Återupptagande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 5 april.

Föredragningslista
Talmannen
Arbetsplanen fastställdes den 2 april, men jag har mottagit ett antal förslag till ändringar.
När det gäller onsdagen den 2 maj:
Kommissionens meddelande kommer att gälla partnerskapet med Förenta nationerna på området för utveckling och humanitära frågor. Detta uttalande kommer att göras av kommissionär Nielson.
Andra punkten: den 11 april antog utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden ett betänkande av MacCormick om begäran om upphävande av Jeggles immunitet. I enlighet med artikel 6.6 i arbetsordningen har betänkandet förts upp på föredragningslistan som första punkt. Direkt därefter följer betänkandet av Zimeray om begäran om upphävande av Voggenhubers immunitet.

MacCormick
Fru talman! Enligt artikel 6.6 i arbetsordningen, skall utskottsbetänkanden som behandlar ledamöters immunitet tas upp som första punkt på föredragningslistan. Händelser under den senaste tiden har gjort oss medvetna om att immunitetsfrågor inte bara är att betrakta som rena formaliteter, utan har att göra med själva kärnan i de stora demokratiska frågorna i Europa, och ni har faktiskt själv nämnt detta.
Är ni säker på att vi följer artikel 6.6 om vi tar upp immunitetsfrågorna efter meddelandet från kommissionen, vilket verkar ha placerats som första punkt på föredragningslistan före immunitetsfrågorna? Är detta en korrekt tolkning av artikel 6?

Talmannen
Herr MacCormick! Ni har helt rätt och ni kan vara nöjd, eftersom de tre betänkandena om upphävande av immunitet står högst upp på föredragningslistan, efter kommissionens meddelande och före betänkandet av Cashman om allmänhetens tillgång till handlingar.

 

Wurtz
Fru talman! Om jag har förstått saken rätt har frågan om situationen för de hungerstrejkande i turkiska fängelser inte tagits upp på föredragningslistan.

Talmannen
Ja, herr Wurtz, det stämmer. Rådet bedömde att det inte kunde framföra detta meddelande. Och om rådet inte är närvarande har det inte ett särskilt stort intresse av att ta upp frågan. Däremot kan rådet behandla ärendet inför sammanträdet den 14 maj.

Wurtz
Fru talman! Enligt min mening är detta svar inte godtagbart - inte ert svar, utan rådets - och vi bör inte acceptera det.
(Applåder från vänster)
När jag skrev till er den 25 april gav ni personligen ett positivt yttrande. Jag tror mig veta att samtliga politiska grupper också var positiva. Då hade 17 fångar dött. Under tiden har två tillkommit. För ytterligare 160 är tillståndet kritiskt. Rådets svar att skjuta upp debatten till något senare datum, jag vet inte när, är ett byråkratiskt svar som vi inte kan godta. Vi kan inte sitta och vänta medan antalet offer för hungerstrejken ökar för varje dag, utan att ta vårt ansvar.
Om den information jag fått är korrekt kommer den svenska justitieministern att närvara under sammanträdet för betänkandet av Cashman. Därför är det svårt att tro att rådet inte skulle godta vår begäran, dvs. att enträget be den turkiska regeringen att återuppta förhandlingarna med fångarnas företrädare, så att detta tragiska blodbad upphör.
(Applåder från vänster)

Talmannen
Tack, herr Wurtz. För att komplettera den information ni fått är det demokrati- och förvaltningsminister Lejon som kommer att närvara. Minister Danielsson är för närvarande på uppdrag i Korea, varför den enda tillgängliga ministern är Lejon, som inte anser sig kunna inleda denna debatt.

Swoboda
Fru talman! Det hade naturligtvis varit bra om vi i dag hade kunnat diskutera denna brådskande fråga. Jag vill påpeka för er och för kammaren att Daniel Cohn-Bendit, och delvis även jag själv, under de senaste dagarna har varit i Turkiet i samband med en mycket spontan aktion. Cohn-Bendit är ju ordförande i den delegation som i juni kommer att besöka Turkiet och även fängelserna där. Vi hade i dag också ett sammanträde i den frågan.
Cohn-Bendit och jag själv - i den mån jag var närvarande - har i Turkiet under de senaste dagarna mycket klart och tydligt uttryckt detta parlaments ståndpunkt gentemot regeringen, justitieministern och Europaministern, men också gentemot de organisationer som organiserar denna hungerstrejk, organisationerna för de mänskliga rättigheterna och parlamentsledamöterna. Jag ville inte underlåta att nämna detta. I en mycket spontan aktion försökte vi att på grund av frågans brådskande natur tydligt uttrycka detta parlaments åsikter även gentemot regeringen, parlamentet och organisationerna för de mänskliga rättigheterna!

Poettering
Fru talman! Vi beklagar om rådet inte är här i dag. Vi vet mycket väl att kravet på att rådet skulle vara företrätt här i dag kom med mycket kort varsel. Därför vill jag inte heller kritisera det svenska ordförandeskapet som sådant, men jag vill ändå för framtiden säga en sak, fru talman: På samma sätt som vi förväntar oss att kommissionen är representerad under Europaparlamentets sammanträden, måste det i framtiden också vara möjligt att ministerrådet är tillgängligt för uttalanden varje gång som Europaparlamentet sammanträder i Bryssel eller i Strasbourg.
(Applåder)
Efter att den senaste veckan har varit så lyckad bör vi koncentrera oss på att komma överens om en förordning om öppenhet och tillgång till dokument, så att det även i framtiden är självklart att ministerrådet, som alltid är välkommet här, inte bara välkomnas av oss när det är berett att närvara, utan ministerrådet bör i framtiden alltid vara närvarande!
(Applåder)

Talmannen
Herr Poettering! Jag stämmer helt och hållet in i ert inlägg och som ni vet har jag redan haft tillfälle att framföra detta till rådet, efter en debatt i talmanskonferensen där vi alla konstaterade samma sak och verkligen önskade att rådet skall närvara, som ni sade.

Cohn-Bendit
Fru talman! Jag vet inte om era åtgärder under de två senaste dagarna kommer att bli framgångsrika. Vissa regeringsmedlemmar har sagt oss att de kommer att ta ett initiativ, och att det i dag är uppenbart att det är lätt att nå fram till ett avtal mellan de hungerstrejkandes ståndpunkt och regeringens. Det var därför vi begärde att den turkiska regeringen skall agera. Om vi inte kan diskutera detta i dag skulle jag vilja att vi offentligt säger att vi kommer att diskutera det här problemet med rådet under plenarsammanträdet i maj, och att vi vill ha resultat i maj. I dag står det klart att ståndpunkterna i Turkiet är tydliga. En lösning går att finna på två dagar. Vi skall se vad som händer inom två, tre dagar, och i maj kommer vi alla här i parlamentet att ta vårt ansvar.

Wurtz
Fru talman! Apropå Cohn-Bendits inlägg vill jag bara säga att alla personliga initiativ är lovvärda om de tjänar en rättfärdig sak. Men detta kan under inga omständigheter befria en institution från sitt ansvar. Detta bör således inte på något sätt tjäna som en ursäkt för rådet, som förr eller senare måste gå oss till mötes.
När det gäller torsdagen den 3 maj:
Talmannen. Betänkandet av Lord Inglewood för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om redovisningen i vissa typer av bolag antogs inte förrän den 24 april. Debatten kan därför behållas på föredragningslistan, men omröstningen kan äga rum först under den andra sammanträdesperioden i maj i Strasbourg. Det tycks finnas ett mycket brett samförstånd kring detta förslag. Tidsfristen för inlämning av ändringsförslag fastställs därmed till torsdagen den 10 maj kl. 12.00.
(Kammaren godkände förslaget.)
När det gäller omröstningarna vore det bra att lägga till betänkandet av Colom i Naval för budgetutskottet om anpassningen av budgetplanen. Ni minns säkert att omröstningen om detta betänkande sköts upp vid sammanträdet den 3 april.

 
Ordningsfrågor

Corbett
Fru talman! Som ni känner till är många av oss mycket måna om parlamentets prestige och rykte, och jag vill av detta skäl uttala mig i samband med förfarandena rörande upphävandet av Berlusconis immunitet.
Vid talmanskonferensens senaste sammanträde den 5 april, hänvisades denna fråga till utskottet för konstitutionella frågor och Garaud anmodades att företräda oss gentemot de spanska myndigheterna. Jag har förstått att Garaud av personliga skäl just nu inte kan ta på sig detta uppdrag, vilket är fullt förståeligt och vilket jag hyser den djupaste medkänsla för.
Frågan har emellertid blivit allt mer brådskande, p.g.a. utvecklingen av tre nya punkter: För det första verkar Europarådets församling, som använder samma förfarande som vi för att upphäva parlamentarisk immunitet, arbeta mycket snabbare inom en tidsfrist på endast två månader, vilket gör att Europaparlamentet på ett olyckligt vis mycket väl kan hamna på efterkälken.
För det andra har de spanska myndigheterna överlämnat en ny begäran till de italienska myndigheterna, utan att invänta det spanska offentliga yttrandet, vilket till synes är skälet till varför man ännu inte svarat Europaparlamentet. För det tredje, återigen enligt uppgifter från media, har den spanske åklagaren i korruptionsmål, Carlos Castresana, skrivit och uppmanat er att undersöka skälen till förseningen.
Håller ni med om att det under dessa förhållanden är ännu viktigare att gå snabbare fram? Har ni för avsikt att se till att besöket i Spanien äger rum så snart som möjligt, om nödvändigt med ett annat sändebud? Kan ni ge oss en tidsfrist för detta - handlar det om veckor, månader eller år?

Talmannen
Herr Corbett! Tack för att ni tar upp denna fråga i form av en ordningsfråga, för det ger mig möjlighet att ge kammaren en del mycket viktig information. Jag har satt upp en regel för mig själv att inte svara på polemiska pressmeddelanden med nya polemiska uttalanden. Jag hyser stor respekt för vår institutions värdighet och gläder mig därför åt att kunna förklara följande för kollegerna.
Var står vi just nu? Som ni påminde om har talmanskonferensen sammanträtt. Vi har fattat tre beslut, efter att ha fattat ett första beslut angående en begäran från Barón Crespo. Hans önskan var att vi skulle utarbeta ett dokument som återger alla anmodanden om upphävande av immunitet i parlamentet, dvs. ända sedan direktvalen till Europaparlamentet infördes. För mig framstod ett sådant heltäckande dokument som mycket användbart. Jag tackar generalsekreteraren för att ha utarbetat detta dokument så pass snabbt. Det är ytterst intressant. Dokumentet bekräftar att samtliga anmodanden, med undantag för dem som kommer från Portugal samt en tvivelaktig spansk begäran, har inkommit via de berörda medlemsstaternas regeringar. Detta dokument finns således till ert förfogande. Ni har säkert redan fått det genom en lämplig kanal.
I talmanskonferensen fattade vi tre beslut. Det första var att be utskottet för konstitutionella frågor att utforma ett grunddokument för hur en begäran om upphävande av immunitet skall behandlas generellt. Man bör framför allt fundera på om det inte finns anledning att komplettera arbetsordningen. I det här fallet, liksom i många andra förresten - jag tänker t.ex. på förfaranden för begäran om att en kollegas mandat skall upphöra - inser man att artikel 6 när allt kommer omkring kan framstå som tämligen ofullständig. Napolitano, ordföranden i utskottet för konstitutionella frågor, har godkänt uppdraget för sitt utskott, och jag tackar honom för det. I morgon kommer samordnarna i utskottet för konstitutionella frågor att sammanträda för att utse en föredragande.
Än en gång: detta är en ytterst viktig och allvarlig fråga som rör vår institution, men den handlar även om den garanti som var och en av parlamentets ledamöter skall kunna åberopa på legitim väg. Vidare beslutade man att jag skall skriva ett nytt brev till den spanske utrikesministern för att framföra min önskan om en mycket snabb behandling av ärendet. Jag tror att brevet författades timmarna efter talmanskonferensens sammanträde. Jag föreställer mig att det finns tillgängligt för er, och att ni också i det här fallet har fått det genom lämpliga kanaler. Om så inte är fallet kommer vi självklart att åtgärda det.
Sedan bad talmanskonferensen mig att utse en ledamot som skall ha i uppdrag att på något sätt följa ärendet. Jag har utsett Garaud, medlem av det franska lagrådet, utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden samt talmanskonferensen. Hon tillhör inte någon politisk grupp, har därför en utmärkt profil och är en erkänt skicklig jurist. Garaud har gått igenom en mycket smärtsam prövning, jag tror att ni vet om det, herr Corbett. Jag vet inte om hon är här, men jag skulle vilja framföra mina allra innerligaste kondoleanser till henne. Jag anser verkligen inte att vi kan kritisera henne för att hon inte kunde bege sig till Spanien dagarna efter det att hon fick sitt uppdrag från mig. Jag tror att ni vet vad det rör sig om.
En mycket viktig upplysning: tack, herr Corbett, för att ni påminde om Europarådet. Den spanska högsta domstolen skickade faktiskt en begäran till Europarådet om upphävande av den parlamentariska immuniteten för samma berörda italienska kolleger, men vad ni inte tycks känna till är att begäran skickades till Europarådet genom de spanska statliga myndigheterna.
Jag säger detta uppriktigt: mina tvivel har stärkts. Vem är det man driver med? Man skickar en begäran direkt ställd till Europaparlamentets talman; högsta domstolen överlämnar den med personligt ombud till Europaparlamentets informationskontor i Madrid, och några månader senare går högsta domstolen till de statliga myndigheterna, då den spanska regeringen vänder sig till Europarådet. Om jag inte skulle ha agerat som jag gjorde hade jag ångrat det djupt, herr Corbett. Då skulle jag verkligen ha agerat felaktigt, och om jag hade fattat det olämpliga beslutet att hänvisa ärendet till utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden under plenarsammanträdet skulle de berörda personerna helt legitimt ha kunnat överklaga det beslutet. Återigen: med omsorg om parlamentets värdighet anser jag att vi måste sköta allt detta så seriöst som möjligt.
Anmälan till Europarådet övertygar mig således om att jag har agerat riktigt ända från början. Jag skulle verkligen vilja att högsta domstolen förklarar skillnaden i behandling; ett sätt att behandla parlamentet och ett annat sätt att behandla Europarådet.

Butel
Fru talman, mina kära kolleger! Sedan mer än en månad tillbaka är Sommedalen översvämmad, vilket drabbat Amiensregionen och särskilt min stad Abbeville och dess omgivningar. Något sådant har aldrig hänt i vårt departements historia. Det är med starka känslor som jag skall beskriva vidden av katastrofen. Totalt 125 kommuner ligger under vatten, vilket innebär att ca 1 500 bostadsområden är översvämmade och fler än 2 000 personer har evakuerats. Skadorna är betydande och befolkningen lider och förtvivlar oändligt mycket. Bortsett från denna naturkatastrof är situationen särskilt bekymmersam, eftersom experterna förutser en mycket långsam avrinning, den kan pågå i flera månader. Vi befinner oss inte längre mitt i en naturkatastrof, utan söker efter lösningar för att tömma ut enorma vattenmassor. Solidariteten på lokal och regional nivå är stor, och det börjar hända saker på nationell nivå.
Fru talman, mina kära kolleger! Europa måste också delta i denna solidaritetshandling, framför allt med ett följdriktigt finansiellt stöd, i vetskap om att skadorna kommer att kosta flera miljarder franc. Denna region i Frankrike, redan hårt drabbad av ekonomiska och sociala problem, är ett katastrofområde. Det stämmer att medierna har rapporterat om sänkta vattennivåer sedan i går, men för det första stämmer det inte för alla platser och för det andra återstår det svåraste arbetet, eftersom vi sedan kommer att konfronteras med problemet att återställa hopsjunkna marker och redan befintliga föroreningsproblem.
Fru talman, mina kära kolleger! Av alla dessa skäl tillåter jag mig att förnya min vädjan om Europas solidaritet.

Talmannen
Tack, herr Butel. Jag tvivlar inte ett ögonblick på att det inför nästa sammanträdesperiod kommer att lämnas in en begäran om att ta upp den katastrofala situation ni har beskrivit i debatten om aktuella och brådskande frågor.

Poettering
Fru talman, kära kolleger! Jag vill hänvisa till kollegan Corbetts förklaring och till er förklaring, fru talman. För Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokraterna) och Europademokraterna vill jag säga att talmannen för detta parlament har uppträtt korrekt i den fråga det här handlar om, och vi vill uttrycka vårt fulla förtroende för er, fru talman, även i detta ärende!
(Applåder från höger)
Det är förvånansvärt att denna fråga alltid tas upp i debatten varje sammanträdesvecka, både här och i Strasbourg, av den socialistiska gruppen.
Herr Corbett, ni är oroad över Europaparlamentets rykte, som ni säger. I själva verket handlar det för er om valkampen i Italien, och ni vill bidra till att era politiska vänner drar fördel av debatten här i Bryssel.
(Applåder från höger)
Nu befinner jag mig i den situationen - i motsats till talmannen - eftersom man här ju använder sig av antydningar, att också kunna hänvisa till det faktum att den värderade kollegan Garot hittills inte kunnat resa till Madrid. Parlamentets talman har lämnat en diskret fingervisning. Ja, varför är det så, att kollegan Garot inte kunnat resa? Eftersom hennes man avlidit. Vi vill framföra våra djupaste kondoleanser till kollegan Garot. Jag säger det nu, så att vi här inte fortsätter med antaganden!
(Applåder från höger)
Över till frågan om hur de behandlades vid talmanskonferensen: Nu hör jag till dem som inte bara gärna debatterar, utan även fattar beslut här. Men om talmanskonferensen i slutändan kom fram till ett enhälligt beslut, då bör man också notera det. Det beslutades enhälligt att utskottet för konstitutionella frågor under ordförandeskap av den värderade kollegan Napolitano, som inte tillhör vår grupp, nu skall utarbeta ett betänkande om hur vi hanterar förfarandet med att häva immuniteten. Det var ett enhälligt beslut. Därför var jag också mycket förvånad över att efter talmanskonferensen få kännedom om ett brev från ordföranden i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp till parlamentets talman, där man ifrågasätter just det beslutsfattande som vi enats om.
Om det handlade om en annan person, om det handlade om ett land där det inte pågår en valkamp, då är jag säker på att Europeiska socialdemokratiska partiets grupp inte alltid skulle göra detta till ett ärende här i parlamentet. Därför tillbakavisar vi beslutsamt dessa försök att påverka valkampen och den demokratiska regeringsbildningen i Italien!
(Applåder från höger)

Hautala
Fru talman! Här har man för gruppernas del tagit ställning till frågan om Berlusconis parlamentariska immunitet, och jag vill på min egen grupps vägnar meddela att jag studerat dokumenten som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden hade gällande tidigare fall, vilka hänför sig till spanska och även andra medlemmars immunitet.
Jag anser att det är mycket viktigt att parlamentet absolut rättvist och konsekvent iakttar de regler som gäller upphävandet av parlamentarisk immunitet. Sedan jag hade bekantat mig med dessa prejudikatsfall kunde jag inte undgå att komma till resultatet att det fanns till och med två prejudikatsfall, med stöd av vilka man väl hade kunnat dra slutsatsen att man omedelbart efter förra sommaren borde ha meddelat plenum om begäran om upphävande av Berlusconis parlamentariska immunitet, och skickat den till utskottet för rättsliga ärenden för behandling.
Jag fick det intrycket att ert sista argument, fru talman, var att ifrågavarande begäran hade kommit från Spaniens högsta domstol via parlamentets informationsbyrå. Jag anser att det inte är en så värst övertygande orsak till att det här ärendet har skjutits upp och behandlingen av det fördröjts.
Således kan jag bara meddela att det enligt min grupp fanns alla motiveringar för att denna begäran om upphävande av parlamentarisk immunitet omedelbart skulle meddelas i plenum och skickas för behandling till utskottet för rättsliga frågor, vilket för sin del hade kunnat reda ut huruvida det finns några problem i samband med denna behöriga myndighet. Jag tror att utskottet mycket gärna hade gjort det.
(Applåder från Verts/ALE-gruppen)

Talmannen
Tack, fru Hautala. Självklart kan ni göra ett uttalande å er grupps vägnar. Men jag vill ändå peka på två saker som inte stämmer. Det har inkommit tre anmodanden om upphävande av den parlamentariska immuniteten för spanska kolleger. I endast ett av dessa fall råder ovisshet. I EGT kategoriseras detta fall som översänt av den spanska regeringen. Och i betänkandet av vår dåvarande kollega, betänkandet om begäran om upphävande av immunitet, sägs det att: "med hänsyn till den åtgärd som vidtagits av den spanske justitieministern". När man söker igenom handlingarna i ärendet finner man dock inte något kuvert från ministern. Det finns således två fall som kommer från justitieministeriet och som skickats av de spanska statliga myndigheterna, och ett något tveksamt fall, trots det som står i EGT, som ändå är principiellt gällande.
När det gäller den sista punkt som jag informerade er om fick jag intrycket att ni inte riktigt hade förstått - kanske rör det sig om ett översättningsfel. Det handlar inte om lagrådet, utan om den begäran om upphävande av immunitet som högsta domstolen skickade till Europarådet helt nyligen, och jag klargjorde för er att denna begäran vidarebefordrades av den spanska regeringen, vilket skedde helt nyligen. Denna sista upplysning som jag meddelade er är helt ny, och mycket viktig. Det var därför som min kollega i Europarådet kunde översända begäran till det ansvariga utskottet, eftersom det inte fanns några tvivel om att den kom från de spanska statliga myndigheterna. Jag förstår mycket väl att dessa fakta kan göra somliga besvikna, men beklagligt nog för dem är detta fakta, vi kan inte ändra på dem, och de är verkligen obestridliga och objektiva fakta.

Frassoni
Fru talman! Låt mig endast påminna Poettering om att problemet i detta parlament är hur vi skall kunna garantera samtliga ledamöters lika värde. Det som hände i fallet Berlusconi garanterar jämlikheten: om det i stället skulle ha gällt Frassoni - dvs. undertecknad - så skulle ordförandeskapet säkerligen ha handlat annorlunda, det är jag fullständigt övertygad om. Med andra ord, Poettering: det handlar om frågan om ledamöternas jämställdhet - detta är problemet som vi måste ta itu med - och det är därför som Corbetts fråga, den om att upphäva den parlamentariska immuniteten för Berlusconi, måste besvaras genom att så snart som möjligt hänskjutas till utskottet för rättsliga frågor, just med tanke på jämlikheten bland oss 626 ledamöter. Vi kan inte fortsätta komma med undanflykter.

Talmannen
Fru Frassoni! Det ni just har sagt smärtar mig oändligt. Jag tror mig ha visat, under alla mina år i parlamentet,
(Applåder)
att jag aldrig har gjort någon skillnad i behandling av kollegerna, var de än kommer ifrån och vilken politisk tillhörighet de än har - och det var heller inte så längesedan som jag visade detta - och det har alltid varit det mål som jag eftersträvar. Jag skulle mycket lätt kunna visa det, fru Frassoni.

Barón Crespo
Fru talman! Jag tackar er för den förklaring ni har gett. När det gäller den vill jag för det första understryka att två saker klargjordes i den undersökning ni begärde, vilket gjordes på min begäran: att det fanns olika sätt att behandla sådana här ärenden och, jag vill betona detta, att det aldrig förut har hänt att en anmodan om upphävande av parlamentarisk immunitet har legat i nio månader i skrivbordslådorna hos parlamentets ordförandeskap. Detta är viktigt. Jag vill med all tillbörlig respekt tala att jag förstår att parlamentets ordförandeskap måste följa arbetsordningen, vilket i det här fallet innebär att ärendet hänvisas till behörigt utskott. Jag har sagt detta offentligt och privat. Av respekt för er och för det ämbete ni innehar har jag försökt att behålla en konstruktiv attityd under hela det här förfarandet och jag vill betona att de tre förslag, som ni benämnde som beslut från talmanskonferensen, kom från mig. Närmare bestämt utnämningen av Garaud, och även jag vill uttrycka mitt deltagande för hennes situation. Det var hennes förslag; men förslaget att skicka ett sändebud var mitt. Detta rättfärdigar följaktligen den skrivelse jag har översänt med min grupps samtycke. Min grupp anser fortfarande att detta ärende måste offentliggöras. Faktum är att vi står inför en mycket paradox situation, eftersom ett icke offentliggjort ärende upptar mycket tid i plenum, men så ligger det till. Vi anser dessutom att det är utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden som skall undersöka den här frågan.
Jag kommer nu, om ni tillåter mig, fru talman, att svara på den bredsida som min kollega Poettering, med sitt sedvanliga eleganta sätt, sköt i väg mot den socialistiska gruppen. För det första, det här problemet hade kunnat undvikas. Detta ärende härrör från augusti månad förra året, när det italienska valet fortfarande inte hade utlysts. Om det hade behandlats då, skulle vi inte ha haft något att invända. Men dessutom, fru talman, även om PPE:s generalsekreterare insisterar på att Socialistinternationalen ligger bakom allt, kan ingen påstå att vi kontrollerar medier som The Economist, El Mundo, Le Monde, Handesblat och till och med Los Angeles Times. Ärade kolleger, vi har tyvärr inte så stor makt, och om vi hade det, skulle vi inte göra bruk av den. Därför har det ärende som undersöks ett mycket enkelt svar. Ni tillhör samma politiska grupp som Berlusconi, som höjdes till skyarna som PPE:s uppåtgående stjärna vid kongressen i Berlin och han är även partikamrat med regeringschefen i mitt land. Och ni är partikamrat med parlamentets talman och ordföranden för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Jag har inte velat använda dessa argument. Jag råder er emellertid att vara försiktig med vad ni säger, för allt har ett svar.
Fru talman, jag skulle vilja ställa en fråga till Poettering och be honom bekräfta de uttalanden han gjorde i fredags. Anser ni att en person som har en sådan intressekonflikt som Berlusconi har skulle kunna ställa upp i ett val i Tyskland? Er kollega Brok säger nämligen att det inte skulle vara möjligt. Jag ber er att ge kammaren ett svar på den frågan.
(Applåder från vänster)

Talmannen
Ni har just på ett imponerande sätt visat att frågan verkligen är politisk. Men tillåt mig att återgå till den rättsliga sidan av saken. Ni sade: en respekt för arbetsordningen innebär att ärendet skall hänvisas till det ansvariga utskottet. Barón Crespo! Under flera år hade vi en kollega här i församlingen som alla i samtliga grupper uppskattade oändligt mycket. Det var Marie-Claude Vayssade, ordförande i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
I en skrivelse av den 8 mars 1985 skrev Vayssade: "jag skulle redan nu vilja påpeka att en begäran om upphävande av immunitet inte får överlämnas till utskottsbehandling förrän man slagit fast att begäran kommer från en behörig myndighet, enligt artikel 5.1 i arbetsordningen. Det förefaller också som om detta villkor måste vara uppfyllt innan en sådan begäran tillkännages vid ett plenarsammanträde och hänvisas till behörigt utskott, vilket även anges i artikel 5 i arbetsordningen".
Uppriktigt sagt, herr Barón Crespo, återigen talar fakta sitt tydliga språk, och jag beklagar för er del, men allt pekar åt det hållet. Jag är något utled på denna ofullkomliga process, vars grund vi naturligtvis känner till.

Palacio Vallelersundi
Jag vill börja mitt inlägg med att tala om anspelningar. Med all respekt för Barón, har han sagt en sak som han sedan lämnat i höljt i dunkel, som så många saker här i kammaren i dag. Ja, vi är partikamrater - detta är vi alla medvetna om - och det är jag stolt över kan jag tillägga.
Jag är förvånad över den ton som den här debatten börjar få. Ni har nämligen erinrat om att den fråga vi diskuterar är strikt juridisk och vi måste hålla den inom den ram som ni, fru talman - och detta vill jag verkligen understryka - har upprätthållit trots alla svårigheter genom att ge en uppvisning i övertygelse och rättssäkerhet.
Frassoni började med att fälla ett omdöme om avsikter som enligt min åsikt faller bort av sig själv. Men det är inte bara det, vad ledamöterna Corbett, Hautala och Barón verkar vilja säga oss är att en institutions betydelse avgörs av vem som kommer först och de talar om att man måste gå snabbare framåt, att det går för långsamt. Den springande punkten i frågan ligger inte där, vilket ni mycket riktigt har betonat, och här finns det stora frågetecken, det är befogat att tvivla på att förfarandet har varit formellt korrekt och nu är därför inte rätta tiden, vi måste invänta att de nödvändiga juridiska stegen tas för att kunna klargöra dessa tvivelsmål.
Det är beklagansvärt att svaret inte kom tidigare, men vad som framför allt är beklagligt är att denna anmodan inte har gått via den vanliga reglementsenliga vägen. Jag vill påpeka två saker för Hautala med all den beundran jag hyser för henne, vilket hon vet mycket väl.
Fru Hautala, när det gäller det ärende ni nämnde och som ni har undersökt finns det en uppgift förutom de två som talmannen har tagit upp, nämligen att det i Europeiska gemenskapernas officiella tidning framgår att den anmodan om upphävande av immunitet som ni har undersökt kommer från justitieministeriet, vilket även framgår av meddelandet, men det finns även ett brev till ordförande Kleps i vilket parlamentets talman meddelar utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, och i det brevet nämns även ministeriet.
Måste vi tänka oss att den tjänsteman vid parlamentet som har färdigställt det brevet inte kan avgöra om ett brev kommer från justitieministeriet eller inte? Trots att det inte finns något dokumenterat bevis för detta finns det spekulationer och misstankar om att brevet sändes via justitieministeriet, och de är mycket starka, men jag kan helt enkelt inte tänka mig att den person som vid det tillfället hade ansvaret för att skriva ut talmannens brev inte vet skillnaden och jag tror inte att den personen uttryckligen skulle ha angivit i brevet att det kom från justitieministeriet om det inte var så.
Fru talman, jag anser att vi måste, vilket talmanskonferensen mycket klokt har beslutat, vänta till Garaud tar itu med den här frågan och vidtar de åtgärder som hon som utsedd av talmanskonferensen anser vara lämpliga, Vi måste ge henne den tiden.
När det gäller förseningen vill jag säga att detta ärende mycket riktigt är mycket försenat, men man kan finna det i arkivet hos utskottet för rättsliga frågor. Just nu har vi till exempel en förfrågan från den tyska regeringen på bordet som inte har besvarats på nio månader. Ärendet finns till ert förfogande i utskottets arkiv för att ni skall kunna läsa handlingarna.
Till sist, fru talman, vad är det för slags problem vi står inför? Det är ett problem som, om ni tillåter mig att uttrycka mig så, är förknippat med Europas glädjande utveckling mot att bli ett europeiskt område med rättvisa, för i det här fallet hävdar den spanska högsta domstolen att den kan vända sig till Europaparlamentet på samma sätt som den vänder sig till det nationella parlamentet. I själva verket och om man ser efter i lagboken, är detta enligt min åsikt ännu inte möjligt; vi får hoppas att det blir så i framtiden. Personligen önskar jag det, men för närvarande måste vi vara medvetna om att den lagstiftning som är i kraft måste respekteras. Vad jag inte vill ha är voluntarism, vilket enbart skulle leda till EG-domstolen, såsom ni mycket väl har uttryckt det, fru talman.
(Applåder från höger)

MacCormick
Fru talman! Det verkar uppenbart att vi, när det rör dessa frågor, möts av två oavvisliga krav: Å ena sidan är det mycket viktigt att demokratiska överläggningar i en församling av detta slag sker utan orättmätigt förhindrande eller missbruk av rättsliga förfaranden i syfte att avskräcka ledamöter från att utöva sina demokratiska mandat på ett lämpligt sätt. Detta är mycket viktigt. Å andra sidan, när immunitetsfrågor uppkommer tas alltid det rådande politikerföraktet upp och folk säger: "politiker gömmer sig bakom ledamotskap i lagstiftande församlingar för att kunna göra saker som vanligt folk straffas för". Det är lika viktigt och avgörande att vi undviker att ge detta intryck. Detta är skälet till att det i dessa fall är så viktigt att kammaren så snabbt som möjligt kommer fram till om det rör sig om missbruk av det rättsliga förfarandet in terrorem democratiae eller om detta fall i stället är något som gjorts som bör prövas i vanlig domstol, vilket är aktuellt för vanliga medborgare - därför att vi är alla vanliga medborgare, såväl som lagstiftare. Det är mycket beklagligt att denna sakfråga har kommit att handla om långdragna överläggningar i en medlemsstats verkställande institutioner, därför att detta är helt fel plats för en diskussion av dessa viktiga frågor. Vi bör se till att få diskussionen till parlamentet så fort som möjligt.
(Applåder från Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen)

Manisco
Fru talman! Som ni kanske har uppmärksammat, har de italienska ledamöterna av Europaparlamentet på denna sida av kammaren fram till nu undvikit att diskutera de frågor som handlar om Berlusconis och Dell'Utris parlamentariska immunitet. Skälet till detta torde vara uppenbart. Situationen i mitt hemland är mycket känslig. Frågan är mycket komplicerad. Det är bara några veckor, eller t.o.m. bara några dagar, till de italienska allmänna valen. Men med vederbörlig respekt för de höga funktioner och plikter och den roll ni utövar, och efter att ha lyssnat på alla mina kolleger, särskilt Richard Corbett, och på er, vill jag säga att situationen, utanför denna kammare, blir allt mer outhärdlig och oacceptabel för varje dag som går.
Jag uttalar mig därför inte som italiensk politiker, utan som europeisk ledamot av denna kammare, för att uppmana er att se till att få slut på alla tvetydigheter, förseningar och skenbara protokollära formaliteter, och meddela oss alla, som Corbett föreslagit, ett fastställt datum, en tidsfrist omedelbart efter den 13 maj - dagen för de allmänna valen i mitt hemland - då vi avser att få till stånd en slutlig rättslig och förfarandemässig lösning på frågan. Detta är en fråga som sträcker sig långt bortom det politiska partiväsendet, och som berör, eller borde beröra, alla ledamöter av denna kammare, därför att det handlar om vår institutions värdighet och funktionssätt.

Talmannen
Herr Manisco! Jag förstår att vissa kolleger tycker att allt det här drar ut på tiden. Samtidigt förstår ni säkert att det för talmannen, som högst orättfärdigt har blivit anklagad, är viktigt att vi i öppenhetens namn kan lägga alla obestridliga rättsliga fakta på bordet, även arkivhandlingar som skrivelser från dåvarande ordföranden i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
När det gäller förseningen är det hela mycket enkelt, det har jag redan sagt: jag väntar nu på att lagrådet skall uttala sig. Ni förstår säkert att från det ögonblick då medlemsregeringen i fråga svarar att man har vänt sig till lagrådet, agerar jag först när lagrådet har uttalat sig, dvs. när den spanska regeringen meddelat mig vilken myndighet i Spanien som verkligen anses behörig att utfärda en begäran om upphävande av immunitet. Omedelbart därefter, det kan ni vara säkra på, kommer jag att tillkännage begäran i plenum samt hänvisa ärendet till utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, vilket Vayssade konstaterar i sin skrivelse. Då kommer saker och ting att vara helt klara.

Corbett
Fru talman! Som svar på vad Poettering sade, vill jag understryka att jag inte tog upp någon fråga som hade att göra med våra tidigare åtgärder. Jag uppmanade helt enkelt till att man skulle fastställa en tidsfrist för den delegation som vårt parlament har kommit överens om att skicka till de spanska myndigheterna. Jag förtalade inte heller Garaud eller skälen till varför hon inte kunnat resa förrän nu. Jag sade tvärtom att vi förstod dessa skäl fullständigt, och att vi hyser den djupaste medkänsla för henne. Jag uppmanar Poettering till att framöver lyssna på vad andra ledamöter säger innan han angriper dem, och att göra åtskillnad mellan ett äkta intresse för parlamentets rykte och förfaranden och partipolitiska poänger. Jag försökte inte att vinna några partipolitiska poänger. Jag tänkte i stället på parlamentets bästa.

Wurtz
Fru talman! Jag hade inte alls för avsikt att återkomma till den här frågan, men eftersom debatten har kommit igång på nytt...(Avbrott) Visa lite överseende! Efteråt kan ni säga vad ni anser om det jag har att säga. Kanske kommer ni t.o.m. att bli lite besvärade av det. Fru talman! Ända från början har vi i min grupp ansett att detta är en händelsekedja som är särskilt oroväckande och skadlig, eftersom det uppenbart står politiska saker på spel som inte kan ha undgått någon. Det finns åtminstone en sak som framstår som helt klar: det politiska ansvar som man medvetet har tagit på sig i den här affären. Det handlar om den utdragna tystnaden och därefter de förhalande manövrer som den spanska regeringen har ägnat sig åt under de åtta månader som har förflutit sedan den mottog den här frågan genom er försorg, fru talman.
Denna attityd bör inte få oss att avstå från att försöka likställa detta med ett politiskt samförstånd med Berlusconi. Det är detta som är omöjligt att godta och som vi inte bör godta. För övrigt är det så att ju fler kort som läggs på bordet desto bättre är det för vår institution, och för egen del vill jag klart och tydligt bekräfta att jag inte ifrågasätter talmannens hederlighet, även om jag inte samtycker till det förfarande hon har valt i det här fallet. Jag tänker alltför mycket på ert modiga ställningstagande under andra omständigheter, fru talman, vilket gör att jag i dag inte kan rikta kritik mot er. Däremot begärde vi redan från total öppenhet, och ni bidrog för en stund sedan till öppenheten när det gäller de närmare omständigheterna i detta explosiva ärende. Just för att alla skall få veta hela sanningen, för att eventuella missförstånd skall skingras och framför allt för att vi skall kunna ta igen den tid som har gått förlorad i behandlingen av denna begäran om upphävande av den parlamentariska immuniteten. Och jag hoppas att det prejudikat i Europarådet som ni tog upp - Europarådet som den spanska regeringen accepterade att vända sig till - jag hoppas att detta gör att ni kan få den spanska regeringen att så snart som möjligt agera på samma sätt gentemot Europaparlamentet, så att vi kan behandla den här frågan och avsluta detta kapitel.

Cox
Fru talman! Jag hade inte heller någon avsikt att uttala mig, men vi har nu diskuterat denna fråga i 45 minuter. Under talmanskonferensen försökte verkligen alla närvarande gruppledare att förstå prejudikatfallen, att försöka att förstå frågans komplexitet och försöka fatta ett skäligt och rimligt beslut. Jag menar att det beslut man fattade under talmanskonferensen återspeglade ett samförstånd - en kollektiv klokhet - och ni har formulerat detta samförstånd här i dag.
Alla som studerat denna fråga ingående, och som diskuterat den utan polemik, men inte utan sina politiska preferenser, har en åsikt om dessa frågor; ingen uttryckte någon personlig anklagelse eller förebråelse mot er. Jag vill säga, på min grupps vägnar, att även om er personliga ställning är väldigt komplicerad, så har ni agerat på ett hedervärt sätt, som talman för denna kammare, från första stund ni fick denna fråga på ert bord.
Den 28 augusti förra året begärde ni hjälp från de spanska myndigheterna när det gällde frågan om att få den behöriga myndigheten att överlämna detta dokument. Jag menar att förseningen, som ni nu förebrås för i diskussioner som denna, är fullständigt ovärdig och obefogad, och att ni och detta parlament har blivit offer i egenskap av åskådare i en process inom en verkställande institution utanför denna kammare.
Jag har för avsikt att på min grupps vägnar, oaktat den delegation ni tilldelat Garaud - som jag, återigen, på min grupps vägnar vill meddela vår djupaste medkänsla - ta direkt personlig kontakt med de spanska myndigheterna, eftersom vi har rätt att få ett snabbt och prioriterat svar. Förseningen har varit obefogad och ovärdig, och den har ställt er i en situation och en roll där ni egentligen inte hör hemma. Jag försvarar ert handlingssätt. Jag hoppas och tror att ni försvarar alla ledamöter på samma sätt.
Om Garaud, av fullt förståeliga skäl, inte kan leda den delegation ni har tilldelat henne, kanske det är tillrådligt att se om - under dessa förhållanden - det går att hitta en annan lösning, därför att det är viktigt för kammarens talmanskap att kunna övertyga ledamöterna, på så sätt som jag anser att vi övertygades under en förlängd diskussion vid talmanskonferensen, att ni genomgående har agerat på ett korrekt och lämpligt sätt i sammanhanget.
Vi diskuterade prejudikatfrågan ingående, och de två prejudikaten var ganska intressanta. Ett var ett italienskt mål som kom som en direkt hänvisning från en domstol. Detta är inget bra prejudikat i detta fall, eftersom den italienska författningen hade ändrats mellan det tidigare överföringsformatet och det senaste, och följaktligen hade själva lagen ändrats. Därför, eftersom författningen hade ändrats, är det inget prejudikat när det gäller frågan om en behörig myndighets överföring av en sådan begäran. Det andra var ett av tre fall för upphävande av en ledamots immunitet, som jag händelsevis tror kom från Spanien. Två av dem kom uppenbarligen genom överföringsmekanismen, då det inte var någon diskussion om behörig myndighet. Men det tredje kom med regeringens tumavtryck, till skillnad från denna begäran, så det är ett olämpligt prejudikat, även om det är ett litet steg i denna riktning.
Allt detta har placerat er i en mycket komplicerad och känslig ställning, fru talman. Jag tror att den ovärdiga förseningen är det främsta skälet till all denna oro och därför, om vi har politisk ilska, eftersom vi har rätt att känna och uttrycka denna ilska, bör vi rikta den mot dem som har orsakat förseningen: Det är sannerligen inte ni, och det är inte talmannens kansli vid Europaparlamentet.

Tajani
Fru talman! Jag tror inte någon kan ifrågasätta det korrekta i ert agerande. Jag vill bara informera ordföranden Barón Crespo om att 1994, när Silvio Berlusconi var statsminister och ledde en center-högerregering, så lades det fram ett lagförslag i parlamentet för att lösa problemet med intressekonflikten - det kan vara bra att känna till detta även i denna kammare - ett förslag som godkändes av en del av parlamentet. När sedan den politiska situationen förändrades godkändes inte lagen av den andra delen av parlamentet. I flera offentliga sammanhang har Silvio Berlusconi och de partier som företräder hans kandidatur som statsminister meddelat att i det nya parlamentet kommer regeringen att lägga fram ett förslag till lagstiftningsinitiativ för att lösa denna intressekonflikt och att denna nya lag, när den röstats igenom av parlamentet, kommer att följas in i minsta detalj av medborgaren Berlusconi.
Avslutningsvis vill jag påminna Manisco om att rättvisan inte är en formalitet. Kanske är den det i något av de länder han följer med särskilt intresse, men i Europa och i andra civiliserade länder är rättvisan inte en ren formalitet.

Talmannen
Tack, herr Tajani. Jag förklarar debatten avslutad. Jag skulle bara vilja lägga till en liten sak, ett litet påpekande till Frassoni. Jag skulle bara vilja säga henne att jag kan intyga att jag skulle ha agerat på exakt samma sätt om begäran hade rört Frassoni. Men skillnaden skulle vara, och jag tror inte att ni tar illa upp, att mitt agerande då inte skulle ha kommenterats eller bestridits. Jag tror att det är där skon klämmer, fru Frassoni.

 

Lynne
Jag vill be om ert råd när det gäller att ta upp denna specifika fråga vid utskottet för framställningar: jag undrar om detta är i sin ordning. Det handlar om en av mina väljare, Mark Forrester, som arresterades misstänkt för huliganism under fotbolls-EM 2000. Hans mål togs upp, och detta av goda skäl, i enlighet med det förenklade rättegångsförfarandet förra året, och han befanns vara skyldig: Man ansåg sedermera att detta var orättvist och rättegången upprepades förra månaden. Domslutet, som inte ändrades, fastställdes förra veckan.
Jag anser att denna snabba och förenklade rättegång och det icke-ändrade domslutet strider mot artikel 6 i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Det strider mot artiklarna 47 och 48 i Stadgan om de grundläggande fri- och rättigheterna, som ni, fru talman, undertecknat. Alla EU-medborgare har rätt till en rättvis rättegång och skall betraktas som oskyldiga till dess motsatsen har bevisats
Videomaterialet som vi såg i domstolen visade att min väljare, Mark Forrester, inte på något sätt var inblandad i någon form av våldsyttringar. Den brittiska polisen erbjöd de belgiska myndigheterna ytterligare ett videoband. Den belgiska polisen vägrade att ta emot detta ytterligare bevismaterial. Jag menar att domstolens beslut handlade mer om att stödja det snabba och förenklade rättegångsförfarandet, än om rättvisa. Mark Forrester är oskyldig och vi kommer att fortsätta kampen för att bevisa att han är oskyldig och rentvå hans namn. Fru talman! Jag hoppas att ni kommer att hjälpa oss i vår strävan.

Talmannen
Tack, fru Lynne. Enligt er beskrivning av situationen tror jag att utskottet för framställningar mycket väl skulle kunna vara behörig i frågan, men jag föreslår att ni tar kontakt med Gemelli, ordföranden i detta utskott, som skulle kunna ge er värdefulla råd.

Scallon
Fru talman! Mycket snart kommer Europaparlamentet att rösta om allmänhetens tillgång till handlingar. Jag har fått information från mina väljare i Irland, det enda landet i Europeiska unionen där man kommer att rösta om Nicefördraget, att den irländska regeringen inte tillhandahåller exemplar av Nicefördraget, utan bara dess vitbok om fördraget. Vår regering har klargjort att den kommer att stödja Nicefördraget, vilket den naturligtvis demokratiskt sett har rätt att göra, men mina väljare vill bestämma själva och vill få möjlighet att läsa själva fördraget. Har ni några råd att ge i detta sammanhang?

Talmannen
Tack, fru Scallon. Jag skall se vad jag kan göra för att tillgodose ert önskemål.

Partnerskap med Förenta nationerna på området för utveckling och humanitära frågor
Talmannen
Herr kommissionär! Ni får verkligen ursäkta mig, men ni är ju en ivrig anhängare av öppenheten. Vi vet hur mycket ni försvarar detta värde, ett helt nödvändigt värde för vår demokrati och vår institution, så det är tyvärr med en timmes försening som jag ger er ordet, så att ni kan lägga fram ert meddelande om partnerskapet med Förenta nationerna på området för utveckling och humanitära frågor.

Nielson
. (EN) Under det gångna året har kommissionen haft åtskilliga kontakter med FN på politisk nivå. Ordförande Prodi sammanträdde med generalsekreterare Annan i oktober 2000 och besökte Genève i januari i år. Jag har under de gångna 18 månaderna träffat generalsekreteraren och de flesta cheferna vid alla FN:s organ. I januari i år gjorde jag ett mycket lyckat besök i New York, då kommissionen för första gången godtog ett erbjudande att uttala sig inför UNDP:s, UNICEF:s, UNFPA:s och WFP:s gemensamma verkställande styrelser.
Vi har alltså nära förbindelser, och på båda sidor finns en stark politisk vilja att stärka dem. Under de senaste åren har det vuxit fram ett samförstånd om biståndssamarbetets grundläggande mål och strategier på det globala planet. Detta måste resultera i ett bättre samarbete och större sammanhållning.
EG:s finansiella verksamhet som genomförs via FN:s organ uppgår i genomsnitt till 354 miljoner euro per år. Detta är ett ganska ringa belopp i jämförelse med omfattningen av vår verksamhet. Det är i vilket fall ett viktigt bidrag.
Inom många av FN:s organ, fonder och program finns resurser när det gäller yrkeskunnighet och know-how, såväl som omfattande informations- och datasystem. Ett av skälen till att vi lägger fram detta meddelande, är att vi vill utnyttja dessa resurser på ett bättre sätt.
Ingen part har fullt ut kunnat dra nytta av det befintliga samarbetet. Några av skälen till denna situation är olika förvaltningskulturer och regelverkshinder. Jag har beskrivit situationen som "kriget mellan revisorer": Detta krig är ännu inte över, men vi kan se lösningar hägra vid horisonten.
I meddelandet anges ett antal grundläggande principer i syfte att stärka arbetsförhållandena mellan parterna:
Selektivitet: Kommissionen kommer att vara en positivt inställd men fordrande multilateral partner. Den kommer att koncentrera sig på att stärka samarbetet med de FN-organ som är verksamma på områden där EU anser att arbetet på gemenskapsnivå tillför ett mervärde.
Förutsebarhet: I och med att långsiktiga prioriteringar anges, kommer flödet av finansiella bidrag från kommissionen att bli mer förutsebart för både kommissionen och FN. Vi måste utveckla verksamheten från en användning av projektformen till att börja använda programformen.
Aktiv närvaro: Kommissionen kommer att i ännu högre grad utnyttja de redan nu omfattande möjligheterna att delta aktivt i det arbete som utförs i ledningsorganen i prioriterade FN-organ.
I meddelandet läggs stor vikt vid de administrativa förutsättningar som är nödvändiga för att de nämnda målen skall kunna nås:
De pågående förhandlingarna om en kontrollklausul bör slutföras framgångsrikt, så att kommissionens kontrollörer får tillfredsställande tillgång till information om användningen av kommissionens medel.
Ramavtalet från 1999 mellan kommissionen och FN bör omförhandlas så att tyngdpunkten, när det gäller samfinansiering, läggs vid resultatorienterad budgetering och vid finansiering av den tidiga planeringen av program.
Rådet bör snabbt godkänna kommissionens förslag beträffande en omarbetning av budgetförordningen (KOM(2000) 461, 17.12.2000). Jag vill att parlamentet i synnerhet uppmärksammar denna punkt.
Det meddelande som antogs i dag innehåller ett viktigt budskap till partnerna i FN:
Kommissionen föreslår ett intensifierat samarbete inom de av dess prioriterade områden som sammanfaller med FN-organens kärnkompetenser. För att säkra ett smidigt samarbete i detta avseende krävs det en effektiv samordning mellan olika FN-organ.
Kommissionen föreslår ändringar av de rättsliga och administrativa bestämmelser som styr det finansiella samarbetet med FN. Kommissionen hoppas och tror att FN:s förhandlare kommer att visa flexibilitet och erkänna Europeiska gemenskapens speciella roll och ställning i FN-organens arbete.
Kommissionen föreslår att den skall tillhandahålla finansiering för program som genomförs av vissa utvalda FN-organ. En absolut förutsättning för detta är att FN-organen fortsätter att driva på reformeringen av FN och förbättra kvaliteten på sitt arbete.
Detta bör i sin tur resultera i en förbättring av vår egen prestationsförmåga och effektivitet, både på det strategiska och det operativa området, och till en avsevärd förbättring av kvaliteten och resultaten av kommissionens strategi och verksamhet på området för utveckling och humanitära frågor.
Låt mig emellertid sammanfatta genom att tydligt klargöra en sak: Detta handlar inte om att ge FN-systemet en in blankocheck! Kommissionens nya förhållningssätt kan bara bli framgångsrikt om vi kan räkna med ett aktivt samarbete från Förenta nationernas sida. En förbättring av strategierna och det operativa samarbetet mellan kommissionen och FN på området för utveckling och humanitära frågor, är ett villkor för att FN skall kunna stärka sin interna samordning och koncentrera sin tematiska styrka på den pågående reformeringsprocessen, och fortsätta förhandlingarna om ramen för det rättsliga och ekonomiska samarbetet.
Vi är helt inriktade på att upprätthålla de grundläggande principerna för en sund och öppen förvaltning av de europeiska skattebetalarnas pengar. Vi kommer att klargöra för Förenta nationerna att kommissionen är beredd att minska eller t.o.m. upphäva sitt stöd till enskilda FN-partner som misslyckas med att prestera en godtagbar standard
Men mer öppna och samarbetsinriktade förbindelser inom FN-systemet är också en del i vår strävan att göra vår egen verksamhet på området för utveckling och humanitära frågor effektivare. Det finns en gräns när det gäller den typ av förhållande som vi kan skapa. Det heter Förenta nationerna, inte Förenta kommissionen. Vi kommer att förbli olika, men det vi föreslår kommer att förbättra och normalisera sättet på vilket vi kan samarbeta med dessa partner även på nationsnivå, och det är detta vi vill göra.

Howitt
Herr talman! Jag välkomnar uttalandet. Jag beklagar att diskussionen om en ledamot har tagit så lång tid att diskussionen om världens fattigaste länder och hur vi kan hjälpa dessa på ett effektivare sätt återigen degraderats och förminskats. Jag har personligen engagerat mig när det gäller Europeiska unionens stöd till UNHCR i samband med FN-bistånd. Det är det bästa kvalitetsstödet. Jag stöder fullständigt det som Nielson sade om budgetförordningen, och under förutsättning att ledamöter i andra utskott än utskottet för utveckling och samarbete är här och part i förfarandet för godkännande av sådan lagstiftning, kanske han kan utveckla denna fråga ytterligare.
Mina frågor till honom lyder sålunda: För det första, hur kommer egentligen meddelandet att förändra förhållandena på platsen i länderna, så att det sker en bättre samordning vid nödsituationer? För det andra, hur kan meddelandet säkra att vi tillsammans uppfyller FN:s utvecklingsmål på ett bättre sätt, t.ex. när det gäller att halvera fattigdomen i världen senast 2015?
Till sist: Om man betänker det han sade om Förenade kommissionen eller Förenade nationerna, hur långt kommer medlemsstaterna att gå i sitt stöd för detta? De har tidigare alltför ofta velat hålla Europeiska unionen och dess institutioner borta från FN, i stället för att säkerställa ett effektivt samarbete. Kan han räkna med deras stöd när det gäller att genomföra detta meddelande?

Deva
Herr talman! Det gläder mig att höra att kommissionären vill ha ett närmare samarbete med Förenta nationerna. Vissa av Förenta nationernas program där man arbetar på plats är mycket effektiva, och i bland effektivare än något som Europeiska unionen hittills har presterat.
Jag vill ställa två frågor: För det första, vilken grad av komplementaritet räknar ni med när kommissionen försöker att få ett arrangemang att fungera tillsammans med Förenta nationerna, eller skall vi bara helt enkelt ge Förenta nationerna de pengar man begär och sedan låta dem utföra arbetet? Detta är en fråga som uppmärksammats i Indonesien och i Jaffnaområdet i Sri Lanka, där UNHCR gjort ett utmärkt arbete när det gäller att försöka rehabilitera och stödja folk. Den andra frågan är egentligen mer allmänt riktad till parlamentet: Skall vi inrätta en permanent ständig samarbetskommitté bestående av parlamentsledamöter som skall arbeta med utveckling och samarbete, och låta denna rapportera varje år till Förenta nationernas generalförsamling om vårt samarbete?

Thors
Herr talman, herr kommissionär! För det första vill jag uppge att jag har ett särskilt interesse i denna fråga. Jag är nämligen ordförande för Finlands nationella UNICEF-kommitté. För det andra konstaterar jag med tillfredsställelse att det tematiska samarbetet är oerhört viktigt.
Tyvärr har man i UNICEF fått känslan att denna organisation har fått utföra uppdrag bara så länge det inte har funnits en särskild europeisk organisation som kunnat göra det. Det tematiska samarbetet, skall omfatta bl.a. utbildning och kampen mot fattigdom, som Richard Howitt tog upp. Jag hoppas att vi kommer att kunna se en väsentlig höjning av EU:s bidrag till utbildning av hög kvalitet, utbildning av kvinnor och flickor. Vi vet att detta har varit ett FN-tema, och det kommer att vara ett tema under FN:s specialsession om barn i september 2001.
Vi har fått ett meddelande från kommissionen om EU:s bidrag till konferensen för de fattigaste länderna, men jag undrar: Kommer det också ett meddelande från kommissionen om hur man försöker förbereda sig för specialsessionen i september 2001? Där kommer EU:s insats också att behövas.

Nielson
. (EN) Jag vänder mig först till herr Howitt. Vi kan i praktiken förvänta oss bättre resultat på plats, om vi ser på förmågan att kunna finansiera, t.ex., åtgärder genom UNHCR på ett mer programbaserat sätt. Om vi ser på Kosovo, fick de mandat att samordna allt humanitärt bistånd, men kommissionen fick inte, och får fortfarande inte, sörja för kärnfinansieringen, så de hade stora svårigheter att bestämma specifika projekt som vi kan finansiera på ett lagligt sätt. Men om vi kan få en bredare definition som definieras genom mål av vad vi kan finansiera, så kan vi göra det möjligt för dem att utföra sitt nödvändiga samordningsarbete på plats på ett bättre sätt. Vi behöver också genomföra detta för att kunna skydda alla de icke-statliga organisationer som arbetar inom dessa humanitära operationsområden. Vi kan därför vänta oss förutsebarhet och bättre planering i och med förändringarna.
När det gäller de större målen, kommer naturligtvis vår påverkan på beslutsfattandet inom FN-organen att öka när vi får en mer normal pågående diskussion, i stället för de "blixtoperationer" som blir fallet när man finansierar ett projekt här och ett där.
Till herr Deva vill jag säga att vi inte bara kommer att överräcka pengarna. Det handlar inte om kärnfinansiering. Detta är något som ägarna till FN-organisationen, dvs. dess medlemsstater, bör syssla med, men var vi är just nu är inadekvat, det råder för mycket uppsplittring på enskilda projekt utan förutsebarhet för Världslivsmedelsprogrammet eller för Unicef, som nämndes. De behöver ett partnerskap med kvalitet, med en större biståndsgivare som kommissionen och, genom att göra det vi föreslår här, kan vi se till att vi får denna roll.
Till sist: I samband med det särskilda sammanträdet i september, planerar kommissionen att få en stark närvaro och att göra ett kraftfullt bidrag.

Maes
Herr talman, herr kommissionär! Då vi förra året i utskottet för utveckling och samarbete lyssnade till talesmannen för UNDP, sammanfattade jag för mig själv hans anförande på följande sätt: vi är mycket sakkunniga, ge oss medlen så skall vi själva göra arbetet. Jag är glad att ni nu intagit en annan hållning och att ni yrkar på respekt för de egna prioriteterna. Min största undran gäller dock när de stora skall börja samarbeta. Det låter naturligtvis mycket ambitiöst och mycket kan förväntas av det här men i praktiken så kommer alldeles för litet av FN-biståndet fram till de små aktörerna på gräsrotsnivå, där de borde kunna ändra på saker och ting. Därför uppmanar jag att inte bara se samarbetet med de stora i ett stort perspektiv utan även att undersöka hur det här arbetet kan tränga igenom till gräsrotsnivån.

Miranda
Herr talman! Vi har noga noterat kommissionens beslut. Vi hade velat debattera frågan med kommissionen innan beslutet fattades. Vi fick inte möjligheten att göra det, men hur som helst vill jag säga att vi i princip inte har några invändningar mot tanken på ett ökat samarbete för att få en större effektivitet och konsekvens i Europeiska unionens agerande.
Men det finns ett specifikt ämne vi vill ta upp och som är på en gång en fråga och en farhåga: i vilken grad underordnas, genom detta samarbete, Europeiska unionens identitet och synlighet, framför allt när det gäller fastställandet av inriktningar och främst, de institutioner som fattar besluten på detta område, det vill säga, Internationella valutafonden och Världsbanken? Hur mycket självständighet behåller vi i förhållande till dessa institutioner vilka som vi vet är tämligen illa ansedda?

Khanbhai
Kommissionär Nielsons avdelning har utarbetat ett utmärkt meddelande och åtgärdsprogram för smittsamma sjukdomar, hiv/aids, tuberkulos och malaria. Det är inte möjligt för EU att finansiera programmet på egen hand, och jag vill därför fråga: Kommer han att vara drivande när det gäller att initiera och upprätta en global fond i samarbete med FN och andra organ så att detta låter sig göras? Jag är föredragande för detta betänkande och jag hoppas att parlamentet behandlar frågan snabbt, så att man kan diskutera den före FN:s internationella konferens i ämnet som äger rum tredje veckan i juni. Jag märkte att mycket tid gick till spillo i eftermiddags. Detta är en viktig fråga och de ansvariga i kammaren bör se till att det hamnar under rubriken brådskande frågor på föredragningslistan, så att kammarens ledamöter kan diskutera den och så att Europaparlamentets ståndpunkt kan beaktas vid konferensen.

Nielson
Jag vänder mig först till fru Maes. Vi vill utveckla frågan genom att fullt ut delta som biståndsgivare och finansiera sektorsprogram som är bättre organiserade än vad vi hittills åstadkommit på nationsnivå. Det påverkar också de krav som FN-organisationer måste uppfylla, när alla biståndsgivare är mer disciplinerade. Vi förväntar oss också i större grad att medlemmar av FN-organisationen skall utöva sin roll genom ett mer frekvent samråd med andra biståndsgivare: Detta har till viss mån fungerat med Världsbanken under de senaste åren, och det handlar här om samma system.
När det gäller den humanitära delen, är saken helt annorlunda. Det främsta skälet till varför vi här bör stödja FN-organen är att de väldigt ofta har det särskilda mandatet att göra saker där de har tillträde, och där andra kan ha stora svårigheter. Vi försöker att upprätta en balans mellan vårt utnyttjande av dessa och icke-statliga organisationer. Det handlar bara om samordning, men t.ex. UNHCR har ett särskilt mandat och vi måste vara försiktiga så att vi inte marginaliserar organet.
Helt uppriktigt, fru Miranda, så föreslår kommissionen i dag ingenting som skulle överraska de som diskuterat dessa frågor med mig under de senaste åren. Detta ligger i hög grad i linje med det som jag tillkännagett som nästa logiska och nödvändiga steg. Vi kommer att diskutera det, och det är viktigt att vi försöker att få till stånd samma slags välinformerade samförstånd om detta steg, som vi lyckades med i samband med det övergripande strategidokumentet. Detta är en del av genomförandet av dessa idéer och vi kommer båda att kunna göra verksamheten effektivare, och även få mer inflytande. Denna förmåga är bra, men inte tillräcklig, och om det är ett uppenbart PR-trick, så föredrar jag den typ som kan härledas från yrkesmässig respekt och där man får ett faktiskt inflytande på det globala planet. Det är detta vi försöker att uppnå.
Herr Khanbhai! Diskussionen om den globala fonden är på ett sätt lätt att förstå, och vi trappar gärna upp initiativet mot överförbara sjukdomar till den grad att skapandet av denna fond faktiskt sätter nya och kompletterande pengar från privata källor i omlopp. Vi välkomnar den och vi kommer kanske också att delta, men det verkliga problemet rör arbetet på plats. Det är i detta sammanhang FN-organisationerna måste svara mer direkt på våra frågor och där vi måste bli bättre på att faktiskt genomföra verksamheten. Det är detta som är flaskhalsen i kampen mot dessa sjukdomar, inte om vi lägger till eller inte lägger till 100 miljoner euro från medel som redan tilldelats för att göra detta arbete. Det som det handlar om på plats är alltså flaskhalsen, och vi får aldrig glömma detta när vi diskuterar frågan. Det finns många skiftande åsikter i diskussionen om dessa frågor, och jag kommer att vara mycket envis, med stöd från kammaren, och hålla fast vid det som vi har bestämt.

Kinnock
Låt mig tacka kommissionen för ett utmärkt initiativ rörande våra förbindelser med FN. Tre korta och enkla frågor: På vilket sätt i kommissionärens analys skiljer sig Förenta nationernas prioriteringar från Europeiska unionens beträffande det sätt vi anser att humanitärt bistånd skall ges? Hur skall man lösa de konflikter som jag personligen noterat - de konflikter som alltid finns på plats mellan FN och Europeiska unionen, och hur kommer det förhållningssätt som ni har för avsikt att anta underlätta ett bättre partnerskap och ett mildrande av denna typ av konflikter på plats?

Corrie
Jag vill tacka kommissionären för det uttalande han nyss gjorde. En sak framstår som helt uppenbar: Om vi inte får ett bättre samarbete mellan biståndsgivarna, kommer vi aldrig att få se ett slut på dubbelarbetet och de brister vi noterar när det gäller biståndet. Anser kommissionären att vi redan börjar få en bättre samordning med Förenta nationerna som ett resultat av hans initiativ? Jag noterade att 90 procent av medlen i den nionde Europeiska utvecklingsfonden kommer att gå till de minst utvecklade länderna. Anser ni att de har förmågan att hantera en sådan stor summa pengar? Och om så inte är fallet, hjälper FN-organisationerna till med att skapa denna förmåga?
EU:s politik handlar om att utveckla det regionala samarbetet och den regionala integrationen. Är detta även en politik som FN-organisationerna tillämpar och som de kommer att stödja?

Sauquillo Pérez del Arco
Herr talman, herr kommissionär! Jag har med intresse lyssnat till ert inlägg om meddelandet och skulle vilja ställa två frågor till er.
Kommissionens initiativ till partnerskap med organ som tillhör Förenta nationerna är enligt min åsikt viktigt under förutsättning att det inte är till skada för den europeiska politiken för utveckling och humanitär hjälp, vars utformning och genomförande kontrolleras demokratiskt av parlamentet. Därför vill jag betona att det är viktigt att man inte begränsar sig till att ge ut medel eller delegera ansvaret till en större samarbetspartner, utan att detta ansvar står under kontroll.
Min andra fråga handlar om hur gemenskapens stöd skall utformas. Detta är en av våra grundpelare och stöden koncentreras på den icke-statliga sektorn. Det är viktigt att dessa stöd upprätthålls, och i det här sammanhanget är de kontakter som de icke-statliga organisationerna i många fall har med de organ som tillhör Förenta nationerna oroande. I vilken form kommer detta att organiseras eller samordnas i framtiden?

Nielson
. (EN) Jag vänder mig först till fru Kinnock. Som jag sade tidigare är de organisatoriska problemen och utmaningarna när det gäller hur man skall göra saker på området för humanitärt bistånd inte så komplicerade som när vi ser på den övergående fasen och den allmänna fasen. Konflikterna på plats - jag vill också här svara på Sauquillos fråga rörande förbindelserna mellan de icke-statliga organisationerna och FN-organisationerna - har mycket ofta utgjort ett stort problem. Förhållandena är just nu bättre än tidigare. Det finns större acceptans för behovet av ett yrkesmässigt arbetssätt även bland icke-statliga organisationer på det humanitära området, och för behovet och skyldigheten att godta samordning som en del av våra kontrakt med vem som helst av dem som vi tilldelar medel. Om man tittar på de enskilda fallen, ser det alltså bättre ut i dag.
Jag har redan nämnt skydd och säkerhet. I Tjetjenien har tillgången till radioapparater diskuterats med den ryska regeringen sedan problemen började, och det är först nu det har blivit möjligt att få tillgång till denna lilla kompletterande säkerhetsdetalj, men om inte FN varit där som den organisation som i praktiken kan hantera denna del av verksamheten, skulle ingen någonsin få tillstånd att förfoga över radioapparater. Detta är bra och tydligt, och diskuteras nu mer och mer på det internationella planet. Detta är en av de aspekter jag nämnde i samband med det särskilda mandat som vissa av dessa globala FN-organisationer innehar, så vi behöver en arbetsuppdelning mellan specialiserade icke-statliga organisationer och paraplyorganisationen, som i vissa fall avser FN-organisationer.
I egenskap av en mycket stor givare av humanitärt bistånd, måste vi kunna spela på alla tillgängliga instrument, och genom att börja tillämpa de mer strukturerade förbindelser som vi nu planerar, kommer vi också att få ett starkare inflytande i diskussionen om dessa frågor med FN-organisationerna, i jämförelse med vad en mer tillfällig biståndsgivare skulle ha fått.
Jag vänder mig till herr Corrie. Siffran på 90 procent, när det rör hur mycket vi fördelar inom den nionde Europeiska utvecklingsfonden, omfattar både de minst utvecklade länderna och den grupp av länder inom vilken befolkningen tjänar minst. Dessa tillsammans utgör de 90 procenten. När det gäller kapacitetsskapande behöver vi alla som kan göra detta - UNDP, Världsbanken och vi själva: Detta är ett så pass omfattande arbete att vi inte bör tänka tanken att vi skall göra allt själva. Låt mig påminna parlamentet om att vi i det övergripande dokumentet om biståndspolitiken har formulerat specifika områden som vi skall koncentrera oss särskilt på, vilket också innebär att vi uppriktigt sagt måste förlita oss på att andra gör mer inom områden där vi kommer att göra mindre, och vi har medlemsstater som kommer och kan göra detta. Men vi har också det globala systemet, och det är i sin ordning att vi gör det vi gör nu, dvs. att inte utesluta denna typ av partnerskap.
Regionalt samarbete: Vi utnyttjar på ett mycket tydligt sätt den ekonomiska kommissionen för Afrika och övriga relevanta FN-aktörer, och de är oerhört intresserade av den djärva, ambitiösa linje som kommissionen följer i sina försök att organisera geoekonomin, i synnerhet i Afrika. Vi har ett bra partnerskap här, och ett bra stöd.
Slutligen tar jag upp Sauquillos fråga, som mer eller mindre har att göra med synlighet och tydligheten i vår politik. Det handlar här om självförtroende. Vi kan också se på saken på ett omvänt sätt: Vi har nu nått den punkt där det råder en viss säkerhet och tydlighet och ett starkt stöd för den linje vi har fastställt. Vi känner nu att vi har styrkan och mogenheten att föra en mer global diskussion med FN-systemet. Vi var tidigare inte lika organiserade på detta område, så vi höjer våra ambitioner när det gäller att påverka det som sker globalt, och det är detta som är den bakomliggande tanken.

Maij-Weggen
Herr talman! Sauquillo ställde helt riktigt en fråga om kontrollen av hur unionens medel används. Den första kontrollen sker via den generalförsamling som hålls från september till december. Min fråga till kommissionen är hur det fungerar just nu. Har Europeiska kommissionen en samordningsuppgift i det avseendet? Har någon särskild person anlitats för det ändamålet och utförs den kontrollen tillsammans med de 15 medlemsstaterna i generalförsamlingen på ett bra sätt? Jag är särskilt intresserad av det här eftersom jag på sjuttiotalet arbetade som nederländsk representant i generalförsamlingen.
Min andra fråga gäller Förenta nationernas flyktingverksamhet. Jag vet att medlen för det ändamålet har minskat ordentligt. FN:s nuvarande flyktingkommissarie har därför också uppvaktat kommissionären för att se efter om det kan bli bättre igen. Betyder den här nya förbindelsen som ni ingår med Förenta nationerna även en ekonomisk förbättring för verksamheten vid Förenta nationernas flyktingorganisation? Det vore nämligen goda nyheter för den nya flyktingkommissarien.

Bowis
Herr talman! Samtidigt som jag välkomnar kommissionärens vilja att samarbeta med FN:s organ, vill jag också fråga honom om han håller med Kofi Annan om att det inte kan råda något ekonomiskt välstånd utan fysiskt och psykiskt välstånd, och om han kommer att samarbeta med organen, i synnerhet WHO och Unicef, för att uppnå detta. Vi har hört mycket i dag och vi kommer med all rätt att få höra mycket mer om en av de största utmaningarna, dvs. aids: För två dagar sedan vädjade Kofi Annan till världssamfundet att man skulle ta på sig en större roll i denna fråga. Men det finns andra sjukdomar: Tuberkulos, malaria, flodblindhet och det psykiska och neurologiska hälsoområde som i år utsågs av WHO som sitt viktigaste område.
Kommer han att lägga fram planer för detta parlament, som innebär mer arbete på detta område? Psykisk ohälsa är den snabbast växande orsaken till funktionshinder. Det finns t.ex. fler som lider av epilepsi än av aids - 40 miljoner människor lever med sjukdomen, men det är bara åtta miljoner av dessa 40 miljoner som får behandling. Detta är en skam för världssamfundet. Vi kan göra mer. Kommer han att arbeta för att detta parlament, denna union och denna kommission också skall göra mer?

Nielson
. (EN) Jag vänder mig först till fru Maij-Weggen. Det är inte kommissionens roll att samordna medlemsstaterna i FN:s generalförsamling, utan det är deras uppgift. Det som EU:s medlemsstater gör i samband med de politiska förhandlingsprocesserna i generalförsamlingen, samordnas i allmänhet på ett mycket bra sätt. När det handlar om de olika FN-organens styrelser, är emellertid samordningsnivån lägre, och det är här som vi, i egenskap av kommission, har en verklig närvaro när det gäller att vara en mer praktisk partner - vilket ligger mycket i linje med vad medlemsstaterna är själva - men där vi inte har något inflytande förutom i väldigt få fall, dvs. i livsmedels- och jordbruksorganisationen.
Vi önskar inte en ny rättslig grund. Vi önskar ett närmare partnerskap. Vi behöver inte detta, men det skulle vara trevligt om det efterhand blev en roll där vi spelar en mer synlig politisk roll. Vi kommer att vinna politiskt inflytande genom de förändringar vi föreslår, men det handlar om processer och prestationer.
När det gäller pengarna jag nämnde, kontrollfrågan: Med beaktande av det befintliga rättsliga regelverket för hur vi kan använda pengar, är detta en av de få kvarstående frågorna som håller på att diskuteras med FN-organisationerna innan vi kan förnya och förbättra ramavtalet om hur vi praktiskt skall sköta verksamheten. Detta är sista omgången i "revisorernas krig", men det pågår faktiskt fortfarande. Vi behöver litet mer engagemang från FN-organisationernas sida när det gäller att ge våra revisorer och kontrollörer tillträde för att följa upp våra pengar, att öppna upp verksamheten på ett sätt som är jämförbart med det som vi uppnått tillsammans med Världsbanken. Det viktigaste är, om det skall fungera bra inom ett normalt partnerskap, att vi inte bör insistera på att allt skall göras enligt våra regler. Om det duger för en medlemsstat att göra detta tillsammans med en FN-organisation och att dess rapportering godtas, bör det duga för Europeiska unionen att göra i princip samma sak. Men vi kan göra detta först när budgetförordningen ändrats. Innan dess kan vi bara göra det som vi har beskrivit i meddelandet, och det finns inte mycket utrymme för förbättringar i detta sammanhang. Jag hoppas att vi på detta sätt kan bygga upp förtroende och sålunda stimulera effektiviteten.
Herr Bowis! Jag håller med om att frågan om psykisk hälsa är mycket omfattande. Jag kan lägga till andra typer av funktionshinder som, i en mycket fattig miljö, ofta ignoreras fullständigt. Ur en mänsklig synvinkel kräver detta större uppmärksamhet. I den humanitära fasen uppmärksammar vi nu offrens psykiska tillstånd mycket mer, inte bara när det rör kvinnor och barn, utan rent allmänt: Det är helt uppenbart att demobiliseringen av soldater är omöjlig utan ett beaktande av de psykologiska aspekterna. Det gläder mig att ni nämnde tuberkulos och malaria som sjukdomar som vi måste uppmärksamma i lika hög grad som aids. Detta är ytterligare en aspekt som vi har försökt att täcka i vårt meddelande och i åtgärdsprogrammet om dessa överförbara sjukdomar. Detta är lika viktigt som att stå fast vid linjen om att ge förebyggande absolut prioritet. Vi försöker att se till att alla dessa sjukdomar finns högt upp på dagordningen.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Nielson!
Jag förklarar debatten avslutad.

Begäran om upphävande av Peter Sichrovskys immunitet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A5-0124/2001) av Zimeray för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om begäran om upphävande av Peter Sichrovskys immunitet.

Zimeray
Herr talman! Fallet Sichrovsky är troligen det mest känsliga som vi har behandlat under den här mandatperioden, av skäl som inte endast har att göra med det formella, utan även och framför allt med sakfrågan. Jag vill ta tillfället i akt och påminna om de principer som väglett oss under arbetet med detta betänkande, och dessa principer är ytterst viktiga i parlamentet, vilket vi kunde konstatera i debatten för en stund sedan.
Den första princip som bör vägleda oss är att så långt som möjligt bortse från alla politiska uppfattningar när vi har att göra med ett betänkande om en begäran om upphävande av immunitet, och även - så långt det är möjligt, vilket inte alltid är så lätt, att avstå från att döma eller på förhand döma ledamoten i fråga.
Den andra principen är att man måste agera lagenligt, inte bara genom att respektera lagstiftningen i medlemsstaten i fråga, utan även utvecklingen av parlamentets rätt, såväl när det gäller bestämmelser om sakinnehåll som bestämmelser om form, vilket ålägger oss en absolut skyldighet att vara konsekventa med våra tidigare beslut. Vi måste också, och det är en okränkbar princip, hålla oss till det som parlamentsledamoten åtalas för. Det är en ytterst viktig punkt i fallet Sichrovsky, och jag återkommer till det om en stund. Om det slutligen finns tvivel, bör detta tvivel alltid gagna den person som står anklagad, den parlamentsledamot för vilken man begär att immuniteten skall upphävas.
I fallet Sichrovsky liksom i alla andra fall tror jag därför att det är viktigt att erinra om immunitetsprincipen och dess existensberättigande. Immuniteten är inte ett privilegium som man ger enskilda parlamentariker. Den är ett skydd. Inte ett skydd av individen, utan ett skydd av institutionen genom den enskilda personen i fråga. Jag måste säga att sammanhanget kring fallet Sichrovsky, liksom de fall vi kommer att undersöka om en stund, präglas av ett snabbt informationsflöde, vilket förklarar att vi får alltfler fall som rör förtal och tryckfrihetsbrott, men också av den opinionsdemokrati som vi har gått in i, där enskilda personers liv och särskilt deras offentliga liv straffas. Jag vill gripa tillfället i akt för att påminna om att det även finns civilrättsliga lagar om gottgörelse för skador som man anser sig ha tillfogats, framför allt när det gäller skador orsakade av tryckfrihetsbrott eller förtal, och jag tror att vi måste gripa tag i detta tillfälle för att påminna om att immunitet inte är detsamma som straffrihet: det ger ett anstånd i en rättslig process men hindrar under inga omständigheter civilrättsliga förfaranden från att fortskrida under parlamentarikerns mandatperiod.
I fallet Sichrovsky bör jag påpeka att Sichrovsky har åtalats för att ha sagt till ordföranden för det judiska samfundet i Wien att han är en idiot, en aggressiv, argsint, otroligt snål och hatfull person, en professionell jude som skulle utnyttja sina avlidna föräldrar för att få uppträda i TV. När man läser det tänker man givetvis på uppmuntran av rashat, uppmuntran av antisemitism. För egen del vägrar jag att göra det konstaterandet, av det enkla skälet att han inte är åtalad för detta brott, och under sådana förhållanden anser jag att vi inte bör tillåta oss att ersätta den åtalspunkt som verkligen gäller honom med en annan.
Den noggranna analys av ärendet, den noggranna utredning vi har kunnat göra under flera sammanträden i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, eftersom detta är ett ärende som har återkommit tre eller fyra gånger till utskottet, har visat att dessa uttalanden - hur kraftiga de än må ha varit, hur överdrivna och avskyvärda de än kan verka - gjordes i ett politiskt sammanhang och som en replik på kritik som riktades mot Sichrovsky själv, och denna kritik syftade på att hans politiska tillhörighet i förhållande till hans religiösa tillhörighet. Hans politiska ställning i förhållande till hans religiösa tillhörighet.
Därför har utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden ansett, vilket vi har gjort i liknande fall, särskilt i fråga om portugisiska ledamöter, att det fanns ett samband, om än hårfin, mellan hans sätt att uttrycka sig och hans politiska ställning, hans politiska uppfattning. Detta samband rör självklart inte alla hans uttalanden, men jag tror att vi bör anse att alla uttalanden bildar en helhet, och att Sichrovsky därmed bör få behålla sin immunitet.

Zappalà
Herr talman! De resultat som uppnåddes i utskottet för rättsliga frågor är just de som Zimeray redogjorde för och som jag verkligen kan instämma i, för den immunitet som avser oss måste vara sådan att den gör det möjligt att, naturligtvis så återhållsamt som möjligt, använda politiskt färgade uttryck i alla uttalanden som den som sysslar med politik måste göra i olika sammanhang, oavsett om dessa sammanhang är direkt offentliga, eller blir offentliga via olika typer av informationsteknik.
Låt mig ta tillfället i akt, herr talman, att påminna om vissa aspekter av immuniteten som, trots att de nämnts av Zimeray, behöver fördjupas ytterligare, helt eller bara delvis. Den immunitet som avser oss, vilket vi alltid påpekar i våra betänkanden från parlamentets utskott för rättsliga frågor, är en europeisk immunitet och den avviker därmed från den immunitet som gäller nationellt. Detta beror på att denna institution, den enda med europeisk grund som tillsätts i allmänna val, måste stå fri från alla andra europeiska institutioner, vilket alltid framhålls i betänkandena. Men i verkligheten följer vi inte det som sägs i fördragen, förordningen och Europaparlamentets arbetsordning, med resultatet att så inte blir fallet.
Jag kommer att ytterligare utveckla denna punkt i mina kommande inlägg. Under tiden vill jag bekräfta det som sagts i utskottet för rättsliga frågor: rekommendationen är att man inte skall upphäva den aktuella ledamotens parlamentariska immunitet.

Berger
Herr talman! Liksom de föregående talarna tror jag att vi bör ta fallet Sichrovsky, som vi diskuterar i dag, som anledning till att gå utöver den rent rutinmässiga behandlingen och överväga innebörden av den parlamentariska immuniteten. Dess historiska rötter, nämligen ledamöternas fria mandat gentemot ingrepp från en ursprungligen ofta fortfarande monarkistiskt styrd överhet, kan i dag enbart delvis legitimera institutionen med immuniteten. Det får inte råda något tvivel om att den sakliga immuniteten - som också kallas indemnitet - i dag måste garanteras fullständigt för yttranden i samband med direkt utövande av mandatet och för omröstningar i denna kammare.
Men när det gäller handlingar och yttranden där det politiska sammanhanget blir mycket tunt, och i synnerhet när det inte handlar om skydd mot statlig förföljelse, utan om medborgares rättigheter gentemot ledamöter, kan en icke övertänkt immunitet i dag säkert tangera gränserna för vad som är legitimt. Då hotar immuniteten att bli till ett privilegium.
När vi i Europaparlamentet här i motsats till många nationella parlament fortfarande garanterar ett mycket långtgående skydd, då bör varje enskild ledamot uppträda på ett sådant sätt att det gör det möjligt för oss att faktiskt också behålla denna praxis. Den storsinthet från parlamentets sida som principiella överläggningar resulterat i också i detta fall - så bör det också vara - kommer därmed också ledamöter till godo som tillhör partier där man inte tar särskilt allvarligt på skyddet av yttrande- och informationsfriheten där hemma.

Talmannen
Som information för kollegerna vill jag bara säga att det i artikel 6 i vår arbetsordning sägs i denna fråga: "Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 122 får den ledamot vars immunitet är föremål för en begäran om upphävande inte yttra sig i debatten." Jag säger detta bara för att vi alla skall känna till det. Tack så mycket för er förståelse!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.00.

Begäran om upphävande av Johannes Voggenhubers immunitet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0124/2001) av Zimeray för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om begäran om upphävande av Johannes Voggenhubers immunitet.

Zimeray
Herr talman! Två österrikare, två tryckfrihetsbrott. Den här gången är det Voggenhuber som åtalas för att ha sagt följande när han talade om Haider: "han är en fascist och FPÖ är ett nynazistiskt parti, FPÖ och Jörg Haider företräder fascismens viktigaste ingredienser: den auktoritära stilen, myten om den starke mannen, förföljelsen av minoriteter, rasismen, utpekandet av utlänningar som parasiter, socialbidragstagare och snyltare, den egna nationen som en ofullgången skapelse och den egna republiken som en gangsterrepublik. Allt detta ger uttryck för en mentalitet som har bagatelliserats hos oss under många år. Partiet begår ett historiskt misstag genom att föra nyfascismen till makten i Österrike." Detta är uttalandet som ledde till att Voggenhuber åtalades vid den österrikiska brottmålsdomstolen.
Av skäl som jag åberopade tidigare apropå fallet Sichrovsky, måste jag säga att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden inte tvekade om att den parlamentariska immuniteten bör behållas. Den parlamentariska immuniteten gäller varje gång det finns ett samband - om så hårfint, om så obetydligt - mellan ledamotens sätt att uttrycka sig och sätt att uttrycka en politisk uppfattning, och i fallet Voggenhuber är det ingen tvekan om att han har gett uttryck för en politisk uppfattning, även om denna politiska uppfattning visserligen uttrycks på ett onyanserat sätt, kan väcka reaktioner och självklart får de utpekade att reagera.
Min uppfattning är att vi absolut måste - det är vår institutions oberoende det handlar om - skydda var och ens förmåga att uttrycka sig fritt, framför allt när det gäller att uttrycka rent politiska åsikter på ett sätt som inte kan missförstås. Men jag tar tillfället i akt för att säga följande: i det här fallet, liksom, och kanske framför allt, i det tidigare fallet Sichrovsky, är den parlamentariska immuniteten till för att skydda institutionen - varje ledamot bör anse sig ha fått i uppdrag att skydda institutionen.
Genom att mildra sitt sätt att uttrycka sig - och detta gäller samtliga, eftersom man får säga allt om man bara säger det på ett balanserat och artigt sätt - genom att uttrycka sig mer behärskat bidrar man till att skydda den institution man företräder, värdigheten i sitt representativa uppdrag och hur detta representantskap framstår utåt sett. Detta gäller särskilt Sichrovsky. Men i fallet Voggenhuber, herr talman, har utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden utan tvekan beslutat att föreslå att den parlamentariska immuniteten inte skall upphävas, av skäl som jag har redogjort för.

Zappalà
Herr talman! Låt mig ta vid där jag slutade för ett tag sedan. I själva verket finner vi ofta, något som vi har sett i denna kammare, att vi diskuterar immuniteten eller eventuella krav på att immuniteten skall upphävas enligt förfaranden, tillämpningsmetoder och faktiska omständigheter som skiljer sig åt beroende på våra olika ursprung eller tillhörigheter, politiska eller nationella - oftare nationella än politiska, om sanningen skall fram. I dag tog någon upp detta problem, som såvitt jag vet inte har tagits upp i utskottet för rättsliga frågor förrän i dag.
Jag tror att i denna fråga - och det håller vi redan på med - måste parlamentet och ordförandeskapet göra ytterligare ansträngningar för att snabbt få fram ett resultat, för de svårigheter som uppkommer på grund av de olika rättssystemen i de olika nationer som var och en av oss tillhör gör att inte alla ledamöter har samma förutsättningar i verkligheten. I det fall som här är aktuellt - vilket vår kollega Zimeray har formulerat så väl - har utskottet för rättsliga frågor avgett en enhällig röst. Det är sant att man ibland överdriver i politiken, ibland blir man för personlig i den politiska debatten, och i dag har man i denna kammare visat just detta. Men vi är av den demokratiska åsikten att de formuleringar som varje enskild ledamot använder, hur starka de än må vara - men detta får inte innebära att man skyddar någon enskild - alltid skall betraktas som politiska handlingar och därmed, för att försvara detta parlament, upphävs inte immuniteten. Jag stöder därför som företrädare för PPE det som föreslagits av utskottet för rättsliga frågor, utan att glömma att om vi kunde undvika att gå in på personliga förhållanden, personliga för oss alla - vilket i dag dessvärre ofta sker, något som den internationella pressen visat på senare tid - så skulle det vara mycket bättre och det skulle leda till ett uppträdande som är mer demokratiskt och mer politiskt.

Berger
Herr talman! Under lång tid har man kunnat lita på att FPÖ och Jörg Haider överhopar alla sina kritiker - vare sig det gäller hela medier, enskilda journalister, andra politiker eller privatpersoner - med stämningsansökningar. Som advokat vid dessa stämningsansökningar har för övrigt den nuvarande justitieministern uppträtt. Många av domstolsutlåtandena är också verkligt intressanta, eftersom de österrikiska domarna åtminstone ännu kan visa tillräckligt oberoende. Nyligen fastslogs det exempelvis i det även internationellt uppmärksammade fallet med Jörg Haider mot universitetsprofessor Anton Pelinka i överklagandet att uttalandet att FPÖ bagatelliserar nationalsocialismens fasor är tillåtligt.
Ett liknande principiellt klarläggande hade vi förväntat oss på grund av Jörg Haiders stämningsansökan gentemot vår kollega Johannes Voggenhuber, nämligen klarläggandet av FPÖ:s karaktär, huruvida det nu är ett fascistiskt, neofascistiskt, postfascistiskt parti eller inte. För att här kunna lägga fram bevis hade Johannes Voggenhuber till skillnad från sin kollega Sichrovsky själv begärt att immuniteten skulle hävas. Av principiella skäl - vilka jag instämmer i - kunde utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden dock inte gå på detta förslag. Jag hoppas emellertid att det blir möjligt för domstolen att klara ut FPÖ:s karaktär på något annat sätt.
Jag vill använda den talartid som återstår till att påpeka hur förvånad jag är över att betänkandet, i den form det antagits i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden beträffande Sichrovskys fall, har förändrats på sin väg till kammaren, så att det i många avseenden inte längre är så tydligt som det var när man röstade om det i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.

Hautala
Herr talman! Voggenhuber har tagit upp ett allvarligt problem när han säger att Jörg Haider är fascist och hans parti ett nyfascistiskt parti. Voggenhuber hoppas själv att hans parlamentariska immunitet kunde upphävas, eftersom han mycket övertygande har visat för vår grupp att det är fråga om försvarande av yttrandefriheten, vilket han vill ta itu med. Han vill alltså med ordets makt kämpa mot ett sådant fascistiskt parti och dess ledare, och han vill inte att den parlamentariska immuniteten skall vara ett hinder i denna fråga.
Sålunda måste jag meddela er, herr talman, att i motsats till vad utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden föreslår, kommer min grupp att följa Voggenhubers eget önskemål, eftersom vi anser det synnerligen motiverat och kommer att föreslå att Voggenhubers parlamentariska immunitet upphävs. Detta betyder under inga omständigheter att vi skulle ifrågasätta principerna hos utskottet för rättsliga frågor och det att det måste hålla fast vid sina principer, men i det här fallet ser vi att det finns motiveringar till att parlamentet bäst kan försvara sitt eget oberoende genom att anta denna utmaning som Haider har framfört till Voggenhuber.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Begäran om upphävande av Elisabeth Jeggles immunitet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0126/2001) av MacCormick för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om upphävande av Elisabeth Jeggles immunitet (2001/2031(IMM)).

MacCormick
Herr talman! I de tidigare två fallen som vi har behandlat har man tagit upp frågor som rör åsiktsfrihet och villkoren för ett upprätthållande av en kraftfull politisk diskussion. I detta fall handlar det inte om någon sådan fråga. Det handlar om en trafikförseelse, och i punkt två t.o.m. den sista punkten på sidan 10 i mitt betänkande tar jag upp detta: "Det åtal som väckts mot Jeggle gäller brottet framkallande av fara i trafiken, eftersom hon den 4 maj 1999 som bilförare skall ha kört om ett annat fordon på ett hänsynslöst sätt som grovt strider mot trafikreglerna, trots att siktförhållandena inte var tillräckliga för omkörning".
Vi skall inte på något sätt försöka formulera någon dom över sanningshalten i dessa påståenden eller över Jeggles beteende. Vi skall endast försöka komma fram till om en anklagelse och en rättegång av detta slag tilldrar sig parlamentarisk immunitet som inte bör upphävas. De tyska myndigheterna stoppade helt riktigt förhandlingarna, som redan hade kommit en bra bit på väg, när de fick veta att Jeggle hade blivit ledamot av detta parlament, och de skickade i vederbörlig ordning en begäran om upphävande av Jeggles immunitet till parlamentet.
Vi har här att göra med vad jag anser vara en oerhört viktig princip: Att vi som valda politiker inte bör åtnjuta några särskilda privilegier utöver de som gäller för vanliga medborgare. Ledamöter av en demokratisk församling av detta slag bör bara inte utsättas för trakasserier eller förföljelser för att de utför sina plikter. Vi håller alla med om, Jeggle gör det på ett lika övertygat sätt som alla andra, att trafikförseelser inte omfattas av denna princip och att parlamentet aldrig skall begära immunitet för någon av dess ledamöter när det gäller frågor av detta slag.
Jeggle har meddelat mig genom en annan kollega att hon inte kan närvara i kammaren i eftermiddag, och hon ville försäkra mig - och kammaren - om att det inte rör sig om någon avsiktlig ohövlighet från hennes sida, utan om en oundviklig intressekonflikt i arbetet. Jag förmedlar gärna denna försäkran till er, eftersom det verkligen inte vid någon tidpunkt under diskussionen av denna fråga förekommit några meningsskiljaktigheter mellan oss när det rör innehållet i det betänkande som jag lägger fram för kammaren. Det handlar inte här om något fall där parlamentet bör förespråka immunitet för en ledamot, och jag känner ingen som helst tveksamhet när jag redovisar utskottets för rättsliga frågor och den inre marknaden enhälliga ståndpunkt för kammaren, att immuniteten i detta fall bör upphävas i enlighet med de tyska myndigheternas begäran.

Zappalà
Herr talman! Även i fråga om detta krav på upphävande av den parlamentariska immuniteten är den riktiga ståndpunkten naturligtvis den som kom till uttryck i utskottet för rättsliga frågor och som därmed också är positiv till och i linje med den som föreslås av föredraganden. Jag vill emellertid ta tillfället i akt att påminna den som talade före mig - inte föredraganden, men den kollega som yttrade sig före det - att immuniteten hör till Europaparlamentet, inte de enskilda ledamöterna; att Europaparlamentet uttrycker denna sin självreglering genom sina ledamöter och att därför viljan hos de kolleger som finner sig vara föremål för en begäran om upphävande av immuniteten inte har någon betydelse, för var och en av oss företräder hela parlamentet och inte längre oss själva. Att själv upphäva sin immunitet får därför ingen betydelse: detta är praxis och de regler som skrivits ner, och politiska formuleringar eller andra typer av politisk verksamhet - jag upprepar, detta är praxis - får inte underkastas någon form av rättslig prövning.
Därför har utskottet för rättsliga frågor avgett ett tydligt yttrande i dessa tre fall: det har gjort det tidigare och jag hävdar att det kommer att göra det även i framtiden, just därför att detta nu är befäst praxis. Utanför denna kammare kan naturligtvis ingen föreställa sig att man skulle kunna döma parlamentet för verksamheter som uppenbarligen och uttryckligen är politiska. Just det uteblivna försvaret av immuniteten i detta fall, och därmed utskottets förslag att upphäva immuniteten för ett förhållande som inte har något att göra med politik, demonstrerar hur konsekvent utskottet har handlat.

Zimeray
Jag skall fatta mig kort, herr talman, och säga er att det inte finns någonting i fallet Jeggle som motiverar att den parlamentariska immuniteten upprätthålls. De händelser som i dag gör att hon är föremål för en sådan begäran inträffade dessutom innan hon valdes in i Europaparlamentet och har inte något samband med hennes aktiviteter, varken direkt eller indirekt.
Jag vill dock tillägga en liten kommentar till det som de två föregående talarna har sagt: att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden mycket enhälligt kommit fram till denna slutsats beror också på att ledamoten med hänsyn till det anförda brottet - som visserligen är allvarligt men till min vetskap utan brottsoffer inblandade - att ledamoten med anledning av detta brott inte löper någon allvarlig risk att dömas till fängelsestraff eller hindras i utövandet av sitt mandat. Det var också med hänsyn till dessa omständigheter som utskottet kom fram till den enligt min mening klarsynta slutsatsen att Jeggles parlamentariska immunitet bör hävas.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0318/2001) av Cashman för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar (KOM(2000) 30 - C5-0057/2000 - 2000/0032(COD))

Cashman
, föredragande. (EN) I november förra året lade jag fram mitt betänkande om allmänhetens tillgång till EU-institutionernas handlingar, en fråga som jag - som jag sade då - betraktar som mycket viktig för de personer som vi företräder och för unionens framtid. Det gläder mig att kunna säga att jag står här i dag för att uppmana parlamentet att stödja en kompromisstext, vilken kammaren begärde i november 2000 att jag skulle lägga fram. Jag, Hanja Maij-Weggen, min f.d. medföredragande, och alla föredragandena för yttrandena och en del skuggföredraganden för de övriga utskotten, engagerade oss i en rad sammanträden med rådet och kommissionen, vilka senare kallades trepartssamtal, i syfte att uppnå denna kompromiss.
Samtliga olika versioner av kompromisstexten diskuterades under processerna med trepartssamtalen vid offentliga sammanträden. Man kan göra gällande att processen med trepartssamtal faktiskt varit mer öppet än ett förlikningsförfarande, då endast de slutliga texterna från förhandlingarna offentliggörs. Förhandlingarna var inte alltid lätta och, till skillnad från vad vissa tror, var avståndet mellan våra institutioner stort i januari, men vi kämpade hårt för att få behålla vad vi ansåg vara nödvändiga delar för ett säkerställande av medborgarnas rättigheter.
Texten är naturligtvis inte lika långtgående som vi hade önskat. Jag är den förste att erkänna det, men jag och min medföredragande, Hanja Maij-Weggen, prioriterade ett slutförande av frågan med beaktande av tidsfristen för fördraget, så att institutionerna inte kunde anklagas för att underlåta att ta hänsyn till medborgarna enligt artikel 232 i fördraget. Det var svårt att bringa de tre institutionernas ståndpunkter till överensstämmelse under en så pass kort tidsrymd, och t.o.m. rådet, under ledning av det fantastiska svenska ordförandeskapet, ansåg att det var svårt att nå ett politiskt samförstånd, eller åtminstone kvalificerad majoritet, inom sina egna led.
Vi har i vilket fall fått en text som förbättrar och konsoliderar status quo, och vi överlämnar till medborgarna - inom den tidsram som anges i Amsterdamfördraget - en heltäckande och praktisk ram för tillgång till institutionernas handlingar. Det är verkligen inget steg bakåt. Vi har upprättat en självutvecklande text som jag är övertygad om kommer att förbättras efterhand. Kompromisstexten revolutionerar rättigheterna och förfarandena när det rör tillgången till institutionernas handlingar, och luckrar upp bristfällig informationsfrihet i EU och i medlemsstaternas nationella lagstiftning. Det är den första gemensamma ramen för de tre institutionerna genom vilken man erkänner medborgarnas rättigheter, så att de inte längre måste förlita sig på respektive institutions goda vilja.
Tillgång till handlingar rörande institutionernas verksamhet gör det möjligt för medborgarna att ställa EU:s verkställande organ till svars, stimulerar till en större effektivitet och förstärker demokratin. Texten hade inte varit möjlig utan det svenska ordförandeskapets hårda arbete och engagemang. Jag vill ta tillfället i akt och berömma dem för deras bidrag i denna fråga, samt även berömma min medföredragande, Maij-Weggen, och Graham Watson ordförande i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
Det finns naturligtvis vissa fall när institutionernas handlingar inte bör offentliggöras. Det är faktiskt en del av vårt ansvar, som deputerade i detta parlament, att skydda våra medborgare och institutionerna. Ledamöterna av Europaparlamentet har ett ansvar att se till att unionens intressen skyddas genom att förbättra dess interna säkerhet, samtidigt som man tar hänsyn till medborgarnas rätt till tillgång. Detta nya system innebär att varje handling bedöms var för sig, utan generella undantag, och handlingar som rör säkerhet och försvar undantas absolut inte i förordningen. Enligt denna kompromisstext är rådet skyldigt att upphäva eller ändra Solanas beslut från augusti 2000, så att det överensstämmer med principerna i denna förordning.
Man utgår från att allmänheten skall ha tillgång till alla handlingar inom samtliga av unionens verksamhetsområden, och tillgången kommer endast att förvägras när det gäller områden som direkt har att göra med ett fastställt undantag. Man måste kunna visa att ett sådant undantag är nödvändigt och att spridandet av handlingen skulle vara skadligt. Undantagen är därför skönsmässiga, inte obligatoriska. Om en medborgare förvägras tillgång, måste denne få ta del av skälen för detta, och medborgaren har rätt att vidta rättsliga åtgärder genom att vända sig till Europeiska ombudsmannen eller EG-domstolen.
I princip alla handlingar kommer att läggas in i ett offentligt register. Handlingar från tredje part kommer för första gången att vara tillgängliga, och byråer och organ som skapats genom institutionerna omfattas också av förordningen. Om en handling undantas, eller om delar av en handling undantas, kommer de delar som inte är undantagna att offentliggöras och undantagen kommer bara att vara tillämpliga under högst trettio år, förutom i vissa fall. Till sist: Respektive institution kommer att utarbeta en årsrapport som sammanfattar de fall då institutionen förvägrat tillgång till handlingar, och antalet känsliga handlingar som inte registrerats, och på så sätt säkerställa en kontinuerlig granskning genom Europaparlamentet. Kommissionen kommer också senast i januari 2004 att rapportera om genomförandet av förordningens principer, och därigenom erbjuda ytterligare en möjlighet att förfina och utveckla tillgången till handlingar. Till sist: Detta är inte början på slutet. Detta är ett litet steg på vägen som leder till tillgång till dokument och att se till att medborgarna kan utdöma ansvar i samband med det europeiska projektet.

Maij-Weggen
Herr talman, fru minister, herr kommissionär! Det här är en positiv dag för Europeiska unionens medborgare. Efter flera år av motstånd och fördröjningar har nu en förordning lagts fram som är en inledning till en öppen administration i EU:s institutioner. Europaparlamentet har yrkat på det här i flera år. Sedan 1979 har jag till exempel varit en av de parlamentsledamöter som ständigt på nytt tagit upp behovet av öppenhet, också under den period som jag hade förmånen att sitta i Europeiska ministerrådet. Öppenhet har ju också ett direkt samband med en institutions demokratiska innehåll och skyddar ett myndighetsorgan mot svågerpolitik och mot ekonomiska oegentligheter.
När Europeiska kommissionen lade fram det här förslaget förra året så fanns det fortfarande mycket att anmärka på. Det franska förslag från rådet som kom senare var också lika oacceptabelt. I november lade vårt parlament med stor majoritet fram sitt förslag. Sedan dess har det förts intensiva förhandlingar mellan de tre institutionerna. I det sammanhanget har parlamentet varit ett stort stöd för det svenska ordförandeskapet. Den här koalitionen, vilken steg för steg fört rådet och kommissionen närmare parlamentets ståndpunkt, har tydligen varit mycket fruktbar.
Resultatet är en mycket förbättrad text, i vilken flera av parlamentets avgörande punkter har antagits. Jag skall ta upp sju av dem, eftersom de var avgörande för att vi skulle ställa oss positiva till den här kompromissen.
För det första: artikel 4, den viktigaste artikeln, i vilken öppenhetens begränsningar finns upptagna, har minskats ner ordentligt och begränsningarna är knutna till villkor. Det måste alltid redovisas ett skäl till hemlighållande och det finns möjligheter att överklaga beslutet hos ombudsmannen eller EG-domstolen. Om det allmänna intresset är stort måste en handling ändå offentliggöras. Det var en mycket viktig punkt för vårt parlament.
För det andra: begreppet "handling" måste få en bredare betydelse. Även elektronisk post skall ingå i det begreppet.
En tredje punkt: det kommer ändå att införas ett register i vilket alla handlingar tas upp i detalj och som skall publiceras på Internet.
För det fjärde: även EU:s organ, till exempel Europeiska miljöbyrån, Byrån för harmonisering inom den inre marknaden och Europol, kommer att omfattas av förordningen. Det kommer att ske inom en snar framtid genom en ny lag som redan har utlovats.
För det femte: nationell lagstiftning som går längre än den här förordningen - och det är en känslig punkt i det land jag kommer från - får inte blockeras genom den här förordningen. Det står klart och tydligt i skäl 16. Jag vill att det förklaras på det sättet också.
För det sjätte: de regler som Solana drev igenom i augusti förra året utan några förhandlingar, omfattas nu också av den här förordningen och kommer också att prövas mot den. Nederländerna har redan sagt att överklagandet till domstolen då kan dras tillbaka och jag tror att Europaparlamentet också skulle kunna göra det.
Slutligen kommer det en årlig rapport kommissionen och måste före år 2004 göra en utvärdering och lägga fram förslag till förbättringar.
Ä den här förordningen nu perfekt? Nej, vissa delar skulle säkert kunna skärpas till något, till exempel hanteringen av handlingar från tredje man och registreringen av hemliga handlingar och några saker till. Vi anser det dock bättre att ge ett godkännande nu och skärpa bestämmelserna om två år, om det då är meningsfullt och nödvändigt. Om vi skulle göra det nu så skulle vi hamna i en långvarig medbeslutandeprocess. Dessutom känner vi till det förfarandet: då kan rådet hindra oss om vi inte får Europeiska kommissionens stöd. Det förväntar jag mig inte av kommissionen men man kan aldrig veta.
Då återstår det bara för mig, att tacka de kolleger som under det gångna året hjälpt oss att komma fram till det här resultatet. I allra första hand min kollega Michael Cashman. Han har gjort ett fantastiskt arbete och det gäller även för Graham Watson, för Hautala, för Charlotte Cederschiöld och för de andra föredragande av yttranden. Jag vill också tacka Maggie Dean, vilken som tjänsteman vid parlamentet tagit på sig en stor del av arbetet. Naturligtvis även ett tack till det svenska ordförandeskapet: jag är övertygad om att vi utan samarbetet med det svenska ordförandeskapet inte hade lyckats åstadkomma det resultat som ligger här nu och som klarar en kritisk granskning.
Slutligen måste vi verkligen inse att det handlar om demokrati, öppenhet, insyn och medborgarrätt. Det är det viktigaste, det handlade det om, och i det avseendet är den här förordningen ett steg i rätt riktning.

Hautala
, föredragande av yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. (FI) Herr talman! I öppenhetsdiskussionen är det bra att genast i början konstatera att vi inte utgår från ett vakuum, eftersom Europeiska unionens organ redan sedan 1993 har haft gällande regler om offentlighet. Därför är det enda riktiga jämförelseobjektet följande: förbättrar vi verkligen den nuvarande situationen med dessa nya regler.
Man måste även beakta att ombudsmannen och domstolen under årens lopp avsevärt preciserat och förbättrat gällande regler för handlingars offentlighet. För det vill jag tacka aktiva medborgarorganisationer och de individer som har vägrat tro att organen kan vägra utlämna vissa dokument till dem, och som har gett sig in på att åstadkomma ändring i dessa negativa beslut. När man ännu tillägger att Amsterdamfördraget garanterar en omfattande rätt till information ur unionens organs handlingar, kan man konstatera att utgångspunkten är tämligen krävande.
Jag anser i detta hänseende att godkännandet av denna kompromiss väcker en del frågor. Europaparlamentet borde ännu ha försvarat möjligheten att lappa på dess brister. Herr talman, jag beskylls säkert för att vara en fanatisk öppenhetsaktivist, men jag går inte med på att ta denna börda och denna stämpel på mina axlar, utan jag vill nu beskriva för er i vilket avseende jag anser att parlamentet ännu borde ha gett sig till tåls och fortsatt diskussionerna.
För det första är det bra att notera att dessa diskussioner under Sveriges ordförandeskap har förts bakom stängda dörrar. Det är skäl för Europaparlamentet att vara mycket noggrann med när det går med på en sådant påskyndat medbeslutandeförfarande, eftersom man där i betydande grad avstår från öppenheten. Parlamentet har ofta genom de olika skedena i medbeslutandeförfarandet lyckats övertala ministerrådet att förbättra sina förslag så att de överensstämmer med parlamentets egna målsättningar. På tal om tidsbegränsningarna är det ett faktum att organen - inklusive parlamentet - slösade ganska mycket tid som framgångsrikt hade kunnat användas för medbeslutandeförfarandet i de på varandra följande skedena, där parlamentet ofta vinner rätt mycket mot slutet.
Här har jag också konstaterat att det under Sveriges ordförandeskap kanske uppstått något slags Stockholmssyndrom, och att parlamentets förhandlare kanske för bokstavligt tog påståendet, enligt vilket endast Sverige skulle kunna driva igenom denna fråga med heder. Själv har jag ingen orsak att befara att inte till exempel Belgien kunde ligga på god mellannivå när det gäller öppenhetsgrad och att landet säkert hela tiden lär sig att allt mera uppskatta öppenhet, varför jag tror att vi hade kunnat fortsätta på ett bra sätt.
Jag skulle vilja åskådliggöra vissa problem med denna förordning genom att visa er ett litet föremål. Detta är en rysk trädocka. Den här har kanske ett något fult ansikte, och i det här fallet vore det kanhända på sin plats att den hade vackrare ansikte, när det en gång är fråga om öppenhet. Låt oss föreställa oss att dockan är ifrågavarande öppenhetsförordning. När vi öppnar dockan hittar vi nya dockor inuti den. Just på det här viset fungerar också dessa regler: Inuti öppenhetsförordningen finns en skuggförordning som rådet har lyckats smuggla in genom att konstatera att det finns ett stort antal dokument som kallas "sensitiva" det vill säga känsliga dokument, vilka omfattas av alldeles andra regler än dem vi skrivit in i artiklarna i öppenhetsförordningen. När man här säger att denna öppenhetsförordning kullkastar det s.k. Solana-beslutet, kan jag konstatera att så alls inte sker, utan att man de facto hittar ytterligare nya regler här, med vars hjälp Solana-beslutet i ny form införlivas med den här förordningen. Och i slutet hittar vi till och med Solana själv! Det är alltså fråga om att dessa känsliga dokument erbjuder särskilt ministerrådet en möjlighet att hemlighålla ett mycket stort antal dokument. Jag tycker det är synd att Europaparlamentet inte med lite större eftertryck kämpade med ministerrådet om denna fråga. För det hade vi behövt litet mera tid, litet större öppenhet och offentlig diskussion.

Lejon
. Herr talman, ärade ledamöter av Europaparlamentet!
Detta är en dag som jag inte hade vågat hoppats på: att få stå inför er i denna avgörande stund. Europaparlamentets plenarsammanträde i dag och i morgon är en viktig händelse för Europeiska unionens institutioner och medlemsstater, men framför allt är mötet en viktig händelse för Europas medborgare. Parlamentet har vid detta möte möjlighet att ta ett avgörande steg i arbetet med att föra Europeiska unionen närmare dess medborgare. För första gången i unionens snart femtioåriga historia ligger det inom det möjligas gräns att anta fördragsbaserade regler om allmänhetens tillgång till parlamentets, rådets och kommissionens handlingar.
Jag vill tacka Europaparlamentet för dess energiska och uthålliga arbete med att få till stånd nya och bättre regler om öppenhet. Under resans gång har jag haft det stora nöjet att personligen träffa flera av er, och jag vet vilka stora insatser många av er har gjort i denna viktiga fråga.
Alldeles för många medborgare i dagens EU upplever att förvaltningen i EU:s institutioner är dammig, ålderdomlig och överbyråkratiserad. För att komma till rätta med detta behöver vi en modern, effektiv och fungerande union, där medborgarnas insyn och deltagande är den självklara grunden på vilken allt arbete vilar.
Det finns olika sätt att förbättra öppenheten i EU:s institutioner, men det överlägset bästa och mest effektiva sättet är att ha generösa regler om tillgång till handlingar i kombination med öppna register. Sådana regler ökar allmänhetens förtroende för institutionerna och möjliggör medborgarnas deltagande i beslutsprocessen. Luften rensas när alla vet att all dokumentation om beslutsprocessen går att överblicka, och som regel också går att få tillgång till.
Europaparlamentet betonade tidigt vikten av ökad öppenhet i EU:s institutioner. I en resolution från januari 1999 beskrev parlamentet betydelsen av ökad öppenhet på följande sätt: " Utvecklingen mot ökad öppenhet och insyn är av grundläggande betydelse om EU:s framtid skall bli framgångsrik, eftersom den bidrar till att tydliggöra EU:s politiska val, främjar en mer omfattande och mer avvägd input i den politiska processen, minskar korruptionens och maktmissbrukets omfattning och generellt främjar en större acceptans bland de europeiska medborgarna vad beträffar EU:s beslut."
Det är min övertygelse att Europaparlamentets resolution satte en standard för det nu avslutade implementeringsarbetet, som inte minst kommissionen var tvungen att beakta när den utformade sitt förslag till förordning. Parlamentets uttalande gjorde det till exempel i praktiken omöjligt att undanta handlingar som kommer in till institutionerna från rätten till insyn.
Jag talar här i dag som representant för rådet, men jag är också statsråd i Sveriges regering. När fördraget om Sveriges med flera länders medlemskap i EU undertecknades på Korfu i juni 1994, uttalade Europeiska rådet att de nya medlemsstaterna står i främsta ledet när det gäller insyn och ett öppet styrelsesätt, och man välkomnade den ytterligare stimulans som kunde komma från de nya medlemsstaterna i dessa avseenden. Sverige har försökt infria dessa förhoppningar, bland annat genom att under den föregående regeringskonferensen ta initiativ till att i EU:s fördrag skriva in grundläggande regler om öppenhet och insyn. Som ordförandeland detta halvår har vi ansett att vi har en skyldighet att med full kraft leda arbetet med att implementera de regler som faktiskt skrevs in i Amsterdamfördraget.
Genom Amsterdamfördraget fastslogs en rätt för medborgarna att ta del av Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar. Det innebär att medborgarna har en fördragsfäst rätt att få tillgång till dessa handlingar. De nya regler som nu skall diskuteras av parlamentet kommer att få mycket större stabilitet och genomslag än de nuvarande reglerna, som institutionerna genom ensidigt handlande när som helst kan ändra eller till och med upphäva.
Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Arbetet de senaste månaderna har varit mycket intensivt. Alla berörda parter har investerat oerhört mycket tid och resurser i arbetet för att få till stånd bra öppenhetsregler. Inte minst har parlamentets representanter kraftfullt och uthålligt verkat för sådana regler. Jag vill särskilt tacka utskottsordförande Graham Watson, föredragandena Michael Cashman och Hanja Maij-Weggen, samt från kommissionens sida ledamoten Michel Barnier.
Det finns flera skäl till att både parlamentet och det svenska ordförandeskapet drivit på förhandlingarna så intensivt. Först och främst fanns ett politiskt åtagande att vara klara med de nya öppenhetsreglerna till i maj detta år. Det är följaktligen vår skyldighet att göra allt som kan göras för att infria dessa förväntningar. Ytterst är det EU:s trovärdighet som står på spel. Rådet och parlamentet måste visa medborgarna att ansträngningar verkligen görs för att få till stånd bra regler inom den utlovade tiden.
För det andra behövs nya och bättre bestämmelser. De regler som medborgarna har fått nöja sig med hittills har låg normstatus, eftersom de är grundade på institutionernas interna arbetsordningar, och de har stora brister. Exempelvis omfattar reglerna inte handlingar som ges in till institutionerna: Det finns inte heller någon rätt att få ut delar av dokument. Av institutionerna är det än så länge bara rådet som har inrättat ett offentligt register, och de nuvarande reglerna innebär att det är tidsödande att få ut handlingar. Ett annat exempel på brister i de nuvarande reglerna är att listan över sekretessgrunderna inte är uttömmande.
Det förslag som parlamentet har att ta ställning till innebär klara förbättringar jämfört med nuvarande rättsläge. Det är ett förslag som ligger i tiden. I många fall kommer dokument att vara tillgängliga direkt via Internet. Detta har länge varit ett krav från Europaparlamentet, och detta krav tillgodoses nu i det nya förslaget.
Dokument kommer som tidigare också att kunna lämnas ut efter en skriftlig ansökan. Den tid institutionerna i dag har på sig att besvara en ansökan har kortats ned. Tillgång skall ges snarast, och senast inom 15 arbetsdagar. Institutionerna är skyldiga att ge medborgaren all den service han eller hon behöver för att få ta del av ett dokument.
I de fall där internationell rätt kan komma att medge ännu större insyn på vissa områden, t.ex. rätten till miljöinformation enligt Århuskonventionen, så hindrar inte de nya reglerna enligt förslaget detta.
En annan förbättring är att de nya reglerna gäller för alla handlingar som finns i institutionerna. Det görs inget undantag för vissa kategorier av handlingar, till exempel handlingar som rör försvars- eller säkerhetsfrågor. Denna förbättring är också ett resultat av Europaparlamentets initiativ. Självfallet är de nya reglerna på denna punkt utformade så att de garanterar sekretess i de fall då detta är motiverat av försvars- eller säkerhetsskäl.
Den kompromisstext som parlamentet nu har att ta ställning till är således ett framsteg för medborgarnas Europa och för demokratin. De nya reglerna kommer att markant förbättra medborgarnas tillgång till EU:s handlingar. Jag är övertygad om att de nya reglerna på sikt också kommer att innebära betydande positiva förändringar i institutionernas förvaltningskultur och i tjänstemännens förhållningssätt gentemot allmänheten. Genom de nya reglerna kommer unionen att vinna i förtroende och få ökad demokratisk legitimitet. Tillgång till institutionernas handlingar är den hävstång som behövs för att dessa mål skall uppnås.
Som ordförandeland har vår uppgift inte varit att överföra vare sig svenska eller andra medlemsstaters nationella regler om handlingsoffentlighet till institutionerna. Vår uppgift har snarare varit att smälta samman det bästa i de olika medlemsstaternas förvaltningskulturer och historiska erfarenheter, med hänsyn tagen till institutionernas egna erfarenheter och behov av speciella anpassningar. Vi har i rådet och tillsammans med kommissionen och företrädare för parlamentet lyckats med detta, och det ligger nu i parlamentets hand att slutligt ta ställning till en text som är resultatet av 15 månaders intensiva, hårda och till sist fruktbärande förhandlingar.
Hur bra de nya reglerna än är måste de undan för undan anpassas till nya krav. Det är därför utmärkt att Europaparlamentet under förhandlingarnas gång tog initiativ till en bestämmelse om översyn och utvärdering av de nya reglerna. Enligt förslaget skall kommissionen senast den 31 januari 2004 - i god tid före nästa parlamentsval - presentera en utförlig rapport om hur de nya öppenhetsreglerna har fungerat i praktiken.
Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Den som har följt de senaste veckornas dramatiska förhandlingsarbete vet att det förslag till förordning som kommit till genom ansvarstagande från alla berörda institutioner balanserar på en knivsegg. Jag är övertygad om att detta plenarsammanträde kan gå till hävderna som det möte då parlamentet utnyttjade ett unikt tillfälle att föra unionen närmare dess medborgare.
Det är fråga om ett historiskt beslut också genom att det nu inte är medlemsstaterna i en regeringskonferens utan institutionerna själva som tar ansvar för unionens framtid. Själva det faktum att institutionerna förmådde att enas i en unikt svårbehandlad men för medborgarnas förtroende avgörande fråga - och det inom den tid som utlovades i Amsterdamfördraget - inger enligt min mening hopp inför framtiden.
Europaparlamentet har nu avgörandet i sin hand. Jag är övertygad om att kommande generationer européer kommer att minnas vad som hände den 2 och 3 maj 2001.

Barnier
. (FR) Herr talman, fru rådsordförande, mina damer och herrar ledamöter! Att upprätta tydliga normer för allmänhetens tillgång till handlingar är centralt, inte endast för att gemenskapens institutioner skall fungera på ett bra sätt, men också - och det har man påpekat - för att stärka den demokratiska legitimiteten gentemot unionens medborgare. Kommissionen anser därför att det förslag till förordning som vi i dag diskuterar är särskilt viktigt och betydelsefullt.
Fru minister! Efter flera månaders intensivt arbete gläder jag mig i min tur åt att de tre institutionernas företrädare har lyckats framställa en text som i mina ögon är både tydlig och välavvägd, och som har godkänts av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, kommittén med medlemsstaternas ständiga representanter samt kommissionen. Det är nu kammarens sak att i full frihet uttala sig om resultatet av dessa arbeten.
I det här skedet, herr talman, skulle jag mycket uppriktigt vilja tacka föredragandena Cashman och Maij-Weggen såväl som Hautala, medföredragandena och ordförande Watson i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, för det arbete som de har gjort under 15-16 månaders tid, då de har visat sig både tillgängliga och envisa.
Jag vill också hedra det svenska ordförandeskapets insatser, ni själv fru minister och alla era medarbetare, som med framgång ansträngt sig för att förena de olika ståndpunkterna - vi vet mycket väl att det inte var en helt enkel sak - och för att få förslaget till förordning att stämma överens med medlemsstaternas olika förvaltningstraditioner.
Som föredragandena för en stund sedan framhöll, utgör förslaget till förordning ett betydelsefullt framsteg i förhållande till nuvarande metoder och därigenom förs gemenskapens system närmare medlemsstaternas, som är mer utvecklade i fråga om öppenhet. Självklart, mina damer och herrar ledamöter, är texten självklart inte helt perfekt. Sannolikt kommer den inte att kunna göra alla helt nöjda på alla punkter.
Jag hörde nyss Hautala använda ett symboliskt uttryck: ryska dockor. Fru föredragande! Jag tror inte att ni genom att öppna alla askar kommer att finna Solana. Jag anser att Solana är en mycket viktigare och större personlighet än den ni visade på alldeles nyss. Men det stämmer att när man väl har börjat öppna askarna eller de ryska dockorna, och man märker att det finns någonting däri, då är det svårt att hejda sig. Därför är er bild förmodligen riktig och symbolisk, åtminstone i det avseendet.
Enligt kommissionens uppfattning, mina damer och herrar ledamöter, uttrycker denna text i realiteten en jämvikt mellan varje institutions särdrag och medlemsstaternas seder och bruk. Ur den synvinkeln utgör den uppriktigt sagt den bästa möjliga kompromissen. Följaktligen godtar kommissionen formellt alla de ändringsförslag som föredragandena har lagt fram i dag och som godkändes den 25 april av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, med Watson som ordförande. Jag önskar också att Europaparlamentet skall följa yttrandena och rekommendationerna från era föredragande, på ett sådant sätt att vi kan anta denna förordning och så snabbt som möjligt omsätta den i praktiken.
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Såväl karaktären på de handlingar som utarbetas och förvaras av varje institution som handlingarnas volym avspeglar verkligen deras respektive särdrag och roller, som är både olika och kompletterande. Och bland de tre institutionerna är kommissionen den som avgjort hanterar den största mängden och de mest olikartade handlingarna, vilket följer av dess roll som initiativtagare till lagstiftning, fördragens väktare och även gemenskapsrättens garant. Kommissionen är helt medveten om det faktum att vi har det främsta ansvaret för att tillämpa förordningen om allmänhetens tillgång till handlingar.
Och det är just mot bakgrund av detta tvåsidiga mål - å ena sidan att allmänheten skall ha en så omfattande tillgång till handlingar som möjligt och å andra sidan att respekten för gemenskapsrätten skall garanteras - som kommissionen har diskuterat vilket system som skall gälla i fråga om det känsliga fallet med överträdelseförfaranden. Kommissionen vill här förklara - vilket vi också kommer att göra i rådet - att vi i en kompromissanda och enligt föredragandenas förslag, särskilt Cashmans och Maij-Weggens, kan godta att överträdelseförfarandet inte skall vara ett av de undantag som anges i förordningen, eftersom vi anser att detta inte hindrar oss från att utöva vårt ansvar när det gäller att kontrollera respekten för gemenskapsrätten.
Mina damer och herrar ledamöter! Med tillämpningen av denna förordning anser jag att vi gör institutionerna och unionsmedborgarna en tjänst. Det är med största medvetenhet om vikten av denna text som jag vill försäkra er om att kommissionen har föresatt sig att tillämpa denna förordning, och att tillämpa den aktivt och effektivt, inte endast för att det är vår skyldighet, utan för att jag är djupt övertygad om att denna text kommer att stärka EU-institutionernas demokratiska legitimitet avsevärt, och det är i den andan som jag personligen har arbetat vid er och ordförandeskapets sida alltsedan ordförande Prodi överlämnade detta ärende till mig.

Cederschiöld
Herr talman, ärade ledamöter och alla som har deltagit i den här processen! Europaparlamentet skall strax rösta om det förslag till förordning om allmänhetens tillgång till EU-institutionernas handlingar, som utarbetats gemensamt av Parlamentet, rådet och kommission inom ramen för det så kallade trepartssamarbetet. Denna nya förordning är ett steg framåt mot ett öppnare, mer demokratiskt EU genom att allmänheten får insyn i byråkraternas arbete.
Utgångspunkten skall vara att alla dokument skall vara tillgängliga för allmänheten.
Självklart finns det undantag från den här huvudregeln, precis som det finns från den svenska offentlighetsprincipen, men undantagen har skurits ned betydligt om man jämför med ursprungsförslaget, och begränsar sig nu till det allra nödvändigaste för att skydda huvudsakligen militära och säkerhetspolitiska intressen, företagshemligheter och information om den enskildes privatliv. Varje handling skall prövas enskilt och vid varje ny förfrågan från allmänheten skall en ny prövning ske.
Vägran att lämna ut en handling får endast ske om utlämnandet bevisligen skulle skada något av medborgarnas intressen. I tidigare förslag så räckte det med att utlämnandet eventuellt kunde skada dessa intressen.
För att underlätta för allmänheten skall det finnas register med referenser till samtliga handlingar, och i så stor utsträckning som möjligt skall både register och handlingar finnas tillgängliga via Internet. Dessa är några av de framsteg som har uppnåtts i de senaste månadernas tuffa förhandlingar.
Fortfarande finns det kritiker mot kompromissen. De borde tänka på att de flesta EU-länder inte har någonting som kommer i närheten av den svenska offentlighetsprincipen, och att en del av dem tycker att frågan är obegriplig och betydelsen överskattad. Att rösta emot förslaget för att man inte har uppnått 100 procent av vad man önskade vore oseriöst. Är det vettigt att gå hungrig bara för att man inte har fått en trerätters måltid?
Kravet på översyn av förslaget före europavalet 2004 är en förutsättning för det borgerliga stödet. Denna kommer att möjliggöra en senare förbättring av texten i händelse av politiskt motstånd, så kan väljarna kan påverka frågan, även genom det sätt på vilket de röstar.
Resultatet som har uppnåtts har framställts som en seger för det svenska ordförandeskapet, och eftersom den svenska regeringen har haft öppenheten som en profilfråga så hade det varit ett tydligt misslyckande för regeringen att behöva lämna walkover till kommande ordförandeskap. Jag skulle dock vilja komplettera den bilden, inte ta segern ifrån det svenska ordförandeskapet, men ändå komplettera bilden. Statsminister Göran Persson har gjort sig känd som en förespråkare av den mellanstatliga modellen, en modell med svag insyn för medborgarna. En teoretisk men relevant fråga i samband med öppenhetsdebatten är hur resultatet skulle ha sett ut med Perssons mellanstatliga modell. Hur mycket insyn hade medborgarna då haft? Kommissionens och rådets ursprungliga förslag var ur öppenhetsperspektiv, och ur ett medborgarperspektiv, helt oacceptabelt. Svaret är givet: Parlamentet är den institution som har stått upp för öppenheten och har kunnat användas som hävstång i förhandlingarna i rådet. Utan parlamentets hårda kamp för mer öppenhet, och utan medbeslutandeförfarandet, hade man inte nått ett så gott resultat.
Jag vill avsluta med att rikta ett varmt tack till Michael Cashman, Hanja Maij-Weggen, Graham Watson, Heidi Hautala och Cecilia Malmström samt till kommissionär Barnier, som har gjort en stor insats i kommissionen, och till sist till utskottssekretariatet.

Van den Berg
Herr talman! Som skuggföredragande för utskottet för konstitutionella frågor vill jag för det första tacka föredragandena så mycket för deras stora insatser för att nå fram till en kompromiss med rådet och kommissionen om den förordning som i de nederländska korridorerna kallas för "Euro-WOB". Med tanke på det kraftiga motståndet från flera medlemsstater stod det på förhand klart att förhandlingarna skulle bli utomordentligt svåra. Naturligtvis hade jag och flera av mina kolleger, bland annat Michael Cashman och Hanja Maij-Weggen, gärna sett att förslaget skulle innebära mer öppenhet på diverse områden, men det visade sig vara en bro för mycket för flera medlemsstater.
Vi stöder kompromissen helhjärtat eftersom den i våra ögon är det bästa resultat som kan uppnås. Avtalet innebär en avsevärd förbättring av kommissionens förslag och de nuvarande reglerna. Jag kan alltså inte acceptera den alldeles för långa och obegränsade listan med ofta otydliga skäl till varför tillgång till handlingar kunde förvägras. De tunga påtryckningarna från både parlamentet och ett antal medlemsstater har lett till att den här listan gjorts betydligt kortare och samtidigt begränsats.
Det är också mycket tillfredsställande att Solanas regler från förre sommaren, varigenom hela kategorier av handlingar per definition uteslöts från insyn, blir ogiltiga genom den nya öppenheten.
För mig skulle det dessutom vara oacceptabelt om de europeiska reglerna om öppenhet och insyn skulle inskränka de redan befintliga nationella reglerna. Det är lyckligtvis inte fallet. En annan pluspunkt är att handlingar som avfattats under den förberedande fasen av lagstiftning och strategier nu uttryckligen kommer att vara offentliga.
Samtidigt beklagar jag att vissa punkter inte tagits upp i kompromissen på grund av det kraftiga motståndet från bland annat flera medlemsstater. Jag hade till exempel gärna sett att även konfidentiella handlingar från andra håll, till exempel Nato eller en medlemsstat, helt skulle omfattas av de europeiska offentlighetsreglerna: nu måste tillstånd begäras hos respektive myndighet.
För min del skulle även alla handlingar fått hamna i det offentliga registret, där det nu görs undantag för konfidentiella handlingar. Vi måste som Europaparlament noga följa hur de berörda institutionerna i den dagliga praktiken kommer att utforma öppenheten för medborgarna. Därför uppskattar jag verkligen den årliga rapporten om hur offentlighetspolitiken genomförs. Om det vid utvärderingen i januari 2004 visar sig att förordningen inte ger tillräckliga garantier för öppenhet och att andelen känsliga handlingar är för hög så är det vår uppgift som parlamentsledamöter att ingripa.
Slutligen vill jag säga till de av våra kolleger som tänker rösta mot kompromissen att de inte kan driva någon handtvagningspolitik på det sättet. Ett förkastande av den kompromiss som nu uppnåtts skulle få till följd att de europeiska medborgarna den närmaste tiden vore utan entydiga europeiska offentlighetsregler. Det svenska ordförandeskapet har tillsammans med ett antal medlemsstater och med Europaparlamentet jobbat hårt för att uppnå en kompromiss före den 1 maj. Frågan är verkligen om de ordförandeskap som följer kommer att behandla den här frågan med samma handlingsvilja och dessutom finns risken att ytterligare förhandlingar inte kommer att leda till en förbättring utan tvärtom till en försämring av förordningen. Därför tycker jag att det här är rätta tillfället att rösta för den här kompromissen.

Wiebenga
Herr talman! Den liberala partigruppen kommer att rösta för förordningen om öppenhet, det vill jag inte att det skall råda några tvivel kring. Om vi jämför hur det ser ut nu med tillståndet för ett år sedan så gör vi absolut ett framsteg. Förra året hade Europeiska kommissionen lagt fram ett svagt förslag med utgångspunkt från rådande praxis. Det var oacceptabelt för oss. Förra sommaren gjorde Solana också sin statskupp, varigenom alla handlingar som låg inom hans ansvarsområde klassificerades som konfidentiella. Det är säkert tack vare Europaparlamentets kontinuerliga påtryckningar som det nu lagts fram ett bättre förslag och det vill jag verkligen ge de båda föredragandena mina komplimanger för. Det säger jag med ännu mer tillfredsställelse, eftersom den liberala gruppen varit intensivt engagerad i förhandlingsprocessen: för det första genom att lägga fram flera ändringsförslag, även i ett senare skede, för att på det sättet fortsätta göra påtryckningar; för det andra genom att stå för inte mindre än tre föredragande av yttranden samt för det tredje, som sagt, genom den liberala utskottsordföranden Graham Watsons insatser i det sista och avgörande skedet.
Herr talman! Vi kommer alltså att rösta för förordningen, men jag kommer inte att ropa halleluja här. Det finns fortfarande svaga delar i kompromissförslaget, till exempel undantagsskälen och handlingar som tillhör tredje man i artikel 4, de konfidentiella handlingarna i artikel 9 och det finns fler sådana punkter, men förbättringarna är dock fler.
Förslaget utgår från öppenheten som huvudregel förutom undantag, och det är inget stort framsteg här i byråkratin i Bryssel. Vi kan dessutom återfinna ett antal liberala tyngdpunkter i kompromissen: organen i skäl 8, de undantag som inte tillämpas för ett övervägande allmänt intresse i artikel 4, registret i artikel 9 och årsrapporten från varje institution med uppgift om de fall av vägran som anges i artikel 17.
Sammantaget ser jag ingen anledning att ropa halleluja, inget "slutet gott, allting gott", men vi accepterar kompromissen eftersom den är bättre än ingenting. Den som röstar emot nu när en kompromiss uppnåtts under det svenska ordförandeskapet, den går miste om en chans eftersom, som Van den Berg redan sagt, andra ordförandeskap kommer inte att vilja gå lika långt.
Herr talman! Omröstningen i morgon är inte slutet på det hela, det är bara början. Europeiska kommissionens utvärdering i januari 2004 kommer säkert att leda till en anpassning. ELDR-gruppen kommer att göra allt för att under tiden blottlägga svagheterna i förordningen och bidra till en förbättring av den. Vårt motto i det avseendet lyder: "Hemlighållande visar svagheten i en dålig styrelse, öppenhet visar kraften i en bra styrelse".

Buitenweg
Fru talman! I den här våldsamma euforin avfärdas motstånd direkt som handtvagningspolitik eller som byggande av luftslott men min partigrupp har grundläggande invändningar mot flera saker i det här förslaget och de tänker jag inte skyffla under mattan.
Min partigrupp, Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, accepterar att det görs undantag från offentligheten. En europeisk försvarspolitik skulle till exempel ge upphov till viss operativ information som inte hör hemma på gatan. Alla handlingar måste dock registreras och undantag måste kunna prövas mot stränga kriterier, i sista hand av EG-domstolen. Det är nu förfarandet för normala handlingar men man har tyvärr kommit överens om en specialbehandling för en potentiellt för stor grupp av särskilt känsliga handlingar och det har jag hört väldigt litet sägas om här. Vilka handlingar som skall få stämpeln "känslig" bestämmer en utvald grupp tjänstemän vid institutionerna själva. Känsliga handlingar behöver inte tas upp i registret och domstolen kan inte pröva om det beslutet är riktigt. Om en smart medborgare ändå skulle få reda på att handlingen existerar så beslutar samma tjänstemän om ansökningen skall beviljas. Som höjdpunkt gäller för handlingar som visserligen bidrar till den europeiska beslutsprocessen men som kommer utifrån, att författaren har vetorätt, både över införandet i registret och över offentliggörandet av handlingen. Även domstolen måste finna sig i ett sådant veto.
De känsliga handlingarna är ett svart hål i det här avtalet om öppenhet för information och här blir rätten till information i stället en ynnest.

Frahm
Herr talman! Det är mycket långt ifrån den eufori, som somliga ger uttryck för i dag, och från det som andra har givit uttryck för, nämligen att detta är en kompromiss som balanserar på en knivsegg. Det är enligt min uppfattning nog det mest ärliga uttrycket, om man skall hitta något som kan täcka detta resultat.
Processen kring öppenhet och allmänhetens tillgång till handlingar har ju under lång tid försiggått bakom hermetiskt stängda dörrar. Det är i sig självt ett stort problem, eftersom det, när vi arbetar med ett så viktigt område som insikt i handlingar, medborgarnas tillgång till handlingar, vilket är hela grunden för att vi skall kunna få aktiva och demokratiska medborgare, som får inflytande i beslutsprocessen, måste vara nödvändigt att, även i debatten om hur reglerna skall utformas, engagera medborgarna och kanske till och med gå så långt som att lyssna till några av medborgarnas invändningar.
Jag menar att vi har ett resultat, som vi på några punkter måste leva med, på andra punkter anser är bra, men som dessvärre på en rad punkter är ett steg tillbaka när det gäller den nuvarande situationen, som ju är ett resultat av dels några regler, dels en rättspraxis och dels ombudsmannens inblandning. Ett av de områden, där det enligt min uppfattning är ett stort problem, är de interna handlingar, som inte är klart definierade i detta förslag, och som kan hemlighållas om man anser att allmänheten skulle få ett avgörande inflytande på beslutsprocessen. Ja, men är det inte just det som öppenheten går ut på - att några skall kunna få ett avgörande inflytande på beslutsprocessen? Jag anser att det är ett problem att medlemsstaterna kan kräva klassificering av handlingar, och till och med undanhålla dem från registrering, utan att det finns klara regler för när och varför de så kallade "Solanahandlingarna" inte generellt är undantagna, utan att det ändå finns så breda regler för vad som kan undantas att det i stort sett går på ett ut. Att dessa regler kommer att få en avgörande betydelse för reglerna i samtliga medlemsstater råder det ju ingen tvekan om, men det har varit mycket oklart i föredragandens framställning, och det har varit mycket svårt att få ett klart besked om hur och när. Jag tvivlar på att det kommer att vara en enda handling som man inte kan få ut av de nuvarande reglerna, men som man vill kunna få ut med de regler som nu är under behandling. Jag tvivlar på att det är möjligt att få ut så mycket som en enda handling till ur EU-systemet, än det är i dag.
Jag anser att Europaparlamentet har spelat en betungande roll i det här och jag anser att det också lyser av att Europaparlamentets egna intressen dessvärre ibland kommit att överskugga allmänhetens intressen. Det bästa med detta förslag är att vi dock har en chans att titta på reglerna igen år 2004, och jag menar att vi till dess skall göra ett bra och grundligt arbete.

Krarup
Allmänhetens tillgång till handlingar är ju demokratins grundelement. Kontroll, insikt och demokrati är olika sidor av samma sak, och på den grunden är jag i allt väsentligt enig i den kritik som framförts till alla kollegerna från fem betydande organisationer. Slutsatsen är att detta förslag faktiskt är värre än ingenting. Reglerna om känsliga handlingar är på många punkter absurda och att administrera dessa undantag svarar någorlunda mot att sälja resår i metervara, som en dansk humorist en gång har sagt, och det kräver, i varje fall en fast karaktär, och ett betydligt mer demokratiskt sinnelag och grundinställning än den kommissionen och EU:s övriga institutioner brukar lägga fram.
Artikel 5 medför utan tvekan en reducering av gällande regler i fråga om allmänheten och insyn, som praktiseras t.ex. i de skandinaviska länderna. Och därtill tillkommer ännu en sak, som egentligen förvånar mig, utöver att jag också förvånar mig över kollegernas bristande verklighetsförståelse och den lovprisning som de stora grupperna ger uttryck för. Men man kan förvåna sig över att ingen har rest en fråga om hur det som har ägt rum överensstämmer med fördraget. Dessa förhandlingar har ägt rum i största förtroende där alla små grupper utestängts. Förhandlingarna har genomförts av kollegerna Cashman och Maij-Weggen och den utmärkta ordföranden för utskottet för rättsliga frågor, Watson, från den liberala gruppen. De stora grupperna har kört detta lopp, utan att vi andra överhuvudtaget har dragits in i dessa förhandlingar. Det enda vi kan göra är att säga ja eller nej. Detta, tillåter jag mig att påpeka, strider mot grundreglerna i fördraget, vilka förutsätter att det finns tre fristående institutioner, som agerar och så finns det regler om förlikningsförfaranden osv. som säkrar att de små grupperna får en chans att göra sig hörda, och detta handlar om offentlighet. Det är helt och hållet en demokratisk fars.

Raschhofer
. (DE) Herr talman, ärade kolleger! Jag gratulerar det svenska ordförandeskapet och föredraganden till deras initiativ. Öppenheten har stor betydelse inom det nordiska rättsområdet, och detta med all rätt, anser jag. Det måste också läggas stor vikt vid öppenhet inom Europeiska unionens institutioner. Jag hoppas att det inte stannar vid denna avsikt och detta uttalande, utan att man i framtiden faktiskt skall garantera oinskränkt tillgång till dokumenten.
Demokrati och närhet till medborgarna har alltid ett samband med öppenheten i de politiska besluten. Inte bara Europas medborgare har i det förflutna - och detta med all rätt, anser jag - beklagat de stängda dörrarnas politik. Jag skulle personligen hellre ha velat ha en kompromiss som går ännu längre. Men jag tror att man tills vidare får vara nöjd med det som uppnåtts.
Parlamentet som företrädare för den europeiska allmänheten har till uppgift att noggrant övervaka att denna förordning iakttas. Om ett eller två år kommer vi att kunna se om denna förordning faktiskt innebär en framgång.

Theato
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! I början av förhandlingarna om förslaget till förordning "Allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar" har budgetkontrollutskottet arbetat med ett yttrande över detta, och jag har själv sammanställt yttrandet.
Jag vill upprepa principerna i detta, som fortfarande gäller. Vi hade framhävt tre huvudpunkter, nämligen till att börja med öppenhet och insyn, som är en grundförutsättning för all demokratisk kontroll. Inom förvaltningen främjar dessa principer legitimitet, effektivitet, ansvar och närhet till medborgarna. Dessutom erbjuder de skydd mot godtycke och maktmissbruk. Vidare bidrar de till att upptäcka, bestraffa och förebygga oriktigheter och bedrägerier, fenomen som tidigare i synnerhet har belastat kommissionen svårt.
Den andra huvudpunkten är konstaterandet att organens dokument principiellt skall göras offentliga. De nödvändiga undantagen skall motiveras. Detta har nu förankrats. Dessutom ansåg jag då att det inte var lämpligt att sammanställa en omfattande lista där man noterade redan förefintliga rättsliga bestämmelser, ty detta skulle bara medföra osäkerhet och konflikter.
Den tredje huvudpunkten är allmänhetens önskan att dess rättigheter skall tillvaratas praktiskt både genom ett överskådligt arkiv, som nu begärs, och med hjälp av Internet, vidare att begäran om dokument skall besvaras snabbt och att ett eventuellt avslag på denna begäran skall motiveras, och slutligen att förslagsställarens språk skall användas. Jag hade kunnat tänka mig ännu en samordningsenhet, som underlättar allt detta. Vi får se hur det fungerar i praktiken.
Jag ser med tillfredsställelse att de grundläggande förutsättningarna har förankrats, även om det inte är fullständigt. Detta skall också omarbetningen bidra till. Men jag anser också att ramavtalet måste revideras, så att det står i samklang med de krav som vi ställer för allmänheten och även för förbindelserna mellan institutionerna.

Andersson
Herr talman! Jag vill börja med att tacka de båda föredragandena, och jag vill tacka kommissionen, ordförandeskapet och rådet för ett konstruktivt arbete.
Den första frågan som man kan ställa sig är om detta enligt parlamentets åsikt är det bästa förslag som kan uppnås. Svaret är nej! Det finns detaljer i detta dokument som vi har synpunkter på, och som vi skulle kunna önska att de var bättre. Det gäller bl.a. frågorna kring känsliga dokument. Man kan också ha synpunkter på hur processen har bedrivits, att det ibland har skett bakom stängda dörrar, vilket överhuvudtaget gäller för förlikningsförfarandet. Även om det har skett behandlingar, är förfarandet inte speciellt öppet.
Den andra frågan som vi måste ställa oss är om detta förslag är en framgång, t.o.m. om det är en avsevärd framgång, i förhållande till den situation vi har i dag. Mitt svar är obetingat ja! Det är en avsevärd framgång i förhållande till nuläget. Jag kan inte rimligen förstå dem som säger att det är en tillbakagång. Att alla inkommande handlingar nu blir offentliga - det är de ju inte i dag - är det inte en framgång? Att i princip alla handlingar skall registreras - det görs ju inte i dag - är inte det en framgång? Att de sekretessregler som vi har, som vi erkänner måste finnas och som finns i alla de länder som har nått allra längst på området, är relativt få och dessutom ganska synliga - är inte det en framgång? Svaret är ett obetingat ja!
Vidare skall handläggningstiden vara kort för en enskild person som vill få tillgång till ett dokument. Det skall i större utsträckning kunna ske via Internet, och handläggningstiden skall vara max femton dagar, dvs. en relativt snabb process. Om den enskilde inte är nöjd med beslutet, skall det finnas en rätt att överklaga och få beslutet prövat. Detta om något är väl en framgång! Dessutom skall de nationella reglerna gälla i de länder som har en bättre lagstiftning än den nu föreslagna. Det blir alltså ingen tillbakagång för de länder som har en öppnare lagstiftning.
Allt detta är en avsevärd framgång. Det skulle därför verka mycket underligt om detta parlament skulle rösta nej till ett förslag som inte når ända fram till mållinjen. Vi når dock nästan ända fram och har möjlighet att följa upp detta i årliga prövningar. Dessutom skall en revision ske om några år. Alldeles självklart skall vi från parlamentet säga ja till detta förslag! Medborgarna vill ha mer öppenhet i institutionerna. Detta förslag innebär en klar förbättring när det gäller öppenheten och därmed också det demokratiska handläggandet inom EU.

Watson
Herr talman! Jag vill gratulera föredragandena, Cashman och Maij-Weggen, och säga att detta inte hade varit möjligt utan deras energi, beslutsamhet och envishet. Jag vill också tacka de andra utskottens föredragande för deras avsevärda bidrag. Om kammaren godkänner detta i morgon, kommer ett erkännande att ges till alla, inbegripet Hautala, som hjälpte till under förfarandets gång.
Förslaget till denna nya förordning är en viktig milstolpe i utvecklingen mot avskaffandet av onödig sekretess i samband med styrandet av unionen. Andra talare har sammanfattat dess direkta nytta för medborgarna, men för mig måste omröstningen i morgon markera början till en förändring från sekretess till öppenhet i EU-institutionernas kultur. Många av oss hade föredragit bredare rättigheter och färre undantag. En del argumenterade för att en försening hade gett oss ett bättre resultat, men den överväldigande majoriteten i mitt utskott beslutade sig för att göra det bästa av situationen genom att man ansåg att denna föreslagna förordning ger oss en ram för utveckling.
Europaparlamentet måste nu vara vaksamt när det gäller att se till att lagstiftningen genomförs i praktiken. Vissa externa kritiker har angripit oss för att vi inte kräver att tjänstemännen inom förvaltningen skall vara "nakna". Dessa förslag tillåter tjänstemännen att bära ett fikonlöv, men inte så mycket mer.
Jag vill tacka ordförandeskapet, i synnerhet ambassadör Lund, för dess vilja att ta itu med denna fråga, att ta hänsyn till tidsfristen som fastställs i fördragen och att skapa en majoritet i rådet. Det är passande att lagstiftning om informationsfrihet antas under ordförandeskapet av en medlemsstat som sedan länge tillämpat rättigheter för medborgarna på detta område, tack vare framsyntheten hos en framstående f.d. lagstiftare, dvs. Chydenius. Kommissionär Barnier förtjänar kammarens tacksamhet för sitt arbete i kommissionen.
Sammanfattningsvis har man sagt att det bara finns tre lagstiftande församlingar i världen som fattar sina beslut helt och hållet bakom stängda dörrar: en finns i Havanna, en i Pyongyang och den tredje är ministerrådet i Bryssel.
(Applåder) Vi kanske inte har slagit in dörrarna, vi kanske inte har släppt in TV-kamerorna, som den svenska regeringen ville, men vi kommer att låta offentlighetens strålkastare belysa de mörkaste hörnen där besluten fattas - i rådet, i kommissionen och här i vår egen kammare.

Schörling
 Herr talman! Det borde vara en glädjens dag när Europaparlamentet skall rösta om EU-regler för öppenhet och tillgång till dokument, men därtill finns alltför mycket smolk i glädjebägaren. Anledningen till detta är formuleringen om känsliga dokument som gör det möjligt att i framtiden sekretessbelägga inte bara känsliga militära dokument, utan även mer allmänna dokument om säkerhet och kanske också om andra politiska områden. Formuleringen om känsliga dokument är alltför generell och alltför luddig.
När det sedan gäller vilka handlingar som skall vara hemliga i t.ex. medlemslandet Sverige, blir det inte kommissionen som i framtiden avgör det? I så fall är det ett kraftigt inkräktande på svensk grundlag.
Vidare instämmer jag i det som sagts om själva förfarandet, nämligen att det är väldigt svårt att förstå att förhandlingarna i ett så känsligt och viktigt ärende har skett mellan utskottet, rådet och kommissionen, utanför de vanliga ledamöternas och allmänhetens insyn, i en informell process som jag vill beteckna som mycket tvivelaktig.

Sjöstedt
Herr talman! Öppenhet och rätten till att ta del av dokument är centrala inslag i en levande demokrati, men det förslag som vi nu skall ta ställning till om tillgång till dokument i EU är en besvikelse. På några områden är det rentav sämre än den praxis som EU redan har. Själva förhandlingarna om förslaget har dessutom varit en uppvisning i bristande öppenhet. Den normala parlamentariska gången har åsidosatts, och betydande delar av parlamentet, däribland vår grupp, har utestängts från inflytande.
Respekt för nationella regler om öppenhet garanteras inte av förslaget. En förordning från EU är överordnad nationella regler. I denna förordning slås det dessutom fast i punkt 14 att medlemsstaterna skall vara lojala med förordningens innehåll. I artikel 5 står det vidare att medlemsländer i oklara fall skall be EU:s institutioner om vägledning för att avgöra om EU-dokument får lämnas ut. Det är därmed inte sant att den svenska offentlighetsprincipen garanteras av detta förslag. Tvärtom är det EU:s domstol som får den avgörande makten om konflikter uppstår på området.
Från reglerna om tillgång till dokument görs omfattande och delvis otydliga undantag. Hela områden som säkerhetspolitiken, interna dokument och handlingar från medlemsländerna undantas i praktiken. Det som kallas "känsliga dokument" behöver inte ens redovisas i diarierna. Dessa undantag urholkar kraftigt de förbättringar som sker genom förslaget, t.ex. krav på diarier, tillgång till elektroniska dokument samt tidsgränser.
I denna förhandling har också Europaparlamentets tillgång till hemligstämplade handlingar behandlats samtidigt som allmänhetens rätt till dokument. Det är en olycklig sammanblandning av olika frågor som inte borde ha skett.
Jag kan inte se att fördelarna med detta förslag tydligt överväger nackdelarna. Det är inte dags att avsluta detta arbete, det är inte färdigt. Förlikningen bör fortsätta som vanligt.

Bonde
Herr talman! Jag kan inte ge mitt stöd till de nya reglerna om öppenhet, eftersom de lägger ett gemensamt tak för öppenheten och öppnar för en direkt tillbakagång. Handlingar som i dag är offentliga, kan vara stängda i morgon. Handlingar som i dag kan utarbetas i Köpenhamn eller i Stockholm, kan i morgon vara stängda i hela EU.
I dag opererar vi i praktiken med gemensamma minimiregler för öppenhet. Det är möjligt att gå vidare för de länder som önskar göra det. EU-förordningen gör reglerna lika i alla länder. Det är bra för enhetligheten, men dåligt för öppenheten. Medlemsländerna blir nu tvungna att rätta sig efter de gemensamma reglerna och rådfråga unionens myndigheter, innan de utarbetar handlingar. Vi får nu gemensamma maximiregler för öppenheten. Titta bara på ändringsförslag 9a och 12, som utestänger bättre nationella regler, och artikel 4a i förordningen, där medlemsländerna förpliktigas till att rådfråga EU. Se också ändringsförslag 5a om den effektiva beslutsprocessen, ändringsförslag 7 om ländernas rätt att sekretessbelägga handlingar, ändringsförslag 9 om personupplysningar, som t.ex. hindrar insikt i vem som deltar i de 1 500 kommittéer, och artikel 6a, tredje stycket, som håller känslig information utanför registren. Hitta texten på euobserver.com, om ni inte har den i pärmarna.
Det nya taket och öppenheten ledsagas av ett nytt förfarande där tre öppenhetsbekämpare, som Frankrike, Spanien och Tyskland, kan blockera öppenhets fortskridande, även om hela Europaparlamentet och tolv nationella parlament måste vara eniga om lite mer öppenhet. I dag kan fortskridandet etableras genom påtryckningar från ombudsmannen, domstolsbeslut eller genom enkel majoritet i ministerrådet, dvs. åtta av femton länder. I morgon skall vi ha 62 av 87 röster i rådet för varje fortskridande, och öppenhetsländerna och domstolen kommer inte att kunna hjälpa oss mot klara regler i förordningen. Öppenheten får det bättre om vi i dag skjuter upp avgörandet och ser på hur rådet och kommissionen kommer att tolka de nya reglerna. Fortskridandena är ju beslutade...
(Talmannen avbröt talaren).

Pirker
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Många av oss har hittills och den senaste tiden smärtsamt erfarit hur svårt det är att komma åt vissa dokument. Det måste vi konstatera här. Men det gläder mig om vi med denna förordning ger möjlighet inte bara åt parlamentsledamöterna, utan åt alla invånare i Europeiska unionen, att även faktiskt få tillgång till alla dokument. Vi parlamentsledamöter kommer också att dra nytta av det, det hoppas jag åtminstone! Om man lyckas att i själva verket göra den öppenhet, som denna förordning för med sig, till princip för institutionerna i Europeiska unionen, då innebär det ett stort framsteg.
Om det nu finns några undantag i samband med detta, så betraktar jag dem som positiva. Det är positivt att det bara finns några få, men det är också positivt att det finns dessa få. Ty de få undantagen finns av säkerhetsskäl, och som skydd för den privata sfären. Jag anser att det är viktigt i detta sammanhang, eftersom man därmed lyckats med en sak, nämligen att upprätthålla balansen mellan total offentlighet och öppenhet å ena sidan, och unionens och medborgarnas säkerhetsintressen samt skyddet av den privata sfären å andra sidan.
Den som nu här talar mot denna sekretess i dessa få undantagsfall, han agerar i själva verket mot säkerhetsintressena i vår europeiska union och också mot skyddet av den privata sfären. Men denna balans bör vi upprätthålla här och inte i något fall överge.
Jag vet inte hur registret sedan skall utformas och hur man i praktiken skall göra tillgången möjlig. En klok kollega ansåg i dag i en diskussion att det finns två sätt att när man betraktar folk som dumma, nämligen att inte ge dem någon information alls - det har vi lyckligtvis kommit förbi - eller att övergöda dem med ostrukturerad information. Båda delarna är dåliga, vi vill inte ha någondera. Därför kräver vi att ett register inrättas, som är strukturerat och läsbart och också tar hänsyn till avsikterna med den faktiska öppenheten.
Avslutningsvis, hoppas jag att denna förordning skall föra med sig ett nytt tänkande i institutionerna i vår europeiska union, och att det inte stannar vid att detta visserligen slagits fast på papperet, medan i praktiken de redan kända svårigheterna kvarstår. Sedan måste man verkligen också garantera att vi efter relativt kort tid skall genomföra en utvärdering. En revidering år 2004 är nödvändig för att kunna visa på svagheterna i det system som nu i och för sig tycks ytterst positivt, och, om det skulle visa sig nödvändigt, kunna vidta ännu en åtgärd så att den princip som vi hyllar i dag sedan faktiskt blir bestående: öppenhet inom institutionerna i Europeiska unionen.
Jag gratulerar alla dem som har varit med om att utarbeta detta betänkande med detta resultat!

Martin, Hans-Peter
Herr talman, kära svenska ordförandeskap! Vad är det som sker? Höjdpunkt säger ni, historiskt beslut, milstolpe! Då kommer man att tänka på Faust: Gretchen skulle gärna hålla fast vid denna dag. State Watch, som det gäller, Europeiska journalistfederationen, osv. säger, och här citerar jag: "Rather than enshrining the rights of citizens it undermines..." - det som vi talar om i dag och som vi skall rösta om - " The current code enshrines the rights of Member States, albeit in different form." Återigen Goethe, återigen Faust: Budskapet hör jag nog, men jag saknar tron, när man tolkar det. Kanske provar man ett läge däremellan, kanske är det som sker i dag inte historiskt. Men hur som helst visar man oss det som Europeiska unionen bedriver, som om det vore en ny bil. Ni säger: Nu får ni titta på den! Det skall vi göra!
Sedan kort tid tillbaka finns det ett europeiskt öppenhetsinitiativ, som bildades för att ge så många europeiska medborgare som möjligt tillgång till så många dokument som möjligt, även dokumenten från rådets sammanträden. Nu får vi se vilka dokument som verkligen finns, och vilka som är känsliga. Vad innebär känslighet? Vi är alla mycket känsliga. Hur tolkar ni känsligheten? Kommer ni att säga att ni får titta på bilen, men motorn är känslig, sätena är känsliga, ratten är känslig? Eller får vi komma åt dem? Jag tror att man kan vara optimistisk¸ om man ser på exemplet med Förenta staterna. "Freedom of Information Act" - det tog årtionden innan den godkändes, även där började man med en första blick på fordonet. Men, kära rådsordförande, även framtida rådsordförande, ta sedan inte upp frågan om pengarna, säg inte att det blir för dyrt, när vi vill veta detaljer. Det finns pengar till det. I USA kostar Freedom of Information Act varje år 40 miljoner dollar. Den amerikanska regeringens public relation kostar 1,5 miljarder USD.
Jag skulle vilja säga som vår föredragande Cashman, som jag gratulerar, som ansåg att det är en sak som utvecklas av sig själv. Vi satsar på en självutveckling fram till 2004. Jag tror att vi inte bör uppträda som fariséer, utan i stället, också vad gäller öppenheten, börja med oss själva här i parlamentet!

Malmström
Herr talman! När den nuvarande kommissionen tillträdde hösten 1999 lovade samtliga kommissionärer att "nu skulle det bli nya tag". Arbetet skulle framgent främjas av öppenhet och insyn, och misstagen i Santerkommissionen skulle inte upprepas. Den allmänna debatten 1999 handlade väldigt mycket om öppenhet och om insyn. Flera av oss gick till val på att göra EU mer öppet. Öppenhet och offentlighet är nödvändiga inslag i en demokratisk och effektiv förvaltning, och om medborgarna kan följa beslutens gång i EU-maskineriet ökar också förtroendet. Vi vet också att det finns ett kristallklart samband mellan hög grad av öppenhet och låg grad av korruption i en förvaltning.
Den förordning vi röstar om i morgon är en kompromiss mellan öppenhetsvänliga länder i ministerrådet och parlamentet. Den är på många sätt ett steg framåt. Den ger Europas medborgare en sammanhållande lagstiftning om hur de får tillgång till dokument. Den slår fast viktiga principer, vilket flera av mina kollegor har varit inne på.
Den innehåller dock också en hel del brister som vi liberaler beklagar. Det finns en slags "gummiparagraf" som rör så kallade känsliga dokument som skall behandlas i särskild ordning. Detta är en olycklig regel och den kan komma att tolkas godtyckligt.
Dessutom råder viss oklarhet om vad som gäller i förhållande till nationell lag om det skulle uppstå konflikt. I några medlemsländer, Sverige och Nederländerna bland andra, finns det mer långtgående regler för tillgång till dokument. I Sverige går öppenhetstraditionen tillbaka till min partikamrat liberalen Anders Chydenius 1766. Vad händer om ett dokument är hemligt i Bryssel, men offentligt i Stockholm? Regeringen och Sveriges statsminister har sagt att svensk lag gäller då, kan man lita på det?
Det åligger ordförandeskapet ett mycket stort ansvar, nämligen att se till att holländsk lagstiftning, men framför allt den svenska grundlagen, inte urholkas och att heller ingen självcensur idkas hos svenska myndigheter.
Det är ju uppenbarligen så att det i kommissionen och i vissa medlemsländer finns en rädsla för att medborgarna skall få för mycket information. Vi som tror på öppenheten måste ständigt ta strid för att bevisa motsatsen. Insyn är inte farligt - det är demokratiskt och effektivt!
Den liberala gruppen ser detta som en kompromiss som innebär vissa framsteg men som också innehåller vissa brister. Vi röstar ja i morgon som ett första steg på den långa resa som vi står inför när det handlar om att öppna EU-institutionerna för medborgarna. Här krävs ytterligare ansträngningar, och vi kommer att testa gränserna för lagstiftningen. Vi tar också täten för att få till stånd ännu bättre regler om ett par år, för öppenheten har trots allt framtiden för sig.

Seppänen
Herr talman! När Ryssland regerades av tsarer gällde en allmän lag i landet. Envåldshärskaren styrde dock inte landet med lagar utan med undantag till lagarna. För offentligheten av Europeiska unionens handlingar gäller principen från tsartidens Ryssland. Handlingarna är allmänt offentliga, men de hemlighålls med hjälp av undantagsregler.
Dokumenten som gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken hemlighålls i EU effektivare än frimurarorden hemlighåller sina egna ritualer och EU:s stormästare är Nato. Nato har monopol på EU:s dokument, men ingenting att göra med demokrati. I EU finns en inbyggd mygelkultur som även parlamentet upprätthåller.
I fjol somras godkände majoriteten av parlamentet tillsammans med kommissionen ett ramavtal om handlingars offentlighet, vilket ställer ledamöterna av Europaparlamentet i en ojämlik position. Av den anledningen har över tjugo parlamentsledamöter stämt parlamentet och kommissionen inför Förstainstansrätten i Luxemburg för att ha brutit mot grundbestämmelserna. Jag är ledsen bästa svenskar, men denna eländiga kompromiss måste förkastas.

Blokland
Herr talman! Precis inom tidsgränsen har en kompromisstext lagts fram som rådet, kommissionen och parlamentets förhandlare kunnat enas om.
Det är positivt att parlamentet visar sig allt mer i sådana här förhandlingsförfaranden att det ändå tydligt kan lämna sina spår. Jag är dock inte särskilt förtjust över slutresultatet. Förfarandet förtjänar inget skönhetspris. De hemliga förhandlingarna, varigenom de mindre partigrupperna och intressegrupperna nästan inte har haft någon funktion, tycker jag är ett dåligt förfarande.
Nu har vi en text som det gäller för oss endast att svälja eller avstå från helt. När det gäller innehållet så måste vi alla fall svälja mycket; framför allt med avseende på klassificeringen av konfidentiella handlingar har parlamentet tagit ett stort steg bakåt. Många formuleringar är så vaga att de i praktiken kan betyda vad som helst. Jag tänker till exempel på föredragandenas påstående att de nationella offentlighetsreglerna har säkerställts. Om det är sant, varför har då en del som uttryckligen handlar om detta strukits ur förordningens text?
Däremot var det för mycket begärt att offentlighetsregler för handlingar som bara gäller i vissa medlemsstater även oavkortade skulle kunna gälla för hela unionen. De södra medlemsstaterna har inga sådana regler så man kan inte förebrå dem att de är litet rädda för kallt vatten.
Det är en utopi att tro att vi alltid skall kunna föra en idealisk politik på europeisk nivå. Det är skillnaderna i uppfattning om den öppenhet som önskas tyvärr för stora för. Precis som här så har vi den senaste tiden ofta sett att vissa gränser uppnåtts i medlemsstaterna. Det bästa resultat som då kan uppnås är en kompromiss som ingen egentligen är nöjd med. Det måste vi acceptera som en realitet. I Europeiska unionen måste vi acceptera medlemsstaternas egna bakgrunder och kulturer, även om vi själva gärna skulle vilja något annat.

Ford
Jag vill först och främst gratulera föredraganden Michael Cashman, hans medföredragande, hela utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och det svenska ordförandeskapet, som visat en sådan kraft när det gällt att lotsa oss dit vi befinner oss i dag. Låt mig vara uppriktig. Betänkandet är inte så långtgående som jag hade önskat. Det är förresten inte heller så långtgående som vissa pionjärer på detta område - i en del icke-statliga organisationer - hade önskat, t.ex. Tony Bunyan från Statewatch. Det är inte så långtgående som jag hade önskat, men det är mer långtgående än vad jag hade förväntat mig, eftersom parlamentet och det svenska ordförandeskapet drog kommissionen och rådet mycket närmare vår ståndpunkt än vad man hade förväntat sig.
Att acceptera vad som erbjuds här är lika med att godta ett möjligheternas fönster som man inte kan garantera att hålla öppet för evigt. Vi inser att vissa handlingar bör och skall förbli förtroliga och sekretessbelagda, men vad som inte får hända är att lagliga skäl som handlar om säkerhet, offentlig säkerhet och offentligt skydd används för att gömma undan det som bara är pinsamt och feltolkat. Vi välkomnar särskilt årsrapporten i vilken man kommer att ange det antal handlingar som inte finns med på förteckningen från respektive institution, vilket förhoppningsvis kommer att förhindra att det skapas institutionella kryphål, då man år efter år lägger till ytterligare kategorier av handlingar som kommer att förbli sekretessbelagda. Vi välkomnar antagandet om tillgång och hoppas att det blir så i praktiken.
Dessa förfaranden kommer att öka öppenheten, förbättra ansvarigheten och ge medborgarna rätten att få tillgång till handlingar. Det ger oss inte informationsfrihet, utan snarare friare information. Det sistnämnda är emellertid ett mål som är väl värt att uppnå. Årsrapporterna och den utlovade uppföljningsrapporten i januari 2004, kan mycket väl visa att detta betänkande, detta avtal, inte är början på slutet, utan slutet på början. Som min vän Hans-Peter Martin sade, tog det årtionden för lagen om informationsfrihet att bli lag. Det är i vilket fall en politisk glädje att vara här.

Thors
Herr talman, fru minister! Till syvende och sist är det en fråga om ordens betydelse, att vi verkligen avser det som anges i artikel 4 i förordningen, dvs. att enbart om det allvarligt skadar vissa intressen vägrar man ge tillgång till en handling under pågående behandling. Syftet är faktiskt att nå öppenhet och vi strävar efter att ge denna öppenhet största möjliga effekt.
Bästa vänner, det handlar om att vi tror på de ord vi skriver. Jag uppmanar alla som har medverkat i beslutet att se till att orden får den betydelse man avsett. Annars blir medborgarna ännu mer misstrogna.
Vi har nått en kompromiss, vi har gjort vissa vinster. Jag är väldigt glad över att vi lyckats införa fler goda förvaltningsrutiner i hanteringen av handlingar än jag trodde vi skulle. Det är också viktigt, att undantagen är mer begränsade än vad kommissionen föreslog. Det är intressant att se vad som föll bort. Intressant var också dagens uttalande från kommissionär Barnier om att överträdelseförfaranden skall vara offentliga, vilket innebär att vi träder in i en ny era i unionen. Medborgarna kan på ett helt nytt sätt kontrollera kommissionens verksamhet.
Bästa vänner, många bilder har använts idag. Jag håller med Graham Watson, utan vilken vi inte skulle ha nått så långt, att vi har fått en stark blåslampa att använda för handlingarna, i stället för den ficklampa vi haft tidigare. Vi har fått ett starkt verktyg. ELDR-gruppen kommer att använda det verktyget på det sätt som mina kollegor angett och vi räknar där med hjälp från ombudsmannen.
Det finns brister, men inte så omfattande som motståndarna påstår. Vi skall respektera ordens betydelse. Vi måste också övervaka att kommissionen slutar missbruka skyddet av personuppgifter, vilket nyligen skett än en gång.
Nu gäller det att gå vidare, utöver det som framgått i rapporterna om det inträffade, till yttrandefrihet för de anställda och till att framtidsdiskussionen om EU handlar om offentlighet i ett vidare perspektiv: Att offentligheten skall gälla för alla institutioner och att den skall innebära mer än handlingars offentlighet.

Thorning-Schmidt
Herr talman, parlamentet tar i dag ett viktigt steg på vägen mot större öppenhet, som vi har talat om i så många år. De nya reglerna är ett led i den kulturrevolution, som behövs om EU skall utvecklas till att bli ett modernt, effektivt, demokratiskt samarbete, som medborgarna faktiskt har tillit till. Och det talas om betydliga förbättringar.
Alla handlingar, även interna, är som utgångspunkt omfattande, och de skall registreras. Undantagen från detta är få men välgrundade och detta har stimulerat reglerna för överklaganden. Många här i dag har kritiserat den kompromiss som föreligger och genom en kompromiss kommer det alltid att finnas något att kritisera, men det får inte dölja att det är tal om en bra kompromiss, där EU sätter en standard för öppenhet, som man inte återfinner i många av EU:s medlemsländer. Men öppenhet uppnås inte enbart genom regler. Öppenhet kommer också av kultur. Öppenhet bör inte uppfattas som någon nackdel för administrationen. Öppenhet är en fördel, inte bara för demokratin, utan också för de myndigheter den omfattar.
Jag vill i dag uppmana kommissionen till att se allvarligt på andan i detta förslag, inte enbart lagtexten, utan också betänkandena. Kommissionen bör glömma den slutna tillgången, som präglade deras första förslag, och ärligt antog det nya förslaget och den nya andan. Kommissionen bär ett stort ansvar för att den inte får rätt, vilken i dag hävdar att de nya reglerna inte är bättre än de nuvarande reglerna. Om tre år skall konkreta erfarenheter vara ett tillräckligt argument, och det är det som vi skall använda de kommande tre åren till. Vi skall se hur de nya reglerna verkar. Vi skall ombesörja att länder som är skeptiska genom egen iakttagelse kan konstatera att öppenhet gagnar demokratin.

Andreasen
Herr talman! Först vill jag gratulera herr Cashman, fru Maij-Weggen och herr Watson. När man ingår en förlikning, får man inte allt som man kan önska sig, sådant är livet. Man väger kompromissförslaget och kommer fram till om det trots bristerna är bättre än ingenting, och så beslutar man sig för eller emot. För det finns inte någon annan möjlighet när man inte kommer vidare vid förhandlingsbordet.
Den kompromiss, som har nåtts i förhandlingarna om insikt i EU:s handlingar är på intet sätt vad jag önskade mig när förhandlingarna inleddes, och det finns svagheter i det som redan har påpekats. Det finns till exempel för många undantag och råder för stor osäkerhet om de undantag som skall gälla. Men det är det första steget i rätt riktning, och det betyder att vi om några år kan ta nästa steg och det avspeglar framför allt EU:s vilja till större öppenhet. Jag förstår gott och väl att kompromissen benämns som en seger för förhandlingsviljan. Kommissionens ställningstagande låg långt ifrån, vad vi i den liberala gruppen hade sett fram emot, och långt ifrån vad vi i de nordiska länderna kunde önska oss.
Vi har i de nordiska länderna goda traditioner av öppenhet i förvaltningen, och det tog vi naturligt nog vår utgångspunkt i. Mittemot stod så en rad länder som inte har samma traditioner, länder, där offentlig tillgång till myndigheternas handlingar är något man känner till dåligt, länder, där det alls inte finns lagstiftning på området. Det rådde med andra ord stora skillnader mellan synpunkterna. Vi danskar har ett speciellt hat-kärleksförhållande till våra svenska grannar. Ofta anser vi att de är högtidliga och lite självgoda, men som regel är vi ju bara missunnsamma. När det gäller offentlighet i förvaltningen, så har alla länder mycket att lära av svenskarna, också Danmark, och därför blir vår tvekan till att rösta ja till kompromissen mindre, när vi ser att svenska kolleger i vår grupp och det svenska ordförandeskapet kan rekommendera ett ja. Vi kommer noga att följa genomförandet av det resultat som nu har nåtts.

Maij-Weggen
Herr talman! Jag hade en halv minut kvar av min talartid, den utnyttjar jag oftast inte helt i alla fall. Den tiden skulle jag vilja använda till att göra ett par anmärkningar. Margot Kessler vill kanske också göra det på slutet. Jag har dock blivit väldigt störd av inlägget av Frahm eftersom hon påstod att förslagen innebär rejäla steg bakåt och det är helt enkelt inte sant. Vi kanske behöver prata om det där sinsemellan en gång till, men jag tror inte att man här får komma med ett påstående om det här förslaget som helt enkelt inte stämmer med verkligheten. Jag anser dock att vi måste vara väldigt försiktiga, så att små delegationer inte känner sig utestängda. Alla föredraganden kommer från de största och de större delegationerna och vi måste kanske se efter hur vi i fortsättningen även kan engagera de mindre delegationerna i det hela.
Avslutningsvis, måste jag säga att jag tycker att Hautalas exempel med de ryska dockorna egentligen inte var ett särskilt bra exempel. Om det är ett land som just nu visar hur man kan vrida nacken av offentligheten så är det väl Ryssland, med de mediaåtgärder som just nu vidtas där.
Herr talman! Min sista anmärkning gäller det faktum att det här i debatterna ändå förekommer en kulturskillnad. Nästan inga sydeuropeiska länder har talat överhuvudtaget. Ni är sydeuropé och Barnier är fransman men det var de enda. Låt oss hoppas att den här debatten även förmedlas till våra sydeuropeiska kolleger eftersom det är där som offentligheten kanske behövs mest.

Talmannen
Talmannen har inte befogenhet att svara på hänsyftningar om ledamöter från de sydeuropeiska länderna är närvarande eller inte.

Cashman
Jag uttalar mig därför att man har uttalat en skadlig anklagelse om att vi på något sätt har brutit mot fördragens bestämmelser genom att vi uteslutit mindre grupper från diskussioner och förhandlingar, och det är oerhört viktigt att vi rättar till denna anklagelse. Debatten och omröstningen om det första förslaget till betänkande hölls den 16 november 2000. Föredragandena fick ett tydligt mandat från parlamentet att diskutera med rådet. Europaparlamentets talmanskonferens gav också sitt tydliga politiska stöd. Mandatet som gavs enligt artikel 69 i arbetsordningen var, och jag citerar, "Endast ändringsförslag som ... syftar till att få till stånd en kompromiss ... skall tillåtas i detta skede", i syfte att anta förordningen under en enda behandling och senast det datum som anges i fördraget för att tillämpa artikel 255.
Trepartssamtalen, diskussionerna mellan rådet, kommissionen och parlamentet, ägde rum mellan januari och mars 2001. Samtliga, och jag upprepar: samtliga, av de olika versionerna av kompromissändringsförslagen diskuterades i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och efter trepartssamtalen. Förfarandet har varit avsevärt mer öppet än förlikningsförfarandet, och dessa kompromissändringsförslag godkändes den 25 april i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Man har inte vid någon tidpunkt hindrat någon grupp, eller enskild person, att lägga fram ändringsförslag för att påverka förfarandet. Saker och ting utvecklas. Denna union har utvecklats. Vi har nu, efter Nicefördraget, en säkerhetspolitik. Det är bara rätt och riktigt att vi agerar på ett lämpligt och ansvarsfullt sätt.

Talmannen
Tack så mycket, herr Cashman.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Välkomsthälsning
Talmannen
Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar en framstående delegation från FYROM:s parlament bestående av Tomislav Stojanovski och Iljaz Halimi, vice talmän för det nationella parlamentet, och Slobodan Kosev, ordförande för parlamentets gemensamma parlamentarikerkommitté samt Nano Ruzin, ledamot av FYROM:s parlament. De har kommit hit med anledning av den debatt som nu kommer att äga rum.
Jag tar mig friheten att erinra er om att Stojan Andov, FYROM:s talman, reste till Strasbourg under mars månads sammanträdesperiod syfte att informera talmanskonferensen om situationen i Makedonien, och att vi kommer att välkomna Boris Trajkovski, ordförande för den före detta republiken Jugoslavien i Makedonien, här i parlamentet i Strasbourg onsdagen den 13 juni 2001.
(Applåder)

Avtal EG/F.d. jugoslaviska republiken Makedonien
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0132/2001) av Swoboda för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets och kommissionens beslut om ingående av ett stabiliserings- och associeringsavtal mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, å andra sidan.

Swoboda
Herr talman, kära kolleger, särskilt också kollegerna från f.d. Jugoslaviska republiken Makedonien! Med beslutet under förmiddagen om det första associerings- och stabiliseringsavtalet med ett land på Balkan tar också Europaparlamentet ett viktigt steg i riktning mot en integrering av Balkanregionen i Europeiska unionen, särskilt med tanke på Makedoniens medlemskap. Det är inte någon slump att vi sluter ett sådant avtal med Makedonien som första land. Detta land har alltsedan det grundades uppträtt mycket samarbetsvilligt och konstruktivt mot sina grannar och därmed också mot Europeiska unionen. Alla regeringar har försökt att låta minoriteterna, särskilt den stora albanska minoriteten, ta del av den samhälleliga och politiska makten. Detta skedde säkerligen inte utan diskussioner och problem. Även det internationella samfundet, i synnerhet detta parlament, har bidragit till att uppfylla vissa angelägna önskemål från den albanska befolkningen, framför allt när det gäller högre utbildning, inte minst genom grundandet av universitetet i Tetovo.
Jag kan ändå förstå att den albanska befolkningen i Makedonien inte anser att dessa etappframgångar räcker. Men jag kan inte förstå, och jag vill inte acceptera - vi får inte acceptera - att extremister och terrorister tar de ouppfyllda önskemålen till anledning för attentat och mord.
(Applåder)
Vi måste med all beslutsamhet fördöma dessa metoder för att genomföra politiska mål, vilka är fullständigt olämpliga i en demokrati. I en demokrati får inte någon bomba eller mörda sig till förhandlingar. Våld och terror får inte löna sig och får inte belönas. Helt säkert, och på grundval av det som de politiskt ansvariga har gjort för att integrera minoriteterna sedan Makedonien blev oberoende, inte minst den nuvarande regeringen och den nuvarande presidenten, måste ytterligare steg tas för att inte landets stabilitet skall sättas på spel. Där har den albanska minoriteten helt visst en särställning på grund av sin storlek, men det får inte uppstå några nya diskrimineringar av mindre minoriteter. Ett mer uttalat erkännande av det albanska språket och en stegvis, men också kvalitativt motiverad och begriplig ökning av andelen lärare, domare, poliser och förvaltningstjänstemän är säkert påkallad.
Även vissa bestämmelser i författningen betvivlades. Jag vill här inte ge några råd huruvida och hur författningen bör ändras. Men efter alla de goda och dåliga erfarenheterna med betoning av den etniska frågan bör de oförytterliga individuella och personliga rättigheterna för varje människa respektive varje medborgare i Makedonien stå i förgrunden. Etniskt motiverade särbestämmelser bör vara underordnade dessa. Jag anser att vi från Europeiska unionens sida inte bör främja eller stödja att samhället blir mer etniskt.
Ett nytt och bättre utformat förhållande mellan slavisk-makedonisk majoritet och albansk minoritet förutsätter på båda sidor en ökad vilja till tolerans och acceptans, men också till integration och solidaritet. Ty segregation och en enbart kylig samexistens under ett mycket torftigt tak är inte de bästa förutsättningarna för att utveckla en gemensam stat. Förutom nödvändigheten av regionalt samarbete och gränsernas genomsläpplighet handlar det om utformningen av den gemensamma staten Makedonien.
Jag har under mina många resor på Balkan - oftast tillsammans med kollegan Doris Pack - knappast träffat någon som har svärmat för eller drömt om ett Storalbanien. Men Makedoniens albaner, som tillhör ett folk som är representerat i flera stater, måste här med stor finkänslighet ta hänsyn till den ängslan och de farhågor som finns i den vägen. Dessutom får de politiska ledarna i denna gemenskap inte låta sig sättas under press av hot från extremister och terrorister. För övrigt anser jag att alla makedoniska politiker måste arbeta på att lösa de brådskande ekonomiska och sociala problemen, och detta gemensamt! Ty arbetslöshet, fattigdom, brist på framtidstro, framför allt bland den unga befolkningen, gör alltid att unga människor dras till extremistiska förförare. Just detta avtal, som vi skall besluta om i morgon, hjälper till att lösa de ekonomiska och sociala problemen i landet.
Extremister för inte Makedonien närmare Europa, utan leder Makedonien bort från Europa. Det tjänar ingen på, utom extremisterna. På grund av de senaste händelserna vill jag dock säga att detta gäller också för det våld från den andra sidan som redan nu kan skönjas; också detta främjar uteslutande extremisterna.
I den andan vill jag uppmana alla ansvariga politiker i Makedonien att uppbringa tillräckligt mod för att genomföra de nödvändiga reformerna. Jag vill emellertid särskilt tacka Europeiska unionens företrädare Javier Solana, Chris Patten och kommissionens företrädare i Skopje för deras insatser. Tillsammans med Europeiska unionen kan Makedonien också lösa sina aktuella problem, och vi kan å vår sida tillsammans med Makedonien säkerligen bättre lösa regionens problem. I den andan önskar jag inte bara avtalet, utan Makedonien allt gott och stor framgång när det gäller att lösa den svåra uppgiften!
(Applåder)

Pack
Herr talman, kolleger! Jag skulle egentligen kunna säga att Johannes redan har sagt allt. Jag kunde lika gärna säga det. Men jag vill kanske också vinkla det litet annorlunda. Den brådska som vi lägger i dagen är också motiverad av att vi helt enkelt vill visa att parlamentet står bakom detta land, bakom Makedonien, och vill hjälpa det att snabbt övervinna den nuvarande krisen. Det gläder oss naturligtvis att parlamentet i Makedonien till hundra procent också har valt Europa och har röstat för detta avtal. Det visar oss vem man har beslutat sig för.
Men man måste i Makedonien också klargöra att denna union är en värdegemenskap. Inte alltid beaktas alla dessa värden hos oss, men värderingarna innehåller ett stort mått av tolerans, ett stort mått av respekt för andra, ett stort mått av skydd för minoriteter. Därför anser jag att det i Makedonien krävs att man gemensamt arbetar på denna toleranströskel, utöver de partipolitiska skillnaderna. Det måste finnas en gemensam kamp mot brottslingar. Jag beklagar djupt de fyra makedoniska soldaternas död, som inträffade just i dagarna. Det måste därför finnas en gemensam kamp mot brottslingar och uppviglare. Alla uppmanas att distansera sig, att fördöma dessa gärningar och sörja för ett klimat av tolerans, att dagligen arbeta för detta, i alla medier, även i det makedoniska parlamentet och det makedoniska samhället.
Albansk terrorism skall fördömas, men den kan inte bemötas med hjälp av slavomakedonisk nationalism. Jag tror att Johannes också har sagt det, han gjorde det bara inte med sådant eftertryck som jag. Förnuftet måste göra sitt intåg i det makedoniska samhället, och därför tror jag att alla politiker skall uppmanas att undanröja orsakerna till sådana åtgärder - inbillade eller verkliga.
Det är sant att den albanska befolkningen ännu långt ifrån har fått möjlighet att delta i offentliga ämbeten, i offentliga framträdanden, vilket skulle möjliggöra för dem att på goda grunder tillbakavisa varje angrepp på den ömtåliga interetniska balansen. Detta är delvis ett arv från det kommunistiska förflutna, men delvis är det också ett faktum att det under de senaste åren inte gjorts tillräckliga ansträngningar för att åstadkomma en bättre interetnisk balans. I mina samtal med den dåvarande presidenten Kligorov upprepade han att han insåg detta och att han krävde åtgärder.
Men jag måste också säga att den dåvarande regeringen inte obetingat hörsammade denna vädjan i tillräcklig utsträckning. Därför är det desto mer oförståeligt att efter det bra agerandet under Kosovokrisen, när hela det makedoniska folket, slavomakedonierna och albanerna, verkligen tog emot dessa flyktingar på ett verkligt bra sätt, just i detta ögonblick när albanerna innehar nyckelpositioner, när lagen om högre skolutbildning har godkänts, när Tetovouniversitetets öde lösts med vår hjälp och med hjälp av andra stater genom extra ekonomiska bidrag, när det akademiska året nu kan börja, att man just nu anlägger eld. Detta sker enligt min åsikt mindre av verkliga politiska och förnuftiga orsaker, utan snarare för att upprätthålla en ständig krishärd, där terrorister kan sysselsättas.
Jag skulle önska att alla förnuftiga politiker i Makedonien med tanke på det nya europeiska fönstret med hjälp av detta fördrag gemensamt startar ännu fler initiativ för ett fungerande makedoniskt samhälle. Men jag vill också vädja till det internationella samfundet, till Unmik, till Kfor, att de gör allt för att hjälpa Makedonien genom att föra en bättre, mer konsekvent politik i Kosovo, ty där frigörs på grund av otillfredsställelsen en allt större terroristisk potential.
Många politikområden i Makedonien behöver fortfarande hjälp. Vi bör hjälpa dem när det gäller domsrätt, problemen med korruption, med människohandel, vilket är ett stort problem i hela regionen. Jag välkomnar särskilt att gränsfördraget med Jugoslavien var det första som slöts i regionen. Jag önskar bland annat även en utbildning av mediarepresentanter, som också blir värda namnet, så att det inte i onödan gjuts olja på elden. Jag önskar mig verkligen att de politiker, som i dag är här, tillsammans med sina vänner gör allt för att deras ungdom i framtiden skall kunna stanna kvar i landet, ty det är deras framtid. Men de behöver jobb, och de behöver framtidsutsikter. Därför är jag mycket positiv till grundandet av de fem regionala Enterprise Promotion Center. Jag hoppas att de blir framgångsrika.
Men det viktigaste är den politiska stabiliteten, ty den är förutsättningen för etablering av företag. Från EU:s sida kan vi inom ramen för vårt nya fördrag med dem lämna nödvändig hjälp. Jag är säker på att vi tillsammans med kommissionen kommer att satsa allt på det.

Volcic
Herr talman! Vi avger i dag ett positivt yttrande över den rekommendation, som alltid utmärkt, som lagts fram av Swoboda. Det är ironiskt i den meningen att det i dag är den 2 maj, medan avtalet med kommissionen undertecknades den 24 november: kanske hade vi även kunnat undvika vissa problem om vi hade godkänt den tidigare. Jag nöjer mig med att påpeka att i dag på eftermiddagen besköt gerillan den albanska ambassaden; att albanska lägenheter och butiker förstörts i Bitola, i Bitola, där det hittills aldrig har förekommit några oroligheter; att man i går, på flygplatsen i Skopje, desarmerade en bomb. Jag vill vända mig till er, ärade ledamöter: gör allt som står i er makt, stoppa upptrappningen av våldet så långt det är möjligt, så långt det går och så långt era krafter räcker.
Makedonien har i flera år varit en mardröm i öst. Rådets och kommissionens resolutioner talar om Makedonien framför allt i förhållande till Albanien, men vi har också Kosovo. Och det finns uppenbarligen mer: det verkar som om Makedonien befinner sig i centrum för den balkanska röran, en nation med ett irrationellt drag, med vissa bulgarvänliga element, med serbvänliga element, med en stor del av befolkningen som känner att den lever i den makedonska republik som grundades av Tito, med en stor albansk minoritet. Man måste med andra ord föra en dialog, annars kommer landet inte att kunna hålla ihop. Europa tar i dag ytterligare ett steg för att hjälpa er: mera Europa i Makedonien, mer stabilitet i Europa. Men ni måste göra er del.

Wurtz
Herr talman! Jag har haft nöjet att leda en delegation från min grupp, först till den f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, för en månad sedan, och sedan i förra veckan till Bosnien-Hercegovina, Serbien och Kosovo. Vi återkommer därifrån mer övertygade än någonsin - åtminstone den stora majoriteten i min grupp - att Europa inte är närvarande i den sydöstra delen av vår kontinent. I våra ögon bör Europeiska unionen därför förse sig med alla nödvändiga ekonomiska, politiska och institutionella medel för en strategi som kan välkomna dessa folk och dessa nationer, om det är deras önskan. Enligt vår mening kan man placera stabiliserings- och associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och Republiken Makedonien i det perspektivet, även om det är ett litet steg. Att avtalet undertecknades den 9 april i år och ratificerades av vårt parlament knappt tre veckor senare är enligt min uppfattning en fördel för Makedonien, för regionen och för unionen.
För Makedonien är avtalets politiska innebörd avgörande, vid sidan av den icke försumbara ekonomiska hjälp som vi ger genom att skänka ett finansiellt stöd på 62 miljoner euro redan i år samt möjligheten för landet att exportera varor tullfritt till de femton medlemsländerna. Avtalet symboliserar de främsta makedoniska och slavisk- och albansktalande politiska krafternas åtagande att främja den politiska dialogen, med undantag av väpnade handlingar mellan olika etniska grupper. Avtalet gynnar framsteg på området för lika rättigheter och lika möjligheter för alla medborgare. Det öppnar utsikter för detta samhälle att enas, ett samhälle som hotas av destabilisering, det kan vi se varje dag.
För regionen - låt oss inte längre säga Balkan, eftersom uttrycket i hög grad förkastas på grund av att det står för smärtsamma minnen - det faktum att Makedonien är det första land att sluta ett sådant avtal är en förebild som regionen kan inspireras av, en mycket ofullständig men ändå en helt ny förebild för samarbete mellan etniska grupper. Vi måste komma ihåg att Makedoniens vice premiärminister, ekonomi-, justitie- och arbetsmarknads- och decentraliseringsministrarna och ett stort antal viceministrar är albaner.
För Europeiska unionen slutligen, som har så stora svårigheter att föra en gemensam utrikespolitik, är det uppmuntrande att kunna spela en verklig och konstruktiv roll i detta nyckelland.
Därför får vi inte stanna halvvägs. Andra avtal av denna typ bör slutas i samma anda, med Kroatien, Jugoslavien, Bosnien-Hercegovina, Albanien, och nästa etapp bör vara att erkänna dem i egenskap av länder som ansöker om medlemskap i Europeiska unionen. Även om alla inser att vägen från att vara ett kandidatland till att bli ett medlemsland är en process, finns redan förutsättningarna för ett aktivt partnerskap. Min grupp har under alla förhållanden föresatt sig att verka för detta med beslutsamhet.

Queiró
Herr talman! Att etablera förbindelser mellan Europeiska unionen och före detta jugoslaviska republiken Makedonien på en innovativ grund och på sikt öppna landet mot perspektivet av en integrering i Europeiska unionens strukturer genom de åtgärder som förutses i stabilitets- och associationsprocesserna, utgör så som vi ser det, ett viktigt bidrag till stabiliteten på Balkan.
Det avtal vi skall yttra oss om i dag, vilket parterna undertecknade redan för sex månader sedan, innehåller ett inkluderande av protokoll som fastställer en politisk dialog med före detta jugoslaviska republiken Makedonien, åtgärder för ett förstärkt regionalt samarbete, öppnar möjligheter för att skapa ett frihandelsområde med Europeiska unionen, föreslår åtgärder för arbetstagarnas rörlighet, fri etableringsrätt, tjänsteutförande och kapitalrörlighet, fastställer ett åtagande för en tillnärmning av landets lagstiftning till Europeiska unionens, främst på vissa grundläggande områden på den inre marknaden, och slutligen skyndar det på samarbetsåtgärder för ett stort antal sektorer, främst när det gäller för rättsliga och inrikes frågor. Detta, herr talman, är det avtal vi har uppnått.
Med detta gjort hoppas vi att avtalets klausuler blir ett stort steg mot fred och stabilitet i den region, vars folk redan på ett legitimt sätt har visat sin strävan att tillhöra vårt område med frihet och utveckling. Det är också därför som avtalet skall och bör kunna få en karaktär av exempel i förhållandet till andra länder i Balkanregionen. Med aggressionerna nyligen vid gränsen som har riktats mot landets civilbefolkning och dess väpnade styrkor, är det viktigaste nu att stödja regeringens ansträngningar och den makedoniska befolkningen för att bevara stabiliteten i landet och försöka få regeringen och de moderata albanska partierna att undvika destruktiva inställningar och konfrontation. Åtgärderna bör vara inriktade på att bevara freden och demokratin i ett multietniskt samhälle, för övrigt en viktig faktor för tillämpningen av detta avtal, varför vi måste uppmuntra den makedoniska regeringen att fortsätta sin politik för att skydda de grundläggande rättigheterna och toleransen bland alla etniska grupper med målet att främja landets ekonomiska utveckling.
Vi anser med ett ord att avtalet måste träda i kraft så snart som möjligt och vi hoppas att, genom omröstningen här i parlamentet, signalen till förmån för före detta jugoslaviska republiken Makedonien skall förstås på ett sådant sätt att våldet bekämpas effektivt och att exemplet följs av grannfolken och grannländerna.

Dupuis
Herr talman, herr kommissionär - som inte är här - företrädare för rådet! Låt mig som inledning uppehålla mig vid demokratin, för att understryka - och här vänder jag mig till er, ärade kolleger från Republiken Makedonien - att frågan om demokratin, problemen i samband med demokratin, inte bara gäller ert land. I det land där jag själv valdes, Italien, befinner sig en av våra kolleger, Emma Bonino, i den etthundratrettionde timmen av sin hunger- och vätskestrejk, och det på grund av en demokratifråga, för i Italien, en av medlemsstaterna i Europeiska unionen, är de demokratiska förhållandena, det demokratiska deltagandet i valprocessen, inte garanterat. I Italien bevittnar vi hur Frihetspolen och Olivträdsalliansen munhuggs i påhittade konflikter om frågor där den ena eller andra sidan fjäskar för Vatikanen, hur man även kivas om viktiga frågor, som frågan om intressekonflikten som rör center-högerkandidaten, en fråga som är så viktig att center-vänsterkoalitionen inte har tagit upp den under den femårsperiod som den suttit vid makten och som nu är på väg att avslutas.
Detta för att påpeka att frågan om demokratin är en viktig fråga, en fråga som rör oss alla, det är en fråga som är så viktig som det som sker i dag i Italien och som gäller debatten och förmågan ...
(Talmannen avbröt talaren)

Talmannen
Herr Dupuis! Jag vill föreslå er en sak: att ni håller er till ämnet för debatten och lämnar frågorna om politiken i Italien till ett annat inlägg. Jag skulle vilja föreslå att ni följer arbetsordningen och kommer med ett inlägg inom ramen för det ämne vi nu debatterar, och inte angående den italienska interna politiken, vilket inte debatteras just nu.

Dupuis
Herr talman! Jag var på väg att säga att frågan om informationen också den är av grundläggande betydelse. Jag tänker nu komma fram till den fråga som mer direkt rör vår debatt, frågan ...
(Talmannen avbröt talaren)

Talmannen
Ledamoten har talat i två minuter och trettioen sekunder och först nu kommer ni till den centrala frågan. Ni måste erkänna att det är en överdrift!

Dupuis
Herr talman! Till dess motsatsen har bevisats är vi ännu fria att säga vad vi vill, vi befinner oss fortfarande i en demokrati. Kanske har ni andra visioner när det gäller demokrati, men var och en skall få säga det han eller hon anser vara rätt att säga.
Jag var på väg att komma till saken, herr talman. Tack vare Swoboda och hans initiativ och med hjälp av några kolleger har vi äntligen lyckats hämta in en del av den tid som gått förlorad, något som vi verkligen vill tacka Swoboda för. Äntligen har vi ett avtal. Vi vet alla - då och då håller jag faktiskt med Wurtz - att problemet är att försöka komma fram till att diskutera kärnfrågan, dvs. anslutningen, för vi kan inte fortsätta ha olika klasser av kandidatländer och länder som inte får vara kandidater.
När det gäller frågan om Makedonien hade vi alla, tror jag, för några veckor sedan, när den höge representanten Solana kom tillbaka, ett visst hopp om kunna få se en positiv utveckling av situationen. De senaste händelserna, som beskrevs av Volcic, visar i stället att situationen verkligen inte är under kontroll: det som skedde - det faktum att åtta soldater dödats för ett par dagar sedan och att det ägt rum antialbanska demonstrationerna - visar att det inte är på detta viset. Enligt min mening är problemet mycket allvarligt; vi var några få som sade detta för ett antal månader sedan, man problemet är mycket allvarligt, och jag hoppas verkligen att vårt parlament inte inbillar sig att detta avtal skulle vara lösningen på krisen i Makedonien. Det krävs mycket mer, och jag säger detta till våra kolleger från Makedonien: problemet är hur man skall kunna återskapa förutsättningarna för en verklig dialog, en dialog som på ett seriöst sätt och utan taktiska finter tar itu med de reella problem som gäller i första hand den albanska minoriteten, den frustration som denna minoritet känner, men även andra albanska grupper. Jag vill påminna om att till dess frågan om Kosovo har lösts kommer detta sannerligen inte att underlätta en lösning av Makedonienproblemet. Vi måste därför få kommissionen och rådet att äntligen ta itu med dessa frågor i sitt sammanhang, att äntligen få igång en diskussion om frågan om Kosovos slutliga status, att äntligen lösa frågan om krigsfångarna i Kosovo, och att därefter hjälpa våra makedonska vänner att ta itu med de verkliga problemen.
Frustrationen är mycket djupgående. Den nuvarande ekonomiska situationen i Makedonien gör det sannerligen inte lättare att hitta en lösning på problemen, men det är ställt utom allt tvivel att det i dag förekommer skillnader i behandlingen, även ur ekonomisk synvinkel, mellan den albanska minoriteten och den makedonska majoriteten. När den albanska minoriteten i en stad som Tetovo ser att det kommer lastbilar fulla med arbetare från Skopje som är arbetare "av makedonsk härkomst", så visar allt detta verkligen att de behandlas olika.
Och när det gäller lösningen, kan man inte tala om federalism? Jag tror, Doris, att man även borde diskutera federalism. Federalismen medför inte nödvändigtvis en delning. Det finns federalistiska lösningar - jag tänker till exempel på situationen i Belgien, där man uppfunnit begreppet gemenskapsfederalism - där det i frågor som mer direkt rör relationerna mellan medborgarna och deras institutioner - det kan gälla kultur, utbildning eller till och med sjukvård - skulle vara möjligt att föreställa sig en federalism som inte medför en delning av Makedoniens territorium, utan som skulle göra det möjligt för den betydande albanska minoriteten att få egna institutioner och därmed på ett självständigt sätt kunna styra över åtminstone de frågor som direkt rör dem själva.
Jag tycker våra makedonska kolleger borde se på dessa förslag till lösning utan förutfattade meningar, utan rädsla, för de leder fram till möjligheten att skapa förutsättningar för de två stora folk som för närvarande utgör Makedonien att existera sida vid sida.

Belder
Herr talman! Den blodiga incidenten vid gränsen i lördags är ett allvarligt bakslag för de samhällskrafter i Makedonien som förespråkar en fredlig etnisk samexistens i ett makedoniskt statsförbund. De etniska oegentligheterna i staden Bitola är ytterligare ett bevis för det.
Samtidigt ger de här våldsamma sammandrabbningarna mellan den albanska gerillan och makedonska elittrupper återigen upphov till frågor angående effektiviteten i den internationella militärens närvaro på båda sidor om gränsen mellan Makedonien och Kosovo. Var befann sig, till att börja med, Kforstyrkorna när drabbningarna i lördags ägde rum? Det var ju allvarliga sammandrabbningar. Den frågan vill jag gärna få klarhet i från rådet och kommissionen! Föredraganden Swoboda betonar ju inte för inte Kfors avgörande bidrag till pacificeringen av gränsområdet mellan Kosovo och Makedonien.
En annan fråga till rådet och kommissionen: det har sagts att det inom Kfor brister i nödvändigt utbyte av information mellan kontingenter som är baserade i gränsområdena mellan Kosovo och Makedonien. Ett direkt svar förväntar jag mig inte, men däremot att båda EU-institutionerna gör en seriös utredning av detta grundläggande villkor för pacificering.
Slutligen bör det rekommenderas, i gott samspråk och nära samarbete med makedoniska och serbiska myndigheter, att låta Kfor göra mycket stränga kontroller vid gränsen mot Kosovo. Just den hjälpen, säger föredraganden Swoboda helt riktigt, är inte bara till gagn för Makedonien utan även för stabiliserings- och associeringsprocessen i hela det västra Balkanområdet.

Oostlander
Herr talman! För drygt ett år sedan anmärkte Swoboda i ett betänkande om samma ämne att Makedonien egentligen var en stabilitetsfaktor på Balkan. Han sade det då med instämmande från hela parlamentet. Det kommer sig naturligtvis av att vi minns tiden före de jugoslaviska krigen, då särskilt Makedonien spelat en mycket klok och konstruktiv roll med avseende på att tänka ut kompromisser för att få krigsparterna att tänka om. Det är något vi inte kommer att glömma så snart.
För det andra så kommer vi inte heller att glömma Makedoniens mottagande av flyktingar från Kosovo: även det var en enorm insats som också gav upphov till inre spänningar i Makedonien. Det var inte enkelt och det kommer vi inte heller att glömma.
Västvärlden och även Europeiska unionen har däremot inte alltid uppfört sig lika anständigt mot Makedonien. En bojkott inleddes och det var framför allt Makedonien som fick ta den största bördan av den. Landet avspisades med humanitärt bistånd och fick inga riktiga möjligheter för sitt eget näringsliv. Det är oerhört viktigt att det nu från Europeiska unionens sida tas ett mycket positivt steg med det här stabiliserings- och associeringsavtalet, med vilket nya möjligheter ges till det makedoniska näringslivet.
Vi har naturligtvis också kritiserat Makedonien och det gör vi fortfarande eftersom man var långsam på att reglera förhållanden mellan etniska grupper. Just nu när man på universitetet i Tetovo slår in på rätt väg genom att erbjuda möjligheter, särskilt till albanskspråkiga grupper i Makedonien, genom vilka även tjänsteapparaten antagligen skall bli mindre ensidig, just nu brakar i visst avseende helvetet löst. Det är oerhört synd att just nu även Köpenhamnskriterierna, vilka gäller för varje medlemsstat, äventyras där. Därför skulle jag även vilja uppmana de makedoniska politikerna att särskilt se till att de uppför sig som förespråkare för en rättsstat och för en rättsstats metoder, på det sättet är de nämligen välkomna in i det förbund av rättsstater som vi bildar tillsammans.

Wiersma
Herr talman! Min partigrupp stöder föredragandens slutsatser och därför kan jag gratulera Makedonien till det faktum att denna före detta jugoslaviska republik är den första att sluta ett stabiliserings- och associeringsavtal med EU. Ett avtal ger möjlighet att nu mycket konkret börja jobba på intensiva förbindelser. Ett avtal är ett viktigt instrument för ytterligare stabilisering i området och är därför ett viktigt och väsentligt komplement till stabilitetspakten.
Det är dock mer än så. Ett stabiliserings- och associeringsavtal är det första steget på väg mot medlemskap i EU. Det är förverkligandet av det löfte som Europeiska unionen givit om att ett framgångsrikt genomförande av alla aspekter av stabilitetspakten kommer att bereda vägen till EU. Det förstärker inriktningen mot Europa och mot europeiska värden.
Vi hoppas att det makedoniska exemplet snabbt skall följas av andra. Förhandlingar förs redan med Kroatien. Förberedelser har redan gjorts för Albanien. Förhoppningsvis kan ett första samtal snart inledas även i Belgrad om inte Montenegrofrågan sätter en käpp i hjulet. Vi får naturligtvis inte heller glömma bort Bosnien.
Det här avtalets styrka ligger inte endast i dess bestämmelser som möjliggör samarbete på flera områden. De på det här avtalet baserade nära banden med Europeiska unionen och de utsikter till medlemskap som är kopplade till dessa kan ha ett dämpande inflytande på de interna förhållandena i de här länderna. Det är en sorts konfliktförebyggande åtgärder.
Sådana effekter har vi också sett i kandidatländerna. Den aktiva roll som den höge representanten Solana och kommissionär Patten har kunnat spela vid de senaste bekymren i den före detta jugoslaviska republiken Makedonien är ett bra exempel på den positiva effekten. Slutsatsen kan därför inte vara någon annan än att det snabbt måste slutas fler sådana avtal i området.

Papayannakis
Herr talman! Med detta avtal öppnar vi en väg som vi borde ha öppnat för många år sedan i en region som vi, med den idiotiska politik som vi har fört, jämställer med ett Europas svarta hål. Avtalet är bra och i rätt riktning.
Det är emellertid, herr talman, bräckligt. Åtta poliser och militärer dödades i förrgår. Provokationer. Svaret från några ansvarslösa personer i Bitola: en bomb på flygplatsen. Swoboda har aldrig hört talas om Storalbanien. Jag hör talet varje dag, herr ordförande, och jag lever i regionen och reser i den.
Det är ett bräckligt avtal, en bräcklig situation, av ytterligare ett skäl: det är inte alls klart, inte alls säkert vilken politik vi vill bedriva där i egenskap av europeisk union. Om det inte förs en politik som garanterar okränkbarhet och suveränitet, kan det inte finnas förtroende, framtidsperspektiv, dialog och demokratiska reformer. Och först då kan det finnas politisk stabilitet. Annars kommer vi om några år att fundera över alla fel som vi gjorde.

Collins
Herr talman! Efter Milosevicregeringens fall den 1 oktober 2000 och de påföljande demokratiska förändringar som ägde rum i Belgrad, har Europeiska unionen på ett genomgripande sätt förändrat sin politik gentemot Serbien. I unionens budskap till det serbiska folket i september förra året, sade utrikesministern att unionen lovade att en röst för demokratin i Serbien skulle vara en röst för Serbien i Europa.
Efter den demokratiska förändringen i Serbien, upphävde unionen sina sanktioner i syfte att upphäva oljeembargot mot Serbien och unionen upphävde flygförbuden. Unionen har också tilldelat medel till Montenegro via byrån för återuppbyggnad i Serbien, såväl som föreslagit en förlängning av de nyligen meddelade handelsförmånerna för Balkanområdet och hela Jugoslavien.
Det är mycket viktigt att Europeiska unionen och Jugoslavien normaliserar sina diplomatiska förbindelser. Europeiska unionen gör rätt i att vara aktiv när det gäller att bidra till den institutionella och ekonomiska återuppbyggnad som sker just nu i Förbundsrepubliken Jugoslavien. Vi måste alla samarbeta för att lägga de tragiska händelser som ägt rum på Balkan sedan 1990-talet bakom oss.
Arresteringen av Milosevic är det första viktiga steget när det handlar om att ställa honom inför domstol, och myndigheterna i Belgrad måste berömmas för den beslutsamhet man uppvisat i detta avseende. Det är bara rätt och riktigt att han får stå till svars inför det serbiska folket för de brott han har begått mot dem och i deras namn.
Vi har nu framför oss de bästa utsikterna för en generation av byggande av hållbar fred och välstånd över hela sydöstra Europa, och Europeiska unionen är redo att spela en aktiv roll i detta avseende. Det totala ekonomiska stödet från unionen till de stater som utgör Förbundsrepubliken Jugoslavien uppgår nu till 475 miljoner euro. Detta stöd inbegriper hjälp till utbildningsprogram, försoningsplaner, tillhandahållande av skydd till flyktingar, byggande av gränsstationer, såväl som stöd till infrastrukturprojekt, som t.ex. vägbyggen och borttagande av förorenande ämnen i Donau.
Jag anser också att det är viktigt att Kosovos ledare uttalar sig tydligt mot det våld som äger rum i Förbundsrepubliken Jugoslavien. Dessa ledare bör komma ihåg att det är mycket svårt att rättfärdiga för Europeiska unionens skattebetalare det mycket stora ekonomiska stöd som Kosovo får från unionen, om dess ledare misslyckas med att fördöma det våld som äger rum i regionen just nu. Vi måste nu lägga bakom oss våldet, morden, det mänskliga lidandet och instabiliteten som ägt rum i Balkanregionen under de senaste tio åren.

Katiforis
Herr talman! Tillåt mig att med särskild värme, vänskap och kärlek välkomna kollegerna från grannstaten, f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, men även den verkliga demokrati som nu breder ut sig och som Europeiska unionen väntar på att få omfamna.
Jag förmodar att kollegerna, eftersom det är en grekisk Europaledamot som talar, skulle vilja höra någonting om namntvisten. Kanske borde den tvisten aldrig ha uppstått över huvud taget, kanske borde den ha lösts för länge sedan. Det pågår emellertid förhandlingar, vänskapliga förhandlingar, och jag hoppas att även detta problem snart kommer att läggas till handlingarna.
I övrigt, herr talman, stöder Grekland sin grannstat helhjärtat. Allt det som vi nu har hört att Europeiska unionen måste göra gör Grekland, på ett sätt som inte är uppseendeväckande men påtagligt. Med andra ord, Grekland ger ekonomiskt stöd genom sina investeringar, är en av de första - om inte den första - investerarna i vår grannstat och ger stöd genom affärsförbindelserna. Grekland ger politiskt stöd, genom det oavbrutna stödet för den försoningspolitik som regeringen i vår grannstat bedriver i de mycket svåra, de skrämmande svåra, inre problem som den står inför samt ger internationellt stöd och har offentligt begärt att Nato skall förhindra att den laglöshet som styrs från andra regioner i området sprids till vår grannstat.
Vi får inte i vårt parlaments stillhet, herr talman, undervärdera omfattningen av de skrämmande problem som skapas. Det finns extremister som med en taktik som är mycket gammal och välbekant i regionen dödar, plundrar och framkallar sammanstötningar i syfte att få två grupper av samma stat - och, när allt kommer omkring, av samma folk, eftersom de alla, i likhet med oss, är européer - att slita varandra i stycken. Det är en taktik som är välbekant. Den har tyvärr varit effektiv, och vi måste motarbeta den. Tyvärr har även vi, Europeiska unionen, genom våra misstag kastat vatten på denna kvarn av dödande mellan folkgrupperna. Vi måste motarbeta på ett målmedvetet sätt och visa att vi kan få till stånd försoning och underlätta samarbete mellan folken - det enda som kan bygga en länk för fred i stället för en härd för brand.

Korakas
Herr talman! Vi Europaledamöter från Greklands kommunistiska parti (KKE) kommer inte att rösta för det föreliggande avtalet med f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, som är ytterligare ett bevis på Europeiska unionens försök att få ännu bättre kontroll över detta land. De ekonomiska överföringarna och löftet om anslutning till Europeiska unionen efter en - naturligtvis - fullständig anpassning till de sociala kraven är ett medel för att öka det europeiska kapitalets infiltration.
I det att man åberopar besluten från Stockholm godtar man i betänkandet i själva verket bevarandet av lika avstånd mellan de till förhandlare förklädda albanska extremisterna, vilka, som vi har sett, fortsätter sin brottsliga verksamhet, och f.d. jugoslaviska republiken Makedoniens regering. Alla vet egentligen att den beryktade nationella befrielsearmén, som gör anspråk på rollen som officiell förhandlare, som albansk minoritet, är en förgrening av UCK. Man låter vargen vakta fåren och överlåter åt den höge representanten att övervaka att avtalet följs. Därför innebär enligt vår mening denna politik, såsom den också formuleras i det föreliggande betänkandet, olja på den eld som bränner Balkan och som uppmuntrar de albanska nationalisternas expansionistiska strävanden.
Det är följaktligen nödvändigt att trygga rättigheten för regionens folk att själva bygga sin framtid, och om vi vill hjälpa till, är det enda rätta att inte stödja liknande inblandning och verksamhet.

Wallström
Innan jag tar itu med frågan om stabiliserings- och associeringsavtalet, så låt mig nämna vårt fördömande av angreppet vid Kosovos gräns i helgen, då åtta soldater från f.d. jugoslaviska republiken Makedonien dödades. Som kommissionär Patten sade i helgen var detta ett angrepp på demokratin, ett angrepp utformat för att sabotera den dialog mellan parterna som nyligen inletts i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien om förbindelser mellan olika etniska grupper, en dialog som Europeiska unionen starkt stöder.
Vi fortsätter att orubbligt stödja de värden som står för tolerans och besinning och de som försöker att lösa konflikter genom samtal i stället för med vapen. Detta är skälet till varför undertecknandet av stabiliserings- och associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, som ägde rum i Luxemburg den 9 april, var en så viktig händelse. Det är det första avtalet av detta slag som vi har slutit med ett land i regionen, och det symboliserar de starka band som finns mellan unionen och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Det undertecknades i närvaro av utrikesministrarna i Europeiska unionen och företrädare för nästan samtliga partier: oppositionen, regeringen, albanska, makedonska, slaviska, som företräds i parlamentet i Skopje.
Budskapet handlade om enighet, enighet inför de hot mot demokratin som f.d. jugoslaviska republiken Makedonien nyligen fått erfara och fortsätter att erfara i dag. Enighet när det gäller en delad tro på f.d. jugoslaviska republiken Makedoniens framtid som en viktig medlem av den europeiska familjen.
Förhandlingarna startades av kommissionen den 5 mars 2000. Tack vare ett utmärkt samarbete med de makedonska myndigheterna, avslutades förhandlingarna på nio månader och undertecknades i samband med toppmötet i Zagreb den 24 november.
De viktigaste delarna i avtalet är upprättandet av ett frihandelsområde mellan gemenskapen och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien inom en period på tio år efter det att avtalet har trätt i kraft, upprättandet av en politisk dialog, bestämmelser om regionalt samarbete, bestämmelser om fri rörlighet för arbetstagare, etableringsfrihet, tillhandahållande av tjänster, ett åtagande av myndigheterna i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien att tillnärma sin lagstiftning till gemenskapens regelverk, särskilt när det gäller den inre marknaden, samarbete inom områden som t.ex. rör rättsliga och inrikes frågor, inrättande av ett stabiliserings- och associeringsråd som övervakar genomförandet av avtalet.
I avtalet klargörs att f.d. jugoslaviska republiken Makedonien är en möjlig kandidat för medlemskap i Europeiska unionen när man genomfört avtalet och underkastat sig Köpenhamnskriterierna. Det interimistiska avtalet, som också undertecknades den 9 april, ser till att avtalets handelsrelaterade bestämmelser träder i kraft fr.o.m. den 1 juni 2001, utan att man behöver invänta de nationella parlamentens formella ratificering av avtalet.
Kommissionen uppmanar Europaparlamentet att ge sitt samtycke till avtalet, och vi hoppas att de nationella parlamenten kommer att ratificera avtalet så snart som möjligt. Som ledamöterna känner till, är detta en känslig period i f.d. jugoslaviska republiken Makedoniens historia. Detta avtal och parlamentets stöd för det understryker Europeiska unionens engagemang när det rör f.d. jugoslaviska republiken Makedoniens välstånd och förtroendet för vårt folk. Det är detta sammanhang som ordförandeskapet, kommissionär Patten och Höge representanten tagit hänsyn till under sitt hårda arbete under de senaste veckorna, då man försökt underlätta dialogen mellan demokratiskt valda politiska partier i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, som initierats av president Trajkovski och som utformats för att ta upp berättigade anledningar till missnöje.
Detta hårda arbete kommer att fortsätta, men på samma sätt som med avtalet - samtidigt som Europeiska unionen har en önskan om att kunna ge så mycket stöd som möjligt - måste de viktigaste initiativen till syvende och sist tas av folket i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och deras politiska ledare. Det är de som bär ansvaret för sina länders framtid, vilket är skälet till varför det är så viktigt att nu få till stånd en politisk dialog.
Tack för alla era bidrag och tack även till herr Swoboda.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Margot Wallström.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Säkerheten vid kärnkraftverk femton år efter olyckan i Tjernobyl
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om säkerheten vid kärnkraftverk femton år efter olyckan i Tjernobyl och inverkan på människors hälsa.

Wallström
Herr talman, ärade ledamöter! Olyckan i Tjernobyl 1986 var en omfattande tragedi, och vi har fortsatt att ha en stark medkänsla för olyckans offer, både när de gäller de som deltog i uppröjningen, arbetstagare vid kärnkraftverket och folk som inte drabbades direkt, inbegripet oskyldiga barn. Vi inser också vilken enorm ekonomisk börda som olyckan innebär för Vitryssland, Ryssland och Ukraina, och andra länder och problemen för befolkningen i de drabbade regionerna när det gäller att komma tillbaka till normala levnadsförhållanden.
Konsekvenserna av olyckan på EU:s territorium var jämförelsevis små, men man har ändå fortsatt att ta viktiga initiativ i samband med övervakningen av radioaktivitetsnivåerna i miljön och i livsmedel: Importkontrollerna av livsmedel stärktes t.o.m. nyligen. Åminnelsen av denna händelse ger oss en möjlighet att begrunda kärnsäkerheten i regionen. Den 15 december 2000 stängde de ukrainska myndigheterna kärnkraftverket i Tjernobyl för gott. Kommissionen välkomnade detta beslut och ansåg det vara ett stort bidrag till förbättringen av kärnsäkerheten i Europa. Vi är också fullt medvetna om att Ukraina, genom att fatta beslut om att stänga kärnkraftverket i Tjernobyl senast 2000, har uppfyllt det åtagande man gjorde enligt det internationella avtal man undertecknade tillsammans med regeringarna i länderna som ingår i G7-gruppen och med Europeiska kommissionen.
Europeiska unionen har gett ett avsevärt stöd till Ukraina under de senaste åren, för att landet skall kunna ta itu med och lösa effekterna av olyckan i Tjernobyl, som haft en sådan förödande inverkan på befolkningen och miljön. Över 340 miljoner euro har fram till i dag tilldelats i form av stöd, och då tar man inte hänsyn till den tekniska hjälp som tillhandahållits vid installation av andra kärnkraftverk i Ukraina. Det viktiga EU-stödet har i landet att göra med omvandlingen av sarkofagen till ett miljömässigt godtagbart system och att ta itu med de sociala behoven.
Kommissionen kommer inom kort att anta det formella förslaget till ett rådsbeslut om ett andra bidrag till Tjernobyls skyddsfond som förvaltas av EBRD, och som sedan kommer att inges till rådet och parlamentet, så att ett beslut kan fattas. Kärnsäkerhet är en prioriterad fråga för Europeiska unionen. Allt sedan inledningen av de politiska och ekonomiska reformer som ägde rum i f.d. Sovjetunionen, har Europeiska unionen aktivt gett stöd till länderna i regionen för att de skall förbättra säkerheten vid sina kärnkraftverk.
EU:s strategi var förenlig med G7-gruppens multilaterala åtgärdsprogram. Detta inbegrep stöd till kortsiktiga åtgärder för förbättring av kärnsäkerheten, såväl som långsiktiga åtgärder för att ersätta opålitliga reaktorer med alternativa energikällor. När det gäller kandidatländerna i Central- och Östeuropa, har Phare-programmet hjälpt till med - och fortsätter att hjälpa till med - förbättringen av kärnsäkerheten i området, såväl som att utveckla ekonomiskt och miljömässigt sunda energistrategier i syfte att ersätta de kärnreaktorer som är mindre säkra.
I enlighet med rådets begäran, har kommissionen högprioriterat kärnsäkerheten i partnerskapen för anslutning och genom att använda stödet inför anslutningen för att uppfylla dessa prioriteringar. Viktiga milstolpar är: Avtalet att stänga enheter som inte går att modernisera i Litauen, Slovakien och Bulgarien; stödet genom programmet till myndigheter som handhar kärnkraftsfrågor; de kortsiktiga, brådskande säkerhetsförbättringarna som gjorts när det gäller vissa reaktorer; de utformnings- och funktionsmässiga förbättringarna av reaktorer som går att uppgradera och även avsevärd hjälp med att ta itu med problemen som har att göra med radioaktivt avfall och utbränt kärnbränsle.
Fallet Ryssland är särskilt viktigt. Ryssland är den enda staten från f.d. Sovjetunionen som är engagerad i alla aspekter som rör kärnenergi, från uranbrytning till utformning av kärnkraftverk, kraftgenerering och upparbetning av utbränt kärnbränsle. Ungefär 15 procent av elektriciteten i Ryssland genereras genom kärnkraft. Ryssland civila kärnkraftsindustri är också en stor arbetsgivare och ca 300 000 personer arbetar i branschen. Med tanke på den tillgängliga EU-budgetens begränsade storlek, det stora antalet reaktorer i drift och de speciella ekonomiska förhållandena i Ryssland, skulle det vara omöjligt för Europeiska unionen att erbjuda landet ett ekonomiskt stöd som motsvarar det som getts till kandidatländerna och till Ukraina. Den grundläggande strategin är emellertid densamma, dvs. att använda de tekniska och ekonomiska resurser som finns tillgängliga för Europeiska unionen för att hjälpa Ryssland att förbättra säkerheten.
När det gäller Ryssland har vi också ett aktivt samarbete i frågor som rör utbränt kärnbränsle och hantering av radioaktivt avfall i nordvästra Ryssland. En enorm mängd utbränt kärnbränsle från atomubåtar finns lagrad under mycket bristfälliga förhållanden. Detta utgör ett stort hot mot Barents hav och den arktiska miljön. Gemenskapen har ingen del i det arktiska övervaknings- och utvärderingsprogrammet, men deltar ändå intensivt i det arbete som har att göra med radioaktivitet i den arktiska miljön. Vi deltar just nu i aktiva förhandlingar om ett särskilt multilateralt avtal, det multilaterala miljöprogrammet för kärnenergisektorn i Ryska federationen, som gör det möjligt för oss att upprätta och genomföra ett omfattande internationellt initiativ.
För att sammanfatta: Kommissionen tillämpar en aktiv politik när det gäller att stödja våra partnerstater i deras ansträngningar att öka kärnsäkerheten. Vi är fast beslutna att fortsätta med denna politik, och jag hoppas verkligen att vi tillsammans kan säkerställa en trygg och säker energiförsörjning som är förenlig med hållbar utveckling och hänsynstagande till miljön.

Mombaur
Herr talman, mina damer och herrar! När vi i dag i parlamentet påminner om olyckan i Tjernobyl, då påminner vi om en diktaturs synnerligen cyniska hantering av människornas säkerhet och miljö. Jag fäster stor vikt vid denna punkt, ty i debatten uppträder man naturligtvis många gånger som om det funnes ett Tjernobyl överallt. Men det är inte fallet! För tolv år sedan störtade en diktatur samman, som redan från början saknade de tekniska säkerhetsnormer som vi har i världen respektive just i Europa. För övrigt måste det klarläggas att det äger rum en offentlig diskussion i en demokrati. Det är ett bidrag till säkerheten. Där finns det oberoende kontrollmyndigheter - det är ett bidrag till säkerheten - och där finns det domstolar som agerar oberoende - och även detta är ett bidrag till säkerheten. Med andra ord: Ett demokratiskt system där rättvisan härskar är redan i sig ett så viktigt bidrag till säkerheten, att alla paralleller på denna punkt måste tydliggöras.
En diktaturs cyniska hantering av ett redan från början osäkert kärnkraftverk och fyra reaktorer, som efter internationella påtryckningar stängdes i december, har lett till följder som huvudsakligen måste bäras av befolkningen i de berörda staterna. Jag måste konstatera att tolv år efter Sovjetunionens fall har fortfarande många politiker som härskar där inte tagit avstånd från cynismen i sina kontakter med befolkningen, vilket den verkligt dåliga behandlingen av befolkningen i samband med Kursk-olyckan visade. Det är där fortfarande inte självklart att man diskuterar med allmänheten. Detta måste man vid tillfälle uppmana till!
När det i vår resolution står att det finns en utbredd oro, så stämmer det. Men jag noterar också att somliga helt oriktigt späder på oron för att därigenom uppnå ett helt annat mål, nämligen att dra över en kam både osäkra och säkra kärnkraftverk, som för närvarande byggs i världen - för övrigt också inom kort i unionen och i Amerika - vilket inte är tillåtet.
Det är ju inte heller så inom andra tekniska områden: Om det sker en olycka med en bil, så förbjuder man inte alla bilar, och när ett flygplan störtar, så är det mycket illa, men det leder inte till att alla flygplan förbjuds.
Vi vill hjälpa Ukraina. Men vi måste säga till Ukraina och oss själva att vi inte blir lugnare genom att lämna ekonomiska bidrag, utan det måste skapas förutsättningar där så att pengarna i ett fungerande ekonomiskt system kan fylla den uppgift de skall i en demokrati. Därför förväntar vi oss - det görs klart i resolutionen - många slags anpassningar och ändringar i Ukrainas energisystem.
Kommissionär Wallström! När man säger att man skall dra lärdom av detta, då gäller det ju i synnerhet för kandidatländerna. Vi har där nio kärnkraftverk med 27 reaktorer. Om dessa vet vi att tre kraftverk med åtta reaktorer skall stängas. Men vi vet också att en annan del av kärnkraftverken kan rustas upp, och nu kommer jag till en spännande fråga till er, fru kommissionär: Kommissionen för anslutningsförhandlingar på Europeiska unionens uppdrag, även om kapitlet med normer som rör energisäkerheten. Parlamentet väntar fortfarande på att ni skall klarlägga för oss och för allmänheten vilken säkerhetsstandard för kärnkraftverk som egentligen ingår i era förhandlingar. Det har ni, såvitt jag vet, visserligen åtskilliga gånger utlovat parlamentet, men det står fortfarande öppet. Kommissionen är skyldig oss det. Jag hoppas att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi omedelbart får ett klart svar från er om vilken säkerhetsstandard som läggs till grund för era förhandlingar med kandidatländerna. Det är en fråga som är av stort intresse för oss alla och även för befolkningen.

Adam
Herr talman! Stängningen av kärnkraftverket i Tjernobyl har naturligtvis tagits emot på ett positivt sätt av ledamöterna i de politiska grupperna i kammaren, men det kunde ha skett tidigare, och skälen till varför det inte gjorde det är upplysande. Ukraina har ingen önskan om att öka sitt beroende av Ryssland när det gäller landets energiförsörjning, och man ville därför färdigställa reaktorerna i Khmelnitsky och Rovno, och i deras ögon har vi varit ganska långsamma att genomföra det samförståndsavtal som ingicks 1995. Beslutet att ge ett lån genom Euratom för att färdigställa dessa reaktorer, markerar emellertid ett mycket viktigt steg när det gäller att förbättra förbindelserna mellan EU och Ukraina, eftersom låneavtalet markerar Ukrainas vilja att driva sitt kärnkraftverk i enlighet med säkerhetsstandarder som motsvarar dem som gäller i Europeiska unionen.
Det är en sak att tala om säkerhetsstandarderna för driften, den andra viktiga aspekten gäller regleringen av industrin. Det gläder mig att kommissionären gjorde en sådan hänvisning till stödet vi ger till tillsynsmyndigheterna i Östeuropa, eftersom detta är det område som gör oss mest oroliga. Det är inte för att på något sätt ifrågasätta tillsynsmyndigheten eller dess personal i Ukraina. Det handlar om tillsynsmyndighetens befogenheter att ge tillstånd till att påbörja förfaranden för att säkerställa driftsstopp för underhåll och att vara den som har sista ordet när det rör laddning och omstart. Det finns fortfarande ett behov av att försäkra Väst om att tillsynsmyndighetens ställning i Ukraina, och i vissa andra östeuropeiska länder, motsvarar praxis i Väst: Detta bör fastställas innan K2-reaktorn slutligen tas i bruk.
I punkt 12 i den gemensamma resolutionen uppmanar man till ett närmare samarbete och en dialog mellan Ukraina och Europaparlamentet när det gäller energifrågor. Detta är avgörande för att kunna bygga upp Ukrainas ekonomi, eftersom det också behövs struktur- och tekniska förbättringar inom gas-, olje- och kolsektorerna, och då Ukrainas engagemang när det gäller att förbättra energieffektiviteten och utveckla förnybara energikällor är välkommet, kommer de dominerande faktorerna under överskådlig tid att vara fossila bränslen och kärnkraft.
Det är nödvändigt att detta parlament, dess utskott och dess delegation för förbindelserna med Ukraina, får ta del av det arbete som utförs i det underutskott som inrättades genom det politiska samarbetsavtalet, och som sysslar med energi- och miljöfrågor. Parlamentet bör också hållas fullständigt informerat om framstegen under byggandet av skyddet, nedläggningen av kärnkraftverket och färdigställandet av de två reaktorerna. Det är dessa brådskande frågor som måste tas upp efter omröstningen om resolutionen.

Schörling
Herr talman! Från Verts/ALE-gruppens sida är vi glada över att vi i alla fall har lyckats att komma överens om en resolution, även om vi naturligtvis skulle önska att den var starkare på vissa punkter.
Femton år efter Tjernobyl: kärnkraftssäkerhet och dess hälsoeffekter är ämnet för denna resolution. Tjernobyl påminner oss ständigt om att vi inte kan fortsätta att nonchalera kärnkraftens risker, och det utgör den allra tydligaste varningen om kärnenergins hot mot hela vår existens. Till föregående talare vill jag säga att det inte är kommunismen som har uppfunnit olyckor, utan att olyckor har förekommit även i USA och i Japan. Det borde vi väl ändå kunna vara överens om?
FN:s avdelning för humanitära frågor uppskattar att 9 miljoner människor, direkt eller indirekt, har påverkats av haveriet i Tjernobyl. I Vitryssland lever 18 procent av den totala befolkningen i en starkt förorenad miljö. Dessa siffror är oerhört höga när man beaktar vad de betyder för de enskilda människorna. Barnen, precis som kommissionär Wallström nämnde, är de mest sårbara. Världshälsoorganisationen rapporterar att den årliga andelen av sköldkörtelscancer hos barn i Gomelsområdet i Vitryssland, och i de mest drabbade områdena i Ukraina, överskrider de normala värdena nära hundra gånger.
Frågan är om vi har lärt oss någonting sedan dess. Tillämpas försiktighetsprincipen idag? Fortfarande tilldelas EU-medel för att färdigställa kärnreaktorn i Ukraina och fortfarande sprider Euratom sina läror om kärnkraftens lov och förträfflighet. Det är naturligtvis bra att EU bidrar till kärnsäkerhet, men borde vi inte också någon gång ge medel till att stänga kärnkraftverk?
Jag vill fråga kommissionär Wallström om det finns några planer hos kommissionen att begära att kandidatländerna skall stänga kärnkraftverk innan de kan bli medlemmar i Europeiska unionen? Jag vill även ansluta mig till den tidigare ställda frågan om vilken säkerhetsstandard EU har, vad svarar vi kandidatländerna när de frågar om detta?

Meijer
Herr talman! Katastrofen i Tjernobyl var inget undantag, alltså något som är kännetecknande för just en typ av kärnkraftverk som tillverkades och användes i före detta Sovjetunionen. Redan före 1986 hade vi katastrofen i det amerikanska Harrisburg, där en överhettad och smältande kärnreaktor hotade att sjunka ner i jorden. Själva kärnan i den här frågan är att det sedan femtiotalet varit en för stor optimism överallt i världen med avseende på kärnkraftens kännemärken. Man förväntade sig en outtömlig källa av billig och ren energi men fick en riskfylld anläggning som även efter fortsätter smutsa ned miljön under lång tid efter att produktionen stoppats. Femton år efter katastrofen är ett stort område i Vitryssland och Ukraina fortfarande obeboeligt för människor som inte vill få cancer. De som stannar kvar har blivit beroende av stöd från myndigheterna och de som borde kunna hjälpa de värst drabbade människorna undviker eller lämnar området. Livsmedel från det förorenade området är fortfarande olämpliga för konsumtion. För en lösning på det här behöver vi ingen ny typ av kärnkraftverk utan en planerad återställning av det drabbade området, alternativ energialstring och energibesparing. Endast ett ekonomiskt bidrag till detta är i alla européers intresse, annars håller vi på att organisera slöseri och katastrofer för framtiden.

Kronberger
Herr talman! Enligt uppgifter från IAEA har antalet fall med sköldkörtelcancer ökat starkt. Det har fastslagits i en rapport från Otto-Hug-institutet vid Münchens universitet. Enligt WHO:s prognoser kommer enbart i Gomelområdet i Vitryssland, den huvudsakligen drabbade delen, en tredjedel av de barn som vid olyckstillfället var yngre än fyra år att under sitt liv insjukna i sköldkörtelcancer. För sju miljoner människor skulle effekterna kunna visa sig under de närmaste 50 - 70 åren. Enbart i Vitryssland saknas årligen 800 miljoner euro för att behandla strålningsoffren. Där får personer över 45 år på grund av brist på pengar inte längre någon terapi. Det innebär en säker död för dem! Om man jämför detta belopp med de 1,2 miljarder euro, som kommissionen ger ut inom ramen för det sjätte EU-programmet för kärnforskning, så ger det en sorglig balansräkning.
Europeiska unionen uppmanas att utfärda enhetliga, stränga nukleära säkerhetsnormer. Ett andra Tjernobyl måste förhindras. Därför får det inte göras några skenbara miljöförenlighetstester som i Temelin!

Flemming
Herr talman, fru kommissionär! Katastrofen i Tjernobyl hade man tidigare inte trott vara möjlig, inte heller i en diktatur. Naturligtvis tror jag att något sådant inte kan hända i ett brittiskt, franskt eller tyskt kärnkraftverk. Men vi har många kärnkraftverk runt omkring oss, med föråldrad rysk teknik. Jag tänker bara på Bohunice, Koslodui och Ignalina. De anses omöjliga att upprusta, även med den allra bästa västliga tekniken. I Österrike finns det inte någon, inte något parti, som förespråkar användning av kärnkraft. Vi har lärt oss att acceptera att vi inte kan tvinga någon att göra så som vi gör. Men en sak får vi göra: Vi får varna för farliga kärnkraftverk, för kärnkraftverk som inte skulle få driftstillstånd i någon stat i Europeiska unionen. Om någon bygger ett hus i dag, då tillfrågas grannarna om huruvida trädet i trädgården är för högt, om det ger för mycket skugga. Om någon driver ett kärnkraftverk som inte skulle få tillstånd att drivas i något kandidatland, då talar man om nationell suveränitet, man blir förolämpad om man blir tillfrågad om säkerhetsnormerna och ombedd att lämna information.
Vi österrikare - jag tror att jag verkligen kan tala för oss alla - har länge försökt utbe oss enhetliga normer, som gäller i alla europeiska stater. Värderade fru kommissionär, man har i dag redan bett er om detta två gånger. Jag vet nog att man t.ex. inte kan jämföra den franska tekniken med den brittiska, den franska industrin vill kanske inte alls informera de andra om sina hemligheter. Men det borde ändå finnas en minimikonsensus. Man borde ändå få säga huruvida ett gammalt eller ett nytt kärnkraftverk, som byggs i ett kandidatland - och här tänker jag klart och tydligt på Temelin - är säkert. Jag får väl ändå säga att om ett kärnkraftverk inte skulle få ett driftstillstånd i någon stat i Europeiska unionen, att jag är emot detta, att jag inte vill ha något kärnkraftverk i något kandidatland som inte motsvarar våra normer, vilket land det än gäller!
Jag menar att vi harmoniserar så mycket i Europeiska unionen - våra gemensamma värderingar, lyckligtvis! Vi kommer snart att ha en gemensam valuta, underbart! Vi talar också om den gemensamma krökningen på gurkorna. Varför är det då inte möjligt att här uppnå en minimikonsensus?
Jag har försökt att i min grupp åstadkomma denna minimikonsensus. I morgon, tror jag, kommer Mombaur eller Chichester att lämna in ett muntligt ändringsförslag. Jag ber er enträget, om ni fortfarande är här och kan lyssna, att rösta för detta muntliga ändringsförslag.
Ärade fru kommissionär, med tanke på de farliga kärnkraftverken runt omkring oss vill jag säga: Här finns det inte någon gräns, där riskerna upphör - och jag tänker på kandidatländerna, jag tänker på de kärnkraftverk som inte går att rusta upp, men jag tänker också på de kärnkraftverk som kanske skall byggas. Där måste det ändå vara möjligt att säga att vi kräver brittiska, franska, tyska normer. Om detta inte är möjligt, då frågar jag mig varför vi bekymrar oss om krökningen på gurkorna!

Wiersma
Herr talman! I Vitryssland anordnas varje år den 25 april en minneshögtid över katastrofen i Tjernobyl och tiotusentals människor deltar i den högtiden. I väst vet man egentligen knappast varför, kärnkraftverket stod ju i Ukraina. Den som studerar följderna av katastrofen måste dock konstatera att konsekvenserna i Vitryssland, där över 70 procent av det nukleära fall out hamnade, var minst lika allvarliga som i Ukraina. I det senare landet utsattes nästan två och en halv miljoner människor för radioaktivitet. Ukrainas regering har de senaste tio åren använt sex miljarder dollar för att bekämpa följderna. Det kommer det tillsvidare inget slut på. För att nämna några exempel: det behövs pengar för att reparera det hölje som har byggts runt om den exploderade reaktorn. Den är inte säker. Mycket material som förorenades genom explosionen måste fortfarande tas om hand och bearbetas. Det finns fortfarande risk för att Ukrainas viktigaste flod, Dnepr, blir förorenad.
Europeiska unionen har tidigt upptäckt flera av dessa problem och ger en massa stöd till Ukraina - kommissionen har redan påpekat det - även om frågor kan ställas angående stödets effektivitet.
Situationen i Vitryssland är om möjligt ännu allvarligare. Där bor fortfarande ungefär två och en halv miljon människor i förorenade områden, där de ofta använder förorenade livsmedel. Hälsotillståndet är framför allt mycket oroande bland barnen. Den socialekonomiska situationen i landet är dåligt i alla fall, något som gör människorna ännu mer sårbara för sjukdomar och smitta än normalt. Regeringen i Minsk använder visserligen en stor del av budgeten till de här följderna men vägrar hantera problemet på ett öppet sätt. Den politik som förs är ofta kontraproduktiv och avskärmar problemet från yttervärlden.
Den internationella gemenskapen är visserligen engagerad men i mycket liten skala. Icke-statliga organisationer arbetar under svåra förhållanden. Jag beundrar främst de europeiska institutioner som varje år hämtar tusentals barn för en semester i Västeuropa, så att de åtminstone skall kunna återhämta sig litet från följderna av strålningen. Det räcker naturligtvis inte på långa vägar.
Europeiska unionen har en svår relation till den odemokratiska regimen i Vitryssland. Det har vi förståelse för. Samtidigt är det svårt att acceptera att man inte försöker mer, just i de människors intresse som inte har något med regeringens politik att göra.
Det har tagits upp tidigare, men jag skulle nu ännu en gång vilja uppmana kommissionen att snabbt bana väg för en mer direkt hjälp till Vitryssland. Argumentet att det varken går genom Tacis-programmet eller genom ECHO tycker jag inte är särskilt övertygande. Vi talar här om hundratusentals människor som fortfarande befinner sig i nöd och som fortfarande behöver direkt hjälp. Låt oss i det här undantagsfallet för en gångs skull kliva över våra egna politiska och byråkratiska hinder.

Isler Béguin
Herr talman, fru kommissionär! Som ni har förklarat för oss är Tjernobyl långt ifrån en avskriven fråga. Men efter 14 år är det trots allt Europeiska unionens ansvar att agera på ett annat sätt, eftersom man inför denna mänskliga tragedi fortfarande i första hand intervenerar på områdena för teknik och energi. Europeiska kommissionen har i själva verket gett efter för de ukrainska myndigheternas utpressning, genom att acceptera att uppföra två nya kärnreaktorer i utbyte mot en stängning av Tjernobyl. I och med denna egennyttiga maskopi mellan politiska eliter och kärnkraftsindustrins lobbygrupper nonchalerar man att de ukrainska medborgarna inte alls är med på detta, och även Ukrainas potential i fråga om förnybara energikällor och energisparande.
23 procent av Vitrysslands territorium har exponerats för radioaktiv strålning och måste evakueras omedelbart. En andra del av Tacis-programmet i Vitryssland måste absolut genomföras för att ge stöd i form av läkemedel och vård - på plats och inom medlemsstaterna - till civila som har blivit kvar i förorenade områden, framför allt barnen. Denna moraliska och humanitära skyldighet bör fullgöras med medel och en budget som ligger i nivå med miljökatastrofen.
Vitrysslands autokratiska och repressiva regim - som vill minimera denna hälsokris och belägga vetenskapsmännen med munkavle, såsom Nesterenko och Bandazjevski - får inte längre tjäna som alibi för Europeiska unionen och kärnkraftsvänliga lobbygrupper i syfte att dölja verkligheten bakom Tjernobyl och lämna lidande folk i de förorenade regionerna åt sitt öde.
Detta ansvar ligger också hos WTO, som är direkt medskyldigt till denna tragedi i och med det incestuösa avtal som undertecknades 1957 med Internationella atomenergiorganet, givetvis kärnkraftsvänligt, som sedan dess har blivit organisationens juridiska granskare i kärnkraftsfrågor. Också i detta avseende är det Europeiska unionens ansvar att frigöra WTO från Wienorganets ok.

Trakatellis
Herr talman, fru kommissionär! Det har gått femton år sedan den fruktansvärda katastrofen i Tjernobyl, vars följder fortfarande är märkbara. Offer och människoliv som går förlorade på grund av cancer. Katastrofen drabbade inte bara grannländerna - Ukraina och Vitryssland - utan även länder tusentals kilometer bort, till och med mitt hemland, Grekland.
Frågan är - och jag instämmer i det som sagts tidigare - om vi har lärt tillräckligt av den olyckan, om vi har insett att den mänskliga faktorn alltid finns där, att misstag som beror på den mänskliga faktorn alltid kan äga rum. Och om den mänskliga faktorn kombineras med kärnreaktorer som både är osäkra och inte uppfyller gällande säkerhetsstandarder, som i det här fallet, är det självfallet förknippat med en mycket stor fara.
Och jag säger detta, fru kommissionär, eftersom det i dag i Europa fortfarande finns sådana reaktorer i drift. De är i drift i Ryssland, de är i drift i Litauen, de är i drift i Slovakien, och fyra reaktorer är i drift i vår närhet, nära Grekland, i Kozloduj. Och jag skulle vilja säga att jag personligen reserverar mig mot kommissionens tidtabell för att stänga dessa reaktorer, vilka, som kommissionen själv säger, inte till rimliga kostnader kan uppgraderas till de säkerhetsstandarder som måste gälla för kärnreaktorer. Och vad säger vi om till exempel Kozloduj? Att två reaktorer måste stängas år 2002 och att vi ännu inte har kommit överens om att stänga de övriga år 2006. Men anser ni inte att vi låter farliga reaktorer vara i drift alldeles för länge? Och varför detta? Därför att det finns vissa ekonomiska aspekter. Men låt oss ta itu med de ekonomiska aspekterna! Vi kan inte prioritera ekonomiska aspekter högre än miljön och hälsan för människor i allmänhet och europeiska medborgare i synnerhet! Jag skulle följaktligen, eftersom ni är här, vilja uppmana er att vara mycket bestämd, för det är inte nog med att det finns kandidatländer som inte vill följa dessa datum, utan vi hör dessutom redan olika argument för att förlänga drifttiden. Till exempel läste jag för två dagar sedan i tidningarna att den pressansvarige för Kozloduj har sagt att anläggningen kan användas till år 2010. Ett alternativ är till och med att sälja reaktorerna till privata företag. Men, herre Gud, kan man verkligen säga sådana saker?
Jag skulle därför vilja säga att vi, med tanke på att det är femton år sedan Tjernobyl och med tanke på det som vi måste göra i Tjernobyl för att anläggningen skall vara ofarlig och säker under sarkofagen, utöver dessa ansträngningar måste se till att stoppa de farliga reaktorer som finns i Bulgarien, Slovakien, Litauen och Ryssland. Jag skulle vilja säga att om det kostar pengar, fru kommissionär, låt det kosta. Det ekonomiska kommer i andra hand. Miljön och hälsan - de europeiska medborgarnas folkhälsa - kommer i första hand.

Evans, Jillian
Herr talman! Vi kommer förmodligen aldrig att få kännedom om de faktiska ekologiska, biologiska, psykologiska och ekonomiska effekterna av katastrofen i Tjernobyl. Förutom dödsfallen och de hemska sjukdomarna i regionen, finns fortfarande - 15 år senare - ett skrämmande arv av radioaktiv smitta. Ett område som är ungefär lika stort som Storbritannien är för evigt smittat och obeboeligt.
Av mycket mindre tragisk omfattning, men ändå av allvarlig art, är - i min valkrets i Wales, till följd av smitta från Tjernobyl - 359 jordbruk i dag fortfarande belagda med restriktioner och tusentals får kan inte flyttas, därför att man måste se till att inga djur som smittats av radioaktivitet träder in i näringskedjan.
Det har skett en kontinuerlig övervakning under 15 år, och restriktionerna gäller i ytterligare 10-15 år. Vi måste få en hållbar energipolitik. Kärnkraft är ingen lösning. Den är inte ren och den är inte billig. Under mer än 40 års verksamhet har kärnkraftsindustrin inte ens löst problemet med radioaktivt avfall och, framför allt, utgör detta ett stort hot mot människors hälsa och miljön. Inget illustrerar detta bättre än Tjernobyl och vi har lärt oss av detta. Vi kanske aldrig får kännedom om katastrofens hela vidd, men vi måste göra allt vi kan, som nämnts i denna resolution, för att ta reda på allt som är möjligt och ge en effektiv hjälp till de värst drabbade områdena.

Wallström
. Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill tacka så mycket för debatten. Jag tror att det är viktigt att vi kommer ihåg händelsen i Tjernobyl för femton år sedan, och ni har själva gett vittnesbörd om hur denna faktiskt ännu idag påverkar oss, också i våra medlemsländer.
Vi skulle gärna kunna debattera energipolitik, men jag tror vi skall undvika det idag och i stället koncentrera oss på ämnet hur vi kan förbättra kärnsäkerheten i kandidatländerna, och förstås hur vi skall fortsätta samarbeta med Ukraina och Ryssland. Dessa frågor illustrerar också miljöproblemens natur och karaktär. De känner inga nationsgränser, utan de följer en vind eller en flod, vilket vi ännu idag betalar ett högt pris för.
Jag har fått några frågor som jag skall försöka besvara, men jag skall kanske allra först säga att jag hoppas att parlamentet kan ta sig tid att behandla det meddelande som kommissionen beslutade om i september förra året och som handlar om kommissionens stöd till förbättrad kärnsäkerhet i kandidatländerna. Här redovisar kommissionen sin syn på hur man skall arbeta med dessa frågor, dvs. att det måste ske både kortsiktigt och långsiktigt.
Kortsiktigt har det handlat om att få ett antal kandidatländer att stänga de reaktorer av gammaldags tjernobyltyp de använder. Vi har försökt att påverka kandidatländerna att meddela konkreta tidsplaner för att göra detta. Dessa måste sedan följas upp, för att se till att de verkligen genomförs. Naturligtvis vet parlamentets ledamöter lika väl som vi att vi på det här området inte har behörighet att tvinga vare sig medlemsländerna eller kandidatländerna till något. Vi måste försöka arbeta med dem genom olika överenskommelser, genom ett gott samarbete och också genom stöd, som kan se ut på många olika sätt. Det handlar här om alltifrån utbildning till ekonomiskt stöd för att uppgradera säkerheten.
Jag har fått frågan om vilka standarder som används. Som ni vet har vi inga särskilda europeiska standarder, men vi säger att man skall leva upp till European Union Practises, och vad betyder det? I EU:s medlemsländer har det över åren utvecklats en säkerhetsstandard som vi även skulle vilja se att kandidatländerna kan leva upp till. Det finns nu även en arbetsgrupp i rådet som jämför de standarder som finns i kandidatländerna med de som finns i EU-länderna, och identifierar de tillkortakommanden och de skillnader som finns, för att man skall kunna överbrygga dessa och uppgradera säkerheten i kandidatländerna. Grunden består naturligtvis av IAEA:s standarder, men de är så allmänna att det krävs en "praktisk tillämpning" av dem.
Vi har, Inger Schörling, faktiskt överenskommelser om att också stänga de allra farligaste kärnkraftsverken, Kozloduj, Ignalina och Bohunice, och se till att säkerheten för resten av reaktorerna uppgraderas så att vi får en acceptabel standard.
Jag tror att vi har redovisat ganska väl i det här meddelandet från kommissionen hur vi ser på de här frågorna, men vi kan gott och väl använda den här dagen och det här tillfället till att begrunda sårbarheten i även den allra modernaste kärnteknik och kärnkraft som används. Fortfarande är vi sårbara, fortfarande har vi ett avfallsproblem. Ni vet nog var jag står när det gäller kärnkraftsanvändning, men även om jag är kritisk till denna så anser jag att forskningen om säkerhetsfrågor måste fortsätta, det tror jag är ohyggligt viktigt.
Vi kan inte på det här området bestämma över medlemsländernas huvuden eller mot deras vilja. Vi måste samarbeta med medlemsländerna i dessa frågor och vi måste göra allt därför att vi delar samma miljö, och vi utsätts alla för risker om vi lever med säkerhetsnivåer som inte är acceptabla. Framför allt så tycker jag det är riktigt som någon ledamot påpekade, att vi skall komma ihåg barnen och se till att vi gör allt för att också hjälpa och stödja de barn som fortfarande får betala priset för den fruktansvärda tragedi som Tjernobyl innebar. Tack för debatten.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär Margot Wallström.
Jag har mottagit fem resolutionsförslag, ingivna i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.28 och återupptogs kl. 21.00.)

Skydd av euron mot förfalskning
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0120/2001) av Cederschiöld för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor:
I. om initiativet från Republiken Frankrikes regering inför rådets antagande av ett utkast till rådets beslut om skydd av euron mot förfalskning (5551/2001 - C5-0054/2001 - 2001/0804(CNS))
II. om rådet ståndpunkt om ett utkast till rådets förordning om fastställande av nödvändiga åtgärder för skydd av euron mot förfalskning (6281/2001 - C5-0084/2001 - 2000/0208(CNS))
III. om rådets ståndpunkt om ett utkast till rådets förordning om utvidgning av tillämpningsområdet för förordning (EG) nr .../01 om fastställande av nödvändiga åtgärder för skydd av euron mot förfalskning för de medlemsstater som inte har antagit euron som gemensam valuta (6281/2001 - C5-0084/2001 - 2000/0208(CNS)).

Cederschiöld
. Herr talman! Vi vet alla att eurosedlar och mynt tas i bruk den 1 januari nästa år. Tolv av de nationella valutorna i medlemsstaterna försvinner och byts successivt ut mot den nya, gemensamma valutan. Namnen Kohl och Delors bör nämnas i sammanhanget.
Det är märkligt att inte alla medlemsstater ännu har insett att den inre marknaden inte i längden kan bli fullt effektiv om den är splittrad i en mängd olika nationella valutor. Vi känner alla till fördelarna med den gemensamma valutan, dvs. det ekonomiska och monetära samarbetet. Användningen av euron på den europeiska kontinenten har redan skapat ekonomisk stabilitet och olika fördelar samt främjat den ekonomiska utvecklingen, ökat konsumtionen och investeringarna och skapat nya arbetstillfällen.
Jag tror att den gemensamma valutan kommer att stimulera till ökad rörlighet i en utsträckning som kommer att leda till ett helt nytt Europa om tio år. Den europeiska integrationen tar med euron ett jättekliv framåt. Euron kommer att bli en av de största och viktigaste valutorna i det internationella handelsutbytet. Om några år kommer 300 miljoner människor att ha denna nya, nationella valuta som kommer att bli lika gångbar utanför EU som dollarn är idag och kunna användas för direktbetalning utan växling. Euron är redan idag en internationell reserv- och transaktionsvaluta och kommer att så förbli i ännu större utsträckning i framtiden.
Den vikt och betydelse euron kommer att få som internationell valuta medför tyvärr också att den blir attraktiv för organiserade penningförfalskare. Det existerar alltmer sofistikerad utrustning för sådan verksamhet, vilket gör att det är mindre komplicerat att förfalska valutor. Mot den bakgrunden är det viktigt att ha ett övergripande och verkningsfullt skydd mot förfalskning på plats i god tid innan euron kommer i omlopp.
Potentialen för eurons spridning är enorm och sträcker sig utöver såväl EU:s yttre som inre gränser. Förutsättningarna för skydd av euron mot förfalskning måste följaktligen anpassas till denna nya dimension och också utrustas med en rättslig ram som gör att vi får en uppslutning från EU:s samtliga medlemsstater, institutioner och organ och berörda internationella organisationer.
De tre förslag till rättsakt om skydd av euron mot förfalskning som behandlas i betänkandet kompletterar varandra. De rättsliga grunderna ligger tyvärr i två olika pelare, den första och tredje. På sikt vore det önskvärt att bestämmelser som grundas på artikel 29 i EU-fördraget kunde inkluderas i avdelning IV i EG-fördraget, så att man på ett enhetligt sätt kan fatta adekvata beslut för att lösa de problem som inte kan lösas med andra åtgärder.
Det första förslaget till rättsakt är ett initiativ från Republiken Frankrikes regering och har sin grund i avdelning VI i EG-fördraget. Det handlar alltså om straffrättsligt skydd och om att Europols enheter måste få den information och de upplysningar de behöver för att kunna utföra sitt arbete. Ändringsförslagen syftar här i hög grad till att infoga texter som har försummats och utelämnats samt korrigera en del terminologiska och andra oklarheter.
Det andra förslaget till rättsakt, som på sätt och vis är mer intressant, innehåller rådets riktlinjer för skydd av euron mot förfalskning och är grundat på artikel 123.4 i EG-fördraget. Denna rättsliga grund ger endast möjlighet att utsträcka förordningens tillämpningsområde till de medlemsstater som har antagit euron som gemensam valuta. Förslaget handlar om att bygga upp ett system för informationsutbyte, samt om samarbete och ömsesidigt bistånd.
Mina viktigaste ändringsförslag handlar om nödvändigheten av att ha ett centrum för analys av sedelförfalskning på EU-nivå och ett nationellt centrum i varje medlemsstat. Dessutom nämns lämpligheten av att på permanent bas inrätta ett tekniskt och vetenskapligt centrum för analys och klassificering av falska mynt och, inte minst, nödvändigheten av att växlingskontor, som varje dag hanterar sedlar och mynt för sina kunder, på ett adekvat sätt även kontrollerar deras äkthet. I annat fall blir det medborgarna som drabbas och dessa står helt oskyddade när de tar emot falska mynt och sedlar. De kan på intet sätt kompensera en sådan förlust någon annanstans.
Hur skall en medborgare kunna bära en kontrollapparat av samma storlek som en stor PC i fickan? Även om någon är beredd att betala för en apparat - det handlar inte om så stora summor, ungefär motsvarande priset för en PC - är det inte praktiskt möjligt. Därför tror jag att det är mycket lämpligare att redan vid växlingskontoret kontrollera sedlar och mynt. Det är ett ställningstagande som parlamentet definitivt bör göra för att skydda medborgarna.
Det tredje förslaget till rättsakt grundar sig på artikel 308 i EG-fördraget och syftar till att ta hand om de medlemsländer som inte har antagit den gemensamma valutan, nämligen Storbritannien, Danmark och Sverige. De måste ju faktiskt också omfattas av den säkerhetsförordning vi nu arbetar fram, annars kommer den inte att fungera. Jag är övertygad om att medborgarna i dessa länder inser att även de måste delta i dessa beslut. De måste dock också inse att om de inte är medlemmar i klubben, så får de heller inte medverka i besluten på samma villkor som medlemmarna. Däremot kan de som ansluter sig till euron besluta på samma villkor som övriga medlemmar. De som inte ansluter sig får tyvärr inte samma inflytande.
Om man skall ansluta sig eller inte är faktiskt ett beslut man måste ha kraft att fatta, och på denna punkt vill jag uppmana mitt eget hemland Sverige att så fort som möjligt försöka uppbåda kraften att fatta detta beslut. Det handlar inte om någonting annat än politiskt ledarskap. Vi kan till exempel jämföra med Frankrike, som vid tidpunkten för godkännandet av Maastrichtavtalet godkände avtalet med mindre majoritet än Sverige. Frankrike har trots detta ändå orkat fatta sitt beslut, till skillnad från Sverige. Detta är något jag djupt beklagar.
Jag vill avsluta med att konstatera att de förslag som finns i riktlinjerna från rådet är inriktade på att garantera ett effektivt skydd av euron och jag välkomnar därför förslaget i dess helhet.

Hernández Mollar
Herr talman! Tack. Motivet till mitt inlägg är helt enkelt att stödja och ytterligare understryka, om det är möjligt, de grundläggande faktorer som föredraganden till det här betänkandet, vår kollega Charlotte Cederschiöld, tog upp. Jag gratulerar henne till hennes ytterst noggranna och lysande arbete.
Jag vill börja med att erinra om den revolution som införandet av euron den 1 januari nästa år kommer att innebära. Euron kommer att bli den allra främsta symbolen för den europeiska identiteten och tillsammans med yenen och dollarn kommer den att vara en av de ledande valutorna som inte bara kommer att användas som betalningsmedel i Europa utan även, som vår kollega sade, i hela världen. Den kommer att vara hörnstenen i uppbyggandet av en politisk union.
Riskerna för förfalskning av euron är mycket stora när denna kommer i omlopp i form av sedlar och mynt. På grund av detta är den förebyggande politiken absolut grundläggande. Vår målsättning måste vara att genom utbildningskurser och andra förfaranden fylla behovet av utbildning av de människor som yrkesmässigt på daglig basis arbetar med euron, särskilt banker och växlingskontor, för att de skall bli bekanta med euron. De kommer att vara huvudpersonerna när det gäller att upptäcka förfalskade pengar.
Målet med de förslag till lagstiftningsresolution som vi behandlar här i dag är att reglera den här frågan, och därför är ett effektivt polisiärt samarbete och samarbete mellan tullmyndigheterna absolut nödvändigt och det är även viktigt att upprätta ett övergripande informationssystem. Genom detta system skall falska sedlar och mynt som upptäcks samlas in och förtecknas. Dessa uppgifter skall sedan överföras till centrum, där undersökningar kommer att genomföras om tillverkningsmetoder, vilket slags papper som har använts, tryckfärg, mängd och så vidare.
Slutligen betonar jag även vikten av ett effektivt straffrättsligt skydd för att göra rent hus med alla former av förfalskning.
Eftersom jag inte vill insistera ytterligare på de grundläggande frågor som Cederschiöld redan har fört fram, som till exempel den olägenhet och förvirring som uppstår till följd av att de rättsliga instrumenten är beroende av två olika pelare för försvaret av ett och samma mål - kampen mot förfalskning av euron - kommer jag att i stället att koncentrera mig på ett par andra frågor som jag anser vara viktiga. En av dessa är hänvisningen till en databas för penningförfalskningar (CDD) som görs i ändringsförslag 23, till skillnad från förordningen där detta inte tas upp överhuvudtaget. Enligt min åsikt skulle en sådan databas bidra till att kampen mot förfalskning av euron skulle bli mer effektiv och grundlig.
När det gäller den status som det europeiska tekniska och vetenskapliga centrumet för teknisk analys och förfalskade euromynt (ETSC) skall ha, fastställs det i artikel 5 i förslaget till förordning att detta centrum kommer att kanalisera kampen mot förfalskning av euron. Jag vill här betona att det är viktigt att redan från början försvara detta centrums oberoende i förhållande till det franska myntverket i Paris, vilket tas upp i ändringsförslagen 20 och 26. Centrumets grundläggande funktion måste enbart avse de europeiska institutionerna, aldrig en nationell institution.
Slutligen tas den fråga som jag talade om i början av mitt inlägg upp i ändringsförslag 27, nämligen den viktiga roll som de som arbetar aktivt med euron måste spela i kampen mot förfalskning av euron. Det är viktigt att de inte enbart har skyldighet att dra in de eurosedlar och euromynt som eventuellt är förfalskade, utan även att de själva utför äkthetskontroller. Vi är naturligtvis medvetna om den misstro som detta krav kan väcka, eftersom sådana äkthetskontroller kräver större investeringar i instrument, maskiner och liknande, men detta är absolut nödvändigt för att skydda medborgarnas intressen. Det är även en garanti för att de pengar som distribueras av dessa enheter verkligen är äkta.

Cashman
Jag vill börja med att gratulera Cederschiöld till hennes utmärkta betänkande och rekommendationerna i detta. Naturligtvis kommer spridningen av euron att få både positiva och negativa effekter. Det positiva är att det kommer att ske ett fysiskt erkännande av att det är bra att unionen binds närmare samman, när man ser att detta främjar enskilda medlemsstater. Den negativa aspekten är naturligtvis att en ny valuta är mottaglig för missbruk och för undergrävande av experter på förfalskning, som vi redan har hört talas om.
Euron har en enorm betydelse på världsmarknaden, och det är därför av största vikt att vi ser till att vidta förebyggande åtgärder för att förhindra förfalskning. Det gläder mig att Cederschiöld gör dylika rekommendationer i sitt betänkande, och jag personligen och min grupp stöder dessa. Det är värt att notera, när det gäller skyldigheten för banker och växlingskontor att utföra kontroller, att hon uppmuntrar ett nära samarbete mellan medlemsstaterna, Europeiska centralbanken, de nationella centralbankerna, Europol och, när detta organ inrättats, Eurojust. Hon gör också viktiga hänvisningar till tidigare beslut om skärpning av påföljderna för brott, och uppmanar till en harmonisering av straffbarhet och påföljder.
Det är absolut nödvändigt att vi inte låter brottslingarna få något gömställe, eftersom de kan röra sig mycket snabbt med sin information och sin sakkunskap från en medlemsstat till en annan. Det är också viktigt att dela och centralisera information och analyser av sakkunniga när sådan förfalskning uppdagas. Det krävs också teknisk hjälp för att underlätta samordningen av undersökningar, om vi skall kunna spåra dessa brottslingar inom medlemsstaterna.
Jag applåderar på samma sätt hennes rekommendationer att förbättra och underlätta samarbetet mellan medlemsstaternas undersöknings- och påföljdsorgan, och att medlemsstat bör erkänna principen om tidigare slutgiltiga domar. Antingen om man bor i euroområdet eller inte, hävdar jag att alla medborgare i Europeiska unionen har mycket att vinna på en stabil valuta och en valuta som kan stå emot hoten från förfalskarna. Jag är därför oerhört glad att kunna gratulera Cederschiöld till hennes betänkande och rekommendationerna som finns i detta.

Berthu
Herr talman! För att skydda euron mot förfalskning behandlar vi i kväll en serie tekniska åtgärder som hur intressanta de än är ändå inte är uttömmande i ämnet. Här ingår inte ens ett ytterst centralt problem, ett politiskt problem som Europaparlamentet inte tycks vara berett att ta itu med. Jag kommer således att ägna mig åt den frågan.
Risken för förfalskning i samband med införandet av euron kommer att vara i högsta grad överhängande, framför allt till följd av beslutet att utifrån ingenting införa en helt ny valuta som gör att medborgarna förlorar alla sina hållpunkter. Dessutom kan det vara upplagt för detta. Eftersom de förlorat sina hållpunkter löper de stor risk att godta falska euro i tron att de är äkta. Konsekvensen av denna förvirring förvärras av det höga värdet på vissa sedlar: 100, 200 och 500 euro. Vem kommer att utsättas för denna enorma risk? De allra svagaste, de mest utsatta, de minst upplysta, de små affärsidkarna och de minsta företagen, som kan komma att upptäcka att de innehar värdelösa falska sedlar som de godtagit av misstag.
Denna situation är oacceptabel. Och den är än mer oacceptabel med tanke på att man kommer att begära att samma personer skall svara för de ofta mycket stora anpassningskostnaderna i samband med övergången till euron, utan någon som helst finansiell ersättning. Vi kan således omöjligen godta att man i dag fortsätter som om dessa kostnader inte existerade och underförstått acceptera att dessa fördelas på de svagaste.
Vi begär att europeiska och nationella centrala myndigheter tar sitt ansvar. Vi begär att de ger medborgarna en garanti om att de kommer att ersättas för falska sedlar som de får av misstag, åtminstone under en övergångsperiod. Eller också krävs det att små affärsidkare utan kostnad får detektorer för spårning av falska sedlar. Somliga kommer att säga: men det har vi inte pengar till. Jag svarar dem: vi måste tänka framåt. Nu måste vi antingen ta vårt ansvar eller (och varför inte, när allt kommer omkring?) skjuta upp det faktiska utbytet av mynt och sedlar, vilket är tänkt att genomföras den 1 januari nästa år, något som under alla omständigheter vore önskvärt av andra skäl.

Coelho
Herr talman, kära kolleger! För drygt ett år sedan, den 16 februari, tog Europaparlamentet itu med problemet om förfalskning av euron, i perspektivet av en gemensam straffram. Redan då var det vår kollega Cederschiöld, som med sin kompetens och noggrannhet som utarbetade betänkandet och inledde debatten. Charlotte Cederschiöld sade: "vi kan inte tillåta att förfalskningar försvagar vår gemensamma valuta". Detta yttrande är fortfarande giltigt ett år senare och det är den viktiga frågan: vår valutas säkerhet.
Alla diskuterar här eurons betydelse för unionen, dess ekonomiska betydelse som komplement till förverkligandet av ett verkligt ekonomiskt område utan inre gränser, betydelsen som mekanism för att bidra till budgetdisciplin och öppenhet i medlemsstaternas offentliga konton, och även det politiska värdet för det europeiska bygge vi utvecklar, driver på och befäster dag för dag. Därför är säkerheten för den gemensamma valutan, på grund av dessa dimensioner, mycket viktig. Vi vet också att valutans säkerhet också handlar om dess stabilitet och växlingsvärde, men det vi i dag behandlar är skyddet mot förfalskning. Men om inte allt går väl i det avseendet har vi desto större anledning att uppmärksamma denna kamp och att vara extra vaksamma.
I sitt betänkande understryker Charlotte Cederschiöld på ett bra sätt den nya valutans globala betydelse och det oundvikliga faktum att den framkallar brottsliga intressen, och hon säger att " euron kommer att kunna mäta sig med dollarn när det gäller att vara världens mest förfalskade valuta." Jag är säker på att Charlotte Cederschiöld håller med mig om att detta inte är den tävling vi vill vinna i förhållande till dollarn. Vi är medvetna om den särskilda sårbarheten under övergångsperioden, då den nya valutan kommer att existera sida vid sida med de gamla valutorna. Det obekanta, ovanan och tvånget för bankerna att växla valutan kommer att gynna en förfalskning av både euron och de nationella valutorna. Man måste också bekämpa bedrägeri och svindleri, man måste ta fram mer och bättre information, framför allt i mitt land, Portugal, där enkätundersökningar pekar på oroväckande höga procentandelar okunskap. Exempel har visats på de katolska prästernas pedagogiska bidrag, framför allt i inlandet: kyrkans samt den lokala och regionala pressens bidrag måste stimuleras och stödjas. Jag håller för övrigt med kommissionens inställning i sitt meddelande och med de fyra identifierade delarna: utbildning, informationssystem, samarbete - främst med Europol, Olaf och Europeiska centralbanken - samt straffrättsligt skydd.
Avslutningsvis, vill jag också säga att jag inte är har några reservationer när det gäller den nationella sidan av mynten: jag tror att den ökade risken kompenseras av den förstärkta känslan av tillhörighet och identifiering, och som även gör det möjligt att ge ett politiskt svar till dem som alltid är kvicka att kritisera en överdriven enhetlighet. Charlotte Cederschiöld, jag gratulerar!

Ford
Jag ber fru Cederschiöld om ursäkt för att jag felbedömt min ankomst och därmed anlände när debatten pågått en lång stund. Vi såg en möjlighet för mig i utskottet att ha ett åsiktsutbyte med Cederschiöld om hennes betänkande. Jag vill gratulera henne till betänkandets övergripande kraftfullhet. Mina betänkligheter är emellertid tudelade. Jag är, för det första, bekymrad över storleken på de större sedlarna, särskilt över den femhundraeurosedel som kommer att ges ut - den är mycket mer värd är den största sedel som används dagligen i Förenta staterna, Förenade kungariket och Japan.
Det gör det uppenbarligen attraktivt för förfalskare, om de skall förfalska sedlar, att förfalska större sedlar i stället för mindre sedlar, och jag känner en viss oro för att denna mycket stora sedel kommer att, så att säga, göra euron till förfalskarnas valuta. För det andra kommer det naturligtvis på samma gång att göra det möjligt för dem som sysslar med penningtvätt - jag vet att detta betänkande inte behandlar penningtvätt, men det är ett angränsande ämne - att också flytta runt sina orättmätigt erhållna ekonomiska vinster ganska lätt och enkelt. Det penningbelopp som får plats i en resväska kommer att bli ungefär tio gånger större än vad som hade blivit fallet om vi bara hade gett ut valutan i mindre sedlar.
Det finns ett hot och en möjlighet i och med införandet av euron. Hotet är, för det första, förfalskningen, och det är uppenbart - om detta sker - att det kommer att hålla folk borta från euron, och det kommer att få stora konsekvenser för dess användning världen runt om folk drabbas hårt p.g.a. detta; men vi har, för det andra, nu en möjlighet att faktiskt få fast folk som sysslar med penningtvätt när de gör bytet. Vi har inte - eller vi har uppenbarligen inte i funktion - någon mekanism i Europeiska unionen genom vilken man försöker att ta tillvara denna möjlighet, eller genom vilken man skall försöka att avvärja förfalskningshotet mot euron vid tidpunkten för dess införande. Visst är det bra om man får till stånd något senare, men om jag tillhörde den organiserade brottsligheten, hade jag valt tidpunkten kring införandet av euron för att sätta igång en förfalskning i stor skala, därför att det då finns 400 miljoner personer i Europeiska unionen och miljarder i världen som inte hunnit bekanta sig med sedlarna.
Jag tror alltså att det finns ett hot där, och jag hoppas att kommissionen och Europeiska centralbanken - även om det förmodligen är för sent att överväga om man skall ge ut en femhundraeurosedel eller inte - faktiskt kommer att överväga om de skall ge ut den från första början, när det finns så många faror i sammanhanget.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter, fru föredragande! Den 1 januari 2002 kommer i själva verket att bli ett historiskt datum, som medför att euron införs fysiskt för 300 miljoner medborgare i Europeiska unionen. Naturligtvis måste fortfarande många förberedelser göras, och det har nämnts, inte för första gången, att Europaparlamentet ägnar sig åt detta. Europaparlamentet har redan från början ägnat sig åt förberedelserna, ja också åt de nödvändiga åtgärderna.
Föreliggande betänkande ägnas nu åt kommissionens initiativ och det franska initiativet för att skydda euron mot förfalskningar. I kommissionens namn vill jag gratulera föredraganden till hennes utmärkta arbete och även säga att kommissionen gärna kommer att överta de kompletteringar som Europaparlamentet föreslår. Men jag vill också påpeka att förordningen är kärnpunkten i ett omfattande agerande för att skydda euron mot förfalskningar. Jag vill erinra om att kommissionen sedan sitt meddelande av juli 1998 har lagt fram diverse förslag. I den nu föreliggande förordningen regleras det ju särskilt - jag vill inte upprepa hela, bara nämna några punkter - att informationsutbytet rörande upptäckta förfalskade eurosedlar och euromynt centraliseras och regleras. Samarbetet och den ömsesidiga hjälpen mellan de olika deltagande aktörerna på medlemsstaternas nivå samt institutionerna och organen på europeisk och internationell nivå regleras klart, likaså samarbetet med tredje land och kreditinstitutens åtaganden. Här vill jag än en gång betona vikten av artikel 6 i förordningen, nämligen förpliktelsen att dra in sedlar som upptäcks vara förfalskade eller som måste kontrolleras, och lämna över dem till ansvarig enhet.
Med tanke på den tidsram vi talar om är det naturligtvis särskilt viktigt att förordningen godkänns så snabbt som möjligt, och jag hoppas att detta kommer att ske redan under det svenska ordförandeskapet i rådet, ty alla förberedelser skall göras så snabbt som möjligt. Det är också den övertygelse som kommissionen vidarebefordrar till de små och medelstora företagen och till konsumenterna. Alla förberedelser som kan klaras av redan i dag besparar oss förargelse och stress och gör projektet desto säkrare.
Kommissionen avser att i fortsättningen aktivt engagera sig i genomförandet av förordningen. Detta gäller särskilt artikel 7, som behandlar samarbetet mellan medlemsstaterna, kommissionen och Europeiska centralbanken, samt med Europol. I detta syfte står den rådgivande kommittén till kommissionens förfogande.
Jag vill också erinra om att förordningen inte är den enda viktiga åtgärden för att skydda euron mot förfalskningar. Olika kompletterande instrument har redan godkänts respektive förbereds nu. Exempelvis har rambeslutet av den 29 maj, som gäller straffrätten, godkänts. Det förbereds - det vill jag nämna - ytterligare en åtgärd som kommer att godkännas av kommissionen om några få veckor, nämligen ett flerårigt program för utbildning, teknisk hjälp och utbyte av tjänstemän för att skydda euron mot förfalskningar, och även programmet med det vackra namnet Perikles kommer att vara av stor betydelse.
Euron innebär i själva verket en historisk milstolpe i integrationen och erbjuder en stor potential för den fortsatta ekonomiska utvecklingen. Därför påpekar vi naturligtvis alltid möjligheterna, men vi underskattar inte heller de risker som är förknippade med datumet för det praktiska införandet av euron. Vi underskattar inte problemen, utan tar itu med dem. Jag tackar här för stödet från Europaparlamentet, vilket ju visar att vi alla arbetar på att göra detta projekt mycket framgångsrikt.

Talmannen
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, med början kl. 11.00.

Olagliga narkotiska ämnen / Syntetisk narkotika
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0121/2001) av Cederschiöld för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Konungariket Sveriges initiativ inför antagandet av:
I. rådets beslut om översändande av prover med olagliga narkotiska ämnen
(14008/2000 - C5-0734/2000 - 2000/0826(CNS))
II. rådets beslut om inrättande av ett system för särskild kriminalteknisk profilanalys av syntetisk narkotika
(14007/2000 - C5-0737/2000 - 2000/0825(CNS)).

Cederschiöld
. Herr talman! Nu skall vi behandla frågan om syntetiska droger. Europa är en världsledande tillverkare av syntetisk narkotika. Det är inte något att vara alltför stolt över. Stora mängder LSD, amfetamin, ecstasy och andra syntetiska droger produceras varje dag på vår kontinent, antingen för inhemsk konsumtion eller för export till tredje land. Denna storskaliga och ofta organiserade produktion är en skamfläck för Europa och undergräver vår trovärdighet i den internationella kampen mot organiserad brottslighet.
Detta initiativ mot syntetiska droger bör därför varmt välkomnas. Förslaget bygger på en högt utvecklad analysmetod, som tillämpas av vissa laboratorier. Produktionsprocessen och produktionsmetoderna för syntetisk narkotika ger denna vissa gemensamma egenskaper, som gör det möjligt att identifiera ett samband mellan syntetisk narkotika som beslagtagits vid olika tillfällen och på olika platser. Genom sådan information kan polisen lättare identifiera olagliga centra eller nätverk som tillverkar narkotika. Metoden ger polis- och rättsväsendet ett utmärkt instrument att ringa in narkotikafabrikerna.
Det första beslutet handlar om inrättandet av systemet för särskild kriminalteknisk profilanalys. Medlemsstaterna förpliktas att sända prover av vissa beslag till vissa laboratorier. I dag finns sådana tyvärr bara i Sverige, Tyskland och Nederländerna. Tanken är att så snart ett laboratorium i en medlemsstat har den kompetens som krävs, skall detta laboratorium ingå i systemet. Kompetensen breddas på så sätt i hela unionen.
Det andra beslutet handlar om själva översändandet av prover med kontrollerade narkotiska ämnen. Medlemsstaterna förpliktas att låta försändelserna passera deras territorium. Försändelserna måste ske på ett sätt som garanterar största möjliga säkerhet för att säkerställa att de transporterade proverna inte missbrukas. Det skall också understrykas att det handlar om milligram, alltså ytterst små kvantiteter, som alltså knappast kan missbrukas eftersom de är så oerhört små.
Det skall poängteras att initiativet endast berör bekämpning av den storskaliga organiserade produktionen av syntetiska droger, något som är förbjudet i hela EU. Det handlar alltså inte alls om den känsliga debatten om vad som skall vara tillåtet på gatan, för personligt bruk osv. Den debatten berörs överhuvudtaget inte av detta, utan här handlar det om organiserad produktion av syntetisk narkotika.
Det skall också framhävas att det system som föreslås inte är slutgiltigt. Det är inte perfekt i alla delar - det vet jag. Det vore att föredra att alla länder hade egna laboratorier för kriminalteknisk profilanalys, men eftersom tekniken ännu bara finns utvecklad i ett fåtal länder är det i nuläget inte fallet. Samtidigt vore det ändå en stor miss att inte utnyttja den chans som finns att få tag i de produktionsenheter som existerar inom unionen.
Angående själva transportsystemet tycker jag, vilket även vissa länder, t.ex. Frankrike och särskilt Spanien, har varit inne på, att det vore bra om man kunde överföra dessa prover elektroniskt. Jag delar helt den uppfattningen. Det står också i betänkandet att transportsätten kontinuerligt skall omprövas. Enligt min mening vore det dock fullständigt felaktigt att med sådana argument hindra införandet av systemet redan nu. Detta parlament kommer med säkerhet att bli oerhört viktigt vad gäller att driva på frågan om ett elektroniskt överförande, men jag hoppas verkligen att Spanien inte kommer att använda det som argument för att stoppa transporterna. Det vore att beklaga djupt. Lyckligtvis insåg utskottet detta, och betänkandet antogs där enhälligt. Jag beklagar att det finns några länder i rådet som inte har insett att det är lika bra att komma igång nu. Dessa bromsar nämligen faktiskt upp brottsbekämpningen. Som jag ser det, är det rent oansvarigt att sätta käppar i hjulet när det gäller kampen mot organiserad brottslighet bara för att vi inte har det perfekta systemet. Det är samma argument som vi hörde nyss när vi diskuterade öppenhet och insyn och där Sverige erbjöd Europa en kompromiss. Nu finns det all anledning att vi gemensamt gör samma sak.
Jag hoppas att både parlament och råd ger stöd till detta initiativ, och jag vill tacka den unge Nils Hänninger på justitiedepartementet i Sverige som har drivit fram denna idé. Jag vill dessutom gratulera det svenska ordförandeskapet till detta beslut som sannolikt kan bli det första bindande beslutet på narkotikaområdet.

Pirker
Herr talman, herr kommissionär, värderade kolleger som fortfarande är närvarande! Om man tittar ut i salen skulle man kunna tro att narkotika inte är något problem för Europa, och inte alls något problem för ungdomen. Men den är tyvärr ett problem, och inte bara ett problem, utan i själva verket det stora problemet. Ty den narkotikakonsumtion som nu ökar så starkt hotar faktiskt att förstöra en del av vår ungdom och därmed en del av vårt samhälle, och underminera det på grund av organiserad brottslighet.
Narkotikan hjälper enbart några få inom den organiserade brottsligheten att tjäna stora pengar, men förstör å andra sidan många människors liv och många existenser. Jag vill underbygga det jag just sagt med några siffror som vi fått av Europol och av Europeiska övervakningscentrumet för narkotika och narkotikamissbruk i Lissabon. Det uppskattas att varje år cirka 8 000 ton cannabis och derivat, 350 ton kokain, 60 ton heroin och minst 50 miljoner ecstasytabletter kommer in på den europeiska marknaden. Det är de senaste siffrorna som står till förfogande. Allt detta konsumeras, och i ökande utsträckning av ungdomar. Om man då vet att undersökningar visar att cirka 20 procent av ungdomarna redan har provat cannabis minst en gång och att uppskattningsvis 5 miljoner ungdomar använder syntetisk narkotika, då måste larmklockorna ringa.
Producenterna, försäljarna, som handlar med denna narkotika, är en del av en organiserad brottslighet. De gör sina affärer på ungdomarnas bekostnad. Därför måste allt göras för att kämpa mot denna brottslighet - och den är en del av den organiserade brottsligheten, som jag har sagt - i unionen och internationellt tillsammans med företrädare från de andra stater i världen, som också drabbats. Jag välkomnar därför detta svenska initiativ, som för oss ännu ett steg framåt. Det är ett pussel i det totala instrumentarium som vi behöver för att hävda oss någorlunda i denna sak.
Det första initiativ som gäller översändning av narkotika i och för analys och undersökning, är det upplagt på så vis att det inte kan leda till missbruk på grund av transport av större mängder, men mycket väl lämpar sig som instrument i kampen mot narkotikan. För det andra anser jag att det är särskilt viktigt att analyser vidtas för att undersöka ursprunget för den syntetiska narkotikan. Båda instrumenten är viktiga i kampen mot narkotikan och den organiserade brottsligheten. Men det som måste till är att nätverket för dessa laboratorier, som förfogar över lämplig standardisering och kvalitet, utökas. Men enbart detta skulle inte räcka, utan ett samarbete med Europol måste garanteras, som ju arbetar inom samma område och också sammanställer en lista över syntetisk narkotika och motsvarande produkter inom området med ecstasy och andra amfetaminer, som finns på marknaden. Alltså bör det inte ske något löst eller parallellt löpande arbete, utan arbetet skulle utföras gemensamt i samarbete med Europol.
Den tredje mycket viktiga punkten anser jag vara följande: Trots att Europeiska unionen nu har blivit en exportmarknad för syntetisk narkotika och att kandidatländerna är avnämarländer - de har också blivit transitländer, de har blivit målländer - måste vi redan nu intensivt inbegripa dessa kandidatländer med alla instrument som vi har till förfogande, för att just bygga upp en större säkerhetsram, vilket är vårt mål.
Målet, och jag vet att man satt ribban högt, är ett narkotikafritt samhälle. Det blir svårt att uppnå, men med dessa åtgärder kommer vi utan tvivel en bit närmare målet.

Schröder, Ilka
Herr talman, ärade kolleger! Till att börja med är det ju så att narkotika bara är till skada för människan om den missbrukas, och att man i inskränkt betydelse också kan betrakta narkotika som ett njutningsmedel, vilket man ju även ser i fråga om alkohol och tobak. Men när narkotika missbrukas får den skadliga följder. Det betraktar jag dock som ett samhälleligt problem. Narkotikan spelar då snarare en roll som katalysator. Därför tror jag att om man bekämpar narkotika, så gör man inte något som verkligen är bra för människan.
Därför är den bästa lösningen att människorna själva bestämmer hur mycket narkotika de vill eller inte vill konsumera. Därför tror jag att vi inte heller med detta initiativ kommer särskilt mycket längre. Det handlar när allt kommer omkring om mer repression, mer ansvar för Europol, och när vi lever ett liv där vi är självbestämmande hjälper de oss alls inte längre. Det finns ett alternativ till detta förslag, som består av testning av tabletter, även kallat drug checking. Det har genomförts olika mycket framgångsrika projekt i Nederländerna, i Schweiz och även i Wien och Tyskland. Europeiska övervakningscentrumet för narkotika och narkotikamissbruk i Portugal har gett drug checking ett mycket bra betyg, och man fortsätter att vara aktiv på området. Därför tror jag att vi inte bör rösta för denna repressionsåtgärd. Vi som gröna kommer i varje fall inte att göra det, utan i stället satsa på att de människor som vill använda dessa medel själva skall bestämma.

Sörensen
Herr talman, kolleger! I kampen mot handeln med olagliga ämnen och framför allt narkotikahandeln är det ingen överflödig lyx att ha ett effektivt system för att på ett samordnat sätt inom unionen analysera den här handeln och kartlägga de olika nätverken. Det är dock just där som skon klämmer. Ett upprättande av laboratorier förutsätter att kriterierna är tillräckligt tydliga och förfarandena öppna och förståeliga. Det visar sig dock finnas en hel del obesvarade frågor angående den metod vars resultat skulle leda till olika värderingar i olika länder. I de svenska förslagen verkar man vilja dölja att Sverige självt också behöver några år till för att utveckla sin egen kapacitet till fullo, men landet vill ändå börja redan nu. Just nu väntar vi fortfarande på yttrandet från experterna vid de centralaste laboratorierna, men det yttrandet kommer inte att komma i tid innan det svenska ordförandeskapet är slut. Alla i min partigrupp kommer inte att hålla med mig om att det här potentiellt är ett bra förslag och att ett sådant instrument verkligen kan vara förtjänstfullt på sikt, hur man än angriper narkotikaproblemet. Det är dock mycket beklagansvärt att den iver som svenskarna visat här framför allt går verkligheten i förväg.

Vitorino
Herr talman, parlamentsledamöter! Kommissionen välkomnar parlamentets förslag till resolution och stöder målen med dessa två svenska initiativ när det gäller inrättande av ett system för särskild kriminalteknisk profilanalys av syntetisk narkotika och översändande av prover med olagliga narkotiska ämnen.
Kommissionen har under en viss tid arbetet med frågor som rör detta område. Den har särskilt stött forskning om en harmoniserad metod för profilering av amfetaminer. Man planerar att slutföra detta forskningsprojekt i februari 2002, och vi hoppas att resultaten kommer att beaktas i samband med det framtida arbetet inom detta område.
Målet med de svenska initiativen är förenligt med punkt 4.1.1.4 i Europeiska unionens handlingsplan för narkotika 2000-2004, som stöddes vid Europeiska rådets sammanträde i Feira i juni 2000 och sålunda prioriteras i Europeiska unionens kamp mot narkotika.
Kommissionen arbetar också aktivt med genomförandet av EU:s handlingsplan för narkotika. Under de kommande veckorna har vi för avsikt att offentliggöra två viktiga texter: För det första kommer kommissionen att lägga fram ett meddelande till parlamentet och rådet om genomförandet av åtgärdsplanen, och för det andra kommer kommissionen att lägga fram förslag till ett rambeslut för upprättande av minimibestämmelser om narkotikasmuggling.
Frågan rörande syntetisk narkotika, som nämnts av åtskilliga ledamöter, är av särskild betydelse för närvarande, både för Europeiska unionen och internationellt. Kommissionen har för avsikt att i år inleda en granskning av de gemensamma åtgärderna mot ny syntetisk narkotika från juni 1997, som gör det möjligt att övervaka ny syntetisk narkotika i hela Europeiska unionen, och att detta kan få straffrättsliga påföljder. Kommissionen lade nyligen fram förslag till informell övervakning av de icke-kontrollerade kemiska föregångarna till narkotika till syntetisk narkotika, och dessa håller just nu på att granskas av rådet och parlamentet. Vi lade också i mars 2001 fram en resolution för narkotikakommissionen, i vilken vi tog upp problemet med användandet av föregångare till narkotika till syntetisk narkotika, och detta förslag fick ett brett stöd. Vi har också deltagit i ett sammanträde i december 2000 organiserat av Japan inom ramen för G8-samarbetet. Alla dessa delar visar hur viktig denna diskussion är på det globala planet. Jag vill därför gratulera fru Cederschiöld till hennes utmärkta betänkande och instämma i hennes vädjan att överse med vad jag anser vara mindre svårigheter, för att få ett snabbt godkännande av dessa två svenska initiativ av rådet.

Talmannen
Tack, kommissionär Vitorino.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, med början kl. 11.00.

Transmissibel spongiform encefalopati
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0118/2001) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (14780/1/2000 - C5-0048/2001 - 1998/0323(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om fastställande av bestämmelser för förebyggande, kontroll och utrotning av viss transmissibel spongiform encefalopati
(föredragande: Roth-Behrendt).

Whitehead
Vi har två betänkanden om behandling och förflyttning av djur: Detta borde vara ett mycket välbekant ämne för kommissionären. Jag vill så här i början säga - och jag är säker på att utskottsordföranden kommer att säga samma sak - hur mycket vi beklagar Dagmar Roth-Behrendts frånvaro i kväll. Hon är en av de mest energiska, företagsamma och intelligenta ledamöterna i utskottet. Hon är samordnare för vår grupp i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och, när hon uppvisar sin vanliga entusiasm, är hon att likna vid en enkvinnokongress från Berlin. Hon är i Berlin i kväll och skall opereras i morgon förmiddag. Jag är säker på att hela kammaren, även vid denna sena timme, tillsammans med mig kan önska Dagmar lycka till och vi får hoppas att hon snart återhämtar sig och får tillbaka sin sedvanliga livslust.
Dagmar Roth-Behrendt hade för avsikt att flytta ett av de två ändringsförslagen i kväll. Jag vill kort förklara varför jag och min grupp nu anser att det skulle vara bäst för direktivet om det antas i oförändrat skick. Detta innebär därför att vi vill rösta emot både ändringsförslag 1 och 2: När det gäller ändringsförslag 1 av den enkla anledningen att det har en anstrykning av att man skulle vilja rusa tillbaka till en form av nyprotektionism - i vilket fall en överreglering - för djurimport, vilket är en önskvärd men onödig konsekvens av de många skräckscenarier vi har erfarit under de senaste åren. I mitt hemland är vi särskilt medvetna om detta, men vi anser att den kodex som tillämpas i sammanhanget av Internationella byrån för epizooitiska sjukdomar omfattar handel med levande djur, och att den kommer att skydda länder som inte fått BSE från att sjukdomen införs. Ytterligare åtgärder mot importen är inte berättigade av hälsoskäl, och jag förväntar mig att kommissionen kommer att säga samma sak.
Jag vill ta upp ändringsförslag 2 på ett ännu mer kortfattat sätt, och här står faktiskt jag som framställare av ändringsförslaget: Vi lade fram detta vid den tidpunkten, eftersom vi ansåg att om det skulle bli en omröstning i parlamentet om tester av 24 månader gamla djur i alla medlemsstater, som mer eller mindre påtvingats dem av kommissionen, behövde detta ändras genom en bestämmelse om att de medlemsstater som redan tillämpade andra testmetoder - eller när det gäller Förenade kungariket, på kor över som är över 30 månader gamla - inte behövde gå igenom detta förfarande. Med hänsyn till att det viktigaste ändringsförslaget föll, anser jag nu att även det andra ändringsförslaget bör falla. När det gäller min grupp stöder vi alltså inga ändringsförslag.

Doyle
Jag ber om ursäkt för att skuggföredraganden, Trakatellis, inte har möjlighet att närvara i kväll. Jag har, med kort varsel, gått med på att försöka säga några ord på hans vägnar om detta ytterst viktiga ämne. Jag vill först och främst berömma alla dem som deltagit hittills, från kommissionen upp till rådet och, faktiskt, tillbaka till oss - men i synnerhet Roth-Behrendt för det personliga engagemang som hon har lagt ned på denna ytterst viktiga fråga.
För ett år sedan talade jag i parlamentet i samband med denna specifika fråga, och jag lade fram min åsikt på ett tydligt sätt. Jag tror det var den 16 maj förra året - tidpunkten för den första behandlingen. På ett sätt har det inte hänt mycket sedan dess. På ett annat sätt, både politiskt och vetenskapligt, har det hänt väldigt mycket inom hela TSE-området; mer specifikt, om man så vill, i förhållande till BSE. För ett år sedan var man sysselsatt med Förenade kungariket, Irland och ett eller två utbrott av BSE på andra ställen, i synnerhet den epidemi som man hade upplevt i Förenade kungariket under en viss tid. Sedan dess har, som ni vet, Portugal, Belgien, Nederländerna, Spanien, Danmark, Tyskland, Italien och Österrike drabbats. Men vi måste se på antalet drabbade djur i förhållande till hela nötdjursbeståndet i varje land, för att man skall förstå situationen, i stället för att bara göra konsumenterna panikslagna. Det har varit mycket svårt att föra en förnuftig, rationell diskussion om konsekvenserna av ett BSE-utbrott - det må röra sig om 3, 4 eller flera hundra fall på en gång. Man måste se på saken i förhållande till nötkreatursbeståndet i respektive land.
Vi har först nu i veckan fått höra rapporter om utbrott bland kanadahjortar i Coloradoområdet i Förenta staterna, och utbrott av en ny variant av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom bland unga män, unga jägare - vilket inte är den normala åldersgrupp som vi under årens lopp har förknippat med sjukdomen. Man har också börjat tillämpa strängare bestämmelser när det rör rapporteringen av BSE och ökat övervakningen genom framför allt nya provmetoder. Det är inget tecken på att sjukdomen håller på att sprida sig, bara därför att antalet blir större. Det innebär att vi håller på att bli bättre och effektivare när det gäller att leta efter sjukdomen i de olika länderna. Denna information måste också framhållas, så att vi inte skrämmer konsumenterna och får dem att tro att sjukdomen fortsätter att sprida sig. Det gör den inte. BSE är en sjukdom hos äldre kor, framför allt hos äldre mjölkkor. Sjukdomen är mycket vanligare bland mjölkboskapen än vad den är bland ungboskapen, förmodligen därför att mjölkbönderna traditionellt sett haft råd med mer kraftfoder under årens lopp. I de flesta länder ger mjölken högre ekonomisk vinst än, t.ex., uppfödning av nötdjur - sådan var i vilket fall situationen i Irland och Förenade kungariket. Men för närvarande förknippas den höga risken med mjölkboskap, de sex- och sjuåriga korna och det är därför, sedan jag talade förra året, vi har fått det destrueringsprogram som tillkännagavs den 13 december 2000 som, om jag minns rätt, kommer att vara i kraft året ut.
Min enda stora kritik av destrueringsprogrammet, är att man inte särskilt insisterade på att medlemsstater med BSE-problem skulle koncentrera sig på äldre kor, där den verkliga risken fortfarande fanns. Detta program användes faktiskt för att stödja marknaden och priset på boskap, i stället för att först och främst få bort sjukdomen hos de äldre korna. Jag har inget emot att man stöder marknaden. Det kan vara en del av det. Men det bör vara underordnat avlägsnandet av sjukdomen, och så var inte fallet och jag kritiserar detta specifika program i detta avseende.
Vi har också under det gångna året lärt oss mycket när det rör den nya varianten av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom, och att patienter med en särskild genetisk uppsättning har en benägenhet att utveckla sjukdomen, inte hela befolkningen. Vi måste säga mer om detta, så att allmänheten förstår vilka relativa konsekvenser som sjukdomen får eller inte får. Den är genetisk, den är smittsam, den är nedbrytande, men det finns mycket, mycket få fall om man t.ex. tar hänsyn till antalet BSE-fall bland nötdjuren i Förenade kungariket. Vi har ätit scrapiesmittat fårkött i över 200 år utan att drabbas av sjukdomar, och skälet till detta har att göra med att prionens uppbyggnad, dvs. det icke-smittsamma proteinets uppbyggnad, i fåret inte är jämförbar med den i människans hjärna, som till skillnad från den nämnda boskaps- eller nötdjursprionen inte ersätter det protein som är nödvändigt för vår hjärna.

Paulsen
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Roth-Behrendt har gjort ett oerhört bra jobb under en lång tid när det gäller att bekämpa BSE, eller TSE. Vi har nu äntligen nått den punkt där vi kanske får någon ordning på och stopp för de smittkedjor som vi vet existerar i detta sammanhang.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt och be oss tänka mer långsiktigt. Tyvärr vet mänskligheten ännu inte varför, var och när prionen blir "galen", när denna prionsjukdom uppstår och av vilket skäl. Situationen kräver en viss ödmjukhet av oss. Just nu förs en annan diskussion om animaliska biprodukter, och det ser nu ut som om en ny omgång av debatten kommer att komma igång.
Vi försökte göra kon som är vegetarian till allätare, och det gav oss BSE. Just nu befinner vi oss vid en punkt där jag misstänker att vi av skräck, panik eller av andra skäl, politisk populism kanske, kommer att försöka göra grisen till ett betesdjur, en vegetarian.
Det vore också bra om vi tittade lite grand på vår egen historia. Våra förfäder visste mycket väl att man inte skulle äta självdöda djur. Det är i moderna tider vi har avlägsnat oss så mycket från biologin att vi har börjat ge oss in på sådana experiment. Jag skulle vilja att vi lugnt och stilla, visade en smula ödmjukhet inför de livsmedelskatastrofer som har drabbat oss.

Auroi
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Det som måste göras, framför allt i kväll, är att möjliggöra en så snabb tillämpning som möjligt av Roth-Behrendts utmärkta betänkande, så att åtgärderna kan börja vidtas fr.o.m. juli. På grundval av vetenskapliga kunskaper som utvecklas dag för dag anser jag att de två ändringsförslag som lagts fram är tvetydiga, och att de snarare skulle försena samtliga åtgärder, i stället för att få positiva konsekvenser.
Min grupp De Gröna kan på sin höjd godta det första ändringsförslaget, eftersom klassificeringen av länder enligt antalet misstänkta fall är en bra sak och eftersom det viktigaste framför allt är att kontrollera den smittsamma sjukdomen. Att de länder som känner sig mest utsatta vill skydda sig är inte nödvändigtvis detsamma som protektionism. Däremot kan ändringsförslag 2 framstå som ett slags avsteg eftersom det, under förevändningen att djur som är 24 månader gamla inte skapar exakt samma problem som övriga djur, syftar till att utesluta systematiska snabbtester och göra det möjligt för länder som Förenade kungariket - som var upphovslandet och det mest drabbade landet - att avstå från att genomföra systematiska spårningstester. Om det är detta som ligger bakom ändringsförslaget säger vi, De Gröna, bestämt nej till det.
Jag vill tillägga, eftersom denna debatt ständigt tar nya vändningar, att man ställer sig ett antal frågor när det gäller Kanada och Förenta staterna, vilket Doyle nyss påpekade. Inget land kan i dag säga att det är befriat från BSE eller TSE, och nu måste vi framför allt införa ett spårningstest för får, eftersom man nu förstår att sjukdomen utan tvekan har förts vidare från får och att det vore bäst att övervaka denna boskap, som kan ge oss samma typ av problem som vi har med nötkreatur.

Corbey
Herr talman, kolleger! BSE är det största dramat i den europeiska veterinärhistorien, ett drama som saknar motstycke och som kommer att kräva ett okänt antal offer. BSE är en mardröm för de konsumenter som förtvivlat undrar om deras mat verkligen var säker att äta. BSE är också ett enormt hårt slag för boskapsuppfödningen.
I dag behandlar vi ett åtgärdspaket som tillkännagavs redan år 1997. Det här är också rätt tillfälle att tacka föredraganden Dagmar Roth-Behrendt: hennes ihärdighet, hennes sakkunnighet på det här området var mycket viktig och utan hennes handlingskraft stod inte unionen där den står nu.
Tack var parlamentets insatser i den första behandlingen kan huvuddragen i den gemensamma ståndpunkten godtas: systematiska testprogram, på sikt även för får; stränga och tydliga regler med avseende på specifika riskmaterial; goda kontroller, främst av import; reglering av marknadstillträdet. Allt det är mycket viktigt.
I dag måste vi visa vårt förtroende för den gemensamma ståndpunkten. Det här är den politik som måste föras för att bekämpa BSE. Åtgärderna måste även kunna räkna med commitment från Bryssel och från medlemsstaterna. Det är absolut avgörande. Efter det ökade antalet fall av BSE i Frankrike har flera nya åtgärder vidtagits de senaste månaderna. I det sammanhanget var det påfallande att kommissionär Byrne själv sade att det inte krävs några nya åtgärder för livsmedelssäkerheten som sådan men att åtgärderna främst behövdes för att återupprätta konsumenternas förtroende. Därmed var han egentligen otydlig igen. Det behövs åtgärder och inga onödiga krusiduller, det får det inte råda några tvivel om.
Livsmedelssäkerhet är ett mycket känslomässigt ämne och livsmedelspolitik har på det sättet även blivit något av känslohantering. På grundval av statistiska uppgifter kan vi säga att våra livsmedel aldrig varit så säkra, men det kan vi inte övertyga någon med. Förtroende är något som inte kan återställas hur som helst, inte ens genom att stimulera det ekologiska jordbruket eller avskräcka från storskaliga industriella produktionsmetoder. Förtroende återställer man genom att föra en trovärdig politik och genom att tala klarspråk. För säkerhet, förebyggande, bekämpning och utrotning av BSE krävs nu politisk commitment. BSE-krisen var mycket mer än ett allvarligt livsmedelsproblem: BSE var egentligen också en politisk kris. Den står för ett överskjutande av skulden och ett undvikande av ansvarstagande. BSE blev på det sättet en anledning att göra en genomgripande omprövning av hela den europeiska livsmedelspolitiken. Det kommer att inrättas en europeisk livsmedelsmyndighet och vi fastställer på nytt principerna för livsmedelspolitiken.
Vår diskussion fortsätter naturligtvis ändå. Vi måste nu fundera över livsmedelsproduktionen från grunden. Vi vill ha en grön revolution, vi vill ha kvalitet i stället för kvantitet, vår jordbrukspolitik får inte längre förstöra miljön, vi måste göra oss av med den protektionism som missgynnar länder i tredje världen, vi måste ta djurens välmående på allvar. Det här får vi inte vänta med i sex år. I dag måste vi visa vår commitment för BSE-politiken och det är för min del startsignalen för en grön revolution och för en kvalitetsbaserad politik.

Pesälä
Herr talman, bästa kommissionär! Parlamentet, rådet och kommissionen har gjort ett gott samarbete för att effektivera förebyggandet och övervakningen av hjärnsjukdomar hos djur. Med hjälp av förordningen som nu behandlas kan man harmonisera den rättsliga grunden. I förordningen tar man hänsyn till den vetenskapliga utvecklingen. BSE-testerna för lamm och getter tas i bruk så fort testmetoderna finns.
Föredraganden föreslår två ändringsförslag. Det första är väl värt att stödja, eftersom man med det skapar ytterligare ökat skydd speciellt för de länder där BSE-sjukdomen inte tidigare har upptäckts. Djurtransporterna är den största orsaken till att djursjukdomar sprids, varför tillsynsverksamheten måsta vara effektiv. Vår grupp anser att det andra ändringsförslaget är oklart och därför får det inte vår grupps understöd, särskilt inte om målsättningen är att sänka åldersgränsen för BSE-testen till 24 månader gamla djur. Det är inte vettigt sett ur samtliga medlemsländers synvinkel. När jag säger detta motsätter jag mig inte alls om man i en del medlemsländer vill göra så. Åtgärderna inom EU måste trots allt, i enlighet med den allmänna linjen i denna förordning, anpassas till den BSE-situation som råder i medlemsländerna.

González Álvarez
Herr talman! Även om jag inte tillhör samma grupp som Whitehead, håller jag med om det han sade om Roth-Behrendt och om det är så att hon måste genomgå en operation i morgon vill naturligtvis även vi att hon tillfrisknar först, eftersom hon fungerar som en eldsjäl i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Hur som helst föreslår hon endast två ändringsförslag, eftersom utskottet godtog de flesta ändringsförslagen under första behandlingen. Som andra kolleger redan har nämnt handlar dessa ändringsförslag om vissa medlemsstaters rättigheter att kräva ytterligare garantier för de djur som kommer in på deras territorium, och även om möjligheten att genomföra vissa undersökningar av djur under 30 månader.
Jag, som kommer från en liten region med små jordbruk som har enorma problem och där endast ett fåtal fall av BSE har upptäckts, skulle vilja lägga tonvikten på tre frågor som jag anser vara grundläggande. En av dessa berör artikel 6, vilken handlar om den nödvändiga utbildningen och fortbildningen av laboratoriepersonal, uppfödare och de som arbetar med saluföring. I praktiken har jag dock märkt att alla dessa personer står inför ett problem som de inte har kännedom om och de inte vet hur de skall hantera. Följaktligen är utbildningsprogrammet enligt min åsikt mycket viktigt och det måste sättas igång så fort som möjligt, eftersom det skulle bidra till att förebygga riskerna.
När det gäller förbudet för foder av animaliskt ursprung, såsom det fastställs i artikel 9, anser jag att det förbudet nu måste bli definitivt. Kor bör äta gräs och det är också det bästa sättet att undvika denna situation. Jordbruken bör få full ersättning för de djur som har slaktats. I den region jag är bosatt i har jag själv sett hur vissa av dessa uppfödare som förut hade 25 - 30 kor nu har en mycket låg avkastning. Om de slaktar alla sina djur går hela deras livsstil förlorad. Därför är det absolut nödvändigt att dessa ersättningsbelopp, vilka de i dagens läge fortfarande inte har erhållit, omedelbart betalas ut.
Herr talman, och jag avslutar med detta eftersom min talartid snart är slut, jag anser att om vi vill återupprätta vår trovärdighet gentemot konsumenterna måste åtgärder som dessa och andra genomföras omedelbart och med tydlighet. Det är nödvändigt att människor ser att det vidtas åtgärder i Europa, annars kommer vi aldrig att kunna återupprätta vår trovärdighet.

Korhola
Herr talman! Trots att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor denna gång inte behandlade föredraganden av betänkandet, Roth-Berend, milt, vill jag ändå tacka honom för det goda arbete som han gjort i de olika skedena av betänkandet.
Utskottet godkände två ändringsförslag, varav det första ursprungligen framlades av professor Trakatellis och mig tillsammans. Det innehåller i korthet att de medlemsländer som tillhör den bästa gruppen bibehåller rätten att kräva ytterligare garantier för djur som importeras till deras områden. Det strävar inte efter att förhindra djurimport eller handel mellan medlemsländer, utan endast förhindra att sjukdomarna sprids till de länder där de ännu inte förekommit. Det är naturligtvis till hela EU:s fördel att sjukdomarna, även TSE, begränsas till ett så litet område som möjligt, och att spridningen av dem till nya områden förhindras.
Samtidigt som man granskar enskilda regler för förebyggande och övervakning av TSE blir det allt mer uppenbart att hela den gemensamma jordbrukspolitiken kräver förnyelse det vill säga vissa korrigeringssteg. Det vore värt att på allvar fundera på det system där den gemensamma jordbrukspolitiken ställer upp gemensamma målsättningar och minimikrav bland annat när det gäller miljö, konsumentskydd och djurens välbefinnande, men där ändamålsenligheten med ett gemensamt jordbruksstöd övervägdes på nytt. I denna modell skulle det vara lovligt att ge nationellt stöd som framför allt skulle riktas mot främjandet av livsmedelssäkerhet, ren miljö och regionalpolitiska målsättningar. Jag anser att detta är en möjlig väg, som skall tas på allvar, framåt från det nuvarande systemet som är dåligt för skattebetalarna, konsumenterna och miljön och särskilt dåligt för jordbrukarna.
När EU grundades var målsättningen med dess jordbrukspolitik i all enkelhet att garantera tillgången på livsmedel i den krisdrabbade ekonomin som höll på att hämta sig efter kriget. I artikel 33 i fördraget utgår man fortsättningsvis från denna tanke, trots att EU blev självförsörjande redan på 1960-talet och produktionen sedan 1970-talet har överstigit behovet. Nu måste man övergå från kvantitet till kvalitet.

Byrne
I kväll kan vi få se slutet på två år av hårda förhandlingar mellan parlamentet, rådet och kommissionen om den rättsliga ram som skall tillämpas för att bekämpa transmissibel spongiform encefalopati. Detta är den första mer omfattande rättsakt som antas efter införandet, enligt Amsterdamfördraget, av medbeslutandeförfarandet i samband med veterinärmedicinska frågor som har en inverkan på folkhälsan. Det är både ironiskt och passande att det har att göra med BSE, eftersom det var BSE-krisen som ledde fram till införandet av medbeslutandeförfarandet inom detta verksamhetsområde för gemenskapen.
Jag vill särskilt tacka Roth-Behrendt, föredraganden, för hennes outtröttliga arbete under årens lopp, när det gäller att försöka få ett sammanhållet förhållningssätt för övervakning av TSE i gemenskapen. En stor del av de viktigaste bestämmelserna i förordningen, som är under diskussion, resulterar direkt, eller indirekt, från hennes personliga engagemang när det gäller att få till stånd en mycket stark rättslig ram för att skydda våra medborgare från TSE-hotet, och jag stöder detta mål fullständigt, och jag instämmer i Phillip Whiteheads lyckönskningar till Roth-Behrendt i samband med hennes sjukhusvistelse under de kommande dagarna.
När vi inledde vårt arbete om detta förslag under den senare delen av 1998, ansåg de flesta medlemsstater att de var fria från BSE. Detta var fortfarande fallet i maj 2000, när parlamentets första yttrande - som stöddes starkt av kommissionen - antogs: De påföljande förhandlingarna med rådet ledde ingen vart, eftersom rådet inte kunde komma överens om en vetenskaplig bedömnings föreslagna viktiga roll för ländernas BSE-klassificering. Efter antagandet av nya åtgärder i akuta fall för avlägsnandet av specificerat riskmaterial i gemenskapen och införandet av snabbtester för BSE, kunde man emellertid börja ana en kompromiss om den rättsliga ramen. Införandet av en sådan storskalig undersökning gjorde det möjligt för rådet att samtycka till en klassificering genom kommissionen på grundval av den vetenskapliga styrkommitténs yttrande, under förutsättning att den bekräftades genom undersökningen.
Under sin första behandling föreslog parlamentet ett bekräftande av den vetenskapliga riskbedömningen genom statistiskt giltig storskalig undersökning. I sitt ändrade förslag, föreslog kommissionen storskalig undersökning som en övergångsåtgärd för omläggningen från de nuvarande enhetliga bestämmelserna om specificerat riskmaterial till de klassificeringsgrundade bestämmelserna i förordningen. Dessa två delar gjorde det möjligt för rådet att komma fram till ett politiskt avtal om sin gemensamma ståndpunkt i december 2000.
Förutom att leda fram till rådets gemensamma ståndpunkt, fick starten på den storskaliga undersökningen i slutet på år 2000 ytterligare en effekt: Inom loppet av några få dagar upptäcktes i Tyskland BSE-fall bland friska slaktdjur. Ungefär samtidigt upptäcktes de första fallen i Spanien och Italien, och antalet upptäckta BSE-fall i Frankrike ökade också stadigt. Konsumenternas förtroende blev lägre än någonsin.
Samtidigt som krisen pågick, närmade sig rådets, parlamentets och kommissionens ståndpunkter. Genom att det fanns en medvetenhet om att saken brådskade, och ett behov av en lämplig rättslig ram, i synnerhet i förhållande till utrotningen av BSE och import från tredje land, ägde ett informellt trepartssamtal rum innan rådets antagande av sin gemensamma ståndpunkt. Under detta trepartssamtal växte det fram en mycket stabil grund för en överenskommelse mellan de tre institutionerna.
Dessa förhandlingar var hårda, men mycket konstruktiva och visade att de tre institutionerna kan samarbeta på ett mycket konstruktivt sätt om viktiga frågor som rör folkhälsan. Rådet godtog ytterligare krav från parlamentet om att öka antalet testade djur. Kommissionen åtog sig att införa alla nya åtgärder - som antagits under säkerhetsförfarandena efter den gemensamma ståndpunkten - i förordningen. Kommissionen åtog sig också att utan dröjsmål ta alla nödvändiga initiativ enligt kommittéförfarandet, efter förordningens ikraftträdande. Rådets gemensamma ståndpunkt antogs sålunda enhälligt och stöddes av kommissionen. Detta kontrasterar mot de mycket tydliga olikheterna rörande förhållningssätt i samband med de tidigare frågorna som hade att göra med BSE.
Jag vill slutligen påminna parlamentet om dess resolution från den 16 november 2000 om BSE och förbudet mot animaliskt protein i djurfoder. I denna resolution uppmanade parlamentet till att man skulle vidta åtskilliga skyddsåtgärder. Dessa omfattade ett tillfälligt upphävande av användningen av kött- och benmjöl, ökad provtagning i alla medlemsstater och bestämmelser för övervakning av scrapie. TSE-förordningen - i sin nuvarande form - tillhandahåller ramen för och, i många fall, ingående bestämmelser för dessa åtgärder.
Ytterligare ändringsförslag under den andra behandlingen skulle emellertid försena formella åtgärder enligt denna resolution. Jag antar att kammaren håller med mig om behovet av att den korrekta rättsliga grunden träder i kraft utan dröjsmål och att döma av vad vissa talare redan har sagt, så verkar det finnas ett visst mått av samförstånd i denna fråga.
Diskussionerna som vi har haft i parlamentet om denna fråga sedan november förra året, visar detta bara alltför tydligt. Det är därför mycket viktigt att denna förordning träder i kraft så snart som möjligt. Kommissionen är därför endast beredd att beakta ändringsförslag som på ett betydande sätt skulle förbättra texten eller rätta till viktiga svagheter. Inget av de två framlagda ändringsförslagen går, enligt min mening, att inordna under dessa kategorier.
Jag kan inte godta ändringsförslag 1 - även av innehållsmässiga skäl. I detta ändringsförslag, som redan förkastats av utskottet under första behandlingen, föreslår man att BSE-fria medlemsstater skall ha rätt att, helt efter eget behag, vidta ensidiga åtgärder mot importen av alla former av levande djur. Detta strider mot principerna om fastställande av gemenskapsbestämmelser. Det är dessutom onödigt, eftersom ett av de viktigaste målen med förordningen är att skapa harmoniserade bestämmelser för saluföring av djur, mot bakgrund av BSE-läget.
Jag kan inte heller godta ändringsförslag 2, eftersom det gör upprättandet av en epidemiologisk bild över alla medlemsstater svårare. Detta innebär emellertid inte att det ges ett förtida omdöme om framtida initiativ från kommissionen på grundval av denna förordning, mot bakgrund av de erfarenheter man fått främst om biståndsstrukturen hos de fall som upptäckts genom den pågående undersökningen, och detta kan göras genom kommittéförfarandet.
Man utförde över 1,3 miljoner tester av friska djur som var över 30 månader gamla, under det första kvartalet i år. Dessa är ett komplement till tester av självdöda djur och djur som befinner sig i riskzonen. Vi börjar snabbt få en enormt förbättrad bild över den faktiska förekomsten av BSE i gemenskapen. Om jag mot bakgrund av detta material skulle se något som helst skäl att sänka den nuvarande teståldern, kommer jag inte att tveka att lägga fram de nödvändiga förslagen. Jag vill också, i samband med detta, tillägga att forskningen fortsätter om mer känsliga tester än vad som finns tillgängliga för tillfället.
Sammanfattningsvis, är vi nu mycket nära att få till stånd en lämplig rättslig ram för övervakning av TSE. Det har tagit lång tid och inneburit stora ansträngningar, men den gemensamma ståndpunkten tillhandahåller nu, efter betydande bidrag från alla tre institutionerna, en sammanhållen grupp av bestämmelser och förfaranden för framtida bruk.
Låt mig bara kort kommentera en del av de uttalanden som vissa ledamöter gjorde alldeles nyss. Detta specifika förslag är förenligt med Internationella byrån för epizooitiska sjukdomars internationella standarder. Låt mig dessutom säga att jag varmt välkomnar Paulsens åsikter, när hon hänvisade till förslagen om djurfoder och, i synnerhet, lagstiftningen om animaliska biprodukter. Låt mig kommentera Aurois anmärkningar om provtagning på får: Jag bör påpeka att jag inom kort lägger fram förslag om stickprovstagning på får. I förslaget till beslut har vi i ett första steg planerat att ta prov på 170 000 får från oktober 2000 under det första året.

Talmannen
Tack, kommissionär Byrne.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, med början kl. 11.00.

Förflyttning av sällskapsdjur utan kommersiellt syfte
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0125/2001) av Jillian Evans för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om djurhälsovillkor som skall tillämpas vid förflyttningar av sällskapsdjur utan kommersiellt syfte
(KOM(2000) 529 - C5-0477/2000 - 2000/0221(COD)).

Evans, Jillian
Herr talman! Syftet med denna förordning är att vi senast år 2002 ser till att få överensstämmande bestämmelser om förflyttningar av sällskapsdjur utan kommersiellt syfte, vilket allmänt kallas för "pet-passport"systemet. Det faktum att detta förslag har lagts fram av kommissionen innebär en anmärkningsvärd prestation när det gäller åtgärder som vidtas för att övervaka rabies. Framgången med vaccinationskampanjerna mot rabies har resulterat i en minskning av antalet fall bland katter och hundar från nästan 500 under 1991 till endast 5 under 1998, och det är p.g.a. denna framgång det har skett ett delvis avskaffande av systemet med sexmånaderskarantän i Förenade kungariket och Sverige.
Det är rabiesproblemet som fram till nu har förhindrat antagandet av överensstämmande bestämmelser, och medlemsstaterna har sålunda hanterat förflyttandet av sällskapsdjur på mycket olika sätt, så jag är säker på att en grupp enhetliga bestämmelser kommer att bli mycket väl mottagna.
Kommissionens åtgärder har i stort sett sin grund i det brittiska systemet, och de tillåter en smidigare förflyttning av katter och hundar inom EU och vissa tredje länder, under förutsättning att de kan identifieras genom elektroniska chips eller tatueringar, att de har vaccinerats och att deras immunitet kontrollerats tidigare än sex månader före resan. Genom förslaget tillåts också fri rörlighet för insekter, fiskar och vissa andra djur. Det är mycket viktigt att det inom förslaget finns utrymme för vissa medlemsstater att anpassa bestämmelserna när särskilda omständigheter gör detta nödvändigt.
Kommissionen har förslagit att artikel 37 och 152.4 b skall utgöra en dubbel rättslig grund. Eftersom förordningen endast hänvisar till sällskapsdjur och till antagandet av veterinärmedicinska åtgärder i syfte att skydda hälsan, kom utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor överens om att förordningen endast bör grundas på artikel 152.4 b, som har att göra med folkhälsa och som omfattar rabies.
Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden instämde i detta synsätt, eftersom förslaget, som sagt, endast rör förflyttning av sällskapsdjur och dess mål är att skydda folkhälsan. Jag hoppas att vi kan komma överens om den rättsliga grunden.
De viktigaste punkterna under diskussionen i utskottet var först och främst användningen av tatueringar och elektroniska identifieringssystem. Tatueringar kan bli ett problem, de kan bli svåra att tyda eller ändras. I jämförelse är en användning av elektroniska chips effektivare när det gäller identifiering, men de utgör också en mycket humanare metod, eftersom djuret inte behöver smärtstillande eller lugnande medel. Vi tror därför att mikrochips är att föredra på lång sikt, men vi måste ta hänsyn till att en rad medlemsstater för närvarande godtar tatueringar enligt sin nationella lagstiftning, och en övergångsperiod på åtta år har sålunda föreslagits av utskottet när det gäller ett stegvist avskaffande av användningen av tatueringar. På samma gång föreslås att, under denna övergångsperiod, de länder som för närvarande inte godtar tatueringar som en giltig form av identifiering fortfarande bara kan kräva elektroniska chips.
I ändringsförslag 8 hänvisar man till behovet av att i detta förslag tydligt fastslå att hundvalpar och kattungar inte kan förflyttas innan de uppnått vaccinationsålder och andra krav, eftersom det finns en missuppfattning kring detta. Om detta system skall bli framgångsrikt, är det nödvändigt att det tillämpas på ett effektivt sätt. Användningen av specifika ISO-transpondrar borde hjälpa till med att uppnå detta. På samma sätt borde möjligheten att registrera djurägarens namn och adress hjälpa till i kampen mot smuggling av sällskapsdjur, och klargörandet av vaccinet mot rabies inbegrips i betänkandet, såväl som Internationella byrån för epizooitiska sjukdomars internationella djurhälsokodex, återigen för att få ett effektivt förslag.
En annan fråga som vi diskuterade i utskottet handlar om karantän, och syftet med ändringsförslag 9 är att klargöra att djur från tredje land som riskerar att drabbas av rabies och som förs in i Sverige, Irland eller Förenade kungariket, de s.k. känsliga länderna, via en annan medlemsstat, måste stanna i detta land under minst sex månader innan inresan till dessa tre länder. Detta avlägsnar naturligtvis behovet av karantän, men ger också det extra skydd som dessa länder kräver.
En kontroversiell fråga har handlat om tama illrar och om dessa skall omfattas av förordningen. I kommissionens förslag placeras tama illrar i den kategori av sällskapsdjur som inte omfattas av några särskilda djurhälsokrav. Det har funnits mycket skilda meningar om detta, men miljöutskottets åsikt är att detta skulle innebära en oacceptabel risk, och tama illrar bör därför avlägsnas från bilaga I, del B.
Slutligen: Det är mycket viktigt att det finns detaljerad information tillgänglig för konsumenterna och för personal vid EU:s gränser, för att se till att de tar del av kraven. Mitt syfte med betänkandet har varit att behålla de positiva och viktiga delarna i kommissionens förslag, samtidigt som jag tagit hänsyn till kraven från vissa medlemsstater. Vi hörde under den föregående debatten ofta talas om förtroende, och förtroendet för detta system är nödvändigt för att det skall fungera på ett bra sätt, och ändringsförslagen är utformade för att förbättra kommissionens texter så att detta mål uppnås.

Arvidsson
Herr talman! Föreliggande förordning syftar till att samordna och underlätta för den som önskar resa inom Europa med sitt sällskapsdjur. Ärendet kan vid en första betraktelse förefalla banalt, men vi svenskar minns den för drygt tjugo år sedan pensionerade svenske ambassadören i Portugal, som vägrade att lämna sin bostad i Lissabon därför att hans livskamrat, en gammal angorakatt, skulle tvingas sitta i karantän under lång tid för att få resa in Sverige.
I första hand avser dessa regler att skydda mot rabies, en sjukdom som i folktron har varit förenad med stor mystik och skräck. Det är inte för inte som sjukdomen på svenska kallas vattuskräck. Irland, Storbritannien och Sverige är sedan flera år rabiesfria och förordningens förslag har därför i första hand betydelse för dessa länder, även om förekomsten av rabies har minskat i hela Europa. Vi måste emellertid beakta att reglerna får en sådan utformning att de ger fullgod skyddseffekt mot spridning av rabies i första hand till rabiesfria områden.
Efter galna kosjukan och mul- och klövsjukan skulle fall av rabies i exempelvis Storbritannien p.g.a. ändrade EU-föreskrifter skapa stor misstro mot EU-organisationen. Under behandlingen av ärendet har den rättsliga grunden ändrats. Skälen bakom ändringen utgörs av att förordningen syftar till att skydda folkhälsan. Dock kan även djursjukdomar, och även de som drabbar sällskapsdjur, vara mycket aggressiva och förorsaka stort lidande. Ett exempel är aggressiva former av valpsjukan.
Jag skulle därför vilja fråga kommissionär Byrne: anser ni att skyddsåtgärder enligt andra EG-direktiv är tillräckliga för att medlemsländerna skall få vidta åtgärder mot smittsamma sjukdomar som kan förorsaka stort lidande bland sällskapsdjuren?
För många är det oförklarligt att reglerna för transport av djur i kommersiellt syfte är mindre rigorösa än för samma djurarter i egenskap av sällskapsdjur. Undertecknad inlämnade därför till utskottet ett förslag att kommissionen skulle se över gällande förordning för handel med djur i syfte att försöka uppnå en harmonisering med reglerna i detta förslag till förordning. Detta blev även utskottets beslut, men jag vill göra presidiet och sekretariatet uppmärksammade på att skrivningen i föreliggande förslag på denna punkt har förändrats.
Många lever i tron att hundvalpar och kattungar inte kan drabbas av rabies och därför fritt kan passera gränserna i Europa. Det är därför viktigt att förslaget till förordning i denna del har förtydligats. Detta inte minst för att stävja den svarta handeln med hundvalpar och kattungar utan rabiesskydd, som i dag uppenbarligen förekommer.
Förutom hundar och katter är det endast tam iller, på engelska ferret, som av sällskapsdjuren kan sprida rabies. Det finns i dag vetenskapliga bevis för att rabiesvaccination av tam iller fungerar. Enligt Svenska statens veterinärmedicinska anstalt bör tam iller i fortsättningen vaccineras i likhet med hundar och katter. I behandlingen i utskottet plockades emellertid tam iller helt bort från åtgärdslistan. Tam iller bör emellertid införas i bilaga 1 del A, tillsammans med hund och katt, och om detta ej tillstyrks bör tam iller kvarstå i del B enligt kommissionens förslag. Att helt utelämna tam iller är inte ansvarsfullt. Vi skall komma ihåg att det är i synnerhet barn och ungdomar som har tam iller som sällskapsdjur.
Slutligen, herr talman, vill jag tacka föredraganden Evans för ett gott arbete i detta ärende.

Whitehead
Herr talman! Jag vill gratulera fru Evans, inte bara till det arbete hon lagt ned i sammanhanget, utan också till hennes mycket rättvisa och tydliga sammanfattning av utskottets förslag. Vi har fått en kritisk balans mellan offentliga hälsokrav och allmän humanitet. Humaniteten tvingar oss att ta hänsyn till lidandet hos dem som måste lämna sina avhållna sällskapsdjur hemma när de reser i Europeiska unionen. Vi kallar detta "Whisky och soda"reformen i Förenade kungariket, inte därför att det formulerades för första gången under någon glad kväll vid GD Hälsa och konsumentskydd, utan därför att detta är namnen på kommissionär Pattens två hundar, som han under många år var tvungen att lämna i Frankrike när han kom tillbaka till England och han var det största offret - i vilket fall när det gällde publicitet - som kanske förändrat vårt tankesätt i denna del av världen.
Jag vill bara nämna tre avgörande områden: För det första, tidsaspekten; Evans har nu godtagit att vi har en tidsaspekt på åtta år för omläggningen, vilket jag tycker verkar vara effektivt med tanke på livslängden för de flesta sällskapsdjur, när det gäller att gå ifrån ett system med tatueringar till ett lämpligare system med mikrochips. Jag tror personligen inte att i ändringsförslag 7, där det finns ett förslag om att vi måste ha ett fullständigt allmänt system för ISO-standardiserade mikrochips, att man kan förvänta sig att alla djur som får ett mikrochips tillhör denna allmänna sort under det inledande stadiet. Vi måste gå fram litet försiktigare här. För det andra gläder det mig att vi nu fått effektiva förslag, som jag är säker på att kommissionären kommer att godta, i samband med placerandet av djur från tredje land, där rabies förekommer, i karantän - den indiska subkontinenten borde vara ett bra exempel. Folk reser faktiskt omkring, deras sällskapsdjur följer med, och vi känner till av andra skäl, som nu diskuteras i en annan debatt om vaccinering, i samband med import och export av livsmedel, hur många saker som förs in och ut ur Europeiska gemenskapen och som kan vara en risk för oss. Vi vill inte att det skall vara så i detta fall, och det är därför mycket viktigt att man behåller bestämmelserna om karantän.
Slutligen: tama illrar. The Ferret Trust (Illerföreningen) har följt mig överallt under de senaste dagarna, och de har varit mycket upprörda över bestämmelserna som rör illrar. I Förenade kungariket är det i varje fall så att det fortfarande finns vissa tvivel om man faktiskt kan visa att vaccinationen av illrar får tillräcklig effekt, så att de kan vaccineras och sedan på ett säkert sätt kan förflyttas som sällskapsdjur mellan olika länder. Företrädaren för The Ferret Trust sade till mig - på ett mycket sansat sätt - att de ansåg att beslutet om att inbegripa illrar i "pet passport"systemet borde skjutas upp till dess ytterligare forskning hade gjorts, och de åberopar två amerikanska auktoriteter, doktorerna Bruce Williams och Zack Miller, som är sakkunniga på området. Jag skulle gärna gå med på det. Jag har inget emot illrar, men jag anser att även en liten risk att rabies kan spridas genom en så pass exotisk källa som detta gör att vi måste överväga saken ytterligare, i stället för att bara rusa iväg med ett förslag om vilket minst en medlemsstat fortfarande hyser allvarliga betänkligheter

Davies
Herr talman! Vi bör inse att detta betänkande är ett firande av det faktum att kriget mot rabies har vunnits i Europa. Detta är en sjukdom som fyllt folk med fruktan och skräck under många år, och det är en glädje att se den faktiska nedgången i den statistik som visar att sjukdomen nu har utrotats. Det gläder mig också, tillsammans med Whitehead, att det lidande och den sorg som både djuren och djurägarna känner när djuren måste sättas i karantän under långa perioder nu har ersatts med pass och tatueringar, så detta är goda nyheter.
Ur en teknisk synvinkel ser jag fram emot att höra kommissionens reaktion på de ändringsförslag som lagts fram om den rättsliga grunden för detta direktiv. Det gläder mig också att grunden till EU-förslagen är den som redan tillämpas i Förenade kungariket. Som Whitehead sade, så har jag - precis som han - lärt mig mycket om illrar som jag inte kände till för en månad sedan. Det är jag säker på att kommissionen också har. Jag är faktiskt säker på att kommissionären är mycket förtjust i illrar: Om han inte redan har ett hus fullt med illrar, så är jag säker på att de många tidningsartiklarna om illrarnas goda egenskaper har uppmuntrat honom att fylla sitt hus med dem. Jag är säker på att de blir förtjusande och tillgivna sällskapsdjur, och jag ser fram emot den dag då de intar sin plats vid sidan av katter och hundar.
Beslutet som vi fattade i utskottet - för bara ett par veckor sedan - om tama illrar skulle vara med på listan och få pass eller inte, var ett av de svåraste jag någonsin fattat. Saken är den att det inte verkar som om illrar har orsakat några särskilda problem. Det ser uppenbarligen ut som det var en fransk iller som orsakat all oro om huruvida illrar kan sprida rabies. Jag beklagar detta, men jag ser fram emot en situation då blodtester för kontroll av rabiesantikroppar kan bekräftas och godkännas av Ständiga veterinärkommittén, och förordningens räckvidd kan utökas till att omfatta illrar så snart som möjligt. Under tiden måste vi acceptera att om vi har för avsikt att prioritera kampen mot rabies, så bör illrar inte vara med på listan för närvarande. Men jag ser fram emot att illrar skall få rätt att resa runt i Europeiska unionen, men bara inte just nu.

Doyle
Herr talman! Jag inleder där min kollega avslutade. Jag är inte på något sätt orolig för illrarna, måste jag erkänna, men på sätt och vis faller Whiteheads idé mig i smaken: Vi bör undersöka saken igen och kanske fråga några sakkunniga. Det finns många av oss som inte är särskilt insatta när det gäller vad man kan eller inte kan göra med illrar i samband med immunitetsprovtagning. Jag skulle inte vilja vara den som uppmanades att ta reda på det.
Jag måste erkänna att det från början finns en intressekonflikt för mig. När jag kommer hem från Bryssel eller från någon annanstans, får jag det varmaste välkomnandet av mina hundar - åtminstone när det gäller det oväsende de orsakar och den tid detta pågår. Familjen i övrigt är förtjust - ett snabbt "hej, mamma", ett huvud dyker upp och du kanske får en kram, och sedan rusar de tillbaka till det som sysselsatte dem tidigare, TV:n eller någonting - men när 20 minuter har gått, springer hundarna fortfarande omkring vilda av glädje. Jag kan alltså verkligen sympatisera med dem som känner ett starkt behov av att fritt få ta med sig sina sällskapsdjur när de reser i Europa, i enlighet med de villkor som fastställts i dag, och jag välkomnar detta betänkande.
Kommissionen föreslår genom sina åtgärder att tillåta en smidigare förflyttning av katter och hundar inom EU, och av ett urval av andra djur som också klassificeras som sällskapsdjur. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor hade emellertid anmärkningar mot tama illrar, och så kommer det att förbli om det inte kommer fram något nytt material i samband med undersökningar, som min kollega Whitehead har sagt.
Jag välkomnar i hög grad - som andra har nämnt - att vi kan fira framgångarna i samband med vaccinationskampanjen mot rabies, vilken gjort det möjligt för oss att komma till den punkt vi befinner oss vid i dag, och vilken gjort det möjligt för, först och främst, Förenade kungariket, Irland och Sverige att ändra sitt karantänsystem, och därigenom ge oss den mall som kommissionen nu föreslår att utöka till att omfatta hela EU. Vi måste emellertid vara försiktiga i samband med införseln av sällskapsdjur från tredje land där rabies fortfarande förekommer. Låt oss vara mycket försiktiga vid gränskontroller, så att vi inte återigen importerar denna fruktansvärda sjukdom, särskilt till länder som nu är fria från rabies.
Som en del av de åtgärder som föreslås av kommissionen, skall djur identifieras genom en elektronisk transponder eller en tatuering, och djurägaren skall uppvisa handlingar som styrker att de har vaccinerats och att deras immunitet har kontrollerats tidigare än sex månader före resans början. Jag ser problem med en fortsatt användning av tatueringar, och utskottet för miljö är av samma åsikt. Jag ser också problem med en fri användning av transpondrar, i stället för en standardisering av dessa, och denna åsikt stöds också av Federation of Veterinarians of Europe (Europeiska veterinärförbundet). De förespråkar kraftfullt att bara standardmikrochips bör användas. Kom ihåg att det är om åtta år. Vi har gott om tid att lösa detta och få ordning på saker och ting.
Betänkandet på våra bord grundas på en rapport från Vetenskapliga veterinärmedicinska kommittén som skrevs i september 1977. Detta var före den tidpunkt då de avtalade ISO-standarderna 11784 och 11785 trädde i kraft, och alltså innan det fanns en faktisk kompatibilitet mellan produkter från olika tillverkare. Sedan införandet av standarder som kan specificeras i lagstiftning, vilket gjorts i den brittiska sällskapsdjursstadgan, kan alla ISO-standardläsare läsa samtliga ISO-standardmikrochips. Först trodde vi också att mikrochipsnumren kunde ändras. Man har aldrig visat att detta går att göra och tekniska råd från ingenjörer som deltar i utformning och tillverkning av mikrochips visar att det aldrig kommer att bli lätt, eller t.o.m. möjligt att göra. Vi måste komma ihåg att modernare, avancerade mikrochips tillverkas med autentiseringsprogram som kommer att bli allt svårare att ändra i bedrägligt syfte. Värdet av nyttan med att ändra ett identifieringsnummer hos ett mikrochips som finns i ett sällskapsdjur, kommer förmodligen aldrig att bli så stort att det är värt den ansträngning och kostnad det handlar om.
Tatueringar är emellertid mycket mindre tillfredsställande. De är svåra att tyda på små arter som t.ex. katter, de är svåra att tyda på raser som har kuperade öron, de är svåra för tillsynstjänstemän att tyda hos aggressiva eller rädda djur och de är ganska lätta att ta bort och ändra i bedrägligt syfte. Jag kommer därför mycket kraftfullt att stödja ändringsförslagen 6 och 7, även om behovet av att få reda på djurägarens namn och adress genom mikrochipset är litet tveksamt, men jag stöder en standardisering av chipsen, och endast av chipsen, inte tatueringarna.

Byrne
. (EN) Herr talman! Jag vill tacka föredraganden, fru Evans, och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för deras betänkande om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om djurhälsovillkor som skall tillämpas vid förflyttningar av sällskapsdjur utan kommersiellt syfte.
Denna församling är mycket medveten om betydelsen av denna fråga som rör alla europeiska medborgare som antingen reser på semester med eller i syfte att stanna borta en längre tid med sina sällskapsdjur, och som inte vill lämna dem hemma. Jag menar inte att medborgarna i dag inte kan resa med sina sällskapsdjur, men de olika tillämpningsföreskrifterna i medlemsstaterna för förflyttningar inom gemenskapen är absolut svåra att förstå, och något avskräckande. Det är därför dags att upprätta en gemensam grupp av bestämmelser som är tillämpliga i hela gemenskapen, eftersom denna fråga är direkt kopplad till de europeiska medborgarnas fria rörlighet när de äger ett sällskapsdjur.
Tyngdpunkten i detta förslag ligger naturligtvis på den rabiesrisk som finns i samband med förflyttningar av katter och hundar, de två stora, inhemska köttätande arter som har att göra med överföringen av denna dödliga sjukdom. När det rör denna viktiga fråga, grundas förslaget på rekommendationer från Internationella byrån för epizooitiska sjukdomar och dess djurhälsokodex, på rapporter från Vetenskapliga veterinärmedicinska kommittén och slutsatser från internationella expertpaneler som rådfrågats om bedömningen av rabiesrisken i samband med förflyttningar av köttätande sällskapsdjur.
Jag är mycket nöjd att betänkandet stöder kommissionens allmänna förhållningssätt i denna grundläggande folkhälsofråga. Det finns ett enhälligt samförstånd om säkerheten med de tekniska bestämmelser som har att göra med förvaltningen av rabiesrisken, även om det återstår vissa punkter där det råder meningsskiljaktigheter och som kanske behöver ett ytterligare förtydligande.
Låt mig nu på ett ingående sätt ta upp ändringsförslagen i betänkandet. Jag inleder med de ändringsförslag som kommissionen inte kan godta. Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 1, 2, 3, 5, 12 och 13, som har att göra med förslagets rättsliga grund. Föredraganden drar slutsatsen att artikel 152.4 b i fördraget är tillräcklig, eftersom förslagets huvudsakliga syfte är att skydda folkhälsan. Detta är visserligen sant på detta stadium, men kommissionen bedömer ändå att åtgärder som bara riktas mot djursjukdomar som inte påverkar folkhälsan kan bli nödvändiga framöver, och en dubbel rättslig grund tillsammans med artikel 37 är därför nödvändig. Jag fick en fråga från en ledamot tidigare, om vi har en tillräcklig rättslig grund eller tillräckligt med information för att förhindra andra djursjukdomar. Detta är ett av skälen till varför artikel 37 tas med som rättslig grund.
Jag känner till från andra förslag som lagts fram för parlamentet, att det finns en allmän motvilja i parlamentet och i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor att stödja artikel 37 som rättslig grund för bestämmelser tillsammans med artikel 152, förmodligen därför att artikel 37 inte faller under medbeslutandeförfarandet. Men jag vill be parlamentet att omvärdera sin ståndpunkt i förhållande till detta specifika ändringsförslag, och betrakta frågan mot bakgrund av att behovet av överväganden om djurhälsa är relevant, som en ledamot nämnde. Därav behovet av artikel 37, snarare än artikel 152.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 7, eftersom det sträcker sig långt utöver förslagets räckvidd, som handlar om förflyttningar mellan medlemsstater och från tredje land. Genom detta ändringsförslag föreskrivs en skyldighet för alla medlemsstater i samband med en allmän tillämpning av elektronisk identifiering av alla katter och hundar och upprättandet av en databas för spårning av lösdrivande eller förlorade djur.
När det gäller klassificeringen av tredje länder godtar kommissionen genom sitt förslag samma villkor, som de som är tillämpliga vid inre förflyttningar, också för import från vissa tredje länder som har en rabiesstatus jämförbar med medlemsstaternas. I ändringsförslag 10 föreslås att denna kategori av tredje länder skall åläggas att tillämpa kriterierna enligt Internationella byrån för epizooitiska sjukdomar och dess djurhälsokodex, för erkännande av ett rabiesfritt land. Detta är inte förenligt med de villkor som tillämpas vid inre förflyttningar. Ett antal medlemsstater är inte rabiesfria länder enligt denna definition, även om rabies hos sällskapsdjur är under kontroll inom deras territorium. Detta skulle vara liktydigt med en diskriminering som inte är vetenskapligt sund, och kommissionen kan därför inte godta ändringsförslag 10.
Kommissionen kan, slutligen, inte godta ändringsförslag 14. Genom detta ändringsförslag skulle "iller" avlägsnas från förteckningen över arter som kan förflyttas inom gemenskapen utan några veterinärmedicinska villkor. Kommissionens förslag grundades på en riskanalys där man kom fram till att denna art inte hade någon betydelse för spridningen av rabies i Europa. Jag förstår att det finns en särskild oro när det rör denna art, eftersom den är köttätare och kan bitas, men att helt enkelt bara avlägsna den från förteckningen i bilaga I, del B är orättvist mot denna art, eftersom det enda skälet är att den är köttätare.
Låt mig säga till herr Davies att jag fått mycket ny kunskap om illrar, och vissa av mina sammanträden i dag, inbegripet en del av den exotiska underhållningen som engagerade vissa medlemsstater, kan förklara en del av det intresse som herr Davies stöder.
Jag kunde ha haft en mer öppen inställning till skapandet av en ny kategori för illrar i och med vaccinationskravet, vilket är möjligt att uppnå, men har inte planerat några tester av vaccinerade illrar. I de ändringsförslag som ingetts av föredraganden och utskottet, men som förkastades, ville man se en sådan utveckling, och genom dessa hade man - enligt min mening - kunnat nå en lösning som hade varit godtagbar för alla parter.
Kommissionen kan godta sex ändringsförslag: Ändringsförslag 4 rörande det framtida åtagandet om en översyn av gällande lagstiftning om handel med sådana djurarter som avses i bilaga I, del A; ändringsförslagen 8, 9 och 15, som förtydligar förslaget och ändringsförslag 11 som handlar om information från medlemsstaterna till allmänheten om denna fråga.
Det var med stort intresse som jag i ändringsförslag 6 upptäckte en ståndpunkt med ett faktiskt förebyggande syfte när det gäller en allmän spridning på kort sikt, av den elektroniska identifieringsmetoden - som överensstämmer med ISO-standard - av djur som förflyttas mellan medlemsstater eller från tredje länder. Jag kan därför godta detta ändringsförslag.
Sammanfattningsvis kan kommissionen inte godta ändringsförslagen 1, 2, 3, 5, 7, 10, 12, 13 och 14. Å andra sidan kan kommissionen godta ändringsförslagen 4, 8, 9, 11, 15 och 6.
Avslutningsvis vill jag återigen tacka fru Evans för hennes utmärkta betänkande och hennes stöd till detta viktiga förslag.

Talmannen
Tack, kommissionär Byrne.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, med början kl. 11.00.

Veterinärmedicinska läkemedel
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0119/2001) av Doyle för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om utbudet av veterinärmedicinska läkemedel (KOM(2000) 806 - C5-0105/2001 - 2001/2054(COS)).

Doyle
Herr talman! Jag välkomnar kommissionären till kammaren. På välstånds-, behandlingsmässiga och ekonomiska grunder, är det nödvändigt att europeiska veterinärer har tillgång till största möjliga utbud av veterinärmedicinska läkemedel för behandling av alla livsmedelsproducerande djur, samtidigt som vi ser till att prioritera skyddet av konsumenternas hälsa.
Kraven avseende utsläppande av veterinärmedicinska läkemedel på marknaden har harmoniserats ända sedan början av 1980-talet, då rådets direktiv 81/851/EEG antogs. En rad problem ifråga om utbud har äventyrat djurens hälsa och välfärd tvärs över de flesta arter, och därför krävs det utan dröjsmål lösningar på kort sikt, liksom en bred översyn av hela lagstiftningen. Detta föreslår kommissionen, och jag stöder det fullt ut. Inga veterinärmedicinska läkemedel får ges till livsmedelsproducerande djur, om man inte fastställt högsta tillåtna restmängd för de aktiva ämnena i läkemedlen. I en nyligen utförd utvärdering av EU:s förfaranden för beviljande av produkttillstånd konstateras, och jag citerar, "en betydande oro inom den veterinärmedicinska sektorn angående det avtagande utbudet av etablerade läkemedel för livsmedelsproducerande djur såsom ett resultat av att man infört krav på gränsvärden för högsta tillåtna restmängder."
Frågan nådde sin kritiska punkt vid slutet av 1999 i och med utgången av övergångsperioden för fastställande av högsta tillåtna restmängder för etablerade läkemedel. I många fall har frånvaron av en tillfredsställande ekonomisk vinst varit en viktig faktor när det rör sponsorföretagens misslyckande med att avsätta nödvändiga medel för att få fram information som krävs för att följa EU:s tillämpningsföreskrifter för fastställande av högsta tillåtna restmängder. Många läkemedelsföretag har använt upp till 25 procent av sin forskningsbudget för att försvara sina produkter.
I sina meddelanden tillkännager kommissionen ett antal kortsiktiga åtgärder, extrapoleringen av högsta tillåtna restmängder, och åtgärder på medellång sikt, såsom incitament för industrin, fler flexibla bestämmelser för produktanvändningen och en översyn av de befintliga rättsliga instrumenten. Kommissionen tillkännagav dessa åtgärder för att öka produkternas tillgänglighet. Dessa åtgärder måste välkomnas och, i synnerhet, extrapoleringen av högsta tillåtna restmängder mellan arter, som kan hjälpa till med att behålla många produkter på marknaden som är avsedda för mindre arter.
Problemet med högsta tillåtna restmängd är orsak till den största oron för dessa mindre livsmedelsproducerande arter, såsom hästar, getter, kaniner, fiskar och bin - små när det rör deras ekonomiska betydelse för läkemedelsföretagen; därav deras brist på försvar av de olika veterinärmedicinska produkter som krävs. Men även stora arter har påverkats. I mitt eget hemland, Irland, finns det för närvarande inget lagligt lokalbedövningsmedel för boskap att få tag i. Alla länder kan ge exempel på en stor art för vilken ett läkemedel tagits bort från marknaden, inte därför att det inte finns tillgängligt någonstans i Europa, utan därför att det inte beviljats något försäljningstillstånd för denna specifika medlemsstat. Min poäng är alltså - och kommissionen delar också denna åsikt - att vi behöver ett alleuropeiskt system genom vilket en produkt som beviljats vederbörligt tillstånd i en medlemsstat kan användas i hela EU.
Jag vill också uppmuntra medlemsstaterna att utveckla detta system så snabbt som möjligt, eftersom det kommer att utgöra del av den kortsiktiga lösningen den kris, och jag använder medvetet detta ord, som råder för närvarande i samband med tillgängligheten av veterinärmedicinska läkemedel på plats.
Många nya medlemsstater har under en viss tid uppmanat kommissionen att den skall ta itu med tillgänglighetsproblemet, och ta särskild hänsyn till den unika situationen för hästar. Inga andra mindre livsmedelsproducerande arter som jag har nämnt uppvisar liknande särdrag, som livslängden, delar av industrin som inte inriktas mot livsmedelsproduktion, högt monetärt värde av enskilda djur och rekreationsvärdet och det sentimentala värdet.
Ytterligare en komplikation är att tre generaldirektorat deltar i sammanhanget: GD Näringsliv, GD Hälsa och konsumentskydd och t.o.m. GD Jordbruk. I december 1999 lade GD Hälsa och konsumentskydd fram ett förslag om veterinärmedicinsk användning av substanser utan gränsvärden för högsta tillåtna restmängder skall tillåtas för behandling av hästar, förutsatt att behandlingsjournal förs och att hästarna inte kommer in i näringskedjan förrän sex månader efter sådan användning. Bestämmelserna om pass för hästar ändrades i detta avseende genom beslut 2000/68, men det blev senare rättsliga problem i sammanhanget.
Passen är nu obligatoriska för samtliga hästar och innehåller en ny bilaga för registrering av veterinärmedicinsk behandling. Direktiv 81/851/EEG och rådets förordning (EEG) nr 2377/90 bör emellertid fortfarande ändras för att göra sådan användning möjlig.
Jag är mycket medveten om hästindustrins bekymmer, i synnerhet för fullblodsindustrin, och jag behöver inte påminna kommissionären om att om kompletta och moderna behandlingsmetoder inte finns tillgängliga, så finns det en faktisk risk att utländska investeringar i stuterier och träningsanläggningar i Europa går förlorade och överförs till tredje land. Det kan alltså inte uteslutas att vilken häst som helst kan komma in i näringskedjan efter ett nyttigt liv, och det är därför viktigt att få säkerhetsbestämmelser som omfattar denna aspekt, som jag redan har nämnt.
Jag vill, sammanfattningsvis, uppmana kommissionen att så snabbt som möjligt se till att vi får en kortsiktig lösning på krisen för mindre livsmedelsproducerande arter, i förhållande till tillgängligheten av moderna veterinärmedicinska läkemedel. Det är en välfärdsfråga, det är en behandlingsmässig fråga, det är en ekonomisk fråga, och det gäller EU:s samtliga medlemsstater. Vi uppmanar kommissionen att så snabbt som möjligt vidta åtgärder för att ändra de nödvändiga bestämmelserna, att tillåta extrapolering, användningen av pass för hästar och att lösa problemet.

McKenna
I likhet med föredraganden kommer jag från ett land där vi inte äter hästkött - folk rider på dem, men man äter dem inte, vilket också är fallet i Förenade kungariket - jag tycker därför att det är svårt att förstå hur man kan göra det. Men jag antar att det finns andra traditioner i Europa, som att äta foie gras, vilket är motbjudande, eftersom man också måste ta hänsyn till hur djuret föds upp, på ett humant sätt eller inte, hur djuret transporteras etc. När det gäller foie gras är detta en mycket grymmare tradition och mycket osmakligare än att äta hästkött eftersom, åtminstone i de flesta fall, hästarna har ett bättre liv än de stackars gässen.
Men saken är den att man i vissa europeiska länder föder upp hästar för att dessa skall bli människoföda - i Beneluxländerna, Frankrike och Italien äter man ganska mycket hästkött - och vi måste ta hänsyn till detta. Såvitt jag har förstått har det inte gjorts någon åtskillnad, varken av medlemsstaterna eller av EU:s lagstiftare, mellan hästar som föds upp för att bli livsmedel och hästar som föds upp för att användas i rekreationssyfte. I förhållande till tillgången på medicinska och veterinärmedicinska produkter för hästar, måste vi också ta hänsyn till hela frågan om problem när det rör djurens välfärd. När vi ser på hästar som använts i rekreationssyfte och som slutar som människoföda, är det nödvändigt att tillämpa ett försiktigt förhållningssätt för att se till att det sker en prioritering av folkhälsan och konsumentskyddet. Trots att hästarna inte från början fötts upp för att bli människoföda, slutar de sina dagar med att komma in i den mänskliga näringskedjan.
Det är oerhört viktigt att vi får medel som är funktionsdugliga och möjliga att spåra, för att se till att jordbrukarna tar hänsyn till alla vänteperioder som finns före slakt, särskilt när det gäller rekreationshästar som kommer in i den mänskliga näringskedjan. Det är en oerhört viktig fråga, därför att även om den inte berör folk i Irland och Förenade kungariket - eftersom vi inte äter hästkött - gör den det i andra länder. Det är viktigt att det finns en balans mellan djurens välfärd och behovet av konsumentskydd.

Liikanen
Jag vill på kommissionens vägnar tacka fru Doyle och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för detta betänkande.
Det finns många olika åsikter som man skall få att stämma överens. Tyvärr har man ännu inte hittat någon tillfredsställande lösning. Meddelandet syftar till att redovisa kommissionens syn på problemet med tillgängligheten av veterinärmedicinska läkemedel, och kommissionen noterade med tillfredsställelse att utskottet och föredraganden delar den allmänna oro som kommissionen känner i sammanhanget. Detta meddelande ger uppenbarligen ingen direkt lösning på problemet; men man sammanfattar emellertid möjligheterna till ytterligare åtgärder, både på lång och kort sikt.
Det är viktigt att påpeka att den nuvarande lagstiftningen om veterinärmedicinska produkter och läkemedel tillhandahåller en ram som är utformad för att bl.a. se till att konsumenternas hälsa skyddas på ett optimalt sätt. Man håller för närvarande på att göra en översyn av denna lagstiftning. Denna översyn kommer att resultera i en lämplig ram för ytterligare omfattande åtgärder i samband med tillgänglighetsproblemen för alla berörda arter. Varje förslag som kan förbättra tillgången till marknaden för veterinärmedicinska läkemedel, eller kan underlätta användningen av vissa läkemedel för veterinärerna, kommer att vara till nytta för djurens hälsa och välstånd. Det är emellertid underförstått att dessa förslag måste vara förenliga med målet att skydda konsumenternas hälsa. Med detta mål i åtanke samarbetar jag med mina kolleger, särskilt kommissionär Byrne, och jag förväntar mig att lagförslaget skall vara klart om några månader. Detta kommer att göra det möjligt att föra en ingående diskussion med Europaparlamentet och rådet om alla relevanta frågor. Det är tydligt att förändringen av lagstiftningen kommer att ta en viss tid.
Kommissionen har därför också meddelat sitt godkännande av principen om extrapolering av högsta tillåtna restmängder som etablerats för vissa arter till andra arter. En dylik extrapolering kan bara bli möjlig under vissa förhållanden. Samtidigt som vi inser att en extrapolering av högsta tillåtna restmängder inte kan vara slutlig lösning, anser vi att detta innebär en praktisk förbättring av situationen, särskilt på kort sikt. Det för dock med sig komplicerade tekniska frågor, särskilt kopplingen till en möjlig olaglig användning av vissa ämnen. Man måste sålunda bedöma behovet av lämpliga analytiska kontrollmetoder. Jag hoppas att det kommande nära samarbetet mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen kommer att resultera i en balanserad lösning som ger en ram till verklig nytta för djurhälsan, samtidigt som man behåller en hög nivå när det rör konsumentskyddet.

Talmannen
Tack, kommissionär Liikanen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, med början kl. 11.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.10)

