits, vilket i sig självt bevisar att kommissionen sätter stort värde på detta genom att sända ut ett tydligt budskap. Samtidigt måste vi akta oss så att vi inte faller i fällan med att kommunicera för kommunicerandets skull. Inom kommunikation är ofta mindre mer. Dessutom är kommunikationsmedlet en av de två komponenterna för framgångsrik kommunikation. Vi måste också fråga oss själva vad vi exakt vill säga om EU:s framtid, och framför allt hur detta budskap hör samman med de åtgärder som Europeiska unionen har vidtagit.
De uppgifter som hittills har framkommit från kommissionens verksamhet är mycket intressanta från denna synpunkt. Opinionsundersökningar – jag hänvisar i synnerhet till Eurobarometern – har avslöjat att européerna har höga förväntningar på Europeiska unionen på många områden, något som oundvikligen leder oss till att dra slutsatsen att en negativ omröstning om EU i vilket fall som helst delvis kan tillskrivas det faktum att Europeiska unionen inte presterar som den borde. Jag har alltså inga problem med att kommissionen inriktar sig på en konkret politisk dagordning. Men belyser detta den bakgrund som vi måste arbeta mot i tillräckligt hög grad? Jag måste göra några iakttagelser.
För det första måste agendan för EU-medborgarna vara tillräckligt omfattande för att uppfylla medborgarnas förväntningar i åtminstone viss utsträckning. Har kommissionen uppnått tillräckligt i detta avseende, eller har den bara övervägt politik som redan är under utarbetande? För övrigt får vi inte bara betrakta förväntningarna – såsom kommissionen tydligen har gjort – utan också medborgarnas uppfattning av omgivningen. Borde vi inte genomföra studier om hur medborgarna upplever EU, och fråga oss själva om agendan för EU-medborgarna kan utgöra ett positivt bidrag till vardagslivet?
För det andra skapar en agenda som denna förväntningar som vi måste uppfylla. Om vi tydligt tillkännager vad vi vill uppnå och sedan misslyckas kommer detta inte att leda till någonting annat än att förstärka en negativ uppfattning om Europeiska unionen, vilket leder mig till min sista punkt.
Vilken inriktning har frågan i debatten om EU:s framtid i de olika medlemsstaterna? Samtidigt som kommissionen, med utgångspunkt från det som kommit fram ur Eurobarometerundersökningen, har lyckats att ange de ämnen som européerna bryr sig om, hur utvärderar man situationen i alla dessa nationella diskussioner om europeiskt samarbete, den riktning som vi går och konstitutionen? Träder en viss konvergens in, eller har vi inte nått längre än där vi var i juli 2005?
Alla institutioner har en roll att spela, men som ledamot av parlamentet skulle jag bestämt vilja rikta rådets uppmärksamhet på dess särskilda ansvar för att utföra en omfattande politisk agenda som är nödvändig för att få tillbaka allmänheten till det europeiska projektet. 

Sarah Ludford (ALDE ). –
   Herr talman! Det vi lärde oss från de nederländska och franska folkomröstningarna var att många personer tyvärr ser EU som en del av hotet med globaliseringen, snarare än att det ger skydd mot de kallare vindarna. Vi måste betona på vilket sätt EU erbjuder både trygghet i traditionell mening och intern styrka och dynamisk kraft, vilket gör att vi kan konkurrera i världen och ge välstånd. Kommissionens agerande om mobila roamingavgifter är för övrigt utmärkt.
Jag vill koncentrera mig på säkerheten på det juridiska området. Den mest synliga uppvisningen av EU:s användbarhet för mina väljare i London som jag har upplevt inträffade förra sommaren. Med hjälp av europeiska arresteringsorder fördes en misstänkt mördare tillbaka från Lettland på fyra veckor och en misstänkt terrorist tillbaka från Italien på sex veckor. Det illustrerade väl hur EU ger den ökade säkerhet mot brottslighet och terrorism som våra medborgare vill ha. Av en händelse sitter de brittiska konservativa med en svag hand när det gäller lag och ordning genom att vara emot den europeiska arresteringsordern. Jag ger alltså José Manuel Barroso mitt fulla stöd i hans påtryckning för att förbättra beslutsfattandet i juridiska frågor, med lagar för polis- och rättssamarbete och en legal invandring som går framåt genom mer effektiva, demokratiska och öppna metoder.
Men EU bör också vara enat, starkt och aktivt om mänskliga rättigheter. Det finns ett brett stöd för att EU ska ha en stark roll i världen och främja fred, demokrati och rättsstatsprincipen. Men det har aldrig funnits en gemensam ståndpunkt eller handling i rådet enligt den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, GUSP, för att stänga Guantánamo Bay eller ens för att återföra våra egna medborgare och invånare.
Nyligen kunde vårt tillfälliga utskott för CIA:s påstådda användning av europeiska länder för transport och illegal internering av fångar höra Javier Solana säga att han inte hade makt nog att kontrollera om medlemsstaterna upprätthåller sina åtaganden för de mänskliga rättigheterna. Jag sa att det döljer en patetisk bild av EU. Nu ser Tony Blair skamfullt genom fingrarna i en farlig och populistisk attack från de konservativa och medierna mot den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, och är långt ifrån att föra en nationell debatt om EU:s fördelar.
Låt oss koncentrera oss på att skapa ett verkligt medborgarnas EU, säkerhet mot terrorism och organiserad brottslighet och mot kränkningar av grundläggande rättigheter och diskriminering, och främja EU:s mjuka makt i världen. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Vi talar om EU:s framtid här. Vilket EU? Det EU vars gränser vi inte känner till? Vem här i kammaren känner till EU:s gränser? Ingen av oss. Vilket EU? Det EU som inte har någon utrikespolitik, utan som går i Förenta staternas ledband? Vilket EU? Det EU som inte har någon egen armé utan en armé med en amerikansk högsta befälhavare som Nato? Vilket EU? Det EU som inte har någon energipolitik? Konspirerar vi mot Vladimir Putin, som vill ge oss gas, och blir inblandade i de problem som amerikanerna vill ha i Persiska viken så att vi inte kan få billig olja? Vilket EU? Det EU som inte har tillräcklig demokrati? Tala med mig om ett enda valsystem! Ni har en uppsättning valregler, jag har en annan, och någon annan har ytterligare en annan. Vilket EU? Det EU som inte kan ha bara en folkomröstning, eftersom parlamenten ansvarar i vissa länder och i andra länder folket?
Följaktligen är vi inte ett Europa med en framtid, för om ett land, en nation, en union ska ha en framtid måste den veta vad den är och vart den vill gå. Som tur är fick vi emellertid en lektion i går: en lektion i patriotism och kultur av en indian, Juan Evo Morales, som naturligtvis undkommit den etniska rensning som vi européer utförde i hans land. Det var en stor dag för parlamentet när det fick höra denna passionerade patriot. 
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru vice ordförande, mina damer och herrar! Som svar på det som den föregående och ett antal andra talare har framfört, måste jag säga att jag inte bara fick en vision i går. Tvärtom, det europeiska idealet är en vision, för det är ett ideal som under årtionden har gett oss fred och välstånd som bara få andra i världen har upplevt under historiens gång. Det är detta som vi borde minnas, och det är en springande punkt. Det är något som nu helt enkelt tas för givet, snarare än att – som tidigare – betraktas som en positiv förtjänst. Inte heller är ”inget mer krig”, och det faktum att det inte har förekommit något, tillräckligt längre, även om det fortfarande är avgörande. Även om vi vet hur tunn civilisationens is är kan vi inte delge våra medborgare de verkliga skälen till europeisk integrering, eftersom vi aldrig diskuterar något som går utöver det triviala, och med ”oss” menar jag särskilt regeringarna. När jag tänker tillbaka på hur vissa enbart talade om sin egen ställning som nettobetalare, medan andra som hade fått fem miljarder trots detta klagade över att de inte fått ytterligare 10 miljarder, så att dessa 10 miljarder blev det enda diskussionsämnet och togs som bevis på brist på europeisk solidaritet, då får vi inte bli förvånade över att finna den situation som vi gör på gräsrotsnivå för närvarande.
Jag skulle vilja uppmana de nationella regeringarna att efter mycket om och men återgå till att tala sanning och ge folket detaljerade uppgifter, och att kommissionen inte befriar dem från denna plikt och inte är överdrivet försiktig i detta avseende. Jag hoppas att det dokument som har lagts fram för vårt övervägande i dag kommer att bli ett första steg i denna riktning.
Det måste dock påpekas att missförstånd i detta avseende måste undvikas. Det stämmer emellertid att det som spelar roll är att detta vårt EU, som det nu är beskaffat, borde börja röra sig framåt igen – något som i sig är övertygande – på viktiga områden. Vi får inte ge intryck av att detta är ett alternativt program till konstitutionen – så som medierna i viss utsträckning gör. Det måste förtydligas att vi vill föra konstitutionens talan genom att göra detta, och utnyttja den återstående tiden ordentligt innan konstitutionen träder i kraft, men också att det är nödvändigt att uppnå vissa grundläggande mål, inte bara på det institutionella området med ärenden som rösträtt, antal platser samt utrikes- och säkerhetspolitik, utan främst för det allmänna bästa. Det måste förtydligas att det endast är genom konstitutionen som medborgaren sätts i centrum, att det inte bara är en union av stater utan också en union av medborgare, och att dessa medborgare har rättigheter, att stadgan om de grundläggande rättigheterna är av avgörande betydelse för den framtida föreställningen om Europeiska unionen, och att Europavalet i någon mån har att göra med att kommissionens ordförande väljs av medborgarna och att kommissionen därmed är en förlängning av den allmänna viljan. Detta är de grundläggande punkterna där vi måste förbättra oss, och det är i detta hänseende som vi saknar visst mod.
Jag blev mycket hoppfull när en ung medlemsstat två är efter sin anslutning till Europeiska unionen ratificerade konstitutionen på Europadagen – Schumandagen – med en omröstning som slutade 73 röster mot 1, och det land som jag talar om är Estland. Något som är lika anmärkningsvärt är den enorma bedrift som det finska parlamentet gjorde förra veckan. Jag hoppas att detta kommer att bli en uppmuntran för de länder – såsom Portugal – som ska ta över rådets ordförandeskap efter Finland. Med hänvisning till det som förbundskansler Angela Merkel sa i förbundsdagen förra veckan, tar jag därför för givet att det tyska ordförandeskapet kommer att uppfylla de förpliktelser som det ålagts genom sitt koalitionsavtal. Vi vill ha detta konstitutionsfördrag, och vi kommer att göra allt som står i vår makt för att se till att det blir ratificerat. Fru vice ordförande! Jag hoppas att kommissionen kommer att ansluta sig med allt mod som den kan frambringa till denna strävan.
Richard Corbett (PSE ). –
   Herr talman! Jag välkomnar kommissionens plan D. Vi behöver debatter, och jag vet av erfarenhet från mitt hemland att ju fler människor som informeras om EU, desto mer positiva tenderar de att bli mot det. Det är därför sådana som Nigel Farage och UK Independence Party hela tiden har varit emot plan D, grundandet av den och att den stimulerar debatten om EU. De vill att folk ska förlita sig på deras dåligt informerade fördomar om EU. Vi måste bemöta det. Vi måste stimulera en så bred debatt som möjligt.
Jag tycker att det är bra att debatten om EU:s framtid fortsätter. Vi behöver åtminstone ett år till. Vi behöver bredare och djupare eftertanke. Det är rätt att säga att eftertanken hittills handlat mindre om texten och mer om kontexten. Men vi vet också att vi i sinom tid kommer att bli tvungna att ta itu med vad vi ska göra med texten. Debatten kommer att kräva mer struktur och större fokus, kanske enligt de linjer som Íñigo Méndez de Vigo och Alexander Stubb nyss talade om. Vi kommer att bli tvungna att ta itu med frågan.
Det är alldeles för förenklat att som Nigel Farage och Timothy Kirkhope säga att folket har talat, och de har talat emot konstitutionen. Det är helt enkelt inte sant. Vi har olika svar i olika delar av EU. En majoritet stöder konstitutionen, även i länder där man hållit folkomröstningar. Lägger man ihop alla folkomröstningarna röstade fler ja än nej. Som kommissionsledamot Margot Wallström sade kommer vi totalt sett snart att ha 16 stater som är för. Om man lägger till Rumänien och Bulgarien, så har vi faktiskt 18 ratificeringar klara i slutet av nästa månad. Detta pågår. Det är en fråga om motsättningar, inte om motstånd mot konstitutionen. När det råder motsättningar i här i EU pratar vi ut om det för att hitta en lösning som alla kan acceptera, genom att erkänna majoritetstrenden och försöka se vilka justeringar som kan behövas för att få minoriteten att också acceptera den. Vi har en skyldighet mot minoriteten att prata igenom det och nå en kompromiss, men vi kan inte ignorera majoritetens vilja heller. 
Alexander Lambsdorff (ALDE ).
   – Herr talman, fru vice ordförande Wallström, mina damer och herrar! Den grundläggande frågan är den följande: vad vill allmänheten ha från politiska institutioner? De vill se lösningar på problem, och då och då en vision – ja, även det – och de vill att deras problem, rädslor och bekymmer ska tas på allvar.
Resultaten från Frankrike och Nederländerna visar att denna vår europeiska union inte har lyckats tillräcklig väl med att göra detta. Detta förkastande störtade dock inte Europeiska unionen i en kris; snarare visade det bara tydligt att EU redan befann sig i kris. Enligt Eurobarometern anser bara 38 procent av allmänheten att deras röster räknas, även i Tyskland, så vi måste göra en aktiv ansträngning för att få allmänhetens godkännande när det gäller EU, och nu har vi möjlighet att göra det, för det första steget är nämligen mycket enkelt att ta. Vi måste se till att det ”nej” som uttrycktes i två länder inom EU faktiskt godtas som ett sådant på ett trovärdigt sätt.
Något som är värre än en nej-omröstning är en nej-omröstning som politikerna inte tar på allvar. Detta innebär inte att konstitutionen är död, men det är en anledning till att vi inte kan rösta om ett konstitutionsfördrag i oförändrad form en gång till. Konstitutionen måste omarbetas, med beståndsdelarna separerade från den särskilda politiken. Det är helt enkelt så att det till exempel måste klargöras att EU:s mål och värderingar inte är samma sak som politik om fiske eller elektroniskt avfall.
När det gäller argument – dagliga politiska argument – ja, vi behöver det också. Det mesta av detta har att göra med sektorspolitik. Om hela debatten om tjänstedirektivet åskådliggjorde något, så var det utan tvivel att allmänheten faktiskt är intresserad av det som sker på det här stället. Argumentering är kryddan i den demokratiska soppan. Många i denna kammare kommer att märka att jag inte var nöjd med det som skedde med tjänstedirektivet, men det gladde mig att 30 000 människor demonstrerade här i Strasbourg, för det är verklig dialog med medborgarna, i jämförelse med plan D som har något konstgjort över sig.
Det måste också klargöras att vi måste hålla fast vid fördelning av befogenheterna, och det är därför som jag skulle vilja tala om för kammaren att alla som här i kammaren i dag lovar att nationella välfärdsmodeller kommer att införlivas på EU-nivå försöker att lura allmänheten. Vi har varken pengar, den rättsliga grunden, eller befogenhet för att göra detta. Om ni vill skapa socialpolitik – och det är helt godtagbart att ni skulle vilja det – var så vänliga och använd de nationella parlamenten som grund för detta. Om vi ger tomma löften, så kommer 20 miljoner arbetslösa inte att få något hopp, och alla andra kommer att göra oss uppmärksamma på hur de har blivit mer – snarare än mindre – besvikna på EU.
Så jag uppmanar er till att det som vi borde göra är att demokratisera Europeiska unionens befogenheter, utföra dess uppgifter väl och se till att vi får en folkomröstning inom hela EU om den omarbetade texten till konstitutionen vid det kommande Europavalet, och också välja kommissionsordförande från våra egna kretsar. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ). –
   Herr talman! Lägg konstitutionen åt sidan och börja om på ny kula. Låt oss utse ett konvent genom direktval som får uppgiften att skapa en demokratisk konstitution och ett samarbetsavtal mellan demokratier. Låt sedan väljarna välja mellan dem i en folkomröstning som äger rum i alla länder på samma dag. På detta sätt kan vi åstadkomma de grundregler som folk vill ha. Fram till dess borde vi införa praktiska reformer som kännetecknas av öppenhet, demokrati och närhet till folket. Skapa en ny arbetsordning i rådet och kommissionen så att alla möten, från och med nu, är öppna och alla dokument offentliga, om det inte finns goda skäl att sitta bakom stängda dörrar eller på annat sätt hantera ett ärende i hemlighet.
Låt de nationella parlamenten fråga ut sin kommissionsledamot varje fredag, och varför inte låta väljarna utse sin egen kommissionsledamot direkt nästa gång? Fastställ att vi aldrig kommer att rösta för en EU-lag som inte har fått majoritet i vare sig det nationella parlamentet eller i Europaparlamentet. Förra året antog EU 3 124 förordningar. Europaparlamentet var bara delaktigt i 57 av dessa. Sätt stopp för detta demokratiska underskott nu, och lyssna även på dem som röstade ”nej”. José Manuel Barroso och Margot Wallström kommer att besöka Köpenhamn på fredag. I det officiella programmet finns det inte en enda talare som företräder de franska och nederländska ”nej”-rösterna. Ni lyssnar mycket till er själva, medan kommissionen betalar för tillställningar, tankesmedjor och rörelser till förmån för den misslyckade konstitutionen. Stäng pengapungen för propaganda, eller finansiera bara pluralistiska tillställningar. 
Stavros Lambrinidis (PSE ).
   – Herr talman! Äntligen har tiden kommit för att till slut inleda ”avdemoniseringen” av den europeiska konstitutionen och föra EU framåt, ett år efter ”nejet” i Frankrike och i Nederländerna, men ”ja” från majoriteten av medlemsstaterna och EU:s medborgare.
Vi beslutade då – och med rätta – att efter ”nejet” skulle vi inrikta debatten mer på de förhållanden som råder runt den europeiska konstitutionen. Vi borde med andra ord fokusera på sammanhanget och lägga texten åt sidan ett litet tag. Men tyvärr talade vi inte särskilt mycket om sammanhanget, utan i stället lät vi en meningsinriktning spira som menade att problemet i själva verket låg i texten. Men om vi till exempel ser på området frihet, rättvisa och säkerhet kan vi se att det snarare är sammanhanget än texten som har varit problemet under det senaste året.
Den europeiska konstitutionen skyddar alltså demokratin inom EU genom att ge parlamentet en medbeslutande roll i de flesta ärenden på områdena frihet och säkerhet. Införlivandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna visar att vi inte anser de grundläggande rättigheterna vara ett ”regelverk” för det nödvändiga skyddet av medborgarnas säkerhet, men en central del av vår politik.
Till skillnad från texten har sammanhanget blivit mer och mer problematiskt under det senaste året: vi har en rad lagar som ökar samarbetet mot terrorism. Samtidigt fortsätter dock rådet att strida för att det mycket efterlängtade och nödvändiga rambeslutet om skydd av uppgifter inom tredje pelaren förmodligen inte ens kommer att godkännas före slutet av 2006.
Vi får inte tillåta att sammanhanget blir en förevändning för att inte debattera texten. EU behöver ledare i dag, inte undanflykter. 
Jo Leinen (PSE ).
   – Herr talman, fru vice ordförande! Agendan för EU-medborgare är ett initiativ med goda avsikter, men enligt slutanalysen är det också ett missat tillfälle och därmed en besvikelse. Det är ett missat tillfälle eftersom ni ger intryck av att hela programmet skulle kunna genomföras med det befintliga Nicefördraget och att konstitutionsfördraget skulle kunna läggas åt sidan. Det är i alla fall det intryck som José Manuel Barroso har gett i sina tal och uttalanden, och det är vad EU:s folk har börjat tro.
Den nya ”plan D” borde syfta till att göra både och. Ni borde fastställa de stora utmaningarna och föreslå metoder för att lösa dem, samtidigt ni borde tala om för folk vad som fungerar med det nuvarande fördraget, och vad som skulle fungera bättre med det nya. Det är detta som ni inte lyckas förmedla, utan i stället gömmer ni er bakom regeringarna och låter oss här i parlamentet göra lejonparten av arbetet, och det räcker inte.
Alla era krumbukter när det gäller fullbordandet av den inre marknaden kommer inte bidra till att motarbeta fördomarna mot det nya fördraget, som manar folk att sprida rykten om att detta är en superstat, ett nyliberalt koncept, om den otyglade centraliseringen och militariseringen av EU, och med denna ”plan D” görs inget för att tygla dessa fördomar. När sanningens minut kommer – och den kommer – måste vi få fördraget godkänt av de kvarvarande medlemsstaterna, och allt som jag kan säga till er är att många små projekt för EU inte ersätter det stora europeiska projekt som konstitutionen utgör. Jag hoppas att ni lyckas kombinera de båda, för det är först då som ni har gjort ert arbete. 
Carlos Carnero González (PSE ). –
   Herr talman! Jag anser att det är nu som perioden för diskussion och debatt inleds på riktigt, för hittills har det varit en period för diskussion och tystnad. Den inleds tack vare det parlamentariska forumet som vi höll i Bryssel förra veckan, som var en verklig framgång. Den främjas också av Estlands beslut, Finlands tillkännagivande, den irländske premiärministerns uttalande, Angela Merkels tal inför förbundsdagen och president Giorgio Napolitanos ord vid hans tillträde i går, då han tydligt sa att det inte finns några alternativ till den europeiska konstitutionella processen.
Fru kommissionsledamot! Alla dessa faktorer bidrar till att främja den, men det gör inte Barrosos ord i någon större utsträckning. José Manuel Barroso skulle kunna tillhandahålla det politiska ledarskapet hos en ordförande för Europeiska kommissionen som bidrar till att utarbeta konstitutionen och är för den. Att han inte skulle vara det är otroligt.
I går läste jag ert meddelande till rådet mycket noggrant. Om jag ska vara ärlig skulle det vara mer intressant för en medborgare att läsa den första och andra delen av konstitutionen, som helt klart är mycket enklare att förstå än vad detta dokument är. Trots all er goda vilja kommer ingen att förstå det. Vad är målet med det? Vad är dess syfte?
Nästa år kommer det högtidliga förklaringar som klargör att vi behöver ett EU av planer snarare än en plan för EU. Nej, det finns inget EU av planer, men det finns en plan för EU, och denna plan är konstitutionen. Syftet kan inte vara något annat än att få konstitutionen att träda i kraft inom den utsatta tidsramen, med andra ord med de ändringar som måste göras och mot en annan politisk bakgrund, men utan att vi går vilse. 
Brian Crowley (UEN ). –
   Herr talman! Jag vill välkomna kommissionsledamoten. Jag vill också informera min kollega, Alexander Stubb, om att det fanns fler än en gruppledare i kammaren under hela debatten.
När vi tittar på vad som har hänt i EU och när vi tänker på alla ord, känslor och tryckta sidor som har publicerats om den framtida planen för EU saknas ett element. Det är att vad folket i hela EU har sagt var ett rop på hjälp, inte bara i folkomröstningarna om konstitutionen, utan även i tidigare val i EU. De bad om större förståelse och större kunskap om vad Europa är. Folket vi möter på gatan varje dag är inte rädda för Europa eller EU. De är inte ens rädda för en fortsatt utveckling eller att EU utvidgas. Med det finns en brist på engagemang för EU och ofta en brist på tron om vart de ser att EU är på väg. När vi talar om plan D för demokrati och så vidare och lägger fram sådana här planer måste de vara grundade på vad folket vill.
Flera av mina kolleger har talat om att vi ger varandra skulden och om vem som bär den största skulden, eftersom varken ordförande José Manuel Barroso eller en regering har sagt detta. Låt oss vara realistiska. Vissa medlemsstater har enats om en text för konstitutionen för EU:s framtid, och det är i slutändan upp till dem att infria överenskommelsen, för att garantera att de övertygar befolkningen. Jag skulle aldrig kunna drömma om att bege mig till Frankrike, Nederländerna eller Tyskland och säga åt väljarna vad de skulle göra. Det är upp till de folkvalda i länderna själva att vara realistiska och inte hycklande, att inte leka partipolitik och gömma sig bakom tvetydigheter.
Det har aldrig varit mer synligt än i tjänstedirektivet. Regeringar enades tidigare i hemlighet i rådet om att ha ett tjänstedirektiv, vilket sammanställdes, och när det sedan plötsligt ställdes krav backade alla och sade att det måste ändras. Till slut spelade det parlamentet rakt i händerna, eftersom det fick oss att se starka ut. Vi skulle kunna ha medborgarnas åsikter i åtanke och tvinga igenom en förändring i de ändringarna.
Plan D måste handla om en verklig debatt och ett engagemang för folket, den måste handla om att respektera mångfalden i EU och den måste handla om att definiera EU. Men allra viktigast är att den måste handla om att avslöja myterna, inte bara de i medierna, utan de som vi själva bevarar. 
Margot Wallström,
   . Herr talman, ärade ledamöter! Tack till er alla för era bidrag liksom för er kritik. Jag tror att det hjälper den pågående diskussionen.
När jag kom in i politiken för många år sedan lärde jag mig att det finns tre grundläggande uppgifter för alla politiska partier och organisationer. Den första är att kunna beskriva verkligheten, så att folk kan känna igen verkligheten som den är och hålla med om att det är rätt sätt att beskriva världen de lever i. Den andra uppgiften är att lägga fram en vision, att säga ”det är hit vi vill nå, detta är vad vi vill uppnå en dag”. Och den tredje är att kunna förändra verkligheten, att genomföra eller tvinga fram förändringar som vi vill uppnå.
Jag tror att det fortfarande gäller. Det är precis kommissionens linje. Vi har en plan. Vi vill visa ledarskap, först och främst genom att kunna beskriva den verklighet vi lever i, så att folk kan känna igen verkligheten som den är och hålla med om att det är rätt sätt att beskriva världen vi lever i. Vi har faktiskt försökt att hjälpa genom att beskriva vad vi har hört genom våra aktiviteter med plan D och från medlemsstaterna och alla institutioner som varit inblandade i dessa aktiviteter, inklusive pubbesök. Jag var i London förra fredagen för att lyssna på britternas farhågor om EU.
För det andra har vi upprepat att vi vill ha solidaritet, välstånd och trygghet, de värderingar som vi har lagt fram i fördragen. För det tredje har vi visat vägen genom att förändra verkligheten i världen vi lever i. Det är så man engagerar människor och visar EU:s extra värde: genom att arbeta tillsammans för att förändra människors vardagsliv. Det vet vi genom Eurobarometerundersökningarna och genom alla våra kontakter. Det är vad folk förväntar sig av oss. Det är så vi kan komma tillbaka och ta itu med de konstitutionella frågorna, för det är så vi kan visa att vi måste förändra hur vi tar beslut. Vi måste bevisa att vi måste göra EU mer öppet och demokratiskt. Vi kan inte stoppa det arbetet nu och säga att vi bara ska vänta på en konstitution. Vi måste göra både och. Vi måste gå framåt på båda vägarna samtidigt. Det är enda sättet att återfå medborgarnas förtroende.
Precis som ni känner jag en stor frustration över att ha förlorat ett projekt av det slag som konstitutionen står för. Men lösningen ligger inte i personliga påhopp eller försök att ta strid enbart genom oförskämd retorik. Det har funnits en brist på konkreta förslag på vad man ska göra i Frankrike och Nederländerna, där vi fick ett nej och där vi har varit tvungna att samtala med medborgarna igen för att återvinna deras förtroende för alla konstitutionella projekt. Det är vad vi egentligen borde diskutera. Vilken sorts agenda kan vi upprätta för att återskapa förtroendet i de länder som har många problem?
Jag tror starkt på en av idéerna som nämndes. Íñigo Méndez de Vigo föreslog att se över kostnaderna för ett Europa utan EU. Jag tycker att det är en lysande idé, som är värd att utforska. Låt oss undersöka om vi kan göra det tillsammans och därefter beskriva våra resultat. Vi har flera exempel för att beskriva kostnaden av ett icke-EU för folk: energipolitiken och det faktum att vi inte har utrikesministrar och så vidare.
Det kommer att göra oss mindre effektiva, mindre synliga, mindre demokratiska och mindre öppna. Vi måste helt klart sluta att skylla på varandra, för vi är inte ensamma om det här: vi behöver regeringarna i medlemsstaterna. Varför skulle den svenska regeringen, eller någon annan regering som inte har ratificerat än, ge sig in i ett projekt eller riskera något när de ser att det inte finns någon lösning? Ingen har presenterat en lösning ännu, men det finns åtminstone sju eller åtta olika idéer om hur man ska föra projektet framåt. Kommissionens idé är därför att börja med att visa EU:s extra värde genom att förändra verkligheten och göra vårt bästa för att tillgodose medborgarnas intressen. Vare sig det gäller energipolitiken, kampen mot arbetslöshet eller kampen mot brottslighet och terrorism måste vi agera. Under tiden måste vi visa att en konstitutionell överenskommelse skulle hjälpa oss väldigt mycket för att kunna agera mer effektivt. Samtidigt måste vi tala med regeringarna för att försäkra oss om att vi tar upp de saker som vi vill genomföra i framtiden och att vi delar samma värderingar och ideal för framtiden. Det är ett steg mot att hitta en konstitutionell överenskommelse.
Vi vill inte ha ett tvåväxlat EU eller kärngrupper. Vi tror att medlemsstaterna bör agera i enighet och att vi bör hålla i EU-projektet tillsammans. Det betyder att vi går framåt samtidigt på båda vägarna.
Vi har visat här att vi har lyssnat på vad folk har sagt till oss om prioriteringarna, och jag tror att ni håller med mig. Den första fråga folk tar upp när vi pratar med dem på pubar, universitet eller någon annanstans är de konkreta frågorna. De vill att politiken ska vara klar: de vill att vi tar ställning i frågor som påverkar deras vardagliga liv. Det är vad de förväntar sig av oss. Det gör det också enklare att återvända till de konstitutionella frågorna.
Vi kan definitivt följa upp idén med att beskriva kostnaden av ett icke-EU. Vi bör även planera ett tidsschema för en konstitutionell överenskommelse. Det är därför vi pekade mot möjligheten nästa år, när vi firar 50-årsjubileet av Romfördraget, så att medlemsstaterna kan enas om vägen framåt. Det är vårt svar på medborgarnas frågor. Att kunna förklara en medborgarnas agenda – folkets prioriteringar – det är ett steg i rätt riktning.
Timothy Kirkhope är inte här, men låt mig ändå säga att kampen mot terrorismen är ett väldigt viktigt argument. Är vi verkligen övertygade om att de nationella vetona ska vara kvar? Det europeiska bevisupptagningsbeslutet är ett exempel, och det blockeras fortfarande i rådet. Det är ett väldigt viktigt förslag som skulle hjälpa myndigheterna som upprätthåller lag och ordning att göra sitt arbete mer effektivt. Vi kommer att gå vidare med de förslagen. Konstitutionen är inte död. Estländarna förklarade att de ratificerade den som ett politiskt ställningstagande, inte för att de tror att frågan kommer att lösas omgående. Det var deras syfte. Men de inser också att vi måste leta efter andra lösningar för att tillfredsställa både fransmännen, nederländarna och andra medlemsstater, inklusive de som har sagt ja. Det är inte lätt att säga till de länderna att de måste göra om det hela på grund av att vi har gjort några ändringar. I dag ser vi inga omedelbara lösningar på problemet, men vi fortsätter att gå i täten för de konstitutionella frågorna, liksom för att förändra folks verklighet, och vi kommer att lägga fram en politisk agenda, en medborgarnas agenda.
Talmannen.
   Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0408/2005) av Reinhard Rack för utskottet för transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om inrättandet av det andra Marco Polo-programmet om beviljande av ekonomiskt gemenskapsstöd till förbättring av godstransportsystemets miljöprestanda (Marco Polo II) (KOM(2004)0478 – C6-0088/2004 – 2004/0157(COD)). 
Jacques Barrot,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Jag är här i dag för att lägga fram förslaget om förordningen om det andra Marco Polo-programmet för er. Denna förordning efterträder Marco Polo I, som antogs 2003, och har samma ändamål. Det nya programmet syftar, liksom det förra, till att minska överbelastning på vägnätet, förbättra transportnätets miljöprestanda, och förstärka den intermodala transporten för att bidra till genomförandet av ett effektivt och hållbart transportsystem.
Programmet kommer att löpa under perioden 1 januari 2007–31 december 2013, och det kommer att ha en budget på 400 miljoner euro, vilket är mer än vad Marco Polo I-programmet fick. Programmet är utformat runt beviljandet av direkta subventioner till företag för att införa intermodala tjänster. Det är det mest effektiva sättet för att tillhandahålla offentlig finansiering. Detta program utformades genom konsekvensbedömningen på ett sådant sätt att en euro i beviljat bidrag inom ramen för Marco Polo I kommer att ge mer än sex euro när det gäller sociala och miljömässiga fördelar för samhället.
Även om det baseras på mekanismen för det aktuella programmet föreskrivs två nya typer av åtgärder i förordningen: de som hör samman med höghastighetsleder till sjöss och de som hör samman med trafikundvikande. Dessa åtgärder borde bidra till att minska godstrafiken på internationella vägar, och därmed uppfylla våra medborgares starka förhoppningar.
I Marco Polo II-programmet införlivas begreppet höghastighetsleder till sjöss, som också införlivats i ramverket för de transeuropeiska näten. I förordningen presenteras de mål som är lämpliga för tjänster som hör samman med höghastighetsleder till sjöss. Kraven på förslag mellan Tyskland och Finland samt mellan Frankrike och Spanien är nu under behandling. Åtgärder som hör samman med höghastighetsleder till sjöss syftar till att minska vägtrafiken i en särskild korridor. Detta påtagliga mervärde för gemenskapen kommer att gynna EU-medborgarna, och på grund av detta förtjänar det ett gemenskapsbidrag som grundas på projekt som planerats av konsortier där speditörer, transportoperatörer och tillhandahållare av infrastruktur ingår.
Det är dags att engagera produktionssektorn och de logistiska systemen i en sammanhängande hållbar utvecklingsstrategi på ett mer aktivt sätt. Det är därför som kommissionen också har tillhandahållit åtgärder för trafikundvikande. Industrin har redan visat intresse för detta problem, för att rationalisera sina leverantörskedjor och för att minska leverans- och transportkostnader. Vi kan alltså se att åtgärderna för att förbättra den industriella effektiviteten och den politiska viljan att minska de negativa effekterna av transport helt enkelt genom att försöka undvika den tjänar samma syfte.
Med Marco Polo II utvidgas också programmets räckvidd till att omfatta Europeiska unionens grannar. I dag kommer hela Europa, inte bara unionen med 25 medlemsstater, att gå i spetsen för en integrerad transportmarknad. Våra grannar i öst – Ryssland, Vitryssland, Ukraina och Balkanländerna – samt länderna i Medelhavsregionen utgör en del av en enorm integrerad marknad för transporttjänster. Produktionen och leverantörskedjans kännetecken stannar inte vid Europeiska unionens 25 medlemsstaters gränser.
Rådet kom överens om en delvis generell strategi den 21 april 2005. Det gläder mig att föredraganden och parlamentets utskott för transport och turism har försökt att nå ett avtal vid första behandlingen. Denna konstruktiva kurs som de två institutionerna har slagit in på borde tillåta oss att anta förordningen snabbt och att inleda ett första anbudsförfarande enligt Marco Polo II. Herr Rack! Jag skulle vilja tacka er och utskottet för transport och turism som ni är ordförande för.
När det gäller den uppnådda kompromissen är det värt att påpeka fyra saker: stöd till små och medelstora företag, finansieringsnivåer för de olika åtgärderna, den möjliga påverkan från åtgärder för trafikundvikande och den särskilda uppmärksamhet som ges till känsliga områden och storstadsområden. Parlamentet gjorde helt rätt när det betonade de svårigheter som små och medelstora företag har när det gäller att få tillgång till detta program, och den nya texten kommer mycket detaljerat att förenkla det för dem. Jag är tacksam mot Reinhard Rack för att ha understrukit detta. Minimitröskeln för stöd för de olika åtgärdstyperna har sänkts i jämförelse med de som kommissionen föreslog, och vi kommer att se över hur vi kan hantera den ökade arbetsbördan inom bedömning och övervakning som detta kommer att leda till. Jag anser att rädslan för att åtgärder för trafikundvikande potentiellt skulle kunna få en negativ effekt på sysselsättning och sammanhållning i vissa regioner har tagits upp på ett tillfredsställande sätt. I den nya förordningen eftersträvas också större uppmärksamhet mot känsliga områden och storstadsområden.
Herr talman! Jag ber om ursäkt för att det tog så lång tid att förklara detta förslag. Jag skulle vilja upprepa hur glad jag är att parlamentet har intagit en mycket konstruktiv linje när det gäller detta betänkande, som enligt min mening har lett till att den aktuella texten är högst tillfredsställande. Jag skulle vilja tacka er alla, i synnerhet föredraganden och utskottet för transport och turism. 
Reinhard Rack (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Inte ens utskottet för transport och turism anser att det är vettigt att återuppfinna hjulet, och det är därför som vi välkomnar att kommissionen medvetet lägger fram sin avsikt att följa upp framgången med det första Marco Polo-programmet genom att med detta förslag försöka fortsätta med den strategi som gjorde Marco Polo I framgångsrikt, och att göra detta med friktionsfri kontinuitet, som bland annat innebär att se till att vi i synnerhet kommer att vara i stånd att punktligt inleda Marco Polo II – det vill säga den 1 januari nästa år.
Vice ordförande Jacques Barrot har redan i detalj beskrivit vad vi hoppas uppnå med Marco Polo II, och därför kan jag, mycket medvetet fatta mig kort. I själva verket är målet att fortsätta med det gamla programmet, men med mervärde i två avseenden, eftersom det kommer att finnas avsevärt mer pengar tillgängliga för Marco Polo II än det fanns för Marco Polo I, så vi kommer att få möjlighet till en ännu större framgång än tidigare när det gäller att överföra trafiken till mer miljövänliga transportsätt.
Även om vi inte har lyckats få de 47 miljoner som vi ursprungligen hade tänkt oss anser jag att kompromissen – som måste uppnås inom gränserna för den allmänna budgetramen – visar att kommissionen, liksom de två andra institutionerna, rådet och parlamentet, anser att Marco Polo är ett viktigt program.
Ett annat ”plus” är att vi mycket avsiktligt har tagit hänsyn till utvidgningen av Marco Polo I i programmet som svar på nya och förändrade omständigheter. Vi arbetar utifrån antagandet att alla EU:s grannar i öster, liksom de runt Medelhavet, kan dra nytta av Marco Polo II, eftersom det verkar vettigt att förebygga trafik och överföra den till mer miljövänliga transportsätt, så nära den utgångspunkt som den startade ifrån som möjligt.
Om jag får hålla mig till jämförelsen med hjulet har vi också gett åtgärderna en liten ”extra skruv” genom att lägga till två nya åtgärder – höghastighetsleder till sjöss, som kommissionsledamoten redan har gått in i detalj på, och trafikundvikande, även om det måste sägas att vi har haft en mycket intensiv inbördes diskussion om hur denna fråga ska hanteras bättre. Vice ordföranden har redan påpekat att syftet inte får bli att utnyttja gemenskapsmedel för att flytta arbetstillfällen inom EU eller ut från EU, och förmodligen i stora antal. Våra föreslagna åtgärder får inte skapa denna effekt, och det är inte avsikten med dem.
Marco Polo II-programmet har alltså i själva verket fått grönt ljus i förväg av alla de tre institutionerna, och detta har föranlett oss att försöka slutföra detta lagstiftningsprojekt så tidigt som vid första behandlingen och ha det färdigt att användas, och det är tack vare en hel del vilja från i synnerhet kommissionens sida, men också från rådet (transport), som vi har lyckats med detta. Vanligtvis ser inte utskottet för transport rådet som en partner som man har haft en lång och kär förbindelse med, men i just detta fall har vi lyckats samarbeta på ett mycket konstruktivt sätt.
Parlamentet ansåg att förslaget till Marco Polo II redan var tillfredsställande och såg inte något större behov av att göra några genomgripande förändringar av det. Vi i parlamentet ansåg att det var viktigt att vi också borde säkerställa bättre möjligheter för små och medelstora företag, eller åtminstone samma möjligheter som fanns i Marco Polo-projekten. Vi har lagt fram ett antal förslag som jag hoppas är vettiga, som särskilt har att göra med sänkningar av de tröskelvärden som tillämpades för de ursprungliga målen i Marco Polo I.
Det är nu upp till oss alla att ge det som vi har arbetat med en konkret form, att främja större effektivitet och skära ned på byråkratin. Med detta projekt sänder vi ut ett riktigt och nödvändigt budskap, och jag skulle avslutningsvis vilja tacka alla som deltagit – kommissionen, rådet och mina kolleger i kammaren – för deras konstruktiva samarbete.
Avslutningsvis finns det en teknisk punkt att beakta: eftersom vi ville bli klara vid första behandlingen var vi tvungna att se till att de två dokumenten – det från rådet och det från parlamentet – var tekniskt förenliga. Det finns fortfarande arbete att utföra för juristlingvisterna i de båda enheterna, och därför ber jag kammaren att ha överseende. 
Rodi Kratsa-Tsagaropoulou,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det visar på en lyckosam utveckling av Europeiska unionens transportpolitik att vi i dag debatterar det andra Marco Polo-programmet för förbättring av alternativa och miljövänliga transportformer, vilket kommer att bidra till konkurrenskraft i vår ekonomi och, samtidigt, till miljöns kvalitet och till vår livskvalitet.
Det nya Marco Polo-programmet innebär många möjligheter i detta sammanhang. Detta gäller hela vårt grannskap, och enligt vad Ryssland och våra medelhavspartner menar innebär det möjligheter för sjötransporten genom att det skapas en separat form av åtgärder, höghastighetsleder till sjöss, och det främjar rationaliseringen av den internationella transporten.
Tack, herr kommissionsledamot, för den beslutsamhet som ni har visat i arbetet med programmets innehåll och struktur. Jag vill i synnerhet gratulera föredraganden, Reinhard Rack, eftersom hans förslag stärker det mervärde som programmet tillför Europeiska unionens och dess grannars ekonomiska, sociala och territoriella sammanhållning. Det ger nytt utrymme för att stödja små och medelstora företag, något som utskottet för transport och turism många gånger har uttryckt sitt engagemang för. Rack ingriper också i främjandet och stärkandet av balansen mellan transporteffektivitet, kostnadsminskningar, förorening och trafik på väg, alltså i bidragandet till målet att minska antalet olyckor dramatiskt, vilket är ett av Europeiska unionens främsta mål.
Jag är övertygad om att utvecklingen av höghastighetsleder till sjöss kommer att utgöra en dynamisk faktor i vår planering och i effektiviteten hos våra mål. Vattnet är en styrka och ett kapital som ännu inte har utvecklats inom vår politik, och vi måste arbeta i denna riktning.
Avslutningsvis vill jag tacka föredraganden, eftersom han i och med sitt goda agerande och sina förhandlingar med rådet har gjort det möjligt för oss att få en godtagbar text som vi tror kommer att tillämpas i praktiken inom kort. 
Jörg Leichtfried,
   . – Herr talman, herr vice ordförande, mina damer och herrar! Jag vill börja med att ta tillfället i akt att tacka min landsman Reinhard Rack, föredraganden, för det goda samarbetet, och även ledamöterna i min egen grupp för deras tålamod med mig och det förtroende de har visat mig i den här frågan. Som Rack sa i avslutningen av sitt tal har rådets ganska omständliga tillvägagångssätt i sammanhanget nämligen gjort ändringsförslag med kort varsel nödvändiga vid ett flertal tillfällen. Därför är jag verkligen tacksam för ert förtroende.
Som vi alla är medvetna om kommer det europeiska transportsystemet att ställas inför stora utmaningar under de kommande åren, och vi måste ta itu med dem nu. Vi kan förvänta oss en trafikökning på upp till 60 procent, tillsammans med de förutsebara följderna i form av trafikstockningar, miljöskador, olyckor och risken för en minskad konkurrenskraft inom den europeiska industrin. Det andra Marco Polo-programmet kan i detta avseende verkligen uppfylla kraven inom näringslivet och industrin å ena sidan, men även miljövännernas krav å andra sidan, eftersom det uppfyller de miljömässiga behoven och allt som hör ihop med dessa. Det är en av anledningarna till att möjligheten att relativt snabbt utarbeta ett utvidgat och anpassat Marco Polo-program gladde mig.
Det finns naturligtvis både positiva och negativa aspekter i detta avseende. En negativ aspekt är budgeten, som ursprungligen var ganska generös men som sedan reducerades till 400 miljoner euro, vilket särskilt är en besvikelse om man tänker på de nedskärningar som kommer att behöva göras över hela transportsektorn, och det verkar som om EU har prioriterat felaktigt i fråga om budgetsiffrorna.
Det mesta som rör det andra Marco Polo-programmet är dock uppmuntrande. Det är så man kan beskriva sänkningen av det lägsta stödbeloppet, eftersom programmet inte gällt för små och medelstora företag tidigare. Det är i synnerhet en aspekt som det är viktigt att programmet täcker, nämligen överföringen till järnvägar och moderniseringen av rullande materiel.
En synnerligen positiv förändring är enligt min uppfattning att det till skillnad från i det förra Marco Polo-programmet inte bara är tonnaget som räknas, utan att också volymen för första gången kan tas med i beräkningen. Detta innebär ett stort steg framåt.
Avslutningsvis anser jag det vara av mycket stor betydelse att arbetsfrågan tas upp i texten och att vi har tagit initiativ också på den fronten. Nu ser jag med spänd förväntan fram emot att se hur detta fungerar i praktiken, och hoppas att det kommer att bli ett framgångsrikt program. 
Josu Ortuondo Larrea,
   . Herr talman, herr kommissionsledamot! Godstransporterna på de europeiska vägarna kommer att öka med mer än 60 procent fram till 2013, och 2020 kommer de att ha fördubblats i de nya medlemsstaterna. Utöver den trafikstockning som detta kommer att orsaka kommer det att påverka miljön påtagligt: vi kallar detta ”externa kostnader”.
Kommissionen uppskattar att vi för varje euro som spenderas på detta program kommer att spara sex euro på dessa externa kostnader. Därför är vi inte nöjda med de nedskärningar som gjorts i budgetramen för 2007–2013 av den budget på 740 miljoner euro som kommissionen begärde för detta program för den kommande sjuårsperioden.
Vi kommer att stödja förslaget och de kompromissändringsförslag som tillkommit genom stora ansträngningar av Reinhard Rack, men vi skulle ha velat se att projekten beviljas stöd om de leder till en verklig minskning av trafikstockningarna, vare sig det rör sig om överföring av godstransport till andra transportsätt eller inte.
Vi hade också velat uppnå en ännu större sänkning av det lägsta stödbeloppet för det vägledande beloppet för stödsumman i euro, så att fler små och medelstora företag hade kunnat få tillgång till programmets stöd.
Vi välkomnar dock beaktandet av kriteriet om godsets volym i utvärderingen av resultaten av de åtgärder som stöds, för det är inte godsets vikt i sig själv som orsakar föroreningar och trafikstockning, utan den volym det upptar, och följaktligen och otvivelaktigt det antal lastbilar som behövs för att transportera det.
Vi välkomnar också att åtgärder som bara vidtas i en enda medlemsstat kan beviljas stöd, förutsatt att de representerar en minst 50-procentig förbättring av gränsöverskridande trafik.
Jag vill avslutningsvis, eftersom jag inte vill tala för länge, reflektera över en sak, även om den kanske utgör en del av ett annat förslag: vi anser att det också finns behov av en diskussion om den befintliga modellen för produktion och efterföljande spridning av gods. Om vi verkligen skulle införliva alla externa kostnader för transport, utan undantag, liksom återverkningarna av denna modell i distributionen av befolkningsplaneringen och den fysiska planeringen måste vi kanske ändra modellen. 
Eva Lichtenberger,
   . – Herr talman, herr vice ordförande, mina damer och herrar! Jag vill börja med att säga att De gröna naturligtvis kommer att stödja detta program, även om det har tilldelats för lite pengar. Detta måste stå klart. Anledningen till att vi inte omedelbart samtyckte till allt var att vi hoppades att ett resultat av förhandlingarna skulle bli ett utvidgande av programmet. Hoppet fanns kanske där, men det uppfylldes olyckligtvis inte.
Jag måste säga rakt ut att halveringen av den summa som ursprungligen föreslogs enligt min uppfattning var ett steg bakåt, men programmet självt har kommit ur utvärderingen i ett positivt ljus, och av den anledningen kommer vi att – vilket vi måste – stödja det. Faktum är att Marco Polo, som program, hade potential att spela en central roll – vilket det verkligen gör – i hanteringen av de problem som är följden av transporten. Det skulle inte bara aktivt ha bidragit till en förbättring av trafikomställningen, utan också stimulera den intermodala transporten, för den här gången ligger fokus på inre vattenvägar och vattentransport över korta sträckor – som jag inte kommer att kalla ”höghastighetsleder till sjöss”, eftersom jag anser att det är en ganska märklig term – och vi har varit tvungna att acceptera att vissa övergångar från ett transportsätt till ett annat omöjliggörs genom frånvaron av nyckelpunkter och sammanbindningspunkter mellan dem. Jag anser att ett ingripande på detta område är mycket viktigt.
Programmet skulle också sända ett budskap till allmänheten, som lider av de negativa effekterna av godstransporten på vägarna såsom utsläpp, buller och andra risker för hälsan och miljön som människor talar om, som de betraktar som tragiska och som de vill minska. Det är av den anledningen som programmet är så viktigt för mig nu. Det har olyckligtvis visat sig genom inlägg av företrädare för kommissionen att man i samband med halvtidsöversynen av vitboken överväger att betrakta övergången till mer miljövänliga transportsätt som ett mål för Europeiska unionen, och detta betraktar jag som ett mycket felaktigt agerande.
Om vi anser att skyddet av miljön och folkhälsan är saker vi bör inrikta oss på behövs inte bara ett program som kostar 400 miljoner euro, utan snarare den sortens fokuserade beslutsamhet som innebär ett ingripande och ett klargörande av att transporter inte bara kan tillåtas rulla på som de gör, utan måste vägledas – vilket är fallet nu, om än i fel riktning. Om halvtidsöversynen verkligen medför att ”trafikomställningen” överges kommer vi att förlora i trovärdighet i allmänhetens ögon. Att bara ge efter för de mäktigaste lobbyisternas åtgärder och glömma de människor som bor utefter vägar och deras intressen innebär att överge en policy. Något sådant är inte längre värt termen policy, för det leder inte till något annat än att låta en liten ekonomisk sektors ekonomiska intressen segra. 
Erik Meijer,
   . Herr talman! Den enorma utvecklingen av motorvägsnätet och en sänkning av priser för kunderna har resulterat i en mycket stor tillväxt för godstransport med lastbil, till nackdel för miljö och offentliga områden. Det är rätt att man i vitboken om transport nämner övergången från godstransport på väg till järnväg och inre vattenvägar som ett viktigt mål. Detta bör också efter den kommande uppdateringen av vitboken vara en prioritet, eftersom vår transport inte kan uppfylla hållbarhetskriteriet utan en trafikomställning.
Det är troligt att detta mål, efter att det andra Marco Polo-programmets ekonomiska vingar, som kommer att löpa fram till 2013, har klippts på ett drastiskt sätt genom en sänkning från 740 miljoner till 400 miljoner euro, inte kommer att uppnås på ett så effektivt sätt eller i tid. Min grupp håller trots detta fast vid åsikten att det befintliga programmet är av enorm betydelse för en förbättrad miljö och ett stopp för den ökning av vägtransporten som har gått alldeles för långt.
Min grupp är för en utvidgning av programmet till att innefatta Europeiska unionens grannländer och dessutom extra uppmärksamhet på en högre grad av övergång från den godstransport som sker längs kustvägar till transport via höghastighetsleder till sjöss. Minst lika viktig är också minskningen av onödig transport genom bättre logistisk harmonisering. Antalet kilometer som körs kan minskas genom att förhindra tomkörningar, genom att förkorta sträckorna mellan de olika bearbetningsprocesserna så mycket som möjligt och genom högre lastningsfaktorer. Vi har alltid argumenterat för den princip om transportförebyggande som presenterats här. Sänkningen av det minsta stödbeloppet kommer att leda till ytterligare byråkrati. Även om de föreslagna volymekvivalenterna är ett positivt tillägg till beräkningen av sparade tonnage/mil skulle den koefficient på 1/1 som anges här kunna leda till en situation där alla tillämpningar från och med nu uttrycks i volymenheter, eftersom det är mer lönande för företagen. 
Johannes Blokland,
   . Herr talman! Överenskommelsen med rådet om det andra Marco Polo-programmet innebär huvudsakligen en omvandling till en bättre tillgång till detta program för mindre företag. Eftersom ett mycket stort antal av dessa är aktiva inom transportindustrin är detta en stor fördel, vilket huvudsakligen kan tillskrivas kombinationen av projekt och begränsningen av den finansiella och administrativa bördan.
Den enda grundläggande iakttagelse jag vill göra i samband med detta program är att det inte innehåller någon bedömning av det första Marco Polo-programmet. Bristen på en sådan utvärdering innebär att det är omöjligt att säga om det andra Marco Polo-programmet kommer att få önskad effekt, just för att länken mellan målet och de resurser som använts är okänd. Det gläder mig därför att det kommer att genomföras en utvärdering nästa år, vars slutsatser förhoppningsvis kommer att förstärka uppbyggandet och genomförandet av programmet. Jag vill avsluta med att tacka föredraganden för det uppnådda resultatet, som jag givetvis kommer att stödja. 
Fernand Le Rachinel (NI ). –
   Herr talman, kommissionsledamot Barrot, mina damer och herrar! Jag vill gratulera föredraganden till de förslag och förbättringar som han har lagt fram i betänkandet.
I egenskap av fransk ledamot av Europaparlamentet och med tanke på Frankrikes geografiska läge som en riktig korsväg i det europeiska vägnätet, stöder jag fullt ut alla de initiativ som inriktas på att minska trafikstockningar på vägarna, på att främja transport av gods och personer med andra medel än på väg och på att allmänt förbättra transportsystemets miljöpåverkan.
Den ställning som inre vattenvägar får i det andra Marco Polo-programmet gläder mig också mycket, eftersom utvecklingen av dessa höghastighetsleder kommer att ha ett positivt inflytande på reduceringen av internationell vägtransport. Som föredraganden betonade kommer godstransporten på väg att ha ökat totalt med mer än 60 procent 2013 om ingenting görs för att minska trafikstockningar på vägarna. Vi kommer att ställas inför ett större antal olyckor, ökad överbelastning, ökade miljöskador och, slutligen, högre kostnader för den europeiska industrin som helhet, vilken kommer att bli mindre konkurrenskraftig i den utsträckning den blir beroende av pålitliga och vinstgivande leverantörskedjor.
Det är anledningen till att vi måste inrikta våra ansträngningar på att utveckla den intermodala transporten. Med utvidgningen österut har Europas sjögränser flyttats, och nu har vi nya villkor för och tillfällen till utveckling av höghastighetslederna till sjöss. Vi måste utnyttja dessa i så hög grad som möjligt. 
Corien Wortmann-Kool (PPE-DE ). –
   Herr talman! Först och främst vill jag gratulera Reinhard Rack varmt till att ha uppnått en överenskommelse vid första behandlingen och, samtidigt, tacka honom för det sätt på vilket han har uppnått detta fina resultat. Denna framgång kommer av en stor uthållighet från hans sida, så vi bör vara tacksamma. Trots de pågående upp- och nedgångarna runt budgetramen har ett belopp på 400 miljoner euro ställts till förfogande för det nya Marco Polo-programmet, vilket är det dubbla mot vad som hittills har ställts till förfogande årligen.
Kommissionen förtjänar beröm för utvidgningen av ramen för det andra Marco Polo-programmet i och med förslaget att inkludera åtgärder för höghastighetsleder till sjöss och en minskning av vägtransporten, och även för det ökade antalet möjligheter till inre vattenvägar, så att trafikomställningen via detta program kan främjas genom en rad alternativa och miljövänliga transportsätt.
Det gläder mig att parlamentet har lyckats att genomföra ett antal viktiga förbättringar i det föreslagna programmet i förhandlingarna med rådet. Den viktigaste av dessa är en väsentlig sänkning av det lägsta stödbeloppet, som i många fall har halverats, för det är fortfarande svårt för små företag att utnyttja detta program i praktiken. Det gläder mig också att transport på inre vattenvägar har fått en mer betydelsefull ställning än i det ursprungliga förslaget. För det tredje är det positivt att offentliga organ, däribland regionala och lokala myndigheter, också kan delta i konsortier. Även detta kan vara till hjälp för små företag.
Kommissionen har förpliktigat sig att undersöka möjligheten att tillhandahålla stöd till små infrastrukturprojekt till förmån för åtgärder för trafikomställning. Små förbättringar, som exempelvis byggande av kajer, kan bli avgörande för framgången för dessa åtgärder för trafikomställning. Därför vill jag fråga er om ni skulle kunna meddela oss resultaten av studien och om ni verkligen kommer att inkludera denna möjlighet till små infrastrukturprojekt i programmet.
Jag vill avsluta med en praktisk punkt. Kommissionen har i sitt program för politiska åtgärder prioriterat en minskad administrativ börda och förbättrade regler och bestämmelser. I praktiken har det dock visat sig att de som presenterar projekt ombes presentera dem så detaljerat att de ofta inte vet var de ska börja. Jag hoppas att de förändringar som gjorts av parlamentet via föredraganden kommer att leda till en förbättring också i detta avseende, och att de kan verka uppmuntrande på företagen. Jag ber er dock att vara lyhörda, för era tjänster behöver vara tillgängliga och tillmötesgående för dem som vill ansöka om projekt. 
Ulrich Stockmann (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Också jag vill tacka föredraganden för hans stora sakkunskap och samverkande inställning till arbetet. Eftersom han i detalj har framfört vad Marco Polo handlar om och också har utvärderat det, tänker jag bara fokusera på några aspekter av det.
Vad som kan ses i ett positivt ljus är att programmet är betydligt bättre finansierat och utrustat än de föregående programmen, från det första Pact-programmet till det första Marco Polo-programmet, men det måste sägas att finansieringen och utrustningen inte kommer att vara tillräckliga för den utmaning som trafikomställningen utgör. Därför måste vi för det första vara vaksamma på om programmen verkligen är gränsöverskridande till sin natur, så att vi kan säkerställa ett mervärde för Europa, och för det andra se till att ett säkerställande av sänkningen med 50 procent av det lägsta stödbeloppet verkligen ger små och medelstora företag en starkare ställning och ökar deras andel. För det tredje måste fler projekt för transport på inre vattenvägar slutföras än vad som tidigare har varit fallet, och för det fjärde måste de nationella program, som endera redan existerar eller som behövs för framtiden, äntligen samordnas. För det femte måste vi uppmärksamma granskningen av instrumentens hållbarhet, vilket innebär att kommissionen kommer att bedöma vilka projekt som fortfarande är operativa efter en tidsperiod på mellan sex och tio år. För det sjätte bör kommissionen bedöma vilka av de projekt som avvisats som genomförs utan stöd, så att medföljande effekter av framtida program kan minimeras.
Reinhard Racks betänkande är på det stora hela oomtvistat och bör införas snarast möjligt som policy. Dessa åtgärders mervärde kommer omedelbart att bli synliga för allmänheten, och det är något som förtjänar tid. 
Jacky Henin (GUE/NGL ). –
   Herr talman! Kommissionen verkar, inför säkerhets- och miljöriskerna och inför rutinerna inom en sektor där de anställda alltför ofta behandlas som moderna slavar och inför den förväntade trafikökningen, inse att problemet är allvarligt och att något måste göras. Fri och rättvis konkurrens leder oss i fördärvet. Vi har framför oss ett förslag till utveckling av höghastighetsleder till sjöss, järnväg och intermodalitet och att hjälpa industriella och icke-industriella små och medelstora företag. Parallellt med detta fortsätter kommissionen dock sitt korståg för att privatisera järnvägarna, utan att ens utvärdera tio katastrofala år. Denna väg är den rätta, men resurserna är inte tillräckliga för att den ska kunna göras trovärdig.
Det är anledningen till att min grupp kräver en särskild omröstning om Reinhard Racks betänkande och om budgetutskottets yttrande. Vi kommer att rösta mot denna yttrande, eftersom det kan sammanfattas med ”tala om vad du saknar så ska jag tala om hur du ska klara dig utan det”. 
Luca Romagnoli (NI ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! Rackbetänkandet belyser tydligt utmaningarna och förväntningarna i det europeiska samhället, som står inför den otvivelaktiga och fortsatta ökningen av trafiken på väg som vi bevittnar varje dag på så många vägar och i så många städer på vår kontinent, och går så långt som att förutsäga ”kollapsen” – för att låna den term som används i betänkandet – av trafiken på väg.
Det är därför lagstiftarens plikt att främja alternativa och mer miljövänliga transportsätt och, framför allt, att bättre integrera den intermodala transporten och göra den så funktionell som möjligt för att främja både säkerhet och livskvalitet, naturligtvis som man samtidigt försöker att dämpa kraven inom ekonomin. I detta avseende presenterar Reinhard Rack i sitt utmärkta betänkande lägliga förslag till Marco Polo II-programmet, som jag hoppas blir möjliga att genomföra med den anslagna budgeten.
Det parti som jag företräder, har hela tiden stött idén med så kallade ”höghastighetsleder till sjöss”, som Italien självt utformade för Medelhavsområdet så långt tillbaka som under den första halvan av förra århundradet. Sådana höghastighetsleder övervägs och återlanseras med rätta i Rackbetänkandet som en del av det andra Marco Polo-programmet.
Jag stöder absolut Racks ändringsförslag – och jag uppmanar mina kolleger att göra detsamma – som syftar till att revidera det andra Marco Polo-programmet för att minska mängden av de administrativa formaliteter som krävs för den intermodala transporten. Jag anser att detta är ett utmärkt betänkande, och jag hoppas att det kommer att stödjas av parlamentet som helhet. 
Luís Queiró (PPE-DE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även jag vill börja med att gratulera Reinhard Rack till hans utmärkta betänkande. Jag har den uppfattningen att hans mål, och målet för de flesta av de ledamöter som bidrog till debatten i utskottet, framför allt var att ta upp behovet av återbalansering av transportmedel på ett hållbart sätt och att utveckla intermodalitet genom att lösa problemet med trafikstockningar på ett effektivt sätt.
Det finns inget annat sätt att bekämpa den förestående ökningen av godstransport på väg, som förväntas att ha överstigit 60 procent 2013 bara inom EU. Men den omåttliga godstrafiken på våra vägar är helt enkelt det mest synliga problemet. De kostnader den utgör på det ekonomiska området och på säkerhets- och miljöområdet är enorma. Därför är det mycket viktigt att vidta effektiva åtgärder för att uppväga dessa negativa effekter. Att minska godstransporten på väg och omvandla intermodalitet till en konkurrenskraftig och ekonomiskt genomförbar realitet är det rätta sättet att agera om vi ska kunna vända den nuvarande trenden.
Mot denna bakgrund, och genom finjustering av det förra programmet, innehåller det andra Marco Polo-programmet en bredare och mer komplett mängd nödvändiga och välkomna motiv och åtgärder, som inte bara kommer att vara tillämpbara på EU:s territorium utan också i grannregioner, vilket bör välkomnas.
Det kommer att möjliggöra en mer effektiv stimulans av investeringar i transport på järnväg, i inre vattenvägar och i användandet av höghastighetsleder till sjöss genom användande av europeiska öar och yttre randområden som genomfartsvägar för dessa farleder – höghastighetslederna och de inre vattenvägarna. Det är också mycket viktigt att främja utvecklingen av det tekniska nyskapandet, som kan medföra konkurrensmässiga fördelar för alternativa transportsätt, i synnerhet vad gäller lastkapacitet. Målet att minska internationella vägtransporter, i synnerhet godstransporter, innebär att betona projekt i känsliga områden, såsom tätbebyggelser, dit trafiken huvudsakligen är koncentrerad.
Avslutningsvis, herr talman, vill jag ta upp finansieringsfrågan. Detta program har, som vi vet, varit föremål för känsliga förhandlingar när det gäller budgetramen. Resultatet har blivit en totalsumma på 400 miljoner euro, mycket lägre än den kommissionen föreslagit. Detta är beklagligt, eftersom det tyder på en mindre strategisk ambition. Eftersom det inte är möjligt att få större resurser, vilket kommissionen med rätta föreslog, kommer användandet och fördelningen av denna summa att diktera framgången för detta program.
Jag måste därför berömma Rack, föredraganden, för förslaget om sänkning av det lägsta stödbeloppet för vissa produkter. Detta kommer att göra programmet mer tillgängligt för små och medelstora företag, som utgör en betydande del av affärsvärlden och som sysselsätter en betydande del av den europeiska arbetsstyrkan.
Herr talman, mina damer och herrar! De mål som betänkandet innefattar och de lösningar som läggs fram kommer säkerligen att få avgörande betydelse för framtiden för Europas godstransport när det gäller dess flexibilitet och hållbarhet. Därför är det mycket viktigt att det får parlamentets stöd. 
Ewa Hedkvist Petersen (PSE ). –
   Jag vill tacka för det arbete som har utförts i utskottet och speciellt naturligtvis föredragande Rack. Som många har sagt här så måste vi få ett miljövänligare transportsystem i Europa. Vi har en väldigt stor belastning på miljön. Samtidigt så betyder transporterna väldigt mycket för våra regioner och företagen ute i regionerna. Kombitransporterna kommer att bli väldigt viktiga i framtiden för att transportsystemen skall fungera på hela EU:s territorium.
Samtidigt visar Marco Polo-projektet på de olika villkor som vi lever under i EU:s olika regioner. I många regioner är det långa avstånd. Företagen där är ofta underleverantörer till större företag i mer befolkningstäta områden. De betyder mycket för sysselsättningen i de regioner som ligger långt borta. Därför får inte Marco Polo-projektet leda till att sysselsättning omlokaliseras i unionen. Jag har agerat utifrån denna syn i utskottet och kan nu acceptera den kompromiss som föreligger beträffande artikel 1 i betänkandet om att Marco Polo-projektet skall skapa ett mervärde för EU utan negativ inverkan på den ekonomiska, sociala eller territoriella sammanhållningen och blivande artikel 2 om att detta inte får påverka produktion eller sysselsättning negativt. 
Bogusław Liberadzki (PSE ). –
   Herr talman! Det gläder mig att få uttrycka min tacksamhet mot kommissionen genom att tacka kommissionens vice ordförande Jacques Barrot. Jag vill tacka honom för detta förslag, för detta initiativ och för hans tal, som bekräftar de framsteg som görs. Jag vill tacka och berömma Reinhard Rack för hans arbete, eftersom vi har fått ett dokument som skulle kunna innebära ett betydelsefullt bidrag till ett effektivare användande av transportinfrastrukturen genom ett aktivt stöd av intermodala lösningar.
Vi är väl medvetna om att Europeiska unionens budget, inklusive budgeten för perioden 2007–2013, kommer att innehålla mycket färre medel till transporter än vi hade önskat. Detta innebär att det skulle vara bättre om de lösningar som grundas på användande av befintlig infrastruktur är så effektiva som möjligt. Jag vill också verkligen betona att detta är ett historiskt ögonblick: en utvidgad europeisk union, kanske med två nya medlemmar från och med den 1 januari 2007. Vi har därför möjlighet att involvera de nya medlemsstaterna i utformandet av ett nytt europeiskt transport- och logistiksystem. Det är mycket viktigt att vi vidmakthåller den roll som spelats hittills av järnvägen i de nya medlemsstaterna. Avslutningsvis gläder det mig att se en möjlighet och en ny roll för små och medelstora företag, och att vi rör oss i riktning mot en stabilisering av transport- och logistiksystemet. 
Inés Ayala Sender (PSE ). –
   Herr talman! Jag vill först och främst gratulera kommissionen hjärtligt till det utmärkta förslaget, och även föredraganden och andra kolleger, som har förbättrat det på ett utomordentligt och samverkande sätt och uppnått en snar överenskommelse med rådet.
Jag vill också gratulera oss, Europeiska unionen, till existensen och förbättringen av detta Marco Polo-program, med vilket vi uppnår effektiva resultat med ett effektivt, om än kanske alltför diskret, arbete.
Jag värdesätter insatserna i förhållande till andra program och projekt, bland annat på grund av aktiviteterna, som sker i liten skala men som fått ett betydande mervärde. Dessutom förbättras tillgången för små och medelstora företag, och planerna på kort och medellång sikt, vilket ger en omedelbar synlighet som är värdefull för Europeiska unionen. Detta är ett verktyg som drivs av efterfrågan och som därför ger upphov till effektiva och konsoliderade resultat. Avslutningsvis vill jag belysa dess styrka som ett medel för att föreslå och driva innovativa åtgärder och innovativ politik framåt.
Vad gäller tillägget av höghastighetsleder till sjöss måste jag hänvisa till exemplet med den framgångsrika förbindelsen mellan Valencia och de italienska kustlinjerna och undvikandet av trafik med integrering av logistik, och under de senaste dagarna har vi fått veta att ett företag som Mercadona – som nu när nivåer som ligger i närheten av de som Carrefour i Spanien uppnår – diskuterar med Spaniens nationella järnvägsbolag RENFE om en permanent övergång från lastbilar till tåg. Vi tror att även detta är något som kommer av program av det här slaget. 
Avslutningsvis vill jag uttrycka två önskemål: jag hoppas, med erfarenhet från det första Marco Polo-programmet och detta förbättrade andra Marco Polo-program och med tanke på granskningen av vitboken om transport, att framgångarna och insatserna i samband med detta program kommer att hjälpa oss att vidmakthålla ett fast åtagande till trafikomställning från vägar till mer hållbara transportmedel. Logistiken kommer självfallet att vara nyckeln till detta. 
Jag hoppas också, och i detta avseende förlitar jag mig på kommissionen och kommissionsledamoten som har den nödvändiga förmågan och entusiasmen, att Marco Polo-programmets framgångar och recept införlivas i diskussionerna om de transeuropeiska näten, som i slutändan har samma mål men på en mycket större skala, vilket ibland gör dem svåra att uppnå. 
Robert Navarro (PSE ). –
   Herr talman! Jag ska fatta mig kort. Jag vill bara påpeka att kommissionen hade räknat med 740 miljoner euro till finansiering av det andra Marco Polo-programmet och att Europaparlamentets utskott för transport och turism röstade för den summan och återupprepade sin önskan att säkra en tillbörlig finansiering av programmet.
Nu har vi dock ett förslag på 400 miljoner euro för sju år, med nya prioriteringar som måste finansieras, 50 procent lägre stödgränser och den dubbla geografiska räckvidden. Precis som i fallet med de transeuropeiska transportnäten har vi mycket gles spridning.
Jag är tveksam till om de starteffekter som vi hoppats på kommer att förverkligas under dessa omständigheter, och det tycker jag är mycket beklagligt, inte minst för att det andra Marco Polo-programmet är ett program som redan har visat sig vara effektivt.
Nu måste Europa hålla sitt löfte i högre grad än någonsin om man ska återfå folkets förtroende. Men det kommer inte att lyckas med den här budgeten.
Även om jag välkomnar de ansträngningar som gjorts av Europaparlamentets utskott för transport och turism för att begränsa minskningen av denna finansiering kan jag inte rösta för detta betänkande, och jag kommer att lägga ned min röst i slutomröstningen. 
Nikolaos Sifunakis (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Godstrafiken på väg har ökat enormt i Europa under de senaste decennierna, och den kommer att ha ökat med mer än 60 procent 2013. Det är höga siffror.
Ökningen har sannerligen fått ett stort antal negativa följder som vi alla känner till: förorening, trafikstockning på vägarna, olyckor och synnerligen höga underhållskostnader för infrastruktur. För att stoppa denna kraftigt stigande ökning av vägtransporter och begränsa dess negativa följder måste vi utveckla alternativa transportmedel och, i synnerhet, stärka sjötransporter över korta sträckor genom att skapa höghastighetsleder till sjöss och transporter på järnväg och inre vattenvägar. Detta måste dock göras i samband med harmoniseringen av näten i de områden som gränsar till Europeiska unionen, för en stor del av problemen har sitt ursprung där.
Marco Polo-programmet kan kanske bidra i den riktningen genom att tillhandahålla finansiering av lämpliga åtgärder för att förebygga risken för att vårt vägtransportsystem ska kollapsa. Budgeten är ytterst åtstramad i förhållande till vårt förslag, liksom för andra program för perioden 2007–2013.
Avslutningsvis vill också jag gratulera föredraganden Reinhard Rack till betänkandet. 
Jacques Barrot,
   . Herr talman! Jag ska fatta mig kort. Först och främst vill jag tacka Reinhard Rack och parlamentets utskott för transport och turism, och även parlamentet i allmänhet, för detta arbete som kommer att innebära att förslaget antas vid första behandlingen.
Kommissionen stöder den kompromiss som nåtts under den informella trialogen med rådet. Vi godtar de ändringsförslag som antagits av utskottet för transport och turism som speglar rådets ståndpunkt, samt de nya kompromissändringsförslag som lagts fram av Reinhard Rack och som stötts av de olika politiska grupperna. De speglar kompromissen från den informella trialogen med rådet.
Herr talman, ärade ledamöter! Jag har slagits av den nivå av enighet som visats i de åsikter som de olika talarna har gett uttryck för. Vi är fast beslutna att undvika farorna och riskerna med en fortsatt ökning av trafiken på Europas vägar och motorvägar. För att lyckas med detta måste vi, framför allt med hjälp av det andra Marco Polo-programmet, aktivt främja alla alternativa lösningar: höghastighetsleder till sjöss, vattenvägar och ett riktigt europeiskt järnvägsnät.
Jag beklagar precis som ni, mina damer och herrar, att vi inte har en större finansiering, men precis som en av er sa anser jag att vi måste använda de medel vi har på bästa sätt. Det är anledningen till att jag hoppas att vi, med hjälp av de främjande åtgärder som anges i det andra Marco Polo-programmet, kommer att kunna nå goda resultat. Jag vill tillägga att samma filosofi gäller för våra beslut beträffande programmen för de transeuropeiska näten. Mina damer och herrar! Tack än en gång för ert arbete. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30. 

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Albert Jan Maat (PPE-DE )
   , . Herr talman! Jag vill tacka kommissionen för den positiva reaktionen på förslaget på eget initiativ från fiskeriutskottet. Reaktionen har varit så positiv att det även kommer att innebära en förändring i EU:s handelspolitik. Vi kommer äntligen kunna anta vår egen hållbarhetspolitik när det gäller fiskeriprodukter, till och med inom exportpolitiken.
För det andra ges alla regioner inom Europa och det civila samhällets organisationer med detta förslag möjligheter att införa politik, något som kommer att slutföras i kommissionens förslag och förmodligen också i rådets förslag. Jag är tacksam mot kommissionen för att man har valt den riktningen. 

Godfrey Bloom (IND/DEM ). –
   Herr talman! Jag vill ta upp en punkt enligt artikel 151.3 i arbetsordningen. Jag undrar om ni kan hjälpa mig. Bör ni förklara ändringsförslagen 8 och 16 i Bert Doorns betänkande otillåtliga, eftersom Nicefördraget är det enda fördrag som gäller? Det finns inget ”konstitutionsfördrag”. Även om vi är många här som vill glömma det, så röstade fransmännen och nederländarna nej i respektive folkomröstning. Inget fördrag har ersatt Nicefördraget. Dessa ändringsförslag bör därför förklaras otillåtliga.
Talmannen.
   Jag ber om ursäkt, herr Bloom. Jag tog fel på ert namn och kallade er herr Berlato. Jag ber om ursäkt. Hur kunde jag undgå att känna igen er?
Er poäng är i grunden politisk och väl framställd. Vi har alla uppmärksammat den. Tack. 

Talmannen.
   President Abbas, ärade ledamöter! Det är en stor ära för Europaparlamentet att ni är här i dag, och ett bevis på detta är det massiva deltagandet i detta plenarsammanträde.
Jag vill tacka er för ert snabba återbesök i Strasbourg efter att omständigheter avbröt ert besök här i mars.
Ni har stått i fokus ända sedan dess, för det stormar fortfarande i Mellanöstern, och de här veckorna och månaderna är, och kommer att bli, avgörande för det palestinska folkets och det israeliska folkets framtid. De kommer också att påverka hela regionen, och följaktligen också Europeiska unionen.
Herr president! Alla vi som är här vill göra allt vi kan för att en fredsprocess ska kunna genomföras, och vi är fullt medvetna om att vi, om vi inte agerar korrekt, riskerar att världen drivs mot en period av heliga krig, religiösa krig, som uppstår ur val av potentiellt aggressiva partier i Mellanöstern.
Därför vill Europaparlamentet lyssna till er, president Abbas: på grund av all er erfarenhet och er sedan länge konstanta strävan efter att få ett slut på konflikten genom dialog med fienden.
Ingen i Europa har glömt att ni, sedan 1970-talet, har banat väg för fredsförhandlingar, till och med långt innan majoriteten av ert folk var redo att acceptera dem. Ni förhandlade i de första stegen mot fred med Matiyahu Peled 1977, och de överenskommelserna visade väg mot en lösning som grundades på de två staternas samexistens.
Ni ledde förhandlingsgruppen i Oslo, det var ni som undertecknade avtalen på PLO:s vägnar, och efter att ni blev vald till president förra året försökte ni återuppta fredsprocessen genom en vapenvila mellan de väpnade grupperna i områdena.
Ingen kan därför tvivla det minsta på ert engagemang för fred och er vilja att förhandla utifrån internationell lag och respekt för de avtal som redan har slutits. Dessutom har ni legitimiteten att ha blivit vald med 62 procent av den palestinska väljarkåren på grund av detta engagemang.
Sedan kom valet i januari, vilket var en ny möjlighet för det palestinska folket att visa sitt orubbliga engagemang för demokratin. Samtidigt skapade dock resultatet av detta val, som Europa respekterar och erkänner fullt ut, allvarlig oro i världssamfundet.
Detta världssamfund börjar dock inse faran med att upphäva stödet till det palestinska folket. Vid kvartettens möte förra veckan gavs Europeiska unionen ansvaret att finna en mekanism för kanalisering av stöd till de palestinska områdena och att därmed åtminstone upprätthålla oumbärliga offentliga tjänster.
Plenarsammanträdet för parlamentariska församlingen för Europa–Medelhavsområdet, som jag hade äran att vara ordförande för en månad sedan, har framfört en vädjan, som upprepades av presidiet i Tunis i förra veckan, som en reaktion på det kaos som skulle kunna bli följden av bristen på internationellt ekonomiskt stöd och av det olagliga undanhållandet av tullavgifter som det palestinska folket har rätt till.
Herr president! Ni får nu tillfälle att tala till företrädarna för EU:s befolkning om alla dessa frågor, och ni kan göra detta med vetskapen att ni, som vi alla vet, är den enda person som kan tala med alla berörda parter. Ni är den bindande länken som fortfarande kan ta oss från konflikt till fred, och det är anledningen till att vi så gärna vill höra era förslag och hjälpa er att betvinga dessa svåra tider.
Ni har ordet.
Mahmoud Abbas,
   (1). I Gud den nådiges namn, vår välgörare. Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig först få uttrycka min tacksamhet för denna inbjudan. Det är en ära att få tala inför denna församling, som representerar en unik framgångssaga för folket i Europa, en saga som innehåller flera läxor som kan användas som förebild för många länder och folk i världen.
När jag talar till er i dag framför jag det palestinska folkets budskap till folket på en kontinent som vi alltid har sammankopplats med genom vänskapliga förhållanden och som ett resultat av våra historiska kopplingar med samarbete, vänskap, partnerskap och samröre på många områden. Vi vill gärna starta detta samarbete genom en fruktbar dialog mellan samhällen och kulturer som kan berika båda sidor av Medelhavet och hjälpa oss att oskadliggöra extremistiska åsikter för att garantera att våra nära historiska band fortsätter, och för att vi ska kunna nå fred i Medelhavsområdet.
Då jag talar till er i dag inser jag att jag riktar mig till de lagstiftare som känner till våra problem, och många av dem har med egna ögon sett det palestinska folkets problem och lidande då de besökt vårt land. Senast i går firade det palestinska folket 58-årsjubileet av den palestinska ”Nakba” [katastrof] 1948 som representerade den historiska orättvisan när vi, det palestinska folket, rycktes upp från vårt land och tvingades in i diaspora, när många av oss tvångsförflyttades och tvingades bli flyktingar.
Under det politiska förloppet och det palestinska folkets nationella kamp under ledning av Palestinska befrielseorganisationen (PLO) och efter införandet av den palestinska nationella myndigheten 1994 till följd av undertecknandet av principförklaringen, har önskan om en större, effektiv och aktiv europeisk roll alltid varit en grundpelare i den palestinska politiken och diplomatin. Vårt folk har aldrig glömt vare sig de positiva inställningarna som flera europeiska länder har haft sedan tidigt 1970-tal som stöd för det palestinska folkets rättigheter eller den nationella frigörelserörelse som letts av PLO. Vårt folk har inte heller glömt de europeiska ländernas generösa politiska, ekonomiska och tekniska stöd för att skapa palestinska institutioner och en nationell församling, och att de hjälpt oss att hantera konsekvenserna av ockupations-, belägrings- och förstörelsepolitiken. Detta stöd har stärkt vårt folks förtroende för vår saks rättvisa och för internationell rätt. I nuläget, som är ännu en svår tid, vänder vi oss helt följdriktigt till Europa, eftersom vårt område är öppet för alla förslag, så det är därför vi vill och väntar på att EU ska ha en ledande roll i området.
Trots det fruktansvärda i de historiska orättvisor som vårt folk har utsatts för har vi alltid kunnat formulera en realistisk politik för att återställa vårt folks självbestämmanderätt. På ett tidigare stadium hölls hemliga, halvhemliga och offentliga möten mellan PLO-företrädare och israeliska aktivister från fredslägret i europeiska huvudstäder. Det var i en europeisk huvudstad, Oslo, som de första officiella kontakterna togs mellan PLO och den israeliska regeringen. Det första undertecknandet av den första överenskommelsen mellan de två sidorna 1993 skedde i Oslo, innan det undertecknades officiellt i Washington samma år.
När det palestinska nationalrådet godkände det palestinska fredsinitiativet 1998 och godtog Förenta nationernas säkerhetsråds resolutioner 242 och 338 gavs möjligheten att nå en historisk försoning. Jag måste säga att detta inte var lätt för folket. Men samtidigt måste jag komma ihåg rollen som vår ledare, Yassir Arafat, hade. Det krävdes mod att ta de besluten, det krävdes mod att lägga fram en fredsformulering med folkets stöd utifrån att en palestinsk stat skulle skapas på endast 22 procent av det historiska Palestinas mark, som är det område som ockuperades av Israel 1967. Efter införandet av den palestinska myndigheten har vi fortsatt vårt intensiva sökande efter fred. Vi har upprepade gånger betonat att kärnan i processen måste baseras på partnerskapsprincipen, ett partnerskap som grundas på överenskommelse och att man löser problemen som kommer av en lång, bitter och blodig konflikt. Det handlar om ett partnerskap med förståelse för den andres egentliga intressen och som kan lägga grunden för en ny och annorlunda framtid för både palestinier och israeler.
Det svåraste slaget mot fredsprocessen, som var tänkt att ha nått slutfaserna inom några få korta år, berodde på att Israel förkastade logiken i partnerskapet och insisterande på att föra en destruktiv politik, särskilt att bygga bosättningar, bygga murar och beslagta land för att skapa en verklighet mot en bakgrund som skulle bli prejudicerande och föregripa resultatet av förhandlingarna. Att överge åtaganden och överenskommelser och att förkasta internationellt beskydd har blivit en vanlig företeelse i Israels politik, och det har resulterat i att fredsprocessen tappat kraft och att man ständigt skakar folks tro på att den är användbar. Denna politik har under senare år utvecklats till en nivå där man helt försöker slå ut den palestinska nationella myndigheten och dess institutioner, och till att man systematiskt förstör vår grundläggande infrastruktur, som era länder har hjälpt till att utveckla.
För vår del, och trots den frustration och det lidande som råder i en utsträckning som jag är säker på att ni känner till och förstår – särskilt ni som har sett det på närmare håll – har vi varit försiktiga med att inte låta vår nationella kamp ledas ur kurs och att den har följt internationella lagar. Vi har förkastat och fördömt attacker mot civila. Vi har förkastat terrorism i former. Vi har betonat vikten av att skapa en fredskultur i stället för en krigskultur, och vi har gjort allt fredligt som vi har kunnat för att stå emot ockupationen.
För sexton månader sedan hade man presidentval i det ockuperade palestinska området efter president Yassir Arafats död, där jag hade ett tydligt program: att förklara vapenvila och betona att förhandlingar var det enda sättet att lösa konflikten. Jag vill också föra in en reformpolitik på flera områden, för att stärka demokratin, uppnå en lugn period, nära tryggheten och främja rättsstatsprincipen.
Jag är stolt över att det palestinska folket anförtrodde mig detta uppdrag. Vårt arbete startade genast med överenskommelsen med alla grupper och fraktioner, som gick med att respektera vapenvilan. Det var första gången på flera år som vi hade ett nästan fullständigt stopp på väpnade palestinska attacker. Men vår israeliska motsvarighet svarade med att fortsätta bygga den avskiljande muren på Västbanken som delar våra områden i utspridda distrikt. De har fortsatt med sina avrättningar, gripanden och militära intrång i våra städer, byar och flyktingläger. De har fortsatt med sina åtstramande och kvävande belägringar. De har fortsatt att förkasta överenskommelser och samförstånd, bland annat den överenskommelse som nåddes i Sharm el-Sheik efter presidentvalet i Palestina. Och trots allt detta gick vi med på Israels plan att dra sig tillbaka från Gazaremsan. Vi såg till att det genomfördes smidigt och lugnt, och visade vår förmåga att sköta våra egna säkerhetsåtaganden, särskilt i gränsområdena där övervakare från EU har bistått oss för att garantera att den första gränsövergången någonsin som helt sköts av Palestina fungerade som den skulle.
Israels taktik att förkasta vår utsträckta hand, att förkasta möjligheten att förhandla och ge freden en chans har ökat frustrationen hos vårt folk. Israels politik har också förvärrat de allt sämre ekonomiska förutsättningarna i Palestina, och har gjort resan mellan städerna lång och farlig på grund av vägspärrar över hela Jerusalem och Västbanken. Vägspärrarna förtrycker och förnedrar människor som bara vill leva ett vanligt liv, komma till sitt arbete eller sina åkrar, åka till sina sjukhus eller universitet, skjutsa sina barn till skolan eller åka till moskéer eller kyrkor.
Frustrationen och besvikelsen som skapas genom den israeliska ockupationens förehavanden och avsaknaden av positiva utsikter för fredsprocessen grundlade bakgrunden till det parlamentsval som ägde rum nu i januari. Hela världen såg hur maktskiftet genomfördes smidigt och demokratiskt, och hur vi införde grunderna och traditionen för en demokratisk process som vi måste följa. Vi upprepar än en gång att demokratin saknar själ när folket inte är fritt, och med den fortsatta ockupationen. De senaste fyra månaderna har vi gått igenom en helt ny situation. Det politiska programmet hos partiet som vann valet och bildade regering är inte förenligt med mitt program eller den palestinska myndighetens åtaganden och tidigare överenskommelser.
Vårt sätt att hantera den här situationen stärks av samma principer som ledde till att vi höll valet i tid. Vi tar itu med problemet inom våra egna institutioner och enligt våra lagar och förordningar. De senaste månadernas politiska aktivitet i Palestina skapar gradvis en allmän opinion som betonar respekten för den palestinska myndighetens överenskommelser och åtaganden, och åtaganden gentemot internationella lagar. Jag har bett den nya regeringen att ändra sitt program för att anpassa det till de internationella åtagandena. Vi står i en konstant och pågående dialog som kommer att ta oss till en utvidgad nationell dialog inom bara några dagar. Jag hoppas att det kommer att leda oss till de förändringar som behövs.
Vårt tillvägagångssätt behöver det internationella samfundets stöd. Den nya regeringen måste få chansen att anpassa sig till det internationella samfundets grundläggande krav. Att sluta hjälpa den palestinska myndigheten, att stoppa bistånden till den palestinska myndigheten, kommer bara att förvärra den allt sämre ekonomiska situationen i landet och försämra nätverket mellan effektiva och fungerande regeringsministerier, förvaltningar och institutioner som länderna i EU i betydande utsträckning hjälpte till att skapa och utveckla från början. Nu vill jag passa på att tacka kvartetten för det senaste beslutet att åter börja hjälpa det palestinska folket genom en mekanism som kommer att utvecklas under ledning av EU. I det avseendet uppmanar vi Israel att omedelbart släppa taget om våra skatte- och tullintäkter. EU kan ha en ledande roll i detta, och vi ber om er hjälp med att se till att Israel genast släpper skatte- och tullåtagandena som tillhör oss.
Den israeliska regeringen återupprepar devisen ”Ingen palestinsk partner”. Som ni minns använde Israels regering denna devis tidigare som en ursäkt för att överge överenskommelser och vägra att återvända till förhandlingsbordet. Vi är allvarligt oroade för fredens framtid i vår region då vi hör om israeliska projekt som syftar till att dra de slutgiltiga israeliska gränserna inom palestinskt territorium. De här projekten utesluter alla möjligheter till att genomföra lösningen med två stater, eftersom de kommer att medföra att stora delar av ockuperade palestinska områden annekteras och att det som återstår görs till utspridda öar utan geografisk närhet och nödvändiga vattentillgångar – vattentillgångar som israelerna vill ha för sig själva. Detta försök att genomföra ensidiga projekt kommer att förstöra allt kvarvarande hopp om att blåsa liv i fredsprocessen. Det kommer även att leda till en bitter period med spänningar och konflikter, som människorna i detta område redan har betalt priset för – i årtionden.
Påståendet att det inte finns någon palestinsk partner eller motsvarighet är helt ogrundat. Jag upprepar att vi är fast beslutna att återvända till förhandlingsbordet omedelbart för att nå en lösning på den här långa konflikten, grundat på den konstitutionella makt som jag fått genom grundlagen, varigenom PLO:s styrelse, ordförande och förhandlingsavdelning anförtros ansvaret för förhandlingen. Det betonade jag också när jag talade med Ehud Olmert på telefon för att gratulera honom till hans ämbete för några dagar sedan. Under samtalet betonade jag vår sanna önskan om att genast återvända till förhandlingsbordet för att förhandla fram fred. Hela världen kräver det av oss, och vi ber att det internationella samfundet agerar snarast för att stödja oss, för att förhindra att området glider ned i en avgrund och en ny konfliktcykel som har en negativ inverkan, inte bara på Mellanöstern, utan på hela världen, vid en tidpunkt när regionen även upplever andra spänningar.
Vi vill se handling utifrån internationella lagar och kartan. Vi vill ha förhandlingar mellan parter som ett alternativ till Israels politik med ensidighet och diktat och nedvärderandet av motparten. Allt detta är extremt viktigt för oss, eftersom det bara är genom förhandling som vi verkligen kan ena människorna i regionen, samtidigt som vi ger dem fredliga principer, utveckling och modernisering som vi delar med människorna i Europa.
Jag tackar er än en gång för er inbjudan och för er gästvänlighet. Jag känner att jag har talat inför vänner, som delar vår entusiasm att främja värderingarna frihet, demokrati, tolerans och dialog. Jag är säker på att ni kommer att fortsätta att stödja det palestinska folkets rättvisa kamp tills vi får vår frihet och bygger en oberoende stat i det heliga landet utifrån gränserna från 1967 med staten Israel.
Tack för att ni lyssnade på mig.
Talmannen.
   Tack så mycket, herr president! Ni kunde se hur uppmärksamt Europaparlamentet lyssnade till ert tal. Era sista ord är också våra, eftersom vi fortsatt är engagerade i lösningen som grundas på existensen av två stater. 
Jag är också övertygad om att era ord har uppmuntrat många parlamentsledamöter att ägna mer tid och tanke åt Mellanösternproblematiken. 
Vi har inte antagit någon ny resolution i frågan sedan ert besök här ödelades, men vi har haft många debatter. Den debatt som kommer att äga rum på talmanskonferensen kommer också att ge parlamentet möjlighet att bättre kunna definiera sin ståndpunkt i konflikten. 
Tack igen, herr president! Vi önskar er och ert folk det bästa.


Talmannen.
   Vi ska nu genomföra omröstningen. 

Jacek Protasiewicz (PPE-DE ). –
   Herr talman! Den här informationen är bara till för mina kolleger i PPE-DE-gruppen, eftersom det förelåg några mindre problem med det första ändringsförslaget. För det första fick vi ingen tid att diskutera frågan i utskottet. För det andra nämns Jerzy Buzek som en av författarna av ändringsförslaget, både i den polska och i andra språkversioner. Detta är felaktigt. Trots att det går emot vår omröstningslista vill jag ändå be mina kolleger att rösta för detta ändringsförslag samt för hela betänkandet vid den andra omröstningen. 
Talmannen.
   Omröstningen är avslutad. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   Kommissionen föreslår att ta bort tullarna för vissa sorters råris från Indien och Pakistan, vilket vi tycker är utmärkt. Vi moderater röstar därför för förslaget.
Samtidigt föreslås bibehållna kvoter för ett antal andra sorters ris från USA och Thailand i enlighet med de avtal kommissionen slutit med respektive land.
Vi anser att samtliga tullar på ris bör tas bort då tullar är till skada både för det exporterande landet, konsumenterna inom EU och den generella ekonomiska utvecklingen. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . Texten i rådets förordning (EG) nr 1785 måste ändras för att de ändringsförslag till importregler för ris som uppstått ur avtal mellan kommissionen och Indien (rådets beslut 2004/617/EG av den 11 augusti 2004), Pakistan (rådets beslut 2004/618/EG av den 11 augusti 2004), Amerikas förenta stater (rådets beslut 2005/476/EG av den 21 juni 2005) och Thailand (rådets beslut 2005/953/EG av den 20 december 2005) ska införlivas.
I dessa avtal fastställdes tullbestämmelser för import på grundval av produktens natur och den mängd som importeras, och kommissionen bemyndigas göra avsteg från förordning (EG) nr 1785/2003 under en övergångsperiod. Eftersom dessa avsteg ska upphöra den 30 juni 2006 finns det ett brådskande behov av att ändra texten i den befintliga förordningen.
Jag stöder därför kommissionens förslag och Daulbetänkandet. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   Vi har röstat nej till detta betänkande. Vi anser att handeln med ris i princip skall vara fri. Det skulle gagna konsumenternas hushållskassa. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . Jag är i stort sett positiv till att anta detta dokument.
Den kollaps som drabbade fiskeavtalet mellan EU och Angola var oundviklig med tanke på de åtaganden som upprättades när den nya rättsliga ramen trädde i kraft i Angola, som går tvärs emot EU:s principer om fiskeavtal med tredjeländer.
Jag stöder idén att göra den befintliga Fonden för fiskets utveckling mer flexibel och de undantagsåtgärder som presenterats i detta förslag. Jag känner dock också att EU, i ömsesidighetens namn, bör vara medveten om gemenskapens fartygsägares fiskeverksamhet, då det är de som har utsikter att gynnas av dessa åtgärder. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   Kommissionens förslag skiljer sig från de flesta förslag som rör fiskeavtal med tredjeland, eftersom EU i stället för att förlänga avtalet eller införa ett nytt protokoll säger upp det aktuella fiskeavtalet med Angola. Junilistan röstar konsekvent emot förlängningar av fiskeavtal och välkomnar därmed att detta avtal sägs upp. Vi har således röstat ja till detta betänkande.
Orsaken till att avtalet sägs upp är att kommissionen har synpunkter på den angolanska lagstiftningen om biologiska akvatiska resurser. Föredraganden beklagar att gemenskapen och de angolanska myndigheterna inte har lyckats enas om ett avtal. Vi beklagar snarare att EU fortfarande har intentionen att sluta nya destruktiva fiskeavtal och att förlänga befintliga avtal.
Kommissionen och Europaparlamentet har inte kommit till insikt om att fiskeavtalen med tredje land får negativa konsekvenser för befolkningen i de aktuella länderna. Vi har således en helt annan ingångsvinkel än föredraganden när det gäller synsättet på EU:s fiskeavtal med tredje land. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . Förutom förlusten av fiskemöjligheter, arbetstillfällen och det mervärde som är knutet till fiskeverksamheten kommer ett avståndstagande från avtalet att innebära att fartyg som är beroende av fiske i angolanska vatten måste konverteras.
Hur beklagligt detta avståndstagande än är måste vi undersöka andra genomförbara möjligheter för fartygen i fråga att verka i andra områden eller inom ramen för andra fiskeriavtal. Vi måste förhandla om nya fiskemöjligheter och redan befintliga möjligheter som inte utnyttjas. Alternativt kan fartyg stanna i Angola genom upprättande av samriskföretag. På det sättet kan vi behålla arbetstillfällen och se till att fartygen inte utrangeras.
Vi måste därför vidta åtgärder för att underlätta omställningen av dessa fartyg, exempelvis genom att undanta dem från kravet om återbetalning av stöd för nybygge eller modernisering som mottagits under de senaste tio åren och stöd vid fiskestopp som anslagits inom ramen för Fonden för fiskets utveckling.
Gemensamma företag eller andra sorters samriskföretag med ett tredjeland bör grundas på riktiga samarbetsprojekt som är ömsesidigt gynnsamma. Omlokalisering av flottan och fiskeriindustrin från gemenskapens länder bör inte uppmuntras, eftersom detta skulle leda till att arbetstillfällen och ekonomisk verksamhet går förlorade, såväl uppströms som nedströms. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman! Betänkandet om bestämmelseort för tillhandahållande av tjänster behandlar beskattning av tjänster för personer som inte är skattskyldiga, och eftersom det uppstått i samband med kommissionens rapport – som lades fram för så länge sedan som tre år – om ändring av bestämmelserna om beskattning av tjänster som tillhandahållits skattebetalare, rör det sektorn för direktförsäljning till företag.
Det finns flera orsaker till att parlamentet inte har lagt fram några väsentliga ändringsförslag till det. Den första är att kommissionens förslag utgör en sammanhängande ram för ändringsförslagen till det sjätte direktivet om mervärdesskatt, som lades fram för tre år sedan. För det andra utgör denna ram en bra kompromiss mellan beskattning på bestämmelseorten och europeiska företags möjlighet att administrera denna beskattning. För det tredje är förslaget ett viktigt steg mot reformen av det gemensamma momssystemet i en förändrad miljö. För det fjärde hoppas vi att rådet kommer att anta denna förordning tillsammans med förslaget om en enda kontaktpunkt för företag, vilket kommer att göra det möjligt för europeiska företag att minska graden av byråkrati. 
Astrid Lulling (PPE-DE ),
   . Efter den tämligen försmädliga historien med tjänstedirektivet skulle ännu en attack på principen om ursprungsland, denna gång i fråga om momsen på tjänster, vara ytterligare ett steg i fel riktning. Om de idéer som framställs i Othmar Karas betänkande verkställs kommer det att få farliga återverkningar, eftersom kommissionen och många av länderna i rådet vill att bestämmelseorten ska vara den avgörande faktorn för utbudet av tjänster snarare än, som det är nu, den ort utifrån vilken tjänsten tillhandahålls. Att överge principen om ursprungsland skulle dock skapa ett komplext, byråkratiskt, okontrollerbart och därför ogenomförbart system.
Att ta hänsyn till bestämmelseorten går emot de principer som tills nyligen reglerade det momssystem som tillämpas på gemenskapsnivå. Medlemsstaterna behöver stabilitet och förutsägbarhet, så att de kan hantera sina offentliga finanser. Med tanke på att gemenskapslagstiftningen fastställdes alldeles nyligen när det gäller exempelvis e-handel är det orimligt att föreslå att vända upp och ned på det hela.
Därför har jag röstat mot Karasbetänkandet. 
Esko Seppänen (GUE/NGL ). –
   Herr talman! Poliserna Michaelis och Proske hävdar att vår kollega Tobias Pflüger använde ordet ”skitstövel”, eller , i samband med en demonstration i München. Pflüger säger att detta ord helt enkelt inte finns i hans vokabulär. Jag vill följaktligen påstå att Michaelis och Proske är riktiga skitstövlar – – när de hävdar att vår kollega sa detta. Av den anledningen har jag röstat mot detta betänkande. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . Det beslut som fattats av en majoritet i parlamentet att upphäva den parlamentariska immuniteten för Tobias Pflüger, en parlamentsledamot från det tyska partiet PDS [Partei des demokratischen Sozialismus] och medlem av gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, är mycket betydelsefullt.
Det är ett påfallande politiskt beslut som saknar motstycke, vilket skapar ett oroväckande prejudikat eftersom det kommit som reaktion på Pflügers deltagande i en demonstration mot den så kallade säkerhetskonferensen i München, som äger rum varje år i nämnda tyska stad.
Detta är fjärde gången som Pflüger har fått anklagelser riktade mot sig i samband med hans deltagande i denna demonstration. År 1999 drog domstolen i München tillbaka anklagelserna. År 2003 ställdes förfarandet in. År 2004 gick polisen så långt som till att erbjuda en formell ursäkt. Detta fall relaterar till 2005, då Pflüger för första gången deltog i demonstrationen som parlamentsledamot.
Begäran om upphävande av den parlamentariska immuniteten framställdes in av Förbundsrepubliken Tysklands justitieministerium. Därefter godkände parlamentet denna begäran via det förslag som lades fram av Francesco Enrico Speroni från italienska . När man läser betänkandet från utskottet för rättsliga frågor upptäcker man hur obegripligt och oroväckande detta beslut var.
Därför röstar vi mot det. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även om jag i princip välkomnar den kompromiss som vi har röstat om i dag får vi inte glömma att det huvudsakliga ansvaret för att ta itu med det problem som fetman utgör, i synnerhet bland barn, ligger hos staten. Konsumenterna måste naturligtvis vara mogna och välinformerade om de ska kunna fatta rätt beslut, men även om så är fallet bör vi inte tillgripa ett ohämmat reglerande på gemenskapsnivå så att det slutar med att vi tvingar på företag och industrier saker som de egentligen inte har råd med. Så låt oss säga ”ja” till information, men kan inte staten vidta åtgärder nu för en rationell hantering av problemet med fetma? 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Det är säkerligen också Europeiska unionens, vad denna nu innebär, uppgift att göra något för att motverka spridningen av sjukdomar som har starkt samband med våra matvanor, men jag anser att Europeiska unionen trots européernas uttalade skepsis mot genteknik och det utslag som WTO nyligen presenterade måste verka för undersökningar av de hälsoskador som genetiskt modifierat livsmedel leder till på medellång och lång sikt, så att allmänheten åtminstone får lite större kännedom om detta.
Medan vi ändå diskuterar den här frågan vill jag säga att vi naturligtvis inte kan förbise radioaktivitetens kontamination av vissa livsmedel, vilket fortfarande förekommer tjugo år efter Tjernobylolyckan, vars effekter ännu inte har undersökts i tillräcklig mån. 
Jan Andersson, Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   Vi svenska socialdemokrater hade helst sett att parlamentet ställt sig bakom de starkare förslag som fanns med i såväl kommissionens ursprungliga förslag som rådets gemensamma ståndpunkt. Men det har inte varit möjligt att nå en överenskommelse med detta innehåll.
Vi anser att den kompromiss som nåtts är det bästa resultat som vi kan nå just nu. Kompromissen stärker kraftigt konsumentskyddet och gör det enklare för konsumenter som så önskar att göra hälsosamma val. Därför stödde vi kompromissen och röstade i enlighet med den i alla delar. 
Gérard Deprez (ALDE ),
   . I dag, efter en riktig drabbning, har vi kunnat nå en överenskommelse mellan parlamentet och rådet om en reglering av de påståenden som används om livsmedelsprodukter och, i motsats till alla förväntningar, detta så tidigt som vid den andra behandlingen.
Detta gläder mig mycket.
Den lydelse som vi har röstat för har – åtminstone – ett dubbelt mål: att förebygga vissa opassande krav eller marknadsföringsformer och att förebygga fetma.
Godkännandet av lydelsen i fråga innebär ett konkret framsteg. Detta visar det europeiska folket, som i allt högre grad tycks tvivla på värdet av projektet med den europeiska konstruktionen, att vår kontinent dagligen gör framsteg och producerar praktiska bestämmelser för att förbättra deras vardag – i detta fall genom att göra det möjligt för dem att fatta medvetna beslut om sina kostvanor. Detta visar kort sagt folket att EU faktiskt är till viss nytta.
Faktum är att en lämplig märkning är oumbärlig för konsumenter, och personligen gläder jag mig mycket åt att förpackningar av en produkt som innehåller ”låg fetthalt” men som har ”hög sockerhalt” från och med nu måste vara försedda med båda dessa fakta på samma sida, lika synliga. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Det betänkande som antagits i dag representerar en förbättring av den text som antogs vid första behandlingen, i och med att det innebär en skärpning av villkoren för näringspåståenden och hälsopåståenden. En varierad och hälsosam diet är en förutsättning för god hälsa, och de separata produkter som intas är av mindre betydelse än dieten som helhet.
Näringspåståenden och hälsopåståenden om livsmedel måste dock vara vetenskapligt bestyrkta i ljuset av alla tillgängliga vetenskapliga uppgifter och de tester som utförts, vilket utgjorde en del av de antagna förslagen och vilket vår grupp stödde. Vi saknar dock antagandet av ett enskilt ändringsförslag om näringsprofiler.
Även om den antagna kompromissen låg under förväntningarna på vissa punkter erbjuder det konsumenterna ett visst skydd och en viss information, och det görs ett försök att säkerställa små och medelstora företags rättigheter. 
Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   Röstförklaring till betänkandet om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om näringspåståenden och hälsopåståenden om livsmedel av Poli Bortone
Kommissionens förslag till reglering av närings- och hälsopåståenden bygger på flera förutsättningar som vi är tveksamma till: dels att det finns en absolut sanning om vad som är hälsosamt, dels att försäljningsargument och reklam är någonting negativt som bör regleras, men också att medborgarnas matvanor kan styras genom politiska beslut. Slutligen förutsätts att detta är en politisk uppgift för EU.
Ingen av dessa förutsättningar är giltiga. Det finns ingen absolut sanning om vad som är skadligt eller nyttigt, nya rön tillkommer och gamla sanningar omprövas vilket gör det direkt olämpligt att genom politiska beslut tvinga medborgarna till ett visst beteende. Politiska beslut kan varken säkerställa att medborgarna äter allsidigt eller avgöra enskilda produkters nyttighet i sitt sammanhang. Var och en måste utifrån sina förutsättningar ta ansvar för sin kost. Produkter som bygger på nya rön måste få en chans att slå sig in på marknaden för att konkurrera ut befintliga produkter.
Idag finns det ingen möjlighet att rösta emot kommissionens förslag varför vi väljer att rösta för Europaparlamentets förslag eftersom det minskar regleringarna jämfört med såväl kommissionens förslag som rådets ståndpunkt. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . Syftet med kommissionens förslag är att täppa till hål och att föreslå en gemenskapsstrategi för de kommande åren vad gäller information till konsumenter om de livsmedelsprodukter som de konsumerar.
Tydligare, mer exakt och mer koncis information skulle kunna hjälpa konsumenterna att minska problem som hjärt-kärlsjukdomar och fetma.
De kompromissändringsförslag som antagits har avsevärt förbättrat ett ursprungligt förslag som jag ansåg var otillräckligt och tunt.
Införlivandet av importprodukter, den särskilda uppmärksamheten för produkter för barn, den förenklade tillgången för små och medelstora företag, uteslutandet av färskvaror som säljs oförpackade och förbudet mot hälsopåståenden i fråga om alkoholhaltiga drycker (innehåller mer än 1,2 volymprocent alkohol) kommer att göra detta till ett hårdare och mer fullständigt direktiv.
Jag stöder kommissionens förslag och Poli Bortone-betänkandet. 
Christa Klaß (PPE-DE ),
   . Trots långdragna debatter och en hel del möda på försök till övertalning har vi inte lyckats återvinna greppet om verkligheten. Vad som är av avgörande betydelse är inte sammansättningen av ett visst livsmedel utan hela situationen som innefattar samspelet av en hälsosam och balanserad diet som är lämplig för människor när det gäller deras specifika situation i fråga om aktivitet, ålder och kön.
Vid alla profiler bör man ta hänsyn till alla dessa faktorer, men eftersom faktorerna hela tiden förändras måste vi inse att det inte finns något sådant som näringsprofiler och att den enda möjligheten vi har i stället är utbildning och uppfostran, det som tyska kvinnor bosatta på landsbygden kallar ”att lära sig hantera vardagen”, och som lärs bäst genom familjen, skolan och den allmänna utbildningen. Jag hoppas också att den trafikljusliknande märkning som fortfarande övervägs inte är något annat än ett dåligt skämt.
Men vem vet vad ”sådana där begåvade människor” kan hitta på? Ett exempel på hur denna strategi skiljer sig från verkligheten är att ingen sådan här information får förekomma på drycker såsom vin, med en alkoholhalt som överstiger 1,2 volymprocent. Å ena sidan krävs alltså vetenskapliga profiler, medan spridning av vetenskapliga rön å andra sidan förhindras.
Vinet skyddas också av befintlig EU-lagstiftning, så det måste gälla i detta fall. Våra debatter kanske har varit långdragna, men det framgår tydligt av kompromissen att de inte varit tillräckligt långa. Jag har stött ändringsförslagen i hopp om att de ska kunna göra denna eländiga kompromiss acceptabel. 
Marie-Noëlle Lienemann (PSE ),
   . Även om jag instämmer i lydelsen i kompromissen i förhållande till direktivet om näringspåståenden och hälsopåståenden, som innehåller ett antal förbättringar – i synnerhet artikel 4, enligt vilken det krävs en vetenskaplig analys innan det görs något hälsopåstående – har jag varit mån om att rösta mot alla ändringsförslag (90, 66 och 17) som innebär verkliga risker för folkhälsan. Det skulle vara farligt om livsmedelsprodukter fortfarande skulle vara försedda med påståenden som skulle kunna vilseleda konsumenter genom att de inte uppger hela sanningen.
Det är alltså oacceptabelt att betona orden ”sockerfri” på en produkt, om samma produkt visar sig ha en hög fetthalt.
Det råder en ständigt växande utbredning av fetma i Europa, som drabbar fler och fler barn. Det är mycket viktigt att bekämpa detta gissel genom att inte uppmuntra människor att äta för mycket och genom att inte längre slå blå dunster i ögonen på konsumenterna. Konsumenterna bör tvärtom ledas mot balanserade produkter. 
David Martin (PSE ),
   . Jag välkomnar betänkandet, som bör leda till en ärligare och mer förståelig livsmedelsmärkning. Det bör också göra det svårt för företag att märka sina varor på ett missledande sätt. 
Jean-Claude Martinez (NI )
   , . Det är bra att vilja övervaka näringsmärkningen för att förebygga leverantörerna av kolesterol och diabetes att sälja sina kraftigt sötade drycker och mat med hög fetthalt under en täckmantel av överdrivna påståenden beträffande deras energivärde.
Men vi anser att det är oacceptabelt att göra vad kommissionsledamoten gjorde i går och också rikta in sig på vin i försöket att främja hälsa och att bekämpa fetma och alkoholism. Vin är absolut inte en form av alkohol som tillverkas genom industriprocesser, utan en dryck som produceras genom en naturlig jäsning av friska druvor. I Europa är vin inte vatten med tillägg av kemikalier och smaksättning som det är i Kaliforniens och Australiens föregivna vinproducerande fabriker, utan ett livsmedel som produceras av jästa druvor.
Det måste alltså vara möjligt att kalla det så. Det måste vara möjligt att göra påståenden om närings- och hälsofördelarna med vin, med dess antioxidanter. Vilken är annars förklaringen till att det geografiska område som täcks av vinplantager också är det område där civilisationen har slagit sig ned, medan det geografiska område som täcks av hälsofanatiska, rashygieniskt inriktade nordiska länder även är hem för fylla, skinheads och återkommande depression, en plats där det inte skett ett enda kulturellt underverk av betydelse? 
Linda McAvan (PSE ),
   . Parlamentsledamöterna från labour välkomnar dagens överenskommelse om närings- och hälsomärkning av livsmedel. Vi accepterar att det är en kompromisslösning och att den innehåller vissa element, särskilt i ändringsförslag 66, som vi reserverar oss mot. Vi skulle ha föredragit texten med den gemensamma ståndpunkten, som inte gav utrymme för några inskränkningar. Men den nya lagen står för ett stort steg framåt för livsmedelsmärkningen för konsumenter och förbättrar den övergripande rättsliga ramen. På de grunderna stöder vi kompromisslösningen. 
Angelika Niebler (PPE-DE ),
   . Jag förkastar förordningen om närings- och hälsomärkning i den version som godkänts av medlemsstaterna.
Förordningen innebär att det måste sammanställas näringsprofiler för alla livsmedel i framtiden. Sedan måste man på livsmedlen tillkännage påståenden om hälso- och näringsvärden bara om dessa påståenden tidigare har verifierats i ett förfarande som standardiserats över hela Europa.
Men det måste sägas att de bestämmelser med vilka man tänkt bekämpa negativa matvanor innebär en teknisk och byråkratisk börda för livsmedelsproducenterna utan att man går till botten med problemet. Fetma kan inte bekämpas effektivt genom reglerande ingripanden, utan bara genom en förändring i matvanor och livsstil. Det som krävs är mindre tid framför teven och datorn och mer rörlighet.
Som helhet behandlas också konsumenterna som om de vore hjälplösa i förordningen, de tillskrivs inte förmågan att fatta egna beslut.
Det standardiserade förfarande för godkännande av hälsorelaterade påståenden som utarbetats av Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet är förkastligt, eftersom det är ett överflödigt, byråkratiskt monster och, framför allt, en börda för våra små och medelstora företag. Stora företag kan mycket lättare hantera de extra utgifter som det innebär att ansöka om godkännande, men dessa extra utgifter äventyrar de små och medelstora företagens själva existens.
Den här lagen omintetgör alla ansträngningar för en minskning av byråkratin och förslagen om ”bättre lagstiftning”. 
Frédérique Ries (ALDE ),
   . Jag fick möjlighet att uttrycka min åsikt i går kväll under debatten om Adriana Poli Bortones betänkande. Jag vill dock förklara varför jag röstade som jag gjorde i fråga om ändringsförslag 66, den beryktade undantagsklausulen.
Jag motsätter mig allt ifrågasättande av artikel 4 och näringsprofilen. Det här kompromissförslaget är därför enligt min uppfattning den värsta sortens hyckleri, där det är tillåtet att göra näringspåståenden om livsmedel med hög socker-, salt- eller fetthalt så länge som den höga halten av dessa ämnen tillkännages på märkningen. Det gör det, för att tala klarspråk, lagligt att ange en falsk beskrivning.
Man kan exempelvis gladeligen beskriva ”fettfria” klubbor som sådana, även om de också består av ”rent socker”. Och vem bryr sig om ifall barnen får hål i tänderna av dem?
Att jag trots detta har lagt ned min röst beror på innehållet i resten av betänkandet. För det första har vi verkligen kommit långt från vår omröstning i första behandlingen, där vi helt enkelt tog kål på näringsprofilen. Dessutom har många oklara punkter uteslutits, i synnerhet för små och medelstora företag. Vad mer är, är hälsopåståenden om alkoholprodukter fortfarande förbjudna. Avslutningsvis är jag övertygad om att vi inte kommer att lyckas utverka något bättre efter ett långt och dyrt förlikningsförfarande. Politik handlar delvis om att godta kompromisser. 
Karin Scheele (PSE ),
   . Detta har varit en mycket omtvistad fråga ända sedan kommissionen lade fram sitt förslag, och majoriteterna för det har varit mycket små i parlamentet, ända från den första behandlingen. Jag hör till den minoritet som anser att kommissionens förslag är mycket bra, och jag har stött det från allra första början av debatten. Den gemensamma ståndpunkten är också mycket bra, och den kompromiss om näringsvärden som uppnåddes vid andra behandlingen är den minsta gemensamma nämnare som fortfarande kan få stöd. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ),
   . Parlamentet har röstat för att få bort ogrundade påståenden om livsmedel och drycker, särskilt produkter avsedda för barn.
EU oroade sig till exempel för att ett livsmedel som kanske innehöll mängder av socker eller salt skulle marknadsföras som en produkt med ”låg fetthalt”, eller omvänt med ”låg salthalt”, när det innehöll mycket av något annat.
Målet är ärlighet inom reklambranschen. I en idealisk värld skulle det kunna uppnås, men problemet är att tillverkare måste ge belägg för hälsopåståenden om deras produkt. Enligt lagstiftningen innebär vetenskapliga belägg dyrbara försök som kommer att kosta mer än vad små tillverkare har råd med.
Ett annat problem är att även om de näringsprofiler som kommer att krävas genom lag för alla produkter är ett steg i rätt riktning, kommer de inte leda till att man lyckas urskilja kvaliteten på fett, socker och salt i livsmedlet eller drycken.
I näringsprofilen kommer inte de dåliga fetterna, som skadar oss, att särskiljas från de goda fetterna, som är nödvändiga för hälsan och utvecklingen, och detsamma gäller för salter och sockerarter.
Jag för min del vill ha en komplett förteckning över ingredienserna och att alla näringsskadande processer som ingredienserna har utsatts för, såsom strålning, blekning, saturering och så vidare, förtecknas. 
María Sornosa Martínez (PSE ),
   . Den spanska socialdemokratiska delegationen välkomnar antagandet av detta betänkande, som kommer att förena olika krav på hälsoskydd och korrekt information till konsumenter med målet att industrin inte ska drabbas av orimliga kostnader.
Vi vill dock förklara att vi hade tänkt rösta för ändringsförslag 49, som inte antogs i slutändan, eftersom vi anser att detta ändringsförslag har mycket stor betydelse för den spanska socialdemokratiska delegationen till följd av vad det innebär för jästa drycker av jordbruksursprung (öl och vin) och för livsmedelsanvändning i ett land som Spanien. 
Marc Tarabella (PSE ),
   . Detta betänkande, som vi har röstat om vid andra behandlingen, medför förbättringar med hänsyn till hälsa, men flera av ändringsförslagen innebär ett stort steg tillbaka.
Detta är tveklöst fallet med ändringsförslagen 17, 66 och 90, som inte bara syftar till att legalisera produkter med hög fett-, socker- eller salthalt, utan också till att godkänna påståenden som vilseleder konsumenterna.
Jag tycker verkligen att det är beklagligt att nämnda ändringsförslag, som markant undergräver betydelsen av dokumentet, har antagits, och jag tycker att det är beklagligt att de har blivit föremål för en kompromiss som jag inte tvekar att kalla tvivelaktig. 
Marianne Thyssen (PPE-DE ),
   . Som nykommen parlamentsledamot rörde mitt första telefonsamtal till kommissionen ett utkast till förslag om en europeisk lag om hälsopåståenden om livsmedel. Det är tio år sedan nu. Man insåg redan då att det behövdes lagstiftningsåtgärder på gemenskapsnivå, och därför är det inte en dag för tidigt med en överenskommelse om en särskild rättslig text efter så många år.
Vi kan vara stolta över resultatet, för det har den rätta balansen mellan å ena sidan konsumentens intressen och rätt till hälsoskydd och information, och å andra sidan kravet på att inte lägga en överdriven börda på industrin.
Såväl lösningen beträffande livsmedelsprofiler som anmälningsförfarandet visar att vi har uppnått detta på ett moget sätt.
Resultatet har följaktligen mitt fulla stöd. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Vi har röstat för kompromissförslagen vid denna andra behandling, eftersom vi anser att det är viktigt att det finns en hög skyddsnivå för konsumenter när det gäller tillsats av vitaminer, mineraler och andra ämnen i livsmedel, som vi måste säkerställa att de inte utgör någon fara för folkhälsan.
I december 2005 var det några viktiga ändringsförslag som parlamentet hade godkänt i maj samma år som rådet inte införlivade i den gemensamma ståndpunkten. Vi anser därför att det är viktigt att än en gång inrymma biotillgänglighet – vilket innebär tillgängligt för användning av kroppen – av vitaminer och mineraler. Annars kommer konsumenterna att vilseledas och kanske till och med riskera sin hälsa.
Vidare måste säkra maximikvantiteter fastställas för vitaminer och mineraler, och konsumentinformationen måste göras lättillgänglig och brukbar.
Vi beklagar att det fanns andra positiva ändringsförslag som inte godkändes, men vi hoppas att de åtminstone kommer att godkännas av rådet. 
Jörg Leichtfried (PSE ),
   . Jag stöder direktivet om tillsatsen av vitaminer, mineraler och vissa andra ämnen i livsmedel.
Jag anser att det är mycket viktigt att olika nationella förordningar om tillsatser av vitaminer och mineraler och av andra ämnen i livsmedel harmoniseras. Vad som har bevisats genom dessa långdragna debatter är att det finns stora skillnader mellan medlemsstaterna, inte bara i fråga om behovet av tillsatser av sådana näringsämnen för en balanserad diet utan också utifrån de egna, skilda traditionerna.
Även om bara frivilliga tillsatser av vitaminer och kosttillskott behandlas i detta betänkande är det viktigt att komma ihåg att producenternas enda syfte med tillsatser av vitaminer och mineraler måste vara hänsyn till näring och hälsa.
”Andra ämnen” måste definieras specifikt och, med konsumentskyddet i åtanke, innebär det att även en negativ lista måste utarbetas.
Vad som krävs mest av allt – och som kommer att krävas även i fortsättningen – är att konsumenterna skyddas och informeras, eftersom det är de som, vid tveksamma fall, tar skada, medan producenterna gör vinst. 
Glyn Ford (PSE ),
   . Jag välkomnar detta betänkande om åtgärder som krävs för att skydda den europeiska ålindustrin. Ändrade mattraditioner och en kollaps i beståndet har förvandlat det som var en lokal, billig säsongsbetonad delikatess till en lyxartikel, som nästan uteslutande exporteras till Fjärran Östern. Man har ännu inte riktigt kunnat klarlägga glasålens livscykel med överskott och underskott som växlar i ett inte helt gripbart mönster. Ändå verkar minskningen av bestånden under de senaste årtiondena ligga utanför den normala variationen. Om det inte vidtas åtgärder kommer kanske denna småskaliga, men lokalt viktiga, industri att dö ut. Jag stöder begränsningen av fiskeansträngningen, samtidigt som jag instämmer med kommissionen att det krävs en utredning för att fastställa när förbud ska upphöra, eftersom avkastningen varierar i takt med månfaserna, och inte med månadernas dagar. Jag stöder också exportbegränsningar för att skydda beståndet, något som jag är säker på att Världshandelsorganisationen kommer att stödja, och finansiell hjälp från EU för att se till att floder förblir öppna för glasålarnas vandring. Vi kanske måste se över denna fråga i framtiden, men vi vidtar åtminstone några åtgärder till slut. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . Jag välkomnar detta betänkande, även om jag anser att det kunde ha satts mer ambitiösa mål i det.
Först och främst vill jag belysa att det råder stora skillnader mellan flodområdena i de olika medlemsstater där dessa arter förekommer. Följaktligen behövs det olika strategier och åtgärder för att säkerställa en effektiv återhämtning av detta bestånd.
Jag välkomnar därför att det har överlåtits till medlemsstaterna att lägga fram sina egna återhämtningsplaner.
Jag anser också att EU måste stödja de åtgärder som varje medlemsstat menar vara lämplig för återinplantering i de olika flodområdena. Detta inbegriper exempelvis konstruktion och/eller anpassning av gränsöverskridande mekanismer längs floderna. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . Kommissionens huvudsakliga mål med detta förslag till förordning om återhämtning av ålbeståndet är att upprätta nationella ålförvaltningsplaner.
Detta förslag syftar till att garantera en ökning av överlevnaden på 40 procent för vuxen blankål från varje flodområde, ett mål som det kommer att bli svårt att uppfylla. I förslaget behandlas också alla medlemsstater lika, utan hänsyn till deras specifika karaktärsdrag.
Man föreslår också att ålfisket förbjuds under de första 15 dagarna i månaden, vilket är orimligt och vilket skulle få betydande socioekonomiska följder. Dessa åtgärder ska ha vidtagits till juli 2007, vilket är en relativt kort tidsperiod.
I detta avseende uppnås en bättre balans i parlamentets förslag, och där regleras också några av de värsta aspekterna i kommissionens förslag, vilket bidrar till att uppnå en återhämtning av ålbeståndet.
I betänkandet ersätts fiskeförbudet under den första halvan av varje månad med en säsong då fiskeansträngningen minskas med 50 procent. Man sätter också som mål att öka överlevnaden på 40 procent. Det ger medlemsstaterna möjlighet att verka uteslutande i relevanta flodområden. Dessutom har tidsfristen för genomförandet förlängts till 2008. Allt detta ger medlemsstaterna större befogenheter. 
James Hugh Allister (NI ),
   . Jag röstade mot partnerskapsavtalet mellan Europeiska gemenskapen och Marocko avseende fiskenäringen i dag eftersom jag inte är tillfreds med att alla de åtgärder som skulle kunna och borde ha vidtagits för att skydda Västsaharas suveränitet och rättigheter inte vidtogs i detta avtal. I stället råder en avsiktlig tvetydighet som gör det enklare för Marocko att utnyttja Västsaharas vatten och undvika att ta itu med dess illegala anspråk på territoriet. 
Jan Andersson, Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   Idag röstade Europarlamentet för att EU skall ingå ett fiskeavtal med Marocko. Vi socialdemokrater röstade emot avtalet. Vi anser att fiskeavtalet inte ska inkludera västsahariskt territorium, eftersom Marocko ockuperar Västsahara sedan 1975.
Vi anser att avtalet strider mot internationell rätt eftersom det inte finns några garantier för att det kommer att gynna den västsahariska befolkningen som heller inte har deltagit i utformningen av avtalet. 
Luis Manuel Capoulas Santos, Fausto Correia, Edite Estrela, Emanuel Jardim Fernandes, Elisa Ferreira, Manuel António dos Santos och Sérgio Sousa Pinto (PSE ),
   . I partnerskapsavtalet inom fiskesektorn mellan Europeiska gemenskapen och Marocko fastställs principer, regler och förfaranden för det ekonomiska, finansiella, tekniska och vetenskapliga samarbetet i ”Marockos fiskezoner” (artikel 1).
I artikel 2 a) definieras begreppet ”Marockos fiskezon” som ”de vatten över vilka Konungariket Marocko utövar suveräna rättigheter eller jurisdiktion”.
Den positiva rösten från de ledamöter som har undertecknat betänkandet tidigare grundar sig därför naturligt på definitionen i artikel 2. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . Allmänt sett är jag för att detta dokument antas.
Enligt det nya avtalet kommer betydligt färre fiskelicenser att beviljas medlemsstaterna. Antalet ska sjunka från 500 till ungefär 100, och vissa viktiga fiskkategorier förloras, som skaldjur och bläckfisk.
Jag tror hur som helst att det är viktigt att EU-flottan, särskilt den portugisiska flottan, kan fortsätta fiska i Marocko inom ramen för ett partnerskapsavtal.
I det avseendet har de bredare intressena för den gemensamma fiskeripolitiken inom internationellt fiske tryggats, och ett antal viktiga åtaganden har gjorts inom området förvaltning av fiskeresurser och bekämpning av olagligt fiske. 
Ana Maria Gomes (PSE ),
   . Jag skulle vilja rösta för ett fiskeavtal mellan Europeiska gemenskapen och Marocko men måste rösta mot. Anledningen är att parlamentet inte antog de ändringsförslag som syftade till att utesluta Västsaharas vatten och fiskresurser från avtalets tillämpningsområde. Västsahara är enligt FN-resolutionerna 1514 och 1541 ett icke-självständigt territorium som är olagligt ockuperat av Marocko sedan 1974. Enligt mitt synsätt strider avtalet och kommissionens motsvarande lagstiftningsförslag därför mot internationell rätt.
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   EU skall på nytt ingå ett fiskeavtal med en afrikansk stat. Vi har flera gånger påpekat hur skadliga dessa avtal är. De länder med vilka EU ingår dessa avtal berövas möjligheten att utveckla en egen, väl fungerande fiskeindustri. Vidare bidrar EU:s fiskeflotta till utfiskning, något som har påpekats av såväl svenska myndigheter som miljöorganisationer. Dessutom är dessa avtal dyra för skattebetalarna i EU:s medlemsstater. I själva verket rör det sig om direkta subventioner till fiskeindustrin.
Just detta avtal är särskilt förkastligt, eftersom Marocko sedan många år ockuperar Västsahara illegalt. Den internationella domstolen i Haag har påpekat detta och det innebär att Marocko inte har någon suveränitet över naturresurserna, inklusive fiskeresurserna.
Genom att ingå ett fiskeavtal med Marocko, godkänner EU indirekt denna ockupation och de brott mot de mänskliga rättigheterna som alltjämt begås av Marocko i Västsahara.
Vi har vid dagens votering röstat emot betänkandet. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . Vi beklagar att parlamentet förkastade två ändringsförslag som i enlighet med internationell rätt uttryckligen gick ut på att utesluta vattnen utanför Västsahara från detta fiskeavtal, genom att begränsa avtalet till vattnen norr om breddgrad 27°40’ N’’.
En ännu mer oroande aspekt på att parlamentet förkastade förslagen är att de berörda kommissionsledamöterna och ett antal parlamentsledamöter anser att Marocko är den faktiska förvaltaren av Västsahara, ett synsätt som strider mot internationell rätt. Erfarenheten av de tidigare avtalen har visat att hamnar i Västsahara har beslagtagits och använts utan att det västsahariska folkets rättigheter och intressen har tagits tillvara.
Jag vill betona, vilket också Polisario Front har gjort, att FN i ett rättsligt yttrande om Västsahara och dess naturresurser av den 29 januari 2002 ännu en gång har fördömt exploateringen och plundringen av naturresurser och all den näringsverksamhet som bedrivs på bekostnad av samhällena i koloniserade eller icke-självständiga territorier, där folket förvägras den legitima rätten till sina naturresurser. Enligt FN är denna exploatering och plundring olaglig och ett hot mot dessa territoriers integritet och välstånd.
Därför har vi röstat mot. 
Mary Honeyball (PSE ),
   . Europaparlamentets labourgrupp är oroad över den inverkan som det föreslagna fiskeavtalet får på Västsaharas ställning och för utsikterna att lösa den långdragna konflikten.
Av denna anledning gav parlamentsledamöterna i Europaparlamentets labourgrupp sitt stöd till de ändringsförslag som skulle kunna utesluta Västsahara från avtalets räckvidd och röstade emot avtalet när ändringsförslaget om uteslutande förkastades. 
Jamila Madeira (PSE ),
   . Med anledning av betänkandet om partnerskapsavtalet mellan EU och Konungariket Marocko om fiskresurser vill jag rösta för de regler som är bäst för en hållbar miljö i området. I det avseendet är avtalet helt avgörande. Men frågan om mänskliga rättigheter är också helt avgörande, både för EU och för mig personligen. FN:s resolutioner måste därför alltid ges företräde i sådana frågor. För mig är det uppenbart att avtalet syftar till att täcka icke-omstridda vattenområden och vattenterritorier som inte är föremål för suveränitetsproblem eller andra problem, eftersom ingen stat bör få utnyttja resurser som inte tillhör dess suveränitet eller jurisdiktion på bekostnad av andra gruppers självbestämmande.
David Martin (PSE ),
   . Jag röstade mot avtalet mellan EU och Marocko om fiskepartnerskap eftersom folket i Västsahara fortfarande befinner sig under marockansk ockupation, och de har inte fått säga sin mening när det gäller det avtal som tillåter fiske i deras territorialvatten. Jag anser att Saharawifolket borde ha rättighet till sina territorialvatten. Det är av denna anledning som fiskeavtalet mellan EU och Marocko inte borde omfatta Västsaharas vatten, eftersom folket inte har några möjligheter att välja om de vill ingå i avtalet eller inte. Jag stöder inte ett handelsavtal som kränker andra samhällens rättigheter att avgöra hur de vill använda sina egna tillgångar. 
Claude Moraes (PSE ),
   . När jag skulle rösta om detta betänkande var jag oerhört oroad över den inverkan som det föreslagna fiskeavtalet får på Västsaharas ställning och för utsikterna att lösa den långdragna konflikten. Detta är en kampanj som några av mina Londonväljare har drivit tillsammans med mig, under ledning av den brittiskbaserade välgörenhetsorganisationen . Av denna anledning gav jag mitt stöd till de ändringsförslag som skulle utesluta Västsahara från avtalets räckvidd och röstade emot avtalet när ändringsförslaget om uteslutande förkastades. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . Jag vill göra två korta förklaringar till denna omröstning.
Först vill jag tala om Västsahara. Med tanke på att frågan behandlas på sedvanligt sätt i avtalet, dvs. enligt traditionen att det inte framförs några ändringsförslag i förhållande till EU:s ståndpunkt, och med hänsyn till att kommissionens rättsavdelning har kommit fram till att avtalet följer internationell rätt, menar jag att det nu inte är lämpligt att framföra invändningar i fråga om den västsahariska situationen.
När det gäller själva sakfrågan bör man välkomna att det äntligen har blivit möjligt att nå samförstånd i frågan, även om jag måste uttrycka min besvikelse över att slutresultatet inte är särskilt gynnsamt för portugisiska intressen. Men sammantaget tyder allt på att detta är den bästa lösningen, eftersom det är en praktiskt genomförbar lösning. Jag har därför röstat för. 
Karin Scheele (PSE ),
   . Med tanke på att de territorier i Västsahara som ockuperas av Marocko inte nämns i fiskeavtalet förmedlar Europaparlamentet ett viktigt politiskt budskap. Jag lade fram ändringsförslag i det syftet, men eftersom de inte antogs har jag röstat mot betänkandet. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ),
   . Jag röstat mot denna resolution eftersom alla ändringsförslag som skulle ha hindrat europeiskt illegalt fiske i Västsaharas vatten har förkastats.
Jag är orolig för att detta avtal i sin nuvarande oförändrade form kommer att göra det möjligt för europeiska fartyg (inbegripet irländska fartyg) att fiska i Västsaharas vatten, ett territorium som ockuperas av Marocko illegalt. Om avtalet genomförs kommer EU att bryta mot internationell rätt och bidra till att förlänga den konflikt som redan har pågått i 30 år.
Internationella domstolen och därpå följande FN-resolutioner har gjort klart att Västsahara är Afrikas sista koloni, med rätt till självbestämmande för sitt folk. Marocko har inte blivit erkänt som den administrativa makten. Det har tydligt angivits att inget annat land har rätt att utnyttja Saharawis tillgångar utan tillstånd från Saharawifolket. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . Herr talman! Den svåra situationen för folket i Västsahara kommer inte att förbättras genom att vi exporterar vår egna katastrofala fiskepolitik till deras territorium, som befinner sig under illegal ockupation av Marocko. Det är sorgligt att EU, som vanligtvis värnar om rättsstatsprincipen, i detta fall utnyttjar teknikaliteter och krumbukter för att rättfärdiga att vi själva faktiskt är medbrottslingar i en illegal ockupation. Jag röstade mot detta sorgliga betänkande, och jag beklagar att parlamentet godkände det. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   .Jag röstade för betänkandet från min kollega Monica Frassoni om Europeiska kommissionens rapporter nyligen om kontrollen av gemenskapsrättens tillämpning. Betänkandet emotsågs ivrigt i kölvattnet efter det interinstitutionella avtalet från december 2003. Avtalet var känt som ”bättre lagstiftning” och syftade till att minska gemenskapsrättens omfattning och samtidigt förenkla den, och det var utformat för att kontrollera att lagstiftningen tillämpades korrekt överallt eftersom det var nödvändigt för att kunna skapa ett område för rättvisa. Tyvärr måste det sägas att medlemsstaterna är dåliga på att införliva gemenskapslagstiftningen. Vad värre är – de tillämpar den dåligt och gör det ostraffat, och där är Europeiska kommissionen delaktig. Det är medlemsstaterna som är ansvariga för att övervaka tillämpningen av gemenskapsrätten. Alla kan se att det nuvarande systemet inte fungerar och att det bidrar till att skapa en klyfta mellan å ena sidan den europeiska integrationen och å andra sidan européerna som är medvetna om orättvisan i denna situation varje dag. Jag undrar om tiden inte är mogen att inrätta ett europeiskt organ av oberoende inspektörer med uppgift att övervaka tillämpningen av gemenskapsrätten i medlemsstaterna. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   De betänkanden som gått till omröstning i dag visar på att det uppkommer allt fler svårigheter med att tillämpa EU:s rätt och att fler fall överlämnas till EG-domstolen.
Den 21:a rapporten från kommissionen visar att 3 927 överträdelser var under utredning den 31 december 2003, jämfört med 2 270 1999 och endast 124 1978. Detta beror delvis på att EU-rätten är omfattande, men också på att Europeiska kommissionen kan utfärda många påföljder för en medlemsstat som inte är villig att tillämpa EU:s lagstiftning.
Tillämpningen av EU:s lagstiftning är framför allt en politisk och inte en rättslig eller teknokratisk fråga, som många tror och menar. Vad som framför allt händer är att problemet med pågående konflikter mellan EU:s makt och olika former av nationell suveränitet är något som döljs. I det här sammanhanget är EG-domstolens beslut av den 13 september 2005 – där det för första gången och oberoende av någon rättslig grund slogs fast att straffrätten är en fråga för EU – symtomatiskt för hur denna institution har utvecklats. Det är därför förståeligt att medlemsstaterna blir motvilliga att tillämpa EU-lagstiftning de inte själva har valt. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . Att övervaka hur EU:s rätt tillämpas är en uppgift för kommissionen, ”fördragens väktare”. Kommissionen underrättas om fall där gemenskapens fördrag inte har följts för att därefter varna och straffa den ansvariga medlemsstaten.
Kommissionens årliga rapporter om tillämpningen av EU:s rätt visar medlemsstaternas framsteg med att införliva direktiven, i syfte att garantera effektiv övervakning av lagens tillämpning. Övervakningen består inte bara av en bedömning av hur många direktiv som har införlivats, utan också en bedömning av kvaliteten på hur de har införlivats.
När det gäller målet att förbättra EU:s politik genom att öka insynen och öppenheten har kommissionen sagt att målsättningen är att minska lagstiftningsvolymen och upphäva ineffektiva rättsakter, vilket inte är detsamma som avreglering.
Jag håller med föredraganden om att kommissionens tjänsteavdelningar behöver mer personal och ökade finansiella resurser om den ska kunna förbättra sin förmåga att ta itu med överträdelser. Jag välkomnar också att det inrättas samordningspunkter i varje medlemsstat för frågor som har att göra med införlivande och tillämpning av EU:s lagstiftning och samordning med nationella ministerier och regionala och lokala myndigheter. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . Även om det finns enormt många EU-lagar, både nu gällande och förberedande rättsakter – vars nödvändighet ibland kan diskuteras – är det möjligt att kontrollera både införlivandet och ikraftträdandet av nya lagar.
Som det står i betänkandet krävs det att EU:s institutioner, särskilt kommissionen, ägnar mycket tid åt att övervaka tillämpningen av EU:s lagar. Detta är särskilt beklagligt med tanke på att mekanismen blir mindre effektiv och viktiga fördelar försvinner, som att medlemsstaterna kan fullgöra sina skyldigheter inom de tillåtna tidsramarna.
Ett annat viktigt led i denna process är att noggrann övervakning av svårigheterna med att införliva/tillämpa lagen bör skapa möjligheten att förbättra kvaliteten på EU:s rätt, särskilt när en sådan process redan är i gång, vilket framhålls i betänkandet. 
José Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . Med tanke på antalet fall där införlivandet av en EU-lag i nationell rätt har försenats eller inte alls genomförts behöver lagstiftaren se till att denna tillämpning övervakas på lämpligt sätt, men framför allt förenkla den och se till att subsidiaritetsprincipen följs.
Jag menar att EU-rätten kommer att tillämpas fullständigt först när den är tydlig och begriplig och när EU:s regelverk som helhet blir lättare att förstå. Om EU saknar bra lagstiftning blir det mycket svårt att tillämpa EU:s lagar på rätt sätt.
Jag välkomnar varmt kommissionsordförandens förslag att verkligen satsa på att minska mängden lagar och göra EU-institutionernas lagstiftande effektivare. Ibland är mindre mer. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . Herr talman! Jag vill gratulera min gruppkollega Monica Frassoni till detta utmärkta betänkande som, trots att det kanske inte tar upp ett allmänt samtalsämne, behandlar ett område som är viktigt för unionens behörighet. Det innehåller ett antal kloka förslag om hur vår lagstiftning skulle kunna göras mer effektiv i fråga om hur den faktiskt påverkar våra medborgare, något som i denna tid av ökande skepsis mot EU:s verksamhet ofta inte får tillräcklig uppmärksamhet, och det gladde mig att ge henne mitt stöd i dag. 
Francesco Enrico Speroni (IND/DEM ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag röstade för detta betänkande, men uttryckte också mina tvivel om det ändringsförslag som hänvisar till Fördraget om upprättande av en konstitution för Europa.
Fördraget godkändes faktiskt inte, utan förkastades i folkomröstningar i Frankrike och Nederländerna, för att inte tala om Giorgio Napolitano, republiken Italiens nyvalde president, som i sitt installationstal talade för fördraget och därmed glömde att hans roll är att vara opartisk. Fördraget godkändes faktiskt av det italienska parlamentet, men inte enhälligt. Han som förklarar sig vara opartisk bör inte stödja något som har splittrat det italienska parlamentet. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   Jag har röstat för det utmärkta betänkandet av min kollega, Bert Doorn, om ett förslag till Europaparlamentets resolution om subsidiaritetsprincipens tillämpning. Hur EU:s lagstiftning tillämpas upprätthåller klyftan mellan den europeiska integrationen och nationerna. Därför är det brådskande att skapa den så nödvändiga samstämmigheten mellan EU:s rätt, medlemsstaternas införlivande av denna rätt och den praktiska tillämpningen av lagarna. Varje meningslös lagstiftning bör ersättas och nödvändig lagstiftning tillämpas på rätt sätt. Jag stöder idén att Europaparlamentet bör vara nära delaktigt i övervakningen av medlemsstaternas tillämpning av EU:s lagar. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . Bland alla de frågor som tas upp i detta betänkande förtjänar frågan om en konsekvensbeskrivning av EU:s lagar störst uppmärksamhet.
Som jag tidigare påpekat är det möjligt att noggrant övervaka den lagstiftning som EU-institutionerna producerar och, vilket är viktigare, konsekvenserna av denna lagstiftning, trots att det ständigt stiftas lagar, och kanske alltför många. Detta område bör alltid stå högt på dagordningen.
I det avseendet är subsidiaritet en i högsta grad relevant faktor, som i sin vidaste bemärkelse bör vara en av hörnstenarna för EU:s lagstiftning. Detta är perfekt för subsidiariteten, som innebär att varje lands behov tillgodoses och att de nära banden mellan myndigheter och medborgare bibehålls.
Samtidigt är denna princip givetvis olämplig i många situationer, som bör hanteras på EU-nivå. Men detta är också en viktig dimension av principen. Jag skulle till sist vilja nämna vikten av att erkänna de nationella parlamentens roll, som är avgörande för goda resultat på lagstiftningsområdet. Utan att det påverkar andra led är de centrala instanser för bättre lagstiftning. 
José Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . Som jag sagt vid tidigare tillfällen är subsidiaritetsprincipen – förutom att den länge har varit ett viktigt krav som bör lyftas fram mer – en viktig grund som sovrar ut de sanna EU-vännerna, de som i både ord och handling är lojala med temat och mottot för förslaget till ett konstitutionsfördrag – ”förenade i mångfalden”.
EU måste ge högsta prioritet åt beslutsfattande på den nivå som är närmast medborgarna, bedöma nya lagar som antas och se till att befintliga lagar förenklas med avseende på begriplighet, lämplighet och proportionalitet.
Min uppfattning är att EU kommer att vinna på att stifta lagar med hänsyn till kvalitet och inte kvantitet, och på att göra de nationella parlamenten och andra direkt berörda parter delaktiga i processen på lämpligt sätt, så att de kan göra sina åsikter hörda i god tid och lägga fram alternativa förslag. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . Herr talman! Jag vill gratulera Bert Doorn till detta betänkande, eftersom jag anser att subsidiaritetsprincipen, när den tillämpas korrekt, skulle kunna göra EU:s verksamhet så mycket mer genomblickbar för medborgarna. Eftersom jag kommer ifrån Skottland beklagar jag att det skotska parlamentet bär ansvaret för att så många av livets områden fortfarande fullständigt utestängs från EU:s förhandlingar eftersom definitionen av subsidiaritetsprincipen alltför ofta stannar vid medlemsstatens huvudstad. Jag anser att detta betänkande är ett steg framåt, men vi inom EU har fortfarande arbete kvar att utföra. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   .Jag röstade för betänkandet från min kollega Arlene McCarthy om ett förslag till resolution från Europaparlamentet om genomförande, följder och effekter av gällande lagstiftning om den inre marknaden. Det sätt som EG-lagstiftningen tillämpas på skapar kontinuerligt en klyfta mellan den europeiska integrationen och nationerna. Det är därför mycket brådskande att få till stånd den livsviktiga konsekvensen mellan gemenskapsrätten, dess införlivande av medlemsstaterna och dess praktiska tillämpning. All meningslös lagstiftning bör upphävas och nödvändig lagstiftning tillämpas korrekt. Jag är positiv till idén att Europaparlamentet ska vara delaktigt i att övervaka att EU-lagstiftningen tillämpas av medlemsstaterna. Med tanke på problemen med att tillämpa gemenskapslagstiftningen undrar jag också om det inte är på tiden att inrätta ett europeiskt organ av oberoende inspektörer. Det skulle vara direkt knutet till Europeiska unionen och ha till uppgift att övervaka tillämpningen av gemenskapsrätten i medlemsstaterna och se till att den inre marknaden fungerar som den ska. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   Ett av skälen till att EU:s direktiv och andra akter inte tillämpas av EU:s medlemsstater – ett skäl som märkligt nog inte har nämnts i något av betänkandena – har framför allt att göra med hur de antas. Att de inte tillämpas är en olycklig effekt av att även rådet numera fattar beslut med kvalificerad majoritet, eftersom de stater som av ett eller annat skäl tillhör den minoritet som har vägrat att anta en text ganska självklart får svårigheter att tillämpa lagen inom det egna territoriet.
Allt detta skapar givetvis verklig osäkerhet på det rättsliga planet, för alla institutioner, länder och befolkningar. Vad som måste prioriteras är därför inte bara en snabb kodifiering av EU:s gällande lagstiftning, utan även en definition och begränsning av de olika EU-organens befogenheter, inklusive EG-domstolens, vilka har skapat så stora mängder lagar. På så sätt skulle medlemsstaterna inte längre behöva lida av konsekvenserna av att det finns alltför många orättmätigt bromsande rättsliga eller juridiska normer.
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . Kommissionens initiativ till bättre lagstiftning är mycket viktigt om man ska kunna vinna förtroende från EU:s medborgare, konsumenter och företag. Detta förtroende bygger på deras erfarenhet eller förståelse av EU-rätten och dess konsekvenser för deras vardag. När det gäller den inre marknaden måste detta omsättas i effektiv lagstiftning av hög kvalitet som inte hämmar innovationer eller skapar onödiga snedvridningar och kostnader, särskilt för små och medelstora företag, offentliga myndigheter eller frivilliggrupper.
Vår lagstiftning bör därför bidra till att öppna handelsmöjligheter för företag, bredda alternativen för konsumenter och medborgare samt skydda rättigheterna på miljöområdet, sociala rättigheter och konsumenternas rättigheter. Om vi inte gör detta kommer vi att gå mot strömmen, mot Lissabonstrategin, mot tillväxt och sysselsättning och mot den inre marknaden.
Jag har därför röstat för betänkandet av Arlene McCarthy. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Vi stöder upphävandet av irrelevanta och föråldrade rättsakter i EU:s lagstiftning. Syftet är att förenkla regelramen så att besluten blir lämpliga, tydliga och effektiva och inte undergräver subsidiaritetsprincipen. Enligt min mening bör subsidiaritetsprincipen föras fram mer i detta betänkande, så att det inte råder några tvivel om att principen kommer att upprätthållas under processens gång.
Vi litar emellertid till att detta mål inte kommer att användas för att undergräva vissa principer som skyddar medborgarnas grundläggande rättigheter, inklusive sociala rättigheter och arbetstagares rättigheter.
Vi förespråkar också en ändring av de nuvarande interinstitutionella avtal som reglerar kvaliteten på EU:s lagar.
Vi har därför röstat för betänkandet, även om vi har reservationer på vissa punkter och faktiskt motsätter oss andra för att de är tvetydigt formulerade, vilket redan har nämnts. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . Allmänt sett välkomnar jag det betänkande vi diskuterar och röstar om, och det meddelande från kommissionen som det grundar sig på.
Strävan efter att analysera och se över EU:s lagstiftningsram är ett förslag som bör främjas i syfte att förenkla regelmiljön, vilket är en mycket viktig förutsättning för ökad rättssäkerhet för både medborgare och advokater. Detta är också ett tillfälle att förenkla regelmiljön – en mycket viktig faktor för näringslivets utveckling.
Det finns en punkt i betänkandet och kommissionens meddelande som jag inte helt instämmer i. Jag håller inte med om att det är alltmer motiverat att stifta lagar via förordningar än via direktiv, vilket är en uppfattning som framförs i båda texterna. Trots svårigheterna med att införliva direktiven anser jag tvärtom att de är ett sätt att stifta lagar som upprätthåller en idé om gemenskapen som jag värnar om. Denna syn betyder dock inte att jag avvisar förordningar eller inte inser deras uppenbara värde. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ),
   Jag avstår från att rösta. Det finns visserligen positiva aspekter i betänkandet, t.ex. att rådet bör bli öppnare, men i övrigt fokuserar det för mycket på tillväxt och sänkta kostnader när det istället borde lyfta fram hållbar utveckling och ökad kostnadseffektivitet. Sänkta kostnader är inte ett självändamål eftersom det kan leda till en ständig urholkning av offentliga budgetar. Kostnadseffektivitet är en bättre målsättning. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   Det är utmärkt att meningslösa och skadliga rättsakter som strider mot andra EU-bestämmelser, framför allt rättsakter som är oförenliga med de vitt och brett förkunnade principerna om subsidiaritet och proportionalitet, kan dras tillbaka från lagstiftningen. All eventuell tillfredsställelse dunstar emellertid snabbt när man läser beskrivningen av de omåttliga lagstiftningsbefogenheter som kommissionen använder sig av. Denna institution – som inte har någon som helst demokratisk eller röstmässig legitimitet, vilket jag vill ta tillfället i akt och påpeka – kan efter eget skön dra tillbaka eller ändra ett lagstiftningsförslag, informera eller inte informera parlamentet om skälen till dess beslut och ta hänsyn eller inte till parlamentets yttrande. Den kan kort sagt göra vad den vill.
Värst av allt är att parlamentet är tillfreds med situationen, vilket det också medger. Det bör visserligen sägas att parlamentet försiktigt hotar med misstroendeförklaring mot kommissionen i de fall där den faktiskt kan gå för långt. Men vi vet att parlamentet, inte ens i de värsta stunderna i samband med de skandaler som smutskastade Santerkommissionen, aldrig har haft det politiska modet att ta avstånd från den institution som symboliserar den europeiska överstaten. Att teknokratin utövas i tyst samförstånd med en parlamentarisk församling förändrar inte dess natur. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   Vi har valt att avstå i slutomröstningen om denna ”tyckanderesolution”.
Vår grundläggande uppfattning är att ministerrådet bör vara den starkaste politiska kraften i förhållande till de andra EU-institutionerna då ministerrådet representerar medlemsstaterna i ett EU som vi ser som ett mellanstatligt samarbete. Det innebär att vi också anser att ministerrådet precis som kommissionen skall ha rätt att lägga lagförslag.
Vi delar inte heller uppfattningen med skrivningen i punkt B i förslaget till betänkande. Där uppmanas kommissionen att backa till en del när det gäller utspelet att dra tillbaka 68 lagförslag som inte bedöms ligga i linje med målen om bland annat principerna för en bättre lagstiftning. Vi anser rent principiellt att det är bra att kommissionen försöker rensa i sin digra katalog av lagförslag på EU-nivå. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . Problemet som tas upp i meddelandet förtjänar ett större sammanhang och bör inte avgränsas till frågan om rättslig grund och kommissionens begränsningar när det gäller att dra tillbaka lagstiftningsförslag.
Vår viktigaste fråga är enligt min uppfattning att den tidigare situationen fick många lagstiftningsprocesser att stanna upp. De behövdes inte längre, men upphävdes inte heller.
Förutom en debatt om de olika institutionernas befogenheter krävs det en utredning av vad som är rutin och byråkrati i EU:s lagstiftningsförfaranden. Att parlamentet och rådet har mer än 500 dokument som väntar på lagstiftarnas uppmärksamhet är dessutom en fråga som vi bör intressera oss för och ta fasta på. EU behöver inte lagstifta mycket för att vara relevant. Vad unionen behöver göra är att stifta bra lagar för att bli värdefull. 


Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande av kommissionen om rapporten om Bulgariens och Rumäniens framsteg inför anslutningen. 
José Manuel Barroso
   , . Herr talman! Det gläder mig att få tillfälle att lägga fram resultaten från vår bedömning av Bulgariens och Rumäniens förberedelser för anslutning för er i dag, och jag ser fram emot att diskutera detta med er.
Jag skulle vilja tacka parlamentet, särskilt utskottet för utrikesfrågor, ordföranden Elmar Brok och föredragandena Geoffrey Van Orden och Pierre Moscovici för deras bidrag till denna viktiga uppgift. Jag uppskattar den samlade kraften i våra talrika diskussioner om detta ämne i oerhört hög grad. Som ni känner till är det beslut som kommissionen har fattat i dag följden av ett genomgripande granskningsförfarande och en omfattande dialog med alla de viktigaste aktörerna. Utgångspunkten för vår strategi är att Europeiska unionen måste uppfylla befintliga åtaganden. Samtidigt måste vi vara ytterst noggranna när det gäller att de anslutande länderna uppfyller kriterierna.
Jag skulle kort vilja kommentera några punkter innan jag, med ert tillstånd, ger ordet till Olli Rehn, som närmare kommer att kommentera kommissionens resultat i övervakningsrapporten.
Sedan oktober har regeringarna i Bulgarien och Rumänien arbetat oerhört hårt för att genomföra sina utestående åtaganden. De har gjort fortsatta framsteg i förberedelserna för medlemskap. Äras den som äras bör. Det finns emellertid fortfarande några viktiga frågor som de måste ta itu med. Jag skulle i synnerhet vilja betona behovet av ytterligare framsteg på området rättsliga och inrikes frågor. Kommissionen anser att Rumänien och Bulgarien borde vara klara för medlemskap senast den 1 januari 2007, förutsatt att de tar itu med ett antal av de utestående ärendena under nästa månad.
Låt mig först inrikta mig på situationen för rättsliga reformer och kampen mot korruption. Vi förväntar oss att alla anslutande länder ska ha infört ett fullständigt fungerande rättsväsen som är utrustat för att bekämpa korruption och organiserad brottslighet. Detta är av största vikt, eftersom det bär upp verksamheten för hela samhället och ekonomin. Båda länderna har visat beslutsamhet att genomföra de nödvändiga kvarstående reformerna, och i våra rapporter ger vi dem fullt erkännande för de resultat som redan har nåtts. Det återstår alltjämt för Bulgarien att visa upp tydliga resultat i kampen mot korruption, i synnerhet mot korruption på hög nivå, särskilt när det gäller utredningar och påföljande rättsliga förfaranden. Det krävs också att rättsväsendet reformeras ytterligare och att all tvetydighet när det gäller oberoende undanröjs. Vi förväntar oss också att Bulgarien trappar upp insatserna när det gäller utredningarna om nätverk för organiserad brottslighet.
Rumänien måste fortsätta sina ansträngningar och visa upp ytterligare resultat i kampen mot korruption, särskilt när det gäller ytterligare utredningar och påföljande rättsliga förfaranden. Landet måste befästa genomförandet av de pågående rättsliga reformerna.
Om vi övergår till Bulgariens och Rumäniens nivåer när det gäller tillnärmning av gemenskapens regelverk har vi noterat ytterligare framsteg. Vi är dock fortfarande mycket oroade för några sektorer: jordbruk och livsmedelssäkerhet, rättsliga och inrikes frågor samt offentliga finanser. Alla anslutande länder måste vara i stånd att noggrant genomföra Europeiska unionens politik vid anslutningen. Klubbreglerna måste respekteras. Vi förväntar oss att Bulgarien och Rumänien vidtar omedelbara korrigeringsåtgärder inom dessa problematiska sektorer.
Senast i början av oktober kommer vi att granska situationen för dessa utestående ärenden. På grundval av detta kommer kommissionen att överväga om det fortfarande är möjligt att hålla sig till anslutningsdatumet den 1 januari 2007. Det är praktiskt möjligt för de två länderna att vara klara 2007, men de måste vidta beslutsamma åtgärder.
Samtidigt måste Europeiska unionen ge en tydlig signal om att den står redo att uppfylla sina åtaganden. Detta är avgörande för att behålla drivkraften. De praktiska förberedelserna för anslutning måste fortskrida. Jag räknar med stöd från alla de regeringar och parlament som ännu inte har fullbordat sina förfaranden när det gäller att ratificera anslutningsfördraget.
Vår strategi grundar sig på strikta villkor och iakttagande av förpliktelser. Denna strategi har gjort det möjligt för oss att vinna styrka och förtroende från varje utvidgning. Liksom tidigare utvidgningar, särskilt den 2004, kommer den förestående utvidgningen att bli en framgång.
EU:s bemötande av strategiska utmaningar har alltid varit utvidgning, och historien visar att detta har varit rätt väg. Om och om igen har det följts av en dynamik som har gett det utvidgade Europa större möjligheter att utmärka sig.
I den situation som vi befinner oss i nuläget är det viktigare än någonsin att bevara ett öppet sinne och den ambition som alltid har inspirerat oss att gå vidare med att bygga Europa. Det är just därför som kommissionsledamot Olli Rehn och jag har beslutat att åka till Bukarest i dag och Sofia i morgon för att förklara dessa frågor och ge de två länderna ett tydligt uppmuntrande budskap.
Olli Rehn
   , . Herr talman! Den 1 maj firade vi den andra årsdagen av den senaste utvidgningen. Om man ser tillbaka på de två gångna åren har vi all anledning att vara nöjda och stolta, även om det tidvis har förelegat domedagsscenarier. Trots detta har olycksprofeterna bevisats ha haft fel.
På samma sätt kan vi lyckas när det gäller Bulgarien och Rumänien. Båda länderna arbetar hårt för att tackla de kvarstående bristerna för att till fullo uppfylla anslutningskriterierna.
Kommissionens uppgift är att bedöma de framsteg som de två länderna gör för att se om de verkligen är redo för anslutning. Det är vår målsättning att välkomna Bulgarien och Rumänien som medlemmar 2007, och det är vår plikt som väktare av fördragen att se till att de verkligen uppfyller kraven när de väl ansluter sig. På grund av detta lovade jag er, när vi senast möttes i slutet av april, ett noggrant avvägt beslut som bibehåller drivkraften för reformer fram till och bortom anslutningen. Nu har ni ett sådant beslut. Bulgarien och Rumänien kanske får ansluta sig i januari 2007 på villkor att de visar den nödvändiga föresatsen, andan och de resultat som krävs för att tackla de återstående bristerna. I början av oktober kommer vi att rapportera om deras framsteg och fundera på om vi kan stå fast vid detta datum.
Bulgarien och Rumänien har verkligen genomgått en övervakningsprocess som är makalös i sin räckvidd och intensitet. När det gäller de politiska kriterierna finns det, trots att mycket har uppnåtts, fortfarande plats för ytterligare framsteg. I själva verket är det är nödvändigt att genomföra reformer av rättsväsendet och att förstärka kampen mot korruption, särskilt på hög nivå.
Bulgarien måste intensifiera sina ansträngningar att slå till mot organiserad brottslighet och korruption. Landet behöver också visa upp tydliga resultat i kampen mot korruption när det gäller utredningar och domstolsförfaranden.
Grundat på de hittills gjorda framstegen måste Rumänien fortsätta med sina ansträngningar och visa upp ytterligare resultat i kampen mot korruption.
På området mänskliga rättigheter och minoriteters rättigheter krävs det ytterligare insatser från både Bulgariens och Rumäniens sida.
När det gäller det ekonomiska kriteriet är de två ländernas förvandling en anmärkningsvärd framgång som alla parter inom EU vinner på. Båda länderna har visat en kraftig tillväxt under de senaste åren, och det har skapat ett område av välbehövlig ekonomisk dynamik i vårt sydöstra hörn.
När det gäller gemenskapens regelverk, vår rättsliga ordning, har det gjorts betydande framsteg, och det är oproblematiskt på de flesta områden, förutsatt att den rådande förberedelsetakten upprätthålls. På andra områden krävs det dock ytterligare ansträngningar för förberedelser, och det finns också vissa frågor som orsakar stor oro. Om inte länderna vidtar omedelbara och beslutsamma korrigeringsåtgärder kommer de inte att vara färdiga på dessa områden som inger allvarlig oro vid det planerade anslutningsdatumet.
Sedan oktober förra året har antalet områden som inger allvarlig oro minskats från 16 till 6 i Bulgarien och från 14 till 4 i Rumänien. Områdena omfattar fortfarande vissa frågor inom jordbruk, livsmedelssäkerhet och veterinärsektorn, liksom kontroll och förvaltning av gemenskapsmedel. Om dessa allvarliga problem skulle kvarstå kommer vi inte att tveka att använda alla våra specialredskap. I vår rapport anges i detalj de garantier och andra skyddande åtgärder som vi har till vårt förfogande enligt den befintliga lagstiftningen. Dessa garantier skulle kunna åberopas om vissa mindre problem kvarstår vid anslutning på områdena inre marknad eller rättsliga och inrikes frågor till exempel, där vi också kan upprätta en övervakningsmekanism som grundar sig på anslutningsfördraget.
När det gäller användning av gemenskapsmedel krävs det i gemenskapens regelverk att utbetalningar skjuts upp om det finns allvarliga problem. På jordbruksområdet föreslog vi till och med nya, strängare åtgärder, som grundar sig på anslutningsfördraget. Detta sänder ut en stark signal om att vi är rädda om våra pengar.
Jag tror att dagens noggrant avvägda och stränga beslut kommer att övertyga de nationella parlament som inte ännu har ratificerat anslutningsfördraget att göra det. Fördraget självt innehåller villkor, garantier och övervakningsmekanismer som säkerställer att länderna endast kan ansluta sig om de är klara, och att de måste respektera sina plikter som medlemmar när de väl har anslutit sig.
Låt mig uttrycka vår uppskattning för Europaparlamentets stöd till Bulgariens och Rumäniens anslutningsprocess. Som ordförande José Manuel Barroso och talman Joseph Borrell kom överens om förra året lyssnade vi noga till era åsikter innan vi lade fram vår ståndpunkt om huruvida anslutningarna skulle skjutas upp eller inte. Jag är säker på att denna konstruktiva, öppna och stränga strategi kommer att ge Bulgarien och Rumänien, samt EU, bästa resultat.
Hans-Gert Poettering,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att försäkra kommissionen om hur mycket jag uppskattar att kommissionsordföranden är här, och givetvis den ansvarige kommissionsledamoten, när en så viktig fråga diskuteras. Gruppernas ordförande är här, liksom parlamentets ledamöter. De skulle kunna vara fler, men dagens uppslutning är mer eller mindre acceptabel. Jag kan dock inte undgå att märka att vi saknar en företrädare för ministerrådet, också när den palestinska myndighetens president talade. Enligt min mening är det oacceptabelt att rådet saknar företrädare under en så viktig debatt.
Jag skulle vilja uppmuntra er, herr ordförande – och detta har inte bara att göra med ordförandeskapet, och det är inte bara dem jag vänder mig till, eftersom detta också är en fråga för rådets generalsekretariat – att använda ert inflytande gentemot rådet för att få dem att verkligen närvara vid sådana viktiga debatter. Ni, herr ordförande, kommer nämligen att få vårt stöd om ni arbetar för den här saken gentemot rådet, rådets generalsekretariat och även ordförandeskapet.
För att övergå till den aktuella frågan är Bulgarien och Rumänien på väg in i Europeiska unionen. Vi ser fram emot deras ankomst, och jag skulle vilja säga ett par uppskattande ord. På många håll förmedlas intrycket att vi – Europeiska unionens nuvarande 25 stater – är de som dessa länder ska lära sig av. Vilken enorm ansträngning måste inte Rumänien och Bulgarien ha gjort för att upphäva den skada som orsakats av 45 års misshushållning under den kommunistiska diktaturen, för att bli mer demokratiska stater enligt rättsstatsprincipen. Vi bör för en gångs skull erkänna den långa väg som dessa länder har behövt gå.
Samtidigt som vi ofta – och många gånger med all rätt – kritiserar varje beslutsnivå i Europeiska unionen och i våra egna medlemsstater skulle jag vilja tala om hur stor fördel det är att styrelsesystemen i EU och medlemsstaterna utgår från lagen. Därigenom är det möjligt att använda rättssystemet för att ifrågasätta ett administrativt beslut eller någon åtgärd av en tjänsteman. Ingenting av det slaget existerar i de f.d. kommunistländerna, och det är något de kommer att behöva utveckla. Därför är det så viktigt att vi utvecklar ett rättssystem med karaktären av en stat som följer rättsstatsprincipen. Detta kommer att kräva en enorm insats.
Till regeringarna, parlamentet och folket – inte minst i Bulgarien och Rumänien – måste jag säga att de inte bör ta vår debatt och vår oro över bristande framsteg som ett tecken på att vi vill lära dem en läxa. Tvärtom vill vi arbeta tillsammans för att göra Rumäniens och Bulgariens anslutning till en framgång för oss alla, för de båda länderna själva och för Europeiska unionen som helhet.
Samtidigt som vi inte ifrågasätter faktaunderlaget tror jag att ni, José Barroso och Olli Rehn, borde säga att vi vill uppmuntra de båda länderna att ta itu med de återstående bristerna genom lagstiftning och praktisk tillämpning, så att vi till hösten med gott samvete kan säga att de är välkomna den 1 januari 2007 – även om de inte kommer att kunna lösa allt inom de närmaste månaderna. Ert beslut, som vi stöder, är därför förnuftigt och uppmuntrar dessa båda länder att fortsätta längs den väg de slagit in på.
I dag stämmer allt. Det måste också påpekas att folket i nuvarande EU bekymrar sig för det också – det har inte riktigt vant sig vid att vi nu är en gemenskap med 25 medlemmar. Tio länder anslöt sig till oss den 1 maj 2004. Gentemot unionens medborgare måste vi inta en positiv attityd till detta och säga att anslutningen av Estland, Lettland, Litauen, Polen, Tjeckien, Slovakien, Ungern, Slovenien och självklart även Malta och Cypern har blivit en enorm framgång, eftersom rättsstaten, demokratin och den sociala marknadsekonomin har segrat i dessa länder, och att detta hjälper till att behålla stabiliteten på hela den europeiska kontinenten. Detta behöver vi tala om för våra folk, i stället för att alltid bara fokusera på kritik och svårigheter, och med detta som grund har vi fortfarande mycket att göra för att öka stödet för EU.
Under de senaste månaderna har parlamentet åstadkommit en hel del. Och även om vi alltid måste kunna idka självkritik tror jag att vi kan ta åt oss en del av äran för detta. Det handlar bland annat om den omfattande kompromissen om tjänstedirektivet, följt av antagandet av budgetramen, som vi lyckades förbättra i hög grad. Men mycket återstår att göra, med tanke på att vi måste lyckas nå en jämvikt mellan ekonomiska och miljömässiga hänsynstaganden när det gäller REACH-lagstiftningen om kemikalier.
I dag diskuterade vi med kommissionsledamot Margot Wallström – som talade för hela kommissionen och kommissionens ordförande – om den allra viktigaste frågan, som bara kommer näst efter frågan om att förbättra EU:s politiska och psykologiska miljö, nämligen att det inte får råda några som helst tvivel om att majoriteten i Europaparlamentet vill att konstitutionsfördraget blir verklighet. Skälet är att vi behöver konstitutionen om Europeiska unionen ska ha grundregler för beslut och gemensamma värderingar som binder oss samman.
Jag hoppas att kommissionen kommer att ta allt detta under övervägande. Herr Barroso, jag menar att det är en bra sak att ni kommer fram till ert beslut i dag och sedan direkt motiverar detta beslut för Europaparlamentet. I morgon åker ni till Rumänien och Bulgarien. Jag hoppas att ni får en bra resa och att vi alla får del i en bra europeisk framtid.
Martin Schulz,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är också glad att kommissionens ordförande har kommit hit i dag, eftersom hans närvaro understryker vikten av denna debatt. Skälet till att detta understryker debattens vikt är att vi diskuterar en viktig sak. Det ska inte underskattas att det är ett dramatiskt beslut vi kommer att behöva fatta, som rådet kommer att behöva fatta, och som ni förr eller senare kommer att behöva fatta, och det har inte bara att göra med beslutets interna effekt utan även med effekten på de två länder vi diskuterar.
Vi i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, socialdemokraterna i kammaren, håller fast vi den önskan vi har uttryckt, nämligen att Bulgarien och Rumänien bör ansluta sig till EU den 1 januari 2007 om det inte finns några större hinder. Detta har varit och är fortfarande vår ståndpunkt, och jag noterar att ordföranden uttryckte sig mycket precist i sitt anförande när han sa att kommissionen arbetade med utgångspunkten att de båda länderna bör vara redo att ansluta sig till EU den 1 januari 2007. Men ni, herr Rehn, och ni, herr Barroso, valde att uttrycka er med ord som antyder att det finns underskott – underskott som ni beskrev ytligt i stället för att nämna dem ett efter ett. Om ni nu efter sju års tid ska åka till Sofia och Bukarest har jag några goda råd att ge er: när ni kommer dit bör ni formulera er mer exakt när ni talar med regeringarna där om vad ni sa till kammaren, och exakt beskriva var underskotten finns och tydligt ange vilka förbättringar ni förväntar er. Det är nämligen det enda sättet att ge regeringarna där en möjlighet att göra vad de redan har gjort – att arbeta hårt för att se till att de verkligen uppfyller alla de kriterier som förväntas och krävs av dem. Att göra detta är det enda rättvisa. För som ni själv har sagt, både ordföranden och kommissionsledamoten, så gör de här regeringarna en hel del. Den omvandlingsprocess som dessa regeringar har genomgått – och på den punkten instämmer jag med Hans-Gert Poettering – har pågått i 15 år och har ställt stora krav på människor. Nu i slutskedet, när vi måste ta hänsyn till förhoppningarna bland människor i Bulgarien och Rumänien – deras förhoppning om att de kommer att kunna ansluta sig till Europeiska unionen – är det avgörande att vara mycket tydlig.
Vi kan godta vad ni, herr Barroso och kommissionsledamot Rehn, har sagt, men genom att säga detta tar ni på er ett stort ansvar. Jag vill därför med största klarhet redogöra för vad detta ansvar går ut på. Ni kommer att tala om för regeringarna i Sofia och Bukarest vilka kriterier som ännu inte har uppfyllts. Ni kommer att beskriva vad som krävs av dem – med oss talade ni om ett datum i oktober. Vad detta betyder är alltså att ni i oktober kommer att behöva meddela rådet och Europaparlamentet i mycket tydliga ordalag om ni anser eller inte anser att dessa omständigheter är som de borde vara. Om så inte är fallet bör beslutet enligt logiken i er egen argumentering bli ett annat än det ni förväntar er i dag. Därmed tar ni på er ett stort ansvar, och i dag vill jag återigen inskärpa hos er vad detta ansvar innebär. Därför väger dagens debatt så tungt, och därför ska den tas på allvar.
Bulgarien och Rumänien kommer att bli medlemsstater i Europeiska unionen, och vi socialdemokrater skulle vilja att de anslöt sig den 1 januari 2007. Vi är väl medvetna om de förbättringar som ännu återstår. Vi litar på att dessa länder kan åstadkomma dem, så att tidsfristen kan följas. Utan att ha gått närmare in på saken förväntar vi oss att ni kommer att hålla ett vakande öga på att de gör så.
Men jag skulle vilja tillägga en sak: detta handlar inte bara om anslutningen, lika lite som det inte bara handlar om fördragen, som kommer att ligga till grund för deras anslutning. Vi behöver också fundera över varför denna anslutning är så viktig i ett historiskt perspektiv. Dessa två länder, som bildar Svarta havet-regionen, har gjort enorma framsteg. Alldeles oavsett de förhållanden som ni med rätta kritiserar, har både Rumänien och Bulgarien stabiliserats i enormt hög grad. Att det råder en sådan stabilitet vid Europeiska unionens gränser har stor betydelse, eftersom regionen gränsar till andra som också är våra grannar och som långt ifrån är så stabila som vi kan önska oss. Det ligger alltså i vårt intresse att dessa länder når stabilitet – ekonomisk, social, politisk och kulturell stabilitet – som medlemsstater i Europeiska unionen. Och ju tidigare de uppfyller kriterierna, desto tidigare kommer de att bli redo för anslutningen, och desto bättre blir det för alla inblandade, inte bara för länderna i fråga, utan även för Europeiska unionen.
Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har tagit del av kommissionens förslag. Även om vi godtar förhållningssättet vill vi råda er att vara tydligare i Bukarest och Sofia än ni har varit i dag. Vad vi vill se är att båda länderna uppfyller kriterierna på ett sådant sätt att de kan bli medlemmar av vår union den 1 januari 2007.
Graham Watson,
   . Herr talman! Jag skulle vilja berömma kommissionsledamot Olli Rehn för hans balanserade och grundliga bedömning och hans kompetenta behandling av detta ärende. Jag vill också berömma Anca Boagiu och Meglena Kuneva samt deras företrädare som ministrar för europeisk integration för deras outtröttliga, hårda arbete.
Författaren Mark Twain konstaterade att vi kan förändra världen och oss själva, men det sistnämnda är svårare. Att riva ned Berlinmuren var den enkla biten. Att bygga en ny demokratisk kultur tar mycket längre tid. Men byggklossarna gjorda av ansträngning och murbruket av uthållighet fungerar. Beslutat att fortsätta under 2007, med lämpliga reservationer, är det rätta. Kommissionen borde inte, enligt min grupps sett att se det, ompröva sitt beslut i höst, förutom under de allvarligaste omständigheter.
Vi är angelägna om att Rumänien och Bulgarien inte ska dömas mer eller mindre hårt än tidigare nykomlingar. Vår övervakning måste ligga i linje med de befintliga bestämmelserna i fördraget och gällande lagstiftning. Vi tar därför kommissionens yttrande om allvarliga problem med fortsatt korruption och misslyckande med rättsstatsprincipen – områden där det krävs ytterligare brådskande åtgärder – på stort allvar. Dålig behandling av romerna fortsätter också att väcka anstöt, vilket är anledningen till att årtiondet för integrering av romer i samhället, som lanserades av sex stats- och regeringschefer, är så viktigt.
Kommissionen konstaterar misslyckanden på många andra områden. Detta måste rättas till utan dröjsmål. Men anslutningen kan inte vara en prövning där de sökande blir underkända. För ett underkännande är minst lika mycket ett misslyckande för unionen som för kandidatstaterna. Det som är det viktigaste för ett samhälles hälsotillstånd är den riktning som det rör sig i. Bulgarien och Rumänien ser och rör sig i rätt riktning. Är det något som man kan säga om alla medlemsstater? Kolleger! Föreställ er att Rumäniens inrikesminister hade föreslagit kvarhållande av misstänkta i tre månader utan anklagelser förra hösten, eller att Bulgariens premiärminister hade utnyttjat underrättelsetjänsten för att spionera på sina kolleger. Det hade blivit ett ramaskri.
Min grupp har alltid varit på sin vakt mot dem som uppmuntrar till den trendiga ängslan för utvidgning, som gör de människor som snart kommer att vara våra medborgare till främlingar. Det gladde mig därför att höra att Hans-Gert Poettering har trotsat några i det egna partiet och använt sitt inflytande till att stödja framtida utvidgning. Det ger extra kraft till hans grupps beslut från förra veckan om att mötas i en stad som heter Split.
Jag vädjar till ynkryggarna på höger sida att se över det som har uppnåtts. Har inte utvidgningen varit Europeiska unionens största framgångssaga, dess kronjuvel? Kommissionsledamot Vladimír Špidlas rapport om övergångsordningen visar att utvidgningen har gett fler arbetstillfällen och större ekonomisk tillväxt, särskilt i de länder som gav fritt tillträde till sina arbetsmarknader. Men långt bortom ekonomiska överväganden har välkomnandet av nya medlemmar berikat kulturen inom vår union. Bulgarien och Rumänien kommer att bli uppskattande tillgångar, om vi bara ger dem en möjlighet.
Det verkar som om en stor del av deras befolkningar tror att det hela är ett ärende för regeringen. Tvärtom är det varje medborgares uppdrag att vinna kriget mot brottslighet och korruption. Så jag uppmanar alla bulgarer och rumäner att samarbeta med regeringen för att säkerställa bästa möjliga resultat och undvika förseningar när det gäller inträde, inte minst eftersom den reform som krävs för anslutning till unionen omfattar höjning av levnadsstandarden, livskvaliteten och tryggheten i hemmet. Jag uppmanar alla kolleger i kammaren att visa solidaritet samt visa bulgarerna och rumänerna att de inte är ensamma.
Daniel Marc Cohn-Bendit,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag visste inte att mina kolleger här i parlamentet, Graham Watson och Hans-Gert Poettering, har samma attityd som ungdomar i min sons ålder, som när det uppstår ett problem helt säkert säger: ”Men allt löser sig; det gör det.” När det gäller utvidgningen har vi fått samma svar i åratal: ” Men allt löser sig; det gör det.”
Jag för min del hoppas verkligen att det kommer att lösa sig. Det enda, herr Schulz, är att det inte bara är kommissionen som har tagit på sig ansvaret. Ni tog också på er ansvaret när ni för ett år sedan röstade för utvidgningen, när vi alla då visste att varken Rumänien eller Bulgarien var redo för denna utvidgning. Det är alltså ni och inte bara kommissionen som har tagit på er detta ansvar. 
Så ta ert ansvar. 
 Eller, för att formulera saken på tyska: Håll vad ni lovar! Ni har delat ansvar för detta! 
 Det som håller på att göras i dag är alltför enkelt. Det är alltför enkelt.
Jag har läst vad kommissionen har sagt och upprepat: Framsteg måste göras på flera olika områden. Graham Watson, vad ni säger om Tyskland stämmer, men vad som bör sägas om Polen är lika sant. Jörg Haider är en demokrat i jämförelse med en figur som Andrzej Lepper, som är en ökänd rasist, antisemit och homofob. I dag är det i Europa, och mer specifikt i Polen, som en extremhögerregering sitter vid makten. Vad har det här parlamentet, som med rätta kritiserade Österrike, sagt för att fördöma Polen? Ingenting. Parlamentet vågar inte längre säga något när det gäller de nya länderna.
Jag ska säga något mycket enkelt. Jag är för utvidgningen. 
Jag är för att utvidga EU! 
 Men inte på det gamla vanliga sättet. För annars kommer den dagen att komma då vi tvingar Balkanländerna och Turkiet att betala för vår attityd gentemot Bulgarien och Rumänien.
Varför skulle de tvingas betala? Faktum är att det inte handlar om att avvisa Rumänien. Det handlar inte om att avvisa Bulgarien. Det handlar helt enkelt om att varken Bulgarien eller Rumänien kan införlivas i dag, med hänsyn till den rådande situationen i dessa länder. I stället för att hela tiden tala om övervakning bör ni meddela att dessa länder kommer att införlivas med EU 2008, och ni bör införa program som verkligen gör det möjligt för romer, eller resande, att integreras i Rumänien och Bulgarien.
Förra veckan var jag i ett romskt område. Vad jag såg där gick inte att tro. Ni ska införliva dessa länder och har anslagit medel för att finansiera dessa program. Vad har hänt med pengarna? Fråga den bulgariska regeringen vad som har hänt med pengarna. Gör det. Den kommer inte att kunna svara er. Vad den kommer att säga är att den har kungjort en ny lag. Att stifta nya lagar är en mycket bra sak att göra.
Vad jag vill se för egen del är emellertid en förändring av situationen ute i samhället. Därför räcker det inte att säga att vi är för utvidgningen eller att vi är goda kristna eller goda judar eller människor som bryr sig om världen. Nej, världen måste förändras. Saken är den att er attityd inte kommer att få världen att förändras. Därför krävs det ökad tydlighet och större precision: ja till utvidgningen, men inte på vilka villkor som helst. Trots att kommissionen har redskap till sitt förfogande gör den ingenting för att hjälpa oss tillräckligt.
Jaromír Kohlíček,
   . – Jag vill råda min kollega här i parlamentet att titta närmare på hur integrerade romerna är i Italien och hur integrerade minoritetsgrupper är i andra medlemsstater, i de gamla medlemsstaterna, och sedan fortsätta att tala utan avbrott – kanske.
Mina damer och herrar! År 1990 när de dåvarande franska och tyska ledarna, president François Mitterrand och förbundskansler Helmut Kohl, beslutade att vända sig till länderna i centrala, södra och östra Europa sa de: ”Välkomna till en europeisk union utan gränser. Vi välkomnar er att delta i ett gemensamt projekt som är öppet för alla länder i Europa. Vi vill hjälpa er att snabbt hinna ikapp våra tekniska standarder och anpassa era rättsliga normer efter dem som gäller i andra stater.” Flera år senare i Köpenhamn antogs tre kriterier, som de stater med intresse av att ansluta sig till EU skulle behöva uppfylla. Det ekonomiska Köpenhamnskriteriet är dunkelt och tolkas ofta som att landet i fråga bör vara medlem av WTO (Världshandelsorganisationen) och ha ett associeringsavtal med EU.
Det politiska kriteriet handlar om fredliga förbindelser med grannstater och nationalitetspolitik. Detta är något som EU:s gamla medlemsstater ännu inte behärskar. År 1993 talade man ännu inte om avsäljning av nationella tillgångar, likvidationskvoter för jordbruksprodukter eller avveckling av kärnkraftverk. Det viktigaste kravet på den tiden var att inte äventyra förutsättningarna för varuhandeln mellan kandidatländerna och EU. Vid den tidpunkten inledde kommissionen förhandlingar med tolv stater. Förhandlingsdagordningen delades tekniskt sett upp i 29 kapitel, ett avsnitt hade rubriken ”övrigt” och ett avsnitt ”institutioner”. När förhandlingarna slutfördes för två år sedan godtogs tio stater som medlemmar. Än i dag finns det vissa villkor som de ännu inte har uppfyllt, till exempel kriterierna som gäller utnyttjande av medel. Deras anslutningsvillkor innefattar en lång rad diskriminerande åtgärder, och faktum är att de inte har utvärderats ordentligt, särskilt inte inom områdena jordbruk och livsmedelsindustri. Ojämlikheten mellan invånarna i de gamla och i de nya medlemsstaterna är alltför påtaglig.
I dag befinner vi oss i en märklig situation. En hel dagordning har framförhandlats med Bulgarien och Rumänien, en överenskommelse har nåtts om alla kapitel, och så dyker det nu upp en ny rad underliga och diskriminerande åtgärder. Det handlar bland annat om ersättningskrav, avveckling av moderna generatorverk vid kärnkraftverket i Kozloduj och ojämlika villkor för jordbruket och livsmedelsindustrin. Folk talar om korruption, reform av rättsväsendet, barnens situation, människosmuggling osv. Allt som gäller de gamla staterna gäller de nya staterna. Jag förstår de fanatiska kärnkraftsmotståndarna. Det är uppenbart för mig att deras åsikter inte kommer att förändras och att de inte bryr sig det minsta om energisituationen på Balkan. Vad som förvånar mig är Italiens och Greklands ståndpunkt. De är beroende av Kozloduj för en del av sin energiförsörjning. Detta betyder att Italien kommer att bli mer beroende av import från Frankrike och andra länder efter det att verket har lagts ned. Hur kommer Grekland att kompensera för energiunderskottet? Förmodligen genom att elda mer kol, oavsett de överenskommelser som ingåtts inom ramen för Kyotoprotokollet. De kan alltid köpa utsläppsrätter. Bulgarerna får väl tända ljus, eftersom kraftverket i Belene fortfarande är i ett tidigt planeringsstadium, om inte Europeiska kommissionen möjligen har någon annan miljövänlig men praktiskt fungerande lösning. Tänk efter för ett ögonblick, och försök förklara hur EU egentligen bidrar till utvecklingen av dessa två länder. Kanske är det helt enkelt en fråga om att se till att de inte godtas som EU-medlemmar på rimliga villkor? Min grupp är helt och håller för att de välkomnas före tidsfristen den 1 juli 2007.
Bastiaan Belder,
   . Herr talman! De två nederländska protestantiska partierna, som jag kan tala för här i kammaren, har konsekvent varit positiva till att överbrygga Europas delning från efterkrigstiden. Samtidigt har vi alltid förespråkat en hållbar utvidgning av Europeiska unionen, och därmed en tydlig förstärkning av de erkända anslutningskriterierna, de välkända Köpenhamnskriterierna. Vi blev bedrövade när Rumänien och Bulgarien inte kunde ansluta sig 2004 i samband med unionens största utvidgningsomgång i historien.
Efter revolutionen under Europas magiska år 1989 stärktes ju kontakterna inom kyrkan och det civila samhället, mellan våra gräsrotsstöd och de båda kandidatländerna. Samtidigt kunde vi helt och hållet relatera till tidsfristen 2004. Hur upplever vi de två aktuella anslutningsdatumen, den 1 januari 2007 respektive den 1 januari 2008? Som jag redan har sagt är mitt parti för en ”hållbar” anslutning av Sofia och Bukarest, dvs. på grundval av separata bedömningar för Bulgarien och Rumänien. Ordet ”hållbar” syftar på fakta och verkliga reformer, inte på avsikter.
Slutligen var det inte för inte som rådet och kommissionen lade till två särskilda skyddsklausuler till de tre regelrätta klausulerna i anslutningsfördragen med Bulgarien och Rumänien. Detta speglar också vårt budskap till kommissionen. I oktober skulle vi vilja sända en tydlig signal om Bulgariens och Rumäniens beredskap att ansluta sig den 1 januari 2007, eftersom en sådan klarhet kommer att gagna alla parter i Europa. 
Brian Crowley,
   . Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionsledamoten för hans framställning och gratulera honom till hans arbete med detta mycket svåra ämne, om vilket jag har haft många diskussioner med honom under senare tid.
Jag skulle först vilja ta upp min viktigaste punkt, och sedan kan vi diskutera bredare frågor. När det gäller Rumänien och barnens situation på rumänska institutioner, barnhem och fosterhem, måste det göras mer insatser. Det krävs fler åtgärder för att behandla dessa barn som individer med mänskliga rättigheter. Om det ibland innebär att tillåta internationell adoption, så borde det vara fallet. Jag känner till många föräldrar i Irland som är villiga att adoptera barn från Rumänien, särskilt barn med psykiska och fysiska funktionshinder, och föra dem till hem i Irland där de kan bli älskade och omhändertagna, men på grund av svårigheterna får de stora problem. Så jag skulle vilja be de rumänska myndigheterna att se över detta en gång till.
Vi är dock tillbaka där vi är på grund av kommissionens uttalande i dag och också på grund av lömska manövrar som sker i vissa huvudstäder runt om i Europa för att försöka förhindra eller sakta ned Bulgariens och Rumäniens anslutning. Vi får inte glömma bort att detta inte bara handlar om huruvida dessa två länder lever upp till de åtaganden som de har gjort gentemot oss enligt Köpenhamnskriterierna och i anslutningsavtalen. Det handlar också om att vi lever upp till våra åtaganden.
Vi ingav hopp, längtan och önskan om att dessa länder skulle få bli en del av Europeiska unionen. Den första gången sa vi till dem: ni är inte beredda, ni kan inte komma in med de tio övriga länderna den 1 maj 2004. Ni måste arbeta ytterligare. Länderna har utvecklats mycket under senare tid när det gäller att ändra lagar, ändra system som var flera årtionden gamla, för att försöka att skapa ett mer realistiskt tillvägagångssätt. Det är nu upp till oss att vara generösa i vårt beröm av dessa länder, att ge dem äkta uppmuntran och inte läxa upp dem om hur deras system borde fungera, att ge dem vår erfarenhet med den öppna samordningsmetoden, enligt vilken man studerar praxis i andra länder och använder den bästa av metoderna för att försöka nå bästa möjliga resultat.
Vi känner alla till vilka grunderna är. Grunderna är rättsstatsprincipen, demokratiprincipen, fördelning av befogenheter, individens rättigheter och mänskliga rättigheter samt grundläggande friheter. Allt annat kan redas ut med hjälp av enkel lagstiftning. Under ett skede sa människor att politik inte var så viktigt. Det är viktigt med politik, för den påverkar människors liv. Vi i denna kammare får ofta kritik för att vi inte är tillräckligt radikala i våra åsikter och våra ståndpunkter.
Det som vi måste göra i dag är inte bara att tala om för Bulgariens och Rumäniens regeringar att de ska fortsätta med det arbete som de gör och nå de mål som de försöker att nå. Vi borde inte bara tala till våra egna regeringar och tala om för dem att de måste vara tydliga och opartiska och ge ett riktigt svar till dessa länder. Vi måste tala direkt till medborgarna och folken i Bulgarien och Rumänien och tala om för dem att inom Europeiska unionen har de ett hem, de har en rättighet, de har ett berättigande, och vi kommer att försvara dessa rättigheter och berättiganden åt dem.
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Det råder inga tvivel om att det togs ett storartat och historiskt steg för att sätta punkt för Europas delning när EU välkomnade de länder som i årtionden lidit under det kommunistiska oket. Det måste dock sägas att den europeiska allmänhetens berättigade oro och fruktan inte har tagits på tillräckligt stort allvar under alltför lång tid, vilket innebär att utvidgningsmekanismen så att säga har inrättats utan hänsyn till detta. Den pågående debatten om de olika scenarierna för Bulgarien och Rumänien – förhalningarna och sätten att utöva press – är konsekvensen av vad jag betraktar som en olycksalig utveckling.
Om man är ärlig måste man medge att grunden för vårt nuvarande dilemma faktiskt beror på att det infördes en strikt tidtabell i förra årets anslutningsfördrag, eftersom det bara var utsikten om medlemskap som kunde sporra Bulgarien och Rumänien att göra förnyade ansträngningar i förhoppningen om att få komma in i EU. Vi har alltså återigen förnekat oss själva möjligheten att utöva inflytande över eventuella medlemmar för att göra dem så väl förberedda som möjligt.
Samtidigt som det inte råder några tvivel om att Rumänien och Bulgarien tillhör den europeiska befolkningsfamiljen, kan man inte förvänta sig att dessa länder löser alla sina problem, som korruption och organiserad brottslighet, på ett fåtal månader. Det är viktigt inte bara för Europeiska unionens utan även för de båda kandidatländernas befolkningar att ländernas anslutning inte sker förhastat. Om det sker förhastat, och om anslutningsvillkoren framställs i bästa möjliga dager, så finns det mängder av belägg från det förflutna för att det blir folket i anslutningsländerna som till sist får stå för kalaset.
Avsikten är utan tvekan att Rumäniens och Bulgariens anslutning ska fullborda Europas återförening, men båda länderna måste verkligen vara redo för anslutningen, och redo för EU. 
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Utvidgningen är den mest framgångsrika EU-politiken, och en stor del av vår fred, stabilitet, frihet och välgång har sin grund i den. Men utvidgningen kan bara fungera om den följer lämpliga regler, för annars får den en naturlig tendens att rivas upp, och då är hela uppgiften dömd att misslyckas.
Till Graham Watson vill jag säga, även om han inte är kvar, att mitt parti alltid har argumenterat för utvidgningen, och att mitt eget land till skillnad från Förenade kungariket aldrig har bett om en rabatt för att finansiera den. Jag skulle emellertid vilja säga att den typ av åtgärder som kommissionen föreslår kommer att uppfylla kraven i fördraget. Om anslutningsfördragens bindande villkor inte uppfylls, då innebär det inte diskriminering av ett land att dessa regler tillämpas, utan bara att en överenskommelse mellan två avtalsparter fullföljs.
När man som jag gör läser om de stora problemen med korruption och organiserad brottslighet, om de stora skillnaderna mellan de båda länderna, och om man noggrant tittar på vad kommissionen har att säga om detta – vilket går ut på att Rumänien bör fortsätta sina ansträngningar för konsolidering, medan Bulgarien ännu inte har visat att det gör något över huvud taget på det området – slår det mig att detta är ett viktigt budskap. Här måste vi agera utifrån principen ”var och en efter sina egna meriter”.
Det andra som bör sägas är att vi inte kan ställa EU-medel till förfogande förrän strukturerna i dessa länder är organiserade på ett sådant sätt att pengarna går till de avsedda mottagarna, på ett sätt som accepteras av revisionsrätten. Innan de har uppfyllt detta krav har vi ett problem. Det har talats om andra liknande exempel, men alltid i förhållande till de uppenbara stora skillnaderna mellan de båda länderna.
Jag skulle vilja uppmuntra kommissionen att genomföra förslaget med största noggrannhet, att gå igenom situationen fram till oktober och ge länderna i fråga möjlighet att ta itu med sina specifika brister. Jag hoppas att de kommer att göra detta i en konstruktiv anda, och därmed skapa förutsättningar för en bättre rapport i oktober, så att skyddsklausulen inte behöver tillämpas på det sätt som föreskrivs i fördraget. Jag skulle vilja påminna kommissionen om detta och gratulera till den framlagda rapporten.
Pierre Moscovici (PSE ).
   – Herr talman, herr Barroso, herr Rehn! För det första vill jag uppriktigt tacka Olli Rehn, som i egenskap kommissionsledamot för utvidgningen har gjort ett noggrant, klokt och grundligt arbete som uppskattas av oss alla. Tack vare honom och hans arbete har samarbetet mellan Europaparlamentet och kommissionen samt mellan EU-institutionerna och de rumänska och bulgariska myndigheterna varit effektivt och givande. Rumäniens och Bulgariens anslutningsprocess har nu nått ett avgörande skede: nu måste våra institutioner fatta ett beslut som bekräftar alternativt skjuter upp det datum – ursprungligen den 1 januari 2007 – då dessa två kandidatländer ska ansluta sig till Europeiska unionen. 
Jag stöder inställningen i Olli Rehns rapport. Liksom tidigare finns det en tendens att förorda en anslutning 2007, men en anslutning på vissa precisa villkor. Jag har i många månader påpekat att vår vänskap med Rumänien och Bulgarien och vårt stöd till deras anslutningsprocess går hand i hand med ett mycket tydligt krav, nämligen att de måste uppfylla kriterierna och genomföra de reformer som krävs för att länderna ska kunna närma sig en anslutning. Jag skulle emellertid vilja gå längre än Barroso och Rehn när det gäller dagens bedömning av resultatet av dessa länders ansträngningar att tillgodose våra krav. Det är faktiskt min fasta övertygelse att det, bara sju månader före det planerade anslutningsdatumet den 1 januari 2007, är vår plikt att slutligen och tydligt bekräfta detta datum eller säga att det inte längre gäller. Dessutom är jag nu, till skillnad från Daniel Cohn-Bendit, helt övertygad om att detta datum bör bekräftas.
Genom att uttrycka en mer tydlig ståndpunkt om Rumänien, i min egenskap av Europaparlamentets föredragande, har jag vid flera tillfällen haft möjlighet att säga att bestämmelsen om senareläggning enligt min uppfattning endast bör ses som en sista utväg och en nödåtgärd. Jag har flera gånger framhållit för kammaren hur farligt det skulle vara om vi banaliserade denna bestämmelse eller använde den som förevändning för att dra uppmärksamheten till en rad verkliga bekymmer och enstaka orsaker till missnöje, och därmed förlora greppet om helheten. Jag tror inte att det är det som pågår nu.
I kommissionens rapport betonas att Rumänien nu uppfyller de politiska kriterierna och de kriterier som rör marknadsekonomi, och att EU:s regelverk har fortsatt att genomföras flitigt, även om det kvarstår punkter där landet måste göra ytterligare framsteg. Kommissionens rekommendationer i det här sammanhanget är värdefulla och måste tillämpas i praktiken. Den rapport som offentliggjorts i dag ger mig en känsla av säkerhet att landets nuvarande situation inte är så flagrant bristfällig att det skulle vara lämpligt med en så radikal åtgärd som att skjuta upp anslutningsdatumet.
När det gäller mindre allvarliga problem ställde jag tillsammans med Geoffrey Van Orden och Elmar Brok en muntlig fråga för att föra fram andra skyddsklausuler av en ganska annorlunda och klart mindre dramatisk karaktär. De ger möjlighet till en mer fortlöpande, konsekvent, men ändå mycket noggrann övervakning, som eventuellt kan kombineras med påföljder under de tre första åren efter Rumäniens anslutning till Europeiska unionen. Syftet med dessa klausuler skulle vara att ta itu med olika problem som kvarstår på vissa specifika punkter. Jag menar också att det är viktigt att nu understryka vad det skulle kosta att tveka för länge med att ge ett tydligt ja eller nej till Rumäniens anslutning den 1 januari 2007.
Maj var tidsfristen för EU:s institutioner att fatta beslut om datumet för Rumäniens och Bulgariens anslutning, och det verkade klokt. Jag tror fortfarande att det är klokt. Att skjuta upp anslutningen skulle skapa praktiska problem. Den tid som avsatts för anslutningsfördraget skulle bli begränsad, och kanske även alltför kort. Debatten om utvidgningen skulle bli ännu mer spänd. Därför föreslår jag, samtidigt som jag verkligen uppskattar det noggranna arbete som gjorts av kommissionsledamoten för utvidgning och instämmer i hans analyser och krav, att vi på grundval av detta arbete och de mycket uppmuntrande resultat som han framhåller äntligen uttrycker vårt tydliga samtycke till och stöd för Rumäniens anslutning den 1 januari 2007 enligt de villkor som kommissionsledamoten slagit fast.
Nicholson of Winterbourne (ALDE ). –
   Herr talman! Det gläder mig att jag inte behöver spela kort med Olli Rehn, eftersom han håller sina kort så hårt tryckta mot bröstet och spelar ut sitt trumfkort – sitt sista kort – i allra sista minuten! Med barmhärtighet spelar han i detta ögonblick ut korten för Rumänien och Bulgarien. Han är beredd att få dem att vinna, och det står helt klart att det kommer de att göra. Jag är säker på att den 1 januari 2007 kommer att bli D-dagen – ”leveransdagen” – för Rumänien och Bulgarien, när de kommer att få fullt medlemskap i Europeiska unionen. Jag är faktisk så säker att den 31 december 2006 ska jag köpa min biljett till Bukarest i Rumänien.
Jag vill tacka och berömma Fokion Fotiadis och Jonathan Scheele, som efterträdde Fotiadis i kommissionens delegation i Bukarest, Olli Rehn själv och Günter Verheugen, hans företrädare. De har fortsatt uppgiften med det hårda arbetet för att få in de båda länderna i unionen, för att kämpa mot korruption och handel med människor, ta itu med alla svåra frågor som rör den fria marknaden, rättsstatsprincipen och insyn: allt som har nämnts så många gånger under de senaste sex och ett halvt åren och som nu håller på att bli verklighet. Det är ett otroligt spännande ögonblick.
Det gläder mig oerhört att ha fått möjlighet att arbeta jämsides med flera rumänska premiärministrar, inbegripet den nuvarande premiärministern Calin Popescu Tariceanu, åtskilliga presidenter, däribland den nuvarande statschefen, president Traian Basescu, liksom en mängd parlamentsledamöter. Här i dag på hedersplats på åhörarläktaren finns Alin Teodorescu och ministern för adoptioner, Theodora Bertzi, Gabriela Coman, ansvarig för barnskydd samt, naturligtvis, Europaministern Anca Boagiu. De är alla så välkomna, och nu ska de bli våra permanenta bröder och systrar inom unionen.
Det finns ofrånkomligen problem. De båda ländernas geografiska läge gör dem sårbara, särskilt för människohandel, från Östeuropa i synnerhet och från Ryssland. Rumänien och Bulgarien betonades i FN:s rapport om handel med människor förra veckan.
Det stämmer att det finns mer att göra, och att det alltid kommer att finnas mer att göra, men inom en snar framtid är de här vid vår sida, och de kommer att vara fullständiga medlemmar. Jag tackar kommissionsledamoten för allt hans arbete.
Joost Lagendijk (Verts/ALE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag instämmer i kommissionens slutsatser när det gäller Rumänien. Eftersom landet har gjort stora framsteg det senaste året finns det skäl att argumentera för att Rumänien bör ansluta sig 2007. Därför vore det klokt att göra en sista kontroll i höst och att efter anslutningen noggrant kontrollera att de framsteg vi sett också består, även om jag måste säga att påföljderna för att inte ha uppfyllt kraven inte är särskilt respektingivande.
Jag instämmer också i kommissionens rapporter när det gäller Bulgarien, eftersom det landet inte gör några större framsteg då det har försjunkit i stora problem, framför allt i fråga om kampen mot organiserad brottslighet och korruption. Därför instämmer jag ännu inte i kommissionens slutsatser om Bulgarien. Enligt min mening är det orättvist att bunta ihop Rumänien och Bulgarien och säga att 2007 är möjligt också för Bulgarien. Jag måste säga till kommissionen att om den tar sina egna rapporter på allvar, så tror jag inte att de allvarliga problem som den har flaggat för i rapporterna kan lösas på fem månader. Jag menar att man bör säga som det är och tala om för Bulgarien att landet tyvärr inte kommer att kunna ansluta sig förrän 2008.
Jag inser kommissionens politiska dilemma, eftersom det saknas majoritet för ett sådant alternativ i rådet, det organ till vilket kommissionen utfärdar ett yttrande. Men jag menar att det är orättvist att bunta ihop Rumänien och Bulgarien ända till sista stund.
Varför är det så klokt och varför skulle det vara bra att göra en åtskillnad mellan länderna utifrån deras egna resultat? Det handlar om att sända ett budskap, inte bara till våra egna befolkningar, utan även till nya kandidatländer som Kroatien och Turkiet. Budskapet bör vara att det har betydelse om reformer genomförs eller inte. Om ett land genomför reformer så ger det utdelning. Att inte genomföra reformer får konsekvenser, som i fallet med Bulgarien. För närvarande verkar det som om det inte spelar någon roll, och att beslutet om anslutningen är beroende av utvecklingen inom EU, opinionsundersökningar och röster, och inte på kandidatländernas resultat.
Den lärdom vi bör ta av den här processen är att aldrig mer nämna några datum, eftersom det tar bort pressen. Finns det några tvivel skulle det vara bättre att inte nämna ett senare datum, och vi bör inte ge kandidatländerna några garantier för att de kommer att kunna ansluta sig om de uppfyller villkoren. Om de inte klarar detta får de ta konsekvenserna av det.
Erik Meijer (GUE/NGL ). –
   Herr talman! Europeiska unionens pionjärer började med sex stater, i stort sett direkt under Bryssels och Strasbourgs inflytandesfär. Ingen kunde då på allvar förutse att dessa europeiska gemenskaper skulle växa till ett övergripande förbund med 27 eller fler europeiska stater. Sedan början av 1970-talet har pionjärerna ändå gradvis lyckats bygga upp en monopolsituation när det gäller europeiska stater. Stater som brukade tillhöra Europeiska frihandelssammanslutningen (Efta) eller rådet för ömsesidigt ekonomiskt bistånd (Comecon) är nu en del av Europeiska unionen. Rumäniens och Bulgariens kommande anslutning mer eller mindre fulländar denna utveckling.
Deras medlemskap skulle gagnas av att denna utvidgning delvis kunde förklaras som en seger i det kalla kriget mot den gamla motståndaren. Detta skulle generera ett stöd som annars inte skulle ha funnits. Det var delvis därför parlamentet förra året beslutade att de två stater som inte var färdiga med förberedelserna 2004 ändå skulle komma med 2007 eller 2008. Jag var en av dem som röstade för den idén.
Trots detta har det inhemska läget för de två nykomlingarna blivit föremål för ganska omfattande kritik. Än i dag jagas romer på flykt, och deras hus jämnas med marken. Än i dag står naturen och miljön under allvarligare hot än i andra delar av Europa, eftersom motorvägar byggs och mineraler utvinns så billigt som möjligt. Det finns fortfarande ingen klar vetskap om hur regeringarna spenderar sina pengar och vilka företag som får del av dem. Det råder också tvivel om rättsväsendets oberoende och objektivitet. Det finns fortfarande etniska grupper som känner att de behandlas som andra klassens medborgare, och människor lämnar fortfarande dessa länder i långa rader.
Oddsen är då att deras anslutning kommer att ses, med lite perspektiv på saken, som ett enormt misstag och misslyckande. Dessa brister kanske inte förändrar något för deras medlemskap men kan ge fler argument mot ytterligare utvidgningar. Det första land som kommer att mötas av detta är Kroatien, ett land som redan uppfyller kriterierna bättre än Rumänien och Bulgarien och som har mycket gemensamt med den nuvarande medlemsstaten Slovenien, men som ändå kan behöva vänta länge. Andra kandidatländer kommer att påverkas ännu mer, som f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, resten av Balkan, Moldavien och Ukraina. Hur kan vi förhindra en sådan negativ utveckling? Bestående solidaritet kanske främjas bättre genom ett aktivare stöd för att dessa länder ska kunna gå fortare fram än genom en snabb anslutning eller ökad marknadsfrihet.
I det nederländska parlamentet har både mitt parti, Socialistiska partiet, och kristdemokraterna kommit fram till att riskerna med en utvidgning 2007 är för stora. 

Nils Lundgren (IND/DEM ). –
   Frågan om Bulgariens och Rumäniens medlemskap i EU har ju de facto redan avgjorts. Det enda som vi här formellt kan diskutera är om dessa båda länder skall släppas in 1 januari 2007 eller 2008.
Junilistan välkomnar utvidgning med nya medlemmar av två skäl. För det första, ju fler vi blir, desto svårare blir det att föreställa sig att man skall kunna detaljreglera Europeiska unionens utveckling från Bryssel. Det är ett stort framsteg. För det andra är det en stor framgång för demokrati och rättsstatsprincipen och freden i Europa att vi får in nya medlemmar i EU. Vi är i den meningen anhängare av det som brukar kallas EU:s mjuka makt.
EU bidrar faktiskt till demokrati och rättsstatsprincipen i sitt närområde av det enkla skälet att länder runt omkring EU av allehanda olika skäl vill komma med i unionen. Och för att komma med ställer vi i EU krav på att dessa länder skall uppfylla viktiga villkor, Köpenhamnskriterier. Men då måste vi ta detta på allvar och det är uppenbart att Bulgarien och Rumänien inte uppfyller de krav som vi valde att ställa från början. Av samma skäl kan vi se att det var fel att redan nu inleda förhandlingar med Turkiet om medlemskap. Behandlingen av kurderna, kvinnor, yttrandefriheten och mycket annat visar att vi inte skulle ha gjort det. Det var rätt däremot att tills vidare säga nej till förhandlingar med Serbien p.g.a. att man inte har fått tag på general Mladic.
Det vi nu kan göra i den fråga som vi står inför idag är att åtminstone skjuta upp Bulgariens och Rumäniens anslutning till januari 2008. Då skickar vi rätt signal till Europa och Kroatien, Serbien, Turkiet, Ukraina och Vitryssland inför framtiden. 
Konrad Szymański (UEN ).
   – Herr talman! Varje gång vi diskuterar utvidgningen kommer vi in på det historiska perspektivet av vårt arbete. Varje utvidgning är inte bara ett formellt högtidlighållande, utan en nödvändighet och en möjlighet.
Ett betydande problem med utvidgningen är hur den uppfattas av omvärlden, eftersom det är lätt att beräkna kostnaderna för stöd till nya, ofta fattigare länder. Denna bild är dock långt ifrån fullständig. Det går inte att se i vilken utsträckning utvidgningen kan öka handeln och investeringarna och skapa möjligheter till modernisering. Utan utvidgningen skulle vi inte kunna skryta med att vi, Europaparlamentet, är kontaktpunkt för 450 miljoner medborgare. Det skulle vara 75 miljoner färre av oss, och Europa skulle på motsvarande sätt vara en mindre aktör på den globala arenan som vi så gärna vill framträda på i dag.
Den största politiska lögn som sprids i Europa i dag av före detta politiker som inte har lyckats på hemmaplan är att utvidgningsprocessen är orsaken till alla problem som vi möter för närvarande. Det är motsatsen som är sanningen. Konsekvenserna av utebliven reform skulle vara betydligt allvarligare om inte utvidgningen hade ägt rum. Det är skälet till att jag så entusiastiskt välkomnar möjligheten att två nya medlemsstater, Bulgarien och Rumänien, ska ansluta sig till Europeiska unionen. De har genom stora ansträngningar reformerat sin nationella politiska kultur de senaste åren.
Som ledamot från Polen, ett land som har mycket att tacka Europeiska unionens stödpolitik för de senaste åren, är jag entusiastisk inför utsikten att dessa två länder ska bli medlemmar, trots att vi snart måste dela med oss av vår krympande gemenskapsbudget. Som polsk ledamot skulle jag också vilja råda er att inte fästa något avseende vid Daniel Cohn-Bendits varningar. Det är svårt att tro på råd om utvidgningen som kommer från någon med så små kunskaper om andra medlemsstater som Polen, som har varit medlemsstat i två år. Politiska känslor minskar förmågan att på ett rationellt sätt bedöma den nya polska regeringen. Men, herr Cohn-Bendit, vi måste vara försiktiga med våra känslor, för annars kanske vi säger något dumt.
Ibland kan man få intrycket att unionens dörrar stängs som dörrarna på en hiss, och att ytterligare passagerare har svårt att klämma sig emellan dem. Jag hoppas att detta antingen är en illusion eller ett tillfälligt fel på denna hiss som kallas Europeiska unionen, eftersom jag inte vill att någon ska åka i en hiss med dörrar som inte öppnas. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Jag var 18 år gammal när jag deltog i en av de längsta strejkerna bland studenter i Östeuropa. Den ägde rum i Polen under Solidaritets-tiden. Jag minns affischerna som vi satte upp på väggarna i mitt universitet. På dem stod: ”Att förbjuda är förbjudet”. I dag skulle en sådan affisch mycket väl kunna sättas upp på Europeiska kommissionens byggnad med texten ”Att förbjuda Rumäniens och Bulgariens anslutning till Europeiska unionen så snart som möjligt är förbjudet”. Ja, den affischen där det stod ”Att förbjuda är förbjudet” anspelade på studentprotesterna i Paris i maj 1968.
Också då kände jag till den roll som min kollega Daniel Cohn-Bendit spelade i dessa protester. På den tiden var Daniel Cohn-Bendit för många av oss en sorts samtida Robin Hood. Robin Hood kunde inte dödas. Det jag inte visste var att Robin Hood ett kvarts sekel senare kunde begå politiskt självmord genom att prata strunt, vilket han har gjort här i parlamentet i dag. Daniel Cohn-Bendit talade inte om de stora insatser som Rumänien och Bulgarien gjort för att de vill uppfylla Europeiska unionens anslutningskriterier. Han ägnade inte mycket tid åt de åtgärder som regeringarna i båda dessa länder vidtagit på detta område. Han använde debatten som en förevändning att prata strunt om mitt land, Polen.
Om jag vore han skulle jag hellre inrikta mig på rasismen och antisemitismen i Tyskland och Frankrike, länder som han väldigt väl känner till, eller kanske på de sociala problemen i Frankrike. Dessa frågor är de verkliga hoten mot Europa, inte den politiska fiktion som Daniel Cohn-Bendit nedlät sig att presentera för oss i dag. Det är bra att Rumänien och Bulgarien ansluter sig till unionen 2007, vilket jag hoppas att de kommer att göra. Vi ska inte sätta upp en ny ”järnridå” för dessa länder, en ny version av Berlinmuren. De förtjänar inte det. Låt oss uppmuntra dem att uppfylla unionens anslutningskriterier, men låt oss inte skapa orättvisa hinder för dem. Låt oss erkänna de stora insatser som samhället och regeringarna i båda dessa länder har gjort på detta område. Jag vädjar till Europeiska kommissionen att göra just detta. 
Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamot Olli Rehn för den seriösa övervakningen av Bulgariens framsteg på vägen mot anslutning. I enlighet med anslutningsfördraget ska Bulgarien ansluta sig den 1 januari 2007, om inte rådet, på rekommendation av kommissionen, enhälligt beslutar att skjuta upp anslutningen i ett år. Kommissionen har inte gjort någon sådan rekommendation. Låt oss tala klarspråk om detta. Bulgarien uppfyller de politiska kriterier som krävs för ett medlemskap. Landet har marknadsekonomi, man har upprätthållit den ekonomiska utvecklingen och arbetslöshetsgraden är, även om den fortfarande är hög, lägre i Bulgarien än i Tyskland. Vad gäller andra punkter noterar jag att de 16 områden som i oktober fastställdes som mycket oroväckande nu har minskat till 6. Vi får naturligtvis inte ta för lätt på dessa 6 områden.
För det första finns det behov av effektivare åtgärder mot organiserad brottslighet, bedrägeri och korruption. Detta är det område som oroar Bulgariens medborgare, liksom våra egna, mest. Det har gjorts framsteg sedan oktober. Jag talade om detta i parlamentet förra månaden, men många av ledarna för de kriminella grupperna är på fri fot, och det finns anledning att oroa sig för hur långt deras inflytande sträcker sig. Under de kommande månaderna måste vi få se dramatiska förändringar och vidare åtgärder för att förbättra effektiviteten och resurserna inom polis, undersökningsorgan och domstol. Kommissionen måste ange mer specifikt vilka resultat som krävs.
För det andra, och detta hör också samman med den första punkten, behövs en strängare ekonomisk kontroll i fråga om framtida bruk av strukturfonder. Detta är mycket viktigt. Det får inte finnas någon risk för att vad som i grunden är våra skattebetalares pengar ska hamna i fel händer eller slösas bort. Detta är, som vi sett av Europeiska revisionsrättens oföränderliga vägran att godkänna EU:s räkenskaper, ett område där EU självt måste se om sitt hus. Det är kommissionens uppgift att säkerställa att det finns effektiva finansiella förvaltningsstrukturer som garanterar finansieringssystemets integritet och att, om så är nödvändigt, hålla inne med medlen tills så är fallet.
Jag anser att Europeiska rådet bör stödja beslutet om anslutning av Bulgarien den 1 januari 2007 vid toppmötet i juni 2006, och samtidigt befästa vilka åtgärder som krävs av Bulgarien under de närmaste månaderna för att problemen ska avhjälpas och karaktären av en eventuell övervakning efter anslutningen.
Omdömet lyder med andra ord: ”ja … men”! Jag tror att det i viss utsträckning är detta som kommissionen försöker säga. Den bulgariska regeringen måste å sin sida vidta brådskande åtgärder för att uppnå påtagliga förbättringar, i synnerhet på området för kampen mot den organiserade brottsligheten. Man har uppnått mycket under de senaste sex månaderna. Det är mycket viktigt att man uppnår ännu bättre resultat under de kommande sex månaderna. 
Jan Marinus Wiersma (PSE ).
   – Herr talman! Jag ska försöka hålla mig till de tre minuterna. Jag instämmer helt och hållet i den analys som ordföranden för min grupp nyss lade fram som reaktion på kommissionens rapporter. Min grupp, socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, har alltid varit och kommer att fortsätta att vara konsekvent beträffande Rumäniens och Bulgariens medlemskap.
Jag kan föreställa mig att människorna i Sofia och Bukarest är besvikna över kommissionens nuvarande vägran att på något som helst sätt engagera sig, men det är också viktigt att ni uppmärksammar de goda nyheterna i kommissionens rapport, nämligen att det enligt kommissionen är helt möjligt att bli medlem det datum som satts som mål 2007. Det är också vår grupps ambition.
För det andra är vi motståndare till att skilja de två länderna åt på det sätt som andra talare hänvisade till nyss. Genom att Rumänien faktiskt behandlas på samma sätt förhindrar vi att dessa länder går in i en kapplöpning med varandra. Något annat viktigt som bör sägas är att båda länderna enligt kommissionen i stor utsträckning har införlivat gemenskapens regelverk. Antalet röda flaggor har minskat betydligt i båda fallen: från 14 till 4 för Rumänien och från 16 till 6 för Bulgarien. Människorna har arbetat mycket hårt och uppnått en hel del under kort tid.
Det är också viktigt för kommissionen att i sina rapporter avstå från att använda formuleringen att ett av länderna helt klart är dåligt förberett på ett visst område. Det är ett språkbruk som omedelbart kan leda till en diskussion om att skjuta upp anslutningen. Jag anser att de framsteg som har gjorts i båda länderna visar att regeringarna är beslutsamma och att vi kan använda det som en grund för vår optimism att 2007 är en helt möjlig tidpunkt.
Som Martin Schulz redan har sagt kräver detta också en insats från kommissionen själv som verkligen axlar ett stort ansvar eftersom den måste ange exakt vad som krävs av regeringarna i de båda länderna. Särskilt när det gäller Bulgarien har jag lagt märke till att det förekommit några missförstånd mellan kommissionen och Bulgariens regering om vilka de exakta kriterierna är. Jag tror att varken regeringen eller parlamentet i Sofia vill att vi ska tvivla på deras vilja att göra vad som måste göras så snart som möjligt.
Skillnaden mellan Rumänien och Bulgarien gäller huvudsakligen genomförandet. Beträffande kampen mot korruption gick Rumänien till handling tidigare. Jag är säker på att nu när lagstiftningen är införd också i Sofia kommer vi mycket snart att se framsteg på området för bekämpning av allvarliga brott och kampen mot korruption.
Vi har konstaterat att kommissionen har fattat beslut om en viss tidsram, och jag tror att vi måste finna oss i detta och acceptera den. Man kan hoppas att denna tidsram är synkroniserad med det ratificeringsförfarande som nu äger rum, eller som kommer att äga rum, i ett antal medlemsstater. Det som är och kommer att vara viktigt fortsättningsvis är att det överenskomna anslutningsdatumet respekteras. Vi har förtroende för att Rumänien och Bulgarien kommer att lyckas med detta, och jag tror att både Sofia och Bukarest inser att man också måste vinna förtroende. 
Alexander Lambsdorff (ALDE ).
   – Herr talman, kommissionsledamot Rehn, mina damer och herrar! Bulgarien och Rumänien kommer att ansluta sig till Europeiska unionen den 1 januari 2007. Om det råder inget tvivel. Båda länderna har gjort framsteg i sitt reformarbete, men detta arbete kommer att fortsätta under ytterligare en tid. Vi vet alla att Daniel Cohn-Bendit har rätt här. Han kastar dock ut barnet med badvattnet, och det är oansvarigt. Det är kommissionen som agerar ansvarsfullt i denna fråga. Det är rätt att inte genast utfärda en in blanko-check. Det är också rätt att utveckla ett perspektiv för att fortsätta övervakningen av reformprocessen, om nödvändigt också åren efter anslutningen. Det finns fortfarande brister på vissa områden, vissa av dem är allvarliga, och de har nämnts här. Vi måste se till att lagarna inte bara antas där, utan att de också tillämpas. Jag tänker särskilt på de EU-medel som kommer att användas där.
Rättvis övervakning från kommissionens sida kan vara till hjälp här och bör accepteras av båda länderna. Pierre Moscovici har sagt det. Det är betydligt mindre drastiskt än att skjuta upp anslutningen eller något liknande.
Medborgarna i EU och i de framtida kandidatländerna kommer att vara mycket intresserade av utvidgningspolitiken i framtiden också. Därför är det viktigt att EU för en konsekvent och trovärdig utvidgningspolitik. Denna utvidgning har visat att vi i Europaparlamentet i framtiden måste vara försiktiga och rösta om utvidgningar nära tiden för anslutning och inte 18 månader före. Jag vill återigen göra klart att detta inte är anslutningsländernas fel, utan vårt eget fel. Dessutom finns det ingen mening med att i fördrag inkludera bestämmelser om uppskjutande som faktiskt inte har någon verkan, som artikel 39. Kommissionen kan inte alls rekommendera att anslutningen skjuts upp. Vad skulle hända om kommissionens rekommendation inte följdes endast på grund av några få röster i rådet? Kommissionen skulle tillbakavisas, och två länder skulle sitta vid bordet i rådet, ett råd som tidigare röstade emot båda ländernas deltagande. Nej, det skulle inte vara bra. Vi behöver därför bättre instrument i framtiden.
Det råder ingen tvekan om att Bulgarien och Rumänien ska anslutas. Båda länderna har uppnått mycket, men också vi måste göra något för att förbättra vår utvidgningspolitik. Jag anser också att vi bör föra denna debatt i Bryssel och inte i Strasbourg. 
Milan Horáček (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Denna rekommendation är fel. Beslutet skjuts upp mer och mer. Varför säger vi inte uppriktigt att inget av länderna uppfyller kriterierna? Mycket finns bara på papper, och tyvärr är verkligheten annorlunda. Om vi fattar ett felaktigt beslut och låter dessa två länder ansluta sig för tidigt kommer vi att få betala för det. Våra resor till Rumänien och Bulgarien, samtal med icke-statliga organisationer, parlamentsledamöter och regeringsföreträdare från båda länderna i Sofia så sent som förra veckan har bekräftat min åsikt att inget av de båda länderna, trots alla de insatser de gjort, är redo för anslutning ännu – inte 2007, och inte heller 2008!
Tre exempel från Sofia: brottslighet, korruption, Kozloduj! 173 beställningsmord sedan 1990 – inget av dem har klarats upp. Korruptionen finns överallt. Kärnkraftverket Kozloduj är farligt och har fortfarande inte avvecklats. Jag har inte tid att gå in på problemet med minoriteterna – romerna – och förhållandena i fängelserna, boenden för äldre och funktionshindrade och mycket mer vid sidan om detta. Om vi håller fast vid detta felaktiga beslut kommer det att få konsekvenser både inom och utanför unionen. Vi kommer att förlora den trovärdighet som vi fortfarande har hos unionens medborgare. Länder som Kroatien, som gör stora framsteg och enligt min mening har kommit längre i många hänseenden, kommer att stoppas. Här stöder liberalerna den liberale premiärministern i Rumänien, och socialisterna stöder den socialistiske premiärministern i Bulgarien. Vi är inte tvingade att hålla fast vid detta felaktiga beslut. Ändringar måste vara möjliga. Detta självbedrägeri är fegt och farligt. 
Vladimír Remek (GUE/NGL ).
   – Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Rimliga associationsavtal har ingåtts med Bulgarien och Rumänien, och unionen skulle ha utvidgats med dessa länder från den första dagen nästa år, men tidsfristen har återigen blivit föremål för tvivel. Låt mig få komma med några observationer hämtade från min egen erfarenhet med tanke på att vi utsattes för samma sorts påtryckningar som Bulgarien och Rumänien utsätts för i dag före vår anslutning till unionen. Vi fick också veta att Tjeckien inte var tillräckligt förberett, och att vårt land ännu inte uppfyllde olika krav tillräckligt väl. Resultatet är att vi ännu inte åtnjuter samma villkor som de så kallade gamla medlemsstaterna. Jag skulle dessutom vilja tillägga att mer än en medlemsstat av den gamla unionen med 15 medlemsstater har svårt att uppfylla de villkor som t.ex. fastställdes för Tjeckien.
De krav som fastställts för Bulgarien och Rumänien är ännu hårdare. Genom att tvivla på deras anslutningsdatum och införa olika villkor ökar vi osäkerheten och ger ammunition åt de krafter i båda länderna som motsätter sig EU-anslutningen. Dessutom skapar vi skarp intern splittring i unionen i framtiden. Med detta menar jag inte att vi ska blunda för misslyckandena att komma till rätta med korruptionen i Bulgarien och Rumänien eller frågan om den organiserade brottsligheten, och inte heller för att detta förekommer i andra medlemsstater. Men det är inte bra för nya stater och deras medborgare att ansluta sig till unionen med känslan att de kommer i andra hand och inte är jämlika. I samband med detta anser jag att det inte bör vara vårt mål att upprepa situationen i Tjeckien, där en majoritet av människorna enligt en offentlig opinionsundersökning nu anser att det inte råder jämställdhet och rättvisa i unionen och att de så kallade gamla medlemsstaterna fortfarande åtnjuter fördelar som inte omfattar de nya medlemsstaterna i form av bidrag som undanhålls dem. När det gäller Bulgarien och Rumänien är vi till slut inne på samma väg. Jag ska ge er ett exempel på detta. Kärnkraftverket Kozloduj – som redan har nämnts flera gånger – är precis lika säkert som många andra i Europa enligt internationella experter. Unionen har dock fastställt som villkor för Bulgarien att inleda avveckling av en del av sin kärnkraftskapacitet, vilket kommer att göra landet till importör av el från att ha varit exportör. Frågan är vem som verkligen drar nytta av detta. När allt är sagt och gjort har vi ökat förhoppningarna bland Bulgariens och Rumäniens invånare om medlemskap i unionen, och vi bör därför inte behandla dem som gisslan och käbbla om deras anslutningsdatum. Det är möjligt att vi som medlemsstater med våra egna ekonomiska intressen har större anledning att beklaga oss än Bulgarien och Rumänien om utvidgningen inte äger rum den 1 januari. 
Nigel Farage (IND/DEM ).
   – Herr talman! Är inte detta trevligt? Så gott som alla är överens – kommissionen, gruppledarna i parlamentet – om att det är jättebra att ytterligare två länder ska anslutas. Men kan vi sluta upp med den farsartade förespeglingen av att det har någonting att göra med kriterierna för rättssystemet eller att de ska uppfylla gemenskapens regelverk. Rumänien och Bulgarien kommer att anslutas den 1 januari nästa år av politiska skäl. Detta måste ske, för ni behöver något som avleder uppmärksamheten. Folket i Europa har förlorat tilltron till er och till dessa institutioner.
Allt som dagens uttalande betecknar är en seger för de politiska klasserna, de klasser i Europeiska unionen som vill att detta ska vara en världsmakt som kan utmana Förenta staterna, och naturligtvis en stor seger för politikerna i Rumänien och Bulgarien, som kommer att sko sig enormt och ge sig själva jobb för all framtid. Så låt oss hälsa Rumänien och Bulgarien välkomna. Låt oss välkomna deras politiker till EU:s värld, där de kan tjäna storkovan.
Men vad ska man säga om följderna för oss andra? Själv är jag helt för frihandeln. Jag är helt för den fria rörligheten för varor och tjänster. Jag är helt för att vi ska ha möjligheten att arbeta i varandras länder, men att ha en migrationspolitik som innebär öppna dörrar mellan länder med olika BNP är rena galenskapen. Storbritannien har redan tagit emot en tredjedels miljon människor från de tio länder som anslöts 2004, och nu beräknar Migration Watch [övervakningsnämnd på området för migration] i Förenade kungariket att vi, när Bulgarien och Rumänien ansluts, kommer att ta emot ytterligare en tredjedels miljon under de kommande tre åren. Våra offentliga förvaltningar kan inte hantera massmigration i den skalan, och Rumänien och Bulgarien kommer att förlora många av sina mest begåvade och lovande ungdomar på köpet.
Så ni kan kanske få den avledning ni behöver i dag, herr kommissionsledamot, men det är ett misslyckande för EU, allmänhetens förtroende kommer att sjunka och historien kommer att få ett olyckligt slut.
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Ja, det kommer att sluta med tårar; frågan är vilka tårar? Jag anser inte att ni har fört Europeiska unionen framåt med ert beslut som ni har tillkännagett i dag, särskilt inte mot att bli en stormakt, utan ni har tagit ett steg mot sönderfall. Eftersom ni återigen handlar helt tvärtemot vad ni påstår är era kriterier kommer det nu att bli ett katastrofalt äktenskap mellan korruptionskulturerna i Bryssel och Strasbourg och korruptionskulturerna i Bukarest och Sofia.
De människor som tvingar er att göra detta, nämligen den brittiska och den polska regeringen, kommer att ställas till svars av sina väljare för detta. Jag undrar vem kommissionen ska stå till svars inför? skrev i förrgår följande: ”Det verkliga problemet är inte det förmodade beroendet av rättsväsendet, utan däremot dess nästan fullständiga oberoende av alla kontrollmedel. Domare och allmänna åklagare behöver inte frukta övervakning, eftersom det hittills inte har funnits någon. Rättsväsendet har stor frihet, ofta också frihet att kringgå lag och rätt. Det finns stort utrymme för att köpa domar.” I gårdagens rapporterades att chefen för den tyska sammanslutningen för kriminalpoliser sa följande då han återvände: ”Det är meningslöst. När jag försökte gå in på detaljer sa de att öppenhet stred mot nationens intresse.”
Misstaget var att lova dem medlemskap för tidigt. Varför fortsätter ni att göra misstag genom att fortsätta att tala som om ni ville föra unionen framåt? 
Francisco José Millán Mon (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag ska läsa den rapport som ni just har beskrivit mycket ingående, men låt mig lämna några preliminära kommentarer om Rumänien. 
För det första erkänner ni de betydande framsteg som gjorts för att reformera rättsväsendet och bekämpa korruption, även om ni säger att insatserna måste fortsätta. Jag anser att detta område är mycket viktigt, vilket redan har sagts. Det var ett verkligt prioriterat område, där vi alla nu erkänner att de framsteg som gjorts i Rumänien har varit omfattande, och det ska vi vara glada för. 
Herr Rehn! Ni sa att det fortfarande finns fyra mycket viktiga områden rörande gemenskapens regelverk, t.ex. vissa frågor rörande jordbruk och veterinärmedicin. Kortfattat vill jag säga att dessa områden i varje fall är områden som jag vet att de rumänska myndigheterna arbetar mycket hårt med, något som jag fick tillfälle att se för två veckor sedan när jag besökte Bukarest tillsammans med en delegation från min grupp.
Herr kommissionsledamot! Som jag sa i kammaren den 26 april var jag personligen positivt inställd till att göra tidsramen för anslutningen tydlig så snart som möjligt, eftersom detta skulle undanröja osäkerheten för regeringarna så snabbt som möjligt. Jag kan dock se att kommissionen, även om den erkänner att Rumänien arbetar på ett adekvat sätt mot målet med anslutning 2007, för att vara strikt och försiktig föredrar att vänta till i höst med att bekräfta om anslutningen verkligen kommer att äga rum den 1 januari 2007, vilket jag hoppas.
Jag är övertygad om att de rumänska myndigheterna kommer att hålla fast vid sitt beslutsamma åtagande och det gemensamma målet 2007. I sin rapport från oktober 2005 nämnde kommissionen ett stort antal områden, fjorton som ni sa, vilket omfattade sju kapitel i gemenskapens regelverk, och som var mycket viktiga.
Nu har jag förstått att dessa områden har minskat till fyra, som ni sa, och de omfattar mycket få kapitel. Framstegen är därför tydliga. Och med tanke på att detta skett, med det starka engagemanget för Europa som finns hos de rumänska myndigheterna, tror jag att de kommer att följa våra rekommendationer ytterst noggrant. Jag är säker på att ni i höst kommer att kunna bekräfta att anslutningsdatumet kommer att bli den 1 januari 2007 utan några ytterligare villkor. Jag är optimistisk.
Slutligen skulle jag också vilja uppmuntra de parlament som ännu inte har gjort det att så snart som möjligt påskynda förfarandet för ratificering av anslutningsfördraget. 
Alexandra Dobolyi (PSE ).
   – Herr talman! Också jag välkomnar kommissionens beslut om anslutningsdatum för Rumänien och Bulgarien. Jag vill också berömma kommissionen för dess arbete, i synnerhet det arbete som utförts av Generaldirektoratet för utvidgning.
Europeiska rådet gjorde rätt i att besluta att välkomna Bulgariens och Rumäniens folk till vår stora europeiska familj från den 1 januari 2007 – en europeisk familj som de alltid har tillhört, eftersom de delar vår historiska kultur och våra gemensamma värderingar. Ert budskap till folket i Bulgarien och Rumänien är det rätta.
Båda dessa länder har arbetat hårt, och de har gjort enorma framsteg hittills. Medborgarna i båda länderna har gett sina regeringar starkt stöd i detta arbete. Dessa människor kommer nu att vara ännu mer motiverade att stödja de reformer som fortfarande behövs och som beskrivs i kommissionens rapport. Bulgarien och Rumänien har, som kommissionsledamoten mycket riktigt har påpekat vid ett antal åsiktsutbyten som vi har haft både vid plenarsammanträden och inom utskottet för utrikesfrågor, visat en ständig utveckling på alla betydelsefulla områden. Man är i båda huvudstäderna medveten om att man måste skynda på och förstärka ansträngningarna på vissa områden, och jag är övertygad om att de kommer att lyckas uppfylla de förväntningar som Europeiska unionen har på dem och som parlamentet har uttalat sig om, och den största delen av det egna folkets förväntningar.
I egenskap av ungerska vill jag också säga några ord om den ungerska minoriteten i Rumänien. För det första vill jag tacka kommissionen för att man tog upp frågan om situationen för den ungerska minoriteten i den aktuella rapporten. För det andra var och är, som jag har sagt så många gånger här i kammaren när det gäller den här frågan, ett av de grundläggande misslyckandena inom den nuvarande rumänska regeringens koalitionsöverenskommelse underlåtandet att anta en lag om minoriteter. Även om jag tror att Rumäniens anslutning kommer att innebära en lösning för de ungrare som bor på den rumänska sidan av gränsen och att vi från den 1 januari 2007 kommer att kunna leva i ett gemensamt Europa utan gränser, vill jag också betona för den rumänska regeringen att man inte bör glömma sitt löfte att anta en lag om minoriteter. Såväl parlamentet som kommissionen kommer att följa upp detta noggrant. 
Cecilia Malmström (ALDE ). –
   Dagens debatt har ju omgivits av många påtryckningar, uppmärksamhetsspekulationer och naturligtvis en stor nervositet i de berörda länderna. Jag är därför glad över kommissionens budskap idag att vi hoppas få välkomna våra rumänska och bulgariska vänner in i gemenskapen vid årsskiftet. Vägen dit har varit och är lång och svår. Det är naturligtvis inte gjort i en handvändning att överkomma följderna av det enorma förtryck och misär som kommunistdiktaturerna orsakade i Rumänien och Bulgarien. Dessa länders politiker och folk har gjort enorma ansträngningar och uppoffringar med siktet tydligt inställt på att reformera, demokratisera och föra sina länder in i den europeiska gemenskapen.
Det återstår en del arbete. Vi är plågsamt medvetna om de problem som finns: korruptionen, den organiserade brottsligheten, svårigheterna att integrera romerna och situationen för de föräldralösa barnen. Vi vet alla kriterierna också, de är lika för alla och vi litar på att kommissionen gör en saklig och professionell bedömning och utvärdering. Likaså litar vi på att ni helhjärtat stöttar och hjälper Bulgarien och Rumänien att tackla dessa svårigheter så att vi kan göra framsteg fram till medlemskapet vid årsskiftet. Vi i Europaparlamentet kommer att hjälpa till så som vi kan och vi är övertygade om att detta kommer att gå bra på den tid som återstår.
Den liberala gruppen har länge förespråkat säkerhetsklausuler för oss allihop, både nya och gamla medlemmar. Vi vet att kränkningar av fördragen och kränkningar av mänskliga rättigheter sker också i det nuvarande EU och det vore bra att hitta tydligare mekanismer för att kunna åtgärda och uppmärksamma detta.
Integrationen i EU är som en tango, det krävs två för att det skall fungera. Kandidatländerna måste göra sin hemläxa, men vi måste också göra vår. Vi har interna problem i EU som vi måste ta tag i, vilket vi talade om i morse med kommissionsledamot Wallström. Vi måste också våga stå upp för utvidgningens betydelse och förklara för våra medborgare varför det är så viktigt att nu Rumänien och Bulgarien kommer med tillsammans med oss och sitter här och får tala i bänkarna istället för att sitta där uppe och bara lyssna. 
Elly de Groen-Kouwenhoven (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Bulgarien hade ett kommunistiskt styre under ett halvt sekel. Då Berlinmuren föll fick landet dock ett postkommunistiskt styre. Agenter inom den tidigare underrättelsetjänsten, Darzavna Sigurnost, fortsatte att kontrollera staten. Väst handlade med dem under privatiseringarna, som ofta genomfördes på ett illegalt sätt. Det ekonomiska stödet från väst nådde knappast de arbetslösa bulgarerna och de diskriminerade romerna. Det var bara de tidigare agenterna som frodades i rollerna som affärsmän, domare, banktjänstemän, politiker och chefer för icke-statliga företag. Har en befolkning någonsin haft någon chans under ett postkommunistiskt styre?
I 2001 års lägesrapport uppmanade föredraganden Geoffrey Van Orden de bulgariska myndigheterna att tillhandahålla ytterligare information om mordet på dissidentförfattaren Georgi Markov i London 1978. Detta var ett av de många kontraktsmord som skedde för länge sedan och mer nyligen, och som inte har utretts.
I rapporten betonas behovet av större ansträngningar för en social integration av romer. Jag håller också med kommissionen om att det behövs ytterligare ansträngningar för att bekämpa alla former av intolerans, rasism och främlingsfientlighet. Jag uppmanar därför alla mina kolleger i parlamentet att underteckna den skriftliga förklaringen nr 19 – på initiativ av parlamentsledamöter från fem olika politiska grupper – om skydd av människor i Bulgarien mot nytotalitarism. Personer i Bulgarien som förnekar förintelsen och som rör sig i kretsar kring den tidigare underrättelsetjänsten hör inte hemma i EU. Jag är också tacksam för att kommissionen oroar sig för romernas oacceptabla levnadsvillkor. De är syndabockar, precis som judar, turkar och homosexuella.
Avslutningsvis gläder jag mig över att Bulgariens inrikesminister, Rumen Petkov, lovade Verts/ALE-delegationen att alla Darzavna Sigurnosts arkiv ska öppnas före den 20 juli. Först då kommer vi att få veta vem som mördade Georgi Markov, vem som utförde andra brott och vem som faktiskt styr Bulgarien i dag. Låt oss stödja verkliga reformatorer och befria Bulgarien från sitt förflutna, i stället för att skjuta upp dess framtid. 
Jean-Claude Martinez (NI ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot! På motorvägen mellan Istanbul och Sofia finns det en gränspostering eller tullstation kallad Kapitan Andreevo. Lägg det namnet på minnet eftersom det kommer att dyka upp i alla tidningar från den 1 januari om Bulgarien går med i Europeiska unionen. Det är nämligen där som 300 000 lastbilar varje år anländer från Turkiet. Kön är fem kilometer lång, och lastbilarna väntar i tre dagar. De används för smuggling i alla former: smuggling av narkotika från Afghanistan, smuggling av människor från Pakistan och handel med amfetamin och förfalskade valutor. För att övervaka allt detta finns det bara en tulltjänsteman per tusen lastbilar. Följden blir att allting passerar igenom.
Självklart behövs det minst en röntgenapparat för genomlysning av laster. Den 25 oktober sa Olli Rehn till oss här i kammaren att röntgenutrustning verkligen behövdes och att 8 miljoner euro betalats ut för ändamålet. Ändå finns det ingen röntgenapparat. Alla som gillade Sangatte, Brindisi, Almeria och Kanarieöarna kommer att älska Kapitan Andreevo, porten till Europa från Asien och den knutpunkt från vilken brottslighet kommer att spridas vida omkring. 
Guido Podestà (PPE-DE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill gratulera kommissionsledamot Olli Rehn till de grundliga åtgärder han genomför i fråga om de två berörda länderna, och att döma av det som kommissionsledamoten sa är det tydligt att Rumänien och Bulgarien har gjort framsteg. Att ha minskat de återstående olösta punkterna från sexton till sex och från fjorton till fyra inom loppet av ett par månader är enligt min mening ett enastående resultat.
Jag tror att vi alla i kammaren är medvetna om att när de tio länderna gick med i Europeiska unionen den 1 maj 2004 var dessa tio länder inte helt redo att tillträda unionen. Vi vet också att de insatser dessa länder gjort kompletterar varandra med tiden. Vill ni påstå att det i en del av dessa länder inte finns några problem med minoriteter och att bekämpningen av korruption inte är en angelägenhet för unionens samtliga 25 medlemsstater? Så vad är annorlunda jämfört med den 1 maj 2004? Varför låg tonvikten på fotografier och flaggor den gången, medan en mycket stramare och även mer formell inställning kan iakttas i dag?
Vi måste inse att om det faktiskt finns problem i de två länder som är på väg att anslutas till unionen så finns huvudproblemen förmodligen inom själva unionen. Om vi vidare frågar oss vad som har ändrats jämfört med då blir svaret att vi inte lyckades genomföra det konstitutionsfördrag som var en grundsten för utvidgningen.
Vi måste dock akta oss för att låta dessa länder och deras befolkningar som har arbetat så hårt på att lägga kommunismens historiska era bakom sig betala ett pris som de inte förtjänar att betala. Herr kommissionsledamot! Avslutningsvis anser jag att vi är på rätt spår, och jag hoppas att den 1 januari 2007 i höst kommer att bekräftas som det datum då Rumänien och Bulgarien ska tillträda unionen. 
Hannes Swoboda (PSE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Låt oss vara ärliga och realistiska. Vi måste anta att dessa två länder, Bulgarien och Rumänien, kommer att anslutas den 1 januari 2007, för det första därför att de kommer att fortsätta sitt eget reformarbete – det är jag övertygad om – och för det andra därför att den nödvändiga majoriteten i rådet är för anslutningen.
Den avgörande frågan för mig är dock hur dessa länder kommer att gå med i Europeiska unionen 2007, om de på något vis kommer att trassla sig eller slinka igenom, eller om de kommer att tillträda med uppburna huvuden och kunna ge sitt samtycke med rent samvete. Jag håller med kommissionen och er, kommissionsledamot Rehn, om att det fortfarande finns saker som behöver göras i båda länderna. Men jag ber er att verkligen precisera exakt vilka ändringar som är nödvändiga. Ni tycks nämligen inte vara klar över en del saker i rapporten. Ni talar till exempel om oklarheter i fråga om rättsväsendets oberoende. Det måste finnas skäl till att detta inte är klart för er. Bulgarerna och rumänerna måste sedan få besked om vad de behöver göra.
Jag tror att båda ländernas regeringar är beredda att göra ändringarna. Men om vi gör så mycket av denna fråga, kanske mer än Köpenhamnskriterierna eller gemenskapsrätten tillåter – vilket det finns goda skäl för – måste vi säga mycket tydligt vilka ändringar som är nödvändiga. Jag måste be er att göra detta i dag och när ni besöker dessa länder i morgon. Ändringarna måste specificeras och konkretiseras, och de måste vara genomförbara eftersom det inte finns någon mening i att kräva saker som inte kan genomföras på så här kort tid. Om vi gör det och om det sedan finns särskild övervakning, med andra ord en bestämd observationsperiod, då är jag övertygad om att båda länderna nu kommer att vidta de nödvändiga åtgärderna och verkligen kommer att kunna gå med i unionen den 1 januari 2007. Jag tror att de sedan kommer att kunna spela en viktig roll. En del ledamöter har hävdat att brottslighet och korruption grasserar i båda länderna, men det stämmer inte. Båda länderna har gjort mycket för att förbättra saker och ting, och de kommer att fortsätta med det. Påtryckningar från Europeiska unionen har åstadkommit detta. 
Bronisław Geremek (ALDE ). –
   Herr talman! Först av allt vill jag säga att Olli Rehns rapport och hans arbete förtjänar allt beröm, särskilt i samband med denna parlamentsdebatt. Jag vill inte att de tydliga slutsatserna i rapporten ska ändras under parlamentsdebattens gång.
Rumänien och Bulgarien har hittills gjort allt som står i deras makt att göra. De har uppnått det som Europeiska unionen önskade av dem. De har genomfört bestämmelser inom de ekonomiska, politiska och sociala områdena och har infört rättsstatsprincipen. Europeiska unionen och samhällena i båda dessa länder ska nu utvärdera dessa prestationer. Jag anser att det är ytterst viktigt att betona hur stora framsteg båda dessa länder gjort, framsteg som gör att de kommer att kunna säga att de inträder i Europeiska unionen med stor tillförsikt.
Under tiden efter den 1 maj 2004 har bland annat mitt hemland visat hur man lotsar sig igenom anslutningen till Europeiska unionen. Jag tror att framgången både för de gamla och de nya medlemsstaterna under den omställningen kommer att övertyga dem som fortfarande tvivlar. Genom att Storbritannien inte bara var generöst utan även klokt nog att omedelbart öppna sin arbetsmarknad för människor från Östeuropa har nu många andra länder i Europeiska unionen, med undantag av Tyskland och Österrike, följt i Storbritanniens fotspår, vilket Elmar Brok tycks ha glömt.
Jag menar att det är ytterst viktigt att kunna lita på att spelreglerna kommer att gälla när de väl har införts och att sedan utvärdera läget. Polens exempel visar att införandet av de principer som fastställdes genom Köpenhamnskriterierna kan vara ett gott omen, men att dessa principer också måste tillämpas när länderna har anslutits till Europeiska unionen. 
Hartmut Nassauer (PPE-DE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! Vi håller fast vid januari 2007 som anslutningsdatum men kopplar till det datumet villkor som måste vara uppfyllda i oktober. Det är en krokväg som kommissionen följer här. Kommissionen tycks vara offer för sina tidigare misstag. Herr kommissionsledamot! Vi väntar med spänning på att höra hur ni i oktober kommer att förklara för oss varför de hinder som ni har rest här i dag inte har undanröjts. Det var ett stort misstag att fastställa 2007 som anslutningsdatum medan det fortfarande var oklart om den tidpunkten någonsin skulle kunna hållas. Kommissionen försöker nu desperat att hitta en väg ut ur den återvändsgränd som den själv kört in i. Naturligtvis är det förslag som ni har lagt fram i dag förnuftigt under rådande omständigheter. Det är därför som jag stöder det trots alla dess svagheter.
Jag kommer att begränsa mig till ett par anmärkningar om Rumänien, eftersom jag varit där med en CDU/CSU-delegation. Under ledning av president Traian Băsescu och premiärminister Calin Popescu-Tariceanu har en beslutsam och allvarligt menad reformprocess påbörjats där, som berör inrikesfrågor, rättsväsendet och bekämpningen av korruption. Den har inte slutförts ännu. Villkoren är ännu inte helt uppfyllda. Korruptionsrättegångarna har ännu inte helt slutförts, men de är verkligen på gång, och det kommer att ta tid. Jag anser det viktigt att vi sänder denna regering en signal om att beslutsamt fortsätta på den inslagna reformvägen. Det är viktigt.
Rumänien är ett alltigenom Europasinnat land. Landet kommer att bli en god bundsförvant till oss i Europeiska unionen. Det finns en tysk minoritetsbefolkning där vars rättigheter på ett tillfredsställande sätt har lagfästs. Lagen om minoriteter är en förebild för andra. Herr kommissionsledamot! Det är därför som jag ber er att uppmuntra regeringen att fortsätta med sin reformprocess. 
Poul Nyrup Rasmussen (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag vill uttrycka min respekt för ert arbete men, liksom med allt slags arbete, är klarhet nödvändig. Det enda problemet jag ser i dag är brist på klarhet. Ni säger att vårt mål är att de två länderna ska anslutas den 1 januari 2007. Det är vad vi vill allihop. Jag ser ingen grundläggande orsak till att inte låta dem anslutas den 1 januari.
Vad vi egentligen talar om är alltså hur vi i så hög grad som möjligt ska kunna främja en vidare utveckling inom dessa två länder. Den uppmaning jag ger er nu har redan nämnts av ordföranden för min grupp, Martin Schulz, och av Hannes Swoboda och andra kolleger. Om vi verkligen förväntar oss ytterligare framsteg under de närmaste tre och en halv månaderna, före er nästa rapport i oktober, vad kan hinna uträttas under den här tiden? Vad förväntar vi oss? En ny riksåklagare i Bulgarien? Nej. I vilken utsträckning är det nödvändigt att upphäva immuniteten? Hur många fall behöver vi ta upp? Hur många domstolsbeslut behövs? Förstår ni vart jag vill komma, herr kommissionsledamot?
Om dessa länder ska samarbeta med oss måste ni vara mycket tydlig. Jag har ett förslag till er. Jag föreslår att ni gör en resultattavla som kan visas upp för regeringarna i Bulgarien och Rumänien, en detaljerad resultattavla där vi visar vad som krävs av dem på särskilda områden under de närmaste tre och en halv eller fyra månaderna. Det räcker inte att säga att vi vill se framsteg. Det är mycket viktigt att tala om exakt vad vi förväntar oss på området för rättsliga och inrikes frågor, så att de två regeringarna vet precis vad de ska göra.
En annan sak jag vill be er om, herr kommissionsledamot, med all respekt, är att det inte ska tillkomma något extra arbete senare. Som några medlemmar av den bulgariska regeringen sa till mig nyligen: Vi kan inte förändra vår konstitution varannan vecka. Nu måste vi verkligen vara precisa i våra krav. Mitt slutgiltiga hopp är att junirådet kommer att fatta ett tydligt beslut. Det är, som Pierre Moscovici sa, dags att sända en tydlig signal, och junirådet kan sända en tydlig signal om att de är välkomna den 1 januari 2007 och att vi ser fram emot att samarbeta med dem.
Sophia in 't Veld (ALDE ). –
   Herr talman! Jag är nöjd med kommissionens förslag eftersom det gör rättvisa åt Bulgariens och Rumäniens ansträngningar och man också tar upp oron över kvarstående problemområden, vars existens för övrigt ingen bestrider.
Till föregående talare, däribland Daniel Cohn-Bendit, vill jag säga att förslaget enligt min mening ger reformivrarna råg i ryggen och att det således är en missräkning för kriminella, korrupta och främlingsfientliga individer. Daniel Cohn-Bendit borde kanske betänka vem han faktiskt vill stödja. Föreställningen att reformerna kommer att upphöra så snart dessa länder tillträder är struntprat. Den nämndes redan under föregående utvidgning och visade sig i praktiken vara fel. Dessutom genomförs reformerna först och främst därför att människor vill förbättra sin egen livskvalitet och inte enbart för att gå med i Europeiska unionen.
Helt visst behöver vi också snarast ett instrument för att läxa upp alla EU-medlemmar, inbegripet de nuvarande EU-medlemmarna, om de underlåter att följa reglerna, även när det gäller de grundläggande rättigheterna. Jag efterlyser en långsiktig vision eftersom vi alla vet att detta inte är slutet på reformerna. Korruption, brott, diskriminering av minoriteter och liknande måste angripas, även i framtiden. En dag kan mycket väl Bulgarien och Rumänien vara de länder som går i täten i Europeiska unionen, precis som de också visat att de ekonomiskt klarar av mycket mer och har mycket större reformvilja än vi i Västeuropa. Vem vet om inte de en dag blir förkämpar för de grundläggande rättigheterna och rättsstatsprincipen och mycket väl kan inta en ledande roll i Europeiska unionen.
Slutligen vill jag uppmana alla ledamöter att i sina hemländer ge en fullständig redogörelse i stället för populistiska tal som bygger på främlingsfientlighet. Jag kommer att välkomna Bulgarien och Rumänien den 1 januari 2007. 
Kinga Gál (PPE-DE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag värdesätter visserligen ert arbete, men tillåt mig ändå att ställa en fråga. Varför har den ungerska befolkningen på en och en halv miljon människor, en av de största minoritetsgrupperna i Europa, försvunnit från rapporten? I alla tidigare kommissionsrapporter, och efterföljande parlamentsbetänkanden, uppmärksammades den ungerska befolkningsgruppens behov i Rumänien. I den här rapporten nämns den knappast. Vi är glada att den, tvärtemot de preliminära beskeden, innehåller åtminstone en allmän hänvisning till minoritetslagen.
Herr kommissionsledamot! Jag kan försäkra er om att den ungerska befolkningen i Rumänien inte har försvunnit sedan oktober 2005. De frågor som parlamentet uttryckligen angav som problematiska har inte heller försvunnit. De är olösta problem. Och det blir allt tydligare att det inte finns någon politisk vilja att lösa dem. Det finns till exempel ingen vilja att anta en minoritetslag som bygger på kulturell självständighet. Eller att garantera högre utbildning på det ungerska språket. Eller att genomdriva principen om självstyre. Eller att ändra den diskriminerande vallagen.
Herr kommissionsledamot! Europeiska unionens institutioner har ett betydande ansvar att hjälpa de rumänska medborgarna, däribland minoriteterna, att värdesätta de möjligheter som anslutningen ger. Därför måste den ungerska befolkningsgruppen i Rumänien också kunna dra nytta av Europeiska unionens metoder och tekniker för att bevaka sina intressen. För detta krävs stöd från både Bukarest och Bryssel.
Bryssel har hittills inte gett mycket hjälp till denna befolkningsgrupp. Men unionen kan fortfarande hjälpa till. Den kan hjälpa denna befolkningsgrupp att inse möjligheterna och tillägna sig metoderna. Detta kommer att vara en förutsättning för Europeiska gemenskapens konkurrenskraft.
Herr kommissionsledamot! Därför överlämnar jag nu till er brevet från ledamöter av Europaparlamentet samt i symbolisk mening några få av de tusentals brev som människor och civila organisationer i Transsylvanien har skrivit till er. Vi förväntar oss, och jag förväntar mig, ett svar även på dem i oktober. 
Helmut Kuhne (PSE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot Rehn! Ni har på ett tilltalande rättframt sätt lagt fram era resultat för kammaren. Jag ska därför lika rättframt tacka er. Tack, och detta utan något blomsterspråk som döljer förtjänsterna. Ett oreserverat tack således.
Ni har arbetat omsorgsfullt och gjort det bästa av ett otillfredsställande läge som ni inte primärt är orsaken till. Det skulle vara svårt att i sak ifrågasätta era resultat och därmed grunden för era slutsatser.
Jag råder därför dem som kanske är benägna att känna sig stötta i det rådande läget att inte vara det, utan sätta i gång med att arbeta och genomföra de uppgifter som återstår.
Om er rapport i höst visar att det fortfarande finns brister bör kommissionen föreslå skyddsklausuler. Parlamentet kommer då att ge kommissionen sitt stöd, även om de båda länderna bör behandlas separat.
För mig är dock denna debatt också ett tillfälle att dra ytterligare slutsatser utöver de två aktuella länderna. Vissa ledamöter har berört saken, och jag kommer att säga det igen mycket tydligt: Det får aldrig igen förekomma anslutningsfördrag där inte samtliga anslutningsvillkor är uppfyllda.
Bulgarien och Rumänien är i vilket fall som helst de sista i den förteckning på 27 länder som fanns med i den så kallade Nicekatalogen. Fler anslutningar kan det endast bli om Europeiska unionen gör sin hemläxa och genomför de nödvändiga inre reformerna för att garantera sin fortsatta existens med fler än 27 stater. 

Viktória Mohácsi (ALDE ).
   – Herr talman! Jag är glad över att båda länderna har anslutit sig till ”årtiondet för integrering av romer i samhället” och att de gör allt de kan för att se till att romerna integreras så snart som möjligt. I övervakningsrapporten beskrivs dock övergrepp som begåtts av polisen och de rättsvårdande myndigheterna i båda länderna. Vi måste fortsätta att övervaka dessa problemområden.
Segregeringen inom utbildningssektorn har redan nämnts i Bulgarienrapporten, men jag skulle mycket gärna se att denna fråga ges ökad uppmärksamhet när det gäller Rumänien, där segregeringen är lika stor. Enligt rapporter från vissa intresseorganisationer är 80 procent av de barn som klassificeras som att ha inlärningssvårigheter romer.
Så sent som den 9 maj, för en vecka sedan, fick jag en rapport om övergrepp som begåtts av polisen. De skador som medlemmar av den romska befolkningsgruppen tillfogats av poliser kan ses på fotografier. Detta är det tredje fallet som jag hört talas om under de senaste sex månaderna.
Trots detta röstade jag för anslutning av båda länderna. Den betydande skillnaden mellan de två länderna är dock att Bulgarien erkänner de problem som gäller den romska befolkningen, medan Rumänien tycks vilja dölja och förneka dem. Jag vädjar till de rumänska kollegerna, till kommissionen och kommissionsledamoten att be de behöriga myndigheterna att ändra denna politik! 
Camiel Eurlings (PPE-DE ).
   – Herr talman! Utvidgningen är onekligen en av EU:s största framgångar. Vi inser inte tillräckligt vad det innebär för dessa länder att tillhöra en värdegemenskap, ofta efter decennier av tyranni, men också vad det innebär för de gamla länderna. Vi skulle absolut ha varit i ett sämre läge om utvidgningen inte hade varit så framgångsrik. För att vinna och bevara stöd för utvidgningen är det dock nödvändigt att den sker på ett trovärdigt sätt och att villkoren inte manipuleras.
Bulgarien och Rumänien hör hemma i EU, men dessa villkor är viktiga om vi vill behålla allmänhetens stöd, om vi vill att utvidgningen ska förstärka, snarare än försvaga, värdegemenskapen, och sist, men inte minst, så är dessa villkor viktiga för medborgarna i Rumänien och Bulgarien. Det är därför som jag vill säga till Graham Watson, som talade för en stund sedan, men också till min landsmaninna Sophia in 't Veld, att insisterandet på dessa villkor faktiskt inte verkar mot utan för utvidgningen.
När det gäller kommissionens föreliggande förslag anser jag att påtryckningstaktiken har fungerat hittills att döma av framstegen, särskilt i Rumänien där Monica Macovei som justitieminister har uppnått mer inom en kort tidrymd än vad Nastaseadministrationen gjorde under tidigare år. Detta är mycket lovvärt. Samtidigt måste vi inse att större tryck behövs. Ännu mer förändring krävs i Rumänien, men särskilt i Bulgarien, där vissa omständigheter tycks ha varit mer negativa än i övrigt.
Med hänsyn till behovet av fortsatta påtryckningar är kommissionens uppläggning den bästa. Om vi säger att 2007 kommer att vara året skulle det ta bort trycket, men om vi säger att 2008 kommer att vara året skulle det också ta bort trycket, för då skulle folk veta att de kan ansluta sig 2008 vad som än händer och att de kan vila på sina lagrar. Samtidigt som vi vinkar med moroten att 2007 fortfarande är möjligt är det viktigt att detta sker inom ramen för tre villkor.
Först och främst bör rådet inte ange att oktober är för sent för ett beslut. För det andra, om länderna inte håller måttet bör vi verkligen kunna säga i oktober att de inte kan gå med i januari 2007. För det tredje, om man verkligen ska kunna tala om trovärdighet bör vi våga oss på att bedöma varje land utifrån dess egna förtjänster, och det ena landet bör inte bli offer för det andra. Det skulle alltså innebära att Bulgarien och Rumänien särskiljs och bedöms individuellt i oktober.
Jag vill tacka er och ännu en gång gratulera kommissionen till den kurs som den för närvarande följer. 
Miguel Ángel Martínez Martínez (PSE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! För tjugo år sedan höll vi på att slutföra förhandlingarna om Spaniens anslutning till gemenskapen, liksom bulgarerna och rumänerna gör nu. Jag erinrar mig våra ansträngningar att anpassa oss till fördragen, och jag erinrar mig ledarnas bakläxor inför hindren, ledare som vid den tiden föreföll vara mycket mindre engagerade än vi själva i projektet. Men jag minns framför allt mångas solidaritet, deras respekt och förståelse. 
För ett par år sedan, när jag lärt mig av erfarenheten och som ordförande för Europarådets parlamentarikerförsamlings presidium gav jag mitt fulla stöd vid dess möte om Bulgarien och Rumänien som ett första steg i den process som nu kommer att utmynna i dessa länders integration i Europeiska unionen.
Kommissionen har lagt fram en rapport som generellt är positiv men där man tillstår att det finns vissa brister. Det är kommissionens roll. Parlamentets roll, som ett i högsta grad politiskt organ inom unionen, måste vara en annan. Eftersom vi företräder vårt folk måste vi förstå och stödja folken i Bulgarien och Rumänien, förstå deras svårigheter och genom att bekräfta att deras anslutningsdatum är den 1 januari 2007 hjälpa dem att successivt avhjälpa de upptäckta bristerna.
Vår roll är framför allt att förstå att det i Bulgarien och Rumänien finns två folk med en djup europeisk övertygelse, i mycket högre grad än vad som är fallet för majoriteten i medlemsstaterna, och som vi därför verkligen behöver för att gå vidare med projektet Europeiska unionen som kulminerar i konstitutionen. 
Ingenting vore mer förödande än att svika förhoppningarna, sprida osäkerhet och misstroende och få rumäner och bulgarer att känna sig illa behandlade och diskriminerade. Eftersom vi behöver dem och eftersom de kommer att bli de bästa av oss, måste parlamentet ge fullt stöd till deras anslutning det planerade datumet. Största möjliga solidaritet är inställningen hos min socialdemokratiska grupp, och hos de spanska socialisterna, med hänsyn till våra egna erfarenheter och de förhoppningar och åtaganden vi delar med bulgarerna och rumänerna. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Utvidgningen är i sanning en av EU:s intressantare historier. Den femte omgången 2004, genom vilken gemenskapen utvidgades till 25 länder, har faktiskt varit en stor framgång trots alla hemska farhågor om att unionen skulle paralyseras utan en konstitution och att länder som exempelvis mitt skulle drabbas av enorma migrationsströmmar, även från den romska befolkningen. De nya medlemsstaterna har i stort sett blivit mer för ”atlanticismen”. De tror på ett tillvägagångssätt med fria marknader och låga skatter, vilket jag välkomnar. Jag tror att också Rumäniens och Bulgariens anslutning, som egentligen är omgång fem och en halv, eftersom det ursprungligen var meningen att de skulle anslutas samtidigt som de övriga 10 nya medlemsstaterna, kommer att bli en stor framgång.
Jag anser fortfarande att den morot som ett EU-medlemskap utgör har varit den stora drivkraften bakom den ekonomiska och politiska reformen. Jag underskattar emellertid inte omfattningen av de uppgifter som dessa två länder kommer att ställas inför efter anslutningen 2007. De får inte sänka garden än mot den allmänna korruptionen, och några åtal och fällande domar på hög nivå kommer verkligen att utgöra ett kraftfullt exempel för att avskräcka vidare korruption.
Problemet med den organiserade brottsligheten har redan nämnts – människohandeln och narkotikahandeln utgör fortfarande allvarliga problem. Bulgarien verkar ha gjort mindre framsteg, med en strid ström av förfärliga beställda mord i maffiastil, som är ett stort bekymmer för oss alla. Det är berättigat att säga att organiserad brottslighet fortfarande är ett problem, även i några av de nuvarande medlemsstaterna, som i södra Italien. Detta kan i sig inte utgöra en orsak till att skjuta upp Rumäniens och Bulgariens anslutning ytterligare, även om det är en anledning att lägga in de ettåriga skyddsklausulerna när det gäller specifika kapitel såsom rättsliga och inrikes frågor.
Låt mig ta upp två specifika frågor. För det första uppmanar jag Rumänien att lösa den pågående dispyten med Ukraina om sjögränser i fråga om Ormön. Ukraina kommer förhoppningsvis en dag också att vara en medlemsstat i Europeiska unionen. För det andra uppmanar jag den rumänska regeringen att ompröva det absoluta förbudet mot adoption inom landet. 
Catherine Guy-Quint (PSE ). –
   Herr talman! Först av allt vill jag tacka kommissionsledamoten för denna nya rapport, som är ett mycket gediget förvaltningsarbete från kommissionens sida. Just denna gedigenhet leder kommissionen till att återigen skjuta upp beslutet om Bulgariens och Rumäniens anslutningsdatum. Trots den handlingskraft som dessa länder visat och trots att alla tecken pekar mot anslutning, framförs i rapporten allvarliga förbehåll. Ännu en gång rekommenderar ni dem att fortsätta sina ansträngningar inom ett brett spektrum av områden: jordbruksförvaltning, övervakningen av gemenskapsutgifter och bekämpningen av brottslighet, korruption och bedrägeri. Dessutom har talarna här i kammaren ökat på listan: integreringen av minoriteter, internationella adoptioner och kontroll av smuggelgods. Enligt min mening behöver det erkännas att Bulgarien och Rumänien inte är ensamma om att ha problem av detta slag. Aktuella händelser i Europa visar varje dag hur Europa faller till korta inom alla dessa områden.
Herr Rehn! Varför ska nya krav ständigt läggas till bland anslutningsvillkoren? Varför skjuta upp ett beslut som gav upphov till färre svårigheter för de tio länder som tillträdde i den senaste omgången? Med detta beslut i sikte är ni extremt försiktig, och detta kommer att inverka på bulgarernas och rumänernas förhoppningar om vad beslutet kan leda till. Sedan ett år tillbaka har vi varit medvetna om konsekvenserna av länders misströstan om Europa unionens framtid. För varje ny rapport ökar kommissionen på de krav som är förknippade med de anslutningsvillkor som ska uppfyllas, och retirerar sedan inför kravet att fatta beslut. För varje ny rapport känner sig de bulgariska och rumänska nationerna förödmjukade, trots att de gör framsteg. Folken i dessa länder tvivlar allt mer på sin rätt att ta plats i vår europeiska demokrati. För varje rapport som offentliggörs vinner populismen terräng. Det är dags att vi tar ett klart och modigt beslut om Bulgariens och Rumäniens datum för inträdet till EU. Enligt vår mening bör det vara den 1 januari 2007, för dessa två länder är väsentliga för att Europeiska unionen ska bli ett trovärdigt projekt. 
David Casa (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot Rehn! I mitt senaste tal om Bulgariens framsteg mot anslutning till Europeiska unionen sa jag att det fortfarande fanns en hel del att göra och många reformer att genomföra. Jag nämnde organiserad brottslighet och smuggling av spädbarn till västeuropeiska länder. Det tycks som om de bulgariska myndigheterna tagit itu med dessa två problem, även om det krävs större fasthet om vi ska kunna se konkreta resultat. Jag har blivit informerad om att bortsett från korruptionen som är djupt rotad finns det ännu inte tillräcklig kontroll över smugglingen av narkotika, särskilt inte av heroin från Afghanistan som andra redan har nämnt före mig, som säljs till nordeuropeiska länder för astronomiska belopp. Talmannen för den bulgariska nationalförsamlingen, George Pirinski, sa tidigare i veckan att Europeiska unionen bör använda samma måttstock som den gjorde för de tio länder som gick med i den senaste utvidgningen. Jag tror att vi alla kan försäkra George Pirinski och det bulgariska folket om att Europeiska unionen inte bara kommer att se till att samma måttstock används utan också att den kommer att göra allt som står i dess makt för att hjälpa Bulgarien att uppfylla de nödvändiga villkoren. Vi borde dock också lägga till att Europeiska unionen aldrig kommer att acceptera något kandidatland, vare sig Bulgarien eller Rumänien, Kroatien eller Turkiet, som medlem i Europeiska unionen om de inte uppfyller anslutningsvillkoren. Tyvärr måste jag nämna att exempelvis framstegen med reformen av rättssystemet inte är så stora som krävs och att vissa saker fortfarande behöver klargöras, bland annat rättsväsendets oberoende. Det är en lång väg kvar innan vi når fram dit vi önskar. Herr talman! Slutligen anser jag att de bulgariska myndigheterna borde ta detta tillfälle i akt att fortsätta med att genomföra de nödvändiga reformerna snarast möjligt. Då kan vi välkomna dem här bland oss 2007. Tack så mycket. 
Józef Pinior (PSE ).
   – Herr talman! Förberedelserna inför Bulgariens och Rumäniens anslutning till Europeiska unionen äger rum under en krisperiod i Europeiska unionen. Ökad populism och invandringsfientlighet är bara några av de saker som bidragit till denna kris. Enligt de senaste Eurobarometerundersökningarna ser omkring 53 procent av EU:s medborgare på utvidgningsprocessen med likgiltighet, rädsla, irritation eller frustration. Samtidigt måste vi komma ihåg att enligt dessa undersökningar är majoriteten – 55 procent – fortfarande positivt inställda till utvidgningen.
Bulgarien och Rumänien får inte falla offer för krisen inom Europeiska unionen. Vi får inte öka hindren för medlemskap på grund av väljarkårens emotionella tillstånd. Vi borde inte kräva mer eller mindre av Bulgarien eller Rumänien än av andra länder som genomgått anslutningsprocessen under tidigare år. Vi bör godkänna och erkänna den balanserade kommissionsrapport som lagts fram i dag av ordförande José Manuel Barroso och kommissionsledamot Olli Rehn. Europeiska unionen vill fullgöra sina skyldigheter vad gäller anslutningen av Bulgarien och Rumänien den 1 januari 2007. Samtidigt måste båda länderna uppfylla samtliga villkor för anslutningen till Europeiska unionen, om vi inte ska senarelägga anslutningsdatumet.
Jag vill också uttrycka min beundran för de insatser som gjorts av samhället i Bulgarien och Rumänien på vägen mot anslutning till Europeiska unionen, och för det arbete som utförts och det engagemang som domare, åklagare, lärare, politiker, journalister och civila aktivister visat under de senaste månaderna. Jag är övertygad om att denna insats kommer att bära frukt för Bulgarien och Rumänien nästa år i form av ett medlemskap i Europeiska unionen. 
Zbigniew Zaleski (PPE-DE ). –
   Herr talman! I fråga om de villkor som ska uppfyllas av de två berörda länderna har allting redan sagts. Jag vill fästa er uppmärksamhet vid tre andra aspekter.
Först av allt, låt oss komma ihåg att det tog lång tid att få till stånd normala förhållanden i Västeuropa trots demokrati och betydande stöd från USA. För det andra har unionen beslutat att godkänna dessa två länder och fastställt ett datum, vilket jag anser är förpliktigande för en så viktig politisk institution. För det tredje, har vi som europeisk union gett tillräckligt stöd till dessa länder för att de ska kunna uppnå dessa normer?
Om Bulgarien och Rumänien i dag fanns i Stilla havet skulle vi kunna vänta på att villkoren uppfylldes, men eftersom de finns i Europa kan vi inte förhålla oss passiva. Kommissionen behöver spela en aktiv roll, och det behöver även rådet och parlamentet göra. Jag ser ingen annan lösning. Jag vill också lägga till att Bulgarien och Rumänien är naturliga delar av Europa, de är naturliga medlemmar av Europeiska unionen, av detta organ, och det är vår gemensamma skyldighet att integrera dessa två länderna i enheten.
Eftersom mitt tal varit ganska kort och jag sparat en del tid skulle jag vilja avsluta med att säga till vår kollega Daniel Cohn-Bendit, som så intensivt kritiserade den polska regeringen, att han också hade tillfälle att fördöma sin egen kansler, som företrädde en EU-medlemsstat under många år, för hans uppträdande strax innan han lämnade sitt ämbete. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ). –
   Herr talman! Delegationen från det ungerska socialistpartiet stöder anslutningen av Bulgarien och Rumänien till Europeiska unionen den 1 januari 2007. Detta har hela tiden varit vår rekommendation, samtidigt som man inte får glömma de många berättigade kritikpunkterna och rekommendationerna.
Vårt stöd kan därför givetvis inte innebära att den rumänska och den bulgariska regeringen befrias från sina skyldigheter att göra allt som står i deras makt för att avhjälpa de brister som räknas upp i Europeiska kommissionens och Europaparlamentets föreliggande och tidigare rapporter. Ungern kommer att göra sitt bästa för att hjälpa dem i detta avseende.
Dock förstår jag inte den senaste rapporten från Europeiska kommissionen av Olli Rehn, där minoritetsfrågan nästan glömts bort. Kan det bero på att de problem som tagits upp tidigare lösts under de senaste sex månaderna?
Europeiska kommissionen bör ställa Rumänien till svars för att den i strid med tidigare regeringsbeslut underlåtit att anta minoritetslagen, att återlämna kyrkans egendom och att upprätta ett statligt finansierat universitet på det ungerska språket.
Herr Rehn! Jag begär inte mer än det som ni beskrev i er rapport i oktober 2005. Herr kommissionsledamot! Ni sa nyligen att vi inte kan begära mer av Rumänien än vad vi begär av de nuvarande medlemsstaterna, men er utgångspunkt var en annan i era tidigare uttalanden. Läget har inte förändrats. Varför har då er inställning ändrats?
Denna inkonsekvens förklaras endast delvis av att det inte finns några EU-normer om minoritetsrättigheter. I framtiden bör därför utgångspunkten alltid vara läget i det berörda landet. Det är fel att hänvisa till gamla medlemsstater, en del av dem – och här vill jag inte peka ut Frankrike – förnekar till och med existensen av minoriteter, och om de skulle ansöka om tillträde till Europeiska unionen i dag skulle de definitivt avvisas. 
Fernand Le Rachinel (NI ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Anslutningen av Bulgarien och Rumänien, som är planerad till januari 2007, skulle kunna skjutas upp på grund av den korruption som kommissionen vill få oss att tro grasserar i dessa båda länder. En sådan oro är helt och hållet lovvärd. Men innan våra regeringar, inbegripet den franska, börjar predika, bör de då inte först sopa rent framför sin egen dörr?
Rumänien och Bulgarien är äkta europeiska länder och är desto mer värda att uppmärksamma efter att ha utstått turkisk ockupation mellan 1500-talet och 1800-talet och sedan kommunism från 1945 till 1990. Det är därför vi varnar dem för andra former av förtryck, som är mindre brutalt men lika farligt: Bryssels Europa, som inte har några gränser, som utplånar våra nationella friheter och identiteter och som öppnar dörrarna för islamiska Turkiet genom att förneka vår civilisations kristna ursprung. Efter folkets utslag i valen i Frankrike och Nederländerna 2005 har den versionen av Europa inte längre någon demokratisk legitimitet. Det är dags att alla europeiska nationer förenas för att bygga ett annorlunda Europa, ett Europa av nationer. 
Anna Ibrisagic (PPE-DE ). –
   Rumänien och Bulgarien har lovats EU-medlemskap från den 1 januari 2007. De har skrivit under anslutningsavtalet och vi har skickat signaler till Rumänien och Bulgarien om att de gör ett bra jobb och att om de fortsätter att jobba hårt skall de också bli medlemmar i enlighet med tidtabellen.
Under tiden har det hänt en del saker i Europa som inte har någonting med Rumänien och Bulgarien att göra, men som starkt påverkat opinionen även i frågan om dessa två länders medlemskap. Rumänien och Bulgarien blev lovade medlemskap innan skepticismen mot fortsatt utvidgning började bre ut sig, innan ett antal europeiska länder röstade emot förslaget om EU-fördraget och innan rädslan för social turism började breda ut sig i det gamla Europa. Att dessa rädslor inte är berättigade och att dagens politiska ledare inte förmådde att förklara detta och ge människorna en känsla av optimism är ett klart tecken på att det råder allvarlig brist på ledarskap i dagens Europa. Men det bör inte Rumänien och Bulgarien betala priset för.
Jag är både förvånad och orolig över att ingen här idag har nämnt att utvidgningen egentligen handlar om säkerhet. Ett flertal länder på Balkan genomgår en nationalstatsbildning vilket är en svårhanterbar och ömtålig process som kan explodera när som helst och som måste hanteras med både känsla och kunskap. Att i en sådan situation skjuta upp Rumäniens och Bulgariens inträde i EU vore inte förnuftigt. Inte minst för att det med all säkerhet skulle dra både uppmärksamhet och energi från mycket mer komplicerade frågor i regionen som Kosovos status, folkomröstningen i Montenegro och Montenegros status samt de konstitutionella förändringar som just nu pågår i Bosnien. Rumänien och Bulgarien har gjort ett bra jobb. Det är nödvändigt med hårt arbete och de kommer även i fortsättningen att arbeta hårt, precis som andra länder under deras första tid som EU-medlemmar. Men för säkerheten i Europa vore det bästa om EU uppfyllde sina åtaganden gentemot Rumänien och Bulgarien och istället koncentrerade sina krafter på de andra mycket mer ömtåliga frågor som måste lösas i Balkanregionen under året. 
Arlene McCarthy (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag har ett personligt dilemma. Jag företräder ett land som är för utvidgning men en region som uppmanar mig att rösta emot ett bulgariskt medlemskap. Varför? Därför att min väljare Michael Shields avtjänar ett tio år långt fängelsestraff för en våldshandling som han fortsatt hävdar att han är oskyldig till.
Bulgariens straffrättsliga system har inte gett Michael en rättvis rättegång. Hans enda utväg är att ta fallet till Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg. När försvaret fick fram nya bevis ignorerades dessa av de bulgariska myndigheterna. När en annan Liverpoolbo erkände brottet nonchalerades detta av bulgarerna. Jag uppmanar de bulgariska myndigheterna att återupprätta vårt förtroende för deras straffrättsliga system.
Jag uppmanar kommissionsledamoten att be myndigheterna att acceptera Förenade kungarikets erbjudande om hjälp med att intervjua vittnen och undersöka bevis som kommit fram före och efter rättegången och som avvisades vid överklagandet. Alla medlemsstater, inklusive min, kan göra misstag. Det bästa beviset på vad som är en demokratisk stat är dess vilja att rätta till eventuella misstag och säkerställa att rättvisa verkligen skipas.
Herr kommissionsledamot! Jag kommer att skicka en kopia till er av denna oberoende dokumentation, som visar att min väljare inte fick en rättvis rättegång och att det förekom allvarliga problem vid polisutredningen. 
Olli Rehn
   , . Herr talman! Det är inte en fråga om min tidtabell, utan om mediala tidsfrister i Bulgarien och Rumänien. Jag förlitar mig på att ni godtar denna ursäkt, för vi måste förmedla rätt sort budskap i kväll till såväl Bulgarien och Rumänien, dit vi ska tillsammans med José Manuel Barroso genast efter det här sammanträdet för att vidarebefordra det uppmuntrande meddelandet. Vi ska rulla upp skjortärmarna och ta itu med de återstående bristerna.
Jag vill tacka er för en mycket konstruktiv och ansvarskännande debatt, som också reflekterar den breda räckvidden av åsikter i det europeiska civila samhället. Det är, naturligtvis, parlamentets roll.
Jag skönjer ett övergripande stöd för kommissionens grundläggande tillvägagångssätt i den här debatten, vilket innebär att den utsatta tidpunkten för anslutning, januari 2007, bör vara möjlig, under förutsättning att länderna kan ta itu med de kvarstående bristerna. Det stämmer att vissa är mer positivt inställda än andra, och det råder skilda uppfattningar om förutsättningarna, men tonen i debatten har som helhet varit mycket tydlig, och jag kan meddela att kommissionen är för målet och för ett strängt fasthållande vid villkoren.
Jag vill till förmån för en riktig dialog kommentera punkter som har berörts i olika tal. Först och främst har det sagts att de villkor som kvarstår måste vara möjliga att uppnå. Jag håller fullständigt med om detta. Vi skulle inte föreslå en slutlig granskning i oktober av om villkoren har uppfyllts om vi inte trodde att det vore möjligt för länderna att uppfylla de kvarstående villkoren.
Samtidigt står det klart att vi, som fördragens väktare, inte kan rekommendera något som inte existerar. Vi måste se till att villkoren verkligen uppfylls, i synnerhet på området för terrorism och kampen mot korruption och organiserad brottslighet. I annat fall skulle vi inte klara uppgiften.
För det andra har det funnits krav på en konkret lista eller resultattavla för länderna över saker som ska utföras, så att de vet vad som förväntas av dem. Jag håller med. Detta innefattas i kommissionens rapport, och båda länderna är fullt medvetna om förväntningarna och om de kvarstående villkoren. Detta är anledningen till att José Manuel Barroso och jag åker till Bukarest och Sofia i dag och i morgon. Vi ska diskutera vad som förväntas av både Bulgarien och Rumänien.
Vi måste dessutom förlita oss på dessa länders regeringars, parlaments och myndigheters politiska mognad, att de vet vad de politiska och ekonomiska Köpenhamnskriterierna och gemenskapens regelverk innebär och att de planerar sina färdplaner för reform utifrån dessa väletablerade kriterier, som utgör grunden för vår kristallklara rapport.
Jag kan ge ett mycket tydligt exempel på en punkt där vi och Bulgarien och Rumänien anser att det är av stor betydelse att länderna uppfyller villkoren vid anslutningsdatumet, och det är att gemenskapsmedel ska användas korrekt och redovisas. Jag räknar med att detta är en hjärtefråga för parlamentet – det var det åtminstone då jag var medlem av budgetkontrollutskottet. Bulgarien måste upprätta det integrerade administrations- och kontrollsystemet inom jordbruket för att kunna införa rättigheterna inom och finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta innebär att man måste ta flygfoton av alla ägor, digitalisera dem och forma dem i ett system som knyter dem till ägarna. Om detta inte görs är jag rädd att vi måste hålla inne med direkta betalningar inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta borde utgöra ett mycket starkt motiv för att rätta till denna brist. Jag hoppas att detta exempel är tillräckligt konkret, men jag skulle kunna ge er massor av andra precisa exempel på vad som fortfarande måste göras på olika områden för gemenskapens politik och regelverk.
Avslutningsvis sa Geoffrey Van Orden att det inte fanns någon hänvisning i kommissionens rapport till rekommendationen om en eventuell senareläggning, som är ett av villkoren enligt anslutningsfördraget. För att undvika förvirring och missförstånd känner jag mig nödgad att säga att vi faktiskt i slutsatsen i kommissionens rapport, som antogs för bara tre timmar sedan, anger att vi kommer att bedöma om de två länderna har lyckats ta itu med de återstående bristerna i början av oktober, och vi kommer utifrån detta att inta en ståndpunkt om huruvida det föreslagna anslutningsdatumet kan stå fast. Detta innebär på ren engelska, eller på de andra språken inom gemenskapen, att kommissionen förbehåller sig rätten att överväga att använda denna skyddsklausul om senareläggning om bristerna inte hanteras under de följande fem månaderna, vilket är, som jag sa tidigare, fullt möjligt för båda länderna att göra om de verkligen anstränger sig.
Vårt mål är att Bulgarien och Rumänien ska anslutas 2007, och vår plikt är att se till att båda länderna ansluter sig när de uppfyller villkoren och är helt beredda att gå med i Europeiska unionen. Detta är också en fråga om Europeiska unionens välkända kapacitet att tillgodogöra sig stöd. Det är det bästa sättet att göra utvidgningen till en framgång för Bulgarien, Rumänien och Europa. Jag förlitar mig på att ni kommer att stödja kommissionen i det här målet. 
Árpád Duka-Zólyomi (PPE-DE ). –
   Herr talman! Den 1 januari 2007 närmar sig snabbt, men ovissheten tycks ha kommit för att stanna. I Rumänien kvarstår många allvarliga problem som väntar på att lösas, trots alla berömvärda insatser från den nuvarande regeringens sida. Köpenhamnskriterierna gäller liksom tidigare för alla kandidatländer.
Förutom behovet av att reformera rättsväsendet och begränsa korruption och organiserad brottslighet väcker problemen med att iaktta de mänskliga rättigheterna och garantera minoriteterna rättssäkerhet frågor. Ifråga om det sistnämnda har det skett flera positiva förändringar, varvid en bidragande orsak varit att den demokratiska alliansen av ungrare i Rumänien (RMDSZ), politiska företrädare för den ungerska samhällsgruppen i Rumänien, medverkat i lagstiftnings- och regeringsarbetet.
Det vore dock ett misstag att tro att deltagandet av RMDSZ i regeringskoalitionen är tillräckligt för att garantera minoriteterna rättssäkerhet, vilket kommissionsledamot Olli Rehn angett. Det politiska parti som företräder den ungerska samhällsgruppen kommer aldrig att vara i majoritet, och följaktligen kan resultat endast uppnås med stöd av de rumänska majoritetspartierna och deras kompromissvilja.
På grund av bristande politisk vilja är en del grundläggande problem fortfarande olösta. Varför dröjer antagandet av minoritetslagen? Universitetsutbildning på modersmålet för den inhemska ungerska samhällsgruppen, i form av en oberoende ungersk institution för högre utbildning, är fortfarande en olöst fråga. En annan olöst fråga är återställandet av kyrkans egendom. Den gällande vallagen, som diskriminerar nationella och etniska samhällsgrupper, bör också ändras i linje med europeiska normer.
Mina damer och herrar! Det är absolut nödvändigt att minoritetsfrågan ges tillräcklig vikt i kommissionsrapporten. Vad skulle vara rätt beslut under rådande omständigheter när rådet redan har lovat Rumänien EU-medlemskap från den 1 januari? En rationell, överbryggande lösning borde vara att tillämpa en treårsperiod av noggrann övervakning. För detta krävs givetvis att de oundgängliga sanktionerna och villkoren för utlösande av skyddsklausuler mycket noggrant preciseras. 
Mia De Vits (PSE ). –
   Herr talman! Att varken Bulgarien eller Rumänien helt har slutfört sin hemläxa bör inte komma som en överraskning för någon, för den är ett herkulesarbete. De två länderna får emellertid inte bli offer för unionens inre problem eller brist på solidaritet. Jag hörde också kommissionsledamoten nämna ”absorptionskapacitet”. Jag vet verkligen inte vad det finns för kriterierna för att verifiera detta. Dessutom anser jag att ingångna avtal faktiskt ska genomföras. När vårt parlamentsutskott besökte Sofia såg vi själva hur stora ansträngningar folk gör för att uppnå målet, och jag anser att vi bör stödja reformvännerna.
Kommissionsledamoten säger till oss att konkreta exempel kommer att ges på exakt vad som förväntas av dessa länder. Vi hoppas verkligen att det kommer att bli så, att kriterierna kommer att bli detaljerade, och framför allt att de politiskt ansvariga i dessa länder kommer att få allt tänkbart stöd så att de kan hålla tidsgränsen den 1 januari 2007. Kommissionen bör sluta att gömma sig bakom rådet. Den bör komma till oss med en klar ståndpunkt. 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   – Herr talman! Inledningsvis vill jag framföra min uppskattning till Europeiska kommissionen för det värdefulla arbete den har lagt fram för oss i dag.
Mina damer och herrar! Anslutningen av Bulgarien och Rumänien väcker inte några frågor om Europeiska unionens politiska, ekonomiska eller kulturella geografi. Visst finns det brister i den institutionella och administrativa anpassningen, särskilt när det gäller EU-områdena frihet, säkerhet och rättvisa. Vi bör dock inte bortse från att anpassningskravet är stående. Det är en inneboende aspekt av och styr förhållandet mellan Europeiska unionen och en medlemsstat. Den avgörande frågan har enligt min mening att göra med avvägningen av kostnader och fördelar för Europeiska unionen om anslutningen skulle skjutas upp. Jag anser att det skulle bli ett avbräck för Europeiska unionens själva trovärdighet. Det kommer att visa att unionen är oförmögen till assimilation. Några få månader före anslutningen bör Europeiska unionen inte ge befolkningen i Bulgarien och Rumänien negativa signaler om uppskjutning.
Anslutningen av de båda länderna kommer att göra det ekonomiska området i sydöstra Europa mer enhetligt och samtidigt kommer det att främja processen mot politisk och ekonomisk konvergens i länderna på västra Balkan på deras väg mot integration i unionen. Med andra ord kommer det också att bli en positiv bieffekt för länderna på västra Balkan.
Det budskap som vi måste sända till Bulgarien och Rumänien är ett budskap om att intensifiera lagstiftningsarbetet under den tid som återstår. Eftersom Europeiska unionen som styrelseskick – ett styrelseskick med flera nivåer – har betydelse för nationellt enande eller dess motsats har vi bara ett val: ett kreativt sammanjämkande av ståndpunkter som gör det möjligt att gå från en europeisk union med 25 medlemsstater till en europeisk union med 27 medlemsstater. Vägen framåt är politiskt förutbestämd. Låt oss se till att den är institutionellt förberedd den 1 januari 2007. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Jag anser att dagens viktiga rapport om Bulgarien och Rumänien, som kommissionen presenterade för oss, på ett högst objektivt och riktigt sätt belyser de viktiga framsteg som både Rumänien och Bulgarien har gjort under den slutliga perioden för att anpassa sig till gemenskapens regelverk.
Jag tycker inte att kommissionen, i denna rapport, underskattar framstegen eller överskattar bristerna hos de båda länderna. Jag anser att denna balanserade bedömning av den aktuella situationen i de båda länderna från kommissionens sida ger trovärdighet till Europeiska kommissionen när det gäller att försvara utvidgningsstrategin, som vi alla måste försvara, och är ett konstruktivt bidrag till de båda ländernas ansträngningar att fullfölja reformerna.
Det budskap som EU sänder ut i dag är, enligt min åsikt, klart och tydligt. Det innehåller ett incitament och en varning: ett incitamentet om anslutning den 1 januari 2007 enligt tidtabellen och en varning om att detta mål enbart kommer att nås om båda länderna intensifierar sina ansträngningar enligt den slutliga rapport som kommissionen kommer att lägga fram.
Herr talman! I dag ligger ansvaret för det slutliga resultatet hos regeringarna och de politiska krafterna i dessa båda länder. 
Vatanen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är beklagligt att kommissionsledamoten var tvungen att gå, för nu kommer våra oförglömliga tal inte att få någon betydelse för EU:s framtid, men det gör detsamma. Vi får gratulera honom till ett väl utfört arbete under mycket svåra förhållanden.
I dag måste vi vara hårda men rättvisa, och jag betonar ordet ”rättvisa”, för vi talar inte om de kommande tre månaderna utan om tre generationer. Det är vad vi måste fokusera på. Jag tänker inte underskatta de svårigheter som dessa två länder står inför, vare sig det är kriminalitet, korruption, rättssystemet eller minoriteter, vare sig det rör sig om romer eller ungrare, men vi måste komma ihåg var dessa länder kommer ifrån. De har nått långt.
Det är vad Finland har gjort under de senaste 50 åren. Tänk på de fantastiska framsteg som Portugal har gjort på 20 år. I dag måste vi säga ”nej” till populism och ”ja” till framsynthet. Vi måste säga ”ja” till ledarskap, för dessa länders framsteg mot harmonisering i den växande EU-familjen är beroende av den politiska viljan. De är beroende av vår vilja att bygga en stabilare värld. Jag vill påminna er om att tragedin på Balkan skulle ha undvikits om de länderna hade haft hopp om att ansluta sig till EU för 20 år sedan. Det är utvidgningens effekt, och vi måste se den i dess större sammanhang och inte hänge oss åt populism.
Det finns många sätt för att övervaka skyddsklausuler, till och med sanktioner, och för att hålla ögonen på utvecklingen, men det är mycket viktigt att vi stöder de demokratiska krafterna i dessa länder. Vi måste stödja dem som vill upprätthålla rättsstatsprincipen. Det är detta som är viktigt, och vi måste tro att de demokratiska styrkorna kommer att avgå med segern. Vår moraliska plikt i dag är att ge människor horisonter – inte begränsningar. 
Pia Elda Locatelli (PSE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! I denna debatt har ingenting sagts om gemenskapens regelverk när det gäller jämställdheten mellan kvinnor och män, en skamsen tystnad som sorgligt nog avspeglar den knappa uppmärksamhet som denna fråga har fått. Men Rumäniens kvinnor har trots allt tagit ett stort kliv framåt när det utbildning. Unga kvinnor har en högre utbildningsnivå än unga män. År 2005 var nästan 55 procent av alla personer med avslutad examen kvinnor, och 40 procent av lärarna vid universiteten är kvinnor.
Dessa uppgifter visar på den potential som finns hos Rumäniens kvinnliga befolkning. Men denna potential håller på att motverkas på det politiska området som fullkomligt domineras av män på alla beslutsfattande nivåer. En annan positiv slutsats gäller åtagandet att se till att den rumänska byrån för lika rättigheter får mer resurser och administrativ självständighet.
I Bulgarien har andra åtgärder vidtagits. Det nationella rådet för lika rättigheter har inrättats inom premiärministerns kansli, regeringen har undertecknat det fakultativa protokollet från Kommittén för avskaffande av diskriminering av kvinnor (CEDAW), och i och med det senaste valet har Bulgarien kommit mycket närmare det europeiska genomsnittet för antalet kvinnor i parlamentet och i regeringen.
Det finns utan tvekan mycket kvar att göra för att se till att det verkligen är jämlikt mellan kvinnor och män i de båda länderna, men ju snarare Rumänien och Bulgarien blir en del av EU, desto snabbare kommer denna resa mot jämlikhet att gå. Jag stöder därför deras anslutning den 1 januari 2007.
Jacek Protasiewicz (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag företräder Polen, en av de nyare EU-medlemmarna. Vi har fortfarande de stora ansträngningar som vårt land gjorde, medborgarnas arbetsinsatser men även politikernas och den offentliga förvaltningens strävan att anpassa sig till de krävande EU-normerna färskt i minnet. Det är därför jag kan förstå Bulgariens och Rumäniens enorma ansträngningar för att genomföra reformer i förberedelse för integrationen.
Jag anser därför att Europeiska kommissionen inte bör senarelägga beslutet om anslutningsdatumet för dessa båda länder. Att stå fast vid den 1 januari 2007 som anslutningsdatum är ett tecken på solidaritet och ett erkännande av de båda ländernas hårda arbetsinsatser. Att stå fast vid datumet är ännu viktigare eftersom en senareläggning kan tolkas som ett försök att blockera eller t.o.m. avvisa de båda ländernas ansökan om medlemskap, särskilt med tanke på att vi nyligen har sett protektionistiska tendenser i EU, eller med andra ord handlingar för att förhindra tillgång till en gemensam marknad och en verkligt fri rörlighet för personer och tjänster.
Jag är medveten om att det finns vissa brister som Europeiska kommissionen, på ett riktigt sätt, har pekat ut i rapporten. Jag anser dock att det bästa sättet att få bukt med dessa brister är att EU och Europeiska kommissionen sätter press på Bulgariens och Rumäniens regeringar att skingra alla tvivel och lösa alla problem inom de kommande sex månaderna. Jag är verkligen övertygad om att en tydlig och stabil utsikt om inträde i EU är den bästa motivationen för att Bulgarien och Rumänien ska anstränga sig ytterligare och uppfylla alla anslutningskriterier. Precis som EU:s utvidgning för två år sedan av tio länder visade sig vara en politisk och ekonomisk succé är jag även övertygad om att Bulgariens och Rumäniens anslutning den 1 januari 2007 kommer att visa sig bli lika lyckad. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr talman! Under eftermiddagen har det skett en viktig händelse i regionen Constanza i Rumänien: den officiella invigningen av särskilda boenden för över 100 människor som för närvarande lever under otillfredsställande förhållanden. Det började som ett partnerskap mellan det lokala provinsrådet, den rumänska regeringen och två irländska icke-statliga företag – Focus on Romania och Aurelia Trust.
Det har förekommit många debatter – dispyter, faktiskt – i parlamentet om Rumäniens vård av de mest utsatta barnen och ungdomarna med funktionshinder i landet. Om denna fokus har bidragit till att förbättra den svåra situationen för dessa människor – och det tror jag att den har – har det varit värt det, även om det har upprört myndigheterna.
I förra veckan väckte en rapport från Mental Disability Rights International stor oro och ilska för att den innehöll en beskrivning av allvarliga överträdelser inom rumänska institutioner. I dag kritiseras rapporten av vissa personer, kanske alltför urskillningslöst.
Kommissionen har pekat på problemet med människohandel, och alla medlemsstater – inklusive mitt eget land, Irland – måste bidra till att stoppa denna grymma och fruktansvärda handel med sårbara människor.
Kanske kommer alla dessa problem, som kommissionsledamot Olli Rehn sammanfattade, att vara lösta i oktober 2006, men dessa två länder måste anslutas. 
Panayiotis Demetriou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det har konstaterats av alla att Bulgarien och Rumänien har gjort mycket för att anslutas till EU, och jag är glad över att EU står fast vid sin åsikt när det gäller det ”ja” som de båda länderna har fått.
Självklart finns det brister. Det finns brister hos alla länder före deras anslutning till EU, men de rättar till dem. Jag är säker på att både Bulgarien och Rumänien kommer att använda den tid de har, och arbeta dag och natt, för att visa att de är beredda att ta det som vi har lovat dem: ”januaritåget” till sin anslutning till och förening med den europeiska familjen. Detta är den historiska utmaningen, och jag är säker på att dessa människor, med vår och kommissionens och alla övrigas hjälp, kommer att bevisa att de är stora och kommer att gå med i den stora EU-familjen den 1 januari 2007. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Christine De Veyrac (PPE-DE ). –
   Jag skulle vilja belysa ett problem som är mycket upprörande från mänsklig synpunkt, nämligen europeiska pars adoptioner av rumänska barn.
Med hjälp av ett moratorium från juni 2001 förbjöd de rumänska myndigheterna alla internationella adoptioner förutom vid undantagsfall: adoption av syskon, barn över 6 år eller funktionshindrade barn.
Trots att de inte var bland de tillåtna undantagen har flera dussintal adoptionsansökningar lämnats oavslutade sedan de granskades 2001.
Det innebär att 800 europeiska familjer har väntat i mer än fem år på att adoptera sina barn, trots att deras adoptionsansökningar godkändes av den rumänska adoptionskommittén före juni 2001.
Dessa barn känner sina adoptivföräldrar och har ett band till dem. De lider nu av att ha övergivits för andra gången. Vad har hänt med barnets bästa?
I december 2005 uppmanade Europaparlamentet Rumänien att ta itu med dessa fall av adoptionsansökningar så fort som möjligt, men hittills har inget genombrott synts.
Alla internationella adoptionsansökningar avvisas systematiskt. I mars avvisades ansökningar som lämnats in före moratoriet i juni 2001 än en gång.
Planerar Europeiska kommissionen att sätta press på den rumänska regeringen så att man snabbt kan hitta en rättvis och human lösning i barnens och adoptivföräldrarnas intresse? 
Dominique Vlasto (PPE-DE ).
   – I meddelandet av den 25 oktober 2006 belyste Europeiska kommissionen ”brister i medlemskapsförberedelserna som inger allvarlig oro”.
Jag ska nämna två huvudsakliga exempel: korruption, som fortfarande är ett allvarligt problem som kan utgöra ett hot mot den inre marknaden, och de betydande svårigheterna med att införa ett effektivt förvaltnings- och kontrollsystem som gör att strukturfonderna kan genomföras.
Man kan inte bortse från de framsteg som har gjorts eller Bulgariens och Rumäniens vilja att gå med. Men jag tvivlar på att de brister som inger allvarlig oro, som Europeiska kommissionen belyste, kan rättas till före det datum som det är tänkt att dessa länder ska gå med, den 1 januari 2007.
I och med inträdet av de tio nya medlemsstaterna har socioekonomiska olikheter fördubblats i det utvidgade EU samtidigt som de 15 gamla inte stimulerar europeisk tillväxt, vilket har gjort att deras ekonomiska resultat har förblivit medelmåttigt. Innan vi funderar över de nya ländernas anslutning, borde vi därför inte först tänka på att stärka unionen med 25 medlemsstater?
Jag anser därför inte att EU, Bulgarien eller Rumänien kommer att vara redo 2007. Det är därför jag uppmanar rådet att inte blanda ihop snabbhet med förhastande när det ser framåt på dessa länders inträde. 
Talmannen.
   Nästa punkt är frågestunden (B6-0207/2006).
Följande frågor har ställts till kommissionen. 
Talmannen.
Den 6 april 2006, fastslog Tysklands federala domstol (dom av den 6 april 2006 i mål I ZR 125/03) att marknadsföring i media för ringsignaler till mobiltelefoner, som framför allt används av barn och unga, i viss mån är konkurrensbegränsande, bl.a. på grund av att en sådan aggressiv marknadsföring riktas mot en målgrupp som har ett särskilt behov av skydd och inte har någon kommersiell erfarenhet.
Men marknadsföring för ringsignaler, mobiltelefonspel och dylikt är inte begränsad till Tyskland utan förekommer även i de övriga medlemsstaterna.
Har kommissionen för avsikt att vidta åtgärder i denna fråga för att skydda barn och unga? Hur kommer kommissionens åtgärder att se ut? Finns det en tidsplan för planerade åtgärder från kommissionen? 
Mariann Fischer Boel,
   . Michl Ebner hänvisar till behovet av att skydda barn och ungdomar från aggressiv marknadsföring för ringsignaler, mobiltelefoner, spel osv. och frågar om kommissionen tänker vidta några åtgärder på det här området.
I direktivet om otillbörliga affärsmetoder som antogs nyligen förbjuds aggressiva affärsmetoder, och särskilt skydd ges åt barn och ungdomar. Om en affärsmetod är särskilt riktad till en viss konsumentgrupp, till exempel barn, kommer affärsmetodens inverkan att bedömas ur ett perspektiv som är representativt för den genomsnittliga medlemmen i denna grupp. I direktivet förbjuds dessutom direkt påtryckning på barn att handla.
I och med direktivet om distansförsäljning skyddas också kunder som köper varor och tjänster på distans, med andra ord köp där det inte förekommer någon direktkontakt. Detta innefattar krav på förhandsinformation. När leverantören tillhandahåller denna information måste denne ta vederbörlig hänsyn till skyddet av minderåriga.
Kommissionen har redan inlett en granskning av åtta av konsumentdirektiven, inklusive direktivet om distansförsäljning. Sådana frågor som dem som Michl Ebner tog upp kommer att behandlas i granskningen. Ett meddelande om granskningen kommer att offentliggöras i höst. 
Michl Ebner (PPE-DE ). –
   Fru kommissionsledamot! Först och främst vill jag tacka så mycket för era detaljerade och mycket lugnande kommentarer. Ni säger att de första uppgifterna kommer att finnas tillgängliga i höst. Finns det en längre tidsplan där vi kan se när de strängare bestämmelserna, som med tanke på vad ni har sagt verkligen är nödvändiga på detta område, kommer att bli gällande? Kan ni säga något mer om denna tidsplan, som kommer att fastställas efter hösten? 
Mariann Fischer Boel,
   . Tidsfristen för införlivandet av direktivet om otillbörliga affärsmetoder i nationell lagstiftning är den 12 juni 2007, och de nya lagarna måste tillämpas i medlemsstaterna från och med den 12 december 2007.
I enlighet med principerna för bättre lagstiftning kommer kommissionen att ha ett nära samarbete med medlemsstaterna under denna period för införlivande, för att underlätta punktliga och korrekta åtgärder och en enhetlig tillämpning.
Jag hoppas att detta besvarar ledamotens fråga. 
Talmannen.
I artikel 20.1 i Förenta nationernas konvention om barnets rättigheter står det att ”ett barn som tillfälligt eller varaktigt berövats sin familjemiljö eller som för sitt eget bästa inte kan tillåtas stanna kvar i denna miljö skall ha rätt till särskilt skydd och bistånd från statens sida”. Men det är tydligt att standarder för ”särskilt skydd och bistånd” till barn i behov skiljer sig stort mellan medlemsstaterna. Vissa (bl.a. de som är mer ekonomiskt utvecklade) fortsätter att vidmakthålla föråldrade och dåliga metoder för barnomsorg, som i många fall kan orsaka barnen psykologiska och neurologiska skador. Ett särskilt oroväckande exempel är den ständiga och systematiska användningen av sängburar som en form av inspärrning på statliga institutioner.
Vilka åtgärder vidtar kommissionen i detta sammanhang för att tillgodose behovet av en gemensam minimistandard för barnomsorgen i EU? 
Vladimír Špidla,
   . Herr talman, mina damer och herrar! I FN:s konvention om barnets rättigheter fastställs att staten ska erbjuda alternativ omsorg för barn som tillfälligt eller varaktigt berövats sin familjemiljö eller som för sitt eget bästa inte kan tillåtas stanna kvar i denna miljö. I deklarationen förordas även tillämpning av alternativ där barnet inte placeras på institution, om det finns sådana alternativ.
Det finns många skäl till varför barn placeras på institution och är ifrån sina familjer. Det kan bero på att deras föräldrar inte kan ta hand om dem p.g.a. sjukdom, bortgång eller fängelsestraff, på att barnen behöver skydd mot misshandel eller vanvård, eller på att institutionerna kan ge lämplig vård åt funktionshindrade eller sjuka barn. Barn kan även placeras på institution p.g.a. brottslighet eller asocialt beteende eller för att de har begått ett brott. Dessa grupper har gemensamt att de riskerar social utslagning, och det krävs stora insatser för att hindra dem från att hamna i bestående utslagning och fattigdom. Det är även nödvändigt att ge dem det stöd som är väsentligt för att de ska få en riktig utveckling och integreras i samhället.
För närvarande har vi svårigheter att få en korrekt bild av vårdinrättningarna i Europa eftersom det inte finns uppgifter att jämföra med. Kommissionen har dock noterat att många av de större traditionella institutionerna gradvis börjar ersättas av mer korttidsvård och att det finns en allmän preferens att återförena familjer eller att säkerställa en plats i ett fosterhem.
Alltmer uppmärksamhet riktas mot levnadsvillkoren för barn och unga i EU. Europeiska rådet, som sammanträdde i mars 2006, utmanade medlemsstaterna att vidta åtgärder för en snabb och betydande minskning av fattigdomen bland barn och att ge alla barn lika möjligheter oavsett deras sociala bakgrund. I handlingsplanerna för social integrering som medlemsstaterna lämnat över till kommissionen utpekades barn som hotas av fattigdom och social utslagning som en prioriteringsgrupp. Vissa medlemsstater har satt upp konkreta mål på nationell nivå för att minska barnfattigdomen. Kommissionen är medveten om att vårdinrättningarna för barn och vuxna med mentala eller fysiska funktionshinder i vissa medlemsländer har en överdriven användning av inspärrningsmetoder, både med medicinering och fysiska metoder, och detta är oacceptabelt för kommissionen.
I det meddelande som kommissionen nyligen tog fram om situationen för människor med fysiska funktionshinder i det utvidgade EU läggs stor tonvikt vid att avinstitutionalisera omsorgen för människor med fysiska funktionshinder. Gemenskapen har naturligtvis enbart en begränsad makt på detta område, och kommissionen stöder därför tillämpningen av en hel rad instrument, bl.a. ett antidiskrimineringsprogram, nationella handlingsplaner för social integrering och Europeiska socialfonden. Kommissionen vill också ge till känna att det snart kommer att offentliggöras ett meddelande om EU-åtgärder för att försvara och stödja barnens rättigheter. 
Nicholson of Winterbourne (ALDE ).
   – Tack för det uttömmande, fullständiga och upplysande uttalandet, herr kommissionsledamot. Jag välkomnar uttalandet, och jag är tacksam för att ni i så hög grad uppmärksammar den situation som de som utesluts från samhället befinner sig i, i synnerhet när det handlar om minderåriga. Jag uppskattar er beslutsamhet i fråga om att fortsätta driva en integrationspolitik i Europa.
Jag vill dock fästa er uppmärksamhet på de Daphnefinansierade analyserna, undersökningar som utfördes nyligen och som var särskilt fokuserade på långsiktig vård på vårdhem, under i genomsnitt 13 månader, av barn under tre år, vilken är den period då de löper störst risk att drabbas av neurologiska skador. Jag kanske kan skicka dessa rapporter till er, herr kommissionsledamot. Jag tror att man håller på att inleda ännu en undersökning.
Avslutningsvis vill jag säga att sängburar betraktas som inhumant i vissa av de nuvarande medlemsstaterna, och jag hoppas få ta upp också detta ämne med er personligen. Tack herr kommissionsledamot! Jag är tacksam mot er för detta. 
Vladimír Špidla,
   . Herr talman, Baroness Nicholson of Winterbourne! Jag är förstås mycket glad att höra om Daphnerapporten, precis som jag blir glad att höra om samtliga rapporter och objektiva uppgifter som hjälper oss att göra framsteg på detta område. Själva faktumet att undersökningen har finansierats av Daphneprogrammet ger en signal om att EU gör stadiga framsteg i denna fråga och strävar mot att nå sitt mål. Frågan om avinstitutionalisering är ytterst viktig, och jag anser att ytterligare ansträngningar som vi lyckas göra kommer att vara både rimliga och nödvändiga.
När det gäller frågan om sängburar tror jag att ni har rätt att sådana sängar i vissa länder har nät och att det ofta är kontroversiellt om huruvida de används överdrivet eller t.o.m. bara för att göra det enkelt för personalen. Från min synpunkt handlar problemet inte helt och hållet om metoder utan snarare om en allmänt inskränkande kultur som finns kvar på vissa institutioner och i vissa länder i så stor utsträckning att de inte uppfyller de höga humanitära krav som EU strävar efter att förstärka. Ett liknande inhumant ingrepp i människors sinnen kan ju också vara resultatet av medicinering, om denna görs utan att det finns ett verkligt behov och på grundval av en inskränkande kultur. Jag anser verkligen att det är nödvändigt att undanröja och förstöra denna inskränkande kultur runt om i EU, men när allt kommer omkring är själva metoderna som kulturen tar sig uttryck i inte så viktiga. Ni har rätt att sängburar kan utgöra ett problem i flera länder, men jag har med viss tillfredsställelse lagt märke att detta inte är fallet i många länder, även om det bara är i vissa som det finns en stark trend att avskaffa denna metod. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! Vi vet att barnomsorgen i Rumänien är i ett bedrövligt skick, vilket kommissionen själv anmärkte på i lägesrapporterna. Andra problem verkar nu framträda. Har detta problem nu tagits itu med eller lösts, eller har kommissionen helt enkelt riktat fokus på annat? Hur ser barnomsorgen ut i detta anslutningsland? 
Vladimír Špidla,
   . Kommissionen har självklart inte släppt denna mycket viktiga fråga ur sikte. I samtliga fall kan vi rapportera om avsevärda framsteg, även om det i vissa områden, t.ex. frågan om internationell adoption, fortfarande pågår intensiva diskussioner. Kommissionen har inte på något sätt övergett idén om att fokusera på barnens rättigheter. Jag är av den bestämda uppfattningen att EU har en viss skyldighet att ta ett socialt ansvar, och detta ansvar måste också tas inom ramen för anslutningsförhandlingarna. Det är därför uteslutet att vi inte skulle inse hur viktig denna fråga är. 
Andreas Mölzer (NI ). –
   Herr kommissionsledamot! Gång på gång chockeras vi när fall av barnmisshandel avslöjas. Sorgligt nog agerar myndigheterna inte snabbt nog, och på grund av samarbetsbrist kan det ta månader innan domstolarna låter ett barn förflyttas från den miljö där det misshandlades. Vilka steg tänker kommissionen ta för att fall av barnmisshandel ska erkännas på ett bättre sätt i framtiden och åtgärder vidtas snabbare? 
Vladimír Špidla,
   . Det är självklart nödvändigt att framhålla att frågor om kampen mot barnmisshandel hamnar inom nationella rättsordningar. Utdragandet på tiden av dessa fall, de långa väntetiderna, få antal upptäckta fall m.m. är alla frågor för nationella organ. Det är svårt för EU att engagera sig på detta område direkt, även om det är möjligt inom ramen för Europeiska socialfondens projekt, eller specialiserade projekt, eller inom ramen för diskussioner och informationsutbyte, och vi gör ansenliga insatser för detta. Jag anser att det också är mycket viktigt att bygga på och fortsätta att utveckla initiativ, som mestadels hamnar under min kollega Franco Frattinis ledning, och som har att göra med kampen mot människohandel, våld i hemmet osv. Även på detta område strävar Europeiska kommissionen i första hand efter att få till stånd åtminstone ett utbyte av uppgifter med definitioner, för att kunna jämföra situationen i olika medlemsstater, och på grundval av detta formulera specifika tillvägagångssätt. Den allmänna princip som fortfarande gäller är att sociala frågor, som ofta innefattar tragiska och känsliga frågor, hamnar inom den nationella behörigheten. Detta innebär att om ett fall inte har lösts under lång tid blir det snarare en fråga för de nationella myndigheterna än för EU, även om vi bör använda den behörighet vi har till fullo. 
Elizabeth Lynne (ALDE ).
   – Jag är medlem av den rådgivande nämnden för Mental Disability Advocacy Centre, och vi har tagit upp frågan om sängburar i ett antal år nu. Men ni har helt rätt – det är inte bara fråga om sängburar, det är också fastspännande i sängarna, användande av läkemedel och, kanske allra viktigast, bristen på vårdplatser inom den lokala vården.
Jag ber er att göra allt som står i er makt, i synnerhet som samrådsperioden för grönboken om psykisk hälsa upphör den 31 maj, för att ta upp frågan om lokal vård och om att flytta människor från den institutionaliserade vården, inte bara barn utan även människor med mentala hälsoproblem. 
Vladimír Špidla,
   . Fru Lynne! Er åsikt ligger helt klart i linje med kommissionens åsikt, som uttrycks i de respektive meddelandena. För oss båda är avinstitutionalisering vägen framåt, med andra ord att så långt det går överföra vården till lokala myndigheter, samhället och självklart familjerna. Jag anser att vi, i denna situation, också måste fundera mycket noggrant över vilken sorts stöd vi ska ge åt familjemedlemmar eller de personer som, även om de inte är direkta familjemedlemmar, ändå har tagit på sig vården av en annan person. När vi tänker på dessa saker brukar vi tänka på ekonomiskt stöd, men jag anser att det även är nödvändigt att ge någon form av kvalifikation. Det är ju mycket viktigt för familjer som måste ta ett sådant ansvar att känna till något om grundläggande vårdmetoder och grundprinciperna som måste följas samt begränsningar som sådan vård kan medföra. Det är en outhärdlig form av etisk vånda att ha känslan att du fortfarande kan gå ett steg längre när det i verkligheten inte längre är möjligt, så i detta hänseende kan vi lätta på bördan för de som bistår med hjälp. I korta drag är kommissionens huvudstrategi en förflyttning från institutionerna som ofta är inhumana, som ofta har en inskränkande kultur och som ofta är strukturellt oförmögna att acceptera individualitet och livskvalitet hos de människor som kommer i kontakt med dem, och i riktning mot lokala myndigheter, naturliga samhällen och naturligtvis familjer, i den vidare bemärkelsen av ordet. 
Talmannen.
Många väljare har skrivit till mig om kommissionens förslag att tillåta ett 0,9-procentigt innehåll av genmodifierade organismer i ekologiskt märkta produkter. Enligt en Eurobarometerundersökning nyligen är genmodifierade organismer en av de fem problem eller risker som EU-medborgarna förknippar med livsmedel.
Mina väljare är bekymrade över två saker: för det första att 0,1 procent genmodifierade organismer redan var tillåten i ekologiskt märkta produkter utan att de visste om det. Och för det andra att denna gräns har ökats till 0,9 procent. Kan kommissionen försäkra mig om att tillbörlig forskning har gjorts om långtidseffekterna av genmodifierade organismer? Och vilken information kan kommissionen ge som kan hjälpa mig att lugna mina väljare och försäkra dem om att denna ökning inte kommer att medföra några konsekvenser för hälsan? 
Mariann Fischer Boel,
   . Ledamotens frågor ger intrycket av att kommissionen har föreslagit en höjning av den acceptabla nivån av tillfällig kontamination av ekologiska produkter med genetiskt modifierade organismer (GMO) från 0,1 till 0,9 procent. Det gläder mig att få tillfälle att klargöra detta, för frågan har tagits upp vid ett flertal tillfällen, med såväl mig som mina tjänsteenheter i många olika forum. Enligt min uppfattning grundas oron på ett missförstånd av vårt förslag och av befintlig lagstiftning om ekologiska produkter och GMO. Att läsa vårt förslag som att vi vill tillåta 0,9 procent GMO i produkter som märks som ekologiska är att misstolka det. Jag ska förklara varför.
Det är inte alla konsumenter som är medvetna om detta, men det finns för närvarande ingen specifik lagstiftning om tröskelvärden för GMO i ekologiska produkter, det finns inga bestämmelser om tröskelvärden för GMO i ekologiska produkter. Enligt de befintliga bestämmelserna för ekologisk produktion är det förbjudet med avsiktlig användning av GMO eller genetiskt modifierade produkter, men det finns inget tröskelvärde för spår av GMO vid oavsiktlig förekomst. Det är alltså inte fråga om att en blandning av 0,1 procent GMO i produkter som märks som ekologiska redan är tillåten enligt dessa bestämmelser, som ledamoten påstod i sin fråga.
Dessa bestämmelser går tillbaka till en tid då GMO i allmänhet inte odlades eller importerades. Situationen ser naturligtvis annorlunda ut nu. I kommissionens förslag upprätthålls förbudet mot avsiktlig användning av GMO och genetiskt modifierade produkter. Vi föreslår dock att en aktör ska kunna använda sig av GM-etiketter som en försäkran av att hans/hennes produkter inte innehåller GMO.
Användandet av dessa etiketter utgör en effektiv tydlighet, eftersom GMO och genetiskt modifierade produkter i dag i allmänhet måste märkas som GM i enlighet med gemenskapens regelverk. Detta innebär i praktiken att samma tröskelvärde på 0,9 procent för en oavsiktlig förekomst av spår av GMO gäller för ekologiska produkter som för andra produkter.
Vi tror att det bara skulle göra situationen mycket mer komplicerad för producenter av ekologiska produkter om vi försökte att införa ett lägre tröskelvärde för märkning av ekologiska produkter, för vi inser att en fullständig renhet är ouppnåelig i praktiken. Detta innebär emellertid inte – och jag vill betona detta – att vi i förslaget, som ledamoten säger, har ökat den tillåtna nivån av kontamination med GMO till 0,9 procent. Aktören måste fortsatt vidta alla skäliga åtgärder för att undvika att dennes produkter innehåller GMO!
Vad som däremot verkligen skulle förändras med vårt förslag är att en produkt som är märkt som genetiskt modifierad inte längre samtidigt skulle kunna märkas som ekologisk om tröskelvärdet på 0,9 procent överstigs, vilket faktiskt är möjligt i dag enligt den befintliga lagstiftningen.
Vad gäller hälsoaspekterna har vi övervägt möjligheten att GMO bara ska kunna säljas på marknaden efter ett särskilt förfarande med förhandstillstånd för varje enskilt fall. Jag vågar påstå att Europeiska unionen har de strängaste och hårdaste riskbedömningarna och förfarandena med förhandstillstånd för GMO i hela världen, och detta gäller såväl miljömässiga aspekter som hälsoaspekter. Diskussionen om oavsiktlig förekomst av GMO relaterar därför inte till frågor om säkerhet.
Avslutningsvis vill jag verkligen återigen betona att det förslag som diskuteras för närvarande innebär en mycket betydelsefull skärpning av bestämmelserna i fråga om tillfällig kontamination av ekologiska produkter med GMO, och inte, som det ofta framställts, en försvagning. Detta är mycket viktigt. Det innebär verkligen en skärpning av situationen. 
Neena Gill (PSE ). –
   Fru kommissionsledamot! Tack för denna utförliga förklaring av en komplicerad fråga. Enligt er uppskattning är genmodifierade organismer en av de fem saker som EU-medborgarna är mest oroliga för. Den allmänna opinionen i EU är mycket skeptisk till genmodifierade produkter och känner stor oro för ”Frankensteinmaten”.
Problemet för oss är: ett, vi måste få ut rätt information, och två, hur kan vi med hjälp av kommissionens förslag, som ni har angett huvuddragen i, se till att denna information når den stora allmänheten? Jag kan läsa upp ett antal e-postmeddelanden som jag har fått av folk som är mycket oroliga. Nyligen bekräftade Världshandelsorganisationen domen mot EU i fallet om genmodifierade organismer. Vad får den strategi som ni precis har angett för konsekvenser för detta? 
Mariann Fischer Boel,
   . Då är jag ganska säker på att vi fick samma e-postmeddelanden. Därför är det här ett utmärkt tillfälle för mig att reda ut några av missförstånden.
Jag anser att det viktigaste steget var att vi kunde nå en överenskommelse vid rådets möte i november 2002 om identifiering och märkning av GMO. Detta var avgörande. Alla kanske inte var nöjda med det slutliga resultatet, men det var viktigt att produkter som framställs direkt från en genmodifierad produkt, t.ex. tomatketchup som framställs direkt från genmodifierade tomater, måste märkas. Det gör att konsumenterna faktiskt kan välja om de vill köpa dessa produkter eller inte. Jordbrukarna kan nu undvika t.ex. sojabönor som har tagits fram genom genmodifiering och köpa den traditionella typen av foder åt sina djur. Detta var en stor prestation.
WTO-tvisten som vi hade med Förenta staterna förändrar ingenting. 
John Purvis (PPE-DE ). –
   Fru kommissionsledamot! Jag undrar om ni skulle få det lättare i informationskampanjen om ni berättade hur mycket det skulle kosta producenterna av ekologiska livsmedel att sänka taket på andelen genmodifierade produkter från 0,9 till 0,1 procent. Vad skulle det kosta de ekologiska producenterna? Vad skulle det kosta deras konsumenter, och hur skulle det påverka konsumenternas tillgång till ekologiska livsmedel? Kan jag få siffror på detta? 
Mariann Fischer Boel,
   . Nej, men jag kan ge er en idé om konsekvenserna. Om vi skulle sänka taket till 0,1 procent skulle det innebära dramatiska konsekvenser för de ekologiska producenterna. Det skulle bli så dyrt att konsumenternas tillgång till ekologiska produkter, enligt min mening, skulle minskas dramatiskt eftersom priset skulle vara oproportionerligt i jämförelse med det pris som konsumenten är beredd att betala. Det är helt enkelt omöjligt att ge er en siffra, men vi har gjort uträkningar och klargjort att om taket skulle minskas till 0,1 procent skulle det medföra allvarliga konsekvenser för de ekologiska jordbrukarnas överlevnad. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Fru kommissionsledamot! Till dags dato har vi fortfarande inga långtidsstudier på effekterna av genmodifierade organismer. Med hänsyn till den europeiska allmänhetens tydliga skepsis mot genteknik och det nyligen fattade WTO-beslutet, planerar EU att genomföra några studier på hälsoskador på medellång och lång sikt, som orsakats av genmodifierat livsmedel? 
Mariann Fischer Boel,
   . Innan vi tillåter import eller odling av några genmodifierade produkter måste Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet (EFSA) få möjlighet att gå igenom alla detaljer – både från hälsosynpunkt och miljösynpunkt – och uppskatta risken eller konsekvenserna för både hälsa och miljö. Så från min synpunkt ska dessa båda områden täckas av EFSA:s alla insatser för att försöka införa rätt bestämmelser innan såväl import som odling tillåts. 

Talmannen.
   Eftersom de behandlar samma ämne kommer frågorna nr 51, 52 och 53 att tas upp tillsammans:
Jag skulle vilja börja med att gratulera kommissionen till dess initiativ att ta fram en gemenskapsförordning för att minska de internationella roamingavgifterna för mobiltelefoner. Detta är ett viktigt steg mot att få inte bara politisk utan även ekonomisk makt i EU.
Överdrivna roamingavgifter måste tas bort. År 2006 är Europeiska året för arbetstagares rörlighet, och EU:s insatser för att främja europeisk rörlighet i största allmänhet, och inte bara för arbetstagare, bör se till att mobiltelefonanvändare inte behöver betala högre avgifter bara för att de är utomlands.
Som kommissionen känner till bestraffas européerna för att de befinner sig utanför sitt hemland med de aktuella marknadspriserna. Priserna för roamingsamtal varierar även för användare från olika EU-länder.
För att garantera att den nya förordningen inte bara uppfyller kriterieprinciperna om konkurrenskraft och om den inre marknaden, utan även om Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, kan kommissionen tala om för mig vad grunderna för denna förordning kommer att vara?
Hur lång tid anser Europeiska kommissionen att det kommer att ta att minska kostnaden av roamingavgifter för EU:s konsumenter, och hur stor kommer minskning av roamingavgifterna att vara?
Kan kommissionen ange huvuddragen i de specifika förfaranden som för tillfället äger rum i den andra och slutliga fasen av samråden om förordningen som syftar till att minska internationella roamingavgifter? 
Viviane Reding,
   . Vi vet alla att de internationella roamingpriserna är mycket höga. Parlamentet och de nationella tillsynsmyndigheterna har gjort oss uppmärksamma på detta flera gånger. De har uppmanat till åtgärder på EU-nivå för att lösa problemet, vilket är riktigt eftersom de höga roamingkostnaderna hindrar medborgare och företag med gränsöverskridande verksamhet från att fullt ut gynnas av den inre marknaden.
I oktober 2005, som ett första steg, startade jag en webbplats för att ge konsumenterna pristransparens. Vid samma tid gjorde jag ett offentligt uttalande om att jag sex månader senare skulle kartlägga framgångarna. Om det inte hade skett en drastisk prisminskning skulle jag reglera. I mars 2006 jämförde vi roamingpriserna med nivån under hösten 2005. Vi såg att i 19 av medlemsstaterna var priserna mer eller mindre stabila. I fyra medlemsstater hade de stigit. På dessa grunder gav jag besked om en reglering, och vi startade ett offentligt samråd. Det offentliga samrådet var slut den 12 maj. Vi fick 150 svar. Mina tjänstemän och jag analyserar nu dessa svar och kommer att dra våra slutsatser och lägga fram dem tillsammans med en konsekvensanalys före sommaren 2006. Samtidigt kommer kommissionen i juli att lägga fram ett förslag till förordning.
Jag har märkt att vissa marknadsaktörer under tiden, när de förstod att kommissionen skulle agera, har sänkt sina priser. Det är ett mycket intressant drag och ligger i våra konsumenters intresse. 
Maria Badia i Cutchet (PSE ). –
   Jag skulle vilja tacka er, fru kommissionsledamot, för detta initiativ, som jag gjorde när jag förberedde frågan, och även för de förklaringar som ni har gett oss, som visar graden av intresse och deltagande när det gäller denna fråga. 
Jag skulle vilja säga att denna förordning måste inledas så fort som möjligt. Ni har redan förklarat detta, men jag anser att det är en extremt viktig fråga för att främja rörligheten i EU, både när det gäller sysselsättning och i största allmänhet. Jag hoppas att denna förordning kommer att bli gällande så fort som möjligt.
Seán Ó Neachtain (UEN ). –
   Jag skulle också vilja tacka kommissionsledamoten för hennes initiativ hittills och hennes insatser i detta hänseende. Men jag skulle vilja fråga henne om det är kommissionens avsikt att sänka roamingkostnaderna helt? I förfarandet på den inre marknaden, varför skulle det finnas någon skillnad? Vi bör ha samma avgifter i hela EU. Det anser jag är kommissionens ansvarsområde, och jag förväntar mig att detta är avsikten. 
Gay Mitchell (PPE-DE ). –
   Jag skulle vill tacka kommissionsledamoten. Roamingpriser för ett fyraminuterssamtal varierar mellan så lite som 20 cent för en finsk konsument som ringer från Sverige och 13,05 euro för en maltesisk konsument i Lettland. Intäkter från internationella roamingavgifter uppgår till cirka 10 miljarder euro, och en förordning skulle spara konsumenten mellan 40 och 60 procent. Fru kommissionsledamot! Kan ni bekräfta att det är er avsikt att den förordning som behövs kommer att vara antagen som lag före nästa sommar? 
Viviane Reding,
   . Jag vill tacka ledamöterna för deras hjälp i denna fråga. Det är mycket riktigt en oerhört viktig fråga, inte bara för våra medborgare som utnyttjar rörligheten utan även för arbetstagarna. Jag tänker först och främst på de små och medelstora företagen som skickar sina anställda på uppdrag i andra EU-länder. Det är mycket tungt för dessa företag, så vi bör försöka sänka roamingpriserna till de faktiska kostnaderna. Det är därför vi nu måste analysera de bidrag vi har fått i dessa 150 svar.
Jag meddelade i mars att min avsikt var att gå över till de nationella avgifterna. Under vilka villkor det kommer att ske är något jag för tillfället överväger med hänsyn till bidragen från utfrågningen. Jag kan försäkra parlamentet om att avsikten är att lägga fram en förordning inför kommissionen i juli, och sedan kommer det att vara upp till parlamentet och rådet att se om de kan få till stånd ett påskyndat förfarande för att denna förordning ska antas. När förordningen väl har antagits kommer den direkt att genomföras, och det tror jag innebär att konsumenter och arbetstagare kommer att kunna utnyttja mycket lägre roamingavgifter före eller under sommaren 2007. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ). –
   Som ni märker är slopandet av roamingavgifterna ett av kommissionens populäraste initiativ. Jag skulle vilja återgå till den första frågan från Maria Badia i Cutchet. Hon frågade om den rättsliga grunden för denna förordning. Vad kommer den rättsliga grunden att vara, och hur kommer ni att samarbeta med GD Konkurrens om detta initiativ? 
Viviane Reding,
   . GD Konkurrens tar fram förordningar i efterhand på grundval av ett klagomål som har lagts fram medan GD Inre marknaden och tjänster kan arbeta med marknaderna i förordningar på förhand. Vi talar här om artikel 95. Jag har rådfrågat rättstjänsten för att få reda på om artikel 95 är rätt grund. Jag kommer att fortsätta att göra det under förfarandet. Jag är övertygad av och nöjd med svaren från rättstjänsten om att artikel 95 är en lämplig grund för vårt förslag. 
Sajjad Karim (ALDE ). –
   Fru kommissionsledamot! I går när jag reste till Strasbourg läste jag en brittisk tidning. Det är en ganska lång resa så jag hade mycket tid på mig. Jag läste en artikel där alla telefonbolagen gav sina argument till varför ni inte förstår deras invändningar.
Är det inte så att dessa bolag drar nytta av tillgången till den inre marknaden och av EU och samtidigt lurar på EU-medborgarna sina avgifter? Är inte detta ytterligare ett exempel på hur EU försvarar de europeiska konsumenternas intressen mot monopolbolagens överväldigande makt? 
Viviane Reding,
   . Den inre marknaden är en fördel för företag, stora och små, samt konsumenter. Faktum är att den inre marknaden har gynnat utvecklingen av GSM-systemet som har blivit en världsstandard. Vi är mycket stolta över det. Men det som är orimligt är att trots att våra medborgare har ett av de bästa – eller kanske t.o.m. det bästa – telefonsystemet i världen, både för fast telefoni och mobiltelefoni, så straffas de om de passerar en landgräns och kan inte dra nytta av den gemensamma marknaden. Det är just därför jag ansåg att det var nödvändigt att kommissionen ingrep.
Jag är inte den typen av kommissionsledamot som gillar att reglera. Jag anser alltid att det är bättre om marknaden löser problemet själv. Det var därför som marknaden varnades lång tid i förväg. Den fick en varning av parlamentet, en varning av de nationella regleringsmyndigheterna, den fick flera varningar av kommissionen och handlade inte. Kommissionen var tvungen att ta beslutet om att lagstifta innan de första marknadsstyrkorna började röra sig lite i rätt riktning. Jag anser att det är dags att kommissionen ger tillbaka den inre marknadens fördelar till de små och medelstora företagen och till våra konsumenter. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ). –
   Fru kommissionsledamot! Även jag skulle vilja berömma er för er tuffa ståndpunkt, men jag vill förstärka det ni sa om att inte vilja överreglera. Kan ni bekräfta att ni har tagit verklig hänsyn till de europeiska regleringsmyndigheterna som jag tror har varit ganska kritiska till ert ursprungliga tillvägagångssätt och är mycket skeptiska till det ni föreslår göra? Skulle ni kunna försäkra mig om att ni inte har för avsikt att införa lagstiftning i marknaden som skulle innebära att operatörerna levererar tjänster under kostnaderna? Det skulle nämligen innebära att låginkomsttagare som använder mobiltelefon subventionerar premiesatser för kunder såsom parlamentsledamöter. 
Viviane Reding,
   . Jag får intrycket av att låginkomstkonsumenterna för tillfället subventionerar konsumenterna i de stora industriländerna som kan förhandla till sig specialpriser från mobiloperatörerna. Vi skulle vilja vända på den situationen och se rättvisa priser som grundar sig på marknaderna och kostnaden för konsumenten i stället för de orättvisa priser vi nu har. Mest av allt skulle vi vilja ge tillbaka fördelarna med den gemensamma marknaden till konsumenterna och främja rörligheten i stället för att hindra den.
Jag har läst yttrandet från Europeiska gruppen av regleringsmyndigheter med stort intresse, och jag har mycket nära samarbete med den gruppen. De delar mina mål som är att få till stånd en betydlig sänkning av de internationella roamingavgifterna. Våra tjänstemän ska träffa medlemmar ur gruppen i dag för att diskutera detaljerna kring hur detta ska genomföras. Det är därför som jag inte kan ge några detaljer om vår förordning för tillfället. Jag måste ha all information framför mig – de 150 svaren – och höra de nationella regleringsmyndigheterna. När jag har gjort det kommer jag att ta fram ett förslag till förordning för kommissionen, och jag är säker på att parlamentet kommer att diskutera detta dokument ingående längre fram i sommar. 
Talmannen.
Kan Europeiska kommissionen ange huvuddragen i vilka initiativ som genomförs för att främja den säkrast möjliga användningen av Internet i EU? 
Viviane Reding,
   . Kommissionen genomför flera initiativ för att främja den säkrast möjliga användningen av Internet i EU. Sedan 1996 har kommissionen varit aktiv i kampen mot olagligt innehåll såsom barnpornografi eller rasistiskt innehåll, och även när det gäller att skydda barn från lagligt men skadligt innehåll såsom vuxenpornografi, våld och spel.
Parlamentet håller på att granska kommissionens förslag om att uppdatera direktivet ”Television utan gränser” så att alla audiovisuella medietjänster ska omfattas. En rad grundläggande bestämmelser kommer sedan att gälla för allt audiovisuellt innehåll oavsett hur det sprids, bl.a. tv och Internet. Bestämmelserna har att göra med säkerhet, skydd av minderåriga, förbud mot anstiftan till hat och innehåller vissa kvalitativa restriktioner på reklam som riktas till minderåriga.
Vi har även en rekommendation om skydd av minderåriga och människans värdighet i audiovisuella tjänster och informationstjänster, som ger riktlinjer för den nationella lagstiftningen om elektroniska medier. På grundval av denna rekommendation startade vi 2005 programmet Safer Internet plus. Inom det programmet har ett nätverk av 21 telefonjourer skapats i EU, som gör att allmänheten får möjlighet att framföra klagomål om olagligt innehåll på Internet. Dessa telefonjourer utreder och hänvisar klagomål till rätt organisationer, polis, Internetleverantörer eller telefonjourer i andra länder.
Vi har även ett nätverk av 23 medvetenhetshöjande projekt som ger råd åt barn, tonåringar, föräldrar och lärare om riskerna med Internet och hur man ska hantera dem. Detta görs antingen direkt med hjälp av broschyrer, webbplatser och tv-inslag eller genom en mellanhand med spridningsorganisationer såsom skolor. Sedan finns det filtrerings- och översynsprogram som är nyckelredskap för att skydda barn mot att komma åt skadligt innehåll. Kommissionen kommer att ge vägledning åt föräldrar om hur effektiva filtreringsprogram och andra tjänster är. En undersökning pågår för tillfället och förväntas vara klar i december i år.
Kommissionen är också aktivt involverad i Internet- och mobiltelefonisektorn i syfte att främja självreglering som ett sätt att begränsa flödet av skadligt och olagligt innehåll. Kommissionen har vidtagit rättsliga åtgärder mot skräppost, spionprogram och sabotageprogram, som också är virus. En fullständig lista med dessa kommer att överlämnas till ledamöterna.
Jag skulle även vilja säga att på internationell nivå kommer uppföljningskonferensen till världstoppmötet om informationssamhället att ta upp alla dessa negativa aspekter av den nya tekniken. Låt mig här i dag säga att jag är säker på att Safer Internet Day under våren 2007, med hjälp av parlamentet, kommer att bli en mycket viktig informationsdag i alla våra medlemsstater. 
Agnes Schierhuber (PPE-DE ).
   – Tack så mycket för ert svar, fru kommissionsledamot. Jag tycker också att det är bra att världstoppmötet om informationssamhället ska hållas igen. Men tror ni att de åtgärder ni har vidtagit verkligen kommer att räcka? Vilka åtgärder planerar ni att vidta om detta skadliga innehåll ändå fortsätter att finnas på Internet? Utbildas föräldrar och förmyndare i, och uppmärksammas de på dessa saker av bl.a. kommissionen? 
Viviane Reding
   , . Herr talman! Jag befarar att Agnes Schierhuber har rätt. Detta skadliga innehåll finns på Internet och kommer att finnas kvar där. Vi gör allt vi kan för att få bort det från Internet, men det är ett världsomspännande nät, och vi har inte tillgång till innehållet överallt. Det är därför det viktigaste är att ge både föräldrar och skolor den nödvändiga informationen så att de kan förbereda barnen på vad de kommer att hitta på nätet.
Med detta i åtanke kommer alla våra informationskampanjer och medvetenhetskampanjer förhoppningsvis att kulminera i en mycket framgångsrik Safer Internet Day i början av 2007. Jag skulle även vilja att Europaparlamentet gav sitt stöd, och att ledamöter tog liknande initiativ i sina valkretsar. En samordnad kampanj skulle säkert gynna våra barn runt om i EU. 
Seán Ó Neachtain (UEN ). –
   Jag skulle vilja tacka kommissionsledamoten. Men med tanke på att förbudet mot dessa oönskade webbplatser till dags dato inte har varit så framgångsrikt, hur kan ni vara så säker på att era förslag kommer att leda till att sådana oönskade webbplatser försvinner från Internet? 
Viviane Reding,
   . Som jag redan har sagt är det ett världsomspännande nätverk, och alla kan lägga in innehåll på det. Det är därför vi inte bara måste öka medvetenheten hos lärare och föräldrar utan även utöva påtryckningar på Internetleverantörer, vilket jag gör regelbundet, för att de ska ta ansvar och vidta självreglerande åtgärder.
Jag tror verkligen på självreglering inom detta område. Om många aktörer självreglerar kommer vi att nå resultat. I det ändrade direktivet ”Television utan gränser” kommer de grundläggande värderingarna från våra samhällen också att gälla Internet. Det kommer att vara ytterst viktigt, och ansvaret kommer att ligga hos de som arbetar med onlinetjänster. 
Gay Mitchell (PPE-DE ). –
   Fru kommissionsledamot! Ni kan inte kontrollera vad som finns på Internet, men ni kan kontrollera åtkomsten på följande sätt:
Sedan bredband kom är Internet i gång hela tiden. Många datorer har endast ett lösenord för att sätta på datorn och har inte separata lösenord för att kontrollera åtkomsten till Internet. Därför kan barn gå in, bredbandet är i gång och de kan gå ut på Internet med detsamma. Om det skulle finnas en enkel kontroll av åtkomsten och fler lösenord på själva datorerna skulle föräldrar, skolor och andra få större kontroll. Jag ber er att undersöka frågan, särskilt eftersom bredband innebär att Internet är på hela tiden. 
Viviane Reding,
   . Vi har ett stort problem med den nya tekniken, nämligen att för första gången i den mänskliga historien kanske barnen vet mer än sina föräldrar och lärare. Det är därför vi måste förse föräldrar med mycket enkla program, enkla filter och översynsredskap så att de kan ta sitt ansvar. Därför vi har startat en undersökning för att få reda på vad det finns för filter och tjänster för föräldrar. Slutet av året, när vi presenterar denna undersökning, kommer att vara det bästa tillfället för att anordna en informationskampanj om dessa filter så att vi kan informera föräldrar om vad de kan göra för att hjälpa sina barn. I många fall känner sig föräldrarna vilse eftersom de inte är så vana vid teknik – åtminstone inte så vana som den nya generationen är. 
Talmannen.
   Frågorna nr 55–58 kommer att besvaras skriftligen.
Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga nr 59. 
Talmannen.
Den politiska uppmärksamheten i EU på WTO-förhandlingar har ofta fokuserats på jordbruks- och textilproduktion, och man har på något vis bortsett från den mycket viktigare ekonomiska potentialen i kommersiella tjänster, bl.a. finansiella tjänster.
Dålig tillgång till finansiering, bl.a. ett bredare urval av innovativa finansiella produkter, hindrar den ekonomiska tillväxten i utvecklingsländerna, särskilt när det gäller små och medelstora företag, och EU:s medlemsstater inte kan förverkliga de finansiella tjänsternas enorma potential.
Vilka åtgärder vidtar kommissionen för att arbeta in nya och förbättrade åtaganden om finansiella tjänster enligt Allmänna tjänstehandelsavtalet i multilaterala och bilaterala krav på sina handelspartner i WTO? 
Andris Piebalgs,
   . Låt mig försäkra er om att kommissionen är väl medveten om den viktiga ekonomiska potentialen hos kommersiella tjänster, däribland finansiella tjänster. Detta är en viktig del av WTO-förhandlingarna och har inte förbisetts, även om den har fått mindre publicitet än andra delar.
Kommissionen har belyst betydelsen av tillgång till finansiering i utvecklingsländer vid flertalet tillfällen, t.ex. i ett meddelande som kommissionen ställde sig bakom i Världshandelsorganisationen förra året.
De finansiella tjänsterna är tveklöst en av Europeiska kommissionens prioriteringar i tjänsteförhandlingarna och har därför en tydlig plats i EU-kommissionens begäran om bilaterala tjänster. Europeiska kommissionen var dessutom en av initiativtagarna till den multilaterala begäran om finansiella tjänster som nyss lades fram och är särskilt aktiv i multilaterala och bilaterala förhandlingar med våra handelspartner i Genève.
Tyvärr har de flesta erbjudanden som har lagts fram hittills när det gäller finansiella tjänster varit en besvikelse. Detta gäller framför allt många asiatiska länder. Vissa Asean-stater med mycket små nuvarande åtaganden har inte erbjudit några finansiella tjänster, och större aktörer såsom Kina och särskilt Indien kan också förbättra sina erbjudanden.
Kort sagt har våra handelspartner inte tagit itu med de flesta av våra viktigaste krav när det gäller finansiella tjänster. Det är därför kommissionen kommer att fortsätta att sätta hård press på alla nivåer för att övertyga våra handelspartner om att de måste rätta till situationen genom att lägga fram avsevärt reviderade erbjudanden i juli i år. 
Margarita Starkevičiūtė (ALDE ).
   – Jag beklagar verkligen att kommissionsledamot Peter Mandelson inte kunde närvara, och jag vill egentligen inte ställa en fråga som kanske inte tillhör ert kunskapsområde.
Jag tror att ni i ert arbete kan säga om kommissionen överväger möjligheterna att vidga dialogen om finansiella tjänster. Nu har jag intrycket av att allt fokuseras på jordbruksprodukter och textilier, när det faktiskt är så att när väl handelsstrukturen har förändrats skulle den finansiella tjänstesektorn vara i ett idealiskt läge för att hjälpa handelsstrukturen.
Ägnar kommissionen mycket tid åt att diskutera expansionen och utvecklingen av finansiella tjänster? 
Andris Piebalgs,
   . Ja, det gör vi, och vi inpräntar behovet av att rätta till situationen hos våra handelspartner. Vi anser att de har möjlighet att lägga fram avsevärt reviderade erbjudanden när det gäller de finansiella tjänsterna före juli i år. Vi kommer att fortsätta att insistera på det, men som ni vet är handelsförhandlingar bilaterala och multilaterala förhandlingar. Vi måste få detta erbjudande från dem, och vi anstränger oss verkligen för att sätta press på dem så att de ska lägga fram sådana erbjudanden. 
David Martin (PSE ). –
   Jag är medveten om att kommissionsledamot Peter Mandelson har satt ganska hård press på de finansiella tjänsterna, och jag är glad att höra från er att ni har för avsikt att göra det. Håller ni med mig om att det är lite ironiskt att ett land som Indien, som har teletjänstcentraler tillhörande europeiska företag som säljer försäkringar, inteckningslån, lån och andra finansiella tjänster till européer, förnekar sitt eget folk dessa tjänster, och kommer ni att pressa framför allt Indien till att reformera sitt protektionistiska system för finansiella tjänster? 
Andris Piebalgs,
   . Vi har uppmanat de indiska myndigheterna att förbättra tillgången till dessa tjänster, och jag hoppas att de kommer att bifalla den begäran. 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   – Kommer Europeiska kommissionen att öka trycket på att tillväxtländer och före detta utvecklingsländer ska öppna sina tjänstemarknader? Detta är huvudfrågan, och för EU anser jag att symmetrin mellan gemenskapsmarknader som redan har öppnats i jordbrukssektorn, å ena sidan, och motsvarande öppnande av de andra länderna i tjänstesektorerna i allmänhet, å andra sidan, bör stärkas. Detta bör även gälla för tillgång till marknaden för andra produkter än jordbruksprodukter.
Utan dessa förutsättningar kommer Doharundan inte att få symmetriska resultat. Det kommer inte att finnas någon balans när det gäller resultaten. 
Andris Piebalgs,
   . Jag kan bekräfta det jag redan har sagt. Vi arbetar hela tiden med dessa länder för att de ska förbättra eller förstärka sina tjänster, bl.a. finansiella tjänster. Det är en del av vår förhandlingsstrategi. Det är inte så att vi bara intar en försvarsposition när det gäller jordbruket; vi är aktiva inom alla områden som berör handelsförhandlingar. Vi är av den bestämda uppfattningen att handelsmedgivanden ska vara ömsesidiga. 
Talmannen.
Den 8 mars 2006 offentliggjorde kommissionen sin strategi för att främja biodrivmedel (KOM(2006)0034). Men det finns sociala och miljömässiga frågor att ställa om detta. Det är till exempel nödvändigt att införa obligatorisk certifiering av biodrivmedel. Meningen är att se till att alla biodrivmedel på marknaden uppfyller en rad sociala och miljömässiga kriterier för att bli berättigade skatteförmåner. En annan otillräcklig punkt är att kommissionen föreslår att fordonstillverkare, i utbyte mot användning av biodrivmedel, inte förväntas göra så stora ansträngningar för att utveckla och sälja fler ekonomiska fordon.
Mot bakgrund av dessa problem, hur tänker kommissionen säkerställa användningen av biobränslen och bevarandet av miljön? 
Andris Piebalgs,
   . Biodrivmedel behövs av två huvudsakliga anledningar. För det första beror vår energiförsörjningstrygghet på utvecklingen av alternativ till olja. Bland de lösningar som kan sättas i bruk i dag finns det ingen med samma potential som biodrivmedel. För det andra bidrar transportsektorn inte tillräckligt till att minska utsläppet av växthusgaser. Biodrivmedel kan bidra avsevärt till detta mål.
EU har beslutat att uppnå en snabb utveckling av biodrivmedelsanvändningen. Direktivet om biodrivmedel som antogs 2003 hade en uppskattad nivå på 2 procent marknadsandelar för biodrivmedel 2005 och 5,75 procent 2010, jämfört med en 0,2-procentig andel 2000. När det gäller att anta nationella vägledande mål i direktivet har medlemsstaterna varit lite mindre ambitiösa, men på det stora hela är målet en andel på cirka 1,4 procent 2005.
Mot bakgrund av detta är den översyn av direktivet om biodrivmedel, som kommissionen ska utföra i år, särskilt viktig. Vi har precis startat ett offentligt samråd för denna översyn. Inom ramen för det offentliga samrådet ställs en rad frågor. För det första, kommer 5,75-procentsmålet för 2010 att uppnås med de nuvarande strategierna och åtgärderna? Om inte, vad kan man göra för att se till att målet uppnås? Bör EU sätta upp mål för andelen biodrivmedel för 2015 och 2020? Kommissionen har ännu inte tagit ställning till dessa frågor.
När det gäller frågan om miljöeffekterna är det viktigt att utgå från principen att biodrivmedel har en rad miljömässiga fördelar. Men det är också sant att produktionen kan ha vissa skadliga effekter på miljön. Jag anser att andra generationens biodrivmedel kan få ännu större miljömässiga fördelar, och deras införande bör påskyndas så mycket som möjligt.
Kommissionen kommer därför att se till att främjandet av biodrivmedel fortsätter att medföra miljömässiga fördelar och fördelar för försörjningstryggheten. Som en del av översynen av direktivet ber därför kommissionen om synpunkter på införandet av ett certifieringssystem. Detta skulle kunna säkerställa att endast de biodrivmedel vars odling uppfyller miljökraven ska räknas med i direktivets mål. De första reaktionerna från icke-statliga organisationer med verksamhet på miljöområdet, bränsleleverantörer och andra aktörer har varit uppmuntrande positiva.
När det gäller biltillverkarnas skyldigheter har dessa frivilligt gått med på att begränsa koldioxidutsläppen från nya bilar till 140 g per km före 2008/2009. Kommissionen anser inte att användandet av biodrivmedel på något sätt sänker de mål som det finns en överenskommelse med bilindustrin om. 
Bart Staes (Verts/ALE ). –
   Tack för ert svar, herr kommissionsledamot. Jag är mycket glad att kommissionen vill fortsätta att prioritera vår rörlighet. Detta är av avgörande betydelse. Medan jag noterar de åtaganden som ni har angett är det något jag skulle vilja fråga er om. Själva sakfrågan är inte bara framställningen av biodrivmedel här i EU, utan även framställningen och möjliga uppköp av biodrivmedel från länder utanför EU. Vi har fått rapporter om att denna framställning görs under förhållanden som inte är idealiska. Det rör sig bl.a. om skövling av Amazonas, social exploatering och överdriven användning av bekämpningsmedel. Vad tänker kommissionen göra åt detta?
Ni har även svarat på min fråga om bilindustrin, men det ni inte svarade på var frågan om bilindustrin inte borde åta sig att producera bilar som är mer ekonomiska när det gäller bränsleförbrukningen. Det är trots allt vad denna debatt handlar om. Minskning av bränslen …
Andris Piebalgs,
   . Samma miljömässiga krav på hållbarhet bör gälla utanför även EU. Som jag sa i mitt svar på den första frågan bör vi ta upp frågan i våra handelsförhandlingar.
Utvecklingen av biodrivmedel ska inte ske på bekostnad av regnskogen. Den måste också ske på ett hållbart sätt. Jag anser att vi har alla medel som behövs för att gå den vägen.
När det gäller bilindustrins skyldighet att bygga effektivare motorer och effektivare bilar kommer vi att uppnå även detta. Det hindrar dock inte det andra målet. Det är två skilda vägar som går i samma riktning – försörjningstrygghet, konkurrenskraft och hållbarhet. Men när det gäller frågan om förbättrade standarder för bilar är biodrivmedel svaret. Endast en kombination av båda kan ge det nödvändiga resultatet. 
David Martin (PSE ). –
   Herr kommissionsledamot! Till att börja med vill jag säga att jag ser positivt på ert svar. Jag uppmanar er att ta vägen mot certifiering. Ni har rätt att det vore helt fel om t.ex. användningen av palmolja skulle leda till att Indonesiens skogar förstördes. Så jag skulle leda er i den riktningen.
Det andra problemet vi har med biodrivmedel är att även om det tillverkas bilar som kan drivas av biodrivmedel och det finns människor som är villiga att köra bilarna är det fortfarande, på de flesta platser i Europa, mycket svårt att hitta bensinstationer som lagrar biodrivmedel så att konsumenten kan utnyttja detta miljövänliga system. Kommer ni att göra ert bästa för att uppmuntra fler bensinbolag att ha en pump med biodrivmedel på stationerna? 
Andris Piebalgs,
   . Vi antog nyligen handlingsplanen för biomassa och ett meddelande om biodrivmedel. Båda dessa dokument har diskuterats på rådets möte, och medlemsstaterna behöver definitivt välja en mer frivillig politik för att föra ut biodrivmedel på marknaden. Kommissionen uppmuntrar detta så mycket den kan, men många åtgärder skulle kunna vidtas av medlemsstaterna själva. Det är inte upp till kommissionen att se till att det finns tillräckligt med bensinstationer som lagrar biodrivmedel. Jag önskar till exempel att det fanns fler av dem i Bryssel. 
Agnes Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag är mycket glad att det till slut erkänns i EU och världen att vi måste bli mer oberoende av de politiskt instabila regionerna som EU får mycket av sin energi ifrån. Min fråga till kommissionen är denna: Kommer kommissionen även att sätta press på motorer, bilar eller t.o.m. bilindustrin? Vi vet i dag att biodrivmedel kan framställas utan förestring, men motorerna måste utformas så att människor kan köra med hjälp av båda drivmedlen. Ägnas några tankar åt detta? 
Andris Piebalgs
   , . Jag anser inte att vi behöver göra något för att uppnå våra mål i motorindustrin för tillfället eftersom blandning är tillåtet och tekniskt möjlig i mindre mängder. Självklart behöver vi mer flexibilitet i framtiden. Bilindustrin kommer att följa vår politiska trend.
Det viktigaste i nuläget är att visa att EU är berett att göra detta. I verkligheten behövs bara mycket små tekniska förändringar för att öka användningen av biodrivmedel. Det viktigaste målet bör vara att få biodrivmedel på marknaden i så många medlemsstater som möjligt, eftersom det inte är tillgängligt överallt än. I vissa länder är det redan det. Kommissionen arbetar därför hårt på att övertala de länder som ännu inte har gjort tillräckligt för att uppnå sina egna mål. 
Talmannen.
Vilka är nästa steg för kommissionen när det gäller att minska EU:s beroende av gas- och oljeimport från Ryssland? 
Andris Piebalgs,
   . Jag tror att det här kommer att bli ett ganska långt svar eftersom frågan inte kan besvaras med bara några få meningar.
Jag skulle vilja inleda med att säga att Ryssland i dag spelar en mycket viktig roll i säkrandet av EU:s energiförsörjning. För närvarande står Ryssland för nästan 30 procent av EU:s oljeimport och 45 procent av vår gasimport. Eller, för att vara mer exakt, 25 procent av den gas som vi förbrukar. Som konsekvens av detta är Ryssland den största enskilda externa energileverantören.
Ryssland står också för en stor del av vår import från Iran. EU:s och Rysslands marknader för råolja och oljeprodukter, samt naturgas, är tätt sammanlänkade med många pipelines, järnvägs- och havsförbindelser och av åtskilliga kontrakt som våra företag har slutit med ryska leverantörer.
En god förbindelse och en energidialog inleddes mellan Ryssland och kommissionen 2000. Det gemensamma ekonomiska område som man kom överens om under toppmötet mellan EU och Ryssland i maj 2005 inkluderar dessutom samarbete inom ett brett spektrum av energirelaterade verksamheter. Energidialogen syftar till att man ska diskutera frågor om energipolitik och marknadsutveckling, infrastrukturutveckling och samarbete mellan EU och Ryssland i multinationella energiforum. Jag tror att Ryssland kommer att förbli en viktig leverantör för EU i framtiden.
Om man tar i beaktande den förväntade ökningen av energikonsumtionen inom EU, förväntar jag mig att Ryssland fortsätter att leverera omkring 25 procent av den gas som konsumeras i EU, vilket i absoluta termer skulle innebära en ökning av tillförseln. EU och många länder i världen blir alltmer beroende av importerade kolväten. Jag skulle vilja upprepa att det på lång sikt bara finns tre länder som har stora naturgasresurser: Ryssland, Iran och Qatar. Samtidigt kommer EU att importera 70 procent av sin energi 2030, jämfört med 50 procent i dag.
Som jag sa kommer de kvarvarande resurserna av fossila bränslen att över tiden alltmer koncentreras till ett ganska litet antal länder. Detta medför att energiberoendet blir en global fråga med stora gemensamma problem, såsom ökad efterfrågan på begränsade resurser i världen, avsaknad av investeringar i ny produktion samt klimatförändringsfrågorna.
För att möta utmaningarna krävs därför ett stort antal åtgärder på EU-nivå och medlemsstatsnivå. Detta har betonats i grönboken. Jag har just framhållit en av åtgärderna i mitt svar på parlamentsledamotens tidigare fråga om biodrivmedel. Det är en av de åtgärder som vi har planerat.
I grönboken betonades möjligheter, såsom en politik som framför allt handlar om att förbättra energieffektivitet och energibesparingar, samt att förbättra de förnybara energikällornas spridning på marknaden. I grönboken framhölls också utrikespolitiska möjligheter, såsom att stärka ramen för energiförbindelserna mellan EU och Ryssland för att skapa större förtroende på båda sidorna, liksom även strategier och åtgärder som handlar om spridning av de geografiska källorna och om transportvägar för externa energileveranser till EU.
I detta sammanhang är det viktigt att understryka att EU ständigt strävar efter att förbättra energiförbindelserna med andra organisationer för energiproducenter – t.ex. OPEC, Gulfstaternas samarbetsråd, länderna i den kaspiska regionen och i Nordafrika – samt med de konsumerande regionerna inom ramen för Internationella energiforumet, Internationella energiorganet, G8-länderna och genom bilaterala avtal och dialog.
Denna diversifieringspolitik vänder sig inte emot våra nuvarande leverantörer. Den är en nödvändighet utifrån de utmaningar som är knutna till den globala energisäkerheten och utifrån den utmaning som den globala uppvärmningen och andra miljöproblem utgör.
Tillsammans med EU:s österrikiska ordförandeskap skickade jag nyligen ett brev till Rysslands energiminister, Viktor Christenko, som handlade om energisamarbete och särskilt gasberoende. I detta brev betonade vi på nytt den vikt som EU tillmäter fördjupade energiförbindelser med Ryssland, EU:s viktigaste energileverantör. Vidare betonade vi att den vikt som EU fäster vid att sprida leveranskällorna inte ska tolkas som att man begränsar leveranserna av rysk gas till EU:s marknad, särskilt eftersom efterfrågan på gas i EU planeras att öka.
I denna förbindelse med Ryssland främjar EU sådana principer som ömsesidighet, rättvisa villkor för transport genom Ryssland och tredje parts tillgång till infrastrukturen i Ryssland. Därför är det korta svaret på de frågor som har ställts att vi strävar efter diversifiering, men det är mycket viktigt att införa åtgärder när det gäller efterfrågan. Bara med åtgärder som påverkar efterfrågan, såsom energieffektivitet och energibesparingar, kommer vi att mer kraftfullt kunna etablera vårt energioberoende och samtidigt sträva mot våra mål för hållbarhet och konkurrenskraft. 
Bernd Posselt (PPE-DE ). –
   Herr kommissionsledamot! Jag anser att president Vladimir Putins politisering av Gazprom är precis lika farlig som en del Gulfstaters politisering av OPEC för 30 år sedan. Energioberoende är därför mycket viktigt. Skulle vi inte därför kunna göra mer för att främja uppvärmingsmaterial som framställs av förnybara råvaror, dvs. från biomassa, elefantgräs och t.o.m. från spannmål? EU skulle kunna bli självförsörjande med dessa. 
Andris Piebalgs
   , .  Självklart. Detta är en sak som vi koncentrerar oss på. Jag sa nog inte så mycket om det i mitt svar. Vi måste använda våra resurser på bästa möjliga sätt. Den tillgängliga biomassan, vind- och vattenkraften kommer så klart inte att räcka. Vi kommer fortfarande att behöva köpa energi från Ryssland och OPEC-länderna. Men mitt svar i dag är att vi alla måste göra vår läxa på hemmaplan, för det är det enda sätt som vi kan uppnå vårt mål på. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ). –
   Jag tackar kommissionsledamoten för hans detaljerade svar. Jag håller med om att Ryssland är en viktig energileverantör, och det är definitivt viktigt att bibehålla en dialog med Ryssland på energiområdet.
Men det finns ett bra ryskt ordspråk som lyder: ”Gud räddar dem som räddar sig själva.” Och det skulle vara bra om EU höll vissa officiella uttalanden från Moskva i åtanke.
Jag skulle vilja be kommissionsledamoten att kommentera det uttalande som gjordes av tjänstemännen om att Ryssland ska avleda sina energitillgångar till Asien om EU:s medlemmar inte uppfyller vissa villkor. 
Andris Piebalgs,
   . Jag lyssnade på president Vladimir Putins senaste tal till nationen. Han betonade två frågor som gäller energi. Först sa han att Gazprom har uppvisat anmärkningsvärda framsteg sedan han tagit upp problemet med energieffektivitet. Det är mycket viktigt att Ryssland erkände detta. Han sa också att Ryssland skulle kunna spela en viktig roll i skapandet av en gemensam europeisk energipolitik. När det gäller hans tillkännagivande om Gazprom anser jag att det är ett av de företag som har ett monopol. Inget av dessa företag skulle någonsin vara villigt att ge upp sitt monopol. När det gäller diversifiering bör vi acceptera att Ryssland kommer att leta efter den mest lönsamma marknaden. Om priset är bättre i Kina är jag rädd att de kommer att försöka sälja gasen till Kina. Förenta staterna har högre priser, och i och med utvecklingen av flytande naturgas (LNG) kommer konkurrensen mellan stora kunder att växa. Men samtidigt tror jag att den befintliga infrastrukturen för distribution av rysk gas till EU och en högt diversifierad gaskonsumtion i EU kommer att göra den europeiska marknaden mycket attraktiv för Gazprom och för Ryssland i allmänhet. Vi räknar med att Ryssland, som ett resultat av dialogen, inom gassektorn kommer att följa den väg som man nu följer inom oljesektorn. Detta är fördelaktigt för Ryssland, och samtidigt fyller det markadens behov på ett bra sätt. Jag hoppas att vår dialog kommer att kunna leda till ett sådant resultat. Jag vet att det inte är lätt, men det är vårt mål. Geografiskt utgör vi den bästa marknaden, och historiskt sett har våra företag haft mycket goda förbindelser. Samtidigt tar jag Gazproms tillkännagivande att de skulle vilja bygga en pipeline till Kina på största allvar. Det är ingen större överraskning. 
Laima Liucija Andrikienė (PPE-DE ).
   – När det gäller frågan om att minska EU:s beroende av gas- och oljeimport från Ryssland skulle jag vilja be er, herr kommissionsledamot, att svara på två frågor. För det första, är EU i stånd att motsätta sig det ryska pipelinemonopolet när det gäller transport av olja och gas från Centralasien till Europa? För det andra, har EU möjlighet att säkra ömsesidighet och större öppenhet när det gäller Rysslands energisektor? 
Andris Piebalgs,
   . Den första frågan handlade om gastransporter från Centralasien till Europa. Här följer vi två olika linjer. En relaterar definitivt till energistadgan och transiteringsprotokollet under vilka sådana rättigheter kunde åtnjutas. När det gäller den andra, besökte jag nyligen Kazakstan för att få vet mer om byggandet av en transkaspisk pipeline som oberoende kan leverera gas till EU, och kringgå det ryska systemet för gastransport.
På det här stadiet finns det en viss ömsesidighet angående öppenhet och förbindelser. I EU ses Gazprom som ett företag som har ett totalt pipelinemonopol på produktion och transport. Det är uppenbart att närhelst en situation på den inre marknaden utvärderas, så utvärderas den ur alla aspekter.
Vi strävar efter mer öppenhet och större ömsesidig förståelse. I oktober i år kommer vi att ha en konferens om energipolitik. Det är också mer rättvist mot den ryska sidan att ställa frågor om vilken EU:s hållning är och hur långt EU kommer att gå i skapandet av en gemensam energipolitik. Det är även tydligt att de inte alltid har all information eller full förståelse för vilka våra mål är. Våra mål är rättvis handel med dessa resurser och rättvisa marknader. Det är enligt min åsikt till nytta inte bara för oss, utan också för Ryssland.
På så sätt anser jag att de bästa resultaten skulle kunna uppnås. 
Talmannen.
   De frågor som på grund av tidsbrist inte hade besvarats skulle erhålla skriftliga svar (se bilagan).
Frågestunden med kommissionen är avslutad.

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0161/2006) av Dagmar Roth-Behrendt för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om fastställande av bestämmelser för förebyggande, kontroll och utrotning av vissa typer av transmissibel spongiform encefalopati (KOM(2004)0775 – C6-0223/2004 – 2004/0270B(COD)). 
Günter Verheugen,
   .  Fru talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att framföra kommissionens tack till Europaparlamentet, utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet och framför allt till Dagmar Roth-Behrendt, föredraganden, och Horst Schnellhardt som andra föredragande för deras hårda arbete med detta dokument.
Jag skulle vilja påminna er om att kommissionen förra året antog färdplanen för transmissibel spongiform encefalopati (TSE). Det var främst ett diskussionsunderlag för framtida kortsiktiga, medellånga och långsiktiga justeringar och utgjorde även grunden för den detaljerade diskussionen om individuella frågor med medlemsstaterna.
Jag skulle vilja upprepa en av huvudfrågorna igen här. Det kommer inte att ske någon förändring i vår övergripande strategi för att skydda konsumenter och få bukt med BSE. Mot bakgrund av detta är kommissionen mycket nöjd med det arbete som har gjorts hittills och det kompromissförslag som nu är uppe för diskussion och omröstning. Detta förslag ger en tillförlitlig lagstiftning som kommer att göra det möjligt för kommissionen att fortsätta att vidta åtgärder på grundval av nya vetenskapliga upptäckter och samtidigt bibehålla nivån av folk- och djurhälsoskydd i EU eller att höja den om det är vetenskapligt försvarbart. Kommissionen godtar därför kompromissförslaget.
Förslaget ställer även europeisk lag i linje med internationella bestämmelser, enligt vilka länder kategoriseras enligt sin BSE-risk. 
Karl-Heinz Florenz (PPE-DE ),
   . Fru talman! Föredraganden Dagmar Roth-Behrendt har bett mig att redogöra för hennes betänkande i dag eftersom hon är sjuk. Vi hoppas att hon snart är med oss igen.
Direktivet om TSE består i huvudsak av två delar. Den första handlar om övergångsperioder, och den andra är den operativa eller normativa delen. För att kunna diskutera den normativa delen längre och mer ingående föreslogs det att vi skulle dela på betänkandet, vilket också skedde i samförstånd med kommissionen. I mitten av 2005 beslutade vi i första behandlingen att förlänga övergångsbestämmelserna, vilket gav oss tillräckligt mycket tid för andra delen som vi alltså diskuterar i dag och som vi också har diskuterat i flera arbetsgrupper och möten, bland annat med europeiska veterinärer och andra ledamöter av parlamentet.
Som kommissionsledamot Günter Verheugen redan berättade är vi fast beslutna att inte försvaga direktivet, utan vill lägga betoningen på folkhälsopolitiken. Under Dagmar Roth-Behrendts ledning har vi klarat detta galant. Hon har uppmanat kommissionen att ta fram ett slags färdplan som visserligen inte har debatterats officiellt i kammaren men ändå kan vägleda oss vid hanteringen av den svåra frågan om BSE och TSE i framtiden. Det är ett mycket efterlängtat initiativ.
Jag vill även berätta något om innehållet. Hittills har vi haft fem riskkategorier. Det var bra, det var rätt och det var värdefullt. Vi blev dock varse och övertygades om att det var bättre att minska antalet till tre faktorer så att vi anpassar oss till det som gäller på andra håll i världen, bland annat för Internationella byrån för epizootiska sjukdomar (OIE) i Paris. Detta gjordes också relativt lätt efter långa diskussioner. Vi upptäckte att många länder utanför gemenskapen har relativt begränsad kunskap om denna djursjukdom och att även EU och OIE i Paris kan få betydligt bättre och jämförbara uppgifter med den nya klassificeringen. Detta var en kompromiss efter det att föredraganden hade samtyckt till förslaget – och jag ger henne mitt fulla stöd. Det är i sista hand också en aspekt av konsumentskyddet och skyddet för jordbrukare, eftersom frågorna nu kan samordnas bättre och även övervakas i övriga delar av världen och i utvecklingsländerna.
Det framgår än en gång tydligt att BSE-kontroller utgör en viktig del av skyddet. Friska djur, djur man misstänker eller som har förändrats kommer att testas även i fortsättningen. Men om övervakningen visar en ihållande positiv utveckling i vissa geografiska områden kan åtgärderna luckras upp något i enlighet med vetenskapliga belägg.
En omtvistad fråga jag gärna talar mer om gäller fiskmjölet. I egenskap av jordbrukare är jag övertygad om att fiskmjöl inte bör ges till idisslare. Vissa länder i Europa ser dock annorlunda på detta. Det är något jag måste respektera. Parlamentet sa tydligt nej 2004. Med stöd av många experter tog föredraganden upp ämnet igen och klargjorde att detta faktum, det vill säga att växtätare inte bör utfodras med fiskmjöl, ska ingå i betänkandet. Som ett undantag – och detta är ett inslag i kompromissen – blir det tillåtet att tillsätta fiskmjöl i foder avsett för djur upp till en viss ålder. Jag anser att vi kan godkänna denna kompromiss.
Ett knepigt och mycket känsligt område är frågan om maskinurbenat kött. Att skilja kött från ben är en mycket komplicerad procedur. Den som sett hur det går till äter aldrig sådant kött igen. Kommissionen har själv sagt att den ska granska frågan och lägga fram ett lämpligt förslag för oss om hur problemet ska hanteras. Förteckningen över specificerat riskmaterial är särskilt viktig för föredraganden, Dagmar Roth-Behrendt. Hjärna och ryggmärg kommer nu till exempel att finnas på en verklig förteckning och inte i bilagorna som förut. Detta är korrekt, och det är ett bra bidrag.
Ett lika bra bidrag är frågan om hur besläktade djur behandlas för närvarande. Det gäller alltså syskon till sjuka djur. Tidigare slaktades alla dessa djur brutalt. Nu har man hittat en bättre metod, och djuren behålls. De kan förstås inte ätas.
Som helhet vill jag tacka föredraganden och alla som medverkat. De har utfört ett mycket viktigt arbete. Och jag är mycket glad över att Dagmar Roth-Behrendt kunde vara med på den svåra resan hit, och jag hoppas hon snart är på plats igen. 
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ),
   Fru talman, herr kommissionsledamot! Europaparlamentet och föredraganden Dagmar Roth-Behrendt i synnerhet har visat ett stort engagemang för att klara BSE-krisen. De har utfört ett bra arbete, och de har också kunnat leda in kommissionen på rätt väg med hjälp av olika instrument som undersökningskommittén och det villkorade förslaget om misstroendeförklaring.
Vi är nöjda med att vi inte längre behöver diskutera krisens inledning eller omfattning, utan dess avtagande. Det var en kris orsakad av människor, och om vi undanröjer upphovet finner vi också lösningen. Jordbruksutskottet anser i själva verket att vi borde vara modiga nog att kunna lämna krisen bakom oss. Slutpunkten för denna utveckling blir därför att vi åter kan börja utfodra köttätande djur med animaliskt högvärdigt protein om detta protein kommer från djur som är tillåtna för livsmedelsändamål.
Det som oroar oss i denna utveckling är att kommissionen nu i stor utsträckning tar över ledningen i kommittéförfarandet och fattar besluten. Vi anser att Europaparlamentet ska vara delaktigt. Vi är alla på något sätt oroade över att kommissionen genom att ta över den administrativa och lagstiftande processen lämnar Europaparlamentet ute i kylan. Vi har därför stärkt principbesluten om att frågor som rör konsument- och miljöskydd måste få en avgörande roll. Vi anser som helhet att vad gäller medbeslutande i förhållande till kommittéförfarandet måste Europaparlamentet i likhet med rådet ha rätt att lägga in sitt veto om frågor som borde behandlas i Europaparlamentets medbeslutandeförfarande i stället behandlas i bilagorna. 
Horst Schnellhardt,
   . Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag anser att jag måste vika en del av min tid till att framföra mina hjärtligaste lyckönskningar till Dagmar Roth-Behrendt, och önskar henne god bättring.
Min grupp anser att många inslag i detta betänkande om ändring av förordningen om förebyggande av transmissibel spongiform encefalopati är stora framsteg. Under de bråda dagar då problemen med BSE var som mest akuta tvingades vi fatta mycket snabba och tuffa beslut i många frågor. Sedan dess har forskningen gått framåt. Därför kan vi nu tala om ett bra förslag.
Vilka fördelar ser jag då? För det första har kommittéförfarandet begränsats till det allra nödvändigaste. I det ursprungliga förslaget hade kommittéförfarandet mycket större utrymme, herr Graefe zu Baringdorf! På så sätt skapas klarhet och tillförlitlighet i genomförandet. För det andra förenklas riskbedömningen utan att säkerheten äventyras när tre riskkategorier införs. Därmed träder ett internationellt godkänt åtgärdsprogram om att förhindra BSE/TSE i kraft i hela EU, ett program som bygger på förslag från Internationella byrån för epizootiska sjukdomar. Resultatet av riskbedömningarna i samtliga länder kan nu jämföras. Detta förenklar bland annat export och import.
För det tredje är nu den ålder då djur ska börja BSE-testas samma i hela EU, eftersom bestämmelsen ingår i förordningens artikeldel. För djur som ska användas till livsmedel gäller nu 30 månader överlag. Vi vet att ett stort antal länder har infört helt olika bestämmelser. Med de nya bestämmelserna går det att jämföra medlemsstaternas statistik. Vi kommer att få en mycket bättre överblick över situationen.
För det fjärde välkomnar jag också att allmän slakt av besättningen vid förekomst av BSE avskaffas. Detta vilar på vetenskaplig grund, och så ska det också vara.
För det femte tar man hänsyn till realiteterna med införandet av toleransnivåer för obetydliga mängder animaliska proteiner i vegetabiliskt foder på grund av tillfällig och oundviklig kontaminering (vilket jag vill betona) och undanröjer problemen inom de berörda sektorerna utan att säkerheten påverkas. Jag förväntar mig att kommissionen och rådet godkänner det överenskomna värdet om 0,5 procent. Jag anser att siffran med näppe är godtagbar, även om toleransnivåerna kan förväntas variera stort inom intervallet och bli mycket höga.
För det sjätte kvarstår det vetenskapligt underbyggda förbudet mot användning av animaliskt protein i boskapsfoder. Jag är mycket glad över att vi har enats om en bestämmelse som tillåter att en mindre mängd fiskmjöl ges till unga nötkreatur. Visst, det är en kompromiss. Jag hade hellre sett att det fanns en klar och tydlig gräns. Då hade vi också fått en tydlig åtskillnad inom foderindustrin, och vi skulle ha fått en betydligt högre säkerhetsnivå. Bestämmelsen bör ändå välkomnas.
Jag måste också nämna och påminna kommissionen om att den har lovat att ta upp frågan om att utfodra djur med hushålls- och livsmedelsavfall när förordning 1774/2002 ses över. Frågan är mycket viktig, och jag betonar detta än en gång. Jag anser i detta sammanhang att vi utan vidare kan godkänna detta förslag med en bred majoritet. 
Karin Scheele,
   . Fru talman! Jag sällar mig till lyckönskningarna till föredraganden för hennes utmärkta betänkande och för det goda arbete hon utfört på området under flera år. Jag önskar henne också ett snabbt tillfrisknande. Jag skulle dessutom vilja ta upp ett ämne som i många år legat Dagmar Roth-Behrendt nära. Jag talar om förtydligandet i artikel 7, vilket flera talare redan har tagit upp, om att animaliskt protein inte bör ges till vuxna nötkreatur. Nötboskap är vegetarianer och äter bara animaliskt protein när de är små, då i form av modersmjölken.
Detta säger sig självt. BSE-krisen visade dock att denna princip under lång tid har varit allt annat än självklar. När vi nu ser över den grundläggande BSE/TSE-förordningen är det därför desto viktigare att vi betonar de etiska principerna bakom utfodringen av djur och lyfter fram att detta är viktigt för att skydda människors och djurs hälsa. Det är också viktigt med tanke på försiktighetsprincipen. I slutet av 2004 blockerade Europaparlamentet på föredragandens initiativ ett beslut enligt kommittéförfarandet om att tillåta fiskmjöl i foder. Sedan dess har frågan åter diskuterats livligt i parlamentet. Upprepade gånger har det påpekats att fiskmjöl inte innebär någon risk för TSE. Det är inte min uppgift att besvara denna vetenskapliga fråga, och jag tänker inte heller göra det.
Vi i Europaparlamentet vill helt enkelt inte ha fiskmjöl eller andra animaliska produkter i kreatursfoder. Jag kan samtycka till kompromissen eftersom den öppnar för en framtida möjlighet att ge fiskmjöl till små kalvar som ersättning för mjölk när de precis har tagits från moderdjuret. De strikta villkoren och kontrollerna är bra. Förutom detta anser jag att vi borde ha dragit lärdom av BSE-krisen, och vi bör tydligt markera att det behövs mer etik i djurfrågor och bättre hälso- och djurskydd. 
Mojca Drčar Murko,
   . Det nya fall av TSE som i går bekräftades i Österrike har visat att EU:s långsiktiga försiktighetsprincip är förståndig när det gäller att förebygga, kontrollera och utrota en viss form av transmissibel spongiform encefalopati. Dagmar Roth-Behrendt hade uppenbart lyssnat på medlemsstaternas synpunkter när hon vid en diskussion i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet hänvisade till förslaget om ändring av förordningen från 2001. Hennes kommentarer blev också ett incitament för ett aktivt engagemang från de brittiska och österrikiska ordförandeskapen.
Resultatet av detta utmärkta arbete är en text som parlamentets ledamöter i princip är eniga om. Vi står eniga i vår allmänna uppfattning att övergångsperioden bör förlängas en rimlig tid, och vi sluter upp bakom principen om ett konsekvent förbud mot att utfodra idisslare med animaliskt protein. Vi ger kommissionen vårt stöd för att befintlig lagstiftning ska anpassas till de nya internationella kraven. I några ändringsförslag som lagts fram gemensamt av flera politiska grupper har en viss bristande konsekvens lyfts fram, och till viss del utgör de en kompromiss som kanske inte är idealisk men praktisk i det här stadiet.
Ett exempel är frågan om att ge nötkreatur fiskmjöl. Fisk utgör faktiskt inte någon riskfaktor eftersom den inte kan bära TSE-smitta. Fiskmjöl medför andra problem. Fiskmjöl behövs inte för idisslarnas fysiologiska utveckling, oavsett om de är gamla eller unga. Eftersom de dessutom är de enda djur som kan framställa protein ur gräs tillgodoser de sitt proteinbehov på annat sätt. Förutom de etiska tveksamheterna hör ämnet också samman med frågorna kring riktlinjerna på medellång sikt för den gemensamma jordbrukspolitiken, bland annat huruvida det är tillrådligt att förebygga proteinaggregering i mjölk.
Som en kompromiss och av praktiska skäl vid kontrollerna har vi valt lösningen att tillåta att fiskmjöl ges till unga nötkreatur under övervakning av kommissionen. Därigenom skapas garantier för att det inte ens finns en teoretisk chans för att det uppstår situationer på gårdarna då fiskmjöl kan blandas med benmjöl. Detta är anledningen till att vi stöder kompromisslösningen, även om den samstämmiga åsikten, som dessutom stöds av experter, är att det absolut inte finns något skäl att ge unga djur fiskprotein. 
Bart Staes,
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Europaparlamentet har de senaste tio åren haft en avgörande roll i den politiska hanteringen av BSE, en sjukdom som visserligen uppträdde i Förenade kungariket redan på 1980-talet, men fick en annan dimension när den brittiske folkhälsoministern förklarade i parlamentet i Westminster att det troligen fanns ett samband mellan BSE och en ny variant av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom.
Parlamentet reagerade snabbt politiskt och tillsatte en undersökningskommitté under ledning av Dagmar Roth-Behrendt som bedrev utmärkta efterforskningar kring det aktuella läget och kommissionens och medlemsstaternas bristfälliga hantering. Efter detta lades ett villkorat förslag till misstroendeförklaring fram. Ett av de viktigaste resultaten av detta blev att livsmedelssäkerheten lyftes ut från GD Jordbruk och landsbygdsutveckling och blev ett politikområde som omfattas av medbeslutandeförfarandet.
Sedan lagstiftningen om BSE antogs 2001 och 2002, liksom de ingående bestämmelserna om biprodukter från djur, har också ett antal kontroversiella åtgärder införts genom kommittéförfarandet. BSE-lagstiftningen har sedan juni 2001 omfattats av inte mindre än 19 uppdateringar i form av kommittébeslut, så parlamentet måste verkligen vara vaksamt.
Låt mig nämna två exempel. Kommissionens förslag om att åter införa fiskmjöl som foder till idisslare drogs inte tillbaka förrän parlamentet protesterat kraftigt. Det andra exemplet gäller foderbestämmelserna i bilaga 4 till rättsakten som ändrades genom beslut i kommittéerna, utan parlamentets medverkan, från ingående beskrivningar på en halv sida upp till inte mindre än nio sidor med detaljbestämmelser och undantag.
Kommittéförfarandet är därför fortfarande ett enormt problem, ett problem som vi inte lyckats lösa i den här förhandlingsrundan med rådet. Vi är dock nöjda med att en vetenskaplig riskanalys i fråga om inverkan på människor och djur från och med nu måste beaktas, vilket verkligen är positivt. Den överenskommelse som slöts med rådet vid första behandlingen och som avspeglas i ändringsförslagen 41–56 bör få vår grupps oreserverade stöd. De viktigaste områdena i detta hänseende är fortfarande förbudet mot alla animaliska proteiner som foder till idisslare, föreskriften att fiskmjöl endast kan ges till unga idisslare enligt vetenskaplig bedömning och under tillräckligt strikta kontrollåtgärder samt bestämmelser om urbenat kött som slutligen bör fastställas. 
Det är mycket tråkigt att föredraganden Dagmar Roth-Behrendt inte kan medverka i dagens debatt. Jag önskar henne all kraft, ett snabbt tillfrisknande och ser fram mot att hon mycket snart återtar sin roll här i parlamentet. 
Dimitrios Papadimoulis,
   Fru talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera min vän Dagmar Roth-Behrendt för hennes utmärkta arbete och hoppas att hon snart är frisk och på plats hos oss igen så att vi kan fortsätta vårt mycket goda samarbete.
För min grupps räkning godkänner jag alla de kompromissförslag vi har utarbetat efter diskussionerna, förutom två: ändringsförslagen 41 och 48. Min politiska grupp kan inte stödja dessa båda ändringsförslag, eftersom vi anser att förbudet mot att använda animaliska proteiner bör kvarstå, även för unga idisslare, av två skäl. Det första skälet är att vi måste motarbeta kannibalistiska fenomen – vi talar här om växtätare som utfodras med animaliska proteiner. Det andra skälet är att vi inte är helt övertygade om att risken för att denna specialdiet har något samband med spongiform encefalopati är utesluten.
Jag påminner er gärna om att det för några år sedan inte fanns något fastställt samband mellan utbrott av spongiform encefalopati och får och getter. Trots det har vi nyligen haft sådana fall som nu undersöks noggrant av ett laboratorium i Förenade kungariket. Specialiserade forskare kan för närvarande inte garantera att det inte finns en sådan risk.
Jag gratulerar än en gång föredraganden och framför mina hjärtligaste personliga lyckönskningar och avslutar härmed mitt inlägg. Vi säger alltså ja, med undantag för ändringsförslagen 41 och 48. 
Urszula Krupa,
   . Fru talman! Vinstmotiverade onaturliga metoder inom djurhushållning i kombination med utfodring av boskap med benmjöl och mekanisk urbening har lett fram till den senaste tidens ökade risk för BSE-smitta. Kött som fortfarande innehåller spår av benhinnor, fragment av ryggmärgsvävnad och annan nervvävnad löper större risk att vara infekterat av prioner som är skadliga för människor och djur.
De positiva aspekterna av de nuvarande lösningarna är det förebyggande arbetet, införandet av en rad kontroller och tester och återgången till traditionellt foder. Att ge fiskmjöl till boskap är dock fortfarande ett hot. Om de tidigare nämnda rutinerna inte hade nått Polen skulle all tamboskap få naturligt foder, och köttet skulle framställas med traditionella metoder. Vår jordbrukssektor är turligt nog fortfarande ekologisk, och det finns ingen efterfrågan på nyheter av ekonomiska skäl.
Vi är kritiska mot en alltför stor expansion av en fytosanitär administration som ska genomföra onödigt många program. Vi är också kritiska mot onaturliga kompromisser som drivs fram av ekonomiska lobbygrupper som trissar upp kostnaderna och sjukdomshoten, inte bara i form av spongiform encefalopati. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Fru talman! Efter att ha upplevt inte bara traumat med bovin spongiform encefalopati (BSE) utan också den mycket utdragna och smärtsamma återhämtningen tills vi nyligen kunde återuppta brittisk köttexport, vill ingen av oss se detta hända igen. Därför stöder jag på det hela taget de strategier för att hantera transmissibel spongiform encefalopati (TSE) som föreslås i detta betänkande.
Jag vill emellertid påpeka ett problem som gäller köttimport till EU. Det har korrekt påpekats i ett av ändringsförslagen att vi lagstiftar för acceptabla utfodringssystem för de nötkreatur vars kött importeras. Men min fråga är följande: Hur kontrollerar vi dessa system så att konsumenten kan vara helt säker på att billigare importvaror står under samma hårda kontroll som inhemska produkter?
Vi måste inte bara fastställa samma normer för importerade produkter som för inhemska produkter. Vi måste också vara säkra på att dessa normer bevisligen uppfylls. Det är denna fråga jag inbjuder kommissionsledamoten att diskutera när han svarar i den här debatten. 
Avril Doyle (PPE-DE ).
   – Fru talman! År 2001, under de alarmerande utbrotten av BSE och Creutzfeldt-Jakobs sjukdom (CJS), införde kommissionen ett tillfälligt förbud mot att utfodra idisslare med foder tillverkat av djur- eller fiskprodukter, i avvaktan på en vetenskaplig riskbedömning av förordningen. I enlighet med försiktighetsprincipen och som en åtgärd för att stärka konsumenternas förtroende införde man en nolltoleranspolitik mot bearbetat animaliskt protein och kött- och benmjöl i djurfoder. Och fastän inget fall av CJS i fisk någonsin har upptäckts, införde man också ett tillfälligt förbud mot att utfodra idisslare med fiskmjöl. Detta första förbud under sex månader har förlängts på löpande basis sedan dess. Detta har skett trots ett kategoriskt meddelande från kommissionen 2004 att det inte förelåg någon risk för förekomst av TSE och inte heller någon risk för överföring från fiskmjöl i foder till idisslare, samt att nolltoleransen mot kött och benbalkar i djurfoder borde lyftas.
Kommissionen menade att denna nolltoleranspolitik inte kunde genomföras, eftersom de tekniska analysmetoderna för att upptäcka bearbetat animaliskt protein tidigare inte hade varit tillräckligt exakta för att ta hänsyn till den så kallade oavsiktliga förekomsten av små mängder protein från småfåglar, däggdjur och gnagare som av misstag kommit med i skördeprocessen.
Omöjligheten att urskilja dessa förekomster av protein och benbalkar, vilka inte medför någon TSE-risk för protein som kommer från idisslare och som skulle kunna innehålla BSE-prioner, ledde till ett antal intensiva, extremt dyra, slösaktiga och onödiga avlägsnanden från leveranser som, vilket är mer kontroversiellt, inkluderade foder framställt av sockerbetor, på grund av denna oskadliga och oundvikliga oavsiktliga förekomst av protein från icke-idisslare.
Det förslag som vi har framför oss syftar till att ändra och uppdatera förordningen. Särskilt när det gäller kategoriseringen av länder utifrån föreliggande BSE-risk, kontroll och övervakning samt specificerat riskmaterial. Detta ger en permanent rättslig grund för uppfödningsprogram för motståndskraft mot TSE, vilket ger medlemsstaterna möjlighet att hålla djur i samma BSE-smittade kohort i sin hjord och självklart granska resultaten.
Med tanke på den utdragna ovisshet som har orsakats jordbruksföretagare och industrin genom misslyckandet att komma fram till ett beslut om att lyfta foderförbudet, hoppas jag innerligen att detta dokument kommer att antas vid första behandlingen. Jag välkomnar den kompromiss som uppnåddes, och jag stöder bestämmelserna som rör ett möjligt lyftande av förbudet, eftersom detta grundas på vetenskaplig noggrannhet. Jag anser att det finns tillräckliga garantier för att skydda alla intressen. Det är viktigt att understryka att protein är en nödvändig beståndsdel i djurföda och att det nuvarande foderförbudet sätter oss i en besvärlig situation när det gäller att tillhandahålla protein för djurföda. I EU är vi bara till 23 procent självförsörjande på protein. Det mesta av vårt högkvalitativa protein, till exempel brasiliansk soja, transporteras stora avstånd från länder där hållbarhetsdebatten nu rasar.
Medan det finns en debatt om etiken i hur djur utfodras, måste man hålla i tankarna att alternativen ibland ger upphov till ännu större etiska frågeställningar. Hur som helst är det uppenbart att EU:s livsmedelsindustri har brist på protein. Jag är glad över att man har nått en överenskommelse om att ge fiskmjöl till unga kalvar som har stort behov av protein. Vi kan inte låta oss styras av våra känslor; i så fall kommer vår trovärdighet som lagstiftare att allvarligt undergrävas. Vetenskaplig stringens har en central plats i denna förordning. Vi bör respektera den obestridda vetenskapliga enigheten om att fiskmjöl inte utgör någon risk för TSE.
Sammanfattningsvis, när det gäller att sätta toleranströskeln för oavsiktlig förekomst av benbalkar och tekniskt oundviklig kontamination är det nödvändigt att vi tillämpar vetenskaplig stringens genom ständiga kommittéer inom ramen för kommittéförfarandet. Detta förfarande är inte perfekt, men det är mer dynamiskt än medbeslutande och säkrar en välgrundad vetenskaplig analys och riskbedömning, i stället för att riskera att känslomässiga faktorer styr EU:s beslut på tekniska områden.
Därför kan jag inte stödja ändringsförslag 57, vilket jag anser skulle hota möjligheterna att nå en dyrköpt överenskommelse i första behandlingen, vilken ligger i alla berördas intresse. Men samtidigt bör vi, som parlamentsledamöter, till fullo och med vaksamhet utöva vår rättighet att granska resultaten från mötena under kommittéförfarandet och att ställa kommissionen till svars när beslut som experterna i deras ständiga kommitté tagit överskrider den makt som tilldelats dem i TSE-förordningen.
Fru talman! Tillåt mig att framföra mina varmaste lyckönskningar till Dagmar Roth-Behrendt för ett snabbt tillfrisknande och tacka henne för det intresse som hon under lång tid har ägnat denna viktiga fråga. Tack för ert tålamod. 
Linda McAvan (PSE ).
   – Fru talman! Jag skulle vilja gratulera min kollega, Dagmar Roth-Behrendt. Hon har skrivit ett balanserat betänkande grundat på sunt förnuft.
Jag skulle vilja återvända till ämnet fiskmjöl. Kanske jag är något känslomässig, men jag är böjd att hålla med dem som säger att vi inte bör återgå till att ge animaliskt protein till idisslare. Vi slutade med detta för ett antal år sedan. Vi fortsätter att utfodra idisslare och att äta dem i våra länder. Därför anser jag att detta är ett steg bakåt. Jag undrar vad allmänheten skulle säga om vi tillfrågade dem. Skulle de vilja att vi återgår till att ge fiskrester till idisslare? Är det vad allmänheten vill?
Jag kan acceptera den kompromiss som Dagmar Roth-Behrendt har förelagt oss, eftersom den är rimlig och skulle hjälpa oss att nå en överenskommelse i första behandlingen.
Den andra frågan jag skulle vilja ta upp är den politiska förskjutningen när det gäller toleransnivåer för små mängder animaliskt protein. I konkreta termer betyder det att en foderväxt som för tillfället används för att producera foder för idisslare samtidigt kommer att göra det möjligt att tillverka foder för grisar och fjäderfä, såsom skett i min egen valkrets. Detta kan de göra vid det tillfälle när de måste transportera foder från andra delar av landet till större kostnad och med större påverkan på miljön på grund av transporten. Det är en förnuftig idé att ha toleranströsklarna för att se till att man gör rent ordentligt mellan de olika typerna av fodertillverkning.
Jag sänder mina lyckönskningar till Dagmar Roth-Behrendt. Jag hoppas att hon snart kommer att vara tillbaka. Hon har skrivit ett mycket bra betänkande, och jag vet att hon har arbetat mycket hårt med TSE och BSE under många år på parlamentets vägnar. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Fru talman! Jag önskar Dagmar Roth-Behrendt ett snabbt tillfrisknande. Hon har gjort ett utmärkt betänkande, där hon behandlar det ämne som nu diskuteras allra flitigast. Följaktligen uttrycker jag mitt stöd för hennes hållning i nästan alla aspekter som hon behandlar i betänkandet utom en: frågan om fiskmjöl.
Fiskmjöl är rikt på protein, och det är extremt näringsrikt för djur, inklusive idisslare. Sådana djur har förmågan att tillgodogöra sig de proteiner som finns i fiskmjöl och använda dem för uppbyggnad och energi. Därför erbjuds jordbruksindustrin genom användandet av fiskmjöl som djurfoder ett effektivt kosttillskott till en låg kostnad.
Det finns två viktiga frågor när det gäller att utfodra idisslare med fiskmjöl. Den första är hur etiskt korrekt det är att ge animaliskt protein till djur som inte normalt äter sådant protein. Det är högst kontroversiellt. Emellertid förblir det en etisk fråga och inte en som gäller syftet med den förordning som ligger framför oss i dag, vilket är att förebygga, kontrollera och utrota vissa former av TSE.
Den andra – och mest relevanta – frågan är den följande: Kan vissa former av TSE överföras från fiskmjöl till idisslare? Svaret, grundat på de vetenskapliga bevis som hittills finns tillgängliga, är ”nej”. Såvitt jag vet har det aldrig förekommit något belagt fall av TSE som överförts från fiskmjöl till en idisslare, fastän fiskmjöl tidigare flitigt har använts av jordbruksföretagare och denna användning i dag fortsätter på många jordbruksföretag utanför EU.
Självklart måste vi ta hänsyn till försiktighetsprincipen. Men hur långt kan vi ta den principen när vi inte har några klara bevis för att TSE kan överföras från fisk till idisslare? Vi vet att vi, i det högst osannolika fall där sådana bevis skulle påträffas, omedelbart skulle kunna stoppa dessa metoder. Försiktighetsprincipen fungerar väl bara när den används med varsamhet. I annat fall kan den utgöra ett allvarligt hinder för vår tillvaro. Varför förbjuder vi till exempel inte resande för att förhindra dödsfall och skador orsakade av transporter? Vi människor äter ju ändå fisk, och vi oroar oss inte över att få spongiform encefalopati från fisk, någon som är långt mer sannolikt än att en ko skulle få det från fiskmjöl.
Om Dagmar Roth-Behrendt hade varit här vet jag att jag inte hade lyckats övertyga henne om att fiskmjöl är lämpligt som foder för idisslare, men jag hoppas att jag har gett resten av mina kolleger något att fundera på. 
Thomas Ulmer (PPE-DE ). –
   Fru talman, mina damer och herrar! Jag framför mina varmaste gratulationer till Dagmar Roth-Behrendt, önskar henne god bättring och tackar henne hjärtligt för ett utmärkt betänkande och för väl genomförda förhandlingar med rådet och kommissionen. Jag är helt övertygad om att vi når en överenskommelse redan vid första behandlingen.
Betänkandet innebär utmärkta garantier för konsumentskyddet. Vi stöder helhjärtat de striktare åtgärder föredraganden efterlyser. Vi anser att de bestämmelser som parlamentet lägger fram, det vill säga TSE-kontroller av boskap över 30 månader som slaktas för livsmedelsändamål och av boskap över 24 månader som dött eller nödslaktats, är tillräckliga och korrekta. Enbart i den lilla delstaten Schleswig-Holstein ger detta en besparing på fyra–fem miljoner euro per år utan att konsumentskyddet försämras.
Anpassningen till de tre riskkategorier som fastställts av Internationella byrån för epizootiska sjukdomar är också logisk och nödvändig. Definitionen av aktiva och passiva övervakningskategorier blir en garanti för epidemiologisk övervakning med bibehållen kvalitet. Jag anser att det begränsade förbudet mot att utfodra idisslare med animaliska proteiner är korrekt, även om det inte är helt lämpligt. Naturen har inte avsett att idisslare ska äta animaliska proteiner, förutom kalvar som får sin modersmjölk. Argumentet att rena proteiner från fiskmjöl inte är annorlunda kan mycket väl vara vetenskapligt underbyggt, men är ändå inte korrekt enligt min åsikt. Etiskt sett anser jag att utfodring med fiskmjöl är ett problem och en icke önskvärd företeelse.
Tidsperioder på upp till åtta år i tveksamma fall är tillräckligt för att förbjuda försäljning av djur från tredjeländer. Avskaffandet av nolltolerans ifråga om förekomst av animaliska proteiner i foder till följd av oavsiktlig kontaminering är ett avgörande och logiskt steg framåt. I mitt land ledde nolltoleransen till att tiotusentals ton sockerbetor destruerades på grund av att animaliskt protein påträffades bland betorna vid leverans. De blandningar på upp till 0,5 procent protein som nu blir tillåtna kommer huvudsakligen från små djur som dödades vid skördeprocessen eller hade dött på betet långt innan och är absolut fria från TSE. Den nya gränsen här är ett verkligt steg framåt mot en rimlig lagstiftning.
Jag samtycker till förslaget men kan inte låta bli att avslutningsvis framföra en liten anmärkning, nämligen att parlamentets arbete med all säkerhet skulle bli ännu bättre och demokratiskt om kommittéförfarandet minskade eller inte fanns alls. 
Elisabeth Jeggle (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Fortfarande, tio år efter det att BSE bröt ut, behövs det förebyggande arbete, kontroller och utrotande av vissa former av spongiform encefalopati, och vi diskuterar frågan än i dag.
Förordningen om detta som vi också diskuterar är tänkt att anpassa EU-lagstiftningen till internationella krav och till normerna från Internationella byrån för epizootiska sjukdomar, där de förebyggande åtgärderna är särskilt viktiga. Livsmedelssäkerhet och konsumentskydd är prioriterade, men det är lika viktigt att ha en väl avvägd strategi. Åtgärder bör i möjligaste mån enbart bygga på vetenskapliga bevis.
I egenskap av skuggföredragande för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling godkänner jag de resultat och kompromisser som hittills uppnåtts. Jag skulle vilja framföra mitt särskilda tack till de ledamöter i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet som arbetat med frågan för deras konstruktiva samarbete och praktiska hantering av denna viktiga fråga. Det har visat sig möjligt att genomdriva pragmatiska förenklingar som minskar byråkratin. Tre faktorer är viktiga i detta hänseende. Den första är att vi verkligen vill ha tre i stället för fem riskkategorier. Detta innebär att man kan vidta nationellt samordnade åtgärder mot BSE, och det ger ökad säkerhet överlag. Förteckningen över specificerat riskmaterial utgör också en del av detta.
Den andra faktorn är att vi onekligen är ense om att animaliska proteiner inte bör ges till idisslare, varken nu eller i framtiden. Det är dock rätt att tillåta att unga kalvar – och då menar jag mycket unga kalvar – utfodras med fiskmjöl i vissa fall om det sker under lämplig kontroll. Unga kalvar har ännu inte fullt utvecklade idisslarmagar och behöver därför animaliskt protein.
I själva verket borde vi inte tillåta att upp till 0,5 procent animaliskt protein oavsiktligt förekommer i foder, oavsett om det gäller en mus, fågel, ett litet djur eller ett ben på betet. Noll procents tolerans är dock sällan uppnåeligt i denna värld.
En av de viktigaste frågorna för jordbruksutskottet är att EU-lagstiftningen begränsar kommittéernas befogenhet markant. Tillsammans med Rådgivande kommittén för spongiform encefalopati fick parlamentet ett avgörande inflytande på riskhanteringen i lagstiftningen i den första versionen av förordningen. Sedan dess har parlamentet förbigåtts, och många ändringar har gjorts genom kommittéförfarandet. Detta känns inte särskilt demokratiskt och försämrar samarbetet och acceptansen. Låt oss ha ett synsätt som från början till slut präglas av måttlighet och ansvarstagande.
Jag vill framföra ett särskilt tack till Dagmar Roth-Behrendt för hennes utmärkta arbete. Jag framför mina hjärtligaste önskningar och hoppas för hennes egen och för vår skull att hon snart är tillbaka hos oss. 
Christa Klaß (PPE-DE ).
   – Fru talman, kommissionsledamot Verheugen, mina damer och herrar! ”Bättre lagstiftning” har redan blivit en slagdänga som knappast behöver förklaras. Det är viktigt att granska rättsakter, förordningar och direktiv löpande, och det är rätt att därefter föra in sådana ändringar som behövs och är möjliga att göra på grund av nya rön. Följaktligen välkomnar även jag kommissionens förslag att ändra förordning nr 999/2001 om fastställande av bestämmelser för förebyggande, kontroll och utrotning av vissa typer av transmissibel spongiform encefalopati.
Jag är tacksam för det betänkande som föredraganden Dagmar Roth-Behrendt tagit fram. De förbättringar som genomförs med det innehåller mycket kunskap om praktiska krav och möjligheter, och vi hoppas att rådet och kommissionen ska följa våra rekommendationer. När vi utarbetade förordningen 2001 – i största ovisshet och utan tillräckliga vetenskapliga bevis, nödgade av de aktuella händelserna – var det en bra åtgärd som syftade framåt. I dagsläget kan vi se att det har skett en förändring – ja, verkligen en förbättring – i vårt synsätt på behandlingen av djur, åtminstone tamboskap och djur som hålls för uppfödning.
Vi stöder ett internationellt godkänt system med åtgärder för att hantera bovin och transmissibel spongiform encefalopati som antagits av Internationella byrån för epizootiska sjukdomar. Detta medför också att mer uppgifter kan samlas in från länder som tyvärr inte har några tillgängliga uppgifter än. Som Konrad Adenauer en gång sa så finns det ingen lag mot att bli smartare. Vi har nu mycket mer kunskap tack vare ökade insatser även på forskningsområdet. Vi har också fått vår gamla kunskap om naturen bekräftad. Våra mätmetoder har blivit så förfinade att det går att spåra en sockerbit i Bodensjön. Nolltolerans kan mätas, men det leder vanligtvis till problem – vilket några ledamöter nyss beskrivit – eftersom nolltolerans inte finns i naturen. Därför måste vi tillåta en viss mängd naturlig kontaminering av animaliskt protein i foder, en praktisk gräns, som vi i dag skulle vilja fastställa på 0,5 procent. Jag tror att detta är en kompromiss som alla parter kan stödja, och därför ber jag rådet och kommissionen att stödja ändringsförslag 57.
Jag skulle slutligen vilja påminna kommissionen om att ett kryphål har uppstått i fråga om återvinning av avfall. Tidsfristerna håller på att gå ut. Vi väntar otåligt på ett förslag från kommissionen i frågan så att vi kan få en optimal, säker användning och återvinning av detta material, som inte är avfall utan återvinningsbart material som kan användas korrekt om det bearbetas korrekt. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr vice kommissionsordförande! Jag sällar mig till dem som önskar Dagmar Roth-Behrendt allt väl och ett snabbt tillfrisknande. Jag skulle också vilja tacka henne för ett utmärkt betänkande. Vi får inte glömma bort att det inte finns någon profylax mot eller behandling av transmissibel och bovin spongiform encefalopati hos människor eller djur. Sjukdomarna är alltid dödliga, och den kedja av faktorer som skapar dessa dödliga prioner är ännu inte helt utforskad av vetenskapen.
Jag skulle också vilja påminna parlamentet om att vi de senaste dagarna upptäckt ett fall av BSE på en ekologisk gård i norra Österrike där man blev tvungen att slakta hela besättningen på 40 djur – vilket givetvis ledde till att den berörde jordbrukaren förlorade sitt levebröd.
Hur vi hanterar dessa motiverade förebyggande åtgärder bör ändå justeras. Vi bör också notera att det totala antalet sjukdomsfall har sjunkit och att åtgärderna därför uppenbarligen har fungerat. Dessa kontroller eller vidtagna åtgärder är å andra sidan mycket dyra och utgör ett verkligt hot mot många jordbrukares uppehälle. I grund och botten bör ändå denna kedja av åtgärder inte brytas. Framför allt måste förbudet mot animaliskt protein i foder behållas. Den kompromiss som uppnåddes, det vill säga att idisslare kan utfodras med fiskmjöl upp till ett års ålder, är enligt min åsikt ett absolut maximum och det som passar fiskeindustrin bäst.
Jag anser att de justeringar som ingår i detta förslag är absolut nödvändiga, i synnerhet om vi beaktar att åtgärderna nu har utvidgats till att gälla alla djur och i princip inte längre är begränsade till får och nötkreatur.
Det är också viktigt att utvidga dessa åtgärder till kontroller och exportförbud. Anpassningen till kraven från Internationella byrån för epizootiska sjukdomar, det vill säga minskningen av de fem riskkategorierna till tre, är motiverad, givetvis under förutsättning att den inte leder till att åtgärderna som helhet urholkas.
En annan nagel i ögat är att kommittéförfarandet i viss mån gynnas. Parlamentet som institution bör göra verkliga insatser för att behålla ett minimalt kommittéförfarande så att dessa åtgärder, som när allt kommer omkring är mycket tekniska, fortfarande står under demokratisk kontroll. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag var journalist när BSE-krisen var som värst, så jag har mycket starka minnen av hur denna utvecklade sig och vilken effekt den hade inte bara på politiker utan också på konsumenternas förtroende. Det var historia när det gäller dess effekt på jordbruket och hur vi bedriver vår verksamhet samt på djurfoderindustrin. Jag minns att jag vid den tiden intervjuade en fodertillverkare som inte alls visste varifrån de flesta av ingredienserna kom, eftersom ordet spårbarhet inte hade uppfunnits. Jag tror att vi kanske glömmer bort hur allvarligt läget var.
I Irland ser vi nu fram emot att inte slakta kohorter när vi upptäcker ett fall av BSE i en hjord på ett jordbruksföretag, men många jordbruksföretag har lidit som konsekvens av våra strängare regler i detta avseende.
Fiskmjöl är en viktig proteinkälla, och jag anser att endast denna rädsla inte bör utesluta det från livsmedelskedjan. Såsom redan har sagts producerar EU bara en femtedel av sitt behov av protein, och vi importerar soja för att fylla den luckan. Mycket av denna soja är genetiskt modifierad. Det är ironiskt att EU:s konsumenter är oroliga över genetiskt modifierade livsmedel och att vi ändå måste använda oss av genetiskt modifierat protein för en stor del av vårt djurfoder.
Nolltoleransen är en stor fråga för foderindustrin och för jordbruksföretagare. Den har orsakat enorma problem och är ogenomförbar. Enligt min åsikt är ändringsförslag 50 bättre än ändringsförslag 57 när det gäller den oavsiktliga och tekniskt oundvikliga kontaminationen av foderingredienser. Vi har ett behov här av att vetenskapen styr, och vi behöver vetenskapliga riskbedömningar av mängden oavsiktliga proteinkällor i foder. Jag anser att foderindustrin själv skulle välkomna större klarhet i detta, eftersom nolltolerans alltför ofta har gett upphov till såväl enorma kostnader som oro och förvirring inom industrin.
Det har nu gått tio år. Jag menar att det är bra att vi i kväll debatterar i mindre känslomässiga termer än vad vi skulle ha gjort för tio år sedan, men jag skulle rekommendera att alla ser till debattens vetenskapliga sida, snarare än till känslorna i det förgångna, när de röstar om detta mycket viktiga betänkande. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30.
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0107/2006) av Zita Pleštinská för utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om finansiering av europeisk standardisering (KOM(2005)0377 – C6-0252/2005 – 2005/0157(COD)). 
Günter Verheugen,
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att tacka parlamentet, och framför allt er föredragande, Zita Pleštinská, ledamöterna i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd och Edit Herczog, för snabbt samråd och ett utmärkt betänkande.
När EU:s lagstiftande organ antar detta förslag skapas en ny tillförlitlig rättslig grund för finansieringen av europeisk standardisering. Europeisk standardisering har redan haft en framträdande roll som stöd av EU:s politik i över 20 år. Standardiseringen har till exempel utgjort ett stort bidrag till förverkligandet av den inre marknaden. Som ett led i den nya metoden är standardiseringen ett komplement till EU-lagstiftningen och bidrar till teknisk harmonisering, vilket gör att varuhandeln kan ske obehindrat inom EU. Över 20 direktiv har antagits enligt denna metod. Maskindirektivet är ett konkret exempel på detta.
Standardiseringen är också ett viktigt verktyg för att uppnå målen för Lissabonstrategin. Mot bakgrund av de positiva erfarenheterna av standardisering i samband med lagstiftningen för den inre marknaden finns det planer på att tillämpa metoden med frivilliga standarder även på andra rättsliga områden, inom ramen för det vi kallar bättre lagstiftning. Det finns exempel från lagstiftningen på områden som miljöskydd, livsmedelskontroll och energi- och transportsektorn.
Standardiseringen har dessutom potential att spela en viktig roll när det gäller att stärka konkurrenskraften hos europeiskt näringsliv, eftersom den underlättar interoperabiliteten mellan olika tekniker, banar väg för ny teknik och gynnar innovationer.
Europeisk standardisering får för närvarande ekonomiskt stöd av kommissionen på grundval av rättsakter från 1980-talet. Mot bakgrund av hur budgetbestämmelserna utvecklats är det av högsta vikt att denna rättsliga grund för finansieringen av standardisering uppdateras. Budgetmedlen för finansieringen av europeisk standardisering måste godkännas varje år i samband med budgetförfarandet. Medlen uppgår för närvarande till 19 miljoner euro.
De som får stöd av gemenskapens finansiering är de europeiska standardiseringsorganisationerna CEN, Cenelec och ETSI som anges i bilaga I till Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter. Stöd kan under särskilda omständigheter också ges till andra myndigheter för aktiviteter som behövs för att stödja standardiseringen inom Europa.
Under diskussionens gång har många parter efterlyst att hänsyn ska tas i det europeiska standardiseringsarbetet till samtliga relevanta intressen, till exempel konsumenter, miljöskydd och små och medelstora företag. Kommissionen har samma uppfattning och arbetar för att förbättra rådande förhållanden.
Beslutet är dock inte avsett att garantera finansieringen av enskilda berörda intressen. Jag skulle i det sammanhanget vilja påpeka att stöd ges till medverkan av experter, till exempel från små och medelstora företag, inom ramen för vårt program för små och medelstora företag. Samma sak gäller för konsumenternas och miljöskyddets medverkan, liksom för berörda parter på arbetsmiljöområdet. Medlemsstaterna har också ansvar för att garantera att berörda parter kan medverka i tillräcklig utsträckning.
Kommissionen välkomnar uttryckligen de ändringsförslag som tagits fram i samarbete mellan parlamentet och rådet. Vi kan stödja parlamentets alla ändringsförslag. Jag vill än en gång framföra ett särskilt tack till parlamentet och föredraganden för deras insatser för att nå fram till ett avtal vid första behandlingen. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ),
   Fru talman, kommissionsledamot Verheugen, mina damer och herrar! Varför passar ett A4-ark ihop med kuvertet? Varför fungerar SIM-korten i alla mobiltelefoner? Varför skulle det vara bra att ha likadana vägguttag inom hela EU? När sådana saker väl fungerar bra är de så självklara att vi knappast lägger märke till dem.
Det krävs dock viss tankeverksamhet från någon för att sådana till synes enkla saker ska klaffa. Denna ”någon” är det europeiska standardiseringssystem som består av tre europeiska och 29 nationella standardiseringsorganisationer och över 60 000 experter. De tar fram europeiska standarder som godkänns enhälligt och bygger på frivilliga avtal.
Eftersom det främsta syftet med gemensamma europeiska standarder är att undanröja tekniska handelshinder och gynna den inre marknaden bör standardiseringsbesluten betraktas som en grundbult i EU:s politik för att uppnå målen i den ändrade Lissabonstrategin. I 20 år har nu europeisk standardisering, framför allt tack vare direktiven som samlas under beteckningen ”den nya metoden”, i hög grad effektiviserat EU-lagstiftningen. De direktiv som tas fram genom den nya metoden gäller endast grundläggande säkerhetskrav, konsument- och miljöskydd. Tekniska krav anges i detaljerade tekniska standarder. Detta, kommissionsledamot Verheugen, är det rätta sättet att få bra EU-lagstiftning.
När jag arbetade som arkitekt var standarder ett verktyg i mitt jobb. De gav mig en referenspunkt vid utformningen, bedömningen och godkännandet av byggnader. Det är ett av skälen till att jag tog på mig uppdraget att stå som föredragande för Europaparlamentet av förslaget till kommissionen om finansieringen av europeiskt standardiseringsarbete. Syftet med detta beslut är att skapa en samlad rättslig ram för att ta fram denna finansiering.
Trots att den europeiska standardiseringen krävs för att den inre marknaden ska fungera har någon rättslig grund ännu inte tagits fram för dess finansiering. EU:s bidrag till finansieringen av europeiskt standardiseringsarbete utgör för närvarande 2 procent, medan nationella organisationer bidrar med omkring 5 procent och företagen med 93 procent, huvudsakligen genom att bidra med experthjälp. Medlemsstaterna har en viss funktion att fylla i den tekniska standardiseringen då de måste garantera att de nationella systemen inför europeisk standard. Jag är glad över att mitt land Slovakien har varit ett av de första att införa europeiska standarder, tack vare den slovakiska lagen om tekniska standarder.
Jag är övertygad om att den europeiska standardiseringen är ett system som kommer att bidra till att skapa ett gynnsamt företagsklimat. Företagens företrädare och andra berörda parter blir allt mer medvetna om vikten av att ha tekniska standarder inom näringslivet. Det måste bli parlamentets prioritering att se till att små och medelstora företag, särskilt mikroföretag och handelsföretag, kan utnyttja de europeiska standarderna på ett effektivt sätt. Det ligger i unionens intresse att bidra ekonomiskt till att överföra dessa standarder till samtliga officiella språk, göra dem lika tillgängliga och öppna för alla, särskilt för små företag i de nya medlemsstaterna som inte har de ekonomiska resurser och personalresurser som krävs för att översätta specialstandarder. Det skulle vara bra om det fanns handböcker för små och medelstora företag där standarderna förklaras.
Den sju månader långa diskussionen mellan parlamentet, kommissionen, rådet och berörda organisationer har övertygat mig om att problemet har fått rätt placering inom EU:s politik. I godkännandeförfarandet gav jag mitt stöd till alla ändringsförslag som bidrog till att förbättra kommissionens förslag. Jag är nöjd med det enorma stöd jag fått från alla föredragande, särskilt skuggföredragandena Edit Herczog och Paul Rübig, föredraganden från utskottet för industrifrågor, forskning och energi som uppmanades att avge ett yttrande. Jag vill också tacka rådets och kommissionens företrädare för deras utmärkta stöd och vilja att från början nå fram till ett samförstånd som gör att en finansieringsram för europeisk standardisering kan godkännas vid första behandlingen. Sammanfattningsvis vill jag framföra min övertygelse om att mitt betänkande och det stöd parlamentet har gett det kommer att leda till att europeisk standardisering får en lämplig finansiering, vilket kan bidra till ett enklare och tryggare liv för alla europeiska medborgare. 
Yannick Vaugrenard (PSE ),
   . – Fru talman! Fastän jag i egenskap av föredragande för yttrandet från budgetutskottet i allmänhet stöder kommissionens hållning, skulle jag vilja framhålla den här frågans politiska dimension och påpeka två brister.
Under två år har Europeiska kommissionen nu försökt att utveckla en standardisering inom områdena hälsovård, sociala tjänster, samhällstjänster och miljötjänster. Kommissionen föreslår att man i högre grad ska utnyttja standardiseringsarbete inom tjänsteområdet och samtidigt bevara den monopolitiska karaktären hos de organ som nämns i betänkandet – vilket enligt min åsikt är beklagligt – fastän man i standardiseringsarbetet hittills huvudsakligen har koncentrerat sig enbart på industriprodukter.
Standarder, när de betraktas i samband med tjänster, tenderar att ersätta harmoniseringen av gemenskapslagstiftningen, vilket är oroväckande. Hur nödvändig, eller till och med väsentlig, standardiseringen än må vara kan den inte komma före lagstiftningen. Dessa standarder krävs vid all anbudsinfordran inom EU, men hittills har de upprättats uteslutande av tillverkare, utan någon demokratisk kontroll, och kan följaktligen utgöra ett hinder för tillgång till marknaden, vilket är något vi inte kan acceptera.
Detta är anledningen till att det är viktigt att särskilt se till att alla berörda parter verkligen kan delta i dessa organs arbete. Det inbegriper naturligtvis tillverkare, men även konsumentorganisationer, kunder, företrädare för de lokala myndigheterna och även miljöskyddsorganisationer. Kompromissändringsförslagen behandlar visserligen denna fråga, men bara i mycket liten utsträckning.
Å andra sidan menar jag att Europaparlamentet, i den mån offentliga medel är inblandade, varje år måste informeras om den standardiseringsprocess som faktiskt har genomförts. Europeiska standardiseringsorganisationer är faktiskt allmännyttiga organisationer som får offentligt stöd från gemenskapen. Som sådana måste de naturligtvis möta sina åtaganden med hänsyn till öppenhet. I det kompromissändringsförslag som gäller denna fråga föreslås att kommissionen åtminstone vart femte år ska göra en bedömning av standardiseringsverksamheten, vilket naturligtvis inte är tillräckligt ofta.
Där har ni mina observationer sammanfattade i några få ord, fru talman. Jag skulle vilja helhjärtat gratulera föredraganden och samordnarna till kvaliteten på det arbete de har gjort, men jag beklagar de otillräckliga ansträngningar som gjorts för att uppmuntra större mångfald och beklagar att bedömningarna av standardiseringsverksamheten skulle ske så sällan. 
Paul Rübig (PPE-DE ),
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja inleda med att tacka föredraganden, Zita Pleštinská, för hennes utmärkta och oklanderliga samarbete med utskottet för industrifrågor, forskning och energi, och för de imponerande resultaten. Jag skulle dock också vilja tacka kommissionsledamot Günter Verheugen. Genom bättre reglering har han lyckats skapa ett nytt verktyg – nämligen europeisk standardisering – för att möjliggöra att mål uppnås snabbare och effektivare.
Till exempel behandlar vi för närvarande frågan om mobil-tv – problemet med Nokias kontra LG:s standard. Europeiska standarder bör skapas för detta så snabbt som möjligt för att ge oss möjlighet att ta ledningen på den globala marknaden. Ett annat exempel är tilldelning av frekvenser på det linjära/digitala området. Om den utförs snabbt, effektivt och väl erbjuder standardiseringen en möjlighet att vinna marknadsandelar inom detta område. Ytterligare ett exempel är laddare till mobiltelefoner. Också här finns det en brist på standardisering. Här är behovet av handling enormt, och dramatiska framsteg skulle kunna nås genom stordriftsfördelar.
Därför är jag också glad över att man ägnar särskild uppmärksamhet åt små och medelstora företag, och jag anser att nästa steg vi borde vara en grönbok om standardisering. Detta skulle möjliggöra att vår ekonomi uppfyller Lissabonkriterierna betydligt snabbare och effektivare genom standardisering som godtas över hela världen. Ett av de bästa exemplen på detta är GSM-systemet. En grönbok om detta område skulle kunna ge oss ett tillfälle att visa var våra framtida möjligheter finns. Detta är en utmaning. I parlamentet är man redan glad över att konstatera att parlamentets samarbete med kommissionen i denna fråga är lika konstruktivt som vanligt. 
Malcolm Harbour,
   . – Fru talman! Det är ett stort nöje för mig att för min grupp och i egenskap av samordnare för utskottet gratulera Zita Pleštinská till hennes första betänkande i parlamentet. Jag är säker på att det kommer att vara det första av många. Jag är riktigt förtjust över att hon har tagit på sig den här uppgiften. Det är helt på sin plats att hon, då hon kommer från en av de nya medlemsstater som är mest aktiv inom området den inre marknaden, inte endast har banat väg för ledamöter från Slovakien, utan också har den moraliska auktoriteten att föra detta vidare.
Om man ser på resultattavlan för den inre marknaden så kommer man att se att de nya medlemsstaterna finns högst upp på listan över länder som har införlivat lagstiftning för den inre marknaden och antagit europeiska standarder. I detta avseende får de alla de gamla medlemsstaterna att framstå i dålig dager. Jag anser att hon har gjort ett enastående jobb här. Jag är också förtjust över att vi har nått en överenskommelse med rådet och med kommissionen före förlikningen om att få igenom det här paketet vid första behandlingen.
Låt mig diskutera några av frågorna. Jag kan inte hålla med budgetutskottets ordförande, som fullkomligt har missförstått vad detta handlar om. Som ni sa, herr kommissionsledamot, handlar det i stor utsträckning om utvecklandet av effektiva tekniska standarder för produkter. Detta är ett av era centrala ansvarsområden i den nya tilldelningen av portföljer i kommissionen. Men vi får inte glömma att allt detta är en del av utvecklingen av den inre marknaden som helhet. Vi står nu på gränsen till en mycket viktig översyn av den inre marknadens framtid. Jag delar mina kollegers åsikt, herr Rübig, att standardiseringsorganen har en central roll när det gäller att få marknaden att fungera bättre. Vi har fortfarande problem där dessa standarder inte erkänns av medlemsstaterna. Det är fortfarande alltför svårt för producenter att utnyttja den inre marknaden.
Jag måste fråga den begränsade skara som är här hur vi ska skapa arbetstillfällen och tillväxt i EU:s ekonomi om vi inte kan få den inre marknaden att fungera på rätt sätt, om vi inte kan använda alla de verktyg och vapen som står till vårt förfogande. Jag var verkligen glad över att kommissionens ordförande, i det uttalande han gjorde denna vecka om att uppnå resultat för våra medborgare, satte fullbordandet av den inre marknaden högst upp på listan. Det är där denna fråga hör hemma. Om vi inte kan få den inre marknaden att fungera, vad ska vi då göra för att lyckas väl i den globala ekonomin? Standarder är en del av detta, inte bara i EU utan också i världen som helhet.
Såsom föredragandena säger i ett av sina ändringsförslag – och jag skulle också vilja tacka skuggföredraganden, Edit Herczog, för hennes arbete – vill vi säkra rättvis och öppen tillgång till europeiska standarder för alla aktörer på marknaden inom hela unionen. Det är vad det här förslaget handlar om. 
Edit Herczog,
   – Fru talman! Snart kommer vi att kunna bilda en klubb för dem som tillbringar kvällarna här i parlamentet. Det är intressant att de frågor som tas upp här alltid är de frågor som följts av samma ledamöter varje kväll.
Även jag skulle vilja inleda med att gratulera Zita Pleštinská till hennes första betänkande. Liksom Malcolm Harbour hoppas även jag att hon kommer att skriva många fler betänkanden under de tre år som kommer, under den tid när vi är parlamentsledamöter här tillsammans. Jag skulle vilja tacka henne för den mycket vänliga stämning som hon skapade både i utskottet för den inre marknaden och under samtalen och förhandlingarna med rådet. Det gjorde det möjligt för oss att nå en överenskommelse, och en överenskommelse i varje fråga efter första behandlingen. Förhoppningsvis kommer alla att kunna stödja ändringsförslagen.
Jag vill göra ytterligare en anmärkning. Malcolm Harbour sa att nya medlemsstater ligger på toppen av listan när det gäller att införliva bestämmelserna för den inre marknaden. I det här läget måste vi komma ihåg det arbete som kommissionsledamot Günter Verheugen gjort inom detta område. Utan honom skulle vi aldrig ha haft möjlighet att göra det här så effektivt. På den tiden var han ansvarig för utvidgningen av den inre marknaden.
För att återvända till betänkandet, tror jag att det viktigaste resultat som vi har uppnått är att vi, genom att starta denna EU-finansiering, har större möjlighet att se till att den inre marknaden fungerar bättre och att varje aktör på marknaden och alla berörda parter möts av en rättvis konkurrens. Vi har också lyckats uppnå detta utan att skapa alltför mycket byråkrati eller, Gud förbjude, en ny institution, vilket vi är så ivriga att göra. Personligen tycker jag om idén att försöka öka effektiviteten i de existerande institutionernas arbete – vilka redan fungerar effektivt – och att göra detta tillgängligt för alla, samt att använda en relativt liten mängd resurser.
Den lag som håller på att bli antagen garanterar lika möjligheter för företag när det gäller tilldelning av gemenskapsstöd och hanteringen av offentliga medel. Lagen garanterar också ett öppet och genomblickbart förfarande, medan – och det betonar jag igen: detta är extremt viktigt för oss med hänsyn till programmet för bättre lagstiftning – den förhindrar onödig byråkrati. Personligen anser jag att detta är det viktigaste resultat som uppnåtts genom detta ändringsförslag.
Det är mycket viktigt att nämna att det passande och kompetenta gemenskapsstödet till standardisering inte är en utgift, utan en klar investering. Det är en investering i att den inre marknaden ska fungera bättre, i förbättringen av EU:s konkurrenskraft, i information, skydd och större säkerhet för konsumenterna som använder standardiserade produkter och tjänster. Det är också en investering i en förbättrad marknadssituation och i möjligheterna för små och medelstora företag, även om – och här håller jag helt med kommissionsledamoten – denna lag inte är menad att stödja småföretagare individuellt.
Jag skulle än en gång vilja uttrycka min tacksamhet för samarbetet med alla dem som jag har haft möjlighet att arbeta tillsammans med i samband med den här lagen. Min önskan är att vi kommer att se många fler lagar som denna, och att REACH, särskilt, kommer att utvecklas på ett liknande sätt. 
Alexander Lambsdorff,
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Sedan mitten av 1980-talet har europeisk standardisering gjort det möjligt att uppnå både fri rörlighet för industriprodukter inom Europeiska gemenskapen och en hög grad av skydd för konsumenter och arbetstagare.
I och med europeisk standardisering kompletteras viktiga europeiska politiska mål genom att man uppnår ett samförstånd mellan ekonomiska aktörer, och man har nu lyckats genomföra denna standardisering inom ungefär 20 industrisektorer. Detta har avsevärt förenklat processen att göra varor och tjänster på den inre marknaden både jämförbara och kompatibla, och därför bör vi stödja kommissionens ekonomiska stöd till och fortsatta utveckling av europeisk standardisering.
Listan för de tre europeiska standardiseringsorganisationerna, CEN, Cenelec och ETSI, innehåller nu mer än 15 000 standarder och andra europeiska specifikationer. Detta standardiseringsarbete har ofta gjort detaljerad gemenskapslagstiftning inom de berörda områdena överflödig, och det är ibland möjligt att helt och hållet undvika lagstiftning.
Därför bör standardisering ses som en integrerad del i de fortsatta ansträngningarna mot bättre lagstiftning och således som en del av en politik för tillväxt och sysselsättning. Utöver den aspekt som rör den inre marknaden har europeisk standardisering potentialen att stödja en hel rad av gemenskapens politiska åtgärder som kan öka konkurrenskraften hos företagen i EU.
Detta gäller särskilt inom områdena handelspolitik, transport, miljö och säkerhet i resehandlingar. Inom området forskning och teknisk utveckling behövs tydliga gemensamma standarder som en källa till tekniskt expertkunnande och som ett marknadsinstrument. Liksom med GSM och Galileo, vilka redan har nämnts av några ledamöter, är det på så sätt möjligt att skapa ett gemensamt handelsspråk.
Trots denna positiva bedömning behöver europeisk standardisering och dess institutionella ram förbättras och stärkas. I bestämmelserna i den nya budgetförordningen ställs krav på att en klar, komplett och detaljerad rättslig grund skapas för europeisk standardisering. Jag anser att man genom kompromissförslaget har möjlighet att möta dessa krav. Alla inblandade aktörer förtjänar ett tack för sitt konstruktiva samarbete, särskilt föredraganden Zita Pleštinská.
Jag ska rekommendera att min grupp stöder den kompromiss som nåtts, och jag är säker på att man här kommer att nå en överenskommelse så tidigt som vid första behandlingen. För övrigt anser jag att vi borde hålla också denna debatt i Bryssel och inte i Strasbourg. 
Zuzana Roithová (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Teknisk harmonisering undanröjer inte endast de tekniska hindren i handeln och i vardagslivet, utan den säkrar också en högre grad av konsumentskydd i alla medlemsstater. Efter införandet av europeiska standarden för lekplatser 1997, till exempel, minskade antalet skadade barn med över 25 procent i Österrike. Målet med detta direktiv är inte att starta ett nytt kontor, utan att skapa en rättslig ram för att systematiskt finansiera standardiseringskontor och standardiseringsorgan. Det finns många skäl för ordentlig finansiering, men jag skulle bara vilja nämna ett. Standardiseringskontoren har mycket begränsade nationella budgetar i de nya medlemsstaterna jämfört med i Tyskland, Frankrike och Förenade kungariket, och de måste dessutom bära den börda som översättningskostnaderna utgör. Anledningen till detta är att standarder överallt införlivats i den nationella lagstiftningen medan de för de nya medlemsstaterna finns tillgängliga bara på engelska, tyska och franska. Små företag har självklart inte resurser för tidskrävande översättningar. Så om vi vill se till att alla företag använder dessa värdefulla standarder måste de göras tillgängliga på alla officiella språk. Ni håller säkert med om att det ligger i EU:s intresse att bidra ekonomiskt till kostnaden för dessa översättningar.
Jag sätter stort värde på kommissionens förslag. Föredraganden har också gjort några värdefulla tillägg till det, till exempel när det gäller stöd till små och medelstora företag. Vidare föreslår hon åtgärder som kommer att öka kontrollen och öppenheten i samband med den nya finansieringen. Jag skulle därför vilja tacka Zita Pleštinská. Särskilt uppskattar jag den omsorg och den uppmärksamhet som man har ägnat åt att förbereda detta betänkande, och jag kan konstatera att hon har spelat en viktig roll i utarbetandet av ett väl uttänkt och okontroversiellt förslag som kommer att tjäna EU:s medborgare på ett bra sätt. 
Andreas Schwab (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det är redan ganska sent, och mina kolleger har redan kommit med många bra kommentarer. För det första skulle även jag därför vilja tacka föredraganden och framföra mina varmaste gratulationer till det svåra arbete som hon har gjort. I egenskap av vice samordnare anser jag att detta utgör ett viktigt steg.
Omröstningen i morgon är resultatet av ett informellt trepartsmöte som syftar till att vid första behandlingen uppnå ett lyckat resultat i frågan om finansieringen av europeisk standardisering. Jag anser att den kompromiss som föredraganden har uppnått förtjänar respekt. Trots alla positiva aspekter som påpekats här av olika ledamöter skulle jag emellertid våga mig på att komma med en anmärkning, en invändning.
Erfarenhetsmässigt har det ofta visat sig att ekonomin, som är det område som mest gynnas av harmoniseringen av EU:s inre marknad, är inblandad i skapandet av dessa regler och utan tvivel är i trängande behov av dessa, och därför måste vi parlamentsledamöter stödja denna process. Men erfarenheten har också visat att många medborgare – liksom många borgmästare och andra ekonomiska aktörer – inte ser dessa regler på det sätt som de är avsedda. Det finns vissa regler, såsom förstandarden för förebyggande av brott genom stadsplanering och utformning av byggnader, mot vilken borgmästare opponerar sig – inte helt berättigat, enligt min åsikt.
Detta var anledningen till att jag välkomnade föredragandens ursprungliga förslag om att kostnaderna för standardisering i mycket större utsträckning bör anpassas till de kostnader som faktiskt uppkommit. Med tanke på tidigare erfarenheter kunde emellertid detta förslag inte drivas igenom i överenskommelsen med rådet och kommissionen. Inte desto mindre anser jag att det är mycket passande att vi parlamentsledamöter ser till att standardisering verkligen har parlamentarisk legitimitet där allmänheten är berörd, och också verkligen kan uppnås genom självadministrering där enbart ekonomiska aktörer är inblandade. I detta avseende hoppas jag att vi kan nå framsteg även i dessa frågor, inom ramen för strategin för den inre marknaden – som inte bara kommissionen utan otvivelaktigt också parlamentet kommer att ägna sig åt under de kommande månaderna. 
Milan Gaľa (PPE-DE ).
   – Jag skulle vilja inleda med att tacka min kollega, den slovakiska ledamoten Zita Pleštinská, för hennes arbete med att skapa detta grundliga betänkande. Europeisk standardisering har en viktig roll att spela i att undanröja tekniska handelshinder och därmed främja utvecklingen av EU:s inre marknad. Tekniska standarder ersätter detaljerade rättsliga föreskrifter och förenklar reglerna, vilket i slutändan kommer att göra hela EU:s ekonomi mer konkurrenskraftig. Att fastställa obligatoriska grundläggande krav kommer också att garantera en hög grad av konsumentskydd, hälsoskydd och miljöskydd.
Standardisering är oumbärlig inom sektorer såsom hälso- och sjukvård, transport, telekommunikation och elektroteknik. Inom hälso- och sjukvårdssektorn, till exempel, finns det omkring 10 000 olika medicintekniska produkter, och inom detta område spelar europeiska standarder en viktig reglerande roll. Samtidigt som de innehåller detaljerade normer angående vad som krävs för att garantera en hög grad av patientsäkerhet, uppmuntrar de också innovation. Mer än 80 procent av de företag som verkar inom detta område är små och medelstora företag, vilket är anledningen till att vi uppskattar föredragandens ansträngningar för att garantera samma tillgång till europeiska standarder för alla inom denna grupp av aktörer.
Sedan 1985, när den ”nya hållningen” till europeiska standarder antogs, har mer än 15 000 standarder kommit ut. EU ger dock bara ett mindre bidrag till den totala finansieringen av europeisk standardisering, fastän studier har visat att fördelarna för ekonomin vida uppväger kostnaderna. Av denna anledning är det viktigt för EU att tillhandahålla en ansenlig del av finansieringen av hela systemet, inte bara inom EU utan också på ett internationellt plan. 
Árpád Duka-Zólyomi (PPE-DE ).
   – Gemenskapsomfattande regler som ger stöd för en enhetlig tolkning och ett enhetligt genomförande av teknisk standardisering utgör mycket viktiga verktyg för att skapa och underhålla villkoren för genomförandet av politiken. Följaktligen garanterar de konkurrenskraften och en konstant hållbar utveckling för gemenskapen. Detta tydliggörs i den reviderade Lissabonstrategin.
Vi kan se teknisk standardisering som en nödvändig del i utvecklingen inom många områden, såsom forskning, industri, ekonomi samt hälso- och sjukvård. Framför allt är denna standardisering av allmänt intresse, eftersom den är till nytta för alla, även om detta inte genast är uppenbart. Vi inser hur viktiga standarder är först när något inte fungerar som det ska. Jag minns hur de nya medlemsstaterna nyligen var tvungna att återuppbygga sina tekniska system. I Slovakien innebar detta att man måste revidera över 25 000 tekniska standarder, skrota nästan hälften av dessa och införliva 15 000 nationella standarder i vad som återstod. Allt detta krävde stora investeringar. Vi måste understryka det stora bidrag till detta som gavs av SUTN, det internationellt erkända och sedan länge etablerade slovakiska standardiseringsorganet.
Vi står nu inför den viktiga uppgiften att förbättra finansieringen för europeisk standardisering till stöd särskilt för den europeiska industrins konkurrenskraft, och för EU:s politik inom området global konkurrens. Därför är detta beslut ytterst viktigt. Att konstruera, samordna och ytterligare förbättra en komplex och omfattande mekanism för tekniska standarder som fungerar på ett dynamiskt sätt kräver ett klart, rationellt och väl avpassat ekonomiskt stöd.
Slutligen skulle jag vilja fästa uppmärksamheten på Zita Pleštinskás lovvärda och konstruktiva insatser. Hon har lyckats uppnå ett samförstånd i denna viktiga fråga. 
Günter Verheugen,
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja uttrycka min särskilda tacksamhet för den mycket konstruktiva anda som har präglat den här debatten och för det samförstånd som den har gett upphov till.
Detta är av stor vikt eftersom teknisk standardisering är någonting som, förvånande nog, ofta är kraftigt underskattat bland den europeiska allmänheten. Vi har alla sett hur vissa standarder har blivit påhoppade i den offentliga politiska debatten som bisarra exempel på överdriven reglering från EU:s sida. I kväll har det med rätta påpekats att den europeiska allmänheten skulle vara mycket förvånad om detta verktyg inte existerade, eftersom vårt vardagliga liv, och de flesta ekonomiska sektorer, inte längre skulle kunna fungera utan det. Det är ett mycket modernt verktyg och, ur en rättslig synvinkel, ett mycket flexibelt verktyg och det allra lämpligaste verktyget. Man bör verkligen fråga sig – och här hänvisar jag till en kommentar från föredraganden för budgetutskottet, i vilken jag inte instämmer – huruvida det alltid är nödvändigt att ta till det tunga lagstiftningsartilleriet – lagar, med andra ord – med en gång när vi vill reglera någonting, eller huruvida att lägga ansvaret för tekniska standarder i händerna på dem som behöver dem och bara fastställa en politisk riktlinje i vilken det sägs att en regel är nödvändig kanske skulle vara ett sätt att ta mycket större hänsyn till vårt eget samhälles rätt till frihet.
I kväll skulle jag än en gång vilja meddela er min politiska avsikt att använda den erfarenhet vi har fått av den nya metoden under de senaste 20 åren för att utsträcka detta moderna verktyg för EU-lagstiftning till andra områden inom den inre marknaden och även till andra politiska områden.
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0136/2006) av Pervenche Berès för utskottet för ekonomi och valutafrågor om rådets rekommendation om utnämning av en ledamot i Europeiska centralbankens direktion (C6-0071/2006 – 2006/0801(CNS)). 
Pervenche Berès (PSE ),
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Parlamentet lägger stor vikt vid frågan om demokratisk kontroll av Europeiska centralbanken. För alla ledamöter av utskottet för ekonomi och valutafrågor, antar jag, men också för kommissionsledamotens räkning, skulle jag helt enkelt vilja beklaga att den här debatten hålls så sent på kvällen. Om vi vill att frågan om monetär dialog ska tas på allvar så förefaller det oss att ett så viktigt beslut som ersättandet av en medlem i direktionen inte bör fattas så sent på kvällen. Detta gäller ännu mer med tanke på att det för oss i dag är en fråga om att definiera vår hållning i den fråga som rådet överlämnat till oss gällande den senaste ersättningen av en medlem som har suttit i centralbankens direktion sedan starten och om den sista utnämningen som kommer att ske före 2010. Denna utnämning är därför viktig med tanke på den monetära politikens innehåll.
Som föredragande för utskottet för ekonomi och valutafrågor måste jag här i parlamentet påpeka att den kandidat som efter en omröstning i Ekofinrådet föreslagits av detta organ – och vars utnämning måste godkännas av Europeiska rådet – behövde enkel majoritet i kammaren för att presenteras som den kandidat som stöds av parlamentet. Under detta samrådsförfarande förväntas kandidaten ha en profil med den nödvändiga auktoriteten och med nödvändig professionell erfarenhet inom finans- och banksektorn. Detta uttrycks i fördraget. Den kandidat som man har föreslagit oss uppfyller utan tvekan dessa kriterier.
Den faktor som faktiskt i stor utsträckning var drivkraften bakom det arbete som utfördes av utskottet för ekonomi och valutafrågor var en viss oro när det gällde omständigheterna under vilka denna debatt fördes i rådet. Vid en tidpunkt när alla erkänner att penningpolitik är en oberoende politik, när den politiska makten inte har mycket att säga till om och när praktiskt taget alla medlemmar av eurogruppen och Ekofin har kritiserat penningpolitiken när det gällde att höja räntan, har denna utnämning inte blivit föremål för någon som helst debatt. Detta är anledningen till att vi, samtidigt som vi bedömde denna kandidatur, skickade ett brev till Ekofinrådets ordförande, Karl-Heinz Grasser. Jag skulle vilja ta upp de viktigaste punkterna i detta brev här i parlamentet.
Vi tittade på utnämningsförfarandet för medlemmar i direktionen, och därför frågar vi rådet om två aspekter i detta förfarande. Den första gäller systemet med rotation bland medlemmarna på basis av nationalitet. Jag, för min del, förstår att de stora ekonomierna inom euroområdet måste representeras i direktionen, men den åsikten delas inte av alla ledamöter av utskottet för ekonomi och valutafrågor. I vilket fall som helst togs frågan om hur medlemmar i euroområdet representeras i direktionen upp av ledamöter av utskottet för ekonomi och valutafrågor, medan frågan om direktionens storlek inte nämndes.
Frågan om den mångfald i bakgrund som representeras i direktionen var också en viktig fråga för ledamöterna i vårt utskott, grundat på tanken att vi kanske behöver personer inom centralbankens direktion som kommer från olika bakgrunder så att, när det handlar om valutapolitiken i hela euroområdet, alla olika synpunkter kan uttryckas.
Vårt utskott ansåg att rådet på lång sikt skulle kunna hålla en uppriktig och öppen debatt, med riktlinjer, om den profil som bör föreslås av medlemsstaten, vilken skulle ha möjlighet att utse en medlem genom att respektera mångfalden bland länderna inom euroområdet. Vi anser att Europaparlamentet, i likhet med kommissionsledamöterna, bör ha rätt att rösta om godkännande.
Detta är den anda i vilken vi skrev det här brevet till ordföranden i Ekofin. Jag tror att alla ledamöter av utskottet för ekonomi och valutafrågor, med hela institutionen bakom sig, är öppna för dialog med rådet, vilket kommer att ge oss att ett bättre och ett helt tillfredsställande förfarande 2010.
Alexander Radwan,
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot! Jürgen Stark, tillförordnad chef för Deutsche Bundesbank, är en övertygande kandidat till Europeiska centralbankens direktion. Han var delaktig i skapandet av ramvillkoren för euron i egenskap av statssekreterare vid det tyska finansdepartementet och är, så att säga, en av eurons upphovsmän. Ytterligare någonting som kom fram vid utfrågningen och som är mycket positivt är att han är en hängiven europé. Det bör också nämnas i detta sammanhang.
Han står för kontinuitet inom Europeiska centralbanken, och för målet av oberoende, vilket är särskilt viktigt i en tid när allt fler försök görs att underställa Europeiska centralbanken externa krav. Han står för låg inflation, för en stabil valuta, för stabilitets- och tillväxtpakten – vilket är mycket viktigt vid detta tillfälle när medlemsstaterna finner det svårt att spara.
Med utvidgningen av euroområdet runt hörnet är kontinuiteten något som behöver ha en framskjuten ställning. Om man talar om utvidgningen av euroområdet skulle jag vilja säga att gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater varmt välkomnar kommissionsledamot Joaquín Almunias beslut i dag i detta sammanhang.
Frågan om parlamentets roll måste också debatteras. Även jag skulle vilja se att parlamentet får en starkare ställning, och vill betona att Jürgen Stark uttryckligen sa att parlamentets roll är mycket viktig för honom. Jag hoppas att han i framtiden kommer att verka i enlighet med detta i ECB:s direktion när Europeiska värdepapperstillsynskommitténs (EVTK) externa expertgrupp på clearing och avveckling åter anlitas, såsom skedde helt nyligen. Vi ska se om han verkligen ger parlamentet högsta prioritet. Detta var endast en parentes.
Emellertid bör det i framtiden inte vara parlamentets uppgift att undersöka grundläggande attityder, och detta är anledningen till att vi borde fundera noga på hur vi ska göra saker i framtiden. Vad vi behöver är kandidater med en bra profil, med relevant erfarenhet, som Jürgen Stark. Det får inte vara en fråga om vem som delar våra personliga politiska åsikter eller vem som inte gör detta. Detta är inte parlamentets uppgift, och jag skulle inte följa den linjen. Jag stöder målsättningen att se till att det inte finns några nationella territorier inom Europeiska centralbanken. Vi måste dock också se till att både stora och små ekonomier är jämbördigt representerade i ECB:s direktion.
Slutligen önskar jag att Jürgen Stark får stor framgång med sitt nya jobb, vilket vi hoppas att han kommer att anta – för eurons skull och för EU:s skull, och att han får en passande, effektiv och betydelsefull portfölj i ECB-rådet. 
Ieke van den Burg,
   . – Fru talman! I ledande affärskretsar finns ett allt större erkännande av nödvändigheten att uppnå mångfald i styrelser och andra förvaltningsorgan. Mångfald när det gäller utbildningsbakgrund, arbetslivserfarenhet, ålder, kön och nationalitet garanterar ett mer lyhört, uppmärksamt och kreativt samarbete än att bara tillföra fler personer av samma typ.
Att ersätta en person från Bundesbank med en annan person från Bundesbank utlovar inte stor mångfald och kreativitet. Om ECB hade varit ett företag verksamt i en snabbt föränderlig omgivning, skulle jag ha rekommenderat den, när den sammanställde en profil för en ny direktionsmedlem, att beakta mångfaldsaspekten. Men ECB är inte ett företag, och dess hållning har förblivit statisk. Man bedömer tydligen att den alltid bör förbli som den var när den skapades.
Jag kommer inte att dölja min kritik mot denna avsaknad av dynamik i utvecklingen av penningpolitiken, fastän jag håller med om att kritiken inte endast bör riktas mot ECB utan också mot de politiska beslutsfattarna, Ekofinrådet och medlemsstaternas regeringar, vilka nuförtiden inte verkar särskilt inspirerade av makroekonomisk samordning på EU-nivå som komplement till deras gemensamma penningpolitik.
Men i denna debatt i kväll handlar det inte om ECB:s hållning och euroområdet som sådant, utan om utnämningen av en ny person från Bundesbank till ECB:s direktion. Det egentliga verksamhetsområdet för utskottet för ekonomi och valutafrågor är att bedöma de nominerade kandidaternas förmåga och kompetens, och vi har inte mycket att säga i den här debatten eftersom kandidaten uppfyller kriterierna och gjorde väl ifrån sig i den utfrågning som vi hade med honom.
I min politiska grupp, PSE-gruppen, är vi mer intresserade av att diskutera det förfarande som ledde fram till denna utnämning. Ursprungligen ville vi göra detta i det betänkande som vi nu diskuterar, och vi blev besvikna över att en majoritet av utskottet inte ställde sig bakom detta. Det var anledningen till att vi lade ned vår röst i omröstningen. Vid samordnarnas möte som följde på detta utskottsmöte kom vi tillsammans överens om att skriva ett brev till Karl-Heinz Grasser, samt att inleda en mer grundläggande debatt om utnämningsförfarandet, särskilt om befordran och stärkandet av den roll som Europaparlamentet har i sådana utnämningsförfaranden.
Det är mycket viktigt att Europaparlamentet utgör en motvikt mot vad jag ser som en stark strömning för åternationalisering och mot integration, vilket märks i det sätt på vilket medlemsstaterna hanterar dessa frågor. Det är tydligt var vår kritik är allra starkast: Det finns tydliga bevis för att stora medlemsstater har ”reserverade platser”. Det finns en brist på debatt om profil och portföljer och om denna mångfald i bakgrund, och en bristande valfrihet. Frågan om utnämningar behandlas som ett A-ärende vid rådets debatt, och Europaparlamentet har här en mycket begränsad funktion.
Vi hoppas att kommissionen, rådet och ECB, om vi har möjlighet att lägga fram fler förslag, kommer att vara beredda att diskutera en förändring i detta utnämningsförfarande. Men vi hoppas även att samarbeta mycket väl med varje kandidat som presenteras av Alexander Radwan. 
Wolf Klinz,
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot! Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa välkomnar förslaget att utnämna professor Jürgen Stark till direktionsledamot i Europeiska centralbanken. Det betänkande som har lagts fram av Pervenche Berès uttrycker tydligt denna positiva bedömning och stöds därför av vår grupp. Jürgen Stark har gett övertygande skriftliga svar på det frågeformulär som lades fram av utskottet för ekonomi och valutafrågor. Vid utfrågningen i utskottet den 18 april visade han än en gång att han är en utmärkt kandidat till posten som direktionsledamot i Europeiska centralbanken.
Han är övertygande inte bara genom sin personliga integritet, utan också genom sin omfattande erfarenhet och sin kompetens, särskilt när det gäller penningpolitiken. Han spelade en viktig roll i utformandet av den monetära unionen från 1988 fram till införandet av eurosedlar och euromynt 2002. Han är således en av upphovsmännen till stabilitets- och tillväxtpakten, och han har uttalat sig konsekvent och tydligt emot att pakten urvattnas.
Vi i gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa välkomnar att Jürgen Stark är en välkänd förespråkare för Europeiska centralbankens oberoende och prioriterar prisstabilitet. Han har förklarat att han har ett odelat förtroende för den monetära unionens hörnstenar, och därför kan vi vara säkra på att han som europé kommer att anstränga sig för att agera för allas bästa. Dessutom har Jürgen Stark gett oss försäkringar om att han är beredd att starta en öppen dialog med parlamentet. Vi ledamöter i utskottet för ekonomi och valutafrågor tar honom på ordet.
Jag vill avsluta med några kritiska synpunkter, som är av enbart formell natur och inte har någonting att göra med kvaliteten på professor Jürgen Starks kandidatur eller med honom personligen. Trots att alla föregående talare redan har påpekat detta anser jag att det är så viktigt att det bör betonas än en gång: Denna nominering är inte ett resultat av en konkurrensprocess där flera sökande har lagt fram sina kandidaturer, utan av politiska överläggningar i rådet. Dessutom verkar det som om de stora euroländerna betraktar Europeiska centralbankens direktion som en förläning och utesluter företrädare för andra medlemsstater från början. Ordföranden i utskottet för ekonomi och valutafrågor, Pervenche Berès, har skrivit ett brev till det österrikiska ordförandeskapet där hon föreslår en förbättring av förfarandena, vilket hon alldeles nyss påpekade. ALDE-gruppen stöder uttryckligen detta förslag. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag är mycket tacksam för att Wolf Klinz gjorde en så tydlig åtskillnad mellan kandidaten själv och förfarandet, för vi får inte ge intryck av att våra krav och önskningar när det gäller förfarandet utgör ett hinder för vår bedömning av själva kandidaten. I dag gör vi en bedömning av kandidaten själv, och i Jürgen Stark har rådet presenterat en stark kandidat till att efterträda Otmar Issing. Jag vill passa på att tacka den avgående direktionsledamoten Otmar Issing än en gång för hans arbete och konstruktiva samarbete.
Jürgen Stark utgör en stark signal för stabilitets- och tillväxtpakten, för Maastrichtkriterierna, för Europeiska centralbankens oberoende, för en stark euro och för kontinuitet och kalkylerbarhet – och kontinuitet och kalkylerbarhet är förutsättningar för förtroende. Vi behöver inte bara större förtroende för EU, utan också ett stort förtroende för ECB:s oberoende och för euron som en stark valuta. Av denna anledning ber jag mina kolleger att visa vårt stora förtroende för Jürgen Stark i morgon.
Jag skulle också vilja be om att vi avstår från att bortse från dessa fakta, som också finns med i betänkandet – övertygad europé, kompetent expert, förespråkare för värdet av oberoende och en prioritering av prisstabilitet, fast övertygelse för penningpolitiken, öppenhet när det gäller parlamentets rättigheter och engagemang för att utöka dialogen mellan de två institutionerna – till förmån för partipolitisk småsinthet, för det finns ingen plats för någon sådan attityd varken i EU eller i Europeiska centralbanken. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0162/2006) av Dariusz Rosati för utskottet för ekonomi och valutafrågor om de offentliga finanserna i den ekonomiska och monetära unionen (EMU) (2005/2166(INI)). 
Dariusz Rosati (PSE ),
   . – Fru talman! De offentliga finansernas tillstånd har ett verkligt inflytande på tillväxttakten, sysselsättningen och den makroekonomiska stabiliteten. Det är också en viktig indikator på hur det står till med den gemensamma europeiska valutan. Därför framgår det tydligt i Fördraget om Europeiska unionen att utvecklingen i medlemsstaternas offentliga finanser är av intresse för unionens organ, även Europaparlamentet. Europaparlamentet har än en gång utfört sina befogenheter inom ramen för fördraget genom att utvärdera tillståndet i de offentliga finanserna i Europeiska unionen, och parlamentet kommer att anta ett betänkande om frågan.
Huvudbudskapet i detta års betänkande är slutsatsen att de offentliga finanserna i de flesta medlemsstater fortfarande inte är balanserade och att denna situation inte har förbättrats märkbart sedan förra året. Därför behövs fortsatta ansträngningar för att förbättra finanspolitiken. Det totala underskottet i Europeiska unionens 25 medlemsstater ökade under 2005 till 2,7 procent av BNP. I euroområdet steg det till 2,9 procent av BNP. I själva verket har den offentliga skulden växt systematiskt i förhållande till BNP under de senaste åren, och i slutet av 2005 hade den stigit till över 70 procent i euroområdet. Sedan 2003 har elva av Europeiska unionens medlemsstater haft underskott som överstiger 3 procent av BNP, och tio länder har varit föremål för förfarandet vid alltför stora underskott. Det som oroar mest av allt är att fyra av de största ekonomierna i Europeiska unionen, nämligen Tyskland, Frankrike, Storbritannien och Italien, också är bland dem som bryter mot reglerna för budgetdisciplin.
Denna situation visar tydligt att vissa medlemsstater upplever stora svårigheter när det gäller att återställa balansen i de offentliga finanserna. Det saknas politisk vilja och beslutsamhet för att genomföra de nödvändiga förändringarna. Denna omständighet visar också att stabilitets- och tillväxtpaktens preventiva och korrigerande åtgärder hittills inte har varit särskilt effektiva. En av de viktigaste orsakerna till detta olyckliga budgetläge har varit den fortsatt låga tillväxttakten i Europa. Underlåtenhet att genomföra nödvändiga strukturella reformer, ökad internationell konkurrens, osäker arbetsmarknad och ovisshet om framtida efterfrågan: allt detta har inneburit att Europa under ett antal år har utvecklats i långsammare takt än andra delar av världen.
Den politik som hittills har genomförts har inte medfört några förändringar av detta tillstånd. En expansiv skattepolitik och en restriktiv penningpolitik har skapat en olycklig ”policymix” och hämmat den ekonomiska tillväxten. Situationen förvärras av att skattepolitiken i euroområdet inte samordnas tillräckligt. Denna samordning är av största betydelse när det gäller att öka den ekonomiska politikens effektivitet och upprätthålla förtroendet för den gemensamma valutan, vilket kräver att man synkroniserar skattereformerna och undviker åtgärder som leder till budgetobalans. En av orsakerna till denna tendens till stagnation i Europa är att inte tillräckligt stora framsteg har gjorts när det gäller strukturella reformer i många medlemsstater, och i synnerhet att inte tillräckliga åtgärder har gjorts för att öka flexibiliteten på arbetsmarknaden, främja yrkesverksamhet, avlägsna hindren på tjänstemarknaden, främja innovation och stödja entreprenörskap. I detta sammanhang är det oroande att det går så långsamt att genomföra Lissabonstrategin.
Fru talman! I betänkandet föreslår vi en lista på åtgärder som syftar till att förbättra de offentliga finansernas tillstånd. För det första är det nödvändigt att skattebestämmelserna i den reviderade versionen av stabilitets- och tillväxtpakten följs noga och strängt. Detta kommer att bidra till att pakten återfår sin trovärdighet och att dess disciplinära roll stärks. Vi uppmanar till snabbare strukturella reformer, och i synnerhet till ett beslutsamt genomförande av Lissabonstrategin. Vi föreslår också åtgärder som syftar till att förenkla finansförfarandena, öka samordningen och förbättra skattepolitikens effektivitet. Vi uppmanar Europeiska kommissionen att bedöma de sannolika effekter som en ökad skattepolitisk samordning skulle ha på den ekonomiska tillväxten i unionen.
Vi rekommenderar att man vidtar åtgärder för att förbättra kvaliteten på skattestatistiken, inför klara regler för uppskattning av tillgångar och framtida pensionsskyldigheter, tar hänsyn till konjunkturcykeln när man kalkylerar budgetunderskott samt att man utökar tidsramen för budgetprognoser till två år. Vi föreslår att en gemensam uppsättning makroekonomiska antaganden, som skulle kunna göras av Europeiska kommissionen, ska accepteras som grundval för medlemsstaternas budgetförslag. Slutligen rekommenderar vi att åtgärder vidtas som syftar till att stärka motivationen för att genomföra en skatteform i medlemsstaterna, till exempel att man publicerar rapporter om farorna med att inte balansera de offentliga finanserna.
De åtgärder som nämnts är nödvändiga för att skatte- och budgetpolitiken ska kunna bidra till en starkare ekonomisk tillväxt och ökad sysselsättning i Europeiska unionen. Europaparlamentet bör sända en klar och entydig politisk signal på den punkten. Därför vänder jag mig till er, kära kolleger, och ber er att stödja detta betänkande. 
Joaquín Almunia,
   Fru talman! För det första vill jag tacka Dariusz Rosati för hans utmärkta betänkande, och utskottet för ekonomi och valutafrågor för att ha tagit initiativ till att reflektera över tillståndet för de offentliga finanserna i den ekonomiska och monetära unionen. De har berikat denna mycket nödvändiga debatt om hur den ekonomiska politiken ska bedrivas – särskilt budgetpolitiken – för att stärka den ekonomiska tillväxten och främja skapandet av arbetstillfällen, målsättningar vi alla delar.
Jag ska inleda mitt korta inlägg med två anmärkningar som uttrycker en annan ståndpunkt än innehållet i Dariusz Rosatis betänkande. Sedan förra året, när kommissionen utarbetade sitt betänkande om de offentliga finanserna, vars siffror har legat till grund för Rosatibetänkandet, har vi fått ny information både om den ekonomiska tillväxten och utgiftsbalansen eller de offentliga underskotten i Europeiska unionens länder, vilket förbättrar utsikterna. Jag vill helt kort diskutera detta.
Den 8 maj hade jag tillfälle att lägga fram kommissionens vårprognoser, och när jag gjorde detta kunde jag säga offentligt att vi anser att tillväxten 2006 enligt kommissionens analys kommer att närma sig den potentiella tillväxten både i euroområdet och Europeiska unionen som helhet: i euroområdet kommer den att överstiga 2 procent, närmare bestämt kommer den att uppnå 2,1 procent, jämfört med de 1,3 procent som uppnåddes 2005, och i hela Europeiska unionen kommer den att bli 2,3 procent, vilket också är mycket högre än 2005 års tillväxt.
Därför är vi nu på väg in i en fas där återhämtningen är mer uppenbar än vi hade kunnat föreställa oss när vi i kommissionen lade fram rapporten om de offentliga finanserna för 2005, och bara det är ett positivt tecken. Jag vill dock betona att detta inte är tillräckligt eftersom vi måste växa snabbare än vår tillväxtpotential för att kunna tillfredsställa alla våra medborgares behov eller, framför allt, skapa tillräckligt många arbetstillfällen för att kunna minska arbetslösheten, som fortfarande är högre än 8 procent.
Vi måste öka vår tillväxtpotential – och där håller jag med om de synpunkter som uttrycks i Dariusz Rosatis betänkande. Vi måste hålla fast vid den väg som har stakats ut i den reviderade Lissabonstrategin. Vi måste fortsätta att omsätta de nationella reformplanerna i praktiken inom ramen för denna strategi. Vi måste fortsätta att reformera produkt-, service- och arbetsmarknaderna. Vi måste korrigera budgetobalanser var de än förekommer, uppnå större uthållighet för de offentliga finanserna och naturligtvis förbättra kvaliteten på de offentliga utgifterna. I synnerhet måste vi anstränga oss mer i all politik som handlar om kunskapsförbättring, forskning och utveckling, innovation och utbildning i allmänhet.
Den andra anmärkning jag skulle vilja göra gäller frågan om de offentliga underskotten. Föredraganden noterar i betänkandet att situationen förvärrades under 2005 och tillskriver detta den bristfälliga tillämpningen av stabilitets- och tillväxtpakten. De slutliga siffrorna för 2005 innebär ett tillbakavisande av detta påstående; de offentliga underskotten under 2005 både i euroområdet och i hela Europeiska unionen låg långt under det vi uppskattade för några månader sedan. De hamnade på 2,3 procent i hela EU och 2,4 procent i euroområdet, det vill säga flera punkter lägre än enligt våra prognoser då kommissionen publicerade sin rapport om de offentliga finanserna för 2005. Enligt våra prognoser för 2006 och 2007 kommer denna situation att fortsätta, och om medlemsstaterna vidtar ytterligare åtgärder kommer vi att få se en klar förbättring.
Jag anser inte att man kan säga att stabilitets- och tillväxtpakten har tillämpats bristfälligt, utan snarare att den nya stabilitets- och tillväxtpakten har tillämpats med framgång för att korrigera de alltför stora underskotten. I slutet av 2005 fanns det sju länder med underskott större än 3 procent, jämfört med tolv länder som nu är föremål för förfarandet vid alltför stora underskott, som troligen kommer att lämna förfarandet så fort förbättringarna i de offentliga underskotten har bekräftats. Stabilitets- och konvergensprogrammen, som för första gången har antagits inom ramen för den nya paktens riktlinjer och parametrar, uppvisar en kvalitativt tydlig förbättring i medlemsstaternas budgetstrategier på medellång sikt, med större vikt på hållbarhet och större ansträngningar för att förbättra kvaliteten på de offentliga finanserna och för att koppla ihop budget- och finanspolitiken med Lissabonstrategins och de nationella tillväxtplanernas tillväxtstrategier.
Bortsett från dessa två anmärkningar finns det i allt annat en betydande konvergens mellan å ena sidan Rosatibetänkandets förslag och påståenden, och å andra sidan kommissionens åsikter och kriterier. Vi håller med om behovet av att undvika en procyklisk politik, behovet av en omläggning av de offentliga utgifterna mot en större ackumulering av fysiskt kapital, humankapital och teknologiskt kapital, och behovet av större ansträngningar för att göra medlemsstaternas budgetförfaranden mer enhetliga, särskilt i euroområdet. Vi håller självklart med om att vi måste lägga tyngdpunkten på hur vi ska tackla utmaningen från ett åldrande samhälle.
Nu när den ekonomiska återhämtningen har inletts, nu när vi har antagit Lissabonstrategin, och nu när de 25 medlemsstaterna har fastställt sina prioriteringar för strukturella reformer som syftar till ökad tillväxt och sysselsättning, anser jag – och här delar jag uppfattningen i betänkandet – att vi har en unik möjlighet att avsluta en period med låg tillväxt, ekonomisk pessimism och brist på förtroende bland de ekonomiska aktörerna. Vi har en unik möjlighet att använda Europas institutioner och den europeiska dimensionen för att tillfredsställa medborgarnas behov och önskemål.
Karsten Friedrich Hoppenstedt,
   . – Fru talman! Jag vill börja med att rikta mina uppriktiga tack till föredraganden Dariusz Rosati, som tillsammans med skuggföredragandena och andra har haft mycket besvär med att utarbeta ett betänkande som man kan enas kring. Utskottet för ekonomi och valutafrågor stödde detta förslag med en överväldigande majoritet – jag skulle nästan vilja säga enhälligt. Självklart har det också fått stöd av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater.
Vi ska naturligtvis göra en kritisk bedömning av de ändringsförslag som har lagts fram, och därför är jag mycket tacksam för att även kommissionsledamoten har kritiserat två eller tre aspekter av dessa ändringsförslag.
Sunda offentliga finanser är den viktigaste aspekten av den ekonomiska och monetära unionen i sin helhet och även utanför den. Det är enda sättet att åstadkomma en ihållande ekonomisk uppgång i Europa. Tyvärr är denna tanke inte omtyckt hos alla europeiska regeringar, som ofta saknar den politiska viljan att genomföra budgetreformer. De måste tydligt rätta sig efter de kriterier som har fastslagits i stabilitets- och tillväxtpakten i stället för att gång på gång försöka kringgå dem.
År 1997 – många av oss var med på den tiden – kallades dessa ”stabilitetskriterier”, eftersom de ger stabilitet till den finansiella sektorn och ekonomin i Europa. Europeiska regeringar bör därför nu inte betrakta dessa kriterier som en plåga eller ett hinder för deras utveckling, utan som en hållbar väg till en hälsosam ekonomi.
Stora budgetunderskott inverkar negativt på den ekonomiska utvecklingen. Som vi just har fått höra har det faktiskt skett en del förändringar på den punkten. Ökningar av dessa underskott bidrar bara till denna spiral, och det är absolut nödvändigt att de stoppas. Självklart måste vi öka utgifterna inom rätt områden: inom innovation och utveckling med en lovande framtid; men det förändrar inte det faktum att det fortfarande finns utgifter som måste inkluderas i makroekonomiska kalkyler.
I detta sammanhang välkomnar jag Europeiska centralbankens oberoende – någonting som andra redan har klargjort i dag – med tanke på dess räntepolitik, som måste fortsätta att eftersträva prisstabilitet som sitt primära mål.
Den nedskrivning för särskilda utgifter för innovation, till exempel i företagens redovisning, som några av mina kolleger har krävt, skulle öppna dörren för ytterligare skuldsättning och försvaga den europeiska ekonomin på ett farligt sätt på lång sikt.
En långsiktig politik för balanserade offentliga finanser behövs i de nuvarande euroländerna och måste bli ett nödvändigt krav för alla framtida anslutningar till euroområdet. För att kunna göra detta behöver man dock inte upprätta några nya nationella organ för att övervaka de offentliga finanserna, eftersom dessa bara skulle leda till ökad byråkrati och ett enhetligt system i ett gemensamt valutaområde.
Stabilitets- och tillväxtpakten och Europeiska centralbankens penningpolitik ger en pålitlig, tillfredsställande ram, och allt vi behöver göra är att hålla oss till den. 
Ieke van den Burg,
   . – Fru talman! Jag vill först svara på det som Joaquín Almunia sa om någonting som finns med i punkt 8 i betänkandet med tanke på den bristfälliga tillämpningen av stabilitets- och tillväxtpakten. Jag håller med om att inte heller vi har hävdat att detta handlar om bristfällig tillämpning. Därför har vi lagt fram ett ändringsförslag för att rätta till denna ordalydelse. Jag vill också be de andra grupperna att se över detta. I vårt ändringsförslag 7 föreslår vi faktiskt att denna formulering helt och hållet stryks från texten.
När det gäller statistiken och prognoserna understryks deras relativitet än en gång av er anmärkning om att innehållet i 2005 års betänkande verkar vara överspelat. Jag vill också betona detta mot bakgrund av vad ni sa i dag om Litauen, en medlemsstat som vill ansluta sig till euroområdet och som man verkligen kan rikta anmärkningar mot om man tar hänsyn till siffrorna. I själva verket är det bara en siffra som räknas, nämligen inflationen, medan många medlemsstater kan avundas landet för dess resultat inom andra områden av de offentliga finanserna. Jag säger bara detta för att illustrera dessa siffrors relativitet.
Vi anser att de rekommendationer som har utfärdats till eurogruppen i en strävan att förbättra förfarandena utgör en annan viktig del i detta betänkande. Jag anser att vi har kommit en bra bit på väg i detta avseende mot att inom ramen för Lissabonstrategin komma överens med nationella parlament och mot att se över hur en rad förfaranden för de offentliga finanserna i medlemsstaterna kan förenklas när det gäller val av tidpunkter, men också när det gäller antaganden om oljeprisets utveckling och andra parametrar som är viktiga för planeringen av politiken. Jag anser att det på denna punkt finns ett stort utrymme för förbättringar för att göra detta mer förutsägbart och jämförbart i ett europeiskt sammanhang.
Samtidigt som jag än en gång skulle vilja uppmärksamma kommissionsledamoten på dessa rekommendationer anser jag också att det är nödvändigt att göra Jean-Claude Juncker, ordförande i eurogruppen, uppmärksam på dem för att se till att vi gör viktiga framsteg där också. Jag anser att det är av yttersta vikt att detta uppmärksammas i betänkandet.
Samma sak gäller kvaliteten på statistiken. Det är en annan viktig fråga vi har tagit upp flera gånger, och vi vill stödja kommissionsledamoten i hans försök att göra framsteg även på detta område.
Till slut vill jag fästa er uppmärksamhet på, och samtidigt understryka, de sista punkterna i betänkandet. 
Margarita Starkevičiūtė,
   . – Jag vill tacka kommissionsledamoten för de goda nyheterna om Europeiska unionens förbättrade ekonomiska situation – detta är en av flera goda nyheter för Litauen i dag.
Jag vill dock tala om politiken för de offentliga finanserna. Enligt fördragen ska denna utformas på nationell nivå, men stabiliteten för den gemensamma valutan – euron – och ökningen av konkurrenskraften i hela Europeiska unionen är beroende av att den genomförs framgångsrikt. Därför måste vi fastslå referenspunkter i politiken för de offentliga finanserna som kan hjälpa till att förena medlemsstaternas intressen med gemenskapens mål. Det måste understrykas att det betänkande som har lagts fram av Dariusz Rosati till en viss del avspeglar strävan att balansera dessa synsätt, och jag vill tacka föredraganden för detta. ALDE-gruppen anser att följande åtgärder skulle kunna leda till en mer effektiv samordning av Europeiska unionens politik för de offentliga finanserna.
För det första, organisatoriska åtgärder, det vill säga prognoser för grundläggande ekonomiska indikatorer som görs på gemenskapsnivå, vilka skulle öka pålitligheten hos medlemsstaternas ekonomiska prognoser. För det andra, ett utarbetande av en samordnad tidsplan för budgetförfaranden i EU:s medlemsstater, helst för minst två år. För det tredje vill vi uppmuntra medlemsstaternas regeringar att göra offentliga uttalanden och tydliga åtaganden som bevisar att de strävar efter ekonomisk balans, eftersom detta skulle säkerställa offentlig kontroll.
Åtgärder av ekonomisk natur som vi stöder innefattar framför allt behovet av att fastställa en europeisk makroekonomisk politik som är utåtblickande och konkurrenskraftig. På denna punkt skulle det kunna finnas mer samordning på Ekofinrådets möten. Lämpliga skatteinitiativ, som stimulerar moderniseringen av den ekonomiska strukturen och medborgarnas aktivitet, bör också prioriteras. En tredje prioritering bör vara att främja budgetdisciplin, baserad på medlemsstaternas beprövade erfarenheter. 
Vi använder sällan denna metod, men vissa länder har faktiskt uppnått ganska bra resultat genom att lösa förvaltningsproblem i den ekonomiska administrationen, och kommissionen skulle kunna utarbeta ett betänkande eller dokument med en sammanfattning av de bästa exemplen, i stället för att till exempel förebrå det ena landet eller det andra hela tiden.
Den fjärde åtgärden är extremt viktig – vi anser att man i stället för att uppmuntra privata investeringar bör uppmuntra sparande, eftersom detta är ett av de grundläggande makroekonomiska initiativen. 
Ilda Figueiredo,
   . – Som framgår av detta betänkande, och som de vårprognoser som nyligen har presenterats visar, fortsätter tillväxten att vara låg i hela EU, samtidigt som arbetslösheten är hög och mer än 70 miljoner människor lever i fattigdom, människor som brukar glömmas bort av kommissionen. Det är dags att tänka över de prioriteringar som fortfarande är knutna till Lissabonstrategins monetaristiska nyliberala politik och Europeiska centralbankens riktlinjer.
Hur mycket man än lindar in sanningen kan man inte förneka att den penning- och finanspolitik som baseras på stabilitets- och tillväxtpakten och prioriteringen på prisstabilitet har en negativ inverkan på tillväxten och sysselsättningen, vilket har visat sig tydligt i Portugal. Det som därför behövs är en penning- och finanspolitik som främjar den ekonomiska återhämtningen och bidrar till att bekämpa arbetslösheten. Dessutom bör stabilitets- och tillväxtpakten upphävas och ersättas med en ordentlig pakt för social utveckling och sociala framsteg.
Vi understryker behovet av en expansionistisk politik som samordnas både av EU och dess medlemsstater, vilken ska syfta till att stärka inhemsk efterfrågan, offentliga investeringar, forskning och utbildning, offentliga tjänster av hög kvalitet inom områden som sjukvård och bostäder, även infrastruktur och utrustning, vilka främjar en hög grad av sysselsättning med rättigheter samt garanterar ekonomisk och social sammanhållning och en balanserad miljömässig utveckling. 
Vi anser att detta är några av de viktigaste förslagen, som också kommer att hjälpa oss att vinna EU-medborgarnas förtroende. Utan detta förtroende kan jag försäkra er om att vi kommer att leva i denna atmosfär av pessimism som härrör från en politik där man inte tar itu med de problem som EU-medborgarna nu står inför. 
Marek Aleksander Czarnecki (NI ). –
   Fru talman! De offentliga finanserna har en enorm inverkan på den ekonomiska tillväxten, skapandet av nya arbetstillfällen och den makroekonomiska stabiliteten. I Maastrichtfördraget uttrycktes tydligt att utvecklingen i de offentliga finanserna i Europeiska unionens medlemsstater bör övervakas noggrant på EU-nivå.
Den viktigaste och mest relevanta punkten i detta års betänkande är de obalanserade offentliga finanserna i huvuddelen av medlemsstaterna. Fyra av de största EU-ekonomierna, Frankrike, Tyskland, Italien och Storbritannien, är bland de länder som är föremål för förfarandet vid alltför stora underskott. De grundläggande orsakerna till problemen är fortfarande en överdrivet långsam tillväxttakt i Europa, liksom att man inte har lyckats genomföra de strukturella reformer som krävs för att stärka de offentliga finanserna för framtiden. Tillväxttakten i Europeiska unionen är betydligt långsammare än vad den hade kunnat vara med tanke på tillväxtpotentialen, och betydligt långsammare än i andra stora ekonomier, till exempel i Förenta staterna, Japan, Kina eller Indien. Denna situation beror också på den låga nivån på inhemsk efterfrågan och en osäkerhet om jobbens säkerhet, socialt skydd, löner och pensioner.
Höga energipriser, osäkra bränslemarknader och ett ihållande överskott i handelsbalansen för de flesta länderna i Asien, allt detta har skadat förtroendet för många företag i Europa. En vag finanspolitik har visat sig vara ineffektiv och har inte uppmuntrat tillväxt i våra ekonomier. Indikatorerna visar ökande skuldnivåer vilka utgör ett verkligt problem, särskilt när det gäller den långsiktiga budgetstabiliteten, i hela unionen. De försök att genomföra Lissabonstrategin som gjordes 2000 syftade till att garantera ett heltäckande reformprogram.
Med tanke på alla dessa problem anser jag att vi bör vidta bestämda åtgärder för att öka de förebyggande åtgärdernas effektivitet och samtidigt vidta korrigeringsåtgärder för att stärka och konsolidera de offentliga finanserna. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! I punkt 11 i betänkandet anges följande: ”Europaparlamentet påpekar att i en situation i Europa med svagt förtroende, både bland konsumenter och investerare, är en korrigering av den offentliga sektorns underskott av avgörande betydelse.” Jag vill framhålla detta påstående, i synnerhet eftersom man i Lissabonstrategin efterlyser mer pengar och större investeringar, däribland från de offentliga finanserna – jag kan bara nämna utbildning och forskning. Vi har äntligen förbundit oss att öka vårt offentliga utvecklingsbistånd till minst 0,7 procent, vi står inför globaliseringens utmaningar, och vi befinner oss i en situation när den demografiska utvecklingen utgör en av spikarna i den europeiska kontinentens likkista. Om vi inte ordnar upp våra socialförsäkrings- och pensionssystem kommer vi i alla händelser att bli globaliseringens förlorare.
Jag är glad över att det har skett ett trendbrott under de senaste åren vad gäller allmänhetens medvetenhet om den offentliga sektorns underskott. Innan euron infördes tenderade offentliga budgetar att vara förbehållna experter. Alltsedan införandet av euron, Maastrichtkriterierna och stabilitets- och tillväxtpakten har det funnits ett allmänintresse för en diskussion om de offentliga finansernas struktur, de årliga underskottens orsaker samt effekterna av statsskulden.
Vi har lyckats minska den offentliga sektorns underskott, och vi måste fortsätta på den här vägen eftersom vi behöver utöka vår räckvidd för framtiden. Av denna anledning gratulerar jag också kommissionen till det beslut som den fattade i dag, eftersom det därigenom klargörs att vi tar våra regler på allvar. Beslutet vänder sig inte till någon särskild, utan är snarare avsett att se till att vi tar Maastrichtkriterierna och stabilitets- och tillväxtpakten på allvar. Därför är jag glad över att den offentliga debatten har intensifierats, och att vi således har bidragit till att göra strukturen i våra budgeter mer framtidsinriktad. 
Pervenche Berès (PSE ). –
   Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att tacka föredraganden för hans bidrag till våra debatter.
Jag vill framhålla tre faktiska omständigheter. Den första är de cykliska villkor som belastar Europeiska unionens offentliga finanser. Mot bakgrund av oljeprisernas uppgång är detta en exogen faktor som vi måste beakta i våra strategier för de offentliga finanserna.
Den andra omständigheten är i sin tur praktiskt taget exogen när det gäller våra offentliga finanser: jag syftar på centralbankens politik, och i synnerhet den strategi med höjda räntenivåer som centralbanken har gett sig i kast med.
Den tredje faktorn är utan tvivel mer politisk, och även en aspekt som min politiska grupp sätter värde på, nämligen att när människor ställer krav på strukturreformer utan att ha någon strategi för att öka tillväxten kommer dessa sannolikt att misslyckas. Detta följer av att det inte kan ske några strukturreformer om det saknas ett genuint stöd för tillväxten. Därför vill jag framhålla två handlingslinjer som jag anser vara absolut avgörande.
Den första är en investeringsstrategi för att hjälpa till att genomföra Lissabonstrategin på ett vederbörligt sätt. I detta avseende förvånar det mig att min kollega Othmar Karas å ena sidan kan tala för ett ökat anslag till Lissabonstrategin, och å andra sidan vara redo att i morgon rösta för den budgetram som har föreslagits i den kompromiss som har utarbetats av våra institutioner. Jag anser att finns en motsättning här, och jag hoppas att våra medborgare inte blir tvungna att betala ett högt pris för detta i morgon.
Den andra handlingslinjen gäller den fråga som ställdes av Dariusz Rosati i slutet av detta betänkande, och som avser villkoren för tillväxt och samordning av den ekonomiska politiken inom euroområdet. Ett stort antal åtaganden har just gjorts under ansvar av ordföranden för eurogruppen och med kommissionsledamotens godkännande. Jag anser att vi är på rätt väg, i synnerhet när det gäller harmoniseringen av tidsplanen och de makroekonomiska uppgifter som medlemsstaterna utgår från när de utvärderar och utarbetar sina budgetar.
Vi har emellertid mycket kvar att göra, och därför anser jag att man i det arbete som kommissionen, rådet och Europaparlamentet kommer att utföra under de kommande månaderna och veckorna borde kunna hitta praktiska förslag som gör det möjligt för EU att ha ett euroområde som är mer förenligt med de slags tillväxtutsikter som vi har rätten att förvänta oss, när vi nu har en gemensam valuta till vår förmån. 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (UEN ). –
   Fru talman! Jag vill yttra mig i debatten om betänkandet från Dariusz Rosati om offentliga finanser för att fästa er uppmärksamhet på följande frågor:
För det första, saneringen av de offentliga finanserna kan inte vara ett självändamål, utan måste vara ett sätt att skapa ökad ekonomisk tillväxt och nya arbetstillfällen.
För det andra, de åtgärder som EU:s medlemsstater har vidtagit på det här området har tyvärr inte gett några tillfredsställande resultat, vilket återspeglas av att BNP-tillväxten sjönk från 2,4 procent 2004 till 1,5 procent 2005. Denna sänkning har varit ännu tydligare i euroområdet: från 2,1 procent till 1,3 procent. Arbetslösheten har fortsatt att vara hög, och legat på omkring 9 procent. Dessa indikatorer bekräftar inte bara att EU har misslyckats med att komma ikapp Förenta staterna och andra utvecklade länder, utan också att EU i själva verket har hamnat på efterkälken. Här bör tilläggas att Förenta staterna hade en BNP-tillväxt på 3,5 procent under 2005, vilket således var mer än dubbelt så högt som i EU.
För det tredje medför en låg ekonomisk tillväxt och en fortsatt hög arbetslöshet att det blir svårt att väsentligt minska budgetunderskottet och statsskulden. I EU-25 har budgetunderskottet sjunkit från 3 procent av BNP under 2003 till 2,6 procent av BNP under 2004, och från 3 procent till 2,7 procent i euroområdet. Statsskulden ökade emellertid från 61,4 procent under 2002 till 64,1 procent under 2005. I euroområdet ökade den från 69,2 procent till 71,7 procent.
För det fjärde, såsom framgår av siffrorna ovan är budgetunderskotten – och i synnerhet statsskulden – väsentligt högre i de gamla medlemsstaterna än i de nya, och ändå är det tyvärr till de nya medlemsstaterna som kommissionens varningar och rekommendationer i huvudsak riktas.
Slutligen håller de nya medlemsstaterna på att genomföra mycket svåra reformer som bygger på grundläggande förändringar av pensionssystemen. Trots övergången från ett budgeterat system till ett kapitaliserat system, såsom har skett i exempelvis Polen, vill kommissionen (Eurostat) betrakta bidragen till detta system som budgetutgifter, vilket ökar budgetunderskottet. Följaktligen vill kommissionen i själva verket straffa dessa länder för att de genomför långtgående reformer av sina offentliga finansieringssystem.
Jag vill uttrycka starka invändningar mot denna hantering av de svåra reformer som genomförs i de nya medlemsstaterna, särskilt i Polen. 
Cristóbal Montoro Romero (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! För det första vill jag gratulera Dariusz Rosati, för jag anser att han har utarbetat ett utmärkt betänkande och samtidigt sökt främja bidragen från de andra politiska grupperna.
I mitt anförande denna kväll vill jag inrikta mig på förbindelsen mellan den offentliga sektorns underskott och den ekonomiska tillväxten. Kommissionsledamoten har tillhandahållit uppdaterad information. Trots detta understår jag mig att betrakta den offentliga sektorns underskott inom EU som oroande: ett genomsnitt på 2,4 procent är bättre än 2,9 procent, men det är fortfarande oroande.
Faktum är att Europeiska unionen – Europa – är den region i världen, medräknat de mindre utvecklade områdena i världen, som i en tid av internationell ekonomisk expansion har den lägsta tillväxten. EU ser således inte om sitt eget hus, och unionen gör inte vad den borde göra för att bringa den internationella ekonomin i jämvikt.
Detta beror i mångt och mycket på den offentliga sektorns underskott, såsom andra talare – som Othmar Karas och Karsten Friedrich Hoppenstedt –, har påpekat denna kväll. De har sagt att den offentliga sektorns underskott i en europeisk ekonomi som lider brist på inhemsk efterfrågan är en orsak och inte en verkan. Därför vill jag stå fast vid att vi måste förbättra EU:s mekanismer i syfte att stärka förtroendet, och – när allt kommer omkring – för att höja inkomstnivåerna i EU. Unionen har en möjlighet att göra detta, men problemet är att dess tillväxtpotential är så förskräckligt låg, så ojämförligt låg.
Vi är det område i världen som har den lägsta tillväxtpotentialen, och det är däri problemet ligger. Detta kan i själva verket lösas genom strukturreformer, och givetvis även genom offentliga finanser som med hjälp av politisk viljekraft organiseras för att omfatta offentliga utgifter i sådan utsträckning att de blir hållbara, så att EU-medborgarna kan betala rimliga och tidsenliga skatter. 
Elisa Ferreira (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera föredraganden till hans utmärkta betänkande. I betänkandet betonas först och främst att EU:s huvudsakliga problem är den svaga ekonomiska tillväxten, den ihållande höga arbetslösheten och den bristfälliga användningen av befintlig produktionskapacitet. Detta är enligt min åsikt ett centralt budskap.
De första tecknen på återhämtning som ni nämnde, herr Almunia, är inte tillräckliga vare sig för att garantera EU:s konkurrenskraft på den internationella arenan eller för att kompensera för de år av stagnation som vi fortfarande genomlever. Förvisso bör en balans i de offentliga finanserna inte betraktas som ett självändamål. 
Det är också sant att vare sig tolkningen av stabilitets- och tillväxtpakten, eller de åtgärder som har vidtagits på grund av de alltför höga underskotten, har varit framgångsrika när det gäller att förhindra ihållande bristande balanser inom de större europeiska ekonomiernas offentliga finanser.
Det finns enligt min mening två huvudsakliga slutsatser i betänkandet: den första gäller behovet att se till att åtgärderna för att bringa de offentliga finanserna i jämvikt är fullständigt förenliga med förfarandet för att återuppliva den europeiska konkurrenskraften, samt att detta förfarande prioriteras högt på EU:s politiska dagordning.
De första tecknen på tillväxt har visat sig trots, snarare än på grund av, stabilitets- och tillväxtpakten. De offentliga och privata investeringarna måste öka inom områdena för innovation, utbildning och utveckling av ny kompetens och nya tekniker i enlighet med Lissabonstrategin. Ett mellanstatligt samarbete och en samordning av den ekonomiska politiken på EU-nivå är nyckelfaktorer som för närvarande inte utnyttjas tillräckligt. Det är också beklagligt att denna tillväxtprioritering inte har återspeglats i tillräcklig utsträckning, vare sig i tolkningen – såsom nämndes i pakten – eller, vad viktigare är, i den budgetram som vi förmodas anta i morgon.
Den andra punkten gäller behovet av ett fortsatt förtydligande av principerna och metoderna för redovisning inom medlemsstaternas statistiska institut, det vill säga att sprida bästa praxis och att harmonisera principer, tidsplaner och metoder. Att upprätthålla sunda offentliga finanser är enbart av intresse om det är hållbart på medellång sikt, vilket ofta innebär att vidta åtgärder av strukturell karaktär. Det är dags att de ekonomiska metoder som bygger på extraordinära åtgärder eller kreativ bokföring försvinner för gott, eftersom de undergräver trovärdigheten samt urholkar investerarnas och konsumenternas förtroende.
Sammanfattningsvis måste de offentliga finanserna befästas, men detta lönar sig bara om det sker på ett hållbart sätt, och förutsatt att det går hand i hand med ett förstärkande av den europeiska ekonomin och medborgarnas kompetenser. Jag anser att detta är de två huvudsakliga slutsatser som kan dras av det betänkande som vi i dag behandlar. 
Andreas Schwab (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag är mycket tacksam över att få yttra mig ännu en gång denna kväll, vid en tidpunkt då debatten i själva verket håller på att avslutas. Enligt min mening är Dariusz Rosatis betänkande om de offentliga finanserna i den ekonomiska och monetära unionen ytterst viktigt, eftersom det med rätta fäster allmänhetens uppmärksamhet på det faktum att medlemsstaterna för närvarande är ansvariga för EU:s finanser, samt för framtida generationers resulterande skuld.
Föredraganden gör rätt i att rikta en vädjan till medlemsstaterna. Enligt min åsikt går han emellertid ibland för långt. I detta hänseende vill jag särskilt stödja yttrandet från föredraganden från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, Karsten Friedrich Hoppenstedt. Jag tar mig friheten att fästa uppmärksamheten på ytterligare en punkt. Under 2007 kommer Tysklands budgetunderskott att ligga under 3 procent, och följaktligen kommer vi att uppfylla stabilitets- och tillväxtpaktens kriterier. Detta uttrycktes förvisso även av kommissionsledamot Joaquín Almunia i lämpliga termer. Den tyska ekonomins utveckling kommer således att ge EU som helhet ny drivkraft – eller det är åtminstone vad jag hoppas på.
Det som är mest angeläget är väl känt, och vi behöver alltså en ökad samordning av den ekonomiska politiken, särskilt från medlemsstaternas sida, så att enskilda medlemsstater inte kan driva upp kostnaderna för hela det ekonomiska området. Jag vill återigen nämna betänkandet av José Manuel García-Margallo y Marfil, som behandlade den europeiska ekonomins ställning under förra sammanträdesperioden, då parlamentet var angeläget om att utveckla en intelligent tillväxtstrategi för Europa. Jag anser att vi ännu inte har gått tillräckligt långt i det här fallet, och att det fortfarande återstår en del arbete att utföra i detta hänseende.
Trots att oljepriserna har gått upp förblir inflationen stabil, och även konsumtionen i EU ligger på en nivå som definitivt skulle kunna kallas godtagbar. Av denna anledning har vi inget behov av pessimism, utan vi behöver snarare agera, i synnerhet när det gäller att förbättra det ekonomiska klimatet och att ytterligare integrera den inre marknaden. I detta avseende hoppas jag att betänkandet av Dariusz Rosati också leder kommissionen i rätt riktning. 
Antolín Sánchez Presedo (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Medlemsstaternas ekonomiska politik är en fråga av gemensamt intresse. Övervakningen av deras offentliga finanser är nödvändig för att se till att deras åtaganden, som är mer omfattande inom euroområdet, uppfylls och att våra gemensamma mål uppnås.
Jag gratulerar Dariusz Rosati, för i hans betänkande fastställs de huvudsakliga problemen med de offentliga finanserna, och betänkandet tillhandahåller också värdefulla riktlinjer för att ta itu med dem, samt för att förbättra de offentliga finansernas framtida riktning.
Situationen är oroande, men som kommissionsledamoten sa kan vändpunkten ha nåtts under 2005. Fram till dess hade den offentliga skuldsättningen bara ökat, alltsedan euron infördes. Fortfarande är fem av euroområdets medlemmar föremål för förfarandet vid alltför stora underskott, och tillväxten inom den europeiska ekonomin är förvisso lägre än i de flesta utvecklade länder.
En del av framgången kan bero på reformen av stabilitets- och tillväxtpakten, eftersom den har medfört viss rationalitet. Att definiera budgetmål på medellång sikt, samtidigt som man beaktar varje lands situation, dess cykliska villkor och hållbarhetstillstånd, ger ett mer enhetligt skatteområde och bättre incitament för strukturreformer för att öka tillväxtpotentialen.
Det är viktigt att budgetförfarandena följer en enhetlig kalender, anpassas efter gemensamma ekonomiska parametrar och grundar sig på enhetliga antaganden som förbättrar den statistiska styrningen. Det är också nödvändigt att använda cykliskt justerade budgetkoncept, som föredraganden föreslår.
Det förefaller inte som om de offentliga investeringarna skulle bli föremål för mer stelbenta regler än de privata, och därför är det rimligt att rådet undersöker hur investeringar vars ändamål specificeras i Lissabonstrategin kan tillåtas att amorteras av under en lika lång tidsperiod som gäller för affärsredovisning, och det är också viktigt att göra framsteg när det gäller hållbarheten.
Jag anser det vara angeläget att i enlighet med dessa principer och på grundval av gemensamma faktorer utarbeta nationella rapporter om hållbarheten i de offentliga finanserna. 
Joaquín Almunia,
   Fru talman! Jag vill tacka alla ledamöter som har yttrat sig under debatten, och hänvisat till kommissionens initiativ eller ståndpunkter.
Jag anser att det råder en hög grad av enighet och konsensus i fråga om analysen och om de viktigaste riktlinjerna när det gäller hur EU:s institutioner bör reagera, så att man med hjälp av de offentliga finanserna och en god skatte- och budgetpolitik kan bidra till att öka tillväxten och sysselsättningen, samt bemöta EU-medborgarnas krav mer effektivt.
Under de senaste månaderna har det förvisso skett en väsentlig förbättring när det gäller förtroendet och optimismen bland de ekonomiska aktörerna, och också bland EU:s konsumenter. Alla indikatorer pekar på detta.
Vi håller nu på att försöka omvandla detta förtroende och denna optimism till konkreta bevis på att den ekonomiska situationen har vänt uppåt, med ökad konsumtion, fler arbetstillfällen och en ökad ekonomisk tillväxt. Jag anser att vi delvis har lyckats, men det innebär inte att detta är någon enkel uppgift. Det finns givetvis ett problem – och jag håller med dem som har pekat ut det som sådant – med den europeiska ekonomins låga tillväxtpotential.
Den europeiska ekonomin i sig, utan ytterligare reformer, är oförmögen att växa mer än vad de siffror visar som vi har räknat med för 2006, nämligen något mer än 2 procent. Det finns uppgifter om vissa extraordinära dynamiska konkurrenter, både i andra industrialiserade länder och i mindre utvecklad länder; det finns en risk, vilket några av er har påpekat, som uppstår i och med energiprisernas fluktuationer och det råder global obalans inom andra viktiga områden i världsekonomin som skulle kunna påverka detta skede av vår tillväxt. När vi anser att vi har svaret på frågan om vad vi bör göra i denna situation finns det ett relativt starkt samförstånd: en gynnsam skatte- och budgetpolitik som inte är procyklisk utan anticyklisk, som förbättrar kvaliteten på intäkter och utgifter, och som i större utsträckning bidrar till tillväxt och ökad kompetens, en bättre funktion för den inre marknaden, ett bättre utnyttjande av vår enorma potential som marknad med 450 miljoner konsumenter, och – vilket vi alla har nämnt – behovet av en bättre samordning.
Efter att ha bevittnat eurogruppens och Ekofinrådets månatliga verksamhet är jag benägen att hålla med er alla när ni uppmanar rådet, och i synnerhet eurogruppen, att främja en bättre samordning. Jag kan emellertid också tala om att rådet och eurogruppen är villiga att förbättra sin samordning. De är också villiga att förbättra samtliga sektorers och institutioners deltagande – vilket givetvis också gäller parlamentet – i den dialog som behövs för en sådan samordning, för att fastställa korrekta mål och prioriteringar, samt för att vara effektiva.
Jag anser att vi står inför ett mycket gynnsamt tillfälle vid denna vändpunkt, vilket Antolín Sánchez Presedo nämnde för en stund sedan. Vi får inte låta detta tillfälle glida oss ur händerna, och vi bör inte försumma att dra lärdom av de misstag som de europeiska ekonomierna och euroområdet gjorde under den förra perioden av ekonomisk återhämtning. De misslyckades då med att utnyttja de gynnsamma perioderna av ekonomisk tillväxt för att stärka statsbudgetarna och således förbättra hållbarheten, samt att utnyttja den dynamiska kraften i sina ekonomier för att skapa fler och bättre arbetstillfällen, vilket är vad våra medborgare kräver av oss. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30.
Lars Wohlin (IND/DEM ). –
   Ett problem med EMU är att det inte finns kontroll från den finansiella marknaden av ländernas hantering av sin ekonomiska politik. Hur stora underskotten i ländernas skuldsättning än är så påverkas inte deras rating nämnvärt. Det finns en implicit garanti för länder inom eurozonen, oavsett vad som sägs om att ländernas upplåning inte garanteras av andra länder inom eurozonen. Min uppfattning kan sammanfattas i tre punkter:
Nya länder som skall in i eurozonen måste först ha folkomröstning innan de inför euron. Det är viktigt att den verkliga innebörden av att byta valuta görs klar för medborgarna. De måste inse konsekvenserna av att ha en fast växelkurs och inte kunna föra en egen penningpolitik. Exemplet Sverige visar hur viktigt det är att ha en folkomröstning.
För det andra bör man inte godta nya länder som har en offentlig skuldsättning i förhållande till BNP som överstiger mer än 60 procent av BNP. Denna regel har hittills tillämpats alltför släpphänt.
För det tredje borde nya länder tvingas låna en del av sin statliga upplåning i den långa dollarmarknaden, t ex med 10-åriga obligationer. Detta skulle tvinga fram rating utan motsvarande implicit garanti från EU-länderna. Jag tror att sådana dollarobligationer skulle ge en riktigare bild av ländernas ekonomier

